recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Olština*** |

**Olština** (poļu: *Olsztyn*), agrāk **Allenšteina** (vācu: *Allenstein*) ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos — Varmijā pie Linas upes, Varmijas-Mazūrijas vojevodistes centrs. Līdz Otrajam pasaules karam ietilpa Vācijā. Varmijas bīskapijas vēsturiskā galvaspilsēta.

Vēsture
-------

Olština izveidojās 14. gadsimta vidū senprūšu cilts varmu teritorijā kā apmetne ap Varmijas bīskapijas uzcelto pili, kad Teitoņu ordenis bija pietiekami nostiprinājies Prūsijā, lai sāktu kolonizēt arī iekšzemi.

1410. gadā lietuvieši, 1414. gadā poļi un 1454. gadā Vācu ordenis ieņēma pilsētu bez cīņas. Beidzoties Trīspadsmitgadu karam Olština 1466. gadā nokļuva poļu Karaļa Prūsijas sastāvā. Gadsimtu gaitā pilsēta kļuva poliskāka pēc iedzīvotāju sastāva, jo Olštinā ieradās daudz poļu no citām valsts daļām.

Pēc Otrā Ziemeļu kara un zviedru okupācijas 1655. gadā Olština sāka panīkt. Lielā Ziemeļu kara laikā caur pilsētu vairākkārt devās dažādu valstu armijas, postīdamas un pieprasot kontribūcijas. 1708. gadā zviedri nodedzināja pilsētu, bet 1710. gadā pilsētā plosījās Lielais mēris. Kad pēc Pirmās Polijas dalīšanas pilsēta nonāca Prūsijā, šeit bija tikai 1770 iedzīvotāji.

Prūsijas sastāvā Olština gandrīz neattīstījās līdz pat 1868. gadam, kad caur pilsētu tika uzcelta Tornas (tag. Toruņas) — Insterburgas (tag. Čerņahovskas) dzelzceļa līnija. Pilsēta piedzīvoja strauju uzplaukumu un 1903. gadā pilsētā bija 25 000 iedzīvotāju un tā kļuva par provinces centru.

Kaut arī pilsēta bija Austrumprūsijas poļu kultūras centrs, Versaļas līgumā paredzētajā plebiscītā 1920. gadā Olštinas iedzīvotāji ar 97,8% balsu pret 2,2% izvēlējās palikt Austrumprūsijas nevis Polijas sastāvā.

Otrā pasaules kara izskaņā, 1945. gada augustā Padomju armija iegāja Olštinā bez kaujas. Tomēr pilsēta tika izlaupīta un apmēram trešā daļa māju — nodedzināta. Pēc Potsdamas konferences lēmumiem, Austrumprūsijas dienviddaļa, tātad arī Olština, tika piešķirta Polijai.

### Cilvēki

Olštinā (Allenšteinā) dzimuši:

* Hugo Hāze (*Hugo Haase*, 1863 — 1919) — vācu politiķis
* Erihs Mendelsons (*Erich Mendelsohn*, 1887 — 1953) — vācu arhitekts

Apskates objekti
----------------

* Olštinas bazilika (*Bazylika konkatedralna św. Jakuba w Olsztynie*)
* Olštinas pils (*Zamek Kapituły Warmińskiej w Olsztynie*)

Galerija
--------

* Olštinas bazilikaOlštinas bazilika
* Olštinas pilsOlštinas pils
* 
*

Ārējās saites
-------------

* Olštinas pils

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 145388875
* LCCN: n2010065556
* GND: 1008435-6
* NKC: ge932874

 |

 |


1. ↑  ; P2701: JSON; pārbaudes datums: 6 oktobris 2022.
**Gustavs Noske** (vācu: *Gustav Noske*; 1868. gada 9. jūlijs — 1946. gada 30. novembris) bija Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas politiķis. No 1919. līdz 1920. gadam bija pirmais Reihsvēra ministrs (aizsardzības ministrs). Iemantojis atpazīstamību ar to, ka pēc Pirmā pasaules kara apspieda vairākas kreiso spēku sacelšanās dažādos Veimāras republikas rajonos, nepieļaujot Oktobra revolūcijas notikumu atkārtošanos Vācijā.

Biogrāfija
----------

Dzimis Brandenburgā. Pēc profesijas bijis grozu pinējs. Politisko karjeru uzsācis kā viens no arodbiedrību kustības dalībniekiem. Vairāku politisko avīžu žurnālists un redaktors. Kā Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas biedrs 1906. gadā Noske tika ievēlēts Reihstāgā. Reihstāgā darbojies līdz 1918. gadam. Specializējies militārās un koloniālās politikas jomā.

Noske tika uzskatīts par pragmatisku un mērenu uzskatu cilvēku, tomēr daudzi viņa partijas biedri pauda sašutumu par viņa nostāju dažādos jautājumos, piemēram, par to, ka viņš parlamenta balsojumā atbalstīja jaunu karakuģu būvi, lai arī sociāldemokrāti ieturēja stingru pretkara pozīciju. Noske paskaidroja šo savu lēmumu ar to, ka tas dos darbu ostu strādniekiem.

Izveidojoties pirmajai Veimāras republikas valdībai 1919. gadā, Noske ieņēma Reihsvēra ministra posteni. Pazīstams ar to, ka apspieda komunistu un citu kreiso spēku sacelšanās 1919. gada sākumā. No 1919. gada 10. janvāra līdz 17. janvārim viņš ļāva brīvkorpusiem kopā ar Reihsvēra karavīriem, kurus komandēja ģenerālis Litvics, apspiest spartakistu sacelšanos. Sacelšanās līderi Roza Luksemburga un Kārlis Lībknehts tika nošauti. 1920. gadā viņu amatā nomainīja Oto Geslers neilgi pēc Kapa puča.

Kopš 1920. gada bija Hannoveres provinces galva. Pēc nacistu nākšanas pie varas tika atcelts no šī amata (1933. gadā). 1944. gadā viņu arestēja Gestapo aizdomās par dalību 20. jūlija atentātā pret Ādolfu Hitleru. Kara beigās viņu atbrīvoja sabiedroto spēki. Noske 1946. gadā nomira, gatavojoties lekciju tūrei ASV.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Gustavs Noske***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Pirmā pasaules kara enciklopēdijas raksts (angliski)
* G.Noskes biogrāfija (vāciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 10638166
* LCCN: n87876906
* ISNI: 0000 0000 8090 3701
* GND: 118588761
* SUDOC: 027759172
* BNF: cb119733167 (data)
* NKC: skuk0004345

 |

 |
Ģenerālis Konstantīns fon Benkendorfs
**Konstantīns fon Benkendorfs** (vācu: *Konstantin von Benckendorff*, krievu: *Константин Христофорович Бенкендорф*; 1785—1828) bija vācbaltiešu izcelsmes Krievijas Impērijas kājnieku ģenerālis un diplomāts. Viņa vecākais brālis Aleksandrs fon Benkendorfs bija Krievijas slepenpolicijas izveidotājs, bet jaunākā māsa Doroteja (1785—1857) apprecējās ar kņazu Kristoferu Heinrihu fon Līvenu (1774—1839), Krievijas Impērijas sūtni Parīzē un Londonā.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1785. gada 31. janvārī Pēterburgā ģenerāļa Kristofa fon Benkendorfa un Krievijas ķeizarienes Katrīnas II draudzenes un galma dāmas Juliānas Šilingas fon Kanštatas ģimenē. Dzīvoja Rīgā, kad viņa tēvs kļuva par militāro gubernatoru.
Darbojās kā Krievijas Impērijas diplomāts, bet 1812. gada kara laikā viņš iestājās militārajā dienestā un majora pakāpē piedalījās Smoļenskas un Borodinas kaujās, vēlāk piedalījās kaujās pie Viļņas, Kaseles, Fuldas, Reimsas un Parīzes ieņemšanā.

1814. gada 28. oktobrī viņu paaugstināja par ģenerālmajoru un 1815. gada 1. jūnijā iecēla par 4. dragūnu divīzijas 2. brigādes komandieri.

1820. gadā viņš atsāka diplomātisku karjeru, līdz 1826. gadam bija Krievijas sūtnis Štutgartes un Karlsrūes galmos. Pēc Krievu—persiešu kara sākuma 1826. gadā viņu iecēla par ģenerālleitnantu un viņš piedalījās kaujās Armēnijā.

Miris 1828. gada 6. augustā no drudža Bulgārijā Krievu—turku kara laikā.

Ārējās saites
-------------

* Biography (krievu val.)
**Administratīvo teritoriju un teritoriālo vienību klasifikators** (ATVK) ir Latvijas Republikas Centrālās statistikas pārvaldes izstrādāts klasifikators vienotai Latvijas administratīvo teritoriju un teritoriālo vienību kodēšanai saskaņā ar Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumā noteikto administratīvi teritoriālo iedalījumu.

Klasifikatora objekti ir administratīvās teritorijas (apriņķi, valstspilsētas, novadi) un novadu teritoriālā iedalījuma vienības (novada pilsētas un pagasti).

Katram klasifikatora objektam piešķir unikālu septiņu zīmju kodu, kurš aizvieto objekta nosaukumu.

Klasifikatora objekti
---------------------

* valstspilsētas - 10
* novadi - 36
* novada pilsētas - 71
* pagasti - 512

Paraugi
-------

* 0050000 - Daugavpils, valstspilsēta
* 0400200 - Bauskas novads
* 0400201 - Bauskas pilsēta, novada pilsēta
* 0400246 - Brunavas pagasts

Skatīt arī
----------

* Latvijas administratīvais iedalījums
* ISO 3166-2:LV

Ārējās saites
-------------

* ATVK oficiālā mājaslapa
2024. gada gļotsēne Latvijā — trauslā lāsenīte (*Leocarpus fragilis*)
**Gada gļotsēne** ir viens no ikgadējiem Latvijas dabas simboliem, ko kopš 2023. gada izraugās Latvijas Mikologu biedrība. Lai gan gļotsēnes vairs neietilpst sēņu bioloģiskajā valstī, Latvijā tradicionāli ar to izpēti nodarbojas ar sēņu pētniecību — mikoloģiju saistīti cilvēki. Par Gada gļotsēni kalendārajā gadā sabiedrība tiek pastiprināti informēta.

Gada gļotsēnes Latvijā
----------------------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| * 2023. gads — pušķainā vālenīte (*Stemonitis axifera*)
* 2024. gads — trauslā lāsenīte (*Leocarpus fragilis*)
 |  |  |

Atsauces
--------

1. ↑  «Paziņo 2023. gada sēni un gļotsēni». Skatīts: 2023. gada 11. janvārī.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Latvijas dabas un kultūrvēstures gada simboli |
| --- |
|  |
| 
* arheoloģiskais piemineklis
* augs
* bezmugurkaulnieks
* dzīvnieks
* dzīvotne
* gliemis
* gļotsēne
* ģeovieta
* koks/kokaugs
* kukainis
* putns
* sēne
* sūna

 |

 |
**Antons Austriņš** (1884-1934) bija latviešu skolotājs, revolucionārs un rakstnieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1884. gada 31. janvārī Vecpiebalgas pagasta Kaikašos zemnieku ģimenē. Pamatizglītību guva Vecpiebalgas Upītes pagastskolā un Vecpiebalgas draudzes skolā. Tālāk mācījās Baltijas skolotāju seminārā, kā arī Pēterburgā Zemstes skolotāju seminārā. 1904. gadā sāka strādāt par skolotāju Ģipkā.

Piektā gada revolūcijas laikā 13. janvāra demonstrācijā Daugavmalā Austriņu sašāva kājā. Vairākus mēnešus pēc revolūcijas apspiešanas 1906. gadā viņš pavadīja cietumā sakarā ar apsūdzību par politisku slepkavību. Uz laiku atbrīvots, viņš aizbēga uz Somiju, slēpjoties ar svešu vārdu. 1909. gadā dzīvoja Latgalē, tās iespaidus vēlāk atspoguļoja stāstu krājumā "Māras zemē". Līdz pat Februāra revolūcijai 1917. gadā dzīvoja bez pases, bieži bija spiests mainīt dzīvesvietu.

1919. gadā Austriņš darbojās Latvijas SPR Izglītības tautas komisariātā. Pēc Brīvības cīņu beigām 1920. - 1923. gadā strādāja laikrakstā "Latvijas Vēstnesis", pēc tam pilnībā nodevās literāram darbam.

Miris 1934. gada 17. aprīlī Rīgā, apbedīts Meža kapos.

Daiļrades raksturojums
----------------------

Antona Austriņa memoriālais muzejs Kaikašos
Austriņš bija savdabīga, dziļi oriģināla personība, rakstnieks ar dziļu dabas, cilvēku dvēseles izjūtu un izpratni. Laikabiedri bieži uzsvēra Austriņa raibo dzīves gājumu. Dzejojis, kā žurnālists rakstījis latviešu presei. Stingri rakstniecībai, atmetot žurnālistiku, Austriņš pievērsās 1923. gadā. Mūža laikā literāts sarakstījis ap divdesmit grāmatu un vairāk nekā desmit tulkojumu.
Lasītāju iemīļoti bija viņa stāsti, īpaši bērnības atmiņām veltītais "Puiškāns", kas pirmo reizi izdots 1931. gadā.

Bibliogrāfija
-------------

### Dzejas

* "Vakardiena" (1907)
* "Mākoņu gaita" (1909)
* "Klusuma gaviles" (1921)
* "Saules grieži" (1923)
* "Sakasnis" (1923)
* "Dzīves burvība" (1925)
* "Vēriens" (1928)

### Stāstu krājumi

* "Māras zemē" (1919)
* "Vērpetē" (1920)
* "Nopūtas vējā" (1920)
* "Puiškans" (1931)
* "Bez izkārtnes" (1934)

### Tēlojumi

* "Saules grieži" (1923)
* "Aizsaule" (1933)

### Romāns

* "Garā jūdze" (3 daļās, 1926-1935)

Atmiņas
-------

"Vecpiebaldzēni nebūt nav tik iedomīgi, par kādiem viņus dēvē lielā, pašapzinīgā miera dēļ. Antons Austriņš bija visstiprākais vecpiebaldzēns latviešu literatūrā — liels, smags un lēns. Viņš droši vien neuztraucās arī tad, kad piektā gada demonstrācijā pret cara valdību krievu gordovoja lode izskrēja caur viņa kāju pie Rīgas dzelzs tilta. Sarunāties ar Antonu Austriņu bija tikpat kā izdzert kausu Vecpiebalgas miestiņa — miers izlija caur miesām, un prāts kļuva nerātni jautrs." Mariss Vētra

Atsauces
--------

1. ↑  latgalesdati.du.lv
2. ↑  Latvijas Avīze 2014. gada 31. janvārī
3. ↑  Mariss Vētra. «Rīga toreiz. Atmiņas». *www.periodika.lv*. Karogs, Nr.7, 1990-07-01. Skatīts: 2023-12-14.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 296808211
* LNB: 000003396
* LCCN: no96038179
* ISNI: 0000 0004 0189 9927
* GND: 103175024X

 |

 |
**Aleksandrs fon Meijendorfs** (vācu: *Alexander von Meyendorff*, krievu: *Александр Феликсович Мейендорф*; 1869—1964) bija vācbaltiešu izcelsmes jurists un politiķis, Mazstraupes pilsmuižas īpašnieks. Krievijas Impērijas Valsts Domes deputāts (1907—1917).

Dzīves gājums
-------------

Cēlies no Meijendorfu dzimtas. Dzimis Bādenbādenē 1869. gada 10. aprīlī kā jaunākais dēls Mazstraupes muižas īpašnieka un diplomāta Fēliksa fon Meijendorfa (1834-1871) četru dēlu ģimenē. Pēc tēva nāves dzīvoja Veimārā, kur līdz 1888. gadam mācījās ģimnāzijā.
Studēja Pēterburgas Universitātes juridiskajā fakultātē, 1893. gadā sāka strādāt par juristu valsts dienestā. No 1896. līdz 1897. gadam bija Rīgas apriņķa tiesas asesors. Pēc tam pārcēlās uz dzīvi Pēterburgā, darbojās Iekšlietu ministrijā, strādāja par privātdocentu Pēterburgas Universitātes Baltijas tiesību katedrā.

1905. gada revolūcijas laikā piedalījās 17. oktobra savienības dibināšanā. 1907. gadā ievēlēts III Krievijas Impērijas Valsts Domē (1907—1912), bija Valsts Domes priekšsēdētāja biedrs (1907—1909). Krievijas Impērijas Ceturtās Valsts domes deputāts (1912—1917). 1917. gadā ievēlēts Krievijas Satversmes sapulcē.
Krievijas Republikas Pagaidu valdības pārstāvis 1917. gada Stokholmas miera konferencē.

1918. gadā atgriezās Mazstraupes muižā, bet Latvijas brīvības cīņu laikā emigrēja uz Lielbritāniju, kur bija mācībspēks Londonas ekonomiskajā skolā (*London School of Economics*). 1927. gadā pieņēma Latvijas pilsonību, tomēr pēc pensionēšanās dzīvoja *Monrepos* pilī Viborgā (1934—1939), bet Ziemas kara sākumā atkal atgriezās Anglijā.

Atsauces
--------

1. ↑  Мейендорф Александр Феликсович no hrono.ru

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Valsts karogs: Krievija Krievijas Impērijas Valsts Domes deputāti no Vidzemes guberņas |
| --- |
|  |
| I sasaukums (1906) | 
* Arvīds Brēmers
* Kārlis Ozoliņš
* *Frīdrihs Grosvalds*
* Oskars Rūtli
* Jāns Tenisons

 |
|  |
| II sasaukums (1907) | 
* Kārlis Kārkliņš
* Edvards Treimanis
* *Jānis Ozols*
* Karls Partss
* Antons Jurgenšteins

 |
|  |
| III sasaukums (1907—1912) | 
* Aleksandrs fon Meijendorfs
* Hanss fon Rozens
* *Ervīns Morics*
* *Roberts Erharts*1
* *Andrejs Priedkalns*
* Martins Šulcenbergs
* Oskars Brakmans

 |
|  |
| IV sasaukums (1912—1917) | 
* Nikolajs fon Volfs
* Aleksandrs fon Meijendorfs
* *Jānis Zālītis*
* *Serafims Mansirevs*
* Jāns Rāmots
* Otto fon Engelharts

 |
|  |
| 
* *slīprakstā no Rīgas ievēlētie deputāti*
* 1 *nomirušā Ervīna Morica vietā*

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 61935489
* LCCN: n85192032
* ISNI: 0000 0001 1766 5728
* GND: 138119538
* SUDOC: 103270590

 |

 |
**Lietuvas Nacionālais muzejs** (lietuviešu: *Lietuvos nacionalinis muziejus*) ir valsts muzejs Viļņā, Lietuvā. Izveidots 1952. gadā un sevī ietver vairākas nozīmīgas celtnes, plašu rakstisko materiālu un artefaktu kolekciju. Muzejs organizē arheoloģiskos izrakumus Lietuvā.

Vēsture
-------

Viļņas Senlietu muzejs, ko 1855. gadā dibināja Jevstafijs Tiškevičs, bija mūsdienu muzeja priekštecis. Savas darbības sākumā muzejs koncentrējās uz Lietuvas lielkņazistes kultūru un vēsturi. Tas galvenokārt sastāvēja no poļu privātkolekcijām un bija diezgan populārs un apmeklēts. Pēc 1863. gada Janvāra sacelšanās Krievijas Impērija lielu daļu kolekcijas pārcēla uz Maskavu; pārējās kolekcijas pārkārtoja un iekļāva Viļņas publiskajā bibliotēkā. No 1866. līdz 1914. gadam muzejs un bibliotēka darbojās kā viens vesels. 1915. gadā, kad Viļņai tuvojās Pirmā pasaules kara austrumu fronte, lielāko daļu eksponātu aizveda Krieviju.

50 litu piemiņas monēta, kas veltīta Lietuvas Nacionālā muzeja 150 gadu svinībām
Pēc Lietuvas neatkarības nodibināšanas 1918. gadā, pamatojoties uz Senlietu muzeja un Lietuvas Zinātniskās biedrības krājumiem, nodibināja Vēstures un etnogrāfijas muzeju. Muzeja direktors bija Jons Basanavičs, viens no Lietuvas Neatkarības akta parakstītājiem. Pēc 1919. gada Viļņa kļuva par Polijas daļu, un muzeju pievienoja Viļņas Universitātei.

1941. gadā Zinātņu akadēmija iegādājās visu Viļņas muzeju kolekcijas. Muzejs atkal kļuva par atsevišķu vienību 1952. gadā vēsturnieka Vinca Žilēna vadībā. 1967. gadā muzejs izvietojās Viļņas pils kompleksa jaunajā arsenālā.

1970. un 1980. gados savākti vēsturiskie materiāli no visas valsts. 1992. gadā pēc Lietuvas neatkarības atjaunošanas to pārdēvēja par Lietuvas Nacionālo muzeju. Mūsdienās muzejs ir Kultūras ministrijas pakļautībā.

Struktūra
---------

Signatāru nams, daļa no muzeja kolekcijas
Muzejā ir piecas galvenās nodaļas: vēsture un jaunākā vēsture, arheoloģija, etnogrāfija, numismātika un ikonogrāfija, kurās kopumā ir 800 000 priekšmetu.

Kolekcijas izvietotas:

* Jaunajā arsenāla ēkā Viļņas pils kompleksā
* Vecajā arsenāla ēkā Viļņas pils kompleksā
* Ģedimina tornī Viļņas pils kompleksā
* Viļņas bastiona aizsardzības mūrī
* Kaža Varneļa mājā Viļņā
* Signatāru namā Viļņā
* Vinca Kudirkas muzejā Šaķu rajona pašvaldībā
* Jona Basanaviča dzimtajās mājās Vilkavišķu rajona pašvaldībā
* Jona Šļūpas memoriālā māja Palangā

Muzejā ietilpst arī Informācijas un izglītības departaments, Eksponātu reģistrācijas un saglabāšanas departaments, Restaurācijas departaments un Izdevniecības departaments.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Lietuvas Nacionālais muzejs***.
* Oficiālā tīmekļa vietne
* Lietuvas muzeji
**Hēroda Atika villa** (grieķu: *Έπαυλη του Ηρώδη του Αττικού*) ir romiešu villa, kas atrodas Grieķijā, Ziemeļkinurijā, netālu Tanosas upes. Tuvākā pilsēta ir Doliana uz ziemeļiem pāri upei un nedaudz tālāk austrumu virzienā esoša Astrosa. Tā tika uzcelta 2. gadsimtā senās pilsētas Evas vietā. Netālu no villas atrodas Lukusa viduslaiku klosteris. Hēroda Atika villa ir nozīmīgākais Kinurijas arheoloģiskais piemineklis.

Vēsture
-------

Hēroda Atika villa tika uzcelta 2. gadsimtā un tās celtniecībā tika izmantots vietējais Dolianas marmors. Pirms tam šajā vietā atradās sengrieķu pilsētiņa Eva, kas pazīstama ar karotāja Asklepiāda svētnīcu. Vēlāk romiešu senators Tiberijs Klaudijs Atiks Hērods šajā vietā uzcēla villu, bet viņa dēls, pazīstams orators, filozofs un politiķis Hērods Atiks, kas šeit bija izaudzis, izremontēja to un paplašināja, papildinot ar akveduktu, termām, statujām, mozaīkām u.t.t.

Izpēte
------

Pirmo reizi to atklāja 1809. gadā angļu ceļotājs Viljams Martins Liks, bet 20 gadsimta sākumā arheologs, profesors Konstantinos Romaijos identificēja to kā pazīstamā politiķa un sofista Hēroda Atika savrupnamu. Arheoloģiskos izrakumus 1978. gadā uzsāka Džordžs Šteinhauers un Panajotis Faklariss. No 1984 līdz 1987 gadam un 1989. gadā izrakumus turpināja Alkmini Sturidi. 1990. gados tika turpināti glābšanas izrakumi Teodora Spiropulosa vadībā.

Apraksts
--------

Hēroda villa sastāv no galvenā iekšējā pagalma (iekšējais pagalms) un "lielās upes" (kas atdarina Adriana villas būves Tivoli), galerijām un koridoriem virs 1000 m² platībā, kurus rotā unikālas mozaīku kompozīcijas. Ziemeļu daļā tika uzcelta Hēroda Atika pils, bet dienvidu daļā atklāts termu komplekss, monumentāls mauzolejs jeb heroons par godu Antinojam, kura milzīga izmēra statuja tika atrasta 1991. gadā.

1995. gadā šeit tika atklāti grieķiskās kompozīcijas: Menelajs ar Patroklu un Ahillejs ar Pentesileju. Vēl viens oriģināls šedevrs ir slavenā nereīda Ksantosa, 5. gadsimta pr.Kr. darbs. Izsmalcinātas skulptūras ir arī Satīra statuja, Kibeles reljefs ar tās apmeklētājiem, reljefi ar mūzām, ar Apollonu un liels daudzums citu Hēroda laika skulptūru un portretu.

Uz platformas, kas sedza villas rietumu malu, bija izvietota vērtīga gleznainu Romas imperatoru, filozofu un oratoru krūšutēlu galerija. Visas šīs skulptūras mūsdienās ir viena no lielākajām 2. gadsimta skulptūru kolekcijām pasaulē. Villas dienvidu malu izdaiļoja divpadsmit Hērakla varoņdarbi. Daudzi šīs villas eksponāti atrodas Astrosas arheoloģiskajā muzejā.

Atsauces
--------

1. ↑  «The Villa and the Monastery in Loukou.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2021. gada 17. aprīlī. Skatīts: 2021. gada 17. aprīlī.
**Zemais bērzs** (*Betula humilis* Schrank) ir bērzu dzimtas krūms. Latvijā diezgan reti sastopams. Ierakstīts Baltijas jūras reģiona Sarkanajā grāmatā.

Apraksts
--------

Tas ir līdz 3 m garš, vasarzaļš krūms. Miza brūna. Lapas veselas, olveidīgas ar nevienādi zobainu malu. Pamats ķīļveidīgs. Vienmājas augi ar viendzimuma ziediem spurdzēs. Zied, lapām plaukstot, aprīlī, maijā. Augļu spurdzes stāvas, līdz 15 mm īsas. Auglis - spārnains riekstiņš.

Biotopi
-------

Aug mitrās un krūmainās pļavās, zāļu purvos, mežos kūdras augsnēs.

Izplatība
---------

Zemais bērzs aug dažviet Eiropā un Āzijā, īpaši Rietumeiropā, kā arī Alpu malā.

Literatūra
----------

* Artūrs Mauriņš, Andris Zvirgzds. *Dendroloģija*. Rīga 2006. ISBN 9984-802-21-3

Atsauces
--------

1. ↑  Izplatība

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Zemais bērzs***.
* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)
* latvijasdaba.lv
**Valters Šēls** (vācu: *Walter Scheel*; dzimis 1919. gada 8. jūlijā, miris 2016. gada 24. augustā) bija liberāls Vācijas politiķis. Vācijas prezidents no 1974. līdz 1979. gadam, kad Vācijas kanclers bija Helmūts Šmits. Liberālās Brīvās Demokrātiskās partijas biedrs, pirms prezidenta amata pildīšanas bija Vācijas Ekonomiskās sadarbības un attīstības ministrs no 1961. līdz 1966. gadam. No 1968. līdz 1974. gadam vadīja Brīvo Demokrātisko partiju. Villija Branta laikā bija Vācijas ārlietu ministrs un vicekanclers. Pildīja kanclera pienākumus vienu nedēļu 1971. gada maijā, kad Brants bija spiests demisionēt Gijoma skandāla rezultātā. No 1981. gada 15. maija līdz 1985. gada 12. maijam Šēls bija Bilderbergas grupas vadības komisijas priekšsēdētājs.

Nāve
----

Šēls nomira 2016. gada 24. augustā pēc ilgstošas ​​slimības. Nodzīvojis 97 gadus un 47 dienas, viņam pieder rekords kā visilgāk dzīvojušais Vācijas valsts vadītājs, gan impērijas laikā, gan kā vēlēšanās ievēlēts.

Atsauces
--------

1. ↑

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Valters Šēls***.
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

  


| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: **Gustavs Heinemanis**  |  **Vācijas prezidents** 1974–1979 | Pēctecis: **Kārlis Karstenss**  |

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 32059330
* LCCN: n50021613
* ISNI: 0000 0001 0884 9701
* GND: 118606751
* SUDOC: 031660886
* BNF: cb12283390s (data)
* BIBSYS: 99025344
* NDL: 00621441
* NKC: uk2012690999

 |

 |
**Dāmu pops** ir četru latviešu popmūzikas dziedātāju projekts, kurā piedalās Ieva Akuratere, Olga Rajecka, Maija Lūsēna un Edīte Baušķeniece. Grupas pazīstamākā dziesma ir 1989. gada hits "Varbūt rīt".

Vēsture
-------

1989. gadā ASV latviešu grupas "Akacis" dalībnieka Gata Gaujenieka dziesma angļu valodā ieguva jaunus vārdus latviski un nosaukumu "Varbūt rīt", un tās iedziedāšanai tika nodibināts vokālais kvartets, kas sastāvēja no četrām tālaika spožākajām latviešu popmūzikas dziedātājām Akurateres, Rajeckas, Lūsēnas un Baušķenieces. Ingus Baušķenieka un Jura Riekstiņa veidotais aranžējums dziesmai bija tīši primitīvs, jo četras dāmas uzstājoties fonogrammas pavadījumā atdarināja instrumentu spēli. Priekšnesums tika sagatavots kā pārsteigums "Mikrofona '89" aptaujas noslēguma koncertam, taču dziesma kļuva ļoti populāra un vēlāk iekļuva "Mikrofona '90" aptaujas populārāko dziesmu trijniekā.

Dāmas ieraksta vēl dažas dziesmas ("Ar tevi kopā", "Tu esi"), taču tās negūst līdzvērtīgus panākumus. Projekts tiek atdzīvināts 2000. gadā, kad izdots "Dāmu popa" albums "Par rozēm" ar dažādu autoru dziesmām.

2013. gadā Ieva Akuratere paziņo, ka Maijas Lūsēnas vietā grupā piedalīsies Raimonda Vazdika.

Atsauces
--------

1. ↑  Diena, 2013, 11. jūlijs.

Diskogrāfija
------------

* *Par rozēm*. Platforma, 2000, CD.
Bada akmens pie Elbas upes Dečīnā, Čehijā
**Bada akmens** (vācu: *Hungerstein*) ir Centrāleiropā izplatīts hidroloģiskais orientieris. Bada akmeņi kalpo kā piemiņas zīmes un brīdinājumi par badu; tie tika uzstādīti Vācijā un etnisko vācu apmetnēs visā Eiropā 15.—19. gadsimtā.

Šie akmeņi tika iegremdēti upē sausuma laikā, lai atzīmētu ūdens līmeni kā brīdinājumu nākamajām paaudzēm, ka tām nāksies pārciest ar badu saistītas grūtības, ja ūdens atkal nokritīsies līdz šādam līmenim. Viens populārs piemērs atrodas Elbas upē Dečīnā, Čehijā, kur uz bada akmens rakstīts "*Wenn du mich siehst, dann weine*" (burtiski "Ja redzat mani, raudiet"), kas tajā iegravēts kā brīdinājums.

Daudzi no šiem akmeņiem ar grebumiem vai citiem mākslas darbiem tika uzstādīti pēc bada izraisītas krīzes 1816.—1817. gadā, ko izraisīja Tamboras vulkāna izvirdumi.

1918. gadā atklājās bada akmens Elbas upes gultnē netālu no Dečīnas, tas sakrita ar bada periodu, ko izraisīja Pirmais pasaules karš. Līdzīgi bada akmeņi upē atkal tika atklāti sausuma laikā 2018. un 2022. gadā.

Atsauces
--------

1. ↑  Camila Damonoske. «Drought In Central Europe Reveals Cautionary 'Hunger Stones' In Czech River». *NPR.org* (angļu), 2018-08-24. Skatīts: 2018-08-28.
2. ↑  Lederer, David. *German History in Global and Transnational Perspective*, Springer. Aug. 8, 2017. pp. 24
3. ↑  Associated Press. "'Hunger Stone' appears," The New York Times. Aug. 1, 1918. pp. 1
4. ↑  Peter Dockrill. «Sinister 'Hunger Stones' With Dire Warnings Have Been Surfacing in Europe». Science Alert. Skatīts: 2018. gada 28. augusts.
5. ↑   Mihai Andrei. «The drought in Europe is unveiling cautionary 'Hunger Stones' -- "when you see me, weep"». *ZME Science* (en-US), 2022-08-15. Skatīts: 2022-08-17.
**Ernsts-Antons fon Krozigs** (vācu: *Ernst-Anton von Krosigk*, 1898. gada 5. marts — 1945. gada 16. marts) bija vācu virsnieks, Dzelzs krusta Bruņinieka krusta ar Ozollapām kavalieris, Pirmā un Otrā pasaules kara dalībnieks.

Militārā karjera
----------------

### Pirmais pasaules karš

1915. gada jūnijā brīvprātīgi iestājies militārajā dienestā, gvardes jēgeru pulkā, par fanenjunkeru (virsnieka kandidātu). 1916. gadā nosūtīts uz fronti. 1916. gada jūnija paaugstināts par leitnantu, komandējis kājnieku vadu. Kara laikā apbalvots ar abu pakāpju Dzelzs krustiem. Ticis ievainots.

### Starpkaru posms

Turpinājis dienestu Reihsvērā, pildījis komandiera un štāba darbinieka pienākumus. Sākoties Otrajam pasaules strādājis kara skolā par pasniedzēju, apakšpulkvedis.

### Otrais pasaules karš

1939. gada rudenī strādājis štāba pienākumos. No 1939. gada decembra nozīmēts par 22. motorizētā korpusa operatīvās nodaļas štāba priekšnieku.

1940. gada maijā un jūnijā piedalījies Francijas kampaņā, apbalvots ar abu pakāpju Dzelzs krusta piespraudēm (par atkārtotu aobalvošanu). 1941. gada aprīlī paaugstināts par pulkvedi.

No 1941. gada piedalījies kaujās pret PSRS, no 1941. gada 26. decembra nozīmēts par 1. armijas korpusa štāba priekšnieku (Volhovas apkārtnē). 1942. gada augustā apbalvots ar Vācu krustu (zeltā).

1943. gada februārī neilgi komandējis 26. kājnieku divīziju. 1943. gada jūlijā nozīmēts par 1. kājnieku divīzijas komandieri. 1943. gada septembrī paaugstināts par ģenerālmajoru.

1944. gadā, kopā ar savu divīziju (1. kājnieku), pārvietots uz fronti Ukrainas rietumos. 1944. gada februārī apbalvots ar Dzelzs krusta Bruņinieka krustu. 1944. gada maijā paaugstināts par ģenerālleitnantu. 1944. gada oktobrī un novembrī atradies virsnieku rezervē.

No 1944. gada 15. decembra komandējis 16. armijas korpusu (Kurzemes cietoksnī). 1945. gada 30. janvārī paaugstināts par kājnieku ģenerāli.

No 1945. gada 10. marta komandējis 16. armiju (Kurzemes cietoksnī). 1945. gada 16. martā aviācijas uzlidojuma rezultātā miris. 1945. gada 12. aprīlī apbalvots pēc nāves ar Ozollapām pie Dzelzs krusta Bruņinieku krusta.

Literatūra
----------

* Fellgiebel, Walther-Peer (2000). *Die Träger des Ritterkreuzes des Eisernen Kreuzes 1939—1945*. Friedburg, Germany: Podzun-Pallas. ISBN 3-7909-0284-5
**Kārlis Jansons** (dzimis 1896. gada 23. aprīlī Nītaures pagastā, miris 1986. gada 16. jūnijā Cēsīs) bija latviešu tēlnieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Nītaurē, taču no četru gadu vecuma dzīvoja Siļķu mājās pie Cēsīm. Mācījās Millera reālskolā Cēsīs. Pirmā pasaules kara laikā Kārlis Jansons devās bēgļu gaitās uz Krieviju, turpināja mācības Kazaņas un Pleskavas komercskolās. 1917. gadā viņš sāka arhitektūras studijas Rīgas Politehniskajā institūtā, kas tobrīd atradās Maskavā. Sākumā Kārlis Jansons nodarbojās ar glezniecību, bet 1918. gadā pievērsās tēlniecībai. 

No 1921. līdz 1925. gadam viņš mācījās Latvijas Mākslas akadēmijā un beidza profesora Konstantīna Rončevska tēlniecības meistardarbnīcu. Kopš 1927. gada Jansons piedalījās Latvijas mākslas izstādēs Rīgā un ārzemēs, viņam ir bijušas personālizstādes Cēsīs. No 1937. līdz pat 1972. gadam Jansons strādāja Mākslas akadēmijā par tēlniecības pasniedzēju.

Kārlis Jansons veidojis pieminekli Jelgavas atbrīvotājiem (1932), Latgales Māras pieminekli Rēzeknē (1939) un Latgales partizānu pulka pieminekli Balvos (1938), kurus padomju laikā iznīcināja. Viņš darināja arī daudz kapa pieminekļu, arī Valsts prezidenta Jāņa Čakstes pieminekli Rīgas Meža kapos.

Miris 1986. gada 16. jūnijā, apbedīts Cēsīs, Meža kapos.

Piemiņa
-------

Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas viņa dēls Andrejs Jansons atjaunoja okupācijas iestāžu iznīcinātos Kārļa Jansona veidotos pieminekļus.

Apgāds "Neputns" izdevis mākslas zinātnieka Aivara Leiša grāmatu par tēlnieku Kārli Jansonu.

Izdevniecība Drukātava izdevusi A II Pozitīvs grāmatu par tēlnieka Kārļa Jansona dzimtu "Jansonu nerrīgie stāsti".

Atsauces
--------

1. ↑  «Jansonu dzimta - tēlnieki trīs paaudzēs, kuru izstāžu zāle ir visa Latvija». lsm.lv.
2. ↑  «"Neputns" sērijā "Latvijas mākslas klasika" izdevis Aivara Leiša grāmatu "Kārlis Jansons"». Latvijas Nacionālais mākslas muzejs. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 3. decembrī. Skatīts: 2019. gada 3. decembrī.
3. ↑  «Aivars Leitis par tēlnieku Kārli Jansonu». nra.lv.
4. ↑  «Arturs Balts». *literatura.lv* (latviešu). Skatīts: 2022-02-10.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 33374037
* LNB: 000053410
* LCCN: n83137668
* ISNI: 0000 0000 2666 6581
* GND: 1204378509

 |

 |
**Kārlis Pētersons** (1852—1919), arī **Čārlzs Pītersons** (angļu: *Charles Peterson*) bija latviešu uzņēmējs un izgudrotājs. Dublinas pīpju fabrikas *Kapp & Peterson Ltd.* līdzīpašnieks un direktors.

Dzīves gājums
-------------

Pētersona sistēmas pīpe ar kondensāta krātuvi (galviņā) un īpašu iemuti.
Dzimis kā Kristaps Pētersons 1852. gada 4. martā Zaļenieku pagasta Lejas Micaišu mājās zemnieka Indriķa Pētersona un viņa sievas Grietas ģimenē. Pēc kokapstrādes meistara amata apgūšanas Jelgavā (1872) viņš devās uz Pēterburgu, tad uz Lībeku. Ap 1874. gadu kā Čārlzs (Kārlis) Pētersons ieradās Dublinā un sāka strādāt 1865. gadā dibinātajā brāļu Kappu pīpju izgatavošanas fabrikā. Stāsta, ka pārkāpjot Graftonstrītas mazās Kappa pīpju darbnīciņas slieksni, viņš esot paziņojis, ka zina pīpes konstrukciju, kas šajā nozarē izraisīs revolūciju.
Pēc 1890. gada viņš patentēja "sauso pīpi" (*Dry system*), kuras galviņā bija izveidots speciāls iedobums kondensāta savākšanai, bet 1898. gadā patentēja "Pētersona iemuti" (*P-lip*). 1902. gadā viņš ottreiz apprecējās ar Anniju Fordi, viņu ģimenē piedzima trīs bērni. Pēc 1905. gada revolūcijas viņa namā mita arī brāļadēls students Konrāds Pētersons. 

Pirmā Pasaules kara un Īrijas neatkarības cīņu laikā Pētersona veikals cieta zaudējumus, taču viņš viens no pirmajiem uz saviem izstrādājumiem sāka lietot uzrakstu "Ražots Īrijā".

Miris 1919. gada 11. septembrī Hamburgā, apglabāts Olsdorfas kapos.

Veikals un ražotne mūsdienās
----------------------------

Mūsdienās Nasavas ielā Dublinā atrodas pīpju veikals *Peterson of Dublin*. Pīpju fabrika "Kapp&Peterson Ltd." ir pārcelta uz Salinogīnu (*Sallynoggin, Co. Dublin*), tajā strādā 40 darbinieku, kas gadā izgatavo ap 100 000 pīpju. Fabrikā izveidots muzejs Kārļa Pētersona piemiņai.

Literatūra
----------

* The Five Laws of Pipe—Companioning by Gary Malmberg, Mark Irwin ("Pētersona pīpju hronikas", 2013)
* The Peterson pipe the story of Kapp & Peterson - Gary Malmberg & Mark Irwin

Atsauces
--------

1. ↑  Kārlis Pētersons – pirmais Īrijas latvietis "Trejlapis" nr. 5. 2013. gada 16. augustā
2. ↑  Pētersona pīpju fabrika Īrijā Inguna Mieze *baltic-ireland.ie* 2009. gada 25.novembrī
**Aukstā kara laika "trīs pasaules", 1975. gada aprīlis-augusts.** Pirmā pasaule (zilā krāsa): Rietumu bloks, ko vadīja ASV. Otrā pasaule (sarkanā krāsa): Austrumu bloks, ko vada PSRS. Trešā pasaule (pelēkā krāsa): Nepievienošanās kustība un citas neitrālas valstis
Termini Pirmā pasaule, Otrā pasaule un Trešā pasaule sākotnēji tika izmantoti, lai pasaules valstis iedalītu trijās kategorijās.

Pirms Otrā pasaules kara pastāvošā *status quo* pilnīga sagrāve radīja divu lielvaru (Amerikas Savienoto Valstu un Padomju Savienības) cīņu par galīgo globālo pārākumu, kas pazīstama kā Aukstais karš. Tās izveidoja divas nometnes, pazīstamas kā bloki. Šie bloki veidoja pirmās un otrās pasaules koncepciju pamatu. Trešo pasauli veidoja tās valstis, kas nebija cieši saistītas ne ar vienu, ne ar otru bloku.

Mūsdienās terminus "pirmā un trešā pasaule" parasti lieto, lai apzīmētu attīstītās un jaunattīstības valstis.

Ārējās saites
-------------
**Ģermanišķi** (lietuviešu: *Germaniškis*) ir ciems Lietuvā, Mēmeles kreisajā krastā, pie pašas Latvijas-Lietuvas robežas. Upes pretējā krastā atrodas Skaistkalne, ar ko to savieno tilts pāri Mēmelei. Cauri Ģermanišķiem iet autoceļš 190 (Birži—Germanišķis), kas Latvijā turpinās kā autoceļš P89. Attālums līdz rajona centram Biržiem 22 km, līdz Viļņai 222 km.

Avotos pirmo reizi Ģermanišķi pieminēti 1604. gadā. Padomju laikā kolhoza "Švyturys" ("Bāka") centrs. Pēc Lietuvas neatkarības atjaunošanas šeit izveidots robežpārejas un muitas punkts uz robežas ar Latviju. 1991. gada 22. maijā Ģermanišķos notika Rīgas OMON vienības uzbrukums Lietuvas robežsargiem. 2007. gadā uzbūvēta katoļu baznīca. 2008. gadā pēc konflikta Ģermanišķu diskotēkā Skaistkalnē iebruka grupa Lietuvas vandaļu, kas izraisīja starptautisku izmeklēšanu.

Atsauces
--------

1. ↑  Emilis Jokūbas Trečiokas. Biržų kalendorius
2. ↑  Lietuvas jaunieši demolē Skaistkalnē Arhivēts 2019. gada 21. jūnijā, *Wayback Machine* vietnē. Bauskas dzīve, 2008. gada 7. aprīlis
3. ↑  Tvnet, LETA: Skaistkalnes izdemolēšanu izmeklēs starpvalstu līmenī
Karte, kurā attēlots Indonēzijas reliģiskais sastāvs
**Islāms** ir salīdzinoši jauna un pašlaik dominējoša reliģija mūsdienu Indonēzijas arhipelāga iedzīvotāju vidū. To praktizē līdz pat 88 % valsts iedzīvotāju (aptuveni 241 miljons cilvēku 2022. gadā). Tādējādi Indonēzijas Republika ir visblīvāk apdzīvotā musulmaņu valsts pasaulē.

Vēsture
-------

Piektdienas lūgšanas mošejā Indonēzijā
Vēsturiski dažādu Indonēzijas salu iedzīvotāji agrākos laikos praktizēja budismu, bet iekšzemē — animismu, šamanismu utt. 13.–15. gadsimtā, pateicoties arābu un indomusulmaņu tirgotāju un sludinātāju darbībai, Indonēzijas iedzīvotāju vidū sāka aktīvi izplatīties islāms. 16.–19. gadsimtā islāma izplatību no arhipelāga rietumiem uz austrumiem nedaudz palēnināja portugāļu (katoļu Floresas un Timoras salas) un holandiešu (protestantu Papua) misionāru darbība. Demogrāfiskais sprādziens 20. gadsimtā izraisīja ievērojamu musulmaņu skaita pieaugumu visos valsts reģionos.

Skatīt arī
----------

* Islāma pasaule

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Islāms Indonēzijā***.
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* LNB: 000199057

 |

 |
**Konrāds Švāgers** (*Conrad Schwager*, 1837—1891) bija vācu ģeologs un mikropaleontologs, specializjās foraminīferu pētniecībā, aprakstīja daudzas jaunas sugas.

Biogrāfija
----------

Konrāds Švāgers dzimis Dienvidbohēmijā, Protivinas pilsētā netālu no Pisekas Johanna un Annas Švāgeru ģimenē. Sākotnēji Konrādu privāti apmācīja māte un skolotājs no Neišloses (Zahradkas pils Čehijas ziemeļos), uz kurieni 1840. gadā pils administrators nosūtīja Konrāda tēvu. 1848. gada rudenī viņš sāka apmeklēt ģimnāziju Pisekā, tad ģimnāziju Prāgas Klainseites (*Malá Strana*) rajonā, bet 1852. gadā vidusskolu Prāgas vecpilsētā, kuru pabeidza 1855. gadā. Pēc iestāju eksāmena nolikšanas Konrāds iestājās Prāgas Politehniskajā institūtā, kur mācījās ķīmiju, matemātiku, fiziku, bet pēc tam dabaszinātnes. Tajā laikā viņš gāja uz Augusta fon Roisa (*August Emanuel von Reuss*) ģeoloģijas un paleontoloģijas lekcijām, kā arī apmeklēja universitātes zooloģijas un mineraloģijas lekcijas kā uzlūgtais students. 1860. gada rudenī viņš iestājās Minhenes Universitātē un mācījās tur ķīmiju un botāniku, zooloģiju un salīdzinošo anatomiju. Alberta Oppela ietekmē viņš pilnībā nodevās paleontoloģijai un 1863. gadā kļuva par Vilhelma Gumbela līdzstrādnieku Bavārijas valsts ģeognostiskajā komisijā. No 1865. līdz 1873. gadam veica kartēšanu plašās teritorijās Vidusfrankonijā, Švābijā un Augšfrankonijā. 1873. gada pavasarī viņš pārcēlās par asistentu pie Kārļa Alfrēda fon Cittela uz Valsts paleontoloģisko kolekciju krātuvi Minhenē, bet 1890. gadā tika iecelts tur par adjunktu.

Konrāds specializējās foraminiferu pētniecībā, kuras kopš tā laika kļuva par nozīmīgām vadfosilijām ģeoloģijā. Paraugu lielāko daļu viņam piegādāja kolēģi. Lielāko vērību savos mikropaleontoģiskajos pētījumos Konrāds veltīja jaunu sugu aprakstīšanai un rūpīgai sarežģītu un lielu foraminīferu struktūranalīzei. Daudzas viņa publikācijas vēl joprojām tiek citētas zinātniskajā literatūrā. Jaunaprakstītās mikrofosilijas Konrāds pats personīgi pārzīmēja un daļēji arī litografēja. Lielāko daļu Cittela pētīto sūkļu fosiliju attēlu un šablonus daudzām gravīrām uz koka Cittela darba "*Handbuch der Paleontologie*" (1876-1880) pirmajam sējumam veidoja Konrāds. Konrāda Švāgera vārdā ir nosauktas vairākas foraminīferu sugas, kas iemūžina viņa ieguldījumu paleontoloģijā.

Atsauces
--------

1. ↑  Deutsche biographie.
**Agrotehnika** ir kultivējamo augu (kultūraugu) audzēšanas metožu, plašākā nozīmē arī līdzekļu (lauksaimniecības tehnikas jeb lauktehnikas) komplekss.

Agrotehnikas uzdevums ir nodrošināt augstu un stabilu kultūraugu ražu ar minimāliem darba, materiālajiem un finanšu resursiem, t.i. pašizmaksu, uz vienu kvalitatīvas produkcijas vienību. Pie tam tai jāievēro arī augsnes auglības saglabāšana un augsnes aizsardzība pret eroziju. Katrai agrotehniskajai metodei un visai lauka vai kultūrauga agrotehnisko metožu sistēmai jābūt augsni aizsargājošai, mitrumu un trūdvielas taupošai. Īpaši tas attiecas uz intensīvajām lauksaimniecības augu audzēšanas tehnoloģijām, kuras tikušas aktīvi ieviestas kopš 20. gadsimta otrās puses.

Agrotehnika ietver augsnes apstrādi, mēslošanu, sēklu un stādu sagatavošanu, sēšanu un stādīšanu, kultūraugu un stādījumu kopšanu un ražas novākšanu, augu sekas ievērošanu. Kultivēto augu audzēšanā izmantotās lauksaimniecības metodes nosaka, no vienas puses, to bioloģiskās īpašības un, no otras puses, audzēšanas apgabala augšņu un klimatiskie apstākļi. Agrotehnika darbojas kompleksi, tādēļ kāda posma neefektivitāte padara neefektīvu visu sistēmu.

Agrotehnika Rietumeiropā sāka attīstīties 18. un 19. gadsimtu mijā.

Lai agrotehniku uzlabotu, tiek veikti zinātniski pētījumi kā globālā, tā arī vietējā līmenī, lai noskaidrotu vietējiem apstākļiem piemērotas metodes. Latvijā šādus pētījumus veic LLA (LBTU), tās filiālēs un institūtos, LU Bioloģijas institūtā un citur.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  *Latvijas PSR mazā enciklopēdija*. 1. sējums. Rīga : Izdevniecība "Zinātne".  34. lpp.
2. ↑  *Latvijas padomju enciklopēdija*. 1. sējums. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 87. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Agrotehnika***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Mūsdienu Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
**Alberts Klibiķis** (1913—2001) bija latviešu nacionālās pretestības kustības dalībnieks, kurš Otrā pasaules kara beigās iesaistījās Latvijas Centrālās padomes (LCP) darbībā.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1913. gadā Augstrozes pagastā. Studēja Latvijas Universitātes Mehānikas fakultātē. Pēc Otrā pasaules kara beigām 1945. gadā strādāja par mehāniķi Ventspils dzelzceļa stacijā un darbojās LCP. Kad 1945. gada oktobrī Latvijā nelegāli no Zviedrijas ieradās četru LCP dalībnieku grupa Artura Arnīša vadībā, sākās tobrīd vēl brīvībā palikušo LCP aktīvistu un viņu atbalstītāju masveida aresti.
Klibiķi NKVD apcietināja 1945. gada 31. oktobrī un ilgstoši pratināja. Uz čekas izmeklētāja jautājumu: «Vai tagad jūs personiski atsakāties no pārliecības par cīņas nepieciešamību par neatkarīgu Latviju?» viņš atbildēja: 

```
"Nē. Es līdz šim brīdim uzskatu, ka latviešu tautai vajadzīga neatkarīga, patstāvīga Latvija. Attiecībā uz nepieciešamību turpināt cīņu par neatkarīgu Latviju uzskatu, ka es pats, atrodoties izolācijā, nevaru to veikt, bet mūsu LCP organizācijai pašreizējā periodā ir labvēlīgas perspektīvas mērķa sasniegšanai, tāpēc LCP jāturpina cīņa par neatkarīgu Latviju.
```

1946. gada 16. maijā Latvijas PSR Iekšlietu ministrijas karaspēka kara tribunāls Arturu Arnīti, Jāni Šmitu, Voldemāru Mežaku, Albertu Klibiķi, Ernestu Priedīti sodīja ar brīvības atņemšanu uz 25 gadiem, bet Laimonu Pētersonu – uz 15 gadiem ieslodzījumā Gulaga nometnēs.

Pēc 10 spaidu darba gadiem Ozerlaga nometnē Irkutskas apgabalā Klibiķim 1956. gada jūlijā atļāva atgriezties Latvijā.
Miris 2001. gadā.

Literatūra
----------

* Pārcēlāji. Mansards, 2021.

Atsauces
--------

1. ↑  Principiāla pretošanās abām okupācijām Dzintars Ērglis, "Diena", 2003. gada 14. jūnijā
2. ↑  Čeka pret Latvijas Centrālo padomi Dzintars Ērglis, "Latvijas Avīze" 2005. gada 29. oktobrī
3. ↑  Dzintars Ērglis. Padomju režīma arestētie Latvijas Centrālās padomes aktīvisti un atbalstītāji Latvijas Vēsturnieku komisijas raksti, 19. sējums (2007)
4. ↑  placenote.info
**Vissavienības biedrība kultūras sakariem ar aizrobežu** (krievu: *Всесоюзное общество культурных связей с заграницей, ВОКС*) bija 1925. gadā PSRS valdības, PSRS Zinātņu akadēmijas, Vissavienības arodbiedrību centrālās komitejas un Komunistiskā internacionāles izveidota biedrība ar mērķi veidot sakaru tīklu ar citu valstu radošo, mākslas un zinātnes aprindu pārstāvjiem un izplatīt padomju propagandu.

1958. gadā *ВОКС* reorganizēja par "Padomju un ārzemju draudzības un kultūras sakaru biedrību savienību" (*Союз советских обществ дружбы и культурной связи с зарубежными странами*), kuras filiāle bija 
Latvijas un ārzemju draudzības un kultūras sakaru biedrība.

1992. gadā to reorganizēja par "Krievijas starptautiskās sadarbības asociāciju" (*Российская ассоциация международного сотрудничества*), bet 2008. gadā par Neatkarīgo Valstu Sadraudzības, ārzemēs dzīvojošo tautiešu un Starptautiskās humānās sadarbības federālo aģentūru jeb "Rossotrudņičestvo".

Darbība Latvijā
---------------

*ВОКС* savas darbības veicināšanai katrā valstī nozīmēja pilnvaroto, Latvijā *ВОКС* pilnvarotie bija PSRS ģenerālkonsuli Rīgā Vladimirs Šenševs (1925–1930), Ivans Meņickis (1930–1931), Andrejs Titovs (1931–1934) un sūtniecības 1. sekretārs Mihails Vetrovs (1937–1940), kurš tieši piedalījās Latvijas okupācijas un aneksijas sagatavošanā.
**Meinhards Rudzītis** (1910-1966) bija latviešu dzejnieks un žurnālists.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1910. gada 10. aprīlī Rīgā strādnieces ģimenē. Mācījās Rīgas pilsētas 2. pamatskolā, 1923. gadā nonāca Mazgadīgo darba namā, kur apguva galdnieka amatu.
1926. gadā laikraksta "Sociāldemokrāts" pielikumā "Literatūra un Dzīve" nopublicēja Meinharda Rudzīša dzejoli "Gāju putniem". 
Strādāja par galdnieku un grāmatu pārdevēju, 1929. gadā sāka mācīties Rīgas pilsētas amatniecības skolā, tad Raiņa strādnieku jaunatnes ģimnāzijā, taču skolu pameta. 
Darbojās laikrakstā "Literatūras Avīze" (1931–1932), strādāja bruģēšanas un asfaltēšanas darbos, rediģēja jauno literātu almanahu "Signāls". 1933. gada septembrī piedalījās Vispasaules jaunatnes pretkara un pretfašisma kongresā Parīzē.

Pēc Ulmaņa apvērsuma Meinhardu Rudzīti ieslodzīja Liepājas koncentrācijas nometnē. 1934. gada 11. jūnijā Rīgas apgabaltiesas prokurors pret viņu izvirzīja apsūdzību par darbību Latvijas Komunistiskajā partijā, lai grozītu Latvijā pastāvošo valsts iekārtu. 1935. gada 8. aprīlī Rīgas apgabaltiesa pierādījumu trūkuma dēļ viņu attaisnoja. Pēc apprecēšanās ar Aizgādības valdes grāmatvedi Lidiju Pavniņu strādāja par kontrolieri Aizgādības valdē (1937–1940).

Pēc Latvijas okupācijas Otrā pasaules kara laikā Rudzītis iestājās Latvijas Padomju rakstnieku savienībā un kļuva par laikraksta "Jaunais Komunārs" Mākslas un literatūras nodaļas vadītāju. Pēc Vērmahta iebrukuma Latvijā 1941. gada jūlijā viņš devās bēgļu gaitās uz Tatārijas APSR. 1941. gada septembrī Gorohovecas nometnē viņu ieskaitīja 201. latviešu strēlnieku divīzijas 122. pulkā, bet tā paša gada oktobrī slimās kājas dēļ atbrīvoja no karadienesta.
Līdz 1942. gada maijam Rudzītis bija Kirovas 6. amatnieku skolas komandants, tad gatavoja literāros materiālus Latvijas PSR Valsts Mākslas ansamblim. 
1943. gada decembrī kļuva par Latvijas Padomju rakstnieku savienības tehnisko sekretāru Maskavā.
Pēc atgriešanās Rīgā bija Latvijas PSR Radiokomitejas literāri dramatisko raidījumu galvenais redaktors.
1949. gadā viņu iecēla par laikraksta "Padomju Jaunatne" Kultūras nodaļas vadītāju, tad par laikraksta "Literatūra un Māksla" Literatūras nodaļas vadītāju (1950–1953). Nodarbojās ar Aleksandra Tvardovska dzejas tulkošanu. 
Miris 1966. gada 17. janvārī Rīgā, apglabāts Raiņa kapos.

Dzejas un rakstu krājumi
------------------------

* 1931: Vīrs ar basām kājām
* 1934: Torņa ielā Rīgā
* 1944: Nāves vilciens (poēma)
* 1946: Dzimtā zeme
* 1948: Dziesmu ceļš (poēma)
* 1956: Mūsu darbs un laime
* 1959: Rīgas piefrontē
* 1960: Zelmenis (izlase)
* 1964: Ausma pār Daugavu (balādes)
* 1967: Vārsmas laikabiedriem
* 1968: Rīga, es mīlēju tevi
* 1978–1979: Raksti (1. 2. sējums)

Atsauces
--------

1. ↑  «Literatūra - Meinhards Rudzītis». Skatīts: 2024-01-10.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 77724667
* LCCN: n84179519
* ISNI: 0000 0000 7737 0924
* GND: 140776893
* BNF: cb12780770d (data)

 |

 |