recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Brimmeru no Jeriem (*Brummer aus dem Hause Seyershof*) dzimtas ģerbonis.
Brimmeru no Tammikas (*Brummer aus dem Hause Tammik*) dzimtas ģerbonis.
**Brimmeri** (vācu: *Brümmer* vai *Brummer*) ir divas dažādas vācbaltiešu dzimtas, kas 16. un 17. gadsimtā ieceļoja Livonijā un vēlāk izplatījās arī Zviedrijā un Krievijā. 1745. gadā Brimmeru dzimta ierakstīta Igaunijas bruņniecības matrikulā.

Vēsture
-------

Uzvārds *Brummere, Brammere* (lejasvācu: "rūcējs") ir izplatīts reģionā starp Brēmeni un Rostoku. 
Vienas vācbaltiešu dižciltīgo dzimtas (*Brummer aus dem Hause Tammik*) ciltstēvs bija Livonijas ordeņa vasalis Volmārs Brummers (*Vollmar Brummer*), kas 1529. gadā pieminēts kā Rohu (*Rocht*) muižas nomnieks Viruzemē tagadējā Rietumviru apriņķī. Viņa dēls iegādājās netālu esošo Tammiku muižu, kas kļuva par Brimmeru dzimtmuižu. Zviedru Igaunijas laikā dzimta sadalījās četros atzaros, kas izplatījās arī Vidzemē, Zviedrijā un Krievijā. 

Otras dzimtas (*Brummer aus dem Hause Seyershof*) ciltstēvs bija leitnants Heinrihs Johans Brummers (*Heinrich Johann Brummer*, miris ap 1685). 
Viņa dēls Zviedrijas karaspēka dragūnu pulka kapteinis Ulrihs Johans Brummers 1704. gadā krita kaujā pret krieviem pie Narvas.
Viens no viņa dēliem Ulrihs Johans iegādājās Varangu (*Warrang*) muižu tagadējā Jervas apriņķī, bet otrs dēls majors Engelbrehts Vilhelms (miris 1747) iemantoja Jeru muižu (*Seyershof*) pie Rūjienas. 1745. gadā viņš pārdeva Jeru muižu un nopirka Odzienas (*Odensee*) muižu, kas kļuva par Brimmeru dzimtmuižu.
Rūdolfs Fridrihs Adrians Brimmers (1809—1888) pasūtīja jaunas Odzienas muižas kungu mājas būvi neogotikas stilā. Viņa dēls Filips Engelbrahts Mihaels Brimmers vadīja 1905. gada revolūcijas laikā nodedzinātās ēkas daļēju atjaunošanu.
Brimmeru dzimtai piederēja arī Veckalsnavas muiža (*Alt-Kalzenau*), ko arī nodedzināja 1905. gadā.
Pēc 1920. gada zemes reformas Brimmeru dzimtu piederīgie zaudēja lielāko daļu īpašumu un līdz 1939. gada beigām atstāja Latviju un Igauniju. 
Freds Brimmers (1929–2013) kļuva pazīstams kā Kanādas arktisko apgabalu dabas fotogrāfs.

* Veckalsnavas muižas kungu māja pirms nodedzināšanas 1905. gadāVeckalsnavas muižas kungu māja pirms nodedzināšanas 1905. gadā
* Odzienas muižas kungu māja pirms atjaunošanas darbu sākšanas (2008)Odzienas muižas kungu māja pirms atjaunošanas darbu sākšanas (2008)
* Krievijas Impērijas artilērijas ģenerālis Eduards Aleksandrs fon Brimmers (1797—1874)Krievijas Impērijas artilērijas ģenerālis Eduards Aleksandrs fon Brimmers (1797—1874)
* Freds Brimmers (1929–2013), vācbaltiešu cilmes Kanādas fotogrāfsFreds Brimmers (1929–2013), vācbaltiešu cilmes Kanādas fotogrāfs

Atsauces
--------

1. ↑  Der Seyershof. In: Heinrich von Hagemeister, Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Band 1, Verlag Frantzen, 1836, S. 131
**Boriss de Greifs** (spāņu: *Boris de Greiff*; 1930. gada 13. februāris, Medeljina — 2011. gada 31. oktobris) bija Kolumbijas šahists.

Biogrāfija
----------

20. gadsimta vidū bijis viens no spēcīgākajiem Kolumbijas šahistiem. 1951. gadā Bogotā uzvarējis Kolumbijas šaha čempionātā. 1957. gadā uzvarējis Pasaules šaha čempiona izcīņas cikla Dienvidamerikas zonas turnīrā Karakasā. Par šo panākumu FIDE de Greifam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu. 1958. gadā piedalījies starpzonu turnīrā Dienvidslāvijā, kur ieņēmis 20. vietu. 1969. gadā dalījis pirmo vietu starptautiskā turnīrā Bogotā. Kolumbijas izlases sastāvā 9 reizes (1954-1958, 1966, 1970-1978) piedalījies Pasaules šaha olimpiādē un individuālajā vērtējumā izcīnījis zelta (1976) un sudraba (1974) medaļas.

1978. gadā kļuvis par FIDE starptautisko arbitru, bet 2002. gadā ievēlēts par šīs organizācijas goda biedru. Bijis pazīstams arī kā šaha žurnālists un literāts.

Atsauces
--------

1. ↑  Campeonato de Colombia
2. ↑  1958 Portoroz Interzonal Tournament

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils olimpbase.org mājaslapā (Pasaules šaha olimpiāde) (angliski)
**Brinkenu kapliča** ir bijusī kapliča, valsts nozīmes arhitektūras piemineklis Sabilē. Tā celta 1780. gadā un kalpoja kā Briņķpedvāles muižas īpašnieku Brinkenu kapa vieta.

Atrodas Abavas kreisajā krastā aiz tiltiņa pār Rambulīti - apaļa būve ar četru kolonnu portiku. Arhitektūrā vērojamas pāreja no baroka uz klasicismu. Baroks vērojams celtnes detaļās - dzegas veidojumā un kolonnu kapiteļos. Klasicisms izpaužas būves apjoma pusapļa durvju ailas gludajā rustikas apdarē. 

Nostāsti vēsta, ka zem kapličas esot īstās kapenes, kurās bijuši apbedīti iebalzamētie Brinkenu ģimenes pārstāvji kopā ar dārglietām. Ir nostāsti, ka zem kapličas esot pazemes eja zem Abavas.

Kapličas pakājē esot bijusi 1905. gada revolucionāru soda vieta. 1924. gadā kapliča tika apgānīta. Kā arhitektūras piemineklis ņemts aizsardzībā jau 1933. gadā.

Atsauces
--------

1. ↑  "Policijas Vēstnesis", Nr. 76, (30.09.1924)
2. ↑  Rīkojums Nr. 1015, "Valdības Vēstnesis", Nr. 137, (26.06.1933)

Ārējās saites
-------------

* Sabiles pilsētas mājas lapa
**Borki Predojevičs** (serbu: *Борки Предојевић*; dzimis 1987. gada 6. aprīlī) ir Bosnijas un Hercegovinas šahists, lielmeistars no 2005. gada.

Biogrāfija
----------

Borki Predojevičs dzimis 1987. gada 6. aprīlī Dienvidslāvijā, Bosnijas un Hercegovinas Sociālistiskās republikas pilsētā Tesličā (tagad Serbu Republikas pilsēta Bosnijā un Hercegovinā). Viņa tēvs arī bijis šahists. Šahu iemācījies spēlēt astoņu gadu vecumā. Lielākos panākumus jauniešu sacensībās viņš guvis Grieķijā: 1999. gadā viņš kļuvis par U12 Eiropas jauniešu šaha čempionu, 2001. gadā par U14 Eiropas čempionu un 2003. gada par U16 pasaules čempionu. Tajā pašā laikā Predojevičs bijis ļoti veiksmīgs arī reitinga turnīros, piemēram, Pirmās sestdienas turnīros Budapeštā (2002. gadā dalījis pirmo vietu un 2003. gada bijis pirmais turnīrā ar starptautiskā meistara normu, bet 2004. gada jau bijis pirmais turnīrā ar lielmeistara normu) un 2002. gadā uzvarējis Trešās sestdienas turnīrā Novisadā.

Bosnijas un Hercegovinas komandas sastāvā viņš spēlējis piecās šaha olimpiādēs: 2004. gadā Kalvijā pie ceturtā, 2006. gadā Turīnā, 2008. gadā Drēzdenē un 2010. gadā Hantimansijskā pie otrā un 2014. gadā Tromsē pirmā galdiņa, kopā iegūstot 36,5 punkti no 56 spēlēm.

Atsauces
--------

1. ↑  Bosnijas un Hercegovijas šahisti. FIDE top 100.
2. ↑  «Borki Predojević već 20 godina u šahu!». *eTeslic.com* (serbu). Bilten Opštine Teslić. 2016-02-02. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016-09-10. Skatīts: 2017-05-05.
3. ↑  Borki Predojeviča rezultāti šaha olimpiādēs (angliski)

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils olimpbase.org mājaslapā (Pasaules šaha olimpiāde) (angliski)
* Šahista profils olimpbase.org mājaslapā (Eiropas komandu šaha čempionāts) (angliski)
* Intervija (2011) vietnē *Nezavisne*. (serbiski)
**Šāndors Takāčs** (ungāru: *Takács Sándor*, piedzimis kā **Kārojs Sidlauers** — ungāru: *Sydlauer Károly*; 1893. gada 10. februāris Miškolca — 1932. gada 22. aprīlis Budapešta) bija Ungārijas šahists.

Biogrāfija
----------

Cēlies no turīgas ģimenes, taču pēc Pirmā pasaules kara pārcēlies uz dzīvi Rietumeiropā, mainījis vārdu un uzvārdu, un kļuvis par profesionālu šahistu. Savus labākos rezultātus sasniedzis 1920. gadu otrajā pusē. 1925. gadā uzvarējis turnīrā Budapeštā. 1926. gadā Budapeštā dalījis 3.-5. vietu pirmajā FIDE meistaru turnīrā. 1928. gadā dalījis pirmo vietu Vīnes starptautiskajā šaha turnīrā. 1929. gadā dalījis pirmo vietu tradicionālajā Hastingsas (Anglija) šaha turnīrā. Pārstāvējis Ungārijas komandu Pasaules šaha olimpiādē 1930. gadā un komandu vērtējumā izcīnījis sudraba medaļu.

Pāragri miris no tuberkulozes.

Atsauces
--------

1. ↑  Budapest 1926 Chess Summit
2. ↑  Hastings 1928/29
3. ↑  «OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Sándor Takács». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 3. aprīlī. Skatīts: 2016. gada 7. jūnijā.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
* Šāndora Takāča šaha kompozīcijas mājas lapā *PDB*

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 289927873
* ISNI: 0000 0003 9527 1681

 |

 |
**Leisija Nikola Sturma** (dzimusi **Moslija** 1981. gada 4. septembrī) ir amerikāņu dziedātāja dziesmu autore no Ārlingtonas, Teksasas. Viņa ir alternatīvā metāla grupas *Flyleaf* līdzdibinātāja un bijusī grupas vadošā soliste.

2000. gadā, Sturma sāka spēlēt ar bundzinieku Džeimsu Kalpeperu. Viņi strādāja kopā ar ģitāristiem Semīru Batačarju un Džēredu Hārtmenu. 2002. gadā grupai, ko tolaik vēl sauca par *Passerby* pievienojās šobrīdējais basģitārists Pets Sīlss. Juridisku iemeslu dēļ, 2004. gada jūnijā grupa tika pārdēvēta par *Flyleaf*. 

Sturma ir sadarbojusies ar grupām Apocalyptica, iedziedot viņu dziesmu "Broken Pieces" un ar apvienību Third Day piedaloties viņu dziesmās "Run to You" un "Born Again". Sturma ir iedziedājusi filmas *Underworld: Awakening* tēmas dziesmu "Heavy Prey".

2012. gada 22. oktobrī, neilgi pirms albuma *New Horizons* izdošanas, Sturma paziņoja, ka pamet pašas dibināto grupu *Flyleaf*.

Atsauces
--------

1. ↑  FAQ at Flyleaf Online Archived 2015. gada 2. aprīlī, *Wayback Machine* vietnē. Retrieved October 30, 2008
2. ↑  «A Message». Flyleaf. 2012. gada 22. oktobris. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 3. novembrī. Skatīts: 2012. gada 22. oktobris.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 80238067
* LCCN: no2010201641
* ISNI: 0000 0000 5810 7194
* GND: 135518792

 |

 |
**Leita** (vācu: *Leitha*) jeb **Lajta** (ungāru: *Lajta*) ir 120,8 kilometrus gara Donavas labā krasta pieteka Austrijā un Ungārijā. 

Izveidojas, satekot Švarcas (*Schwarza*) un Pitenes (*Pitten*) upēm Fišbahas Alpos uz rietumiem no Vīnerneištates. Tek austrumu virzienā. Vidustecē veido Vidusaustrijas un Burgenlandes robežu. Upes labajā krastā - Leitas kalni. Upes krastos atrodas Vīnerneištate, Bruka pie Leitas Austrijā, kā arī Mošonmaģarovāra Ungārijā, kur upe ietek Donavas attekā Mošonas Donavā. Tā kā upe tiek izmantota Vīnerneištates kanāla un Vīnes apūdeņošanai, upē vairākos posmos ūdens parasti ir maz.

Vēsturiski Leita kopš 1867. gada kompromisa sadalīja Austroungāriju divās lielās daļās pēc Leitas nosaukuma - Cisleitānijā (*šaipus Leitas*, Austrijas daļā) un Transleitānijā (*otrpus Leitas*, Ungārijas daļā).

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Leita***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 245102668
* GND: 4276311-3

 |

 |
**Adiles sultānas pils** bija Osmaņu dinastijas rezidence Turcijā, Stambulas Kandili mikrorajonā (Īskīdaras rajons). Tagad pilī ir ierīkots kultūras un mākslas centrs.

Pili uzbūvēja Osmaņu princesei Adilei sultānai (1825—1898), sultāna Mahmuda II (1785—1839) meitai un sultānu Abdulmedžida I (1823—1861) un Abdulaziza (1830—1876) māsai. Pili uzbūvēja vietā, kur viņai pirms tam 1856. gadā sultāns Abdulmedžids I bija uzdāvinājis kiosku. 1861. gadā sultāns Abdulazizs pasūtīja pils būvniecību un to projektēja armēņu arhitekts Sarkis Baljans. Pils aizņem aptuveni 17’000 m² zemes un tajā ir 55 istabas.

Adile sultāna bija vienīgā Osmaņu dinastijas sieviete, kas mācēja rakstīt dzeju Divāna stilā. Viņa šajā pilī dzīvoja līdz sava vīra Mehmeda Ali pašā nāvei 1898. gadā. Pirms to nodeva lietošanai, atbilstoši Adiles sultānas novēlējumam, pili Pirmā pasaules kara laikā lietoja Kara ministrija. Tikai 1916. gadā to pārveidoja par meiteņu vidusskolu un pirmās absolventes pabeidza skolu 1920. gadā. 1924. gadā skolu nosauca par Kandili meiteņu vidusskolu, kas bija diezgan prestiža mācību iestāde. 1969. gadā skola pārcēlās uz jaunām telpām un ēku izmantoja skolnieču kopmītnēm līdz 1986. gadam, kad tā nodega dēļ elektriskā īssavienojuma. No vēsturiskās ēkas palika pāri tikai četras sienas.

Dažas Kandili vidusskolas absolventes nodibināja fondu un vāca līdzekļus ēkas atjaunošanai. Tomēr atjaunošanas maksa bija pārāk liela, lai šķistu sasniedzama ar ziedojumiem. Turcijas miljonārs un filantrops Sakips Sabandži un Stambules gubernators Muammers Gulers ziedoja ļoti iespaidīgu naudas summu un varējas sākt pils atjaunošanu. Kad līdzekļi atkal sāka pietrūtk, Sakips Sabandži atkal noziedoja nepieciešamo summu, būdams smagi slims tikai trīs dienas pirms nāves. Pavisam pils atjaunošanai tika izlietoti 9,6 miljoni jauno turku liru un pili atkal svinīgi atklāja pēc divdesmit gadu pārtraukuma 2006. gada 28. jūnijā.

Jauno izglītības un kultūras centru nosauca Sakipa Sabandži vārdā.

Ārējās saites
-------------


|  |  |
| --- | --- |
| Portal icon | Turcijas portāls |
|

* Adiles Sultānas pilī esošā kultūras centra interneta lapa
**Horuga** (tadžiku: *Хоруғ*) ir pilsēta Tadžikistānā, Kalnu Badahšānas administratīvais, kultūras un saimnieciskais centrs un vienīgā pilsēta. Izvietojusies valsts dienvidaustrumos pie Gundas ietekas Pandžā 2200 metrus virs jūras līmeņa 525 kilometrus no valsts galvaspilsētas Dušanbes. Pamira trakts pilsētu savieno ar Dušanbi rietumos un ar Murgobu austrumos un Ošu ziemeļos. Lielākā daļa iedzīvotāju ir pamirieši, galvenokārt šugnani.

Vēsture
-------

Dibināta 1896. gadā kā Krievijas cietoksnis pēc «Lielās spēles», kuras rezultātā Kalnu Badahšāna nonāca Krievijas sastāvā. 1925. gadā kļuva par jaunizveidotās Kalnu Badahšānas autonomijas centru. Pilsētā atrodas Horugas Valsts universitāte, teātris, muzejs un otrs pasaulē virs jūras līmeņa augstākais botāniskais dārzs.

Atsauces
--------

1. ↑  «Horoga». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 263. lpp.
2. ↑  Фотоблог: Памирский ботанический сад

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Horuga***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
**Snova** (angļu: *Snow Island*) vai **Nevada** (spāņu: *Isla Nevada*) ir sala Dienvidšetlendas salu arhipelāgā Antarktikā. Izvietojusies arhipelāga dienvidrietumos. Ap 5 km platais Mortona šaurums ziemeļaustrumos to atdala no Livingstona salas un Ragidas, bet ap 40 km platais Boida šaurums dienvidaustrumos — no Smita salas. Lielāko daļu salas teritorijas klāj ledājs, kas salas vidienē paceļas virs 250 m vjl. Krasti roboti, piekrastē daudz nelielu saliņu un klinšu.

Salu 1819. gada 19. februārī atklāja britu kapteinis Viljams Smits. Salu ap 1820. gadu aptuveni nokartēja amerikāņu vaļu mednieki un nosauca par **Monro salu** *(Monroe Island)* vai nu par godu ASV prezidentam Džeimsam Monro, vai arī Natenjela Pālmera kuģim *James Monroe*. Saukta arī par **Prezidenta salu** *(President Island)* vai **Bezilholas salu** *(Basil Hall's Island)*. Vēlāk aprakstoši nosaukta par Sniega salu *(Snow Isle)*, nosaukumu kartēs tulkojot arī citās valodās, tajā skaitā spāņu *(Isla Nevada)*. 1821. gada janvārī salu atkārtoti atklāja Krievijas Antarktiskā ekspedīcija Fabiāna fon Belinshauzena vadībā un nosauca par **Malojaroslavecas salu** *(остров Малоярославец)* par godu 1812. gada kaujas vietai.

Atsauces
--------

1. ↑  UNEP Islands ((angliski))
2. ↑  South Shetland Islands. Scale 1:200 000. BAS, Cambridge, UK 2008
3. ↑  SCAR Composite Gazetteer
**Horohiva** (ukraiņu: *Горохів*) ir rajona nozīmes pilsēta Ukrainas ziemeļrietumos, Volīnijas apgabala Horohivas rajona centrs.

Vēsture
-------

Rakstos pirmoreiz minēta 1240. gadā. 15. gadsimta pirmajā pusē - Švitrigaiļa īpašumā. Pilsētas tiesības no 1600. gada. Kopš 1569. gada - Rečas Pospoļitas sastāvā. Pēc Polijas trešās dalīšanas 1795. gadā pilsēta iekļāvās Krievijas sastāvā.

Pirmā pasaules kara laikā izpostīta, pēc kara iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. Sākoties Otrajam pasaules karam, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, 1939. gadā pilsētu ieņēma PSRS karaspēks. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Horohivu ieņēma vācu karaspēks. Vācu okupācijas laikā tika iznīcināta pilsētas ebreju kopiena, bet pilsētas apkārtnē ukraiņu kaujinieki no UNA izvērsa represijas pret poļu civiliedzīvotājiem. 1944. gada 13. jūlijā, pārraujot fronti pie Horohivas, sākās Sarkanās armijas Ļvivas-Sandomiras operācija.

Pēc kara lielākā daļa atlikušie poļu iedzīvotāji pārcēlās vai tika pārcelti uz dzīvi Polijā, sevišķi uz tās rietumu apgabaliem, no kuriem savukārt tika padzīti vācieši. Pēc kara līdz 1991. gadam Horohiva bija Ukrainas PSR sastāvā.

Atsauces
--------

1. ↑  ; Q107450340; izdevējs: Q7603543.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Horohiva***.
* Mūsdienu Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Volīnijas apgabala pilsētas  |
| --- |
|  |
| 
* Berestečko
* Horohiva
* Kamiņa-Kaširska
* Kiverci
* Koveļa
* **Lucka**
* Ļubomļa
* Novovolinska
* Rožišče
* Ustiluha
* Volodimira

 |

 |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 138339775
* LCCN: n00093681
* GND: 4728954-5
* SUDOC: 176001913

 |

 |
**Eidapere** (igauņu: *Eidapere*) bija dzelzceļa pieturas punkts Igaunijā, Raplas apriņķa Kehtnas pagastā, dzelzceļa iecirknī Lelle—Pērnava. Eidapere atrodas 55,4 km attālumā no Pērnavas pasažieru stacijas, 14,1 km attālumā no Lelles mezgla stacijas un 86 km attālumā no Baltijas stacijas Tallinā. Līdz 2018. gada beigām Eidaperes dzelzceļa pieturas punkts apkalpoja vietējo pasažieru vilcienu satiksmi, tajā pieturēja visi Tallinas un Pērnavas virzienā kursējošie starppilsētu pasažieru dīzeļvilcieni (2013. gadā 2 vilcienu sastāvu pāri dienā).

Stacijas ēka
------------

Eidaperes dzelzceļa stacija atklāta 1926. gadā. Stacijas ēka pabeigta vienu gadu vēlāk — 1927. gadā. Pēc Leona Johansona tipveida projekta veidotā celtne ir vienstāva koka ēka ar apjomīgu mansarda tipa jumtu un mezonīna izbūvēm sliežu ceļa un pagalma pusē.

Svinīgo arhitektonisko kompozīciju akcentē simetriski izvietotu logu rinda — pirmajā stāvā: sešrūšu tipa logi ar četrrūšu virsgaismu, kā arī mansardā izbūvētā astoņrūšu logu rinda ar noslēdzošiem sandrikiem, savukārt kompozīcijas centrā izvietota mezonīna izbūve. Ieejas mezgls no sliežu ceļa puses risināts veidojot nišu, kuras stūra noapaļojumos iezīmējas art deko laikmeta stilistika. 

Kopējais ēkas stilistiskais raksturs veidots atsaucoties uz Lielvidzemes muižu arhitektūru. Identiska dzelzceļa stacija 1927. gadā tika uzbūvēta arī Viluveres dzelzceļa stacijā (līdz mūsdienām nav saglabājusies).

Kopš 2004. gada Eidaperes stacijas ēka pārveidota par dzīvojamo māju. Līdz ar stacijas pārveidi par pieturas punktu demontēts arī otrais sliežu ceļš.

Kopš 2018. gada 8. decembra pasažieru vilcieni posmā Pērnava—Lelle vairs nekursē un Eidaperes pietura netiek izmantota.

Attēlu galerija
---------------

* Eidaperes stacijas ēkas fasādeEidaperes stacijas ēkas fasāde
* Eidaperes stacijas ēkas pagalmsEidaperes stacijas ēkas pagalms
* Platforma un pasažieru nojumePlatforma un pasažieru nojume

Skatīt arī
----------

* Igaunijas pasažieru dzelzceļa pārvadājumi (dienvidu virziens)

Atsauces
--------

1. ↑   Archived 2012. gada 10. maijā, *Wayback Machine* vietnē. Edelaraudtee 2011/2012. gada infrastruktūras pārskats (igauniski)
2. ↑   Archived 2013. gada 25. februārī, *Wayback Machine* vietnē.(angliski)(krieviski)
3. ↑   Archived 2016. gada 4. martā, *Wayback Machine* vietnē. Eidaperes stacijas apraksts EVR mājas lapā (igauniski)
4. ↑  С 9 декабря на участке Лелле-Пярну поезда будут заменены на автобусы[novecojusi saite] (krieviski)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Uz Lelli** |  | **Uz Pērnavu** |
|  Kogiste |  **Eidapere** | Viluvere  |
**Adipīnskābe** (heksāndiskābe, 1,4-butāndikarbonskābe, HOOC—(CH2)4—COOH) pieder pie piesātinātajām divvērtīgajām karbonskābēm. Adipīnskābes sāļus un esterus sauc par **adipinātiem** (no latīņu: *adeps* — 'tauki, speķis'). Adipīnskābe ir balta, kristāliska viela, kas nedaudz šķīst ūdenī.

Atrašanās dabā
--------------

Atrodama biešu sulā.

Iegūšana
--------

Iegūst, oksidējot taukus, rīcineļļu, cikloheksānu un tā atvasinājumus.   

Iegūstama arī no tetrahidrofurāna:

Izmantošana
-----------

Lieto rūpniecībā kā sintētiskās šķiedras — neilona izejvielu (neilonu iegūst no adipīnskābes un heksametilēndiamīna). Adipīnskābe ir arī līdzekļu pret katlakmeni galvenais komponents. Adipīnskābes esterus lieto kā plastifikatorus un smēreļļas.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Adipīnskābe***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Svarīgākās piesātinātās divvērtīgās karbonskābes |
| --- |
|  |
|  | 
* Skābeņskābe
* Malonskābe
* Dzintarskābe
* Glutārskābe
* Adipīnskābe
* Pimelīnskābe
* Korķskābe
* Azelaīnskābe
* Sebacīnskābe

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4278605-8

 |

 |
**Eiforbiju dzimta** (*Euphorbiaceae*) ir lakstaugu, sukulentu, koku un krūmu dzimta. Apmēram 450 eiforbiju sugas ir sukulenti, daži no tām ir grūti atšķiramas no krūmiem.

Parasti vienmājnieki. Stublājs un lapas bieži satur piensulu. Lapas vienkāršas, nereti reducētas. Raksturīga sarežģītas uzbūves ziedkopa - ciātijs, kurā vīrišķie ziedi katrs ar vienu putekšņlapu atrodas ap ciātija asi, kā galā ir viens nolīcis sievišķais zieds. Pie ziedkopas pamata ir vīkals. Bez tam starp vīrišķajiem ziediem ir zvīņveidīgas augšlapas, bet ap katru ciātiju pie pamata - pieziedlapu vīkaliņš. Auglis - riekstiņu skaldauglis vai pogaļa. Dažādu klimatisko joslu augi, taču pārsvarā tropos un subtropos.

Latvijā sastopamas deviņas sugas. Nezālieņu, pārmitru vietu un mežu sugas: no biežām līdz ļoti retām, ievazātām sugām. Dažās Eiropas valstu florās visus Latvijā sastopamos dievkrēsliņus nodala nevis ģintī *Euphorbia*, bet gan ģintī *Tithymalus*.

Zināmas ap 7050 sugas no 300 ģintīm (aplūkojot dzimtu taksonomiski plašā izpratnē, sugu skaits var pieaugt līdz 8950). 

Dažu sugu sula satur kaučuku. Viena no tādām sugām ir Brazīlijas heveja (*Hevea brasiliensis*) no Brazīlijas mežiem. Vairāk par 90% no visas iegūstamā dabiskā kaučuka masas dod tieši Brazīlijas heveja.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  *Ю. К. Школьник.* Растения. Полная энциклопедия растений. М.: ЭКСМО, 2009. ISBN 978-5-699-10969-2
2. 1 2  Apraksts *latvijasdaba.lv*
3. ↑  Eiforbiju dzimta www.ecosystema.ru lapā
**Marjana Lipovšeka** (slovēņu: *Marjana Lipovšek*; dzimusi 1946. gada 3. decembrī) ir slovēņu operdziedātāja (mecosoprāns).

Biogrāfija
----------

Bijušā Ļubļanas Mūzikas akadēmijas rektora (1968—1970), komponista un pianista Mariana Lipovšeka (1910—1995) meita. Viņa absolvēja klavierskolu dzimtajā pilsētā. No 1970. līdz 1977. gadam viņa studēja vokālu Grācas Mūzikas un teātra universitātē, 1978. gadā - Operas studijā Vīnē.

1979. gadā viņa debitēja Vīnes Valsts operā, kopš 1981. gada dziedāja Hamburgas operas namā, Minhenes operā. Viņa uzstājās uz lielākajām operu skatuvēm Vācijā, dziedāja teātros un festivālos Barselonā, Zalcburgā, Milānā, Florencē, Londonā, Edinburgā, Prāgā, Čikāgā, Ņujorkā, Sanfrancisko.

Lipovšekas vokālās partijas izmantotas filmās "Jēkabs melis" (1999) un "Pelēkā josla" (2001), viņa filmējās arī televīzijā Riharda Vāgnera un Riharda Štrausa operu iestudējumos.

Dzīvo Vīnē un Zalcburgā.

Repertuārs
----------

Viņa dziedājusi Monteverdi, Mocarta, Vāgnera, Mussorgska, Borodina, Verdi, Bizē, Berga, Bartoka, Enesku, Cerha, Penderetska un citu operās, uzstājās Baha, Šūberta, Šūmaņa, Brāmsa, Volfa, Mālera, Šēnberga, Stravinska koncertos.

Radoši kontakti
---------------

Viņa ir strādājusi ar tādiem diriģentiem kā Klaudio Abado, Nikolauss Arnonkūrs, Daniels Barenboims, Garijs Bertīni, Mihaels Gīlens, Kristofs fon Dohnāņi, Endrū Deiviss, Kolins Deiviss, Volfgangs Zavališs, Džeimss Levins, Lorins Māzels, Zubins Meta, Rikardo Muti, Kents Nagano, Seidzi Odzava, Helmuts Rillings, Bernards Haitings, Mjuns Vunčuns, Džordžs Šolti, Pēteris Šreiers, Horsts Šteins.

Apbalvojumi un pagodinājumi
---------------------------

* Prešerena prēmija (Slovēnija) (1988)
* Slovēnijas Republikas Zelta brīvības goda zīme (1994)
* Gustava Mālera zelta medaļa (1996)
* Austrijas Zinātnes un mākslas goda zīme (2001)
* Ļubļanas goda pilsone (2004)

Atsauces
--------

1. ↑  «KS Marjana Lipovšek» (angļu). Artists Management Zürich. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020-08-04. Skatīts: 2020-03-31.
2. ↑  «Marjana Lipovšek» (angļu). Bach Cantatas Website. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019-08-24. Skatīts: 2020-03-31.

Ārējās saites
-------------

* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* «Marjana Lipovsek» (angļu). IMDb. Skatīts: 2020-03-31.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 56798940
* LCCN: n82102329
* ISNI: 0000 0001 0904 5326
* GND: 128622423
* SUDOC: 082982457
* BNF: cb13928786z (data)
* NKC: xx0087467
* BNE: XX1324736
* CiNii: DA09066176

 |

 |
Autoceļš M9 Baltkrievijā.
Autoceļš **M9**, jeb **MKAD** ir galvenais autoceļš Baltkrievijā, Minskas apvedceļš, kurš veido pilnu apli apkārt pilsētai. MKAD ir saīsinājums no vārdiem "Minskas apvedceļš" baltkrievu valodā *Мінская кальцавая аўтамабільная дарога*. Autoceļa garums ir 56 kilometri.

Vēsture
-------

Autoceļa M9 rekonstrukcija 2000. gadā.
Autoceļa būvniecība sākās 1956. gadā, un tika pabeigta 1963. gadā. Sākumā tam bija tikai viena josla katrā virzienā un brauktuves platums bija tikai 7,5 metri. Pirmo reizi autoceļš tika rekonstruēts 1980. gadā, un līdz ar rekonstrukciju 26,8 kilometri no apvedceļa tika paplašināti uz četrām joslām. Atlikušie 29,4 kilometri saglabāja divu joslu platumu. 

Deviņdesmito gadu beigās satiksmes intensitāte bija augusi līdz 17 000 automašīnām diennaktī, taču autoceļam vel joprojām visi šķērsojumi bija vienā līmenī ar luksofora palīdzību. Autoceļu arī izmantoja sabiedriskais transports, kas nozīmēja, ka ceļa malās bija autobusu pieturas. Autoceļa otrā rekonstrukcija tika uzsākta 2001. gadā.

Līdz ar rekonstrukciju M9 pilnā garumā tika pārbūvēts, lai atbilstu automaģistrāles standartiem. Kopumā tika izbūvēti 24 vairāku līmeņu šķērsojumi, 30 tilti un viadukti un 22 vairāku līmeņu šķērsojumi, kuri paredzēti gājējiem. Autoceļš visa garumā tika paplašināts uz trīs atdalītām joslām katrā virzienā, pilnā garumā tika izgaismots un šobrīd spēj pārvadāt 85 000 automašīnās diennaktī. Autoceļa sākotnējais ātruma ierobežojums bijis 120 km/h, taču neskaitāmo negadījumu dēļ tas ir ticis pazemināts uz 90 kilometriem stundā. Šobrīd autoceļu izmanto aptuveni 50 000 automašīnas diennaktī.

  


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Galvenie autoceļi Baltkrievijā |
| --- |
|  |
| 
* M1
* M2
* M3
* M4
* M5
* M6
* M7
* M8
* M9
* M10
* M11
* M12

 |

 |
Šis raksts ir par jūras līci Karaļa Džordža salā. Par citām jēdziena **Admiralitātes līcis** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Admiralitātes līcis** (angļu: *Admiralty Bay*, spāņu: *Bahía Almirantazgo* vai *Bahía Lasserre*) ir ap 17 km garš un platākajā vietā līdz 8 km plats līcis Karaļa Džordža salas dienvidu piekrastē Antarktikā, Dienvidšetlendas salu lielākais līcis. Izstiepts ziemeļu—dienvidu virzienā, ieeja pret Brensfīlda šaurumu. Līcis ziemeļdaļā sadalās trīs fjordos: ziemeļaustrumos Martela un Makelara līči, ziemeļrietumos — Eskuras līcis. Lai arī lielāko daļu līča piekrastes klāj ledāji, ievērojamu daļu aizņem no ledus brīvi areāli, kuros izvietojušās vairākas polārstacijas: vissezonas Arctovski (Polija) un Komandanteferrasa (Brazīlija) un vasaras stacijas Mačupikču (Peru) un Pīterlenī (ASV), kā arī Ekvadoras patvērums. Līča rietumu piekrastē izveidots Antarktikas speciāli aizsargātais areāls Nr. 128, kas iekļauts arī putniem nozīmīgo vietu sarakstā.

Līci 1820.—1822. gados atklāja britu kapteiņa Džordža Povela ekspedīcija, kas nosauca to par godu Britu Admiralitātes Komitejai (*Board of Admiralty*). 19. gadsimtā un 20. gadsimta sākumā līci kā bāzi izmantoja dažādu valstu roņu un vaļu mednieki.

Atsauces
--------

1. ↑  «Birdlife Data Zone. Western shore of Admiralty Bay, King George Island». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 15. februārī. Skatīts: 2013. gada 8. maijā. Archived 2016. gada 15. februārī, *Wayback Machine* vietnē.
2. ↑  «SCAR Composite Gazetteer». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2021. gada 1. martā. Skatīts: 2013. gada 8. maijā.
3. ↑  «Human activity on King George Island». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2013. gada 8. maijā. Archived 2016. gada 5. martā, *Wayback Machine* vietnē.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 238754371
* LCCN: sh2003006750

 |

 |
**Onni Eigens Aleksanders Talass** (*Onni Eugen Aleksander Talas*), līdz 1895. gadam **Gračofs** (*Gratschoff*), dzimis 1877. gada 15. jūnijā, miris 1958. gada 3. maijā) bija Somijas jurists, politiķis, profesors un diplomāts. 1917. un 1918. gada viņš bija Somijas Senāta loceklis.

Biogrāfija
----------

Onni vecāki bija tirgotājs Aleksanders Tertullians Gračofs (*Aleksander Tertullian Gratschoff*) un Josefina Katharina Eigenia Vesandera (*Josefina Katharina Eugenia Wesander*). 1895. gadā viņš mainīja uzvārdu no Gračofs uz Tallass.

1895. gadā Onni Talass sāka studijas, un 1901. gadā ieguva bakalaura grādu tiesību zinātnēs (*lakitieteen kandidaatin*). 1903. gadā Talasam tika piešķirta tiesneša vietnieka pakāpe (*varatuomarin*), un 1905. gadā viņš ieguva licenciāta un doktora grādu tiesību zinātnēs. 

No 1901. līdz 1904. gadam Talass strādāja par juristu Lahti. Pēc tam no 1905. līdz 1923. gadam viņš bija Helsinku Universitātes administratīvo tiesību asistents. No 1925. līdz 1930. gadam Talass bija administratīvo tiesību profesors Helsinku Universitātē. No 1926. līdz 1930. gadam viņš bija Civildienesta Augstākās tiesas loceklis.

Onni Talas ar Vācijas spēku Somijā komandieri Rīdigeru fon der Golcu 1918. gadā
Rusifikācijas laikā Somijā Talass izrādīja pasīvu pretestību un iestājās Jauno somu partijā. No 1909. līdz 1918. gadam viņš bija Eduskuntas (parlamenta) deputāts no Kuopio apgabala austrumu vēlēšanu apgabala. No 1918. līdz 1919. gadam viņš bija Kuopio apriņķa Austrumu vēlēšanu apgabala deputāts.
1916. gadā Onni Talass bija viens no *Suomen Maatalous-Osake-Pankki* bankas dibinātājiem.

No 1917. līdz 1918. gadam Talass bija Svīnhūvuda senāta Tieslietu nodaļas vadītājs (šis Senāts pieņēma Somijas neatkarības deklarāciju), un šo amatu saglabāja arī Pāsikivi senātā. Somijas pilsoņu kara laikā viņš slēpās Helsinkos. Pēc pilsoņu kara Talass atbalstīja monarhisma ideju. Viņš bija delegācijas priekšsēdētājs, kas devās lūgt Vācijas firstu Frīdrihu Karlu kļūt par Somijas karali. No 1919. līdz 1921. gadam Onni Talass bija pilnvarotais Madridē un Lisabonā.

No 1927. līdz 1930. gadam viņš bija ievēlēts Eduskuntā no apriņķa Rietumu vēlēšanu apgabala, pārstāvot Nacionālās koalīcijas partiju (*Kansallinen Kokoomus*).

Onni Talass bija sūtnis Kopenhāgenā no 1930. līdz 1934. gadam, Budapeštā no 1931. līdz 1940. gadam, Vīnē no 1933. līdz 1938. gadam, Ankarā, Sofijā un Belgradā no 1934. līdz 1940. gadam, Romā no 1940. līdz 1944. gadam un Horvātijas Neatkarīgajā valstī no 1941. līdz 1942. gadam.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Onni Talass***.
* Onni Talas Eduskunta

  


| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis:Anti Tulenheimo | **Svīnhūvuda Senāta Tieslietu nodaļas vadītājs**1917—1918 | Pēctecis:**Karls Sederholms(tieslietu ministrs)** |
| **Pāsikivi Senāta Tieslietu nodaļas vadītājs**1918. gads |

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 281500489
* LCCN: no2012146954
* ISNI: 0000 0003 8835 2395
* SELIBR: 367939
* BNF: cb16943444t (data)

 |

 |
Admiralitātes  
šaurums
Zviedru ekspedīcijas sastādīta šauruma karte
**Admiralitātes šaurums** (angļu: *Admiralty Sound*, spāņu: *Paso Almirantazgo*) vai **Bušāra šaurums** (*Estrecho Bouchard*; argentīniešu avotos) ir ap 55 km garš un 5—20 km plats jūras šaurums Antarktīdas piekrastē. Atdala Snouhilas un Sīmora salas dienvidos no Džeimsa Rosa salas ziemeļos un savieno Vedela jūras Erebusa un Terora līci ziemeļaustrumos ar Larsena līci dienvidrietumos. Šauruma abos galos atrodas divas nelielas saliņas: ziemeļaustrumu galā Kokbērna sala, dienvidrietumu — Lokjera sala. Visās salās šauruma piekrastē atrodamas krīta un terciāra augu un dzīvnieku fosilijas.

Šauruma ziemeļaustrumu galu atklāja britu Džeimsa Rosa ekspedīcija 1843. gada 6. janvārī un atzīmēja to kā **Admiralitātes līci** *(Admiralty Inlet)*, jo nebija noskaidrots tā garums. Šaurumu starp Snouhilas un Džeimsa Rosa salu atklāja un nokartēja zviedru ekspedīcija Oto Nordenšelda vadībā 1902. gada 9.—10. martā.[1]

Šauruma dienvidu krastā Snouhilas salā zviedru ekspedīcija ierīkoja bāzes nometni, kas bija nepārtraukti apdzīvota no 1902. gada 12. februāra līdz 1903. gada 11. novembrim. Šauruma ziemeļaustrumu galā Sīmora salas krastā 1969. gadā tika ierīkota lielākā Argentīnas bāze Antarktīdā Marambio.

Atsauces
--------

1. ↑  «SCAR Composite Gazetteer of Antarctica». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 5. janvārī. Skatīts: 2012. gada 16. decembrī.

Koordinātas: 64°20′S 57°10′W﻿ / ﻿64.333°S 57.167°W﻿ / -64.333; -57.167
Tallinas skats 17. gadsimtā (*Adam Olearius*, 1603-1671).
Tallinas skats 19. gadsimta vidū (Štafenhāgens).
**Tallinas vēsture** aptver laikaposmu kopš Tallinas dibināšanas vikingu laikos līdz mūsdienām.

Senie nosaukumi
---------------

1154. gadā Tallina tika iezīmēta arābu kartogrāfa Muhameda al Idrisi (*Muhammad al-Idrisi*) pasaules kartē *Tabula Rogeriana* kā *Qlwn*, kas atbilst Novgorodas hronikā lietotajam Tallinas pilskalna nosaukumam **Kolivaņa** (*Колывань*). Vikingu lietotais pilskalna vārds bija **Lindanise** (zviedru: *Lindanäs*). Arī Latviešu Indriķis 13. gadsimta sākumā Tallinas apzīmēšanai lietoja vārdu Lindanise, aprakstot 1219. gada dāņu karaļa Valdemāra II karagājienu uz Rēveles zemi.

Pēc Tallinas kļūšanas par Dāņu Igaunijas galvaspilsētu tā senās Revalas provinces vārdā tika dēvēta par **Rēveli** (latīņu: *Revalia*). Līdz pat Igaunijas Republikas nodibināšanai 1918. gadā Tallinas oficiālais nosaukums bija "Rēvele" (vācu: *Reval*, krievu: *Ревель*).

Vēsture
-------

Tallinas skats pirms 1900. gada.
Livonijas krusta karu laikā 1227. gadā pilsētu ieņēma Zobenbrāļu ordenis, bet pēc Saules kaujas un apvienošanās ar Vācu ordeni, to nelabprāt atdeva dāņu karalim Valdemāram II. 
No 1238. līdz 1346. gadam Tallina līdz ar Ziemeļigauniju (Dāņu Igauniju) bija Dānijas sastāvā. Pēc populāras leģendas kaujā par pilsētu dāņu karalim debesīs parādījās karogs ar krusta zīmi, pateicoties tam dāņi uzvarēja kaujā. Šādi radās pašreizējais Dānijas karogs (*Dannebrog*). 1285. gadā tā kļuva par Hanzas savienības locekli. 1347. gadā Dānija pārdeva Ziemeļigauniju Livonijas ordenim.

Livonijas kara laikā Tallinas rāte 1561. gadā padevās Zviedrijas karalim Ērikam nosūtīja karaspēku uz savā kontrolē nonākušajām Livonijas teritorijām. 1570. gada 10. jūnijā Maskavā kronētais Livonijas karalis Magnuss ar 20 tūkstošiem krievu algotņu mēģināja atkarot zviedriem Tallinas cietoksni, bet nespēja to ieņemt līdz pat 1571. gada martam.
Līdz 1710. gadam Tallina bija Zviedru Igaunijas galvaspilsēta.

Lielā Ziemeļu kara laikā Tallina kapitulēja krievu karaspēkam un tika iekļauta Krievijas Impērijā. Tallina bija Igaunijas guberņas centrs.

1918. gada 24. februārī Tallinā tika publicēta Neatkarības deklarācija un Tallina kļuva par neatkarīgās Igaunijas galvaspilsētu.

Otrā pasaules kara laikā Tallina līdz ar visu Igauniju nokļuva padomju (1940-41), pēc tam vācu (1941-44), pēc tam atkal padomju okupācijā. Kara beigu posmā Tallinu bombardēja padomju aviācija, izraisot postījumus un upurus. Tomēr vecpilsētā lielākā daļa ēku, jo īpaši Doma kalnā (*Toompea*) ir saglabājušās. Kā runā ļaudis, tad par to jāpateicas Aleksandra Ņevska katedrālei, jo, tieši baidīdamies to iznīcināt, krievu kareivji Doma kalnu nebombardēja.[*nepieciešama atsauce*]

No 1940. līdz 1990. gadam Tallina bija Igaunijas PSR galvaspilsēta.

No 1991. gada Tallina atkal ir neatkarīgās Igaunijas galvaspilsēta.

1997. gadā tās senpilsēta tika iekļauta UNESCO pasaules arhitektūras mantojuma sarakstā.
Sami al-Hinavi
**Sami al-Hinavi** (arābu: محمد سامي حلمي الحناوي, *Muhammed Sami Hilmi al-Hinnawi*, dzimis 1898. gadā, miris 1950. gada 31. oktobrī) bija Sīrijas Republikas armijas ģenerālis un politiķis. 

Dzimis Alepo. 1914. gadā pabeidzis Stambulas militāro akadēmiju, no Osmaņu armijas dezertējis 1916. gadā, lai kļūtu par arābu sacelšanās dalībnieku. Dienējis Sīrijas Arābu Karalistes armijā. No 1920. gada dienējis Franču Sīrijas un Libānas mandātteritorijas armijā. Pēc Sīrijas Republikas neatkarības iegūšanas turpināja dienestu armijā, piedalījās karā pret Izraēlu un kļuva par Sīrijas armijas ģenerālštāba priekšnieka Husni al-Zaima līdzgaitnieku.

Viens no galvenajiem 1949. gada 29. marta apvērsuma īstenotājiem, politisko nesaskaņu dēļ jau tā paša gada 14. augustā veica apvērsumu, lai gāztu Husni al-Zaimu. Tajā pašā dienā al-Hinavi pavēlēja nošaut al-Zaimu un premjerministru al-Barazi.

Pēc apvērsuma al-Hinavi, kam nebija diktatora ambīciju, pasludināja, ka armijas iejaukšanās politikā ir beigusies un sasauca vadošo virsnieku un politiķu sanāksmi, lai izlemtu, kam uzticēt valsts pārvaldi. Valdībā vadošo vietu ieņēma Tautas partija, politikas veterāns Hašims al-Atasi ieņēma premjera un Prezidenta amatus. Viens no partijas Baas dibinātājiem Mišels Aflaks ieņēma Izglītības ministra amatu bet Akrams Hourani kļuva par Zemkopības ministru. Prezidents al-Atsai iecēla al-Hinavi par jauno ģenerālštāba priekšnieku.

1949. gada 15. novembrī notika jaunas Sīrijas parlamenta vēlēšanas, kurās Tautas partija ieguva 51 no 114 deputātu vietām. Hašims al-Atasi 4. decembrī tika ievēlēts par Prezidentu. 

Laikā, kad politikā dominēja al-Hinavi līdzgaitnieki, aizvien aktīvāk noritēja sarunas starp Irākas Karalisti un Sīriju par abu valstu apvienošanos federācijā.
Redzot, ka apvienošanās aizstāvji pēc parlamenta vēlēšanām ir ieguvuši vadošos amatus valstī Adibs Šišakli, kurš vēlējās saglabāt Sīrijas republikānisko iekārtu un neatkarību, sāka organizēt jaunu militāro apvērsumu. 

1949. gada 19. decembrī Šišakli arestēja al-Hinavi un 1950. gada septembrī izraidīja viņu trimdā uz Beirūtu Libānā. Al-Atasi tika atstāts Prezidenta amatā ar noteikumu, ka netiek turpinātas sarunas par apvienošanos ar Irāku. 

Drīz pēc došanās trimdā al-Hinavi 1950. gada 31. oktobrī Beirutā nošāva 1949. gada augustā nogalinātā premjerministra al-Barazi radinieks.

Atsauces
--------

1. ↑  Steel and Silk
2. ↑  Damascus Between Democracy and Dictatorship
Sarkanais onikss
*Gemma Augustea* — kameja, kas izmanto oniksa melnās un
baltās joslas
**Onikss** ir ahāta paveids — puscaurspīdīgs akmens ar baltām un melnām joslām. Bieži par oniksu dēvē arī melnbalti slāņotu marmoru, kuru pareizi jāsauc par marmoroniksu.

Oniksu izmanto kā rotakmeni — no tā izgatavo pērlītes, kamejas un akmens gravējumus. Oniksa gravējumos dažādās joslu krāsas izmanto lai radītu ainas dažādās krāsās, piemēram, gaišas figūras uz tumša fona. Senatnē oniksu ieguva Ziemeļāfrikā un no tā izgatavoja pārsteidzošus mākslas darbus. Senās Romas mākslinieku veidotās kamejas, kurās prasmīgi izmantota oniksa joslu dažādā krāsa, pieder pie juveliermākslas augstākajiem sasniegumiem.

Daļa veikalos nopērkamā oniksa ir dabiska, taču lielākā daļa iegūta, mākslīgi iekrāsojot ahātu. Oniksu nereti izmanto ar sēru rituāliem saistītos izstrādājumos.

Atradnes
--------

* ASV — Dienviddakota, Jūta, Kolorādo, Rodailenda, Vaiominga, Virdžīnija
* Brazīlija — Para, Riugrandi du Sula
* Kanāda — Britu Kolumbija
* Lielbritānija — Skotija
* Madagaskara
* Meksika
* Pakistāna
* Urugvaja
* Vācija — Bādene-Virtemberga, Brandenburga

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4226539-3

 |

 |
**Leucocoprinus cretaceus** jeb *Leucoagaricus cretaceus* ir Latvijā iespējami sastopama kroksardzeņu ģints sēņu suga,, kura Latvijas avotos bieži tiek jaukta vai apzināti apvienota ar sārtsporeņu ģints riekstu sārtsporeni (*Leucoagaricus leucothites* jeb *Leucoagaricus naucinus*). Riekstu sārtsporenei briedumā ir gluda cepurīte, kamēr *Leucocoprinus cretaceus* cepurīte visu pastāvēšanas laiku klāta ar lieliem graudiem. Fungi.lv, nosaucot riekstu sārtsporeni par *Leucoagaricus cretaceus*, vienlaikus min tai *Leucoagaricus leucothites* sinonīmus un fotogrāfijās rāda sēni ar gludu cepurīti.

Jautājums par pareizajiem sugu nosaukumiem latviešu valodā paliek apstrīdams, šeit tiek lietota versija, ka riekstu sārtsporene ir identiska ar *Leucoagaricus leucothites*, gludā sārtsporene - šī nosaukuma sinonīms, zīdainā sārtsporene - tās dzeltējošā varietāte, bet **Leucocoprinus cretaceus** - cita suga pagaidām bez latviskā nosaukuma, kura turklāt salīdzinoši nesen pārcelta no sārtsporeņu ģints *Leucoagaricus* uz kroksardzeņu ģinti *Leucocoprinus* ar attiecīgu latīniskā nosaukuma maiņu. Dodot nosaukumu pēc tradīcijas, šī sēne būtu saucama par krīta kroksardzeni.

### Senā taksonomija

XVIII gadsimtā sēne latīniski bija nosaukta par *Agaricus cretaceus*, taču analoģisku nosaukumu cits autors bija devis krīta atmatenei un radās neliels sajukums, kuram nu vairs nav nozīmes, jo oriģinālais nosaukums sen mainīts atbilstoši jaunajai ģintij.

Sēnes apraksts
--------------

Jaunībā *Leucocoprinus cretaceus* var atgādināt dižsardzeni
Griezumā *Leucocoprinus cretaceus* krāsu nemaina
Kātiņš šai sugai parasti ir izliekts
* Cepurīte: krāsa balta vai bālgana. Virsma ar lielām, graudveidīgām baltām zvīņām. Forma sākumā olveida, vēlāk izliekta un izpletusies, vecumā bieži ar nelielu pauguru vidū. Platums līdz 7 cm. Mīkstums balts, griezumu vietās krāsu nemaina.
* Lapiņas: baltas, brīvas, ciešas, dažāda garuma.
* Kātiņš: balts, vēlāk gaiši brūns. Tievs, šķiedrains, cilindrisks, pie pamatnes neliels bumbuļveida paresninājums. Garums līdz 10 cm, resnums līdz 1 cm.

Augšanas apstākļi
-----------------

Humusa saprofīte. Aug grupās no augusta līdz oktobrim.

Barības vērtība
---------------

Ēdama.

Līdzīgās sugas
--------------

Iespējama sajaukšana ar letāli indīgo balto mušmiri. Mušmires atšķiras no kroksardzenēm ar to, ka viņām kātiņa pamatne ietverta makstī, kādas šai ģintij nav. Pie tam, baltajai mušmirei ir nepatīkama smaka. Atmatenes atšķiras no kroksardzenēm ar ātri tumsnējošām lapiņām. Riekstu sārtsporenei ir gandrīz vai pilnīgi gluda cepurīte.

Skatīt arī
----------

* Kroksardzeņu ģints
* Sārtsporeņu ģints
* Sēnes kulinārijā
* Sēņošana

Atsauces
--------

1. ↑  Latvijā konstatētās sēņu sugas: L
2. ↑  MyCoPortal - Leucocoprinus cretaceus
3. ↑  Leucoagaricus cretaceus - riekstu sārtsporene
4. ↑  Mycobank: Leucoagaricus cretaceus

Ārējās saites
-------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Leucocoprinus cretaceus*** |

* Index Fungorum
* Species Fungorum - sinonīmi
* Taxon passport[novecojusi saite]
ASV Armijas *M29 Weasel*
Francijas Antarktiskajai ekspedīcijai speciāli aprīkotais *M29C Weasel* Okeanogrāfijas muzejā Monako
**M29 Weasel** («zebiekste») ir ASV ražotāja *Studebaker* kāpurķēžu visurgājējs transportieris amfībija, kas paredzēts ekspluatācijai sniega, purvu, dubļu un citos sarežģītas caurgājamības apstākļos. Sākotnēji tika izstrādās speciālajām operācijām Norvēģijā, lai ieņemtu vācu smagā ūdens ražotnes. 

Transportierim bija jāspēj pietiekoši ātri pārvietoties Norvēģijas sniegotajos apstākļos, jābūt transportējamam ar lidmašīnām un nometamam ar izpletni, kā arī jāspēj uzņemt pietiekoši daudz kravas kaujas vienības nodrošināšanai. Sākts ražot 1942. gadā kā *M28 Cargo Carrier*. Vēlāk uzlabots par modeli M29C, kam montētas platākas kāpurķēdes un speciāli rezervuāri, kas veicināja peldspēju. Modelis *M29C Weasel* kara laikā tika saražots ap 15 000 eksemplāros. Pēckara gados plaši izmantots Arktikas un Antarktikas izpētes ekspedīcijās.

Atsauces
--------

1. ↑  «M-28 / M-29 Weasel Amphibious Vehicle». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 19. jūlijā. Skatīts: 2014. gada 10. janvārī.
2. ↑  «United States' M29 Studebaker Weasel cargo carrier». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 24. decembrī. Skatīts: 2014. gada 11. janvārī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***M29 Weasel***.
***Opa Muurikka*** ir Somijas uzņēmuma *Pisla* virtuves un ēdienu ārā gatavošanas piederumu produktu grupa. *Opa Muurikka* birojs un ražotne atrodas Mikeli. Produkcija tiek izplatīta gan Somijā, gan citās valstīs.

No 2000. līdz 2020. gadam zīmolus pārvaldīja uzņēmums ***Opa Muurikka Oy***, līdz tas tika integrēts *Pisla* struktūrā. Uzņēmumā strādāja aptuveni 30 darbinieki un apgrozījums gadā bija aptuveni 7,5 miljoni EUR.

Vēsture
-------

1980. gadu sākumā uzņēmums *U-cont*, kas veica dažādus iekārtu remontdarbus un ražoja degvielas tvertnes, no tvertņu ražošanā palikušajiem tērauda plākšņu pārpalikumiem sāka izgatavot pannas. Tās tirgoja ar zīmolu ***Muurikka***.

2000. gadā ēdiena gatavošanas un galda piederumu operācijas ar zīmolu *Muurikka* tika atdalītas no *U-Cont*, un kā atsevišķs uzņēmums ***Muurikka Team Oy*** tika dibināts 15. maijā.

2006. gadā tika pievienots virtuves piederumu ražotājs *Opa*, kas dibināts 1926. gadā. 2006. gada 8. septembrī *Muurikka Team Oy* tika pārdēvēts par ***Opa Muurikka Oy***.

2015. gadā par *Opa Muurikka Oy* īpašnieku kļuva Somijas uzņēmumu grupa *Pisla*.
2020. gadā *Opa Muurikka Oy* aktīvi tika apvienoti ar *Pisla Oy*, un 2. jūnijā *Opa Muurikka Oy* tika dzēsts no Somijas uzņēmumu reģistra.

Produkti
--------

### Pannas

*Muurikka* ražo dažāda veida metāla pannas: auksti velmētas tērauda pannas, karsti velmētas pannas un čuguna pannas. Pieejamie pannu veidi: paeljas (*paella*), vok- (*WOK*), grila, burgera/pankūku un *Muurikka* oriģinālā panna.

### Tundra grils

1993. gadā tika izlaists pirmais *Tundra* grils. *Tundra* grils sākotnēji ir radies Lapzemē; ideja par *Tundra* grilu radās, apvienojot ugunskura vietu un vietu ēdiena gatavošanai. *Tundra* grils tiek izplatīts ar *Muurikka* zīmolu.

### Elektriskā kūpinātava

Elektriskās kūpinātavas 1999. gadā sāka ražot *Opa*. Pēc uzņēmumu apvienošanās tika izlaistas modernizētas elektriskās kūpinātavas.

Galerija
--------

* Muurikka oriģinālā 48 cm panna*Muurikka* oriģinālā 48 cm panna
* Tundra grils BBQ, augstais*Tundra* grils *BBQ*, augstais
* Muurikka elektriskā kūpinātava W1100*Muurikka* elektriskā kūpinātava *W1100*

Atsauces
--------

1. 1 2  Opa Muurikka Oy kauppalehti.fi

Ārējās saites
-------------

* Opa&Muurikka
* *Muurikka* preču izplatītājs Latvijā SIA *JORDI*
**Vilfrids Mihails Voiničs** (angļu: *Wilfrid Michael Voynich*, lietuviešu: *Wilfridas Mykolas Vojničius*, dzimis **Mihals Habdanks-Vojņičs** (poļu: *Michał Habdank-Wojnicz*) 1865. gada 13. oktobrī, miris 1930. gada 19. martā) bija lietuviešu revolucionārs un bibliofils.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Telšos šļahtiču ģimenē. Beidza ģimnāziju Suvalkos. Iestājās Maskavas Universitātē studēt tieslietas. 1885. gadā arestēts par darbošanos pagrīdes organizācijā "Proletariāts" un izsūtīts uz Sibīriju, iesākumā uz Tunkas ciemu Burjatijā, vēlāk uz Irkutsku.

1890. gadā viņš izbēga no nometinājuma un nokļuva Londonā. 1893. gadā apprecējās ar matemātiķa Džordža Būla meitu Eteli Liliānu (vēlāko romāna "Dundurs" autori). 1895. gadā, pārtraukdams revolucionāro darbību, atvēra Londonā grāmatveikalu. 1914. gadā atvēra grāmatveikalu arī Ņujorkā.

Voiniča manuskripts
-------------------

1912. gadā Itālijā iegādājās t.s. Voiniča manuskriptu — 240 lapaspušu biezu 15. gadsimta manuskriptu, sarakstītu līdz mūsdienām neatšifrētā rakstā ar dīvainu augu zīmējumiem.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Voiniča manuskripts***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 35552770
* LCCN: n88244649
* ISNI: 0000 0000 4084 4567
* GND: 130074497
* NKC: av20231184168

 |

 |