recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Gangsteris** (angļu: *gangster*) ir noziedznieks, bandas loceklis. Bieži bandas ir organizētās noziedzības daļa. Termins kļuva populārs ASV saistībā ar itāļu mafijas darbību alkohola aprites aizlieguma laikā 20. gadsimta 20.-30. gados.

Vārds *Mobster* ir termins, kas atvasināts no latīņu valodas vārda *mob*. *Mobster* nozīmē pūļa loceklis.

Vēsture
-------

Attīstoties amerikāņu sabiedrībai un kultūrai, Amerikas Savienotās Valstis piedzīvoja jaunu imigrantu pieplūdumu. Viena no pirmajām ietekmīgākajām un populārākajām bandām bija *Five Points Gang*. 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā Ņujorkas ielās likumus noteica īru un ebreju bandas kā *Monk Eastman* banda.

Als Kapone
----------

*Pamatraksts: Als Kapone* 
Als Kapone bija itāļu izcelsmes ASV gangsteris, kurš 20. gadsimta 20. gados "Sausā likuma" laikā izveidoja noziedzīgu sindikātu, kas nodarbojās ar alkohola tirgošanu, reketu, kontrabandu, sutenerismu un citiem noziedzīgiem nodarījumiem. 1920. gadā astoņpadsmitais Amerikas Konstitūcijas grozījums aizliedza alkohola ražošanu, transportēšanu un tirdzniecību. Daudzas bandas pārdeva alkoholu nelegāli, iegūdamas milzīgu peļņu. Bieži vien, policisti un politiķi tika uzpirkti, lai nodrošinātu bandu darbību.

Als Kapone dzimis 1899. gadā Viliamsburgā, Bruklinā, imigrantu ģimenē. Kapones bērnības draugs Laimīgais Lučāno sākotnēji arī bija loceklis *Five Points* bandā. Kaponi pieņēma darbā *Five Points* banda 1920. gadā. 20. gados Kapones kontrolē nonāca lielākā daļa alkohola tirdzniecības, azartspēļu un prostitūcijas Čikāgā, taču viņu notiesāja un ieslodzīja Alkatrazas cietumā nodokļu nemaksāšanas dēļ.

Als Kapone

Laimīgais Lučāno
----------------

Sicīliešu gangsteri Lučano uzskata par modernās organizētās noziedzības tēvu un heroīna tirdzniecības pionieri pēc Otrā pasaules kara. Viņš ir pirmais Ņujorkas noziedzīgā grupējuma- Dženovēzes ģimenes boss.

Skatīt arī
----------

* Ļaundaris

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh95004300
* GND: 4449780-5
* BNF: cb13340888c (data)

 |

 |
**Linda** ir vācu izcelsmes sieviešu personvārds, kas plaši izplatīta angliski runājošajā pasaulē kopš 19. gadsimta beigām. Vācu vārds *Linde* sākotnēji bija saīsināta vecāku vārdu forma, piemēram, *Dietlinde* un *Sieglinde*. Vārdu *Linda* kā galvenā tēla vārdu to izmantoja rakstnieks Žans Pols savā četru sējumu romānā *Titan*, kas tika izdots no 1800. līdz 1803. gadam, un pēc tam tas kļuva populārs vāciski runājošās valstīs.

Vārds *Linde* iespējams veidojies no vācu valodas vārda *linden* (liepas), apzīmējot vairogu, kas izgatavots no šī koka, vai arī, iespējams cēlies no ģermāņu valodās sastopama vārda *lind* (mīksts, maigs). Personvārda popularitāti var arī saistīt ar neolatīņu valodu (itāļu, spāņu vai portugāļu) vārdu *linda*, kas ir vārda *lindo* sieviešu dzimte un nozīmē "skaista, glīta, jauka" (spāņu un portugāļu valodās) jeb "tīra" (itāļu valodā). Tāpat tas ir bieži sastopams sievietes vārds Dienvidāfrikā, jo zulu un isiķhosa valodās *linda* nozīmē "pagaidiet".

Starp citiem personvārdiem, kas tiek lietoti angliski runājošās valstīs un ietver piedēkli *-linda*, ir Melinda, Belinda, Selinda un Rozalinda.

Lindas savu vārda dienu atzīmē 13. februārī (Ungārija, Polija), 15. aprīlī (Somija un Vācija), 19. jūnijā (Šveicē), 20. jūnijā (Zviedrijā), 21. augustā (Latvijā), 1. septembrī (Čehijā), 2. septembrī (Slovākijā) un 4. septembrī (Polija).

Sievietes ar vārdu Linda
------------------------

Latvijā
* Linda Brīvule, vieglatlēte (dzimusi 1983. gadā)
* Linda Dinsberga jeb *Anmary*, dziedātāja un vokālā pedagoģe (dzimusi 1980. gadā)
* Linda Krūmiņa, šahiste (dzimusi 1984. gadā)
* *Linda Leen*, dziedātāja un modes dizainere (dzimusi 1979. gadā)
* Linda Liepiņa, uzņēmēja un politiķe (dzimusi 1974. gadā)
* Linda Medene, politiķe (dzimusi 1991. gadā)
* Linda Mūrniece, uzņēmēja, žurnāliste un politiķe (dzimusi 1970. gadā)
* Linda Nemiera, rakstniece (dzimusi 1981. gadā)
* Linda Olte, režisore (dzimusi 1978. gadā)
* Linda Pagrode, basketboliste (dzimusi 1992. gadā)
* Linda Rudene, dramaturğe (dzimusi 1993. gadā)
* Linda Skride, altiste (dzimusi 1978. gadā)

Pasaulē
* Linda Baka (*Linda Buck*), ASV bioloģe (dzimusi 1947. gadā)
* Linda Marija Barosa (*Linda Maria Baros*), franču un rumāņu dzejniece, esejiste un tulkotāja (dzimusi 1981. gadā)
* Linda Morē (*Linda Morais*), kanādiešu brīvā stila cīkstone (dzimusi 1993. gadā)
* Linda Pope (*Lynda Pope*), Austrālijas šahiste (dzimusi 1953. gadā)
* Linda Štāla (*Linda Stahl*), vācu vieglatlēte (dzimusi 1985. gadā)
* Linda Ulveusa (*Linda Ulvaeus*), zviedru dziedātāja, rakstniece un aktrise (dzimusi 1973. gadā)
* Linda Villumsena (*Linda Villumsen*), dāņu šosejas riteņbraucēja (dzimusi 1985. gadā)

Atsauces
--------

1. ↑  E. G. Withycombe. *The Concise Dictionary of English Christian Names* (third izd.). Oxford University Press, 1977.
2. 1 2 3  Günther Drosdowski. *Lexicon der Vornamen* (second izd.). Duden, 1974.
**Oto Velinks** (vācu: *Otto Vellingk*, 1649—1708) bija Zviedrijas armijas ģenerālmajors, grāfs. Ingrijas ģenerālgubernators (1698—1703).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1649. gadā Jamburgā vācbaltu izcelsmes zviedru armijas pulkveža Oto Velinka un viņa sievas Kristīnas, dzimušas Maneršeldas (*Mannersköld*), ģimenē. Cēlies no Velingu dzimtas, viņa vectēvs bija Rīgas rātskungs un birģermeistars Gothards Velings (1579—1656), bet vecvectēvu Rīgas sindiku Gothardu Velingu nemiernieki 1586. gadā nogalināja Kalendāra nemieru laikā.

1664. gadā viņš bija Brēmenē-Ferdenā stacionēta pulka leitnants, 1666. gadā sāka dienēt Francijas armijā, 1670. gadā paaugstināts pulkveža pakāpē. Piedalījās dāņu-zviedru karā, pēc tam dienēja Somijā, 1683. gadā viņu paaugstināja kavalērijas ģenerāļa pakāpē.

1687. gadā viņu iecēla par gubernatoru Norlandes zemē, 1693. gadā par Skones ģenerālgubernatoru, 1698. gadā par Ingrijas un Keksholmas ģenerālgubernatoru ar rezidenci Narvas pilī.

Lielā Ziemeļu kara sākumā viņš 1700. gada 17. (6.) maijā sakāva sakšus kaujā pie Mazjumpravas un krievus kaujā pie Narvas 30. (20.) novembrī. Piedalījās Daugavas kaujā 1701. gada 19. (9.) jūlijā, kaujā pie Klišovas 1702. gada 19. (8.) jūlijā un kaujā pie Poņecas 1704. gada 28. oktobrī.

1705. gadā viņu iecēla par kroņa padomnieku, 1706. gadā iecēla grāfa kārtā. Miris 1708. gadā Stokholmā.

Atsauces
--------

1. ↑  Otto Vellingk. In: Herman Hofberg, Frithiof Heurlin, Viktor Millqvist, Olof Rubenson (Hrsg.): Svenskt biografiskt handlexikon. 2. Auflage. Band 2: L—Z, samt Supplement. Albert Bonniers Verlag, Stockholm 1906, S. 704

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 51673644
* ISNI: 0000 0000 5172 4421
* GND: 1165935724
* SELIBR: 294247

 |

 |
Aikuts Barka.
**Aikuts Barka** (turku: *Aykut Barka*, dzimis 1951. gada 16. decembrī, miris 2002. gada 1. februārī) ir Turcijas seismologs, kurš pārstāvēja Stambulas Tehnisko universitāti. Aikuts Barka 1997. gadā kopā ar kolēģiem no ASV (Rosu Šteinu un Džeimsu Dītrihu) izstrādāja jaunu teoriju par to, ka lielāka zemestrīce vienā un tajā pašā teritorijā var izraisīt vairākus citu citam sekojošus satricinājumus, kas dod cerības sagaidīt dienu, kad būs iespējams izstrādāt uzticamu riska novērtējumu.

1997. gadā, balstoties uz jauno teoriju, Aikuts Barka un viņa kolēģis Ross Šteins no ASV Ģeoloģijas institūta izteica prognozes par zemestrīci Ziemeļanatolijas lūzuma zonā. Diemžēl šīs prognozes piepildījās 1999. gada 17. augustā, kad netālu no Izmitas, izcēlās 7,4 balles stiprā Izmitas zemestrīce. Tas deva apstiprinājumu jaunajai teorijai. Aikuts Barka prognozēja arī tai sekojošo Dizdžes zemestrīci, kas šoreiz ļāva glābt daudz vairāk cilvēku.

Atsauces
--------

1. ↑  "Zinātnieki brīdinās par zemestrīcēm un cunami" - Ilustrētā Zinātne, 2005.gada decembra numurs, 28.lpp.
2. ↑  "Zinātnieki brīdinās par zemestrīcēm un cunami" - Ilustrētā Zinātne, 2005.gada decembra numurs, 30.lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Aikuts Barka***.
Projekta tīklveida grafiks
**Projekts** (no angļu: *project*, kas savukārt no latīņu: *prōiectus*) ir darbs, pasākums vai darbu un pasākumu kopums, kuram ir noteikts sākums un beigas, kā arī virkne tehnisku un ekonomisku kritēriju un rādītāju. Projekts var būt īslaicīgs, piemēram, dažas dienas vai nedēļas, tas var būt arī ilglaicīgs.

Katram projektam ir mērķis, kas var būt sadalīta apakšmērķos vai uzdevumos. Savukārt tie var būt sadalīti vēl detalizētākos apakšmērķos vai uzdevumos. Tādējādi veidojas projekta vai mērķu "koks", kurā zari un atzari ir minētie otrās, trešās utt. pakāpes apakšmērķi vai uzdevumi. Nereti to sauc arī par projekta vai mērķa grafu, bet veicamo darbu laika dimensē, par tīklveida grafiku.

Projekta īstenošanai ir nepieciešami resursi — cilvēki (projekta vadītāji, speciālisti, eksperti utt.), kā arī, atkarībā no projekta satura, materiālie un finanšu resursi. Parasti šie resursi tiek sadalīti pa mērķu "koku" (grafu), to izmantošanai tiek noteikts arī zināms laika posms.

Viens no izpaltītākajiem projektu veidiem ir celtniecības projekti. Kā piemērus var minēt Senās Ēģiptes piramīdas, Pizas torni, automaģistrāles, tiltus, avīžu kioskus un tml. Taču projekti tiek izstrādāti un īstenoti arī daudzās citās saimniecības un sabiedrības jomās. Tā uzņēmumos regulāri tiek īstenoti jaunas tehnikas vai tehnoloģijas (jaunievedumu) ieviešanas projekti, bet, piemēram, mākslas galerija var īstenot jaunas izstādes projektu.

Sarežģītos projektos tiek izveidotas projektu vadības sistēmas, kuru pamatā var tikt dibināti specializēti projektu vadības uzņēmumi, kuri, tāpat kā paši projekti, mēdz darboties tikai līdz to beigām.

Skatīt arī
----------

* *Openproj*
* Budžets

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------

* Tehniskais projekts

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh87005580
* GND: 4115645-6
* BNF: cb13162998h (data)
* NKC: ph255086

 |

 |
**Gandzorigs Maidardžavins** (mongoļu: *Майдаржавын Ганзориг*; dzimis Ganhujags Maidardžavins 1949. gada 5. februārī, miris 2021. gada 4. jūlijā) bija Mongolijas inženieris, tehnisko zinātņu doktors. 1981. gadā viņš bija Mongolijas pirmā kosmonauta Gurragčas Džugderdemidīna dublieris.

Bigrāfija
---------

Ganhujags Maidardžavins piedzima 1949. gada 5. fēbruārī Cecerlegā, Arhangaja aimakā.

1969. gadā viņš devās uz Padomju Savienību un iestājās Kijevas politehniskajā institūtā, ko absolvēja 1975. gadā, iegūstot termodinamikas inženiera diplomu. Pēc tam Ganhujags strādāja par automātikas inženieri pirmajā elektrostacijā Ulanbatorā. 1978. gadā viņš kā stažieris pētnieks strādāja Mongolijas fizikas tehnoloģiju institūta kosmisko pētījumu jomā.

1977. gada beigās Ganhujags kopā ar vēl trīs personām tika izraudzīts plānotajam Mongolijas pilsoņa pirmajam lidojumam kosmosā. Tā kā padomju pusei viņa vārds «Ganhujags» (*Ганхуяг*  — ‘tērauda vairogs’) šķita nelabskanīgs, viņš vārdu nomainīja uz «Gandzorigs» (*Ганзориг* — ‘tērauda drosme’). 1978. gada janvārī visi četri devās uz Maskavu, kur pēc medicīnas pārbaudēm Gandzorigs un Gurragča kļuva par kosmonauta kandidātiem. Aprīlī viņi sāka gatavoties kosmiskajam lidojumam Kosmonautu sagatavošanas centrā PSRS. 1978. gada oktobrī Guragča tika apstiprināts kosmosa kuģa *Sojuz-39* pamatapkalpē, bet Gandzorigs — dublieru apkalpē. *Sojuz-39* lidojums notika 1981. gada martā.

1981. gada maijā Gandzorigu iecēla par Fizikas un tehnoloģiju institūta Kosmosa zinātnes nodaļas vecāko pētnieku. Novembrī viņš sāka strādāt PSRS Zinātņu akadēmijas Kosmisko pētījumu institūtā Maskavā. Viņš piedalījās eksperimentā *Spektrmon-83*, novērtējot iespēju pētīt Mongolijas teritorijas stepju zonas veģetācijas stāvokli ar tālizpētes metodēm, un rakstīja kandidāta disertāciju. 1984. gadā viņš Kosmisko pētījumu institūtā ieguva tehnisko zinātņu kandidāta grādu.

1984. gadā viņš kļuva par Mongolijas fizikas tehnoloģiju institūta Aviācijas un kosmosa informācijas apstrādes zinātniski metodiskās laboratorijas vadītāju. No 1990. līdz 2014. gada martam Gandzorigs bija Mongolijas Zinātņu akadēmijas Informātikas un tālizpētes institūta direktors. Viņš ieguva tehnisko zinātņu doktora grādu un kļuva par profesoru. Gandzorigs ir publicējis vairāk nekā 170 zinātniskus rakstus starptautiskā un vietējā mērogā.
Viņa kā līdzautora darbs pie "Daudzavotu datu apstrādes metodoloģijas" tika ierindots otrajā vietā 2005. gada Mongolijas zinātniskajās publikācijās.

Apbalvojumi
-----------

* Suhbātara ordenis (1981. gadā)
* Ļeņina ordenis (PSRS)
* Ordenis "Vadošais zinātnieks" (1996. gadā)
* "Mongolijas Tautas Republikas kosmonauta" nosaukums un Darba Sarkanā karoga ordenis (2001. gadā)
* Draudzības ordenis (Krievija, 2001. gadā)
* "Mongolijas Nopelniem bagātais zinātnes darbinieks" un Darba Varoņa nosaukums (2006. gadā)

Ārējās saites
-------------

* Biogrāfija astronaut.ru (krieviski)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 41319068
* LCCN: n2008068826

 |

 |
**Kristaps Jaudzems** (dzimis 1984. gadā Saldū) ir latviešu ķīmiķis. Latvijas Universitātes profesors, LU Organiskās sintēzes institūta pētnieks, *dr. chem.* Augstā līmenī nodarbojies ar orientēšanās sportu, bijis Latvijas izlases dalībnieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1984. gadā Saldū. Studēja ķīmiju Rīgas Tehniskajā Universitātē, kur 2011. gadā ieguvis ķīmijas zinātņu doktora grādu.

K. Jaudzems ir viens no ievērojamākajiem jaunajiem zinātniekiem Latvijā. Latvijas Organiskās sintēzes institūta Fizikāli organiskās ķīmijas laboratorijas vadītājs. 2017. gadā ievēlēts par Latvijas Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekli, bet jau 2019. gadā par īsteno locekli.

Kopš 2018. gada Latvijas Universitātes Ķīmijas fakultātes profesors. 2021. gada septembrī K. Jaudzems tika ievēlēts par LU Senāta priekšsēdētāju.

Orientēšanās sporta karjera
---------------------------

Orientēšanās sporta karjerā Latvijā pārstāvēja klubu *OK Saldus*, bet starptautiskajās sacensībās — Somijas klubu *Turun Metsänkävijät*. Pasaules čempionātos augstāko vietu izcīnījis stafetē, kopā ar Latvijas izlasi esot 8. vietā 2004. gada Pasaules čempionātā Zviedrijā (sastāvā bija arī Jānis Krūmiņš un Mārtiņš Sirmais). Savukārt individuāli augstākais sasniegums ir 34. vieta sprintā 2005. gada Pasaules čempionātā, kas notika Japānā. Ievērojamākais karjeras saniegums ir 4. vieta stafetē Pasaules čempionātā junioriem 2004. gadā Gdiņā, Polijā, kur viņa komandas biedri bija Edgars Bertuks un Artis Jansons.

Atsauces
--------

1. ↑  Kristaps Jaudzems *LinkedIn*
2. ↑  RTU zinātnieki ievēlēti par LZA akadēmiķiem
3. ↑  Kristaps Jaudzems: kā gados jaunam kļūt par akadēmiķi
4. ↑  Par Senāta priekšsēdētāju ievēl Kristapu Jaudzemu
5. ↑  Kristaps Jaudzems *World of O Runners*

Ārējās saites
-------------

* Kristaps Jaudzems *World of O Runners* (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305091898
* ISNI: 0000 0004 1710 6100
* ORCID: 0000-0003-3922-2447
* ResearcherID: P-4403-2017

 |

 |
**Oto fon Siverss** (vācu: *Otto Reinhold August von Sivers*, 1836—1909) bija vācbaltiešu izcelsmes būvinženieris un arhitekts. Kā arhitekts strādājis Vidzemes bruņniecībā, projektētjis Bērzaines ģimnāziju Cēsīs (1882).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1836. gada 13. jūnijā Bīskapa muižā (*Bischofshof*, tagad Tartu pilsētā) atvaļināta huzāru virsnieka Pētera Feliksa fon Siversa (1807—1853) un viņa sievas Otīlijas, dzimušas fon Klotas, ģimenē. Viņa tēvs 1845. gadā sāka glezniecības studijas Diseldorfā, 1849. gadā atgriezās Tērbatā un nodarbojās ar portretu gleznošanu.

Oto fon Siverss mācījās Tērbatas ģimnāzijā (1850—1852), tad Pēterburgas Celtniecības augstskolā (*Строительное училище Главного управления путей сообщения и публичных зданий*). Strādāja Vidzemes guberņas, tad Igaunijas guberņas būvvaldē (1862—1866). Vidzemes bruņniecības nama būvuzraugs (1863—1865). Vidzemes bruņniecības arhitekts (1866—1900), projektēja galvenokārt muižu kungu namus, tomēr arī Bērzaines ģimnāzijas ēku un Rīgas Svētā Jēkaba katedrāles pagalma kapelas ēku.

Miris 1909. gada 9. oktobrī Rīgā.

Ģimnāzijas ēka (celta 1882)
---------------------------

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

Literatūra
----------

Vācu arhitekti Latvijā. Rīga: Latvijas vācu savienība, 2013. ISBN 9789984496719

Atsauces
--------

1. ↑  Baltische Historische Kommission (BHK), 2021
**Gerhards Lacels** (vācu: *Gerhard Paul Latzel*; dzimis 1912. gada 28. augustā, miris 1980. gada 14. septembrī) bija vāciešu šaha problēmists.

Šaha kompozīcija
----------------

Sastādīt šaha kompozīcijas Lacels sāka 15 gadu vecumā. 1930. gadā viņš kļuva par vācu problēmistu apvienības Schwalbe biedru un kādu laiku bija tās mantzinis. Laikrakstā *Lippische Landes-Zeitung*šaha slejā viņš bija atbildīgs par šaha kompozīciju.

1958. gadā viņam piešķīra starptautiskā tiesneša titulu. Blakus daudzajiem divvilčiem, viņš sastādīja daudzvilčus, bet vēlāk arī palīgmatus. Daudzi no viņa uzdevumiem tika iekļauti FIDE albumos, kas deva viņam 29,5 punktus. Tālab 1975. gadā viņam tika piešķirts starptautiskā meistara tituls šaha kompozīcijā.

### Piemērs

**Gerhards Lacels**  
 *National-Zeitung Essen*, 1937**Mats 4 gājienos**
**Uzdevuma risinājums:**

**1.♖×a2!** (draud 2.♖×h2#}
**1. ...♘b2 2.♖×a3** (draud 3.♖h3#); 2. ...♘d3 3.♖×d3 ~ 4.♖h3#
**2. ...♘b3 3.♖×a6** (draud 4.♖h6#)
**3...♗b6 4.♖a8#**

Nāves apstākļi
--------------

Gerhards Lacels gājis bojā nelaimes gadījumā. 1980. gadā atgriežoties no FIDE kongresa Vīnerneištatē, Altmīles ielejā viņš bijis spiests apstāties uz autostrādes sastrēguma dēļ. Tur satrakojies zirgs viņu nāvējoši ievainojis galvā.

Atsauces
--------

1. 1 2  "Kalenderblatt" (vāciski). *Die Schwalbe* (Heft 256). August 2012.
2. ↑  «Starptautiskie tiesneši šaha kompozīcijā.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 1. jūlijā. Skatīts: 2018. gada 6. martā.
3. ↑  «Starptautiskie meistari šaha kompozīcijā.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 21. jūlijā. Skatīts: 2018. gada 6. martā.

Ārējās saites
-------------

* Gerharda Lacela šaha kompozīcijas mājas lapā PDB
* Gerharda Lacela profils mājaslapā *Chess Composers* (angliski)
Vara(II) perhlorāta kristālhidrāts
**Perhlorāti** ir perhlorskābes sāļi. Perhlorāti, izņemot tos, kam ir krāsaini katjoni, parasti ir baltas kristāliskas vielas. Perhlorāti ir visstabilākie no skābekli saturošajiem hlora savienojumiem. Daudzi no tiem ir pilnīgi stabili kā cietā veidā, tā arī ūdens šķīdumos. Tomēr karsējot perhlorāti sadalās (parasti rodas attiecīgie hlorīdi un izdalās skābeklis). Kālija perhlorāts sāk sadalīties tikai pie apmēram 400 °C, citi perhlorāti, it īpaši kristālhidrāti vai organiskie perhlorāti, ir nestabilāki. Vairums perhlorātu ļoti labi šķīst ūdenī, turklāt šķīdumi praktiski nehidrolizējas. Kālija, rubīdija un cēzija perhlorāti slikti šķīst aukstā ūdenī, bet sildot šķīdība strauji pieaug, tādēļ šīs vielas ir viegli pagatavojamas un attīrāmas pārkristalizējot. Samērā slikti šķīstošs ir arī amonija perhlorāts. Perhlorāta joni nemēdz būt komplekso savienojumu sastāvā.

Perhlorātiem raksturīga nogulšņu veidošanās, pievienojot šķīdumam kālija hlorīdu; sildot nogulsnes izšķīst. Tā ir kvalitatīva analītiskā reakcija uz perhlorātiem.

Iegūšana
--------

Sārmu metālu perhlorātus iegūst no atbilstošajiem hlorātiem, tos karsējot, vai elektrolītiski oksidējot to ūdens šķīdumus. Citus perhlorātus iegūst, reaģējot metāliem un to hidroksīdiem vai karbonātiem ar perhlorskābes ūdens šķīdumu.

Izmantošana
-----------

Perhlorāti ir labi oksidētāji, bet mazāk bīstami par hlorātiem, tādēļ tos, piemēram, kālija perhlorātu un amonija perhlorātu, lieto sprāgstvielu izgatavošanai. Amonija perhlorātu un citus perhlorātus lieto reaktīvajā tehnikā par raķešdegvielas komponentiem, kā arī pirotehnikā. Bezūdens magnija perhlorātu jeb anhidronu izmanto vielu žāvēšanai kā ūdensatņēmēju vielu.

Atsauces
--------

1. ↑  Г. Реми. *Курс неорганической химии*. Том I. Москва : Издательство иностранной литературы, 1963, 863. lpp. (krieviski)
2. ↑  Nails Ahmetovs. *Neorganiskā ķīmija*. Rīga : Zvaigzne, 1978, 291. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Perhlorāti***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
**Haka** (spāņu: *Jaca*, aragoniešu: *Chaca*) ir pilsēta Spānijā, Aragonas autonomā novada Veskas provincē. Nozīmīgs tūrisma un ziemas sporta centrs.

Vēsture
-------

Pilsēta izvietojusies vēsturiski nozīmīgu ceļu krustojumā — caur to iet ceļš no Tulūzas un Santjago de Kompostelu un no Po uz Saragosu. Līdz 1097. gadam Haka bija Aragonas karalistes galvaspilsēta. Pilsētu savos darbos minējis jau Strabons, bet seno grieķu un romiešu aprakstos Haka minēta kā naudas kaltuve. Pēc rekonkistas Aragonas valdnieks Ramiro I (1035–1063) piešķīra Hakai pilsētas tiesības.

Sports
------

1970. gados pilsētā plānveidīgi sāka attīstīt tūrismu un ziemas sportu — tai līdzās atrodas Valje de Astunas un Kandanču ziemas kūrorti. Hakā norisinājušās 1981. un 1995. gada ziemas Universiādes, kā arī 2007. gada Eiropas Jauniešu ziemas festivāls. Haka ir neveiksmīgi kandidējusi uz 1998. 2002. 2010. un 2014. gada ziemas olimpisko spēļu rīkošanu. Pilsētā bāzējas hokeja klubs *Club Hielo Jaca*, kas ir 13 reizes izcīnījis valsts čempionu titulu un 16 reizes — Karaļa kausu.

Atsauces
--------

1. ↑  Spānijas municipālais reģistrs 2022.
2. ↑  Club Hielo Jaca. Historia

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Haka***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 169675697
* LCCN: n79066468
* GND: 4109185-1
* SUDOC: 201069024
* BNF: cb13535386n (data)

 |

 |
**Leho Laurine** (igauņu: *Leho Laurine*; 1904. gada 28. augusts, Sanktpēterburga - 1998. gada 31. janvāris, Stokholma) bija Igaunijas un Zviedrijas šahists, kas uzvarējis Igaunijas šaha čempionātā 1932. gadā.

Biogrāfija
----------

Pirms Otrā pasaules kara bijis šaha žurnālists, publicējies Igaunijas laikrakstos un žurnālā «Eesti Male» («Igaunijas šahs»), kurā galvenais redaktors bija Pauls Keress.
Uzvarējis Igaunijas šaha čempionātā 1932. gadā un izcīnījis bronzas medaļu 1935. gadā.
Igaunijas izlases sastāvā piedalījies divās Pasaules šaha olimpiādēs:

* 1935. gadā Varšavā pie 3. galdiņa (+4, -8, =2);
* 1936. gadā neoficiālajā šaha olimpiādē Minhenē pie 5. galdiņa (+5, -7, =3).

1944. gadā, kad Otrā pasaules kara laikā Igaunijai tuvojās Sarkanā armija, Laurine devās bēgļu gaitās. Caur Vāciju viņš nokļuva Zviedrijā, kur pēc kara apmetās uz pastāvīgu dzīvi. Aktīvi piedalījās igauņu trimdas aktivitātēs. 1947. gadā Upsālā bija viens no Igaunijas šaha federācijas svešumā dibinātājs. No 1949. gada līdz 1957. gadam piecas reizes uzvarējis Gēteborgas šaha čempionātā, bet 1967. gadā kļuva par Stokholmas šaha čempionāta uzvarētāju. 1952. gadā uzvarējis Baltijas valstu šahistu turnīrā. Nozīmīgs panākums bija arī dalīta 3.-4. vieta Stokholmas starptautiskajā šaha turnīrā 1963. gadā, kurā uzvarēja Pasaules eksčempions Vasilijs Smislovs. No 1963. gada līdz 1973. gadam bija Zviedrijā atjaunotā izdevuma «Eesti Male» redaktors.

Atsauces
--------

1. ↑  «Eesti meistrid 1923—2005». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 18. janvārī. Skatīts: 2012. gada 18. janvārī.
2. ↑  OlimpBase :: 6th Chess Olympiad, Warsaw 1935, Estonia
3. ↑  OlimpBase :: Chess Olympiad, Munich 1936, Estonia
4. ↑  Stockholm 1963
5. ↑  LAURINE, LEHO

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils olimpbase.org mājaslapā (Pasaules šaha olimpiāde) (angliski)
Oto fon Kocebū.
Kocebū muižas kungu māja (vācu: *Kau*, igauņu: *Kõue-Triigi*).
**Oto fon Kocebū** (vācu: *Otto von Kotzebue*; 1801-1871) bija vācbaltiešu izcelsmes Krievijas Impērijas kara flotes virsnieks un ceļotājs. Pētīja Krievijas Amerikas piekrasti un Klusā okeāna salas.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1787. gada 30. (18. pēc VS) decembrī Tallinā rakstnieka un dramaturga Augusta Frīdriha Ferdinanda fon Kocebū (1761—1819) un viņa sievas Frederikas, dzimušas Esenas, ģimenē. Astoņu gadu vecumā viņu nosūtīja uz Pēterburgas kadetu korpusu, Napoleona karu laikā no 1803. līdz 1806. gadam viņš piedalījās Krūzenšterna vadītajā ekspedīcijā uz Kluso okeānu, kuras oficiālais mērķis bija izpētīt tirdzniecības ceļus no Aļaskas piekrastes līdz Japānai.
No 1815. līdz 1818. gadam viņa vadītā ekspedīcija neveiksmīgi centās atrast Ziemeļu jūras ceļu cauri Beringa šaurumam.
1823. — 1826. gadā Oto fon Kocebū vadīja ekspedīciju uz Krievu Amerikas piekrasti.
Pēc atgriešanās Pēterburgā viņu 1826. gadā paaugstināja par 2. ranga kapteini, 1829. gadā par 1. ranga kapteini.

Pēdējos sešpadsmit dzīves gadus viņš pavadīja savā Kaues muižā netālu no Tallinas.
Miris 1846. gada 15. (3.) februārī Tallinā.

Darbi
-----

* Путешествие вокруг света. В 3-х тт. СПб.: 1821—1823.
* Kotzebue O. Neue Reise um die Welt in den Jahren 1823, 24, 25 und 26. Weimar: 1830. Bd. 1—2.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Oto fon Kocebū***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 32746140
* LNB: 000254627
* LCCN: n85384009
* ISNI: 0000 0001 1616 8500
* GND: 116345330
* SUDOC: 084570474
* BNF: cb171538697 (data)
* BIBSYS: 2060298
* NLA: 35280893
* NKC: js20080321003
* CiNii: DA03084302

 |

 |
**Teodors Germans** (angļu: *Theodor Germann*; 1879. gada 14. augusts — 1935. gada 29. janvāris) bija Tallinas šaha meistars, Latvijas un Igaunijas pirmo šaha čempionātu dalībnieks.

Mācījies Rīgas realskolā, no 1896. gada politehnikumā. Strādājis par inženieri tehnologu Tallinā.

Šahista karjera
---------------

Teodors Germans bija Rīgas Šaha biedrības biedrs un aktīvi piedalījās dažādos Baltijas šaha turnīros. 1899. gadā viņš dalīja 6.—8. vietu I Baltijas šaha kongresa blakusturnīrā Rīgā.
1901. gadā Germans ieņēma 5. vietu Rīgas šaha biedrības jubilejas turnīrā un 6. vietu II Baltijas šaha kongresā Tērbatā. 1902. gadā dalījis 6.—7. vietu Rīgas turnīrā. 1904. gadā III Baltijas šaha kongresā Rēvelē dalījis 3.—4. vietu, bet 1907. gadā dalījis 6.—7. vietu IV Baltijas šaha kongresa apakšgrupas turnīrā Rīgā.

1910. gados dzīvojis Anglijā un spēlējis dažādos šaha turnīros, kuri galvenokārt notikuši Londonā. Pēc Pirmā pasaules kara 1919. gadā piedalījies nelielā Hastingsas turnīrā.

Vēlāk atgriezies Igaunijā. Piedalījies 1924. gada I Latvijas šaha kongresā un dalījis 9.-10. vietu. Lai gan rezultāts varēja būt labāks, tomēr Germans bija vienīgais turnīra dalībnieks, kas nezaudēja uzvarētāju trijotnei — ar Hermani Matisonu, Frici Apšenieku un Kārli Bētiņu viņš nospēlēja neizšķirti. 1930. gadā Germans dala 3.—5. vietu III Igaunijas šaha čempionātā, kurā uzvarēja Vlads Mikens.

Atsauces
--------

1. ↑  Seuberlich, Erich: Stammtafeln deutsch-baltischer Geschlechter, Leipzig 1924 (vāciski)
2. ↑  First Baltic Tournament — Nebenturnier Riga 1899
3. ↑  Riga Chess Union Jubilee Tournament Riga 1901
4. ↑  2nd Baltic Tournament — Major Section Dorpat (Tartu) 1901
5. ↑  Riga Tournament Riga 1902
6. ↑  3rd Baltic Tournament — Masters Reval (Tallinn) 1904
7. ↑  4th Baltic Tournament — Hauptturnier B Riga 1907
8. ↑  Name Index to Jeremy Gaige's *Chess Tournament Crosstables*, An Electronic Edition, Anders Thulin, Malmö, 2004-09-01
9. ↑  Hastings Minor 1919

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
Šis raksts ir par ielu Jūrmalā. Par citām jēdziena **Ceru iela** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Ceru iela** ir iela Jūrmalā, Dzintaru apkaimē. Ceru iela sākas krustojumā ar Avotu ielu un beidzas krustojumā ar Zvejas ielu. Kopējais ielas garums ir 205 metri, tā ir klāta ar grants segumu. Ceru ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.

Ielu savienojumi
----------------

Ceru iela ir savienota ar šādām ielām:

* Avotu iela (T veida krustojums)
* Ķemeru iela
* Zvejas iela (T veida krustojums)

Skatīt arī
----------

* Dzintari

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Jūrmalas ielas, kuru nosaukums sākas ar burtu C |
| --- |
|  |
| 
* 0—9
* A
* B
* C
* D
* E
* F
* G
* H
* I
* J
* K
* L
* M
* N
* O
* P
* R
* S
* T
* U
* V
* Z

 |
|  |
| C | 
* Carnikavas
* Caunu
* Celmu
* Celtnieku
* Ceriņu
* Ceru
* Cēsu
* Cesvaines
* Cidoniju
* Ciļņu
* Cīniju
* Ciņu
* Circeņu
* Cīruļu

 |
|  |
| Č | 
* Čiekuru

 |

 |
**Cetiņe** (serbu: *Cetinje, Цетиње*) ir pilsēta Melnkalnes dienviddaļā, valsts vēsturiskā galvaspilsēta un valsts prezidenta rezidence. Izvietojusies nelielā karsta līdzenumā Lovčena kalna pakājē 34 km no valsts administratīvās galvaspilsētas Podgoricas.

Vēsture
-------

Pilsēta dibināta 1482. gadā, kad Zetas kņazistes valdnieks Ivans Černojevičs pārcēla savu galvaspilsētu no nocietinātās Žabļakas pils Škodras ezera krastā tālāk iekšzemē; sākonēji 1457. gadā uz Obodu, bet vēlāk — uz vietu, kur tagad atrodas Cetiņe. Sākotnēji tika izbūvēta valdnieka pils, bet divus gadus vēlāk — Cetiņes klosteris, kas kļuva par Zetas mitropolīta rezidenci. Uz šejieni no Obodas tika pārcelta arī pirmā drukātava Balkānos. 1499. gadā Zetas kņaziste zaudēja neatkarību un tikai neliela tās daļa, kas dēvējās par Melnkalni, palika brīva. Pilsēta pamazām panīka, to vairākkārt postīja turki un venēcieši un tikai pēc Petroviču-Ņegošu dinastijas nākšanas pie varas tā atkal sāka attīstīties. 1878. gadā Berlīnes kongresā tika atzīta Melnkalnes neatkarība un Cetiņe kļuva par pilntiesīgu galvaspilsētu. Pēc 2. pasaules kara, 1946. gada 13. jūlijā Melnkalnes parlaments pieņēma lēmumu pārcelt galvaspilsētu uz Titogradu. Cetiņe atkal panīka, līdz 2006. gadā Melnkalne ieguva neatkarību un pilsētai konstitucionāli tika piešķirts vēsturiskās un otrās goda galvaspilsētas tituls *(Prijestonica)* un uz šejieni pārcēla prezidenta rezidenci un citas institūcijas.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 139. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Cetiņe***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Austrumeiropas enciklopēdijas raksts (vāciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 310519983
* GND: 4089103-3
* SUDOC: 132289172
* NKC: ge215892

 |

 |
Aspiss skatā no Larisas cietokšņa.
**Aspiss** (sengrieķu: *Άσπις*, grieķu: *λόφο της Ασπίδος)* jeb **Pravieša Elijas paugurs** (grieķu: *λόφο του Προφήτη Ηλία*) ir plakans paugurs Argosas ziemeļu daļā, Peloponēsā, Grieķijā, kas antīkās Argosas laikā kalpoja kā viena no divām pilsētas akropolēm (otra bija Larisa). Nosaukums "Aspiss" no sengrieķu valodas nozīmē sengrieķu vairogu, kas norāda uz paugura vairogveidīgu, plakanu formu. Paugurs ir aptuveni 80 metrus augsts.

Aspiss bija apdzīvots no neolīta beigām (ap 3000 gadu pr.Kr.). Vidushellādas periodā šeit bija dibināta apdzīvota vieta 20000 m² platībā ar cietokšņu sienām, kam bija trīs celtniecības fāzes (MHII, MHIIIa un MHIIIb). Paugurs bija nocietināts ar cietokšņa sienu arī antīkajā laikā.

Paugura rietumu nogāzē Driasas virzienā uz četrām cita citai sekojošām terasēm vēsturiskajā periodā bija dibinātas Apollona un Atēnas svētnīcas.

Mūsdienās paugura centrā atrodas Pravieša Elijas baznīca, no kā nāk paugura otrs nosaukums - Pravieša Elijas paugurs.

Atsauces
--------

1. ↑  Елси Спафари, Коринфия-Арголида, издания ЕСПЕРОС, Афины, 2010. 108-109. lpp.
**Pirogallols** (1,2,3-trihidroksibenzols, pirogallusskābe, С6Н3(ОН)3) pieder pie trīsvērtīgajiem fenoliem. Pirogallols ir bezkrāsaini prizmveidīgi kristāli, kas samērā labi šķīst ūdenī.

Pirogallolam ir 2 izomēri - oksihidrohinons un floroglucīns. Izomēri atšķiras ar hidroksilgrupu savstarpējo novietojumu molekulā.

Vēsture
-------

Pirogallolu pirmo reizi ieguva zviedru ķīmiķis Karls Šēle 1786. gadā, karsējot gallusskābi.

Atrašanās dabā
--------------

Pirogallola atvasinājumi plaši sastopami dabā, piemēram, antociānu sastāvā.

Iegūšana
--------

Iegūst, karsējot gallusskābi autoklāvā kopā ar ūdeni. Var iegūt arī, karsējot para-hlorfenoldisulfonskābi kopā ar sārmu.

Īpašības
--------

Pirogallols ļoti viegli oksidējas - tas momentāni reducē zelta un sudraba sāļus. Pirogallola sārmains šķīdums tik kāri absorbē skābekli, ka to lieto gāzu analīzē skābekļa saistīšanai un kvantitatīvai noteikšanai.

Dzelzs(II) sāļi, kam ir neliels dzelzs(III) sāļu piemaisījums, krāso pirogallola šķīdumu zilā krāsā. Dzelzs(III) sāļi oksidē pirogallolu līdz purpurogallīnam.

Izmantošana
-----------

Tā kā pirogallols ir sevišķi labs reducētājs, to izmanto fotogrāfijā kā attīstītāju. Lieto arī daudzu krāsvielu sintēzēm. Medicīnā pirogallolu lieto psoriāzes ārstēšanai.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Svarīgākie fenoli |
| --- |
|  |
|  | 
* Fenols
* Krezoli
* Timols
	+ karvakrols
* Pirokatehīns
* Rezorcīns
* Hidrohinons
* Pirogallols
* Oksihidrohinons
* Floroglucīns
* Heksaoksibenzols
* Naftoli
* Pikrīnskābe
* Stifnīnskābe

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4508755-6

 |

 |
**Driādes** (*Dryas*) ir rožu dzimtas ģints. Kopā ar četrām citām ģintīm driādes apvienotas driāžu apakšdzimtā (*Dryadoideae*). Driādes nosaukums ņemts no sengrieķu mitoloģiskās mežu nimfas vārda, kas, savukārt, grieķiski (δρῦς) nozīmē koks vai ozols. Kārlis Linnejs ģinti nosauca tā, jo astoņvainaglapu driādes lapas nedaudz līdzinās parasto ozolu lapām. Tā kā driādes ir aukstumu mīloši augi un ledus laikmetā bija plaši izplatītas, tad ledus laikmeta beigu posmu nosauca pēc driādes latīniskā nosaukuma par driasu.

Apraksts
--------

Driādes ir mūžzaļi, ložņājoši, stipri saplacināti, zemi klājoši krūmāji. Stumbru augšējās daļas ir klātas ar atmirušu apakšējo lapu kātiņiem. Lapas attīstās uz stumbru galiem. Tās augšpuse ir gluda un spīdīga, bet apakšpuse balti samtaina, biezi klāta ar punktveida dziedzerīšiem. Ziedkāti ir taisni; parasti katrs balsta vienu ziedu. Ziedi samērā lieli, parasti balti (retāk dzelteni), ar astoņām līdz desmit kauslapām un ziedlapām. Hipantijs ieliekts, parasti ar dziedzerīšiem. Ārējā kausiņa nav. Ziedlapiņas garākas par kauslapām. Ziedgultne izliekta ar daudzām putekšņlapām un auglenīcām. Drīksna ir vienkārša. Auglis ir iegarena sēkliņa ar dūnveida lidspārniņu. Sēklaizmetnis ir viens.

Izplatība
---------

Driādes ir izplatītas Ziemeļu puslodes aukstajos reģionos - arktiskajos un subarktiskajos apgabalos, kā arī mērenās zonas augstkalnu apgabalos (Alpos, Karpatos, Kaukāzā u.c.). Driādes vietām tiek audzētas kā dekoratīvi augi. Latvijas teritorijā driādes bija izplatītas ledus laikmeta beigu posmā. Ar driāžu izzušanu Latvijas teritorijā iezīmējas pleistocena un holocēna robeža.

Sistemātika
-----------

Driādu ģintī tiek izdalītas no 3 līdz 6 sugām, kā arī viena hibrīdsuga. Tipveida suga ir astoņvainaglapu driāde (*Dryas octopetala* L.).

* ģints: **Driādes (*Dryas*)**

* suga: *Dryas caucasica* Juz.
* suga: *Dryas incisa* Juz.
* suga: *Dryas integrifolia* Vahl.
* suga: *Dryas octopetala* L.
* suga: *Dryas oxyodonta* Juz.
* suga: *Dryas punctata* Juz.
|  |
| --- |
| 

 |

**Ingliša krasts** (angļu: *English Coast*) ir Antarktīdas piekrastes daļa Belinshauzena jūras dienvidos Pālmera Zemē Rietumantarktīdā. Stiepjas no Ridberga pussalas ziemeļu gala līdz Batresa nunatakiem. Austrumos robežojas ar Elsvērta Zemes Braiena krastu, ziemeļaustrumos — ar Raimila krastu. Krasta kopējais garums ir ap 510 km. Krasta līnija stipri izrobota, rietumu galā Kerola līcis un Stenga līcis ar Stenga šelfa ledāju. Piekrastē vairākas salas, lielākās no kurām ir Smailija un Spātsa salas. Austrumu daļā Ingliša krastam piekļaujas Džordža VI šauruma šelfa ledājs, kas krastu atdala no Aleksandra I salas un Ronnes līča.

Krastu 1940. gadā atklāja un izpētīja Finna Ronnes un Karla Eklunda ekspedīcija. Sākotnēji nosaukts par **Roberta Ingliša krastu** *(Robert English Coast)* par godu ASV Antarktikas dienesta sekretāram, Kara flotes kapteinim Robertam Inglišam *(Robert A.J. English)*; vēlāk nosaukums saīsināts.[1]

Atsauces
--------

1. ↑  ASV Ģeoloģijas dienesta Ģeogrāfisko nosaukumu informācijas sistēma *(USGS GNIS)*: Ingliša krasts

Koordinātas: 73°30′S 73°00′W﻿ / ﻿73.500°S 73.000°W﻿ / -73.500; -73.000
|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Drohičina*** |

**Drohičina** (*Drohiczyn*) ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Podlases vojevodistē, uz rietumiem no Semjatičes pie Rietumu Bugas.

Vēsture
-------

Pilsēta XIII gadsimtā ietilpa Volīnijas novadā. 1238. gadā to anektēja Galīcija. 1237. gadā no Dobrinas uz Drohičinu pārcēlās Dobrinas ordenis (vācu: *Orden von Dobrin*). 1253. gadā šeit par Galīcijas-Volīnijas pirmo karali tika kronēts Galīcijas Daņilo (ukraiņu: *Данило Галицький*).

Drohičina bija Mazovijas, vēlāk Polijas karalistes, un Lietuvas dižkunigaitijas cīņu objekts, tikai pēc Polijas-Lietuvas kopvalsts izveides 1569. gadā tika uzskatīta par Polijas daļu.

1581. gada 14. janvārī pilsētā tika parakstīts Drohičinas līgums starp Rīgas brīvpilsētu un Polijas-Lietuvas kopvalsts valdnieku Stefanu Batoriju, kas Rīgas pilsoņiem saglabāja atsevišķas privilēģijas, vēlāk sauktas par "Stefana privilēģiju kopumu".

Otrā pasaules kara sākumā, pēc Polijas kampaņas 1939. gadā, Drohičina bija robežpilsēta starp Vācijas un PSRS okupētajām Polijas daļām.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 151338469
* LCCN: n85191250
* NKC: ge258348

 |

 |

1. ↑  ; P2701: JSON; pārbaudes datums: 6 oktobris 2022.
|  |
| --- |
| 

 |

**Lesitera krasts** (angļu: *Lassiter Coast*) ir Antarktīdas pussalas piekrastes daļa Pālmera Zemes austrumos. Stiepjas no Adamsa raga Boumena pussalas dienvidos līdz Makintoša ragam Kempa pussalas ziemeļu galā. Kopējais piekrastes garums ap 250 km. Dienvidos robežojas ar Orvila krastu, ziemeļos — ar Bleka krastu. Krasta līnija stipri izrobota, daudz līču, kuros no iekšzemes noplūst šļūdoņi.

Krasta ziemeļu daļu 1940. gadā atklāja un nofotografēja ASV Antarktikas dienesta ekspedīcija. Visu krastu 1947. gadā no gaisa nofotografēja un no zemes uzkartēja Finna Ronnes ekspedīcija. Krasts nosaukts par godu ASV Gaisa spēku kapteinim Džeimsam Lesiteram *(James W. Lassiter)*, kurš bija Ronnes ekspedīcijas vecākais pilots, kā arī veicis vairākus lidojumus tālāk dienvidos un kā pirmais nofotografējis Filhnera šelfa ledāja centrālo un rietumu daļu.[1]

Atsauces
--------

1. ↑  ASV Ģeoloģijas dienesta Ģeogrāfisko nosaukumu informācijas sistēma *(USGS GNIS)*: Lesitera krasts

Koordinātas: 73°45′S 62°00′W﻿ / ﻿73.750°S 62.000°W﻿ / -73.750; -62.000
**Marks Mensons** (angļu: *Mark Manson*; dzimis 1984. gada 9. martā Ostinā, Teksasā, ASV) ir amerikāņu pašizaugsmes autors un blogeris. Kopš 2019. gada viņš ir trīs grāmatu autors, no kurām divas kļuva par *The New York Times* bestselleriem — *"The Subtle Art of Not Giving a Fuck*" un "*Everything Is Fucked: A Book About Hope*.
2010. gadā Mensons izveidoja blogu ar nosaukumu *Post Masculine* (vairs neesošs), kā nolūks bija sniegt dzīves ieteikumus vīriešiem. 2013. gadā Mensons pārcēla savu blogu uz *vietni markmanson.net*.
2015. gadā Mensons publicēja bloga rakstu "The Subtle Art of Not Giving a Fuck", kas radīja pamatu viņa otrajai grāmatai ar tādu pašu nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Mark Manson: We do awful things in relationships because we're scared or hurt». *The Guardian*. 2020. gada 26. marts. Skatīts: 2020. gada 27. maijs.
2. ↑  «"The Subtle Art Of Not Giving A F\*ck" Author Actually Gives A Few». 2019. gada 23. jūlijs. Skatīts: 2020. gada 27. maijs.
**Sulavesi** (indonēziešu: *Sulawesi*), agrāk **Celebesa** (*Celebes*), ir sala Indonēzijā, vienpadsmitā lielākā sala pasaulē. Sulavesi atrodas starp Borneo un Moluku salām un ir viena no četrām Lielajām Zunda salām.

Sala ir apdzīvota jau vismaz 30 000 gadu, visticamākais, sala bija daļa no zemes strēles, pa kuru pirms 40 000 gadu Austrālijā un Jaungvinejā ienāca pirmie iedzīvotāji. Salā ir atrasti rīki, kas, iespējams, ir pat 50 000 gadu veci. Mūsdienu iedzīvotāju senči salā ieradās apmēram 1500 gadus pirms mūsu ēras. Pirmie eiropieši, kas apmeklēja salu, bija portugāļi 1525. gadā, viņiem drīz sekoja arī nīderlandieši un briti. 1905. gadā visa sala kļuva par Nīderlandes koloniju un saglabāja šo statusu līdz Otrajam pasaules karam, kad to okupēja Japāna, pēc kara 1949. gadā Sulavesi kļuva par Indonēzijas daļu.

Sulavesi ir sadalīta Rietumsulavesi, Ziemeļsulavesi, Centrālsulavesi, Dienvidsulavesi, Dienvidaustrumsulavesi un Gorontalo provincēs. 2000. gadā Sulavesi bija 14 946 488 iedzīvotāji jeb 7,25% no visiem valsts iedzīvotājiem. Galvenās etniskās grupas ir makasari un bugi salas dienvidos, toradži centrālajā kalnienē un minahasi un manado ziemeļos. Izplatītākā reliģija ir islāms, kam seko kristietība, ir arī nelielas budistu un hinduistu kopienas. Nesenā pagātnē salā notikušas vairākas sadursmes starp kristiešiem un musulmaņiem, īpaši lieli nemieri, kuros gāja bojā ap 1000 cilvēku, uzliesmoja no 1998. līdz 2000. gadam.

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Sulavesi***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 316430489
* LCCN: sh85021616
* GND: 4069884-1
* NDL: 00628668
* NKC: ge272780

 |

 |
**Vilis Siliņš** (1874—1935) bija latviešu zemnieku kooperācijas kustības darbinieks, Kurzemes Zemes sapulces un Kurzemes Pagaidu zemes padomes loceklis, Latviešu Pagaidu Nacionālās padomes valdes loceklis (1917). 

Publicējās ar pseidonīmu "Zemnieks", bija žurnāla "Kopdarbība" redaktors.

LPNP valde: sēž no kreisās puses K. Bahmanis (sekretārs), J. Rubulis (pr. biedrs), V. Zāmuēls (priekšsēdētājs), J. Palcmanis (pr. biedrs), K. Pauļuks (pr. biedrs), stāv no kreisās V. Siliņš, O. Nonācs, K. Skalbe, J. Akuraters, E. Laursons.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1874. gada 19. maijā Šederes pagasta Akmeņu (Šteinburgas) muižā. Nodibināja Ilūkstes apriņķa lauksaimniecības biedrību "Grauds". Piedalījās 1905. gada revolūcijā, pēc tās sakāves 1906. gada sākumā devās bēgļu gaitās uz Somiju, vēlāk uz Šveici. 1910. gadā finansēja Franča Kempa vēsturiskās apceres "Latgalieši" izdošanu.
Pēc Februāra revolūcijas 1917. gada 27. aprīlī Tērbatā Kurzemes Zemes sapulces deputāti viņu ievēlēja par Kurzemes Pagaidu zemes padomes locekli. 

Pēc Oktobra revolūcijas viņš kā Kurzemes Pagaidu zemes padome loceklis no 1917. gada 29. novembra līdz 2. decembrim Valkā piedalījās latviešu partiju un sabiedrisko organizāciju sanāksmē, kur viņu ievēlēja par Latviešu Pagaidu Nacionālās padomes valdes locekli.

Pēc 1920. gada bija Latvijas Tautas bankas padomes loceklis, Starptautiskās kooperācijas alianses centrālkomitejas loceklis. 
Sakarā ar V. Siliņa kooperatīvās darbības 25 jubileju Rainis iesūtīja žurnālam "Kopdarbība" atmiņas par jubilāru. 
1932. gadā pārcēlās uz savu Randenes muižu pie Daugavpils, kur pavadīja pēdējos mūža gadus. 

Miris 1935. gada 14. martā Randenē, apbedīts Birķeneļu kapos.

Atsauces
--------

1. ↑  nekropole.info
2. ↑  Letonikas un Baltijas centrs. A.Apīņa reto grāmatu un rokrakstu lasītava
3. ↑  latgalesdati.du.lv
**Suisei** (すいせい) jeb **Planet-A** bija Japānas starpplanētu zonde. 
To izveidoja Kosmosa un astronautikas zinātņu institūts (Institute of Space and Astronautical Science, ISAS), kurš tagad ietilpst Japānas aerokosmiskās izpētes aģentūrā (Japanese Aerospace Exploration Agency). Suisei bija daļa no Haleja armādas, kura devās pētīt Haleja komētu 1986. gadā.

Konstrukcija
------------

Pēc izskata un konstrukcijas zonde bija līdzīga Sakigake, kas arī devās Haleja komētas izpētē. Uz *Suisei* tomer bija citi instrumenti: ultravioletās gaismas fotoaparāts un Saules vēja mērīšanas instruments. 

Misijas galvenais mērķis bija iegūt ūdeņraža vainaga UV attēlus 30 dienas pirms un pēc tam, kad komēta šķērsos ekliptikas plakni. Saules vēja parametri tika mērīti daudz ilgāku laiku. Zondei bija stabilizācijas sistēma rotējot ap vienu asi. Ar hidrazīna dzinējiem varēja regulēt zondes stāvokli un ātrumu. Kosmiskā aparāta kontrolei tika izmantoti Saules un zvaigžņu sensori. Sakaru nodrošināšanai kalpoja paraboliska antena.

Lidojuma gaita
--------------

*Suisei* tika palaista 1985. gada 18. augustā no Kagosimas kosmosa centra ar M-3SII-2 nesējraķeti. Pēc Haleja komētas pārlidošanas zondei bija jāpaliek heliocentriskā orbītā tālākai izmantošanai.

1985. gada novembrī zonde sāka uzņemt UV attēlus (līdz 6 attēliem dienā). 1986. gada 8. martā Suisei pārlidoja Haleja komētu 151 000 km attālumā. Pārlidojuma laikā zonde sadūrās tikai ar divām kosmiskajām daļiņām.

1987. gadā ISAS nolēma *Suisei* novirzīt uz Džakobini-Cinnera komētus, kuru tā sasniegtu 1998. gada 24. novembrī, pa ceļam varāku miljonu kilometru attālumā 1998. gada 28. februārī pārlidojot Tempela-Tatla komētus. 

1987. gadā, laikā no 5. — 10. aprīlim 15 reizes tika iedarbināti *Suisei* dzinēji, palielinot zondes ātrumu par 65 m/s, lai novirzītu zondi Zemes pārlidojumam 1992. gada 20. augustā zonde, kur tiktu izmantota planētas gravitācijas manevrs ieiešanai trajektorijā uz komētām. Šajā pat vasarā zonde tika zaudēta, kad tā atradās Saules otrajā pusē. 1991. gada 22. februārī zondei beidzās hidrazīna krājumi.

Ārējās saites
-------------

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
**Vironia** ir Rīgā dibināta igauņu studentu korporācija. Tās devīze ir:*Uhisus, kindlus, ausus* (igauņu: *vienība, izturība, godīgums*). Tās nosaukums, tulkojumā no latīņu valodas, nozīmē: Viruzeme. Organizācija šobrīd darbojas Tartu un Tallinā.

Vēsture
-------

Korporācijas organizēšana aizsākās jau 19.gs. beigās, kad Rīgas politehniskā institūta igauņu tautības studentiem radās doma par kādas ciešākas apvienības radīšanu. 1897. gadā tika ievēlētas pirmās amatpersonas. 1900. gadā uzņemta Rīgas šaržēto konventā un līdz ar to arī šis gads tiek uzskatīts par korporācijas oficiālo dibināšanas datumu. 1915. gadā piedalījās Igaunijas korporāciju apvienības (EKL- *Eesti Korporatsionide Liit*) dibināšanā. Tā paša gada rudenī kopā ar RPI evakuējas uz Maskavu kur turpināja darbību. Līdz Pirmajam pasaules karam korporācija noslēdza draudzības līgumus (karteļus) ar latviešu studentu korporācijām Seloniju un Talaviju, kā arī ar krievu Fraternitas Arctica. 1933. gadā tāds pats līgums tika noslēgts ar poļu Veletia.

1918. gada rudenī korporācija mēģināja atjaunot darbību Rīgā, pie vācu okupācijas iestāžu izveidotās Baltijas Tehniskās augstskolas. Tā paša gada novembrī visa darbība Rīgā tika pārtraukta un konventa locekļi devās uz Igauniju, lai piedalītos Neatkarības karā. No 1920. gada rudens Vironia darbojās Tērbatā. Pēc Tallinas Tehniskās augstskolas dibināšanas 1936. gadā tika izveidota korporācijas filiāle arī Tallinā. Pēc Igaunijas okupācijas 1940. gadā korporācija tika slēgta. Darbība netika atjaunota arī vācu okupācijas gados, lai gan viroņi turpināja pulcēties neoficiāli.

1945. gadā korporācija atjaunoja savu darbību bēgļu nometnēs Vācijā un Zviedrijā. Trimdas gados darbojās Vironias kopas Lielbritānijā, Kanādā, ASV un Austrālijā. Globālais prezidijs atradās Toronto, Kanādā. 

1989. gada februārī tā atjaunoja savu darbību Tallinā, tā paša gada septembrī arī Tērbatā. 
2009. gadā globālais prezidijs joprojām atradās Toronto.

Biedri
------

Korporācija uzņem igauņu tautības studentus. Igaunijas Neatkarības karā krituši 6 viroņi. 30 par varonību, apbalvoti ar Igaunijas Brīvības krustu. Otrā pasaules kara beigās bēgļu gaitās uz rietumiem dodas 190 viroņi. 2009. gadā korporācijas rindās visā pasaulē bija 530 biedri. Pazīstamākie biedri: ģenerālis Gustavs Jonsons, Tērbatas universitātes rektors Hugo Rihards Kaho, Valsts prezidents Juhans Kuks, arhitekts Edgars Johaness Kūsiks.

Korporācijas Vironia biedri svinīgā gājienā Tallinā. (2015.g.)

Ārējās saites
-------------

* Vironias mājas lapa

Atsauces
--------

1. 1 2  V.Ščerbinskis, *Uzticīgi Draugam*, Rīga, 2010.