recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kategoriskais imperatīvs** ir centrālais koncepts Imanuela Kanta morāles filozofijā. Imperatīvs paredz to, ka kāda darbība (vai bezdarbība) ir universāli saistoša, un tā nav atvedināma uz atsevišķu situāciju vai subjektīviem ieskatiem. Ja hipotētiskais imperatīvs kādu darbību pasludina par nepieciešamu, tad tikai attiecībā pret kādu atsevišķu nosacījumu, piemēram: „Man ir jānopērk maize, jo es esmu izsalcis". Atšķirībā no hipotētiskā imperatīva, kategoriskais imperatīvs kādu rīcību pasludina par universālu, nereducējot to uz atsevišķiem apstākļiem, vai cilvēka subjektīviem ieskatiem. Kategoriskais imperatīvs iesākas un noslēdzas sevī, neatsaucoties uz kādu ārēju nosacījumu. Kategorisko imperatīvu Kants izklāsta trijos formulējumos.

Pirmais formulējums
-------------------

```
Rīkojies tā, lai tavas gribas maksima vienmēr vienlaikus varētu noderēt par vispārējas likumdošanas principu.
```

I. Kants nebija apmierināts ar tā laika morālo filozofiju, jo tā viņaprāt bija orientēta uz hipotētisko imperatīvu, kas, piemēram, apgalvo: „Slepkavot ir slikti, jo tas apdraud sabiedrību" Šis izteikums var iedarboties, ja cilvēkam ir svarīga sabiedrības pastāvēšana, pretējā gadījumā viņš nejūt pienākumu sekot šim apgalvojumam. Kategoriskais imperatīvs tā vietā apgalvotu:" Slepkavot nedrīkst, jo slepkavošana ietver sevī to, ka jābūt cilvēkiem, ja mēs apgalvotu, ka slepkavot drīkst, tad vairs nebūtu cilvēku un nebūtu ko slepkavot", līdz ar to apgalvojums „Slepkavot drīkst" sevi iznīcina. Līdzīgi ir ar izteicieniem „melot drīkst", „zagt drīkst", jo pirmajā gadījumā melošana ietver to, ka ir patiesība un ja visu laiku melotu, tad nebūtu patiesības un nebūtu attiecībā pret ko veidot melus. No pirmā formulējuma izriet pilnīgais un nepilnīgais pienākums. Pilnīgais pienākums izriet no nepieciešamības ievērot loģisko nepretrunīgumu izteikumos, kā piemērā par slepkavošanu. Nepilnīgais pienākums tiek pamatots ar atsevišķu empīrisku vērojumu un pieprasa sekot tam, vienmēr, kad ir iespēja to darīt. Otrs formulējums :

Otrais formulējums
------------------

```
Vienmēr pret otru cilvēku rīkojies kā pret mērķi, nevis vienīgi līdzekli
```

Šīs koncepts aicina katram indivīdam otrā cilvēkā saskatīt savu brīvību. Izmantojot citu kā līdzekli, cilvēks noliedz brīvību arī sevī.

Trešais formulējums
-------------------

Trešais kategoriskā imperatīva formulējums aicina sekojot savām gribas maksimām tā, lai cilvēks būtu likumdevējs „Beigu karalistē". 
„Beigu karaliste" ir Kanta domas eksperiments, perfektas sabiedrības vīzija, kura ir veidota uz viņa morāles filozofijas premisām.
**Aristīds fon Grose** (*Aristid von Grosse*; 1905—1985) bija vācbaltiešu izcelsmes ASV kodolķīmiķis, darbojās atombumbas izveides projektā. Protaktīnija pētnieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1905. gada 4. janvārī Rīgā diplomāta Viktora Groses un viņa sievas Ellas Marijas Elmerices, dzimušas fon Līvenas, ģimenē.
No 1906. gada dzīvoja Japānā un Ķīnā, jo viņa tēvs bija Krievijas impērijas konsuls Jokohamā (1906—1910), tad ģenerālkonsuls Šanhajā (1911—1924).

Studēja Berlīnes Šarlotenburgas Augstākajā tehniskajā skolā (*Technische Hochschule zu Berlin*, 1922-1926). Strādāja kopā ar Oto Hānu un Lizu Meitneri viņu laboratorijā 1927. gadā, viņam izdevās no rādija ražošanas atkritumiem izolēt protaktīnija (V) oksīdu.
1930. gadā Grose emigrēja uz ASV, kur strādāja par Čikāgas Universitātes ķīmijas docentu (1931—1940).
1934. gadā viņš bija pirmais, kurš no 0,1 mg protaktīnija oksīda pagatavoja metālisku protaktīniju, vispirms pārvēršot oksīdu par protaktīnija jodīdu un pēc tam sadalot to vakuumā ar elektrisko izlādi.

Otrā pasaules kara laikā viņš darbojās Manhetenas projektā pie atombumbas izstrādes. No 1948. līdz 1969. gadam viņš bija Templa Universitātes Pētniecības institūta prezidents. Vēlāk viņš strādāja Franklina institūta laboratorijā Filadelfijā, līdz 1979. gadā devās pensijā.
Miris 1985. gada 21. jūlijā Kalifornijā.

Viņa jaunākais brālis Leo (Ļevs) Grose (1906-1950?) bija rakstnieks, 1950. gadā apcietināts Maskavā un miris Butirku cietumā pēc spīdzināšanas.

Publikācijas
------------

* Das Element 91; seine Eigenschaften und seine Gewinnung. Archived 2021. gada 31. oktobrī, *Wayback Machine* vietnē. In: Berichte der deutschen chemischen Gesellschaft. 61, Nr. 1, 1928, S. 233—245. doi:10.1002/cber.19280610137.
* Element 91. In: Science. 80, Nr. 2084, 1934, S. 512—516. doi:10.1126/science.80.2084.512. PMID 17734249.
* Zur Herstellung von Protactinium. Archived 2021. gada 31. oktobrī, *Wayback Machine* vietnē. In: Berichte der deutschen chemischen Gesellschaft (A and B Series). 68, Nr. 2, 1935, S. 307. doi:10.1002/cber.19350680218.

Atsauces
--------

1. ↑  geni.com
2. ↑  Лев Викторович Гроссе

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 170564801
* LCCN: n99031692
* ISNI: 0000 0001 1962 898X
* BNF: cb166432782 (data)
* NKC: utb2011652556

 |

 |
**Arika** (spāņu: *Arica*) ir pilsēta un komūna Čīles ziemeļos Klusā okeāna krastā, Arikas un Parinakotas reģiona un Arikas provinces centrs. Izvietojusies pašos valsts ziemeļos pie Peru robežas. Nozīmīga osta, kas kalpo kā Bolīvijas brīvosta, caur kuru tiek veikta nozīmīga daļa no valsts tirdzniecības.

Vēsture
-------

Arheoloģiskie izrakumi liecina, ka apvidus bijis apdzīvots jau 10 000 gadu senā pagātnē. Spāņi Lukasa Martinesa de Bogaso vadībā izkāpa šeit krastā 1541. gadā, un jau 1545. gadā te tika izvesta lielākā daļa no Bolīvijā iegūtā sudraba, un tā kļuva par vienu no svarīgākajām Spānijas Impērijas ostām. 1570. gadā pilsētai oficiāli tika piešķirts nosaukums **Izcilā un karaliskā pilsēta Sanmarkosa de Arika** *(La Muy Ilustre y Real Ciudad San Marcos de Arica)*. Leģendāro bagātību dēļ Arika bieži kļuva par pirātu uzbrukuma mērķi.

Pēc Spānijas valdīšanas beigām 1821. gadā Arika kļuva par nesen neatkarību ieguvušās Peru Republikas daļu. 1855. gadā tika atklāts Arikas—Taknas dzelzceļš (viens no pirmajiem Dienvidamerikā), kas funkcionē joprojām. 1868. gadā Ariku satricināja 8,0—9,0 balles stipra zemestrīce, nopostot pilsētu un nogalinot 25 000—70 000 iedzīvotāju.

Klusā okeāna kara (1879-1883) rezultātā 1883. gadā Arika nonāca Čīles sastāvā. Mūsdienās industriāla pilsēta ar attīstītu rūpniecību (automobiļu ražošana).

Atsauces
--------

1. ↑  ; Čīles tautskaite 2017.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Arika***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 157119091
* LCCN: n81114289
* GND: 4841992-8
* BNF: cb12522157f (data)

 |

 |
**"Svētais Hieronīms raksta"**, saukta arī **"Svētais Hieronīms savā studijā"** vai vienkārši **"Svētais Hieronīms"** ir itāliešu gleznotāja Karavadžo eļļas krāsas glezna. Glezna tapusi laikā no 1605. līdz 1606. gadam un atrodas Borgēzes galerijā Romā.

Kompozīcija
-----------

Gleznā attēlots Svētais Hieronīms, Baznīcas doktors Romas Katoļu baznīcā un populārs gleznu temats pat priekš Karavadžo, kurš radīja arī citas gleznas ar viņu meditācijā un rakstot. Šajā attēlā Hieronīms iegrimis lasīšanā un izstieptā rokā tur rakstāmspalvu. Ticis ierosināts, ka Hieronīms attēlots tulkojot "Vulgātu".

Vēsture
-------

Parasti tiek uzskatīts, ka glezna tapusi no 1605. līdz 1606. gadam, pamatojoties uz 17. gadsimta mākslas biogrāfa Džanpjetro Bellori apgalvojumiem, lai arī Deniss Māhons piedāvā 1602. līdz 1604. gadu. Saskaņā ar Bellori, Karavadžo gleznu radīja pēc kardināla Šipiones Borgēzes pasūtījuma, kurš par kardinālu kļuva 1605. gadā, bet ir iespējams ka Borgēze to ieguva vēlāk, jo tā nav pieminēta 1613. gada Šipiones Franuči dzejā, kas aprakstīja Borgēzes Karavadžo kolekciju. Lai arī datums var būt neprecīzs, tiek uzskatīts, ka darbs nācis no Karavadžo vēlā Romas perioda, kas noslēdzās ar gleznotāja trimdu Maltā 1606. gadā.

Par to, vai "Svētais Hieronīms" ir Karavadžo darbs, dažkārt tiek izteiktas šaubas, jo no 1700. līdz 1893. gadam tas Borgēzes inventāra sarakstos tika piedēvēts Husepem de Riberam.

Atsauces
--------

1. 1 2  Karavadžo (1985. gada izdevums); lappuse: 193.
2. ↑  Marco Bussagli. *Italian Art*. Giunti Editore Firenze Italy, April 2009. 346. lpp. ISBN 978-88-09-03726-7. Skatīts: 2010. gada 28. jūnijs.
3. 1 2  Creighton Gilbert. *Caravaggio and His Two Cardinals*. Penn State Press, 1995. 107–. lpp. ISBN 978-0-271-01312-1. Skatīts: 2010. gada 28. jūnijs.
4. 1 2  Howard Hibbard. *Caravaggio*. Westview Press, 1985. gada 5. marts. 320. lpp. ISBN 978-0-06-430128-2. Skatīts: 2010. gada 28. jūnijs.[novecojusi saite]
5. ↑  Paolo Moreno, Chiara Stefani. *The Borghese Gallery*. Touring Editore, 2000. 192. lpp. ISBN 978-88-365-1946-0. Skatīts: 2010. gada 28. jūnijs.
6. ↑  Giovanni Pietro Bellori. *The lives of the modern painters, sculptors and architects*. Cambridge University Press, 2005. 188. lpp. ISBN 978-0-521-78187-9. Skatīts: 2010. gada 28. jūnijs. Ignorēts nezināms parametrs `|translator=` (tiek ieteikts `|others=`)
7. ↑  Andrea Pomella. *Caravaggio: An Artist through Images*. ATS Italia Editrice, 2005. 105. lpp. ISBN 978-88-88536-62-0. Skatīts: 2010. gada 28. jūnijs.
8. ↑  Hibbard (1985), p. 206.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Svētais Hieronīms***.
**Arinbjērns Gudmundsons** (islandiešu: *Arinbjörn Guðmundsson*; 1932. gada 22. maijs — 2014. gads) bija Islandes šahists, kas kopš 1970. gada dzīvoja Austrālijā.

Biogrāfija
----------

Šahu iemācījies spēlēt vēlu — septiņpadsmit gadu vecumā. Tomēr sasniedzis labus rezultātus turnīros, un no 1955. gada līdz 1970. gadam bijis Islandes vadošo šahistu skaitā. 1954. gadā kopā ar Fridriku Oulafsonu un citiem Islandes šahistiem nodibinājis pirmo šaha žurnālu valstī. Regulāri piedalījies Islandes šaha čempionātos un Reikjavikas starptautiskajos šaha turnīros (1955, 1957, 1960, 1964). Sekmīgi pārstāvējis Islandes komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 4 reizes (1956-1962). Individuālajā vērtējumā izcīnījis sudraba (1960) medaļu.

1960. gada Reikjavikas starptautiskajā šaha turnīrā nospēlējis taktiskiem sarežģījumiem bagātu partiju pret nākamo Pasaules šaha čempionu Robertu Fišeru. 1969. gadā Fišers šo partiju iekļāvis savā grāmatā *Manas 60 neaizmirstamās partijas* (angļu: *My 60 Memorable Games*).

1970. gadā kopā ar ģimeni pārcēlies uz Austrāliju. Apmeties Melburnā, kur arī pavadījis atlikušo mūža daļu. 1971. gadā piedalījies Austrālijas šaha čempionātā. Pēc tam šahu spēlējis reti. Miris 2014. gada vasarā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Andlát: Arinbjörn Guðmundsson». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 12. augustā. Skatīts: 2016. gada 5. decembrī.
2. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Arinbjörn Guðmundsson
3. ↑  Reykjavik 1960
4. ↑  «Arinbjorn Gudmundsson vs Robert James Fischer Reykjavik (1960)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 10. janvārī. Skatīts: 2016. gada 5. decembrī.
5. ↑  My 60 Memorable Games/Fischer
6. ↑  AUS-ch Melbourne 1971

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
**Auliki Ristoja** (somu: *Aulikki Ristoja*; dzimusi 1949. gada 2. janvārī) ir Somijas ICCF starptautiskā meistare korespondencšahā (1998).

Biogrāfija
----------

1970. un 1980. gados bijusi viena no vadošajām Somijas šahistēm. Somijas sieviešu šaha čempionātos izcīnījusi trīs zelta (1979, 1988, 2000), piecas sudraba (1976, 1981 (dalīta 2.—3. vieta), 1983, 1987, 1997 (dalīta 2.—3. vieta)) un četras bronzas (1978, 1980, 1985, 1999) medaļas..

Pārstāvējusi Somijas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 5 reizes (1976—1978, 1982, 1988, 2000).

Vēlākajos gados nopietni pievērsusies korespondencšaham. Auliki Ristoja kļuva par pirmo somu šahisti, kurai tika piešķirts starptautiskaās meistares korespondencšahā nosaukums (LIMC, 1998). Tāpat viņa bija pirmā somu šahiste, kas piedalījās Pasaules čempionātā korespondencšahā sievietēm. 6. sieviešu pasaules korespondencšaha finālā (2000—2005) ieņēmusi 11. vietu.

Grāmatas
--------

* Ristoja, Aulikki; Ristoja, Thomas (1995). Perusteet. Shakki. ISBN 951-0-20505-2.

Atsauces
--------

1. ↑  ShakkiNet - shakkipeli/historia
2. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Aulikki Ristoja
3. ↑  «Ladies WC VI - Final». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2017. gada 11. septembrī.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
* Korespondecšahista profils ICCF mājaslapā (angliski)
**Udupi Ramačandra Rao** (kannadu: ಉಡುಪಿ ರಾಮಚಂದ್ರ ರಾವ್; dzimis 1932. gada 10. martā, miris 2017. gada 24. jūlijā) bija zinātnieks, Indijas Kosmosa pētījumu organizācijas *ISRO* vadītājs, viens no pirmajiem satelītu tehnoloģiju attīstītājiem Indijā.

Biogrāfija
----------

U. R. Rao dzimis Adamaru, Karnātakā.
1951. gadā Madrasas Universitātē Rao ieguva bakalaura grādu.
1953. gadā viņš ieguva maģistra grādu Banarasas Hindi universitātē.
1960. gadā Gudžarātas Universitātā Udupi Ramačandra Rao saņēma doktora grādu.

1961. gadā Rao devās uz ASV, kur Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā darbojās pēcdokturantūrā, strādājot pie kosmiskā starojuma jautājumiem.
1963. gadā viņš kļuva par asistējošo profesoru Teksasas Universitātē Dalasā Perspektīvo pētījumu dienvidrietumu centrā.
1966. gadā Rao atgriezās Indijā, un kā asociētais profesors darbojās Fizisko pētījumu laboratorijā Ahmedabadā. 1969. gadā viņš kļuva par profesoru.

1972, gadā tika dibināts Indijas Zinātnisko pavadoņu projekts (*Indian Scientific Satellite Project*, *ISSP*; tagad Indijas Kosmosa pētījumu organizācijas Pavadoņu centrs). Udupi Ramačandra Rao kļuva par *ISSP* projekta direktoru. Viņa vadībā tika izgatavots pirmais Indijas pavadonis *Aryabhata*. No 1975. līdz 1984. gadam Rao bija Indijas Kosmosa pētījumu organizācijas Pavadoņu centra direktors.

No 1984. līdz 1994. gadam Udupi Ramačandra Rao bija Indijas Kosmosa pētījumu organizācijas priekšsēdētājs un Indijas valdības Kosmosa komisijas un sekretariāta, kosmosa departamenta priekšsēdētājs. Viņš attīstīja raķešu izstrādi, tai skaitā *ASLV* un *PSLV*, *GSLV*, kā arī kriogēno tehnoloģiju. Viņa vadībā veiksmīgi tika palaisti ģeostacionārie sakaru pavadoņi *INSAT*.

No 1997. līdz 2000. gadam Rao vadīja ANO Kosmosa miermīlīgas izmantošanas komiteju.
2001. un 2002. gadā viņš bija plašsaziņas aģentūras *Prasar Bharati* priekšsēdētājs.
Udupi Ramačandra Rao pildīja vēl citus amatus un pienākumus.

Viņš ir publicējis vairāk nekā 360 zinātnisku un tehnisku rakstu dažādos žurnālos.
Rao saņēmis daudzus Indijas un ārvalstu apbalvojumus un goda nosaukumus. 
1976. gadā viņš *Padma Bhushan* apbalvojumu, un 2017. gadā — *Padma Vibhushan*, kas ir otrs augstākais civilais apbalvojums Indijā.
2013. gadā Udupi Ramačandra Rao iekļauts Starptautiskās pavadoņu profesionāļu biedrības Kosmosa un pavadoņu slavas zālē.

Atsauces
--------

1. ↑  «India’s Pioneer Space Scientist – Professor Udupi Ramachandra Rao». karnataka.com.
2. ↑  U.R. Rao inducted into Satellite Hall of Fame The Hindu, 2013-03-28

Ārējās saites
-------------

* Prof. Udupi Ramachandra Rao (1984-1994) Archived 2018. gada 8. martā, *Wayback Machine* vietnē. ISRO

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 73162366
* LCCN: n82236102
* ISNI: 0000 0000 8153 1276
* GND: 1146422989
* SUDOC: 092224555
* BNF: cb12363933c (data)
* BIBSYS: 90334230

 |

 |
**Vispārējas kristīgas baznīcas pazīmes** ir sistemātiskajā jeb dogmatiskajā teoloģijā lietots raksturlielumu kopums, kas tiek tradicionāli pieņemts eklezioloģijā jeb mācībā par Baznīcu. I Konstantinopoles koncilā tika pieņemtas četras Baznīcas pazīmes, pēc kurām tiek vērtēta noteiktas kristīgās organizācijas vai kustības piederība vispārējai Kristīgai baznīcai.

Pamata pazīmes
--------------

Nīkajas ticības apliecības pēdējā sadaļā tiek apliecināta ticība uz patieso Baznīcu, norādot četras pamata pazīmes, kas piemīt tai:

> Un [es ticu *vai* mēs ticam] uz vienu, svētu, katolisku un apustulisku Baznīcu.
> 
> 

### Vienums

Izpratne par to, ka patiesā Baznīca ir viena, ir jau kopš baznīcas pirmsākumiem pieņemta pamata pazīme. Viens no spēcīgākajiem šādas pārliecības argumentiem ir Jaunās Derības Pāvila vēstulē efeziešiem sacītais par baznīcas vienumu (Ef. 4:3-6). Pāvila pirmājā vēstulē korintiešiem tiek paskaidrots, ka lai arī Baznīca sastāv no daudz locekļiem, tā tomēr veido vienu "Kristus miesu" (1 Kor. 12:12-27).

### Svētums

Baznīcas svētums, jeb apgalvojums, ka Baznīca ir svēta, ir jau senbaznīcā pieņemta izpratne par vienu no baznīcas pamatbūtības sastāvdaļām. Kristīgās Baznīcas svētuma pamatā ir uzskats par pilnīgumu un bezgrēcīgumu, kuru Jēzus Kristus svētuma dēļ baznīca bauda Dieva acu priekšā.

### Katolicisms

Katolicisms (no grieķu: *καθολικός, katolikόs* — 'vispārējs', 'visaptverošs') arī ir viena no kristīgo teoloģiju izvirzītajām vispārējās baznīcas pazīmēm. Tā nosaka konkrētas mācības pēctecības atbilstību, sākot ar kristīgās baznīcas pirmsākumiem, un attiecībā uz mācību un praksi. Latvijā ar vārdu "katoliska" visbiežāk tiek asociēta Romas Katoļu baznīca, tādējādi radot pārpratumus ar citām kristīgām konfesījām, kuras arī pieņem Nīkajas ticības apliecību, kā piemēram luterānisms un Austrumu pareizticība.

### Apustuliskums

Apustuliskums (no grieķu: *απόστολος, apόstolos* — 'sūtnis', 'apustulis') norāda uz mācības un/vai prakses atbilstību tam piemēram un liecībai, kāds ir ieraugāms apustuļu laikā jeb 1. gadsimta agrīnajā Baznīcā. Patiesā kristīgā macība tiek saukta par apustulisku, jo Baznīcas pirmsākumos par galveniem atbildīgiem tika izraudzīti apustuļi, un viņu garīgā amata pēcteču (t.i. bīskapu) pienākums ir noturēt šo patieso mācību.

Citas pazīmes
-------------

*Skatīt arī: Ārpus Baznīcas nav pestīšanas* 
Tradicionālajam pazīmju skaitam dažkārt tiek pievienotas arī citas. Piemēram, *Baznīca ir apslēpta* vai *Baznīca ir neredzama*. Apslēptā baznīca ir, galvenokārt, luteriskās teoloģijas mācība, un tā uzsver, ka patiesā kristīgā baznīca ir apslēpta cilvēka acīm, taču tā ir sastopama ikvienā vietā, kur tiek pasludināta Evaņģēlija mācība un atbilstoši Kristus pavēlei pārvaldīti sakramenti. Neredzamās baznīcas mācība ir pārsvara vien sastopama protestantismā, jo tā iet pretstatā ar Katoļu teoloģiju, kas uzsver, ka patiesā kristīgā baznīca ir redzama tās hierarhijā jeb organizatoriskajā struktūrā.

Atsauces
--------

1. ↑  «LELB - Ticības apliecības». *www.lelb.lv*. Skatīts: 2023-03-06.
**Aukštaitija** ir lielākais no 5 Lietuvas kultūrvēsturiskajiem novadiem, ko viduslaikos apdzīvojuši ne tikai aukstaiši, bet arī sēļi un zemgaļi.

Vēsture
-------

Aukštaitija ir vēsturiskās Lietuvas pamatdaļa, tās teritorijā atradās Lietuvas dižkunigaitijas pirmā galvaspilsēta Kernave.

Pirmo reizi rakstu avotos Aukštaitija kā "aukstaišu zeme" (*terra Eustoythen*) pieminēta dižkunga Ģedimina valdīšanas laikā 1322. gadā. 

1326. gadā Pētera no Duisburgas rakstītajā "Prūsijas zemes hronikā" (*Chronicon terrae Prussiae*) Aukštaitija tiek minēta kā *Austechia, terra regis Lethowie* ("Lietuvas ķēniņa zeme"). Tajā laikā Aukštaitija tika saprasta kā pretmets Žemaitijai un aptvēra Viļņas un Traķu kunigaitijas.

Pēc Melnas līguma noslēgšanas 1422. gadā tai pievienoja Sēlijas dienvidu daļu.

Kopš 15. gadsimta Aukštaitijas teritorija tika saukta par "īsto Lietuvu" (*Lithuania propria*), lai atšķirtu to no vēlāk Lietuvai pievienotajām zemēm.

### Vēsturiskās zemes

Austrumaukštaitijā:

* Lietava
* Deltuva
* Nalsene (*Nalšia*, kopā ar sēļiem)

Rietumaukštaitijā:

* Upīte (*Upytė*, kopā ar zemgaļiem)
* Saulene (*Šiaulių žemė*, kopā ar žemaišiem un zemgaļiem)

Teritorija
----------

Mūsdienās ar vārdu *Aukštaitija* tiek saprasti divi atšķirīgi kultūrvēsturiskie novadi: 

* Rietumaukštaitija ar centru Panevēžā
* Austrumaukštaitija ar centru Utenā.

Šāda dalījuma pamatā ir atšķirīgās lietuviešu valodas izloksnes, tradīciju, tautas amatniecības un celtniecības īpatnības.

Pastāv arī ģeogrāfiskās atšķirības — Rietumaukštaitija atrodas Viduslietuvas zemienē, kas ir Viduslatvijas zemienes Zemgales līdzenuma turpinājums Lietuvā, bet Austrumaukštaitija ir Aukštaitijas augstienē, bagāta ezeriem un pēc dabas līdzīga Sēlijai (Augšzemei) un Latgalei.

Ģeogrāfija
----------

Ūkoju ezers Ignalinas rajonā
Aukštaitija atrodas Lietuvas ziemeļaustrumu daļā un neliela daļa novada atrodas arī Baltkrievijā. Lielākā un nozīmīgākā pilsēta ir novada centrs Panevēža, kurā dzīvo vairāk kā 100 000 iedzīvotāju.

Lielākās pilsētas pēc iedzīvotāju skaita ir:

* Panevēža — 119 749;
* Jonava — 34 954;
* Utena — 33 860;
* Ķēdaiņi — 32 048;
* Visagina — 29 554;
* Ukmerģe — 28 759;
* Radvilišķi — 20 339.

Novads bagāts ar ezeriem, sevišķi Molētu apkārtnē. Garākā novada upe ir Sventāja, kas ietek Nerē pie Jonavas. Ignalinas apkārtnē atrodas Aukštaitijas nacionālais parks. Pie Visaginas agrāk darbojās atomelektrostacija.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Aukštaitija***.
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Lietuvas kultūrvēsturiskie novadi |
| --- |
|  |
| 
* Aukštaitija
* Dzūkija
* Mazā Lietuva
* Suvalkija
* Žemaitija

 |

 |
**Penti Sola** (somu: *Pentti Olavi Sola*; dzimis 1907. gada 28. maijā, miris 1940. gada 9. aprīlī) bija somu pianists un šaha problēmists.

Dzīves gājums
-------------

Dzimis mākslinieku ģimenē, tēvs bijis operdziedātājs, māte — aktrise. Pēc vidusskolas beigšanas, vecāku pierunāts, studējis tiesības, lai gan pašam vairāk interesējusi mūzika. 1930. gadā apprecējies un beidzot sācis mācīties arī mūziku. 1937. gadā ieguvis filozofijas bakalaura, bet vēlāk maģistra grādu. Strādājis ceļojumu aģentūrā. Kad 1939. gada 30. novembrī sācies Ziemas karš, viņš mobilizēts armijā un piedalījies kaujās pulkveža dienesta pakāpē. 1940. gada 12. martā smagi ievainots un no gūtajiem ievainojumiem miris 1940. gada 9. aprīli Niuvanniemen hospitālī Kuopio.

Šaha kompozīcija
----------------

Sastādījis apmēram 600 šaha uzdevumus, galvenokārt tiešā mata un palīgmata uzdevumus un tiek uzskatīts par vieno no labākajiem somu šaha problēmistiem. No 1933. līdz 1936. gadam viņš vadīja žurnāla "Suomen Shakki" šaha kompozīcijas nodaļu. Ziemassvētku sērijā angļu valodā publicējis grāmatu "Somi: somu problēmistu uzdevumu kolekcija" (skat. Bibliogrāfija).

### Piemērs

**Penti Sola**  
 *3°T.T. Essener Anzeiger*, 1930  
2.-3. godalga**Palīgmats 6 gājienos**
**Uzdevuma risinājums:**

1. g1♗+ ♔g2 2. f1♗+ ♔f3 3. ♗c5 ♘d2 4. b1♖ ♔e4 5.♖b6 ♘b3 6.♗b5 ♘a5#

Bibliogrāfija
-------------

Pentti Sola. *Suomi: A Collection of Problems by Finnish Composers*. Christmas Series (angļu). Stroud : Office of The Chess Amateur, 1934.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Marko Tauriainen: Pentti Solan syntymästä 100 vuotta» (somu). Shakkihistoria.blogspot.fi. 2007-05-27. Skatīts: 2017-11-25.
2. ↑  "Pentti Olavi Sola (28.5.1907-9.4.1940)" (vācu). *Die Schwalbe* (225). Juni 2007.

Ārējās saites
-------------

* Penti Solas šaha kompozīcijas mājas lapā PDB
* Penti Solas profils mājaslapā *Chess Composers* (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 291830061
* ISNI: 0000 0003 9680 0602
* BNF: cb16918235w (data)

 |

 |
**Stagaru dzimta** (*Gasterosteidae*) ir viena no stagaru infrakārtas (*Gasterosteales*) dzimtām, kas apvieno 18 zivju sugas un kas tiek iedalītas 5 ģintīs.

Sastopamas galvenokārt ziemeļu puslodes jūrās, bet dažas sugas mājo arī saldūdeņos. Saldūdens sugas izveidojās, kad, kūstot lediem pēc Ledus laikmeta, daļa stagaru nokļuva no jūras izolētās ūdenstilpēs. Jaunajos apstākļos tām attīstījās atšķirīgas īpašības no jūras sugām. Saldūdens sugas sastopamas visā Holarktikā (Eiropā, Āzijā un Ziemeļamerikā). Stagarus plaši izmanto zinātniskos pētījumos par zivīm.

Latvijā
-------

Sīkgalvas stagari (*Gasterosteus microcephalus*)
Latvijā sastopamas 3 stagaru dzimtas sugas: trīsadatu stagars (*Gasterosteus aculeatus*), deviņadatu stagars (*Pungitius pungitius*) un jūrasstagars (*Spinachia spinachia*). Jūrasstagars Latvijā ir apdraudēta un aizsargājama zivju suga.

Kopīgās īpašības
----------------

Stagaru dzimtas zivis ir nelielas un slaidas. Parasti 3—18 cm garas. Ķermenis sāniski saplacināts, kails vai segts ar kaula plātnītēm. Pirms muguras spuras brīvstāvoši dzeloņi (skaitā 3—16). Muguras spurai 6—14 stari, astes spurai 12—13 stari. Arī vēdera spurām ir viens ass dzelonis un 1—2 mīksti stari. Augšžokli ietver starpžokļa kauli. Zobi atrodas uz rīkles kauliem un žokļiem. Ikru nēršanai būvē ligzdas un nērsumu apsargā.

Uzvedība
--------

Deviņadatu stagars (*Pungitius pungitius*) pie savas ligzdas
Stagaru dzimtas zivis ir plēsīgas. Tās barojas ar nelieliem kukaiņiem, vēžveidīgajiem un zivju kāpuriem. Visām sugām ir līdzīgi, no citām zivim atšķirīgi, vairošanās ieradumi. Pirms nārstošanas tēviņam attīstās sarkanas krūtis. No ūdensaugiem, izmantojot savu nieru sekrētu, kas satur kopā augus, tas uzbūvē ligzdu. Tad tas cenšas piesaistīt mātītes uzmanību. Ikrus mātīte nērš ligzdā, kur tos tēviņš ar spermu apaugļo. Pēc tam tēviņš ligzdu apsargā, līdz izšķiļas mazuļi. Daži turpina apsargāt arī kāpurus un daži tēviņi pēc nārstošanas mirst.

Sistemātika
-----------

**Stagaru dzimta** (*Gasterosteidae*)

* Četradatu stagari (*Apeltes*)
* Deviņadatu stagari (*Pungitius*)
* Jūrasstagari (*Spinachia*)
* Stagari (*Gasterosteus*)
* Strauta stagari (*Culaea*)

Atsauces
--------

1. ↑  «Phylogenetic classification of bony fishes, 2016». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 22. martā. Skatīts: 2019. gada 17. februārī.
2. ↑  Fish Base: Family Gasterosteidae - Sticklebacks and tubesnouts
3. 1 2 3  «Latvijas daba: Stagaru dzimta». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 20. martā. Skatīts: 2019. gada 19. februārī.
4. 1 2 3  Orr, James W. & Pietsch, T.W. (1998). Paxton, J.R. & Eschmeyer, W.N. eds. Encyclopedia of Fishes. San Diego: Academic Press. pp. 171–172. ISBN 0-12-547665-5.
5. 1 2  Fish Base: Family Gasterosteidae - Sticklebacks and tubesnouts
6. ↑  Latvijas apdraudetās un aizsargajamās zivis
7. ↑  Climate change is messing with how these fish breed

Ārējās saites
-------------

* Merriam Webster: Gasterosteidae
* Britannica: Stickleback
Pentagramma
**Pentagramma** - regulārs piecstūris, kura visas malas ir pagarinātas tiktāl, līdz tās krustojas, veidojot vēl piecus vienādus vienādsānu trijstūrus.

Īpašības
--------

* Laukums {\displaystyle {S\_{\star }=(\cos 18^{\circ }+1{,}5\cot 18^{\circ })\cdot a^{2}}}

{\displaystyle {S\_{\star }={\frac {\sqrt {10\left(25+11{\sqrt {5}}\right)}}{4}}\cdot a^{2}\approx 5{,}568\,a^{2}}}, kur a - pentagrammas malas garums

Pentagramma un zelta griezums
-----------------------------

Zelta griezuma ilustrācija, kas slēpjas pentagrammā.
Pitagors apgalvoja, ka pentagramma slēpj sevī zelta griezuma lielumu (φ = (1+√5)/2 = 1.618…). Ja izdalīt jebkura krāsainā segmenta garumu ar visgarāko no pāri palikušajiem segmentu garumiem, tad tiks iegūts zelta griezums (φ).

{\displaystyle \varphi ={\frac {\mathrm {sarkans} }{\mathrm {zils} }}={\frac {\mathrm {zils} }{\mathrm {zals} }}={\frac {\mathrm {zals} }{\mathrm {magenta} }}}

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4173686-2

 |

 |
**Elektriskais vadītājs** ir materiāls, kurā ir kustīgi elektriskie lādiņi. Metālos šie lādiņi ir brīvie elektroni, šķidrumos (elektrolītos) un plazmā tie ir joni. Atšķirībā no elektroniem, joni var būt negatīvi lādēti (anjoni) vai pozitīvi lādēti (katjoni). Bieži vārdu "vadītājs" lieto elektriskā vada dzīslas nozīmē. Vielas spēju vadīt elektrisko strāvu sauc par elektrovadītspēju.

Metāli un grafīts
-----------------

Šo vadītāju atomu ārējās elektronu čaulās elektroni ir vāji saistīti un tie var samērā brīvi ceļot starp atomiem. Pievadot šādam materiālam spriegumu, brīvos elektronus pievelk pozitīvais pols, bet negatīvais — atgrūž. Tā rezultātā rodas elektronu plūsma - elektriskā strāva. Savā ceļā elektroni uzgrūžas citiem vielas atomiem un molekulām molekulām, zaudējot daļu enerģijas, kas elektriskajā ķēdē izpaužas kā elektriskā pretestība. Uzgrūžoties molekulām, elektroni tās iešūpo, kas ir molekulu vidējās kinētiskās enerģijas palielināšanās, t.i. vadītāja sasilšana.
Vadītājs var sakarst ļoti spēcīgi, piemēram, elektriskajās kvēlspuldzēs volframa diegs.

### Supravadītspēja

Supravadītspēja ir fenomens, kad ļoti zemās temperatūrās dažu metālu elektriskā pretestība samazinās līdz nullei.

Jonu vadītāji
-------------

Šo vadītāju vadāmība balstās uz jonu plūsmu. Joni ir divu veidu negatīvi lādēti (anjoni) un pozitīvi lādēti (katjoni). Ja joni atrodas vidē, kura ļauj tiem brīvi kustēties, un ir pielikts spriegums, anjoni sāk virzīties uz pozitīvo polu, bet katjoni uz negatīvo, veidojot elektrisko strāvu. Jonu vadītspēja piemīt elektrolītiem un plazmai.

Skatīt arī
----------

* Elektrovadītspēja;
* Oma likums;
* spriegums;
* elektriskā strāva;
* kvēlspuldze;
* kūstošais drošinātājs;
* elektrolīze.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85041622
* GND: 4151734-9
* BNF: cb119795376 (data)
* NDL: 01173308

 |

 |
**Alfejs Bromults** (dzimis 1913. gada 3. aprīlī Kusas pagastā, miris 1991. gada 11. janvārī Rīgā) bija viens no populārākajiem savas paaudzes Latvijas gleznotājiem.

Biogrāfija
----------

Alfejs Bromults dzimis 1913. gada 3. aprīlī Kusas pagastā rokpeļņa ģimenē. Māksliniecisko izglītību ieguvis, mācoties Tautas universitātē pie Romana Sutas un Gustava Šķiltera un Jēkaba Bīnes. Vēlāk, no 1938. gada mācījies Jāņa Tilberga studijā, bet no 1940. līdz 1944. gadam — Latvijas Mākslas akadēmijā, uzskatot par nozīmīgākajiem pedagogiem Kārli Miesnieku, Vilhelmu Purvīti un Konrādu Ubānu. Diplomdarbs "Gadatirgus" pie Figurālās glezniecības meistardarbnīcas vadītāja Ludolfa Liberta palika nepabeigts, sākoties karam. Dienējis Latvijas armijā (1935-1936). Bijis fotogrāfiju retušētājs (1936-1940), vēlāk Kurzemes katlā piedalījies leģionāru cīņās (1944-1945) un strādājis lauksaimniecības darbos filtrācijas nometnē (1945-1948). Strādājis kombināta "Māksla" portretu darbnīcā par mākslinieku izpildītāju (1948-1952).

1957. gadā kļuvis Mākslinieku savienības biedrs. Ieguvis Mākslinieku savienības pateicības rakstu par sasniegumiem mākslā (1972), bijis viens no savas paaudzes populārākajiem gleznotājiem. Miris 1991. gada 11. janvārī Rīgā, apbedīts Rīgas Meža kapos.

Mākslinieciskā darbība
----------------------

Reālists, gleznojis galvenokārt ainavas, portretus un ziedus. Ainavās tiecies pēc vispārināta dabas tēla, gleznojot ziedus, atspoguļojis mirkļa skaistumu, portreti bija psiholoģiski tverti, kuros pievērsies Latvijas kultūras darbiniekiem. Portretējis Kārli Miesnieku, Jāni Pauļuku, Valdi Kalnrozi, Kārli Sūniņu, Andreju Upīti, kā arī izveidojis vairākus pašportretus. Mākslas darbos liela nozīme plastiski izteiksmīgajam zīmējumam, kāpinātajai ekspresijai un kolorītam.

Izstādes
--------

Izstādēs sācis piedalīties 1943. gadā. Nozīmīgas personālizstādes noritējušas: Tukumā (1959), Rīgā (1959, 1976, 1987, 1988), Madonā un Cēsīs (1960), Dobelē (1963), Rēzeknē (1964), Lietuvā, Jonišķos (1976), Abhāzijā, Suhumos (1977), Rojā (1978), Limbažos (1981), Liezērē (1983), Saldū (1988). Piemiņas izstāde noritējusi Rīgā, Pētera baznīcā (1991).

Izmantotā literatūra
--------------------

* Red. Vilsons, A. *Māksla un arhitektūra biogrāfijās*. Rīga: Latvijas enciklopēdija, 1995. 239 lpp.

Atsauces
--------

1. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 22. septembrī. Skatīts: 2016. gada 8. septembrī. Archived 2016. gada 22. septembrī, *Wayback Machine* vietnē.
2. 1 2  Red. Vilsons, A. *Māksla un arhitektūra biogrāfijās*. Rīga: Latvijas enciklopēdija, 1995. 86. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Biogrāfija un māksl. darbība
* Biogrāfija un mākslas darbi[novecojusi saite]
* Darbi

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305089223
* LNB: 000148871
* ISNI: 0000 0004 1697 9671

 |

 |
**Alfons Jēgers** (dzimis 1919. gada 9. decembrī Rīgā, miris 1998. gada 11. jūnijā Rīgā) bija Latvijas futbolists un hokejists, pazīstamāks ar sasniegumiem FK Dinamo komandā. Viņš spēlēja kā uzbrucējs.

Biogrāfija
----------

Nācis no vienkāršas strādnieku ģimenes, no Sarkandaugavas mikrorajona.

Pirmā komanda — arodorganizāciju sporta klubā, kurā spēlējis no 1937. līdz 1940. gadam. 1937. gadā jauniešu meistarsacīkstēs kļuvis par rezultatīvāko spēlētāju, gūstot 17 vārtu un iekļūstot Rīgas izlasē, tāpat tika izcīnīts čempiontituls. 1938. gadā iekļuvis izlases kandidātu sarakstā. Šajā laikposmā vēl bija iesācējs profesionālajā sportā, viņš atzīmējis: "ar lielu bijību raudzījos uz tā laika slavenībām: Šeibelis, Raisteru, Kaņepu, Krupšu un citiem. Nemaz nevarēju pierast, ka spēlēju ar viņiem vienā laukumā un vienā komandā. [..] Pēc sacīkstes komandas sastādītājs Juris Rēdlihs-Raiskums mani uzslavēja, ka esmu labi iekļāvies spēlē." Pirmo starptautisko spēli aizvadījis pret Tartu "Olimpija" (1:2), kur uzbrukumā spēlējis kopā ar Ēriku Raisteru, Frici Kaņepu, E. Freimani. Pēc padomju varas nostiprināšanās lielākā daļa spēlētāju iekļāvās FK Dinamo sastāvā, kuru trenēja Kārlis Upenieks, kas šai komandā kā pirmajā ieviesis trīs aizsargu sistēmu. Jēgers ieņēma vietu uzbrucēju līnijā.

Vācu okupācijas laikā par it kā mantas izšķērdēšanu kopā ar citu futbolistu Bergmani atradies cietumā, vēlāk nokļuvis Štathofas koncentrācijas nometnē. Futbolistam līdz ar Otrā pasaules kara notikumiem sportiskajā karjerā iestājās pārrāvums. Nedaudz vēlāk atsācis nodarboties ar futbolu, basketbolu, hokeju (Rīgas "Dinamo"), gūstot labus panākumus. "Dinamo" hokeja klubā spēlējis no 1947. līdz 1951. un no 1953. līdz 1957. gadam. Viņš ir pēdējais sportists, kas spējis augstā līmenī spēlēt gan futbola, gan hokeja meistarkomandās.

1946. gadā kopā ar "Dinamo" futbola komandu piedalījās Vissavienības meistarsacīkšu 2. grupā, ar Rīgas "Dauaga" komandu 1949. gadā piedalījies PSRS meistarsacīkšu A klasē (1. līgā). Vienīgais Latvijas futbolista, kas saņēmis PSRS Nopelniem bagātā sporta meistara goda nosaukumu (1951). 1953. gadā pievienojās PSRS "Darba rezerves" komandai.

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4 5  Ainis Ulmanis. *Patiesībā bija tā. Futbols Latvijā 1907-2009*. Lielupes izdevniecība, 2010. 829. lpp. ISBN 978-9984-563-05-3.
2. ↑  Jēgers, A. Futbola laukumā: LVI 1961, 11.lpp.

Ārējās saites
-------------

* Biogrāfija LFF.lv

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305130645
* LNB: 000168697
* ISNI: 0000 0004 1727 3355

 |

 |
Parasta lapiņu sēne — melnganā bērzlape
Saldenā pienaine uz savām lapiņām izdala pienainēm raksturīgo piensulu, kas palīdz tās atšķirt no citām sēnēm
Plīvura atliekas uz Ravenela mušmires lapiņām
Lapiņu sēnēm līdzīgajai sekstainajai gailenei himenofors sastāv no krokām, nevis no lapiņām
**Lapiņu sēnes** jeb **lapiņsēnes** ir cepurīšu sēņu grupa, kuru augļķermeņu cepurītes himenofors sastāv no lapiņām. Agrāk himenofora veids bija noteicošais sēņu sistemātikā, kurā atsevišķi iedalīja lapiņu, stobriņu un adateņu sēnes, tomēr mūsdienās šis dalījums tiek uzskatīts par novecojušu un sēnes ar lapiņām tiek iekļautas vienās rindās ar citām, piemēram, lapiņu sēnes no mieteņu dzimtas tagad ietilpst beku rindā, kurā pārsvarā ir stobriņu sēnes. Mikoloģijā pēc molekulārās ģenētikas pētījumiem pēdējos 20 gados tiek uzskatīts, ka lapiņas vairākām sēņu dzimtām atlases ceļā izveidojušās neatkarīgi cita no citas. Sadzīvē reizēm par lapiņām vienkāršojot sauc arī cepurītes krokas, kuras ārēji līdzinās nelielām lapiņām un kuras raksturīgas, piemēram, parastajām gailenēm. Vienlaikus ne tikai sadzīvē, bet pat mikologu sastādītajos sēņu noteicējos joprojām sēnes tiek sakārtotas pēc himenofora veida, jo dalījums pēc tā ir uzskatāmāks par zinātnisko. Pazīstamākās ģintis no lapiņu sēnēm ir bērzlapes, pienaines, atmatenes, mušmires, dižsardzenes, pūkaines, čigānenes, celmenes un mietenes, taču pastāv daudz citu lapiņu sēņu ģinšu un sīku lapiņu sēņu, kuras nelieto pārtikā to izmēru dēļ un tādēļ tās ir ļoti maz pētītas.

Atsauces
--------

1. ↑  "Latvijas Padomju Enciklopēdija", 5-1. sējums, 1984. 714. lpp.
2. ↑  «Sugu enciklopēdija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 1. jūlijā. Skatīts: 2017. gada 27. novembrī.
3. ↑  Š.Evansa, Dž.Kibijs, "Sēnes", Zvaigzne ABC, 2004. 12. lpp. ISBN 9984-37-648-6.
4. ↑  T.Lesoe, "Sēnes", Zvaigzne ABC, 1998. 15. lpp. ISBN 9984-22-283-7.
5. ↑  H.Doerfelt, H.Goerner, "Die Welt der Pilze", Urania-Verlag, Leipzig/Jena/Berlin, 1989, ISBN 3-332-00276-7.

Ārējās saites
-------------

* Sēnes.lv: Lapiņu sēnes
**Dārgakmeņu griezēja Dionisio Miseroni un viņa ģimenes portrets** ir 1653. gadā gleznots mākslinieka ģimenes grupas portrets, tā autors ir Karels Škreta. Tas šobrīd atrodas Švarcenbergas pilī Prāgā, Nacionālās galerijas kolekcijā

Miseroni ģimene bija pazīstama ar pazīstama dārgakmeņu apstrādi un dārgmetāla darbiem. Gleznā parādās dzimtas slavenākais loceklis Dionisio Miseroni savā slavas virsotnē, nēsājot savu zelta medaļu, ko tas saņēma no imperatora Ferdinanda III. Viņam apkārt ir ģimenes locekļi, kuri visi palīdzēja amatnieka darbos (fonā pa labi redzama darbnīca). Viņa otrais dēls Johans sniedzas pēc kristāla vāzes no skapja; no tām daudzas ir atpazītas kā konkrēti darbi. Centrālā vāze tiek uzskatīta pat "Bergkristall-Pyramide", kas atrodas Vīnes *Kunsthistorisch* muzejā. Lielie rati bija nepieciešami dārgakmeņu slīpēšanai. Aiz aizkariem pa labi ar nenoteiktas formas vāzi, iespējams, attēlots liels smaragda trauks, ko Miseroni izgatavoja 1641. gadā un šobrīd tas atrodas Vīnes Karaliskajā Dārgumu krātuvē.

Miseroni darbnīcu mantoja no tēva Otāvio (1588-1624), kurš pirms viņa bija Prāgas galma mantzinis. Viņa dēls Ferdinands Eusebiuss (liecās pretī tēvam) savukārt mantoja darbnīcu no viņa.

Galerija
--------

* Gleznā redzamais smaragda trauksGleznā redzamais smaragda trauks
* Miseroni darbnīca tuvplānāMiseroni darbnīca tuvplānā

Atsauces
--------

1. ↑  «Museum website». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 31. maijā. Skatīts: 2016. gada 26. maijā.
2. ↑  «Portrait of the Gem-Cutter Dionysius Misseroni and His Family». *www.europeana.eu*. Skatīts: 2016-05-10.
3. ↑  «Bergkristall-Pyramide». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 31. maijā. Skatīts: 2016. gada 26. maijā.
4. ↑  Dionysio Miseroni, Teutsche Akademie
5. ↑  Ottavio Miseroni, Teutsche Akademie
6. ↑  Ferdinand Eusebius Miseroni, Teutsche Akademie

Ārējās saites
-------------

* Informācija par gleznu *Teutsche Akademie* vietnē
Tīmekleņu ģints (*Cortinarius*) sēnes lapiņas
Saulsardzeņu ģints sēnes lapiņas ar izcilni
Sekstainā gailene ar krokām lapiņu formā
**Sēnes lapiņas** ir lapiņu sēnes cepurītes lejas daļa, kas sastāv no daudzām plānām radiāli un vertikāli izvietotām plāksnītēm — lapiņām ar sporu veidojošo slāni himēniju uz tām. Lapiņas, tāpat kā gandrīz viss sēnes augļķermenis, sastāv no hifu pinuma. Saskaņā ar novecojušo sistemātiku, kurā sēnes tika iedalītas pēc to izskata, sēnēm ar lapiņām tika iedalīta atsevišķa grupa - lapiņu sēnes jeb lapiņsēnes, taču mūsdienās šis dalījums tiek uzskatīts par novecojušu un sēnes ar lapiņām tiek iekļautas vienās rindās ar citām, piemēram, lapiņu sēnes no mieteņu dzimtas tagad ietilpst beku rindā, kurā pārsvarā ir stobriņu sēnes. Mikoloģijā pēc molekulārās ģenētikas pētījumiem pēdējos 20 gados tiek uzskatīts, ka lapiņas vairākām sēņu dzimtām atlases ceļā izveidojušās neatkarīgi cita no citas. Sadzīvē reizēm par lapiņām vienkāršojot sauc arī cepurītes krokas, kuras ārēji līdzinās nelielām lapiņām un kuras raksturīgas, piemēram, parastajām gailenēm.

Lapiņu atšķirības
-----------------

Lapiņas var dažādām sēnēm var atšķirties ar krāsu (kura reizēm mainās līdz ar sēnes vecumu un sporu veidošanos, kuras nokrāso himēniju savā krāsā), šķautnes formu (vairumam sēņu plāksnītes ir taisnas, bet var būt arī ar izliekumu vidū, viļņotas vai robainas), veidu, kādā tās savienojas ar kātiņu, biežu vai retu sakārtojumu, visām vienādu vai dažādu garumu, sazarošanos vai tās trūkumu, piensulas izdalīšanu, platumu, trauslumu vai elastību un vieglumu tās atdalīt no cepurītes. Lapiņu atšķirībām ir liela nozīme sēnes sugas noteikšanā.

### Veidi, kā lapiņas savienojas ar kātiņu

* BrīvasBrīvas
* Šauri pieaugušasŠauri pieaugušas
* Plati pieaugušasPlati pieaugušas
* AtdalītasAtdalītas

* Pieaugušas ar sašaurinājumuPieaugušas ar sašaurinājumu
* Atdalītas ar zobiņuAtdalītas ar zobiņu
* Pieaugušas ar zobiņuPieaugušas ar zobiņu
* Nolaidenas gar kātiņuNolaidenas gar kātiņu

### Lapiņu izvietojuma forma

* ZarotasZarotas
* Dakšveidā zarotasDakšveidā zarotas
* ŠķērsotasŠķērsotas
* Dažāda garumaDažāda garuma
* CiešasCiešas
* RetasRetas

* ZarotasZarotas
* Dakšveidā zarotasDakšveidā zarotas
* ŠķērsotasŠķērsotas
* Dažāda garumaDažāda garuma
* CiešasCiešas
* RetasRetas

Skatīt arī
----------

* Adateņu sēnes
* Sēņošana
* Sēņu sistemātika
* Stobriņu sēnes

Atsauces
--------

1. ↑  H.Doerfelt, H.Goerner, "Die Welt der Pilze", Urania-Verlag, Leipzig/Jena/Berlin, 1989, ISBN 3-332-00276-7.
2. ↑  "Latvijas Padomju Enciklopēdija", 5-1. sējums, 1984. 714. lpp.
3. ↑  Tom Volk's Fungus: Craterellus tubaeformis---- Tubies, in honor of mushroom forays and fairs in California.
4. ↑  A.Balodis, "Rokasgrāmata sēņotājiem", Liesma, 1974. 9.-13. lpp.
5. ↑  Š.Evansa, Dž.Kibijs, "Sēnes", Zvaigzne ABC, 2004. 12. lpp. ISBN 9984-37-648-6.
6. ↑  T.Lesoe, "Sēnes", Zvaigzne ABC, 1998. 15. lpp. ISBN 9984-22-283-7.
7. ↑  «Грибы СССР», Мысль, Москва, 1980. 140. lpp.
8. ↑  Л.Лебедева, «Грибы», Госторгиздат, 1937. 26. lpp.
Jupitera un *COROT-3b* salīdzinājums pēc rādiusa
**COROT-3b** ir brūnais punduris jeb masīva citplanēta, kas riņķo ap zvaigzni COROT-3, kura atrodas 680 pc attālumā no Zemes Ērgļa zvaigznājā. Planētas attālums no zvaigznes ir 0,057 AU un apriņķošanas periods — 4,2568 dienas. Šī ir planēta, kas atrodas zvaigznei pārāk tuvu, lai tur valdītu dzīvībai komfortabli apstākļi un varētu riņķot Zemei līdzīgi pavadoņi. Ja mūsu planēta riņķotu pa to pašu orbītu, pa kuru riņķo *COROT-3b*, tad uz tās būtu ~1550 °C liels karstums, kāds ir martenkrāsnī.

Planēta masa ir 21,66 reižu lielāka par Jupitera masu, un tā tiek ierindota cilvēku atklāto masīvāko citplanētu vidū. Tā kā šai planētai rādiuss ir līdzīgs Jupitera rādiusam (1,01 Rjup), tad tā ir ārkārtīgi blīva (blīvums 26 t/m3). Šādi blīvuma un izmēru parametri arī nosaka to, ka uz šīs planētas ir ārkārtīgi spēcīgs gravitācijas spēks, kas vairāk kā 50 reižu pārsniedz Zemes pievilkšanas spēku (526 m/s2).

Planētu atklāja 2008. gada 3. februārī pēc misijas COROT datiem.

Skatīt arī
----------

* Citplanētu uzskaitījums
Galvenās valodu saimes
Par **valodu saimi** sauc radniecīgu valodu grupu, kas apvienota pēc to kopējā priekšteča — pirmvalodas.

Valodu saimju koncepcija ir pamatota pieņēmumā, ka laika gaitā valodas pamazām sadalās dialektos, kuri tālāk attīstās jaunās valodās. Tomēr lingvistiskā izcelsme ir mazāk skaidra, nekā bioloģiskā, jo jāņem vērā tādi aspekti kā valodu sajaukšanās tirdzniecības un citu sakaru rezultātā, kurpretim bioloģijā starpsugu sajaukšanās normāli nenotiek. Kreoliskajām un citām jauktajām valodām var būt vairāki tiešie priekšteči no ļoti atšķirīgām valodu saimēm. Daudzas zīmju valodas attīstās pilnīgā izolācijā un tām var vispār nebūt priekšteča. Tomēr šādi gadījumi ir samērā reti un lielākoties valodas ir iespējams nešaubīgi klasificēt.

Valodu saimes kopējais priekštecis reti ir zināms tieši, jo lielākajai daļai valodu zināmā vēsture ir relatīvi īsa. Tomēr, pateicoties valodnieka Augusta Šleihera 19. gadsimtā izstrādātajai salīdzinošajai metodei, daudzas pirmvalodu iezīmes ir iespējams rekonstruēt. Piemēram, rekonstruētais indoeiropiešu valodu saimes kopējais priekštecis ir indoeiropiešu pirmvaloda. Šāda valoda nav pārbaudāma vai pierādāma ar rakstu pieminekļu palīdzību, jo šajā valodā runāja pirms rakstību izgudrošanas.

Dažreiz pirmvalodu ir iespējams identificēt ar vēsturiski zināmu valodu. Latīņu valodas provinciālais dialekts ("tautas latīņu valoda" — *sermo vulgaris*) kļuva par mūsdienu romāņu valodu priekšteci, tādējādi kā romāņu pirmvalodu var identificēt latīņu valodu. Līdzīgi senskandināvu valoda (tās dialekti) ir mūsdienu norvēģu, zviedru, dāņu, fēriešu un islandiešu valodu pirmvaloda.

Urāliešu valodu ciltskoks
Valodu saimes var tikt sadalītas smalkākās filoģenētiskās vienībās, ko parasti sauc par saimes *grupām* vai *zariem*, jo valodu saimes vēsture bieži tiek attēlota kokveidīgas diagrammas veidā. Termins *saime* nav ierobežots ne ar vienu šāda "koka" līmeni. Baltu valodu saime, piemēram, ir indoeiropiešu valodu saimes atzars.

Valodas, kuras nav iespējams droši klasificēt kā kādai saimei piederošas, sauc par izolētajām valodām. Valodu saimes robežās izolētu valodu (piemēram, grieķu valodu indoeiropiešu valodu saimē) arī sauc par izolētu, bet parasti paskaidrojot izolētības pakāpi. Šajā gadījumā grieķu valodu var saukt par izolētu indoeiropiešu valodu. Par klasiski izolētu valodu uzskata basku valodu, jo tās leksikas, fonētikas un sintakses vēsture nav zināma, neskatoties uz to, ka valoda ietekmējusies no kaimiņu romāņu valodām.

Saiknes valodu saimju iekšienē un starp valodu saimēm kombinācijā ar DNS analīzi un fosilajiem pierādījumiem bieži izmanto antropologi, lai rekonstruētu aizvēsturiskās tautu staigāšanas, kā arī citus vēsturiskus notikumus, piemēram, lauksaimniecības izplatību.

Skatīt arī
----------

* Mākslīga valoda
* Mirusi valoda

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Valodu saime***.
* Ethnologue
* Pasaules valodu saimes, *Shippensburg University*
* The Multitree Project Archived 2009. gada 17. augustā, *Wayback Machine* vietnē.
**Pūslīšu grīslis** (latīņu: *Carex vesicaria*) ir mainīga izskata grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tā ir galvenokārt sastopama Eirāzijā, izklaidus sastopama Ziemeļamerikas rietumdaļā. Sastopama arī visā Latvijas teritorijā, zāļu purvos un mitrās pļavās, mitros krūmājos un visdažādāko ūdenstilpju krastos.

Apraksts
--------

Pūslīšu grīslis ir daudzgadīgs, 40-110 cm garš lakstaugs, kurš pieder dažādvārpu grīšļu grupai, jo tā sievišķajiem ziediem ir 3 drīksnas un augļa pūslītim ir skaidri nodalīts, divzobains knābītis.

Augs ir dzeltenzaļš. Tā stublājs ir stāvs, raupjš un trīsšķautņains. Lapas ir 0,6-0,8 cm platas, mīkstas, plakanas, un to vidusdzīsla ir iegremdēta šaurā renesveida padziļinājumā. Lapu garums bieži pārsniedz ziedkopu. Lapu makstis ir sarkanīgas un šķeldrainas. Stublāja galotnē ir 1—3 vīrišķās vārpiņas, zem tām ir 1-3, nokarenas, retāk stāvas sievišķās vārpiņas. Augļa pūslītis ir spīdīgs, dzeltenzaļš, tas no vārpiņas ass atstāv slīpi. Segplēksne, kas ir mazliet īsāka nekā pūslītis, ir gaiši dzeltenbrūna, ar gari nosmailotu galu. Augļa pūslītis pakāpeniski pāriet divzobainā knābītī. Augļu gatavības laikā sievišķā vārpiņa ir mīksta un čaugana. Zied maijā un jūnija sākumā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «pūslīšu grīslis - Carex vesicaria L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-05-09.
**Valparaiso reģions** (spāņu: *Región de Valparaíso*) ir viens no Čīles 16 reģioniem. Izvietojies valsts vidusdaļā; ziemeļos robežojas ar Kokimbo reģionu, dienvidos — ar Santjago metropoles reģionu un O'Higinsa reģionu, bet austrumos — ar Argentīnu. Reģionā ietilpst arī Klusā okeāna salas: Lieldienu sala, Sala i Gomesa, Huana Fernandesa salas un Desventuradasu salas. Administratīvi reģions dalās astoņās provincēs — Lieldienu sala, Losandesa, Margamarga, Petorka, Kiljota, Sanantonio, Sanfelipe un Valparaiso. Reģiona administratīvais centrs ir valsts parlamenta rezidence Valparaiso. Citas lielākās pilsētas ir Viņa del Mara, Kilpve un Vilja Alemana.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Valparaiso reģions***.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Valsts karogs: Čīle Čīles reģioni |
| --- |
|  |
| 
* Aisena
* Antofagasta
* Araukānija
* Arika un Parinakota
* Atakama
* Biobio
* Kokimbo
* Loslagosa
* Losriosa
* Magaljanesa
* Maule
* Njuvle
* O'Higinsa
* Santjago
* Tarapaka
* Valparaiso

 | Čīles ģerbonis |

 |