Latvijas delegācija Parīzē pēc Sabiedroto Augstākās padomes *de iure* atzīšanas lēmuma saņemšanas 1921. gadā. 1. rindā no kreisās Miķelis Valters, Zigfrīds Anna Meierovics, Jānis Lazdiņš; 2. rindā no kreisās Oļģerds Grosvalds, Georgs Bisenieks, Jānis Tepfers
Latvijas delegācijas ierosinātās Latvijas valsts robežas Parīzes miera konferencē
 Polijas delegācijas ierosinātās Lietuvas un Polijas valstu robežas (t.s. Dmovska līnija sarkanā krāsā, 1772. gada Polijas-Lietuvas kopvalsts robežas zilā krāsā) Parīzes miera konferencē. Redzams, ka Polija pretendēja ne tikai uz Lietuvas austrumu daļu, bet arī uz Latgales (*Livonie Polonaise*) dienvidu daļu un Sēlijas austrumu daļu
**Latvijas atzīšana *de iure*** bija pilna diplomātiskā atzīšana, kas garantēja Latvijas valsts kļūšanu par pilntiesīgu starptautisko tiesību subjektu. Latvijas Republikas *de iure* atzīšanas process sākās pēc Baltās kustības sagrāves Krievijas Pilsoņu karā un Antantes Augstākās padomes vienbalsīga lēmuma Parīzē 1921. gada 26. janvārī atzīt Latviju un Igauniju par starptautisko tiesību subjektiem.

Latvijas centieni Parīzes miera konferencē (1919)
-------------------------------------------------

Latvijas delegācija Parīzes miera konferencē par savu galveno uzdevumu uzskatīja panākt no Sabiedrotajām lielvalstīm Latvijas valsts neatkarības *de iure* atzīšanu. Ievērojot to, ka Latvijas delegācija tieši piedalīties Miera konferencē nevarēja, galvenais tās darbības veids bija iesniegumu piesūtīšana konferences komisijām un kontaktu uzturēšana ar konferences vadītājiem un dalībvalstu pārstāvjiem. 
Versaļas konferences studiju komitejas uzdevumā franču vēsturnieks Šarls Seņoboss (*Charles Seignobos*) izstrādāja plašāku ziņojumu *La Nation Lettonne*, kas bija sadalīts četrās daļās: 1. iedzīvotāji, 2. tagadējās iekārtas vēsturiskā izcelšanās, 3. latviešu tautiskā atdzimšana, 4. latviešu nacionālā programma.

Lai gan sākotnējie panākumi Latvijas *de facto* atzīšanā viesa cerības, ka Antantes lielvalstis drīzumā varētu atzīt Latviju *de iure*, taču Sabiedroto pārstāvji, kuri padomju varu Krievijā uztvēra kā pagaidu parādību, nebija gatavi ignorēt Baltijas valstu agrāko piederību Krievijas Impērijai un gribēja Baltijas valstu nākotnes noteikšanu atstāt izlemšanai nākamajai Krievijas Satversmes sapulcei. Miera konferencē 1919. gada 6. maijā izveidotās speciālās Baltijas komisijas vadītājs Esmē Hauards maija beigās sarunā ar Zigfrīdu Meierovicu, lika viņam saprast, ka Latvijas valdībai būs jāsamierinās ar Anglijas valdības jau doto "pagaidu atzīšanu", jo krievu pretlielinieciskās aprindas "stingri uzstājoties pret Latvijas neatkarību". E. Hauards gan neizslēdza iespēju, ka nākotnē situācija varētu manīties un Latvija varētu tikt atzīta *de iure*.

1919. gada 10. jūnijā sanāca Baltijas komisijas sēde, kurā Z. Meierovics nolasīja kārtējo Latvijas memorandu, norādot, ka vairāku lielvalstu pārstāvji ir izteikuši morālu atbalstu Latvijas cīņā par valstisko neatkarību un atzinuši tās Pagaidu valdību *de facto*. Dokumenta beigās bija izteikta prasība atzīt Latviju kā suverēnu un neatkarīgu valsti. Taču komisijas locekļu attieksme pret šo prasību bija noraidoša. E. Hauards gan apstiprināja, ka sabiedrotie arī turpmāk izpildīs dotos solījumus attiecībā uz de facto neatkarības atzīšanu, tomēr akcentēja neiespējamību ievērot Latvijas galveno prasību — atzīt to *de iure*. Pēc E. Hauarda domām, Latvijas kā valsts statusa jautājumu nevarēja izšķirt bez Krievijas līdzdalības.

Visas savas darbības laikā (23.01.1919.—15.12.1919.) Latvijas delegācija Antantes valstu valdībām un Miera konferencei iesniedza 34 dažādus iesniegumus. Taču, saskaņā ar Latvijas diplomāta Oļģerta Grosvalda liecībām, nekādas atbildes uz tiem faktiski nesaņēma.
Visas savas darbības laikā Latvijas delegācijai tā arī neizdevās panāk pozitīvu *de iure* atzīšanas jautājuma risinājumu. To nosacīja kā Sabiedroto neviennozīmīgā attieksme pret Krievijas nākotni, tā sarežģītā iekšpolitiskā situācija Latvijā 1919. gadā.

Antantes lielvalstu nostāja (1920)
----------------------------------

Tomēr Brīvības cīņu noslēgums un miera sarunu sākums ar Krieviju 1920. gada 16. aprīlī ievadīja jaunu posmu Latvijas cīņā par starptautisko atzīšanu. Pēc Lielbritānijas ārlietu ministra Džordža Kerzona (*George Nathaniel Curzon*) ierosinājuma, 1920. gada 10. jūnijā Antantes lielvalstis atkārtoti apsprieda Baltijas valstu jautājumu. Lielbritānijas nostāja bija divējāda: kamēr Ārlietu ministrija Dž. Belfūra vadībā iestājās par Baltijas valstu atzīšanu, tikmēr Kara ministrija un it īpaši tās vadītājs V. Čērčils bija kategoriski pret to. Itālija un Japāna izteicās par Baltijas valstu *de iure* atzīšanu, Francija ieņēma izvairīgu nostāju, bet ASV kategoriski iebilda. ASV šaubījās, vai Latvija, Lietuva un Igaunija spēs ilgstoši pastāvēt kā neatkarīgas valstis, kā arī nevēlējās radīt precedentu, kas varētu dot iespēju Japānai, kuras nostiprināšanās neietilpa ASV interesēs, pretendēt uz Krievijas Impērijas mantojumu Tālajos Austrumos.

Nepamatotas izrādījās arī cerības panākt *de iure* atzīšanu no Polijas un Somijas, kuras nevēlējās aizsteigties priekšā Antantes lielvalstīm. Polija, bez tam, joprojām centās uzturēt Latgales jautājumu, kas pēc *de iure* atzīšanas viennozīmīgi būtu izšķirts par labu Latvijai.

Tomēr 1920. gada pirmajā pusē Latvijas panākumi starptautiskās atzīšanas jomā bija ievērojami — Rīgā atradās 16 valstu dažāda veida pārstāvniecības (Lielbritānijas politiskā un militārā misija; Francijas militārā misija un konsulāts; Itālijas sūtniecība, ASV pārstāvniecība un konsulāts; Igaunijas sūtniecība, militārā misija un konsulāts; Lietuvas sūtniecība un konsulāts; Polijas sūtniecība, militārā misija un konsulāts; Zviedrijas, Norvēģijas, Dānijas, Šveices un Holandes konsulāti). Savukārt Latvijas pārstāvniecības atradās 17 valstīs.

Miera sarunas ar Krieviju un Vāciju
-----------------------------------

1920. gada pavasarī Latvija uzsāka miera sarunas ar Krieviju un Vāciju. Vācija jau pirmajā sarunu raundā piekrita atzīt Latviju *de iure* pēc tam, kad to izdarīs viena no Versaļas miera līgumu parakstījušajām Antantes lielvalstīm. Šī atzīšanas formula arī tika ietverta 1920. gada 15. jūlijā parakstītajā Pagaidu līgumā par sakaru atjaunošanu starp Latviju un Vāciju.

1920. gada 11. augustā Latvija parakstīja miera līgumu ar Krieviju, kura otrajā pantā bija norādīts, ka "Krievija bez ierunām atzīst Latvijas valsts neatkarību, patstāvību un suverenitāti un labprātīgi uz mūžīgiem laikiem atsakās no visām suverēnām tiesībām, kuras piederēja Krievijai attiecībā uz Latvijas tautu un zemi kā uz bijušās valsts tiesiskās iekārtas, tā arī uz starptautisko līgumu pamata, kuri še aprādītā nozīmē zaudē savu spēku uz nākamiem laikiem". Šis līgums ne vien atzina Latviju *de iure*, bet arī, ievērojot to, ka Krievija pati atteicās no pretenzijām uz Latvijas teritoriju, novērsa nopietnu šķērsli vispārējai starptautiskai juridiskai atzīšanai.

Sarunas par iestāšanos Tautu Savienībā
--------------------------------------

Pēc Z.Meierovica atkārtotās vēršanās pie Sabiedroto Augstākās padomes ar lūgumu atzīt Latviju *de iure* 1920. gada 21. janvārī, kurš nedeva nekādus rezultātus, Latvija izdarīja mēģinājumu starptautisko atzīšanu panākt, iestājoties Tautu Savienībā. 14. maijā Latvijas valdība Tautu Savienībai iesniedza iestāšanās lūgumu.

1920. gada 13. novembrī Latvijas delegācija ar Z.Meierovicu priekšgalā ieradās Ženēvā. Tautu Savienība 15. novembrī Latvijas uzņemšanas lūgumu nodeva V komisijas 1. apakškomisijai, kas 25. novembrī uzklausīja Z.Meierovicu. Minētā apakškomisija izvirzīja šādus iebildumus pret Baltijas valstu uzņemšanu:

1. Latvija un Igaunija robežojas ar valsti (Krieviju), kurā valda anarhija un kuru Tautu Savienība nekādā veidā nevar ietekmēt;
2. Baltijas valstis nav atzītas *de iure*, un pret to atzīšanu iebilst ASV un Francija.

Sakarā ar otro iebildumu Tautu Savienības juristi tā arī nespēja vienoties vai valsts uzņemšana Tautu Savienībā nozīmē tās atzīšanu *de iure*, vai nē, un šis jautājums tā arī palika atklāts.

Tautu Savienības asambleja Baltijas valstu uzņemšanu apsprieda 16. decembrī. Par Latvijas uzņemšanu balsoja piecas valstis (Itālija, Kolumbija, Paragvaja, Persija un Portugāle), pret — 24, bet 13 atturējās.

Izmaiņas Antantes lielvalstu pozīcijā
-------------------------------------

1920. gada nogalē, sakarā ar Vrangeļa armijas sagrāvi un cerību izzušanu izveidot neboļševistisku Krieviju, Francija sāka mainīt savu nostāju Baltijas valstu jautājumā. Situācijas izmaiņām sekoja nekavējoša atbilstoša Latvijas Ārlietu ministrijas reakcija. Z.Meierovics nolēma apmeklēt Romu, Parīzi un Londonu, lai atkārtoti pamatotu nepieciešamību atzīt Latviju *de iure*. Romā, kur Z.Meierovics ieradās 18. decembrī, viņš saņēma visu vadošo politiķu apliecinājumu viņu gatavībai sniegt atbalstu Latvijas prasībai, kā arī izrādīt šajā jautājumā iniciatīvu.

Parīzē Z.Meierovics ieradās 1920. gada 24. decembrī. Lai gan Francijas parlamentā joprojām bija spēcīga opozīcija pret Baltijas valstu atzīšanu, viņam izdevās panākt Francijas prezidenta A.Miljerāna (*Millerand*) solījumu atbalstīt Latvijas valstiskuma starptautisko atzīšanu. 29. decembrī Francijas valdība izsūtīja citām lielvalstīm notas ar ierosinājumu atzīt Baltijas valstis *de iure*.

No Parīzes Z.Meierovics devās uz Londonu, kur uzturējās no 1921. gada 1. līdz. 23. janvārim. Londonā Z.Meierovicam neizdevās iegūt drošu pārliecību, ka Lielbritānija atbalstīs Latvijas prasību. Pret to asi iebilda ārlietu ministrs Dž.Kerzons. Savukārt, Lielbritānijas premjerministrs Deivids Loids Džordžs (*Lloyd George*) ieņēma svārstīgu nostāju.

Antantes Augstākās padomes lēmums
---------------------------------

Satversmes sapulces sēde par godu *de iure* atzīšanai 1921. gada 28. janvārī
1921. gada 24. janvārī Parīzē bija paredzēts sanākt Sabiedroto Augstākajai padomei, piedaloties Lielbritānijas, Francijas, Itālijas, Japānas un Beļģijas pārstāvjiem. 21. janvārī Latvijas sūtnis Francijā ne tikai minēto piecu, bet arī citu Parīzē rezidējošo valstu pārstāvjiem iesniedza rakstu ar lūgumu atzīt Latviju *de iure*. 23. janvārī Parīzē ieradās Z.Meierovics. Augstākās padomes sēde, kā paredzēts, sākās 24. janvārī. Baltijas valstu jautājuma izskatīšana divreiz tika atlikta, līdz beidzot 26. janvārī tas tika izskatīts. Kā referents uzstājās Francijas Ārlietu ministrijas ģenerālsekretārs Bertelo. Lai gan kopējais noskaņojums bija Baltijas valstīm labvēlīgs, līdz pat pēdējam lēmuma pieņemšanas brīdim situācija saglabājās neskaidra. Tomēr Francijas ārlietu ministra Briāna (*Briand*) un Itālijas ārlietu ministra grāfa Sforcas uzstāšanās un Loida Džordža, kurš nostājās pret savu ārlietu ministru Kerzonu, atbalsts svaru kausus nosvēra Latvijai par labu. 26. janvārī Antantes Augstākā padome vienbalsīgi nolēma atzīt Latviju un Igauniju *de iure*, un Latvijas puse saņēma šo faktu apliecinošu oficiālu rakstu. Piecas valstis — Lielbritānija, Francija, Japāna, Beļģija un Itālija — bija atzinušas Latvijas neatkarību bez jebkādiem ierobežojumiem. Šajā sakarā Z.Meierovics 18. februārī, uzstājoties Satversmes sapulces sēdē, norādīja: "Mēs esam panākuši *de iure* atzīšanu bez kaut kādām klauzulām un varam tagad savu nākamību veidot kā pilntiesīga valsts, kā mūsu intereses to vislabāk prasa.".

Pēc Antantes lielvalstu 26. janvāra lēmuma sākās vispārēja Latvijas *de iure* atzīšana. Kā pirmās to ar atpakaļejošu datumu izdarīja Polija (atzīšanas raksts datēts ar 1920. gada 31. decembri) un Somija (atzīšanas raksts datēts ar 1921. gada 26. janvāri). 1. februārī sekoja atzīšana no Vācijas, 5. februārī — Norvēģijas un Zviedrijas, 7. februārī — Dānijas, 10. februārī — Persijas, 17. februārī — Austrijas, 19. februārī — Portugāles, 26. februārī — Rumānijas. 8. martā atsevišķu atzīšanas rakstu piesūtīja Japāna, lai gan tā bija pārstāvēta Sabiedroto Augstākajā padomē.

Kā pēdējā no lielvalstīm Latviju *de iure* atzina ASV — 1922. gada 28. jūlijā, turklāt, ASV deklarācijā tika norādīts, ka ASV atzīst pastāvošo valdību nevis valsti. Ja atzīšanas rakstā nebūtu pieminēts, ka Valsts departaments gaida Kongresa lēmumu par oficiālu diplomātisko pārstāvniecību izveidošanu, tas būtu uztverams tikai kā pagaidu *de facto* stāvokļa atzīšana. Bez tam, atzīšanas raksts saturēja atrunu, ka "Savienotās Valstis vienmēr uzskatījušas, ka nekārtības Krievijā nedrīkst tikt izmantotas par cēloni Krievijas teritoriju atsavināšanai". Šis pieticīgais Latvijas neatkarības atzīšanas traktējums vēlākajos gados tika revidēts.

Līdz 1922. gada beigām Latviju *de iure* bija atzinušas 28 valstis, bet visā starpkaru periodā — 42 valstis (šajā periodā kopā bija 56 Tautu Savienības valstis).

Latvijas okupācijas neatzīšanas politika (1940-1990)
----------------------------------------------------

1940. gadā pēc okupācijas un tai sekojošās aneksijas no PSRS puses Latvija *de facto* zaudēja savu neatkarību, taču no starptautisko tiesību viedokļa Latvija joprojām *de iure* pastāvēja kā starptautisko tiesību subjekts, ko atzina vairāk nekā 50 pasaules valstis. Vairākuma demokrātisko valstu piekoptā tā sauktā Baltijas valstu inkorporācijas neatzīšanas politika, kalpoja par tiesisko pamatu Latvijas neatkarības atjaunošanai 1990./1991. gadā.

Skatīt arī
----------

* Latvijas atzīšana *de facto*
* Latvijas brīvības cīņas
* 1919. gada Parīzes miera konference

Atsauces
--------

1. ↑  *Latviešu konversācijas vārdnīca*. XIX. sējums. Rīga : Anša Gulbja izdevniecība. 38 278. sleja.
2. ↑  Krēsliņš Uldis. Krievu emigrācija un monarhistu kustība Latvijā. // Latvijas vēstures institūta žurnāls, Nr.2. 2004.

Ārējās saites
-------------

* Latvijas Nacionālās enciklopēdijas šķirklis
* Historia.lv informācija

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
   Nozīmīgākie tiesību akti un starptautiskie līgumi Latvijas vēsturē   |
| --- |
|  |
| Par Senlatvijas valstīm | 
* Līvzemes dalīšanas līgums
* Līgums ar Jersikas ķēniņu Visvaldi
* Letijas dalīšanas līgums
* Jersikas miera līgums
* Tālavas dalīšanas līgums
* Rīgas miera līgums ar kuršiem
* Līgums ar Kursas ķēniņu Lamekinu
* Upmales dalīšanas līgums
* Zemgales dalīšanas līgums
* Kursas dalīšanas līgums
* Sēlijas dalīšanas līgums

 |
|  |
| Par Livonijas Konfederācijas valstīm | 
* Livonijas Konfederācijas līgums
* Melnas līgums
* Livonijas savienības līgums
* Salaspils līgums
* Viļņas ūnija
* Možaiskas līgums
* Grodņas ūnija
* Drohičinas līgums
* Jamas Zapoļskas miera līgums
* Livonijas konstitūcijas
* Livonijas ordinācijas

 |
|  |
| Par Latgali, Kurzemi un Vidzemi | 
* Stolbovas miera līgums
* Jelgavas pamiers
* Altmarkas pamiers
* Olivas miera līgums
* Kardisas miera līgums
* Andrusovas pamiers
* Rīgas kapitulācija
* Nīštates miera līgums
* Polijas dalīšanas
* Brestļitovskas miera līgums
* Berlīnes papildvienošanās (1918)

 |
|  |
| Par Latvijas valsti | 
* Deklarācija par Latvijas autonomiju
* Deklarācija par Latvijas Republikas izveidi
* Latvijas valsts pasludināšana
* Latvijas Padomju Republikas pasludināšana
* Latvijas valsts atzīšana de facto
* Latvijas—Vācijas līgums par sakaru atjaunošanu
* Latvijas—Krievijas miera līgums
* Latvijas valsts atzīšana de iure
* Latvijas un PSRS līgums par neuzbrukšanu
* Baltijas valstu sadarbības līgums
* Latvijas—Vācijas neuzbrukšanas līgums
* Molotova—Ribentropa pakts
* Savstarpējās palīdzības pakts starp Latviju un PSRS
* Deklarācija par valsts varu
* Par Latvijas iestāšanos PSRS sastāvā
* Latvijas Centrālās padomes memorands
* Deklarācija par Latvijas valsts atjaunošanu (1944)
* Latvijas PSR suverenitātes deklarācija
* Neatkarības atjaunošanas deklarācija
* Par Latvijas Republikas valstisko statusu
* PSRS Valsts domes lēmums par Latvijas Republikas neatkarības atzīšanu
* 2003. gada Eiropas Savienības paplašināšanās līgums

 |

 |