**Edvards Adrians Vilsons** (angļu: *Edward Adrian Wilson*, dzimis 1872. gada 23. jūlijā Čeltenhamā, Anglijā, miris, domājams, 1912. gada 29. martā uz Rosa šelfa ledāja Antarktīdā) bija britu dabaszinātnieks un polārpētnieks, viens no Dienvidpola pirmatklājējiem. Piedalījās divās Roberta Skota vadītajās ekspedīcijas uz Antarktīdu: ar kuģiem "Discovery" (1901—1904) un "Terra Nova" (1910—1913).

Antarktīdas ekspedīcijas
------------------------

No 1901. līdz 1904. gadam E. Vilsons piedalījās R. Skota vadītajā Antarktīdas ekspedīcijā ar kuģi *Discovery*. Ekspedīcijā piedalījās arī tāds nākotnē pazīstams Antarktikas pētnieks kā Ernests Šekltons. Ekspedīcija sasniedza Antarktīdu 1902. gada janvārī, izpētīja piekrasti Rosa jūras rajonā un arī kontinenta iekšzemes apgabalus, veicot novērojumus ģeogrāfijā, bioloģijā, ģeoloģijā, meteoroloģijā un zemes fizikā. R. Skots, E. Šekltons un E. Vilsons devās arī iekšzemes pārgājienā uz dienvidiem, sasniedzot 82° 11’ dienvidu platumu (aptuveni 850 km no Dienvidpola). Ekspedīcija pārlaida Antarktīdā divas ziemas un Portsmutā atgriezās 1904. gada septembrī.

1910. gadā R. Skots vadīja jaunu ekspedīciju uz Antarktīdu ar kuģi "Terra Nova", kuras mērķis bija sasniegt Dienvidpolu pirmajiem, apsteidzot līdzīgu Norvēģijas ekspedīciju Roalda Amundsena vadībā. Starp ekspedīcijas dalībniekiem tika iekļauts arī E. Vilsons. 1911. gada Dienvidu puslodes ziemā E. Vilsons kopā ar Henriju Bauersu un Epsliju Čeriju-Gerardu veica varonīgu pārgājienu, lai iegūtu ligzdojošu imperatorpingvīnu olas to ligzdošanas vietās Krozjē raga apkaimē. 97 km garais ceļš tika pieveikts piecu nedēļu laikā gandrīz pilnīgā tumsā, gaisa temperatūrā, kas pazeminājās līdz —57 °C. Ekspedīcija bija sekmīga: lai arī tās dalībnieki guva apsaldējumus, tomēr atgriezās bāzes nometnē ar iegūtām pingvīnu olām bioloģiskiem pētījumiem.

1911. gada 1. novembrī E. Vilsons tika iekļauts R. Skota vienībā, kas devās pārgājienā no Evansa raga bāzes uz Dienvidpolu (daļa ekspedīcijas ceļu uzsāka jau ātrāk, tika izveidota bāze ar pārtikas rezervēm, daļa vēlāk). Jau no paša sākuma R. Skota ekspedīciju vajāja nelaimes: motorkamanas izgāja no ierindas, bet Mandžūrijas ponijus, kuri bija izvēlēti suņu vietā, nācās nošaut, jo tie nespēja panest aukstumu un smagās nastas. Pēc tam smagās kamanas nācās vilkt pašiem polārpētniekiem. 1912. gada 17. janvārī piecu cilvēku ekspedīcija, starp kuriem bija arī E. Vilsons, sasniedza Dienvidpolu, kurā atrada Norvēģijas karogu un R. Amundsena vēstuli (konkurenti polu bija sasnieguši 33 dienas ātrāk). Vilšanās atpakaļceļu padarīja vēl grūtāku, un, nesasniedzot aptuveni 20 km attālumā esošo piekrastes bāzi ar pārtikas rezervēm, 1912. gada 29. martā vai dažas dienas vēlāk arī pēdējie trīs ekspedīcijas locekļi R. Skots, E. Vilsons un H. Bauerss nomira. Visu trīs tik tālu nokļuvušo ekspedīcijas dalībnieku līķi un dienasgrāmatas tika atrasti tikai 12. novembrī.

Ārējās saites
-------------

* *Encyclopædia Britannica* ieraksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 59987039
* LCCN: n50015519
* ISNI: 0000 0000 8139 8030
* GND: 123282055
* SUDOC: 06030362X
* BNF: cb33223839h (data)
* BIBSYS: 2047140
* ULAN: 500012028
* NLA: 35612198
* NKC: nlk20000091374
* RLS: 000095602
* CiNii: DA15561941
* KulturNav: id

 |

 |