recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Polārzvaigznes sistēma.
**Polārzvaigzne** jeb **Kinosura** ir spožākā zvaigzne Mazā Lāča (Mazo Greizo Ratu) zvaigznājā ar vizuālo zvaigžņlielumu no +1,94 līdz +2,04.

Raksturojums
------------

Polārzvaigzne jeb Mazā Lāča α ir trīskāršā zvaigžņu sistēma. Tās galvenais komponents Polārzvaigzne A ir cefeīdas tipa F7Ib spektra klases dzeltenais pārmilzis. Polārzvaigzne A ir vairāk nekā 2000 reižu spožāka par Sauli. Apmēram 2400 astronomisko vienību (av) attālumā ap to riņķo Polārzvaigzne B, kura ir F3 klases dzeltenais punduris ar masu 1,4 Saules masas (sm). Trešais komponents Ab atrodas tik tuvu spožajai Polārzvaigznei A (17 av), ka to izdevās saskatīt tikai ar Habla kosmisko teleskopu. Tā arī izrādījās dzeltenais punduris: spektra klase F7, masa ap 1,1 sm. Sistēma atrodas ap 430 gaismas gadu (132 parseku) attālumā no Saules.

Novērojumu vēsture
------------------

Polārzvaigznes atrašana debesīs.
Mūsdienās ziemeļu virzienu var noteikt pēc Polārzvaigznes, jo tā atrodas tuvu debess ziemeļpolam, bet tās augstums virs horizonta ir aptuveni vienāds ar novērotāja vietas ģeogrāfisko platumu. Precesijas dēļ Polārzvaigznes polārdistance mainās: par orientieri to varēja sākt izmantot tikai ap 1100. gadu, 2100. gadā tā rādīs precīzi uz ziemeļiem, bet pēc 3200. gada par polārzvaigzni varēs saukt Cefeja γ Alraju. Vēl jāatzīmē, ka Viljamam Heršelam jau 1780. gadā izdevās ieraudzīt Polārzvaigzni B. To, ka Polārzvaigznes sistēmā ir arī trešais komponents, izmantojot spektrālanalīzi, noskaidroja 1929. gadā, bet to nofotografēt izdevās tikai 2006. gadā.

Ārējās saites
-------------

* Informācija par Polārzvaigzni
* Polārzvaigznes fotogrāfijas, kas izdarītas ar Hubble teleskopu

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 248278544
* LCCN: sh85104178
* GND: 4582527-0
* BNF: cb124572759 (data)

 |

 |
**Īle** ir ciems Dobeles novada Īles pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta vidienē Auces upes krastos autoceļu V1121 un V1128 krustojumā 20 km no novada centra Dobeles un 93 km no Rīgas.

Īles muiža *(Ihlen)* vēstures avotos pirmoreiz minēta 1530. gadā. Tagadējā apdzīvotā vieta veidojusies ap muižas saimniecisko centru un pagasta valdi. Izaugusi padomju gados kā ciema padomes un kolhoza «Īle» ciemats. Īlē atrodas Lielauces pagasta pārvaldes Īles pagasta klientu apkalpošanas punkts, tautas nams, bibliotēka, veikals, ģimenes ārsta prakse, pasts (slēgts), sporta laukums, brīvdabas estrāde.

Īles muižā bērnību pavadījis Krišjānis Barons. 1854. gadā uzceltā muižas kungu māja atrodas 1,5 km attālajā Immu kalnā, kurā līdz 2010. gadam atradās Īles sanatorija.

Īles luterāņu baznīca
---------------------

Īles luterāņu baznīca uzcelta 1682. gadā. Īles draudzes īpašumā dievnams nonāca 1990. gados.

2016. gada 10. jūnijā diriģents Ints Teterovskis un jauniešu koris "Balsis" baznīcā sniedza koncertu, atverot to apmeklētājiem pirmo reizi 50 gadu laikā. Šobrīd baznīca ir atjaunota no savāktiem ziedojumiem un ar Rīgas Mākslas un mediju tehnikuma atbalstu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Vietvārdu datubāze: Informācija par Īli». *Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra*.
2. ↑  Auces novads. Īles pagasts
3. ↑  *Latvijas pagasti. Enciklopēdija*. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Īles pagasta ciemi |
| --- |
|  |
| 
* **Īle**
* Īles sanatorija
* Stirnas

 |

 |
**Zinaīda Lazda** (īstajā vārdā **Zinaīda Zelma Šreibere**; dzimusi 1902. gada 6. jūnijā, mirusi 1957. gada 7. novembrī) bija latviešu dzejniece. Viena no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājām.

Biogrāfija
----------

Dzimusi Vecpiebalgas pagasta Leimaņu muižas "Tanuļos" lauksaimnieku ģimenē (tagad Kaives pagastā).
Izglītību ieguvusi Ērgļu pareizticīgo skolā, Ērgļu draudzes skolā, laikā no 1919. līdz 1923. gadam — Rīgas Natālijas Draudziņas ģimnāzijā. Pēc tam laikā no 1923. līdz 1932. gadam studējusi Latvijas Universitātes Baltu filoloģijas nodaļā.

Laikā no 1927. līdz 1944. gadam strādājusi Natālijas Draudziņas ģimnāzijā par skolotāju, pasniegusi latviešu valodu un literatūru. 1944. gada oktobrī emigrējusi uz Vāciju, kur strādājusi Fišbahas bēgļu nometnes ģimnāzijā. 1950. gadā pārcēlusies uz dzīvi ASV, šeit nodarbojusies kā mājkalpotāja un slimnieku apkopēja.

Lazdas pirmā publikācija bija dzejolis "Bērza lapa", kas tika publicēts laikrakstā "Students" 1924. gada 10. oktobrī, dzejoli parakstījusi kā Z. Rakstvede. Izdevusi vairākus dzejoļu krājumus.

Rakstniece mirusi ar ļaundabīgo Hodžkina slimību, viņas pelnu urna 1958. gada 14. jūnijā tikusi nogremdēta Baltijas jūrā.

Laikā no 1960. līdz 1994. gadam tikusi pasniegta Lazdas balva par mākslinieciski spilgtu dzejoļu krājumiem, tā galvenokārt tikusi pasniegta ārzemēs dzīvojošajiem latviešiem.

Bibliogrāfija
-------------

### Dzejoļu krājumi

* *Zaļie vārti*. Rīga, 1936.
* *Staru viesulis*. Rīga, 1942.
* *Tālais dārzs*. Frankfurte, 1947.
* *Bēgle*. Fišbaha, 1949.
* *Saules koks*. Stokholma, 1956.

### Citās valodās

* *A Green Leaf*. Atdz. Velta Sniķere un Roberts Fērnlijs. Maidstone, Kent: Woodcutter Press, 1986.

Atsauces
--------

1. 1 2  *Latvijas enciklopēdija*. 4. sējums. Rīga : Valērija Belokoņa izdevniecība. 2007. 64.—65. lpp. ISBN 978-9984-9482-4-9.
2. ↑  Ceļa Zīmes. - 1958. - Nr.4
3. ↑  Laiks. - 2002. - 19.oktobris
4. ↑  *Latvijas pagasti. Enciklopēdija*. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0.
5. 1 2 3 4 5 6  *Latviešu rakstniecība biogrāfijās* (Otrais izd.). Zinātne. 2003. 356.—357. lpp. ISBN 9984-698-48-3.
6. ↑  *Latvijas enciklopēdija*. 4. sējums. Rīga : Valērija Belokoņa izdevniecība. 2007. 65. lpp. ISBN 978-9984-9482-4-9.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 67819501
* LNB: 000013352
* LCCN: n82134367
* ISNI: 0000 0000 2360 1045
* GND: 1055776141
* BNF: cb16951195m (data)

 |

 |
**Fumārskābe** (*trans*-butēndiskābe, *trans*-1,2-etilēndikarbonskābe, allomaleīnskābe, boletīnskābe, lihenīnskābe, HOOC−CH=CH−СООН) un tās *cis*-izomērs (maleīnskābe) ir vienkāršākā nepiesātinātā divvērtīgā karbonskābe. Fumārskābe ir ūdenī grūti šķīstoša balta kristāliska viela. Fumārskābes esterus un sāļus sauc par **fumarātiem**.

Atrašanās dabā
--------------

Fumārskābe bieži atrodama sēnēs, galvenokārt bekās (*Boletus*) un atmatenēs {*Agaricus*). Fumārskābi mēdz saturēt arī ķērpji, piemēram, Islandes ķērpis (*Cetraria islandica*) un citi augi, kā ārstniecības matuzāle (*Fumaria officinalis*), no kā arī cēlies fumārskābes nosaukums (latīņu: *fuma* - dūmi; matuzāli senos laikos dedzināja, lai tās dūmi atvairītu ļaunos garus).  

Saules gaismā fumārskābe veidojas cilvēka ādā. Pelējuma sēnīšu iedarbībā fumārskābe var veidoties no ogļhidrātiem. 

Atšķirībā no stereoizomēra maleīnskābes, kas dabā nav sastopama un organismiem ir kaitīga, fumārskābei ir liela nozīme dzīvnieku vielmaiņā. Fumarāta jons ir neatņemama Krebsa cikla sastāvdaļa un piedalās enerģijas iegūšanā no uzņemtās barības.

Iegūšana
--------

Fumārskābi var iegūt, karsējot ābolskābi (zemākās temperatūrās veidojas fumārskābe, augstākās - maleīnskābe). Fumārskābe ir stabilāka par maleīnskābi un iegūstama no pēdējās sildot vai apgaismojot.  

Pirmo reizi fumārskābe iegūta no bromdzintarskābes. 
Rūpnieciski fumārskābi iegūst no furfurola, oksidējot to ar nātrija hlorātu vanādiju saturoša katalizatora klātienē.

Īpašības
--------

Karsējot kopā ar ūdeni slēgtā traukā, var iegūt D,L-ābolskābi:

HOOC−CH=CH−СООН + H2O → HOOC−CHOH−CH2−СООН

Reducējot (hidrogenējot), iegūst dzintarskābi:

HOOC−CH=CH−СООН + H2 → HOOC−CH2−CH2−СООН

Reakcijā ar HBr iegūst bromdzintarskābi:

HOOC−CH=CH−СООН + HBr → HOOC−CH2−CHBr−СООН

Visas šīs ķīmiskās reakcijas fumārskābei ir kopīgas ar maleīnskābi, kas pierāda, ka tās ir *cis-trans*-izomēri.

Izmantošana
-----------

Medicīnā lieto psoriāzes ārstēšanai. Tā kā fumārskābe nav toksiska, to lieto kā pārtikas piedevu vīnskābes un daļēji citronskābes vietā (pievieno dzērieniem, cepamajam pulverim, saldumiem). Fumārskābi lieto arī poliesteru sveķu un daudzvērtīgo spirtu iegūšanai.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Svarīgākās nepiesātinātās vairākvērtīgās karbonskābes |
| --- |
|  |
|  | 
* Maleīnskābe
* Fumārskābe
* Citrakonskābe
* Mezakonskābe
* Itakonskābe
* Akonītskābe

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4155633-1

 |

 |
**Ī Sojona** (이소연, *Yi So-yeon*, revidētajā romanizācijā: *I Soyeon*, Makkjūna-Reishauera: *I So-yŏn*); dzimusi 1978. gada 2. jūnijā) ir pirmā Dienvidkorejas kosmonaute.

Ī Sojona preses konferences laikā 15.01.2008.
Ī bija viena no diviem kandidātiem, kas tika izvēlēti 2006. gada 25. decembrī pirmajam Korejas kosmonauta lidojumam kosmosā. Otrs kandidāts bija Ko Sans. Vienam no viņiem ar krievu kosmosa kuģi Sojuz 2008. gada aprīlī 13. viesekspedīcijas sastāvā bija paredzēts doties uz Starptautisko kosmisko staciju.

2007. gada sākumā abi pretendenti devās uz Krieviju, lai gatavotos kosmiskajam lidojumam. 2007. gada 5. septembrī par galveno kandidātu lidojumam tika nosaukts Ko Sans, bet Ī Sojona palika par viņa dublieri.

2008. gada 7. martā Sojona tika pārcelta treniņiem ar primāro apkalpi, un 10. martā tika paziņots, ka Ko Sans ir nomainīts pret Ī Sojonu. Tas notika pēc tam, kad Krievijas Federālā kosmiskā aģentūra lūdza nomainīt Ko sakarā ar viņa neatļautām darbībām kosmonautu sagatavošanas centrā.

Ī Sojona kopā ar Pegiju Vitsoni un Juriju Maļenčenko Starptautiskajā kosmiskajā stacijā
2008. gada 8. aprīlī startēja nesējraķete Sojuz-FG ar kosmosa kuģi Sojuz TMA-12, kurā bez Ī atradās arī krievu kosmonauti Sergejs Volkovs un Oļegs Konoņenko. 10. aprīlī kuģis saslēdzās ar SKS. Pēc ierašanās stacijā Sojona izjuta lielas galvassāpes, un reibonis bija divas dienas. Ik pēc desmit minūtēm viņa vēma.
Uz zemi Ī Sojona atgriezās 19. aprīlī kuģī Sojuz TMA-11 kopā ar Juriju Maļenčenko un Pegiju Vitsoni. Nolaišanās notika neplānotā ballistiskā trajektorijā, kuras laikā apkalpe piedzīvoja desmitkārtīgu pārslodzi.

Pēc atgriešanās Korejā Ī Sojona sūdzejās par sāpēm mugurā, un tika hospitalizēta. Tas tiek skaidrots ar to, ka kosmiskā lidojuma laikā viņas augums pagarinājas par 3 cm.

Pēc kosmiskā lidojuma viņa oficiāli skaitās Korejas Aerokosmisko pētījumu institūta vecākā pētniece, lai gan faktiski viņa nekādus pētījumus neveic. Viņa ceļo va Dienvidkoreju, uzstājoties ar lekcijām bērniem un plašākai publikai, piedalās radioraidījumos.

Atsauces
--------

1. ↑  Associated Press. «South Korea to announce its first astronaut». *International Herald Tribune*, 2007-09-04. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008-03-14. Skatīts: 2008-03-10.
2. ↑  Sangwon Yoon. «South Korea taps robotics expert as 1st astronaut». *Houston Chronical*, 2007-09-04. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011-06-29. Skatīts: 2008-03-10.
3. ↑  Associated Press. «S. Korea names woman as first astronaut». *CNN.com*, 2008-03-10. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008-03-15. Skatīts: 2008-03-10.
4. 1 2 3  Soyeon's Odyssey Ī Sojonas intervija *Morris Jones*, *SpaceDaily*, 2011-02-01 (angliski)
5. ↑  «S. KOREA'S FIRST ASTRONAUT HOSPITALIZED AFTER ROUGH LANDING». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008. gada 8. maijā. Skatīts: 2008. gada 22. aprīlī.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ī Sojona*** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 11787431
* LCCN: n2008085500
* GND: 1165994321

 |

 |
**Gaujas—Daugavas ūdensceļš** ir ūdensceļu sistēma, ko izveidoja kokmateriālu pludināšanai, savienojot Gauju ar Daugavu. 19. un 20. gs. mijā pa Gauju notika intensīva koku pludināšana no kokmateriālu ieguves rajoniem Vidzemē uz Rīgu. Pēdējais posms no Gaujas grīvas līdz Daugavas grīvai pa Rīgas līci bija pats dārgākais un bīstamākais. Šīs problēmas risināšanai tika izveidota Vidzemes ūdensceļu uzlabošanas sabiedrība, kas no 1899. g. līdz 1903. g. izstrādāja un realizēja Gaujas—Daugavas ūdensceļa projektu.

Pirmais tika izbūvēts 3 km garais Gaujas—Baltezera kanāls, kas sākās pie bijušās Remberģu muižas (tagad Strautkalnu ciemats) pie Gaujas un beidzās pie bijušās Alderu muižas Mazajā Baltezerā.

Tālāk ūdensceļš 5,9 km kopgarumā veda pāri Mazajam un Lielajam Baltezeram, kurus savienoja Baltezera kanāls.

Pēc Lielā Baltezera ūdensceļš veda pa 3 km garo, galvenokārt pa bijušā Bukultu strauta gultni izrakto, Juglas kanālu līdz Juglas upei, pa to 2 km līdz Ķīšezeram, 7,5 km pa ezeru un 3,5 km pa Mīlgrāvi un Daugavas atteku līdz Rīgai.

Tā kā Gaujas ūdenslīmenis kanāla atdalīšanās vietā bija par 2-6 m augstāks nekā abos Baltezeros, ūdens teci regulēja ar slūžām. Pie Gaujas bija ierīkotas vārtveida slūžas, bet pie ieejas Mazajā Baltezerā – *Stoney* sistēmas slūžas.

20. gs. 60. gados koku pludināšana tika pārtraukta un slūžas laika gaitā sagruva. 1986. g. augšējās slūžas tika izbūvētas no jauna, lai regulētu ūdens pieplūdi Mazajā Baltezerā ūdens ņemšanas mezgla vajadzībām.

Nelielu dokumentālu fragmentu par kanālu iespējams apskatīt 1934. gada dokumentālajā filmā "Gauja".

Pašlaik dabā kanāls ir atrodams un ūdeņiem bagātos laika posmos tā ūdens līmenis ir ievērojams ļaujot šo kanālu izbraukt ar kanoe laivu. Dabā sastopami tādi industriālā mantojuma elementi kā koka gulšņu grīda fragmentāri kanāla visā garumā, to saturošās kaltās naglas, atsevišķas slūžu izbūves kanāla sākumā pie Gaujas, posmos pa vidu un pie ietekas Mazajā Baltezerā.

2021. gadā tika pabeigta Gaujas—Baltezera kanāla atjaunošana.

Fragmentāri pārpalikusī koka grīda kanālā pie ietekas Mazajā Baltezerā 2018. g. rudenī
Baltezera kanāls pie Alderiem ietekot Mazajā Baltezerā. 2018. g. rudenī

Atsauces
--------

1. ↑  *Latvijas daba*. Rīga : Preses nams.
2. ↑  Gaujas—Daugavas ūdensceļš. Vietvārdu datubāze.
3. ↑  Noteikumi par koku materiālu pludināšanu pa Gaujas, Ventas un Ogres upi un viņu pietekām, pa Gaujas-Daugavas kanālu un Mazo un Lielo Baltezeru. Valdības vēstnesis 8. februārī 1928. gadā Nr. 31.
4. ↑  Elita Pētersone. *Ādaži. Pagātnes dialogs ar tagadni*. Ādaži : Ādažu novada dome, 2019. 95. lpp.
5. ↑  «Filma Gauja (1934)».
6. ↑  «Atjaunots Gaujas–Daugavas kanāls Ādažu novadā». *www.lsm.lv* (latviešu). Skatīts: 2021-01-25.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Gaujas—Daugavas ūdensceļš |
| --- |
|  |
| Gauja → Gaujas—Baltezera kanāls → Mazais Baltezers → Baltezera kanāls → Lielais Baltezers → Juglas kanāls → Jugla → Ķīšezers → Mīlgrāvis → Daugava |

 |
**Sofisms** — tīša loģiska kļūda — nepareizs, maldinošs pierādījums vai slēdziens, kas formāli liekas pareizs.

Sofisti
-------

**Sofisti** Senā Grieķijā bija filozofi un parasti algoti skolotāji, iespējams pirmie speciālisti sabiedrības mācībā - politikā, tiesībās, ekonomikā un retorikā. Viņu devums ir sevišķi nozīmīgs tiesiskās domas attīstībā, jo tieši sofisti uzskatīja, ka daba savā būtībā ir vienota, un, ja cilvēks pārkāpj tajā pastāvošos likumus, viņam ir jācieš neatkarīgi no tā, vai kāds cits šo pārkāpumu ir pamanījis, vai nē.

Sofistu filozofija
------------------

**Sofistika** - sofisti pretnostatīja visu dabisko mākslīgajam un apgalvoja, ka valsti un likumus nosaka nevis daba, bet māksla. Sofisti mācīja, ka tiesību un arī morāles bāze ir nevis daba, bet polisa; kas ir ļauns vai labs, nosaka pilsoņu kopiena un valsts. Sofisti atņēma polisas tiesiskajai kārtībai metafizisku leģitimāciju, jo normām, kas nesakņojas kosmosā, nav universāla, bet tikai partikulāra nozīme. Tātad sofisti nodalīja dabiskās tiesības un pozitīvās tiesības. Progresīva bija arī sofistu atziņa, ka kārtu un rasu diferenciācija ir nedabiska, jo no dabas visi cilvēki esot vienādi, un tos atšķirīgus padarot tikai ar likumiem un normām. Citi sofisti turpretī tieši no dabas atvasināja cilvēku nevienlīdzību un kritizēja polisas pozitīvo tiesību normas. 
Sofists Kalliks mācīja, ka morāli un tiesības savam labumam izdomājuši varas pārstāvji, taču pietiekami stiprs indivīds var pacelties pāri likumam, jo viņam uz to ir tiesības. Lai arī sofistu uzskati bija savstarpēji atšķirīgi, viņiem raksturīgs galējs relatīvisms.

Ārējā saite
-----------

* *EU* Vēsture - Sofisti
* *EU* Vēsture - Sofistika

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* NDL: 00565692

 |

 |
**Lucjans Žeļigovskis** (poļu: *Lucjan Mieczysław Rafał Żeligowski*, baltkrievu: *Люцыян Жалігоўскі*, 1865—1947) bija Polijas armijas ģenerālis un sabiedriskais darbinieks. Lietuvas brīvības cīņu laikā cīnījās pret Lietuvas valdības armiju, organizēja Viļņas apgabala ieņemšanu. Viduslietuvas valsts galva. Polijas kara ministrs (1925—1926), Sejma deputāts (1935—1939).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1865. gada 17. oktobrī Perehodu pusmuižā pie Ašmjaniem Lietuvas šļahtiča Gustava Žeļigovska un viņa sievas Vladislavas, dzimušas Tračevskas (*Traczewska*), ģimenē. Mācījās Rīgas karaskolā, 1885. gadā sāka dienēt Krievijas impērijas armijā. Piedalījās Krievu-japāņu karā.

Pirmā pasaules kara laikā pulkvedis Žeļigovskis komandēja Krievijas impērijas armijas 284. kājnieku pulku, pēc Februāra revolūcijas vadīja 1. Poļu korpusa brigādi. Krievijas pilsoņu kara sākumā 1918. gadā komandēja poļu vienības Kubaņā, piedalījās ģenerāļa Deņikina Dienvidkrievijas armijas organizēšanā, tomēr 1919. gada aprīlī ar 4. Poļu strēlnieku divīziju atgriezās Polijā. Poļu-padomju karā laikā bija 10. kājnieku divīzijas komandieris.

1920. gada oktobra sākumā Žeļigovskis tika iecelts par 1. Lietuviešu-baltkrievu divīzijas komandieri un pēc Juzefa Pilsudska norādījuma 9. oktobrī ieņēma Viļņu, neraugoties uz Lietuvas-Polijas pamiera nosacījumiem. Līdz 1922. gadam bija t.s. Viduslietuvas valsts galva, vēlāk armijas inspektors Varšavā (1921—1925) un Polijas kara ministrs (1925—1926). Viens no J. Pilsudska sabiedrotajiem 1926. gada Maija apvērsuma gatavošanā, pēc tam 1927. gadā atvaļinājās no armijas dienesta.

1930. gadā publicēja atmiņu grāmatu "1920. gada karš. Atmiņas un pārdomas" (*Wojna w roku 1920. Wspomnienia i rozważania*). Polijas Sejma deputāts (1935—1939).

1939. gada 1. septembrī, sākoties Otrā pasaules kara Polijas kampaņai, mēģināja pieteikties karadienestā. Devās bēgļu gaitās uz Franciju, bet pēc tās okupācijas 1940. gadā uz Apvienoto Karalisti, kur bija Polijas trimdas valdības loceklis.

Miris 1947. gada 9. jūlijā Londonā. Viņa pelni pārvesti uz Varšavu un apglabāti Povonzku kara kapsētā (*Powązki Wojskowe*).

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 37728999
* LCCN: n91077666
* ISNI: 0000 0001 0779 8519
* GND: 119541327
* SUDOC: 125360851
* BNF: cb15618413g (data)
* NKC: js2010616715

 |

 |
Ēka 83-102 Eaton Square Londonā, kurā darbojās Kārlis Reinholds Zariņš, Latvijas diplomātiskā un konsulārā dienesta vadītājs trimdā (1940-1963).
LR Valsts kancelejas paziņojums nr. 48 LR ārlietu ministram par Ministru kabineta 17.05.1940. lēmumu piešķirt K. Zariņam ārkārtējās pilnvaras.
**Latvijas diplomātiskā un konsulārā dienesta vadītājs trimdā** bija viens no leģitīmās Latvijas Republikas interešu pārstāvjiem ārzemēs Latvijas okupācijas periodā (1940—1991).

Vēsture
-------

Ar Latvijas Republikas Ministru kabineta 1940. gada 17. maija slepeno lēmumu Latvijas sūtnim Londonā Kārlim Zariņam tika piešķirtas ārkārtējas pilnvaras pārstāvēt Latvijas intereses ārzemēs gadījumā, ja kara apstākļu dēļ vairs nebūtu iespējams sazināties ar Latvijas diplomātiskām un konsulārām pārstāvībām Vakareiropā. 
Tās deva tiesības viņam izdot saistošus rīkojumus visām Latvijas pārstāvībām, rīkoties ar visiem valsts līdzekļiem, atstādināt no amata sūtņus, atcelt un pārcelt visu pārējo pārstāvību darbiniekus, likvidēt pārstāvības, izņemot sūtniecību ASV, utt.

Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 17. jūnijā Valsts kancelejas direktora pienākumu izpildītājs Roberts Bulsons tika apcietināts un apsūdzēts par šī lēmuma slēpšanu. Pēc ilgstošām pratināšanām viņš tika nošauts Astrahaņas cietumā 1942. gadā.

Sūtnis Kārlis Zariņš, pamatojoties uz Latvijas Republikas valdības piešķirtajām ārkārtējām pilnvarām, iecēla pilnvarotos lietvežus - Latvijas sūtniecības vadītājus ASV, diplomātisko pārstāvi Spānijā, diplomātiskā dienesta vadītāja pārstāvjus vairākās valstīs un starptautiskajās organizācijās Ženēvā, pārstāvi Vācijā. Iecēla vairāk kā 20 goda konsulu Apvienotajā Karalistē un Britu Sadraudzības valstīs, karjeras konsulu Kanādā.

Kārlis Zariņš sasauca un vadīja Latvijas sūtņu apspriedi 1946. gada maijā Ženēvā, 1947. gada augustā Londonā un 1953. gada maijā Parīzē un citur, kurās izstrādāja darbības stratēģiju, lai nodrošinātu valsts neatkarības *de iure* saglabāšanu. Sākot no 1946. gada maija viņi vadīja arī Latvijas sūtņu un latviešu trimdas organizāciju pārstāvju apspriedes.

Latvijas diplomātiskā un konsulārā dienesta vadītāji
----------------------------------------------------

* Kārlis Reinholds Zariņš (1940—1963)
* Arnolds Spekke (1963—1970)
* Anatols Dinbergs (1970—1991)

Atsauces
--------

1. ↑  «Latvijas Valsts vēstures arhīvs». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 5. jūlijā. Skatīts: 2016. gada 29. jūlijā.

Ārējās saites
-------------

"Latvijas valstiskuma sardzē" Latvijas diplomātiskā un konsulārā dienesta darbinieki okupācijas gados trimdā 1941. gada 17. jūnijs – 1991. gada 21. augusts
**Baiba Anda Rubesa** (dzimusi 1954. gada 21. aprīlī) ir latviešu uzņēmēja un sabiedrisko attiecību speciāliste. Viņa ir bijusi SIA *Latvija Statoil* izpilddirektore (2001—2008), kopuzņēmuma AS *RB Rail* valdes priekšsēdētāja un izpilddirektore (2015—2018). Viņa ir režisores Baņutas Rubess māsa.

Dzīvesgājums
------------

Dzimusi 1954. gadā Kanādas latviešu uzņēmēja un baņķiera Bruno Rubesa un viņa sievas Birutas ģimenē. 
Studēja Jorkas Universitātē (*York University*) un Šo koledžā (*Shaw Colleges*) Toronto. Strādāja "Volkswagen Group" Vācijā un Čehoslovākijā (1985—1992).

Pēc pārcelšanās uz dzīvi Latvijā bija "*Statoil Baltic States*" mārketinga un sabiedrisko attiecību direktore (1996—2000) un SIA "Latvija Statoil" izpilddirektore (2001—2008), līdztekus tam no 2002. līdz 2009. gadam B. Rubesa bija "DnB Nord" bankas padomē, no 2004. līdz 2007. gadam vadīja Ārvalstu investoru padomi Latvijā, kā arī bija Latvijas tirdzniecības un rūpniecības kameras viceprezidente Latvijā.
No 2008. līdz 2010. gadam Rubesa bija "*Statoil Azerbaijan*" direktore sadarbībai ar valsts iestādēm, tad ieņēma korporatīvās sociālās atbildības viceprezidentes amatu "Statoil ASA" (2010—2013), bija Citadeles bankas padomes locekle (2012—2015). Kopš 2014. gada viņa ir uzņēmuma SIA "RFactor" konsultante un biznesa attīstības vadītāja. 2015. gadā B. Rubesa radīja interneta vietni *Wundrbr*, kuras mērķis bija sniegt informāciju un padomus par to, kā novecot pēc 55 gadu vecuma. Viņa darbojas arī domnīcas "Providus" padomē un Kokneses fonda padomē, kas atbalsta piemiņas vietas "Likteņdārzs" attīstību.

No 2015. līdz 2018. gadam B. Rubesa bija valdes priekšsēdētāja un izpilddirektore kopuzņēmumā AS "RB Rail", kas veic dzelzceļa infrastruktūras projekta *Rail Baltica* īstenošanu. 
No 2016. līdz 2019. gadam B. Rubesa bija Latvijas elektroenerģijas uzņēmuma "Latvenergo AS" padomes Cilvēkresursu komitejas locekle.
2020. gada 22. maijā Rubesa tika ievēlēta elektronikas ražošanas uzņēmuma *HansaMatrix* padomē, un 2021. gada 2. jūnijā viņa kļuva par *HansaMatrix* padomes priekšsēdētāju.

Atsauces
--------

1. 1 2  «In Memoriam Biruta un Bruno Rubess stipendija | Nodibinājums Vītolu Fonds». *www.vitolufonds.lv*. Skatīts: 2018-04-05.
2. ↑  «Mūsu meitene Azerbaidžānā». Skatīts: 2018-04-05.
3. 1 2  «Uzņēmuma valde». *www.railbaltica.org* (latviešu). Skatīts: 2018-04-05.
4. 1 2 3 4  [novecojusi saite], Linkedin
5. 1 2  «Cilvēkresursu komiteja». *www.latvenergo.lv*. Skatīts: 2018-04-05.[novecojusi saite]
6. ↑  «Rail Baltica – simtgades projekts». *www.railbaltica.org* (latviešu). Skatīts: 2018-04-05.
7. ↑  Darbu HansaMatrix padomē uzsāk Normunds Igolnieks un Baiba Anda Rubesa Lelde Petrāne, Dienas Bizness, 26.05.2020

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305096568
* ISNI: 0000 0004 1717 4509

 |

 |
***Lucifers*** ir vācu mākslinieka Franca fon Štuka, viena no Minhenes secesijas dibinātājiem, eļļas krāsas glezna, tapusi 1890. gadā. Glezna pieder pie Štuka "tumšā monumentālā" perioda; tajā attēlots cilvēka-dēmona tēls. Gleznas izmēri ir 161 × 152,5 cm.

Kompozīcija
-----------

Gleznā attēlots apsēdies kaila vīrieša tēls, kas atrodas nenosakāmā tumšā telpā. Acu skatiens tiek pievērsts skatītājam. Galva ir atbalstīta uz kreisās rokas. Labā roka ir izvilkta atpakaļ un noliekta sāniski. Fonā pa kreisi redzams fosforescējošs gaismas avots.

Vēsture
-------

1891. gadā no Štuka studijas Minhenē to iegādājās Ferdinands I Sakss-Koburgs-Gota karaliskajai kolekcijai Sofijā. 1930. gada 25. decembrī karalis Boriss III to nodeva Nacionālajam muzejam un no 1948. gada tā ir Nacionālās mākslas galerijas kolekcijā. 1985. gadā to pārvietoja uz Nacionālo ārzemju mākslas galeriju un 2015. gadā uz galerijas ēku "Kvadrāts 500".

Izstādes
--------

Glezna tikusi demonstrēta vairākās starptautiskās izstādēs:

* 1972 — *German art around 1900* Berlīnē
* 2000 — *The kingdom of the spirit. The development of the German symbolism 1870 – 1920* Frankfurtē, Birmingemā un Stokholmā
* 2005–2006 — *History of melancholy* Parīzē un Berlīnē
* 2006–2007 — *Franz von Stuck. The modern Lucifer* Trento
* 2008–2009 — *Masterpieces of Franz von Stuck* Minhenē
* 2010 — *Crime and Punishment* Parīzē

Atsauces
--------

1. ↑  ; pārbaudes datums: 11 maijs 2016.
2. 1 2 3  «"Луцифер" на разположение в "Квадрат 500"». *Стандарт Нюз*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018-01-09. Skatīts: 2017-11-14.
3. 1 2  «Lucifer». Europeana. Skatīts: 2017-11-14.
**Baiba Strautmane** (dzimusi 1970. gadā) ir latviešu žurnāliste, raidījumu vadītāja.

Karjera
-------

Strautmane savas karjeras sākumā strādāja Latvijas Televīzijā (LTV), veidojot raidījumu «Mūsu cilvēks». 2002. gadā viņa kļuva par LTV Ziņu dienesta Galveno redaktori, taču tā paša gada septembrī vēlāk iesniedza atlūgumu, tādējādi izrādot savu neapmierinātību ar LTV ģenerāldirektora Ulda Ivara Gravas darbību.

Pēc aiziešanas no LTV bija žurnāla «Kas notiek?» redaktore, kā arī vadīja Latvijas Radio raidījumu «Aktuālā intervija». 2004. gada septembrī Strautmane atgriezās Latvijas Televīzijā, kļūstot par raidījuma «Valsts pirmās personas» vadītāju. 2005. gada decembrī viņa raidījumu pameta, lai izvairītos no pārmetumiem par iespējamiem interešu konfliktiem.

2007. gada oktobrī kļuva par vienu no TV3 raidījuma «Nekā personīga» veidotājiem un vadītājiem. 2008. gada februārī darbu raidījumā pārtrauca, vēloties veltīt vairāk laiku ģimenei. 2011. un 2014. gadā vadījusi Latvijas Televīzijas spēli «Es varu būt premjerministrs».

Privātā dzīve
-------------

Baiba Strautmane ir dzimusi 1970. gadā. Viņa vairākus gadus ir attiecībās ar advokātu Romualdu Vonsoviču, attiecībās ir dzimuši divi bērni. Iepriekš ir bijusi attiecībās ar žurnālistu Jāni Domburu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Baiba Strautmane iesniedz atlūgumu». Delfi. 2002. gada 20. septembrī. Skatīts: 2018. gada 4. martā.
2. 1 2  «Baiba Strautmane veidos raidījumu TV3». Apollo. 2007. gada 4. septembrī. Skatīts: 2018. gada 4. martā.
3. 1 2  Anda Burve. «Izpriecu laiks beidzies». Diena, 2004. gada 21. augustā. Skatīts: 2018. gada 4. martā.
4. ↑  «Strautmane aiziet no LTV vīra darba dēļ». Tvnet. 2005. gada 2. decembrī. Skatīts: 2018. gada 4. martā.
5. ↑  «Nekā personīga vadīšanu no Strautmanes pārņems Jaunalksne». Diena. 2008. gada 9. janvārī. Skatīts: 2018. gada 4. martā.
6. ↑  «Baiba Strautmane vadīs spēli "Es varu būt premjerministrs"». Tvnet. 2011. gada 18. augustā. Skatīts: 2018. gada 4. martā.
7. ↑  «LTV spēli «Es varu būt premjerministrs» vadīs Baiba Strautmane». Tvnet. 2014. gada 26. septembrī. Skatīts: 2018. gada 4. martā.
8. ↑  «Divu bērnu māmiņa Baiba Strautmane: „Savu karmu vairs nepurgāju"». Kas jauns?. 2011. gada 4. februārī. Skatīts: 2018. gada 4. martā.

Ārējās saites
-------------

* *Twitter* profils
**Keipbretona** (angļu: *Cape Breton Island*, franču: *île du Cap-Breton*, mikmaku: *Unamaꞌki*) ir sala Kanādas dienvidaustrumos. Kopā ar Jaunskotijas pussalu salu veido Jaunskotijas provinci. Keipbretonas salā dzīvo pasaulē lielākā skotu gēlu valodā runājošā skotu diaspora ārpus Skotijas, skotu gēlu valodu lieto ap 2000 salas iedzīvotāju.

Vēsture
-------

Vēsturiski sala bija mikmaku indiāņu apdzīvota teritorija. Tiek uzskatīts, ka pirmais no eiropiešiem, kas apmeklēja salu, bija britu jūrasbraucējs Džons Kabots 1497. gadā. No 1520. gadiem sākās regulāri tirdzniecības kontakti starp mikmakiem un eiropiešu zvejniekiem; no 1521. līdz 1570. gadam salas ziemeļos pastāvēja zvejnieku kolonija. 1627. gadā salā tika nodibināta skotu kolonija Beilīna, bet jau pēc diviem gadiem to ieņēma franči un nodibināja savas Īlrojālas un Senpjēras apmetnes. Franči salu nodēvēja par Īlrojālu (*Île Royale* — ‘Karaļa sala’). Pēc 1713. gada Utrehtas līguma uz salu tika pārvietota daļa kolonistu no likvidētās Akādijas kolonijas. 1763. gadā sala nonāca Lielbritānijas īpašumā un tika iekļauta Jaunskotijas kolonijā. 1874. gadā Keipbretona tika atdalīta atsevišķā kolonijā un uz to sāka pārcelties lojālisti no Jaunanglijas kolonijām. 1820. gadā Keipbretona atkal tika pievienota Jaunskotijas kolonijai. 20. gadsimta sākumā Keipbretonas salā dzīvoja un savus pētījumus veica Aleksandrs Greiems Bells un Guljelmo Markoni.

Ģeogrāfija
----------

Pussala izvietojusies starp Atlantijas okeānu austrumos un Sentlorensas līci rietumos. Kabota šaurums ziemeļrietumos Keipbretonu atdala no Ņūfaundlendas salas, bet Kanso šaurums dienvidaustrumos — no Jaunskotijas pussalas. Kopš 1955. gada Kanso šauruma krastus savieno 1400 m garš dambis, pa kuru izveidota dzelzceļa un autoceļa satiksme, bet kuģniecību nodrošina austrumu galā izbūvēts 24 m plats 570 m garš kanāls. Krasta līnija stipri izrobota, daudz nelielu līču un mazu saliņu.

Pussalas reljefs ziemeļu daļā paugurains. Augstākais punkts Vaithils 532 m vjl atrodas salas ziemeļu daļā, tā apkārtnē 1936. gadā izveidots Keipbretonas augstienes nacionālais parks. Lielākā daļa salas teritorijas apaugusi ar jauktajiem mežiem.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 349. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Keipbretona***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 151207864
* LCCN: n80148009
* GND: 4085144-8
* BNF: cb11934383s (data)

 |

 |
Planšetdatora reverss.
***Nokia N1*** ir Somijas uzņēmuma *Nokia* planšetdators, kas darbojas ar *Android* operētājsistēmu un nav apgādāts ar tālruņa iespējām. Izlaists 2015. gadā. Tā ir *Nokia* pirmā mobilā ierīce pēc tam, kad iepriekšējā gadā mobilo tālruņu biznesu pārdeva *Microsoft*.

Darbu pie jauna planšetdatora *Nokia* sāka 2014. gada 18. aprīlī, dažas dienas pēc tam, kad tika pārdots mobilo tālruņu bizness (tagad *Microsoft Mobile*). Vienošanās paredzēja, ka *Nokia* savu zīmolu viedtālruņiem nedrīkstēs izmantot līdz 2016. gada beigām, bet uz planšetdatoriem šāds ierobežojums neattiecās.

*Nokia N1* tika prezentēts 2014. gada 18. novembrī, dienu pēc tam, kad *Nokia* tehnonoģiju vadītājs Ramzi Haidamuss paziņoja, ka uzņēmuma produkti turpmāk tiks ražoti kā ārpakalpojums citos uzņēmumos. *N1* izstrādāja *Nokia*, bet par tā izgatavošanu, mārketēšanu, izplatīšanu un tehnisko atbalstu atbildīgs Ķīnas uzņēmums *Foxconn*.

*Nokia N1* pēc dizaina un aparatūras iespējām ir līdzīgs *Apple* *iPad Mini 3*.

Atsauces
--------

1. 1 2  'Nokia' pirmā 'Android' planšetdatora partija izpirkta četrās minūtēs Delfi, 08. janvāris 2015
2. ↑  Nokia looks to resurrect its valuable brand on future devices Tom Warren, November 17, 2014

Ārējās saites
-------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Nokia N1*** |

* Nokia N1 *gsmarena.com*
**Belci**, arī **Beļci** (*Bălți*) ir pilsēta Moldovas ziemeļos pie Dņestras (Nistru) pietekas Reutas paugurainā apvidū. Ziemeļmoldovas lielākā pilsēta. Moldāvu (rumāņu) iedzīvotāji ir apmēram 50%. Precīzs iedzīvotāju skaits nav zināms, jo daudzi iedzīvotāji devušies peļņā uz austrumiem (Krieviju) vai rietumiem (ES). PSRS laikos bija liels rūpniecības centrs, bet pēc tās sabrukuma pilsētā novērojama smaga ekonomiskā krīze.

Vēsture
-------

Pilsētu 1421. gadā dibināja Lieltuvas dižkunigaiša un Polijas karaļa Vladislava II māsa Ringaļa (Ringalia), kura bija precējusies ar Moldāvijas princi Aleksandru I. 1469. gadā Krimas haniste hana Mengli I Gireja vadībā pilnībā nopostīja pilsētu. Pilsēta atkopās ļoti lēni.

1711. gadā Moldāvijas princis Dimitrije Kantemirs aicināja Krievijas caru Pēteris I kopīgiem spēkiem atbrīvot Moldāviju no Osmaņu impērijas pakļautības. Tam sekojošajā karā Belci bija krievu armijas galvenā bāze.

1812. gada Bukarestes Miera līgums iekļāva Belcus t.s. Besarābijā, respektīvi, Krievijas Impērijā. Tas deva impulsu Belcu attīstībā, jo Moldāvijas galvaspilsēta (Jasi) palika Rumānijas sastāvā.

Starp abiem pasaules kariem Belci bija Rumānijas sastāvā, bet pēc Molotova-Ribentropa pakta un sekojošā PSRS ultimāta Rumānijai, 1940. gada 28. jūnijā pilsētā ienāca padomju karaspēks.

Otrā pasaules kara laikā Belcos atkal bija rumāņu varas iestādes. Rumāņu administrācija tieši neveica holokausta akcijas, tomēr pilsētas ebreju iedzīvotājus deportēja otrpus Prutas uz nacistu kontrolētajiem apgabaliem.

1944. gada 27. febrārī Padomju armija ieņēma Belcus un netālu no pilsētas pirmoreiz sasniedza pirmskara PSRS robežu.

20. gadsimta 80. gadu beigās, kad visā PSRS, arī Moldāvijas PSR aktivizējās sabiedriskās kustības, kas Moldovas gadījumā izvērtās karadarbībā, Belci tika saukti par "kluso pilsētu".

Atsauces
--------



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 152650891
* LCCN: n2004113419
* GND: 4758727-1
* NKC: ge1065515

 |

 |
**Belgradas Universitāte** (serbu: *Универзитет у Београду*) ir 1808. gadā dibināta universitāte Serbijas galvaspilsētā Belgradā. Senākā un lielākā universitāte valstī.

Universitāti kā **Belgradas augstskolu** (*Београдска Велика школа*) 1808. gadā nodibināja serbu sabiedriskais darbinieks Dositejs Obradovičs (*Доситеј Обрадовић*, 1739 – 1811). Starp 1838. un 1863. gadu tās nosaukums bija **Belgradas licejs** (*Београдски Лицеј*), bet 1905. gadā tā ieguva mūsdienu nosaukumu. 1968. gada 2. jūnijā Belgradas universitātē notika studentu demonstrācijas, kas bija pirmās protesta demonstrācijas Dienvidslāvijā pēc Otrā pasaules kara.

Universitātes bijušo un esošo studentu un pasniedzēju vidū ir politiķis Milovans Džilass (*Милован Ђилас*, 1911 — 1995), politiķis Zorans Džindžičs, atomfiziķis Ratko Janevs (*Ратко Jанев*, 1939 – 2019), lingvists Vuks Karadžičs (*Вук Караџић*, 1787 – 1864), zinātnieks Milutins Milankovičs (*Милутин Миланковић*, 1879 – 1958), politiķis Slobodans Miloševičs, vēsturnieks Georgijs Ostrogorskis, rakstnieks Milorads Pavičs, politiķis Boriss Tadičs, Slovēnijas politiķis Danilo Tirks, politiķis Aleksandars Vučičs, Melnkalnes politiķis Filips Vujanovičs.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Belgradas Universitāte***.
* Oficiālā tīmekļa vietne

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 137865316
* LCCN: n80014561
* ISNI: 0000 0004 0637 2593
* GND: 1011759-3
* SUDOC: 029004799
* BNF: cb12072221w (data)
* NKC: ko2004231756
* SBN identifikators UBOV674664 nav derīgs.
* BNE: XX87234
* CiNii: DA0225966X

 |

 |
Belgorodas karogs
**Belgorodas karogs** ir viens no Krievijas Federācijas Belgorodas pilsētas oficiālajiem simboliem (kopā ar ģerboni). Karogs tiek uzskatīts par pilsētas iedzīvotāju vienotības un sadarbības simbolu.

Pašreizējais karogs tika apstiprināts 1999. gada 22. jūlijā ar Belgorodas pilsētas domes lēmumu Nr. 321 un 2002. gadā tika iekļauts Krievijas Federācijas Valsts heraldiskajā reģistrā ar reģistrācijas numuru 978.

Apraksts
--------

Belgorodas pilsētas karogā (zils audekls ar baltu svītru apakšā) attēlots dzeltens lauva, kas stāv uz pakaļkājām, un virs tā paceļas balts ērglis. Pilsētas simbolika ir vairāk nekā 300 gadus sena, un tās pirmsākumi meklējami Pētera I valdīšanas laikā. Krievijas cars dāvināja ģerboni Belgorodas iedzīvotājiem par godu uzvarai pār zviedriem Poltavas kaujā (1709). 1712. gadā šī emblēma tika attēlota uz Belgorodas pulka karoga, kas bija sakāvis ienaidnieku, un 1727. gadā tā kļuva par jaunizveidotās guberņas simbolu.

Atsauces
--------

1. ↑  Решение Белгородского городского Совета депутатов от 22.07.1999 № 321 «О внесении изменений в решение городского Совета депутатов от 18 июня 1999 года № 279 „Об утверждении Положения о флаге города Белгорода"» Veidne:Wayback
2. ↑
Pulvertornis Rīgā
**Pulvertornis** bija šaujampulvera un munīcijas noliktava, ko šādiem mērķiem izmantoja līdz pat 20. gadsimtam. Tā kā pulvera uzglabāšanai vajadzēja īpašus apstākļus un drošību, tad to izvietoja īpaši būvētos vai pielāgotos torņos. Pulveri glabāja arī pagrabos un citās ēkās. Pulvertornis pilsētā bija paaugstinātas bīstamības objekts. 1654. gada 12. oktobrī Nīderlandes pilsētā Delftā pulvertornī notika eksplozija, kas sagrāva lielu daļu pilsētas, un daudzi iedzīvotāji gāja bojā.

Latvijā
-------

Latvijā saglabājušies vairāki pulvertorņi:

* Rīgā: Pulvertornis (Rīga) (Smilšu ielā 20)
* Kandavā: Bruņinieku pilskalna nogāzē akas namiņa tornis ar 2 m biezām sienām, kur hercoga Jēkaba laikā glabāts šaujampulveris

* Pulvertornis Louitkirhē Algojā un Svētā Martina baznīcaPulvertornis Louitkirhē Algojā un Svētā Martina baznīca
* Pulvertornis OldenburgāPulvertornis Oldenburgā
* Pulvertornis VīdenbrikāPulvertornis Vīdenbrikā
* Pulvertornis Landsbergā pie LehasPulvertornis Landsbergā pie Lehas
* Pulvertornis MemmingenāPulvertornis Memmingenā
* Tornis ĀhenēTornis Āhenē
* Pulvertornis Lincā pie ReinasPulvertornis Lincā pie Reinas
* Pulvertornis ŅižņijnovgorodāPulvertornis Ņižņijnovgorodā
* Otjimbingves pulvertornis NamībijāOtjimbingves pulvertornis Namībijā

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Pulvertornis***.
Kandžas aparāts
**Kandža** jeb **šmakovka** (Latgalē) ir mājas apstākļos iegūts stiprais spirtotais dzēriens, kurā etanola saturs var būt 30 līdz 80 tilpuma procentiem.[*nepieciešama atsauce*] Vienkāršrunā kandžu sauc arī par **dzimtenīti**, **paštecināto**, **samagonku**, **ļergu**, **ļurļaku**, **mēnesnīcu** u.c.

Vēsture
-------

Latvijā kandžas dzīšanas tehnoloģija tika pārņemta no baltvācu muižas brūžiem. Vajadzēja attapību un lielu izdomu, lai no tajā laikā pieejamajiem materiāliem izveidotu kandžas aparātu. Eksperimentālā ceļā tika noslīpēts pats dzīšanas process.

Izgatavošana
------------

Sākumā sagatavo brāgu, kas visbiežāk ir ūdenī izšķīdināts cukurs, kam pievieno raugu. Šādu maisījumu atstāj uz noteiktu laiku rūgt.

Kad brāga gatava, to pārtvaicē, iegūstot kandžu. Parasti brāgas sildīšanai pārtvaicē izmanto karstus ūdens tvaikus. Veicot pārtvaici, jābūt uzmanīgam, jo ir gadījumi, kad augsta spiediena dēļ sprāgst brāgas katls, un var notikt applaucēšanās.

Lai uzlabotu kvalitāti, to mēdz atkārtoti pārtvaicēt, filtrēt caur ogli un izmantot citus paņēmienus. Ir ieteikums pirmo glāzi izliet, vai vismaz neizmantot iekšķīgi.

Kandžu var pazīt pēc īpatnējās smaržas.

Brīdinājums
-----------

* Latvijā stipro alkoholisko dzērienu ieguve mājas apstākļos bez valdības izsniegtas licences, pat pašpatēriņam, ir nelikumīga!
* Kandža, tāpat kā jebkurš alkoholisks dzēriens, ir veselībai kaitīga. Īpaši jāuzsver, ka, mājas apstākļos ražojot, netiek kontrolēta kandžas kvalitāte un tajā var būt veselībai bīstami piemaisījumi, saukti par sīveļļām jeb fūzeļiem (augstākie spirti, acetons, aldehīdi, u.c.).

Atsauces
--------

1. 1 2  Elvis Mass. «Šmakovka un kandža» (latviski). bar.lv, 2011. gada 28. marts. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 3. Augustsss. Skatīts: 2015. gada 31. janvārī.
2. ↑  «Kandžas iegūšana» (latviski). kandža.lv. 2010. gada 19. janvāris. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 2. Marts. Skatīts: 2015. gada 31. janvārī.
3. ↑  «Alkoholisko dzērienu aprites likums».
|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Pultuska*** |

**Pultuska** (poļu: *Pułtusk*) - pilsēta Polijā, Mazovijas vojevodistē pie Narevas upes. Viduslaikos viena no svarīgākajām pilsētām Mazovijā. Pilsētas centrālais tirgus laukums tiek izskatīts par garāko Eiropā (tas ir 377 metrus garš un 68 metrus plats).

Apdzīvota vieta šeit bijusi jau X gadsimtā. Viduslaikos Pultuska bija viens no svarīgākajiem cietokšņiem, kas aizsargāja Mazoviju no prūšiem un lietuviešiem. 1262. 1324. un 1360. gadā pilsētu nopostīja lietuvieši. Tikai pēc Krēvas ūnijas noslēgšanas 1385. gadā uzbrukumi mitējās. Kopš XI gadsimta tā piederēja Plockas bīskapiem. 1257. gadā tā ieguva Helmno pilsētas tiesības.

1440. gadā šeit tika nodibināta akadēmija - viena no ietekmīgākajām skolām toreizējā Polijā. Viens no šīs mācību iestādes pasniedzējiem bija Pjotrs Skarga. XV gadsimtā Pultuskas tirgoņi bija vieni no bagātākajiem Polijā; pilsēta attīstījās kā lauksaimniecības produktu tirgus. XVI gadsimtā vairākas celtnes uzcēla arhitekti no Venēcijas un Sjēnas. 1530. gadā šeit tika nodibināta pirmā tipogrāfija Mazovijā, bet 1566. gadā Pultuskā sāka darbu viens no pirmajiem publiskajiem teātriem Polijā.

1703. gada 21. aprīlī, Ziemeļu kara laikā, pilsētas pievārtē zviedri Kārļa XII vadībā sakāva sakšu karaspēku, bet pēc tam nopostīja pilsētu.

Pēc Polijas dalīšanām Pultuska nokļuva Prūsijas sastāvā. 1794. gadā pilsētas poļu garnizons atteicās pakļauties Prūsijas karalim, bet devās uz Krakovu, un tas bija Kostjuško sacelšanās sākums. 1806. gada 26. decembrī pie Pultuskas notika kauja starp Krievijas karaspēku ģenerāļa Beningsena vadībā un Francijas karaspēku maršala Lanna vadībā. 1809. gadā Pultuska kādu laiku bija Varšavas hercogistes galvaspilsēta. Pēc Napoleona krišanas Pultusku iekļāva Krievijas sastāvā.

Novembra sacelšanās laikā 1830. - 1831. gadā pilsēta vairrākārt bija sacelšanās dalībnieku rokās. 1831. gadā no krievu karaspēka pilsētā izplatījās holēra. Pilsēta piedalījās arī 1863. gada Janvāra sacelšanās, pēc kuras daudzi pilsētas iedzīvotāji tika izsūtīti uz Sibīriju.

2. pasaules kara laikā pilsēta tika iekļauta Vācijā un saucās Ostenburga (*Ostenburg*). Vācu okupācijas laikā bojā gāja apmēram 50% no pilsētas iedzīvotājiem. Sarkanā armija ieņēma pilsētu sīvās kaujās (krita 16 000 kareivju un 85% no pilsētas apbūves tika nopostītas).

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 139678208
* LCCN: n89223976
* GND: 4299050-6
* NKC: ge307220

 |

 |

1. ↑  ; P2701: JSON; pārbaudes datums: 5 oktobris 2022.
Šis raksts ir par Igaunjias ciemu. Par igauņu tenisisti skatīt rakstu Kaja Kanepi.

**Kanepi** ir lielciems (*alevik*) Kanepi pagastā, Pelvas apriņķī, Igaunijas dienvidaustrumos. Uz ziemeļiem no Kanepi atrodas Jeksi ezers; apdzīvotās vietas rietumu robežu iezīmē Vehandu upe, kas iztek no ezera. Autrsumu robeža iet gar autoceļu E263 (Nacionālais autoceļš 2). Uz dienvidiem atrodas Erastveres ciems.

Apdzīvotā vieta pirmoreiz rakstītos avotos minēta kā *Kanapieza* 1582. gadā.

Kanepi baznīca būvēta 1806.—1810. gadā; tā ir vienīgā luterāņu baznīca Igaunijā, kuras smailē ir nevis krusts vai gailis, bet gan zvaigzne. Pirmā informācija par skolu Kanepi datēta ar 1680. gadu. Vietējo draudzes skolu 1804. gadā izveidoja Johans Filips fon Rots (1754—1818), šo gadu par dibināšanas gadu uzskata vietējā ģimnāzija.

Kanepi vecie kapi datēti ar 1773. gadu, jaunie kapi ar 1847; abi ir kultūras pieminekļi.

1869. gadā dibināta Kanepi Dziesmu un mūzikas biedrība, tajā pašā gadā tā piedalījās pirmajos igauņu dziesmu svētkos. 1887. gadā biedrība uzcēla kultūras namu. Biedrību slēdza 1940. gadā.

1925. gadā notika balsojums, vai ciemu būt jāsauc par *Kanepi* vai *Kanapää*. Tiek pieņemts, ka nosaukums Kanepi radies no kaņepes auga (igauniski *kanep*).

Personas
--------

Kanepi dzimis Hugo Trefners (1845—1912), pedagogs, Hugo Trefnera ģimnāzijas dibinātājs, kā vietējā pagasta ierēdņa dēls.

Galerija
--------

* Iela KanepiIela Kanepi
* Kanepi rātsnamsKanepi rātsnams
* Vecie kapiVecie kapi
* Brīvības cīņu piemiņas vieta KanepiBrīvības cīņu piemiņas vieta Kanepi

Atsauces
--------

1. ↑  «NGA GeoName Database». *National Geospatial-Intelligence Agency*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008. gada 8. jūnijā. Skatīts: 2008. gada 9. jūlijs.
2. ↑  «Kanepi kirikul uus torn - Eesti Kirik». *www.eestikirik.ee*. Skatīts: 2021-05-10.
3. ↑  «KANEPI HARIDUSELU LÄTTED». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2021. gada 10. maijā. Skatīts: 2021. gada 10. maijā.
4. 1 2  «UMA LEHT». *vana.umaleht.ee*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2021-05-10. Skatīts: 2021-05-10.
5. ↑  «Postimees (1886-1944) 13 juuni 1925 — DIGAR Eesti artiklid». *dea.digar.ee*. Skatīts: 2021-05-10.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kanepi***.
Kazeīna micellas shematiska uzbūve
**Kazeīns** (no vācu: *Kasein*, kas savukārt no latīņu: *caseus* — 'siers') ir fosfoproteīnu grupa, kas zīdītāju pienā veido līdz pat 80% no kopējā olbaltumvielu daudzuma.

Uzbūve
------

Uzbūves ziņā kazeīns ir no 10 dažādām aminoskābēm veidotu olbaltumvielu un minerālvielu koloidāls komplekss — kalcija kazeināta-kalcija fosfāta komplekss, ko parasti, atkarībā no tā aminoskābju sastāva, fosfātu daudzuma un īpašību atšķirībām, iedala 4 frakcijās — αS1-, αS2-, β- un κ-kazeīnā. Frakciju savstarpējo skaitlisko attiecību pienā lielākoties ietekmē ģenētiski faktori un tā dažādām govīm var būt diezgan atšķirīga. Kazeīna daļiņas viegli apvienojas polimēru aglomerātos — 20—300 nm diametru lielās lodveida (ja piens ir svaigs) micellās, ko veido vairāki tūkstoši sīkāku submicellu (diametrs: 10—15 nm), ko savstarpēji kopā saista kalcija fosfāta tiltiņi. κ-kazeīns vairāk ir izvietojies micellas virspusē, kur tā brīvās hidrofilās grupas atrodas uz micellas virsmas kustīgu posmu veidā un, piesaistot ūdeni, veido micellu stabilizējošu hidratācijas apvalku, savukārt α-kazeīns un β-kazeīns kā hidrofobas kazeīna frakcijas atrodas micellu iekšpusē. Uzglabāšanas laikā, jo īpaši zemās temperatūrās, pienā esošie fermenti hidrolizē β-kazeīnu, veidojot piekto frakciju — γ-kazeīnu, kas ir nevēlama atsevišķu piena produktu (jo īpaši siera ražošanā), jo mazina kazeīna micellu stabilitāti.

Izmantošana
-----------

No kazeīna ražotas galalīta pogas
Polimerizējot tehnisko kazeīnu, iegūst sintētiskās šķiedras un plastmasas izstrādājumus. To lieto arī papīra rūpniecībā, ādu miecēšanā, līmes, krāsvielu un kosmētikas rūpniecībā. Savukārt no pārtikas kazeīna ražo kazeinātus, ko tāpat kā pašu pārtikas kazeīnu dažnedažādiem nolūkiem izmanto daudzās pārtikas rūpniecības nozarēs — maizes rūpniecībā un miltu konditorejā (kā uzturvērtības un struktūras uzlabotāju un emulgatoru) piena produktu rūpniecībā (kā emulgatoru, stabilizētāju, garšas un smaržas bagātinātāju un olbaltumvielu bāzi kombinētajiem produktiem), dzērienu rūpniecībā (kā stabilizētāju, gāzēto dzērienu putu veidotāju, krēmu emulgatoru un alus un vīna dzidrinātāju), saldo ēdienu rūpniecībā (kā stabilizētāju, uzputojamības uzlabotāju, emulgatoru un glazūras veidotāju), kā arī salātu un citām mērcēm (kā emulgatoru).

Atsauces
--------

1. ↑  *Svešvārdu vārdnīca* (trešais izd.). Jumava. 2007. 350. lpp. ISBN 978-9984-38-332-3.
2. 1 2  Ozola, Ciproviča 2002, 12.—14. lpp.
3. ↑  Ozola, Ciproviča 2002, 210.—211. lpp.

Literatūra
----------

* Lilita Ozola, Inga Ciproviča. *Piena pārstrādes tehnoloģija*. Jelgava : LLU PTF, 2002. ISBN 9984-596-37-0.[novecojusi saite][novecojusi saite][novecojusi saite]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85020578
* BNF: cb11965926g (data)
* NDL: 00565268
* NKC: ph553985

 |

 |