recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Aleksandrs Birzenieks** (1893—1980) bija latviešu arhitekts, pedagogs un dizainers. Vispārējo latviešu Dziesmu svētku celtņu projektu autors (1931, 1933, 1938).

Strādāja Rīgas pilsētas Amatnieku skolā, Rīgas Valsts tehnikumā, bija Latvijas Universitātes un Rīgas Politehniskā institūta docētājs (1922–1962). Arhitektūras zinātņu kandidāts (1945).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1893. gada 18. augustā Rīgā. Pēc Latvijas Universitātes Arhitektūras fakultātes beigšanas (1921) paturēts kā asistents Būvjkonstrukciju katedrā. Turpināja papildināties, apceļojot Vāciju, Franciju un Itāliju. 
No 1923. gada kopā ar K. Zāli, A. Zeidaku un P. Federu veidoja Brāļu kapu memoriālo ansambli, vēlāk viņš projektēja 12 pieminekļus kritušiem kareivjiem Asarē, Babītē, Bebrenē, Daugavpilī, Krustpilī, Tirzā un citur (1924—1936) un Tartu (1930). 1928. gadā pēc viņa meta Daugavpilī atklāja pieminekli Pirmajā pasaules karā un Latgales atbrīvošanas cīņās kritušajiem Polijas armijas karavīriem. Projektēja arī Raiņa kapu vārtus (1929) un pieminekli bojā gājušajiem latviešu jūrniekiem Skotijā (1936).

1936. gadā pēc viņa projekta uzcēla Latvijas zāli Tautu Savienības pilī Ženēvā un Dzintaru koncertzāli, ko viņš bija projektējis kopā ar arhitektu V. Mellenbergu.

Pēc Otrā pasaules kara piedalījās revolucionāru piemiņas kompleksa projektēšanā Matīsa kapos Rīgā (1960), par ko saņēma Latvijas PSR Valsts prēmiju. Līdz 1962. gadam bija RPI docētājs.
Miris 1980. gada 3. janvārī Rīgā, apbedīts Meža kapos.

Dziesmu svētku celtnes
----------------------

IX Dziesmu svētku estrādes mets Uzvaras laukumā (1938).
Pēc A. Birzenieka projekta celta 1931. gada Septīto vispārējo dziesmu svētku un 1933. gada VIII vispārējo dziesmu svētku brīvdabas estrāde Esplanādes laukumā. Viņš bija arī IX Dziesmu svētku estrādes projekta autors Uzvaras laukumā.

Citi projekti
-------------

Piemineklis Krustpilī (1924).
* Pirmajā pasaules karā kritušo pieminekļi Babītē, Daugavpilī, Krustpilī, Tirzā u.c. (1924—1936);
* Augškurzemes partizānu pulka pieminekļi Asarē un Bebrenē;
* Trikātas evaņģēliski—luteriskās Sv. Jāņa baznīcas atjaunošana ar Paula Kampes (Paul Campe, 1885—1960) līdzdalību (1924);
* Raiņa kapu vārti (1929);
* Latviešu strēlnieku piemineklis Tartu (1930);
* Dzintaru koncertzāle (1936);
* Piemineklis bojā gājušajiem latviešu jūrniekiem Skotijā (1936);
* Latvijas zāle Tautu Savienības pilī Ženēvā (1938);
* Rīgas 13. vidusskolas ēka (1951, konsultants);
* Piemiņas komplekss revolucionāriem Matīsa kapos Rīgā (1960, līdzautors).

Apbalvojumi
-----------

* Atzinības krusts (IV šķ. 1939)
* Latvijas PSR Valsts prēmija (1960)

Atsauces
--------

1. ↑  Latvijas enciklopēdija (2002) 1. sēj. 689. lpp.
2. ↑  «Dziesmu svētku celtnes». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 13. jūlijā. Skatīts: 2013. gada 31. jūlijā.
3. ↑  «Trikātas evaņģēliski-luteriskā Sv. Jāņa baznīca.». beverina.lv. Skatīts: 2015. gada 6. oktobrī.[novecojusi saite]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305064466
* ISNI: 0000 0004 1670 2250

 |

 |
**Kara stāvoklis** ir izņēmuma stāvoklis, kad (valstī, kādā tās teritorijā) civilpārvaldes iestādes ir pakļautas militārajai varai.

Kara stāvokli raksturo valsts likumā noteiktu ārkārtas pasākumu kopuma ieviešana, lai aizsargātu valsts drošību un sabiedrisko kārtību valstī. Kara stāvokļa likums nosaka pastiprinātu atbildību par nepakļaušanos valsts (neievērošanu) militāro iestāžu rīkojumiem un norādījumiem.

Kara stāvoklis parasti būtiski ierobežo noteiktas pilsoņu tiesības un brīvības, tostarp tādas pamattiesības kā pārvietošanās brīvība, pulcēšanās brīvība, vārda brīvība, tiesības uz tiesu un uz mājokļa neaizskaramību.

Latvijā
-------

Nacionālās drošības likums nosaka, ka "atkarībā no valsts apdraudējuma veida, tā intensitātes un rakstura, kā arī apdraudētās teritorijas lieluma nosaka atbilstošu terorisma draudu līmeni, kā arī likumā noteiktajā kārtībā var izsludināt ārkārtējo situāciju vai izņēmuma stāvokli. Izsludinot izņēmuma stāvokli, Ministru kabinets var noteikt papildus ierobežojumus iedzīvotājiem, komersantiem, valsts un pašvaldību iestādēm atbilstoši likumam "Par ārkārtējo situāciju un izņēmuma stāvokli".

Skatīt vēl
----------

* Policijas stunda
* Bumbu patvertne

Atsauces
--------

1. ↑  «kara stāvoklis | Tēzaurs». *tezaurs.lv*. Skatīts: 2023-04-30.
2. ↑  «Par ārkārtējo situāciju un izņēmuma stāvokli». *LIKUMI.LV* (latviešu). Skatīts: 2023-08-12.

Ārējās saites
-------------
**Alfrēds Vinters** (dzimis 1908. gada 15. septembrī Rīgā, miris 1976. gada 23. oktobrī Stokholmā) bija leģendārs latviešu populārās jeb "vieglās" mūzikas komponists, vārdu autors un izpildītājs, vairāku kapelu vadītājs. Pašmācības ceļā apguvis vijoles, cītaras un akordeona spēli. Viņa vecāki dzimuši Mazsalacā, bet viņu bērni Zelma, Alfrēds un Aleksandrs ir dzimuši Rīgā. Vecāki, Kārlis un Marija Vinteri, uzskatīja, ka dēlam jāiemācās iztiku nodrošinošs amats, tāpēc A. Vinters apguva elektromontiera arodu, strādājis arī kokzāģētavā. Brīvos brīžus viņš veltīja mūzikai, līdz tā viņa dzīv ieņēma galveno vietu.

Vintera vieglās, izteiksmīgās melodijas kļuva populāras trīsdesmitajos gados. Viņa slavenākās dziesmas ir "Viltīgās acis", "Trīs vītušas rozes", "Vecais ratiņš", "Gaujas laivinieks", "Līna, nāc!" un daudzas citas. Skaņuplašu fabrika "*Bellacord Electro*" līdz 1944. gadam izdeva 74 skaņuplates ar pusotru simtu Vintera dziesmu ierakstu.

Otrā pasaules kara beigās Vinters devās bēgļu gaitās uz Zviedriju, kur 1951. gadā nodibināja savu skaņuplašu izdevniecību *Melvaton* un ieskaņoja gan 1930. gadu mūziku, gan jaunas dziesmas. 1960. gadā ar vairākiem koncertiem uzstājās Filharmonijas koncertzālē Rīgā.Vinters nomira 1976. gadā, nesagaidot Stokholmas latviešu grupas "Dundurs" ierakstītās Vintera mūzikas plates "Dzīves ratiņš" iznākšanu 1978. gadā. A. Vintera dziesmas tulkotas un atskaņotas radio zviedru valodā. Kā izdevējs A. Vinters sadarbojies arī ar Vissavienības skaņuplašu firmu "Melodija", un *Melvaton* paspārnē viņš izdevis virkni Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā (PSRS) radītu ieskaņojumu, tostarp latviešu estrādes dziesmas. Daudzas Vintera melodijas ir pazīstamas arī Igaunijā un Somijā.

A. Vintera skaņdarbu tematika galvenokārt saistīta ar mīlestību, sadzīvi un patriotismu. Populārākās dziesmas ir valši "Neskumsti, meitenīt", "Draugs, nejautā", "Gaujas laivinieks", "Gājputni", "Lēna vēsmiņa", "Tas bij’ tik sen", tango "Viltīgās acis", "Trīs vītušas rozes", fokstroti "Neaizmirstamais skūpsts", "Anton, Anton", "Mazais pasta balodītis", "Vecā kokle", polkas "Stāvi rāms!", "Kad vēl puika biju es", "Lai tā būda rūc", marši "Zemes arājs", "Gods Mārtiņam" un citas.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  Enciklopēdija.lv: biogrāfija
2. ↑  Edgars Andersons. *Latvju enciklopēdija*. Rockville, Merilenda, ASV : Amerikas Latviešu apvienības Latviešu institūts, 1983-2006. 385.. lpp. ISBN 0935582339.
3. ↑  Ansis Pavasaris. «Atceroties Alfrēdu Vinteru», 2018. gada 30. maijs.
4. ↑  Daiga Mazvērsīte. «Kā var aizmirst». Rīgas Laiks, 2009. gada oktobris.
5. ↑  Jānis Zālītis. «Dundurs». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 10. maijā.
6. ↑  «Alfrēds Vinters». *enciklopedija.lv* (angļu). Skatīts: 2023-10-17.
7. ↑  Atis Gunivaldis Bērtiņš. *Latviešu skaņuplašu vēsture*. Rīga : Vesta-LK, 2015.-2017.. 209.–213.. lpp. ISBN 9789934511196.

Ārējās saites
-------------

* Latvijas Nacionālās enciklopēdijas šķirklis

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305061381
* ISNI: 0000 0004 0663 4784

 |

 |
**Poļu brīvprātīgo korpuss** (poļu: *Polski Korpus Ochotniczy*) ir 2023. gada februārī izveidota poļu brīvprātīgo vienība, kas cīnās Ukrainas pusē, Krievijas—Ukrainas karā. Vienībā karo poļi no Polijas, ASV, Apvienotās Karalistes, Kanādas un Rumānijas. Korpuss ir speciālā vienība, kas nodarbojas ar izlūkošanu un sabotāžu. Šis korpuss ir pakļauts Ukrainas Ārlietu ministrijai un, atšķirībā no citām ārvalstu militārajām vienībām, nav daļa no Starptautiskā leģiona.

Dalība karadarbības operācijās
------------------------------

Poļu brīvprātīgo korpuss ir dibināts 2023. gada februārī. Kopā ar Krievu brīvprātīgo korpusu un Leģionu "Krievijas Brīvība" 2023. gada jūnijā veica reidu Belgorodas apgabalā. Poļu brīvprātīgo korpuss ziņoja, ka kaujās Belgorodas apgabalā ir kritis viens kaujinieks.

Atsauces
--------

1. 1 2  Marcin Wyrwal. «The first Polish special unit is being established in Ukraine». *onet wiadomości* (Poland), 2023. gada 16. februāris.
2. 1 2 3  «Polish mercenaries fought in the Belgorod region. "It was an honor for our branch"». *polsatnews* (Poland). 2023. gada 4. jūnijs.
3. ↑  «Attacks in the Belgorod region: Polish fighters on Russian territory too». *exxpres* (Germany). 2023. gada 4. jūnijs.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Poļu brīvprātīgo korpuss***.
**Velebita alas** ir karsta alu sistēma Horvātijā, Velebita kalnu grēdā. Lielākā no tām ir Lukinajama (burtiski "Lukiča bedre", *Lukina jama).*

Velebita kalnos ir vairākas dziļas alas ar dažiem no pasaules lielākajiem pazemes vertikālajiem kritumiem. 

Ala Lukinajama ir 1431 m dziļa (2013. gada mērījums), tādējādi tā ir dziļākā ala Horvātijā un dienvidaustrumu Eiropā, kā arī 14. dziļākā zināmā ala pasaulē. Alai pievienojas Trojamas ala jeb Trojamas ieeja, kurai izpētīts ir tikai atzarojums, kurš savienojas ar Lukina jamu 558 m dziļumā no tās ieejas. Alas dibens atrodas 54 metrus virs 10 km attālās jūras līmeņa. Tās apakšā ir dīķi un strauti, ieskaitot vienu no pazemes dēļu (*Erpobdella mestrovi*) lielākajām zināmajām kolonijām, kas tika atzītas kā pārstāvošas jaunu sugu, ģinti un arī dzimtu. Citas sugas, kas atklātas alu sistēmā, ietver gaisu elpojošos virszemes gliemežus *Zospeum tholussum,* ledusaukstajos pazemes ezeros dziļāko šahtu dibenā dzīvo dēles *Croatobranchus mestrovi* ar kājām līdzīgiem izaugumiem sānos un taustekļiem ap muti, par kurām nav noskaidrots, ko tās tur ēd. Līdzīgi kā Lukinajama, arī vairākas citas alas — Slovačkajama, Velebita alu sistēma un Meduza atrodas stingra režīma rezervātā *Hajdučki i Rožanski kukovi*, kas ir Ziemeļu Velebita nacionālā parka sastāvdaļa. 

Lukinajamu 1992. gadā atklāja slovāku studenti no Bratislavas Komenska universitātes speleokluba. Tā nosaukta par godu horvātu speleologam, kurš krita Velebita kalnos Horvātijas karā.

Citas ievērojamas tuvumā esošas alas ir Slovačkajama (*Slovāku bedre,* dziļums 1324 m), Velebita alu sistēma (1026 m dziļa ar pazemes brīvā kritiena vertikālo kritumu 513 metru augstumā — pirmajā vietā pasaulē šajā rādītājā), Nedama (1021 m dziļa) un Meduza (706 m dziļa).

Vertikālā šahta "Patkovgušta" (*Patkova brāzma*), kas nosaukta Horvātijas speleologa vārdā, ir 553 metru dziļa, tādējādi tā ir trešā dziļākā dabiskā šahta pasaulē.

Atsauces
--------

1. ↑  Radovan Radovinovič, The Croatian Adriatic Tourist Guide, pg. 143, Zagreb (1999), ISBN 953-178-097-8
2. ↑  Alexander M. Weigand (2013). "New *Zospeum* species (Gastropoda, Ellobioidea, Carychiidae) from 980 m depth in the Lukina jama–Trojama cave system (Velebit Mts. Croatia)". *Subterranean Biology* 11: 45–53. doi:10.3897/subtbiol.11.5966.
3. ↑  «10 троглобионтов - необычных обитателей пещер».
4. ↑  «Croatian speleological server - Lukina jama». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2005. gada 18. novembrī.
5. ↑  Hrvatski planinarski savez: Najdublje hrvatske jame
6. ↑  D.Bakšić, A.Bakšić. «Speleological exploration of pit Patkov gušt». Croatian speleological server, 2008. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 12. martā. Skatīts: 2012. gada 9. jūnijs.
7. ↑  «The Worlds Great Vertical Pits». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 8. jūlijā.

Ārējās saites
-------------

* Alas morfoloģijas apraksts
**Martins Heinrihs Klaprots** (vācu: *Martin Heinrich Klaproth*; dzimis 1743. gada 1. decembrī, miris 1817. gada 1. janvārī) bija vācu aptiekārs un ķīmiķis, ķīmisko elementu cirkonija (1789) un urāna (1789) atklājējs. Tāpat 1803. gadā neatkarīgi no Jensa Jākoba Bercēliusa un Vilhelma Hīzingera, Klaprots atklāja ķīmisko elementu cēriju. Klaprots izgudroja nosaukumus ķīmiskajiem elementiem telūrs (1798), titāns (1795). Viens no sava laika izcilākajiem ķīmiķiem.

Dzimis Vernigerodē. Strādāja par aptiekāra palīgu Kvedlinburgā, Hannoverē, Berlīnē un Dancigā, līdz 1771. gadā pārcēlās uz Berlīni un kļūva par aptiekāru. 1787. gadā iecelts par ķīmijas lektoru Prūsijas Kara artilērijas akadēmijā. Kad 1810. gadā tika nodibināta Berlīnes universitāte, Klaprots kļuva par tās ķīmijas profesoru. Miris Berlīnē 1817. gadā.

Klaprots bija viens no sava laika redzamākajem flogistona teorijas pretiniekiem. Izcēlās ar precizitāti minerālu sastāva noteikšanā, kas ļāva atklāt jaunus ķīmiskus elementus, kaut arī Klaprotam neizdevās tos izdalīt tīrā veidā. 1798. gadā atklāja polimorfisma parādību.

Galvenie Klaprota darbi sakopoti sešu sējumu izdevumā *Beiträge zur chemischen Kenntnis der Mineralkörper* (1793—1815, Berlīne).

Klaprota vārdā nosaukts Mēness krāteris.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Martins Heinrihs Klaprots***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 84799098
* LCCN: n83825276
* ISNI: 0000 0001 1680 743X
* GND: 118723367
* SELIBR: 331518
* SUDOC: 058550003
* BIBSYS: 90691160
* NLA: 35491380
* NKC: nlk20000085459

 |

 |
**Bronhīts** (latīņu: *bronchitis*) ir bronhu gļotādas iekaisums. Tam raksturīgs gļotādas pietūkums un pastiprināta gļotu izdalīšanās. Visvairāk ar bronhītu slimo vietās, kur ir mitrs un auksts klimats. Bez tam bronhīts bieži pievienojas citām vispārējām slimībām. Vīrieši slimo ar bronhītu biežāk nekā sievietes (daļēji to var izskaidrot ar smēķēšanu). Bronhīts var būt akūts un hronisks. Akūts bronhīts rodas sakarā ar akūtu infekciju. Visbiežāk sastopams gripozais bronhīts un ar citām akūtām respiratoriskām slimībām saistīts bronhīts. Bez tam akūts bronhīts var rasties pēc kodīgu gāzu vai putekļu ieelpošanas un būt pavadslimība garajam klepum, masalām, difterijai u.c.

Simptomi
--------

Bronhīta simptomi ir: sauss klepus, dedzinoša sajūta vai spiediena sajūta aiz krūšu kaula. Pēc dienas vai vēlāk parādās nedaudz krēpu, kas ir gļotaini strutainas, dzelteni zaļganā krāsā. Rodas nespēks, temperatūra var būt normāla vai paaugstināta — līdz 38°. Akūts bronhīts ilgst 7 — 14 dienas. Rūpīgi un laikus ārstēts, tas beidzas ar pilnīgu izveseļošanos. Iespējamas arī sāpes aiz krūšu kaula dziļi ieelpojot, ausu sāpes pēc klepošanas, arī iesnas. Ne vienmēr jābūt krēpām. Runājot par hronisko bronhītu, tas ir mazliet savādāk. Hronisks bronhīts ir viena no visvairāk izplatītajām elpošanas orgānu slimībām. Visbiežāk ar to slimo pieaugušie un veci cilvēki. Hroniskais bronhīts var izveidoties no neizārstēta akūta bronhīta. Hronisku bronhītu veicina arī dažādi toksiski arodfaktori, kas pastiprina bronhu gļotādas jutīgumu. Hroniskā bronhīta cēlonis var būt arī aptaukošanās un krūškurvja deformācija, jo tad ir traucēta plaušu ventilācija. Galvenie simptomi: klepus, krēpas un reizēm arī aizdusa (vēlākajos slimības periodos). Klepu pastiprina aukstums un mitrums, kā arī putekļaina gaisa ieelpošana. Neārstētam bronhītam var būt nopietnas komplikācijas: pneimoskleroze, plaušu emfizēma, bronhektāzes. Bez tam hroniskais bronhīts veicina plaušu karsoņa un bronhiālās astmas rašanos.

Profilakse
----------

Jānovērš visi kaitīgie faktori, kas var radīt bronhītu. Nozīme ir arī organisma norūdīšanai.

Skatīt arī
----------

* Plaušu karsonis
* Bronhiālā astma

Ārējās saites
-------------

* Bronhīts| Medicīnas termins (latviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85017081
* BNF: cb131781321 (data)
* NDL: 00565771
* NKC: ph119001

 |

 |
**Amatusa** (sengrieķu: *Ἀμαθοῦς*) jeb **Amatunta** bija sena pilsēta Kipras dienvidu krastā pie mūsdienu Ajostohonas pilsētas, viena no Kipras 10 seno valstu galvaspilsētām. Amatusa pēc Pafas bija otra svarīgākā Afrodītes kulta vieta. Notiek arheoloģiskie izrakumi.

Pēc sengrieķu mītiem pilsētas leģendārais dibinātājs bija Adonīsa tēvs Kinīrs. Pēc citas leģendas Amatusa ir Ariadnas nāves vieta.

Arheoloģiskajos izrakumos sākot no 19. gadsimta otrās puses šeit atrasti vairāki pagaidām tikai daļēji atšifrētās eteokipriešu valodas rakstības paraugi. Valoda saglabājušies līdz pat 4. gadsimtam p.m.ē. atšķirībā no pārējās Kipras, kas runāja sengrieķu valodā. Arī senie autori atzīmē, ka Amatusā dzīvojuši senie pelasgi. Amatusa savas attīstības laikā lielākoties bija saistīta ar feniķiešu tirdzniecību. Tā tirgojās ar graudiem un varu. Pilsēta savu ekonomisko ietekmi pamazām zaudēja pēc Maķedonijas Aleksandra iekarojumiem. Pēc kristietības izplatīšanās tā pamazām zaudēja arī kulta nozīmi. Vēl 7. gadsimtā tā bija apdzīvota, un šeit darbojās kristiešu bīskaps. Amatusa tika gandrīz pamesta pēc tam, kad Ričards I Lauvassirds 1191. gadā, dodoties Trešajā Krusta karā, iekaroja Kipru.

Attēlu galerija
---------------

* Sarkofāgs no AmatusasSarkofāgs no Amatusas
* Terakotas figūraTerakotas figūra
* Terakotas figūrasTerakotas figūras
* Amatusas drupasAmatusas drupas

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Amatusa***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Katoļu enciklopēdijas raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4085664-1

 |

 |
Šis raksts ir par apdzīvotu vietu Garkalnes pagastā. Par citām jēdziena **Bukulti** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Bukulti** ir ciems Ropažu novada Garkalnes pagastā. Izvietojies Rīgas pilsētas pierobežā pie Juglas kanāla un Lielā Baltezera rietumu krasta 3,4 km no pagasta centra Berģos 15,2 km no novada centra Ulbrokas un 15 km no Rīgas centra. Ziemeļos robežojas ar Ādažu novadu, dienvidaustrumos pa kanālu — ar Priedkalnes ciemu.

Bukulti vēstures avotos pirmoreiz minēti 1297. gadā sakarā ar Livonijas ordeņa Ādažu (Neiermīles) pils būvniecību. Pils būves pilnīgi izzudušas, tās vieta atrodas Rīgas pilsētas robežās. 1920.—1930.gados Bukultos Ādažu pagasta lauku teritorijā, izņemot nelielu
ciema veida apbūvi pie Juglas—Baltezera kanāla, bijusi izklaidus apbūve — viensētas, Ādažu mācītāja „ferma", veikals, pasta un telegrāfa nodaļa Bukulti. 1950.—1980. gados pie kanāla izdalīti apbūves gabali vienģimenes dzīvojamo ēku būvniecībai Rīgas iedzīvotājiem. 1986.gadā tagadējā ciema teritorijas centrālajā daļā dārzkopības sabiedrībām «Baltezers» un «Dārznieks-2» ierādīta zeme 368 dārzu gabalu ierīkošanai. Kapitālu dzīvojamo ēku būvniecība uzsākusies 1990. gados, apgūstot kapitālu vienģimenes ēku būvniecībai gan apbūvētās, gan arī jaunas teritorijas visā tagadējā Bukultu ciema teritorijā. Bukultos atrodas veikals, kafejnīca, vairāki uzņēmumi.

Iedzīvotāji
-----------

### Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.

Iedzīvotāju skaita izmaiņas| 

| Gads | Iedz. | ±% |
| --- | --- | --- |
| 2000 | 143 | —     |
| 2006 | 425 | +197.2% |

 | 

| Gads | Iedz. | ±% |
| --- | --- | --- |
| 2011 | 676 | +59.1% |
| 2021 | 1 109 | +64.1% |

 |

Atsauces
--------

1. ↑  «Vietvārdu datubāze: Informācija par Bukultiem». *Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra*.
2. ↑  «Garkalnes novada teritorijas plānojums. Paskaidrojuma raksts». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 25. aprīlī. Skatīts: 2011. gada 14. septembrī.
3. ↑  OSP

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Garkalnes pagasta ciemi Garkalnes pagasta ģerbonis |
| --- |
|  |
| 
* Amatnieki
* Bāliņi
* Baltezers
* Berģi
* Bukulti
* Garkalne
* Gāršas
* Langstiņi
* Makstenieki
* Priedkalne
* Priežlejas
* Skuķīši
* Sunīši
* Suži
* Upesciems

 |

 |
Valsts budžeta portfelis, kas tiek lietots kopš 1997. gada
**Valsts budžeta portfelis** ir portfelis, kuru Latvijas finanšu ministrs katru gadu simboliski nogādā no Finanšu ministrijas ēkas Smilšu ielā 1 uz Saeimas namu Jēkaba ielā 11.

Budžeta portfelis pirmoreiz uz Saeimu tika aiznests 1997. gadā, kad to izdarīja tobrīdējais finanšu ministrs Roberts Zīle. Viņš savā ādas portfelī uz Saeimu nogādāja 1998. gada budžeta projektu. Zīle iedvesmu smēlās no Lielbritānijas, kur budžets kopš 1853. gada tika nests Viljama Gledstona portfelī. Zīle savu ādas portfeli atstāja nākamajiem finanšu ministriem, un tā nešana uz Saeimu kļuva par ikgadēju tradīciju.

2021. gada oktobrī Jānis Reirs nākamā gada valsts budžeta projektu nesa jaunā, no koka izgatavotā portfelī. Tā autors ir mākslinieks Ivars Drulle. Nākamo – 2023. gada valsts budžeta projektu – jaunais finanšu ministrs Arvils Ašeradens nesa Zīles portfelī.

Galerija
--------

* Kūrmāja, Brīvības iela 32Solvita Āboltiņa saņem 2012. gada budžeta projektu no Andra Vilka
* Ināra Mūrniece saņem 2022. gada budžeta projektu no Jāņa ReiraInāra Mūrniece saņem 2022. gada budžeta projektu no Jāņa Reira
* Edvards Smiltēns saņem 2023. gada budžeta projektu no Arvila AšeradenaEdvards Smiltēns saņem 2023. gada budžeta projektu no Arvila Ašeradena

Atsauces
--------

1. ↑  «Nākamā gada budžeta projekts jau nonācis Saeimā — tradicionālo portfeli nesīs piektdien». jauns.lv. 2023. gada 2. novembrī. Skatīts: 2023. gada 5. novembrī.
2. 1 2  Elmārs Barkāns. «Valsts budžetam pārplīsis rāvējslēdzējs: skaidrojam, kāpēc finanšu ministrs mainījis ceremoniālos portfeļus un kas čemodāniņā iekšā. FOTO». jauns.lv, 2021. gada 22. oktobrī. Skatīts: 2023. gada 5. novembrī.
3. ↑  «2023.gada valsts budžeta "ādas portfelis" nodots vērtēšanai komisijās». la.lv. 2023. gada 9. februārī. Skatīts: 2023. gada 5. novembrī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Latvijas budžets***.
Šis raksts ir par militārpersonu. Par citām jēdziena **Vlasovs** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Andrejs Vlasovs** (krievu: *Андрей Андреевич Власов*, dzimis 1900. gada 14. septembrī, miris 1946. gada 2. augustā) bija PSRS ģenerālis Otrā pasaules kara laikā, kurš pēc padošanās Vācijai noorganizēja krievu nacionālās armijas daļas cīņai pret PSRS armiju.

Dzimis daudzbērnu (bija trīspadsmitais bērns) zemnieku ģimenē. Mācījās Ņižņijnovgorodas garīgajā seminārā. 1920. gadā iesaukts Sarkanajā armijā, kur dienēja visus gadus līdz karam, pamazām kāpjot pa karjeras kāpnēm. 1938. gadā nosūtīts uz Ķīnu par Čana Kaiši militāro padomnieku. 1941. gada februārī pēc Staļina ierosinājuma apbalvots ar Ļeņina ordeni.

Sākoties Otrajam pasaules karam, Vlasovs bija viens no pazīstamākajiem padomju ģenerāļiem. Kaujas par Maskavu laikā izcēlās Vlasova vadītā 20. armija, ieņemot Volokalamsku un Solņečnogorsku. 1942. gada 16. aprīlī tika iecelts par 2. triecienarmijas vadītāju, kuras uzdevums bija pārtraukt Ļeņingradas blokādi. Operācija beidzās ar neveiksmi, 2. triecienarmija tika aplenkta un gandrīz pilnīgi iznīcināta. Pats Vlasovs 1942. gada 13. jūlijā tika sagūstīts.

Atrodoties karagūstekņu nometnē Viņņicā, Vlasovs piekrita sadarboties ar vācu varas iestādēm. 1943. gada 27. februārī Vlasovs izlaida t. s. Smoļenskas deklarāciju, kurā aicināja cīnīties pret PSRS. Tomēr vācu varas iestādes nesteidzās organizēt krievu karaspēka daļas, kaut arī aktīvi izmantoja Vlasovu propagandas cīņā. Heinrihs Himlers Krievu Atbrīvošanas armiju (*Русская освободительная армия* *(РОА)*) ļāva nodibināt tikai 1944. gada septembrī, kad karš praktiski bija zaudēts.

1944. gada 14. novembrī Vlasovs publicēja t.s. Prāgas deklarāciju, ar kuru tika nodibināta Vlasova armija. Vienīgās kaujas pret PSRS armiju notika 1945. gada aprīlī pie Oderas, vēlāk armija atkāpās uz Prāgu. Kad sākās Prāgas sacelšanās, Vlasova karavīri palīdzēja čehu nemierniekiem atbruņot vācu spēkus, bet, kad pilsētai tuvojās padomju armija, atkāpās uz rietumiem un padevās ASV un britu spēkiem.

Tomēr 12. maijā Vlasovu Austrijā arestēja padomju specdienesti, kad viņš atgriezās no pārrunām ar ASV pārstāvi. Amerikāņu konvojs nepretojās. Arī vairums Vlasova armijas karavīru tika izdoti PSRS. 1946. gada 2. augustā pēc tiesas lēmuma Vlasovs tika sodīts ar nāvi. 2001. gadā Krievijas kara prokuratūra neatrada iemeslu Vlasova reabilitācijai. Tika atcelts tikai apsūdzības pants par pretpadomju aģitāciju.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Andrejs Vlasovs***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Mūsdienu Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 66493486
* LCCN: n50021203
* ISNI: 0000 0001 2137 2450
* GND: 118634461
* SELIBR: 315522
* SUDOC: 106870335
* BNF: cb12087916n (data)
* ULAN: 500244701
* NDL: 00621614
* NKC: jn20000720321
* RLS: 000026009
* BNE: XX1155684
* CiNii: DA11984590

 |

 |
**M1 ķivere** ir kaujas ķivere, ko izmantoja ASV Bruņotie spēki no Otrā pasaules kara līdz 1985. gadam, kad to nomainīja bruņu komplekta PASGT ķivere. M1 ķivere ir kļuvusi par ASV armijas ikonu, un tās dizains iedvesmo citus militāros spēkus visā pasaulē.

M1helmetshell.jpgM1 ķivere
Ķiveres iekšpuse, apakškroņa ierīce.

Raksturojums
------------

M1 ķivere bija izgatavota no Hadfīlda mangāna tērauda, ​​tai bija iekšējā odere, kas izgatavota no neilona bāzes organoteksolīta, un no ārpuses tā bija krāsota olīvu krāsā. Vēlāk, lai palielinātu karavīru maskēšanos, tika izstrādāti maskēšanās pārsegi. Uz ķīveres parasti bija caurumi veģetācijas elementu ievietošanai tajos uzticamākai maskēšanai.

M1 komplekts ir divdaļīga ķivere ar apmēram 1 mm biezu tērauda apvalku. Ķiveres malas ir fiksētas ar atlokiem. Iekšējais aprīkojums ir otra ķivere, kas sver 350 gramus, izgatavota no presēta lamināta, uz kuras piestiprināta odere - austu lentu cilpu komplekts, augšpusē šņorēts, ar ādas siksniņu. Viss ir saistīts ar deviņām kniedēm. Āķis ar šauru joslu ar sprādzi, kas regulē tā garumu, ir piestiprināts pie āķiem, kas pielīmēti tieši pie ķiveres. Tērauda "ārējai ķiverei", kas sver apmēram 1 kg, ir odere ar āķi, un šīs oderes āķi ir piemetināti tieši pie tās.

Izmantošana citās valstīs
-------------------------

Papildus ASV bruņotajiem spēkiem M1 ķiveri izmantoja arī citu valstu, piemēram, Kanādas bruņotie spēki un Izraēlas bruņotie spēki vai Argentīnas bruņotie spēki. Tāpat dažas valstis ir izstrādājušas savas ķiveres, kuru pamatā ir M1, piemēram, Japānas tipa 66 ķivere.

Žurnāli
-------

* Studler, Rene R (May–June 1942). "The New Combat Helmet". *Army Ordnance* XXI (132): 931–934.
* Cleland, John R. D. (January 1954). "What About The Helmet?". *United States Army Combat Forces Journal* 4 (6): 24–25.

Ārējās saites
-------------

*

Atsauces
--------
**Parīzes 7. apgabals** (franču: *VIIe arrondissement*) ir viens no 20 Francijas galvaspilsētas Parīzes apgabaliem. Franču valodā apgabalu sauc arī par *septième*. Apgabals atrodas Sēnas upes kreisajā krastā.

7. apgabalā atrodas dažādi nozīmīgi un pazīstami Parīzes tūrisma objekti, piemēram, Eifeļa tornis, Invalīda nams, Brīnumainās Dievmātes kapela, Orsē muzejs un Rodēna muzejs. Tajā atrodas vēsturiskā Senžermēnas apkaime, kur atrodas Francijas Nacionālā asambleja un vairākais ministrijas. Apgabalā atrodas arī vairāku valstu diplomātiskās vēstniecības.

Apkārtne ir bijusi Francijas augstākās iedzīvotāju klases mājvieta kopš 17. gadsimta, kad tā kļuva par Francijas augstākās muižniecības jauno rezidenci. Rajons ir bijis tik moderns Francijas aristokrātijas laikā, ka kopš tā laika franču muižniecības aprakstīšanai ir izmantota frāze *le Faubourg* — atsaucoties uz pašreizējās 7. apgabala seno nosaukumu. Parīzes 7. apgabals un Neijī pie Sēnas ir pārtikušākie un prestižākie dzīvojamie rajoni Francijā.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Parīzes 7. apgabals*** |

Atsauces
--------

1. ↑  Populations légales 2019.
2. ↑  Olivier Drouin. «Les 80 communes où se concentrent les plus hauts revenus». *Capital.fr* (franču), 2013-08-22. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017-06-06. Skatīts: 2016-04-19.
**Peldošā glīvene** (latīņu: *Potamogeton natans*) ir mainīga izskata glīveņu dzimtas suga. Tā ir plaši sastopama Ziemeļamerikā un Eirāzijā. Latvijā tā ir visbiežāk sastopamā glīveņu suga; tā veido lielas audzes stāvošos un lēni tekošos ūdeņos.

Apraksts
--------

Peldošā glīvene ir daudzgadīgs lakstaugs, kurš kopā ar peldošo stublāju var pat sasniegt 2 m garumu (atkarībā no augšanas dziļuma vietas). Augam ir puscilindriskas iegrimušās lapas (iegrimušās lapas ātri atmirst) un olveidīgas līdz garenas (5—12 cm garas un 3—6 cm platas) peldošas lapas. Lapas ir spīdīgas, ādainas, ar gludu malu, sirdsveidīgu pamatu un strupu vai īsi smailu galu. Lapas kātainas, kāta garums bieži pārsniedz plātnes garumu. Ziedu vārpa ir blīva, cilindriska (3—6 cm gara), ar daudziem ziediem. Vārpas kāts ir resns. Auglis — izliekts riekstiņš ar strupu šķautni un īsu, taisnu knābi. Augs zied jūnijā un jūlijā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «peldošā glīvene - Potamogeton natans L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-08-04.
Kanjons Ladakhā
**Kanjons** (spāņu: *cañon*, angļu: *canyon*) ir dziļa ieleja ar stāvām malām, kuru visbiežāk erozijas procesā ir izveidojusi kāda ūdens straume. Nereti kanjonus veido upes, kurām ir tendence izgrauzties cauri mīkstākiem iežiem, un apkārtnē, kur šādu iežu ir vairums, visbiežāk veidojas kanjoni. Par kanjonu arī var saukt ieleju starp divām kalnu virsotnēm, piemēram, Himalajos, Alpos vai Andos. Šādi kalnu kanjoni ir, piemēram, Josemitu nacionālajā parkā un Provo kanjonā Jūtā. Kalnu kanjonus, kuros var iekļūt tikai no viena gala sauc par bokskanjoniem (*box canyon*), kā arī ir slotkanjoni (*slot canyon*), kuri ir ļoti šauri, bet bieži ir ļoti gludas sienas, un upju vai okeāna straumju izgrauzti kanjoni.

Atsauces
--------

1. 1 2  Kanjonu tipi un raksturojums, nationalgeographic.com
2. ↑  «Kanjonu veidošanās». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2001. gada 25. aprīlī. Skatīts: 2015. gada 2. jūlijā.
3. ↑  Josemitas nacionālā parka apskates objekti
4. ↑  «Provo kanjona informācija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 22. oktobrī. Skatīts: 2015. gada 2. jūlijā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kanjoni***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85019838
* GND: 4147252-4
* NKC: ph318948

 |

 |
**Palajana** (filipīniešu: *Lungsod ng Palayan*, angļu: *City of Palayan*, ilokanu: *Siudad ti Palayan*) ir pilsēta Filipīnās, Centrālās Lusonas reģiona Nuevaesihas provinces centrs. Atrodas Lusonas salas vidusdaļā Pampangas upes krastā. Lielākā daļa iedzīvotāju ir tagali.

Vēsture
-------

Pilsēta dibināta 1965. gadā kā jauna provinces galvaspilsēta, nodalot teritorijas no Lauras un Bongabonas municipalitātēm. Pilsētas nosaukums tulkojumā nozīmē ‘Rīsa lauks’, lai uzsvērtu provinces neoficiālo titulu «Filipīnu rīsa klēts». Pilsētas teritorija vairākkārt paplašināta, tajā skaitā 1969. gadā, kad tai pievienoja Fortmagsajsajas militāro bāzi un poligonu. Ilgu laiku Palajas kā provinces galvaspilsētas statuss pastāvēja tikai *de jure* un lielākā daļa atdministratīvo iestāžu palika 15 km attālajā iepriekšējā galvaspilsētā Kabanatuanā; jaunā provinces kapitolija ēka Palajanā tika pabeigta tikai 2002. gadā.

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------
**Viktorija Karla** (vācu: *Victoria Carl*; dzimusi 1995. gada 31. jūlijā Cellā-Mēlisā) ir Vācijas distanču slēpotāja, 2022. gada ziemas olimpisko spēļu čempione komandu sprintā un sudraba medaļas ieguvēja stafetē.

Karjera
-------

Piedalījusies 2012. gada ziemas jaunatnes olimpiskajās spēlēs Insbrukā un izcīnīja zelta medaļu biatlona un distanču slēpošanas jauktajā stafetē. Pasaules kausā debitēja 2012. gada 29. decembrī Oberhofā *Tour de Ski* sacensību prologā. Guvusi panākumus pasaules čempionātos junioriem, izcīnot 3 zelta, 2 sudraba un 2 bronzas medaļas.

Pasaules čempionātā pirmo reizi piedalījās 2015. gadā Fālunā 19 gadu vecumā. Skiatlonā un 30 km diatancē klasiskajā stilā ieņēma 29. vietu, startēja arī sprintā (38. vieta) un 4x5 km stafetē (6. vieta). 2016. gada Pasaules U-23 čempionātā izcīnīja zelta medaļu 10 km diatancē brīvajā stilā, bet tāda paša garuma klasiskā stila diatancē ieguva sudrabu.

Savās pirmajās ziemas olimpiskajās spēlēs 2018. gadā Phjoinčhanā ieņēma 19. vietu 10 km diatncē brīvajā stilā, 20. vietu skiatlonā un 25. vietu 30 km distancē. Piedalījās arī stafetē, kurā Vācijas komanda finišēja 6. vietā.

Uzrādījusi atzīstamus rezultātus 2019. gada Pasaules čempionātā Zēfeldē, lai gan medaļu nav izdevies izcīnīt. Sprintā iekļuva sacensību finālā, ieņemot 5. vietu, 30 km diatancē brīvajā stilā bija 9. vietā. Startēja arī stafetē un komandu sprintā, ieņemot attiecīgi 4. un 6. vietu.

2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Pekinā izcīnīja zelta medaļu komandu sprintā, startējot kopā ar Katarīnu Hennigu, kā arī sudrabu Vācijas komandas sastāvā stafetē. Individuāli labāko rezultātu sasniedza sprintā, ieņemot 10. vietu, startēja arī 30 km distancē brīvajā stilā, finišējot 12. vietā. 2023. gada Pasaules čempionātā ieguva sudraba medaļu stafetē.

2023. gada 17. decembrī Tronheimā 10 km distancē klasiskajā stilā ar intervāla startu izcīnīja pirmo uzvaru karjerā Pasaules kausa posmā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Carl claims maiden World Cup win – 11 years after her debut». *fis-ski.com* (angļu). 2023. gada 17. decembris. Skatīts: 2023. gada 18. decembrī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Viktorija Karla***.
* *Olympedia* profils (angliski)
* FIS profils (distanču slēpošana) (angliski)

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
 Olimpiskie čempioni distanču slēpošanā — sprints sieviešu komandām  |
| --- |
|  |
| 
* 2006 —  Anna Dālberga un Līna Andešone (Zviedrija)
* 2010 —  Evi Zahenbahere-Štēle un Klaudija Nīstade (Vācija)
* 2014 —  Ingvilla Flugstade Estberga un Mārita Bjergena (Norvēģija)
* 2018 —  Kikana Rendela un Džesika Diginsa (ASV)
* 2022 —  Katarīna Henniga un Viktorija Karla (Vācija)

 |

 |
Astoņu prinču provinču galvaspilsētas
**Astoņu Prinču karš** (ķīniešu: 八王之乱, piņjiņs: *bā wáng zhī luàn*) bija Senās Ķīnas Djiņu dinastijas pirmā imperatora ģimenes locekļu cīņas par varu laikā no 291. līdz 306. gadam. 

Pie varas nākusī Simu ģimene, lai nostabilizētu savu varu, iecēla radiniekus un tuvākos atbalstītājus par provinču vietvalžiem. Savās provincēs tie baudīja ne tikai ievērojamu neatkarību no imperatora, bet arī kontrolēja savas reģionālās armijas. Tika ieviesta piecu līmeņu aristokrātija, kuras pārstāvji saņēma daļu no savāktajiem nodokļiem. 

Problēmas sākās pēc tam, kad imperators savu garā vājo dēlu Simu Džunu 267. gadā pasludināja par troņmantinieku. Lai arī imperatora jaunākajam brālim bija iespēja kļūt par troņmantinieku, augstmaņu intrigām un personīgajām interesēm izdevīgāks bija garā vājais Sima Džuns, kurš kāpa tronī 290. gadā, pēc tēva nāves. Par reģentu kļuva mirušā imperatora atraitnes radinieks Jans Dzjuņs, kuru 291. gadā no varas gāza un kopā ar gandrīz 3000 Jana ģimenes locekļiem nogalināja Sima Džuna sieva Dzja Neņfena ar imperatora tēvoču Simu Vei un Simu Lianu militāro atbalstu. Par reģentu kļuva Sima Lians, kuru imperatore Dzja Neņfena drīz nogalināja ar Sima Vei atbalstu, kurš pats tika nogalināts jau dažas dienas vēlāk. 

Pēc 291. gada notikumiem uz gandrīz desmit gadiem iestājās miers, un imperatores Dzja ģimene jutās droši varas virsotnē. 300. gadā imperatore Dzja Neņfena lika nogalināt troņmantinieku Simu Dzjui, kura māte bija zemas izcelsmes imperatora mīļākā. Šī rīcība izraisīja pils apsardzes vadītāja un imperatora tēvoča Simas Luņa sašutumu, kurš nogalināja visus Dzja ģimenes pārstāvjus. Garā vājais imperators Sima Džuns tika atcelts no troņa, un 301. gadā tronī kāpa Sima Luņs. 

Šī rīcība izraisīja pārējo Sima ģimenes prinču reakciju, kuri paši redzēja iespēju kāpt imperatora tronī. Sākās karš, kura laikā radinieku starpā notika asiņainas cīņas par varu. Sima Dzjuns 301. gadā nogalināja Simu Luņu, atjaunoja tronī Sima Džunu un pasludināja sevi par reģentu, taču jau 302. gadā viņu nogalināja Sima Jongs. Tādā garā karš turpinājās līdz 306. gadam. 

306. gadā Sima Žings beidzot nevienam no troņa pretendentiem vairs nebija vajadzīgs un tika noindēts. Sima Jue cīņās guva virsroku, un viņa kontrolē 306. gada beigās tronī kāpa dinastijas dibinātāja, imperatora Vudi jaunākais dēls Sima Či, kurš valdīja līdz 311. gadam.

Astoņu prinču karš sagrāva valsti un jau 301. gadā viens no provinču vietvalžiem pasludināja sevi par neatkarīgu valdnieku, tam sekoja pāris citas provinces. Izmantojot pieaugošo haosu, 304. sākās etnisko minoritāšu cilšu karotāju jeb Piecu barbaru sacelšanās, kuras rezultātā Dzjiņu dinastija zaudēja kontroli pār valsts ziemeļu un centrālajiem rajoniem, sākās Sešpadsmit karalistu posms.

Atsauces
--------

1. ↑  Writing Against the State: Political Rhetorics in Third and Fourth Century China
Barbaru uzbrukumu virzieni
**Piecu barbaru sacelšanās** Ķīnas vēsturē ir apzīmējums virknei sacelšanos un militāru konfliktu starp 304. un 316. gadu, kuru rezultātā Dzjiņu dinastija zaudēja kontroli pār valsts ziemeļu un austrumu daļas neetnisko ķīniešu ciltīm un tautībām. Sakāve noveda pie rietumu Dziņu dinastijas (265—316) krišanas un austrumu Dzjiņu valsts izveidošanās (317—420), kā arī uz vairākiem gadsimtiem sadalīja Ķīnu, kuras ziemeļos piecas etniskās minoritātes — sjonnu (*Xiongnu*), šjanbi (*Xianbei*), čie, cjaņi (*Qiang*) un di — izveidoja savas valstis, kas ķīniešu hronikās tiek sauktas par Piecu barbaru sešpadsmit karalistēm.

Nomadu ciltis no tagadējās Sibīrijas un Mongolijas teritorijām ieceļoja Ķīnas zemēs jau Haņu dinastijas laikā. Trīs valstu posmā novājinātā Ķīna kļuva vājāka militāri un bija zaudējusi lielu daļu iedzīvotāju, tādēļ ziemeļu barbaru piesaistīšana bija izdevīga gan lai papildinātu armijas, gan apdzīvotu tukšās zemes. 4. gadsimta beigās nomadu ciltis jau dzīvoja netālu no valsts galvaspilsētas Luojaņas, un, izceļoties Astoņu prinču karam, to karavīri tika iesaistīti dažādo frakciju militārajās cīņās par varu.

Izmantojot centrālās varas vājumu, 304. gadā nomadu vadoņi sāka okupēt teritoriju un veidot savas neatkarīgās valstis. Lai arī novājināta, Dzjiņu dinastija spēja atvairīt barbaru uzbrukumus galvaspilsētai 309. un 310. gadā. Taču pēc asiņainas sakāves karā pret barbariem, Dzjiņu valsts vairs nespēja pretoties, galvaspilsēta tika ieņemta un nodedzināta 311. gadā. Imperators tika sagūstīts, bet vairāk nekā 30 000 iedzīvotāju, tostarp Dzjiņu kroņprincis un lielākā daļa ministru, nogalināti.

Lai arī Dzjiņu karaspēks vēl dažus gadus noturējās trīs ziemeļu provincēs, valsts faktiski bija sadalīta. Nākamā gadsimta laikā ziemeļos radās un krita daudzas barbaru valstiņas, līdz Ziemeļu Vei dinastija tās iekaroja un 439. gadā kļuva par vienīgo Ziemeļu valsti periodā, kas tiek saukts par Ziemeļu un Dienvidu dinastiju laiku.
Portāla "mix.lv" logo
**Mix.lv** ir interneta žurnāls, daudzu lietotāju kopīgi veidots portāls latviešu valodā, kurā ziņas iespējams pievienot, katram, kas to vēlas. Portāls tiek veidots pēc pilsoniskās žurnālistikas principiem, bet galvenokārt tā virzību nosaka paši lietotāji un viņu intereses.

Portāla saturs
--------------

Mix.lv saturu pilnībā veido reģistrētie autori. Portālā tiek pievienoti raksti par dažādām tēmām: mūziku, kino, reklāmām, politiku, dizainu. Rakstu tēmas neietekmē redakcija, ja vien netiek pārkāpti kādi no portāla noteikumiem, kuri veidoti pamatojoties uz Latvijā pirmo pilsoniskās žurnālistikas projektu - tribine.lv

Portāla darbības princips
-------------------------

Portāla lietotāji var brīvi pievienot ziņas. Tās tiek publicētas automātiski, bez moderācijas. Jaunākās ziņas parādās portāla augšgalā. Portāla lietotājiem iespējams balsot par ziņām spiežot uz bultas simbola. Tādā veidā portāla lietotājiem mijiedarbojoties ar portālu, ziņas noteiktā laika periodā sakārtojas pēc svarīguma.

Katram reģistrētajam lietotājam tiek piešķirta sava tīmekļa adrese. Tādā veidā, tiek automātiski izveidots arī lietotāja privātais tīmekļa žurnāls (blogs).

Portālā izmantotās tehnoloģijas
-------------------------------

Mix.lv lasītājiem pieejamas vairākas RSS plūsmas, kuras ir izveidotas katram reģistrētajam autoram. Portālam ir arī centrālā RSS plūsma, kuru abonējot iespējams sekot līdzi visiem jaunākajiem rakstiem.

Vēsture
-------

Mix.lv oficiāli darbojas no 2008. gada 1. janvāra.

No 2008. gada 18. aprīļa līdz 22. maijam Mix.lv, tehnisku iemeslu dēļ, maina adresi uz mixx.lv. Pēc 22. maija portāls turpina darbību ierastajā gaitā, saglabājot arī veco hipersaišu darbību.

No 2008. gada 28. jūlija sāk darboties atjaunota Mix.lv versija, kurā ietverti gan vizuāli, gan lietojamības uzlabojumi.

Atsauces
--------

1. ↑  «mix.mix.lv: mix.lv pārtop par mixx.lv». 2008-04-18. Skatīts: 2008-05-26.
2. ↑  «onkulis.com: mix.lv atgriežas adresē www.mix.lv». 2008-05-22. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008-05-26. Skatīts: 2008-05-26.
3. ↑  «onkulis.com: mix.lv jauna versija un uzlabojumi». 2008-07-28. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008-11-21. Skatīts: 2008-10-01.

Ārējās saites
-------------

* Interneta žurnāls mix.lv
Centrālās valdības karogs
Valsts ģerbonis
Prezidenta amatā stāšanās ceremonija 1918. gada 10. oktobrī
Ķīnas dalījums dažādo grupu ietekmes zonās, 1925
**Beijaņas valdība** ir neformālais Pekinā bāzētās Ķīnas Republikas nosaukums laikā no 1912. līdz 1928. gadam, lai arī biežāk attiecināts uz laiku pēc Juaņa Šikaja nāves 1916. gadā. Valstī formāli darbojās 1912. gada konstitūcija, parlaments un prezidents, bet īstā vara piederēja konfliktējošiem virsnieku grupējumiem, kas pieņēma visus svarīgākos lēmumus. Šajos gados Beijaņas valdībai bija septiņi prezidenti, piecas pagaidu valdības, 34 premjerministri, 25 valdības, pieci parlamenti. Beijaņas valdības posmu izbeidza Čana Kaiši vadītais Ziemeļu karagājiens, kas formāli apvienoja valsti Naņdzjinā bāzētās valdības rokās. 

Valdības nosaukums cēlies no Juaņa Šikaja vadītās Beijaņas (Ziemeļu jūru) armijas, no kuras virsniekiem nāca lielākā daļa šī laika politisko darboņu. Pēc Juaņa Šikaja nāves 1916. gadā, virsnieku grupējumi sagrāba varu provincēs, turpmākos desmit gadus pavados savstarpējās cīņās par varu Pekinā. Ietekmīgākie bija Aņhui, Žili un Feņtjaņas grupējumi. Savstarpējo konfliktu likvidēšanai 1917. gadā viens no grupējumiem mēģināja tronī atjaunot pēdējo imperatoru Puji, taču šo mēģinājumu sagrāva divās nedēļās. Turpmāk valdību kontrolēja Aņhui grupējums, kuru 1920. gadā sakāva Feņtjaņas un Žili alianse, starp kurām 1922. un 1924. gadā izcēlās savstarpēji kari. Žili grupējumu atbalstīja Rietumvalstis, bet Feņtjaņas grupējumu Japāna. Pirmajā abu grupējumu karā uzvarējušais Feņtjaņas grupējums zaudēja 70 000 kritušo un ievainoto. 1924. gada karā Žili grupējums sākotnēji ieņēma Pekinu, taču drīz to zaudēja. 

Šīs nebeidzamās cīņas novājināja visus grupējumus, padarot Beijaņas valdību rīcības nespējīgu, un paverot ceļu *Gomiņdan* Ziemeļu ekspedīcijai 1926. gadā. Provinces Pekinai nesūtīja nodokļu ieņēmumus, un tā varēja balstīties tikai uz ārzemju tirdzniecības koncesiju maksājumiem, sāls nodokli un muitas ieņēmumiem, kā arī ārvalstu kredītiem. Centrālās varas vājums pavēra ceļu ekonomikas uzplaukumam piekrastes pilsētās, īpaši Šanhajā, kā arī radīja atbalstu nacionālistiem, kas aizstāvēja valsts apvienošanu stingras centrālās varas rokās.
**Kabanatuana** (filipīniešu: *Lungsod ng Cabanatuan*, angļu: *City of Cabanatuan*, ilokanu: *Siudad ti Cabanatuan*, pampangu: *Ciudad ning Cabanatuan*) ir pilsēta Filipīnās, Centrālās Lusonas reģiona Nuevaesihas provinces lielākā pilsēta un divreiz bijusi tās galvaspilsēta; tās faktiskais ekonomiskais, izglītības un transporta centrs. Atrodas Lusonas salas vidusdaļā Pampangas upes krastos. Lielākā daļa iedzīvotāju ir tagali.

Vēsture
-------

Kabanatuana dibināta 1750. gadā kā Gapanas apkaime (*barrio*). Pēc Nuevaesihas provinces dibināšanas 1780. gadā kļuva par patstāvīgu municipalitāti. Neilgi pēc Nuevaesihas provinces dibināšanas uz Kabanatuanu no Baleras tika pārcelta provinces galvaspilsēta. 1850. gadā provinces galvaspilsēta tika pārcelta uz Sanisidoro provinces dienvidos. 1917. gadā Kabantuanai tika atgriezts galvaspilsētas statuss un 1950. gadā piešķirts administratīvais pilsētas statuss. 1965. gadā provinces galvaspilsēta formāli tika pārcelta uz 15 km uz austrumiem esošo Palajanu, bet liela daļa administratīvo iestāžu joprojām paliek Kabanatuanā. 1998. un 2012. gadā Kabanatuanai ar prezidenta rīkojumu tika piešķirts neatkarīgas augsti urbanizētas pilsētas statuss, bet to neatbalstīja iedzīvotāju plebiscītā.

Atsauces
--------

1. ↑  «2020 Census of Population and Housing (2020 CPH) Population Counts Declared Official by the President». *Q107442757*. Q17067223. 7 jūlijs 2021.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kabanatuana***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 150180622
* LCCN: n86088316
* GND: 4377532-9
* NKC: ge296299

 |

 |
**Matīss Kaža** (dzimis 1995. gada 31. augustā Stokholmā, Zviedrijā) ir latviešu režisors, scenārists un producents.

Pabeidzis kino režijas studijas Ņujorkas Universitātes Tiša Mākslas skolā, izglītību papildinājis Amerikas Kino institūta konservatorijā Losandželosā. Savu debijas pilnmetrāžas dokumentālo filmu "Vienu biļeti, lūdzu!" izveidojis, mācoties 2. kursā Ņujorkā. Filma piedalījusies vairākos starptautiskos festivālos, ieguvusi balvas un nominācijas, to skaitā Lielā Kristapa nomināciju 2017. gadā kategorijā "Labākā debijas filma". 2020. gadā pirmizrādi piedzīvoja Kažas otrā dokumentālā filma "Klejotāji" un spēlfilma "Kino un mēs", savukārt 2021. gadā vesterns "Wild East. Kur vedīs ceļš". 2022. gadā pirmizrādi piedzīvoja Kažas filmas "Ūdens garša" un "Neona pavasaris".

Žurnālista Jura Kažas un režisores Unas Celmas dēls.

Filmogrāfija
------------

| Gads | Nosaukums | Veids | Režisors | Scenārists | Producents |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012 | "Raganu mēnesis" | dokumentāla filma |  |  |  |
| 2013 | "Mana koka stāsts" | dokumentāla spēlfilma |  |  |  |
| 2016 | "Mana zeme deg" | īsfilma |  |  |  |
| 2017 | "Vienu biļeti, lūdzu!" | dokumentāla filma |  |  |  |
| 2018 | "Zigfrīds Anna Meierovics" | dokumentāla filma |  |  |  |
| 2018 | "Vīrietis un dālijas" | dokumentāla filma |  |  |  |
| 2018 | "Meierholda lidojums" | īsfilma |  |  |  |
| 2019 | "Atmiņas par zemi" | īsfilma |  |  |  |
| 2020 | "Klejotāji" | dokumentāla filma |  |  |  |
| 2020 | "Kad tu uz mani skaties" | īsfilma |  |  |  |
| 2020 | "Kino un mēs" | spēlfilma |  |  |  |
| 2021 | "Imada bērnība" | dokumentāla filma |  |  |  |
| 2021 | "Wild East. Kur vedīs ceļš" | spēlfilma |  |  |  |
| 2022 | "Ūdens garša" | spēlfilma |  |  |  |
| 2022 | "Vecāks par simts gadiem" | dokumentāla filma |  |  |  |
| 2022 | "Neona pavasaris" | spēlfilma |  |  |  |
| 2022 | "Māsas" | spēlfilma |  |  |  |

Atsauces
--------

1. ↑  «Jaunais režisors Matīss Kaža: Ceru, ka filmu «Vienu biļeti, lūdzu!» pamanīs arī ASV». *www.lsm.lv* (latviešu). Skatīts: 2020-04-08.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 55158066499308431421

 |

 |