recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Šis raksts ir par polārstaciju. Par citām jēdziena **Sovetska** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Sovetska** (krievu: *Советская*) bija īslaicīga padomju iekškontinentālā polārstacija Austrumantarktīdā. Ierīkota trešās Kompleksās antarktiskās ekspedīcijas laikā 1040 km no Sadraudzības jūras piekrastes un 1420 km no piekrastes stacijas Mirnijas uz polārā plato ceļā uz attālāko polārstaciju Nepieejamības polā. Stacija darbojās no 1958. gada 16. februāra līdz 1959. gada 3. janvārim.

Ledus segas biezums stacijā sasniedz 1830 m. Gada vidējā temperatūra -54,7 °C. Gada laikā temperatūra variējas no -20 līdz -80 °C. Vidējais vēja ātrums 2,5 - 4,6 m/s. Polārā nakts ilgst no 25. aprīļa līdz 19. augustam.

Stacija sastāvēja no pieciem taisnstūrī novietotiem balokiem (uz sliecēm novietota 12 m² liela būda), kuru ieejas bija apvienotas ar kopēju tamburu. Kopējā stacijas platība bija ap 100 m². Stacijas apkurei izmantoja centrālo apkuri; tamburā novietoto katlu kurināja ar akmeņoglēm. Elektrību ražoja divi dīzeļģeneratori ar kopējo jaudu 36 kW.

Vietā, kur bija paredzēts izvietot staciju, transporta karavāna ieradās 10. februārī. 12. februārī tika nodots pirmais meteoziņojums, bet stacija oficiāli tika atklāta 16. februārī. Sovetskā tika veikti aeroloģiskie, meteoroloģiskie un aktinometriskie novērojumi un glacioloģiskie un medicīniskie pētījumi.

Atsauces
--------

1. ↑  «Арктика Антарктика Филателия. Станция Советская.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 3. novembrī. Skatīts: 2010. gada 25. aprīlī.

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Krievijas Valsts karogs: Krievija un PSRS Valsts karogs: Padomju Savienība polārstacijas Antarktikā |
| --- |
|  |
| 
* **Belinshauzena**
* *Družba*
* *Družnaja*
* *Družnaja II*
* *Družnaja III*
* Družnaja IV
* *Komsomoļska*
* *Lazareva*
* Ļeņingradska
* *Mira*
* **Mirnija**
* Molodjožnaja
* **Novolazarevska**
* Oazisa1
* *Pioņerska*
* *Pobeda*
* *Poļus Ņedostupnosti*
* **Progresa**
* *Ruskaja*
* *Saļuta*
* *Sojuza*
* *Sovetska*
* **Vostoka**
* *Vostoka I*

 |
|  |
| 1 - nodota Polijai — — — Stacijas: **vissezonas** / vasaras / *slēgtās un iekonservētās* |

 |
Mūsdienīgs 8 sekciju alumīnija centrālapkures radiators**Apkure** ir telpu mākslīga apsildīšana, lai kompensētu siltuma zudumus un uzturētu noteiktā līmenī temperatūru, kas atbilst termiskā komforta nosacījumiem un/vai tehnoloģiskā procesa prasībām.

**Apkures sistēma** ir tehnisko elementu kopums, kas paredzēts, lai kompensētu temperatūras zudumus caur ārējām norobežojošām konstrukcijām (sienām, grīdu, jumtu), uzņemot, nododot un pārsūtot uz visām apsildāmajām telpām nepieciešamo siltuma daudzumu, kas ir pietiekams, lai uzturētu temperatūru noteiktā līmenī saskaņā ar normām.

Сentrālapkure Eiropā
--------------------

Lielākajai daļai Eiropas iedzīvotāju nav centrālās apkures. Vācijā, Austrijā, Somijā, Francijā un Norvēģijā centrālā apkure ir pieejama, bet tikai 3–10 % lielo pilsētu iedzīvotāju to izmanto. Lai ietaupītu līdzekļus, Dānijā apkure tiek izslēgta no plkst. 9.00 līdz 17.00, bet Beļģijā — no plkst. 23.00 līdz plkst. 6.00.

Zviedrijā ir visattīstītākā centralizētās siltumapgādes sistēma Eiropā — 55 % valsts teritorijas tiek apkurināta centralizēti.

Ārējās saites
-------------
**Dzeltenā latānija**, **Rodrigesas latānija** (*Latania verschaffeltii*) ir areku dzimtas palma. Endēma Rodrigesai, taču tiek audzēta arī citviet kā krāšņumaugs.

Apraksts
--------

Dzeltenās latānijas augļi.
Stumbrs pelēks, viegli gredzenots, nedaudz "uztūcis" tā lejasdaļā. Stumbra garums līdz 12 metriem.

Vainaga diametrs var sasniegt 5 metrus, tajā no 8—24 vēdekļveidā izkārtotas lapas. Lapas tumši vai gaiši zaļas, jauno lapiņu dzīslojums dzeltenīgs. Kātiņa garums 60—120 cm, dzeltenu spīdumu un oranžīgu maliņu. Jauno lapiņu maliņas ir gludas. 

Augļi zaļi, nobriestot kļūst brūni, pēc formas līdzīgi plūmei, garumā līdz 5 cm un lielāki par citu latāniju augļiem. Katrs auglis satur no vienas līdz trim sēklām.

Sēklas viens gals apaļš, otrs smails. Tās no apakšējās daļas sadalītas trīs daļās un atgādina "trijžuburi".

Izplatība
---------

Dzeltenās latānijas dzimtene ir Maurīcijai piederošā Rodrigesas sala. Dabiskajā vidē palma ir ļoti reta, un tā ir izzudusi no lielākās daļas sava sākotnējā areāla. Lielāko postu nodara cūkas, kuras izēd latāniju sēklas. Vietējo populāciju veido aptuveni 500 palmas, kas aug uz klintīm un piekrastes aizām. Sugu kultivē kā krāšņumaugu parkos un dārzos kā Maurīcijā, tā citviet tropu apgabalos, piemēram Havaju salās.

Atsauces
--------

1. ↑  «The Plant List. A working list of all plant species: Latania verschaffeltii». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 4. oktobrī. Skatīts: 2016. gada 21. maijā.
2. 1 2 3  «The Encyclopedia of Palms & Cycads: Latania verschaffeltii». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 24. aprīlī. Skatīts: 2016. gada 21. maijā.
3. ↑  The IUCN Red List of Threatened Species: Latania verschaffeltii
**Pietraga Sarkanās klintis** ir Burtnieku svītas smilšakmens klintis jeb krauja, kas atrodas Salacas kreisajā krastā. Tās paceļas upes līkumā kā izvirzīts klinšains rags. Valsts nozīmes ģeoloģisks aizsargājams dabas piemineklis. Ietilpst Ziemeļvidzemes biosfēras rezervātā. Administratīvi ietilpst Limbažu novada Ainažu pagastā.

Klintis savā tecējumā izveidojusi Salaca, kura savu ieleju izgrauzusi ne vien irdenajos kvartāra iežos, bet arī pamatiežu smilšakmenī. Atsevišķi iežu atsegumi abos Salacas krastos atrodami arī lejpus Pietraga klintīm. Tādas ir Upeskalna klintis Salacas labajā krastā, nedaudz tālāk esošās Zviguļu klintis un 2,8 km attālumā apskatāmās, 150 m garās Junču klintis. Vēl tālāk atrodas Rostu klintis ar dažām nelielām alām un atsegumiem.

Apraksts
--------

Pietraga klinšu augstums līdz 10 m, garums ap 400 m. Tās ir lielākās Salacas lejteces klintis un viens no ainaviskākajiem smilšakmens atsegumiem Latvijā. Klinšu sienā vairākas nelielas, seklas alas un grotas. Salacas gultnē klinšu apkaimē vairāki krāčaini un strauji posmi. Ziemā zem pārkarēm veidojas visievērojamākais Salacas krastu leduskritums.

Atsauces
--------

1. 1 2  Ziemeļvidzemes biosfēras rezervāts,
2. 1 2  «Vietas. Latvijas ceļvedis». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2015. gada 24. martā.
3. ↑  «Latvijas Nacionālā bibliotēka. Zudusī Latvija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 16. martā. Skatīts: 2015. gada 24. martā.
4. ↑  Vides Vēstis. Skaistākie leduskritumi Latvijā Archived 2016. gada 10. augustā, *Wayback Machine* vietnē. Nr.1 (106) 2008

Ārējās saites
-------------

* Vides Vēstis. Smilšakmes gleznas Salacas krastos Nr. 2 (107) 2008
**Jānis Vasarietis** (līdz 1940. gadam — **Jānis Zommers**; 1922) ir latviešu skolotājs un puķkopis, liliju selekcionārs, radījis 260 liliju šķirņu.. Miris 3. Novembrī 2023,gadā

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1922. gada 3. augustā Ozolnieku pagastā uzņēmēja un atvaļinātā virsnieka Frīdriha Zommera un viņa sievas Martas, dzimušas Zamueles, ģimenē.
Bērnībā pavadīja tēva mājās Ozolniekos, kur Iecavas upes krastā atradās tēva pārvaldītā ķieģeļu fabrika. No sešu gadu vecuma dzīvoja Maskavā (1930—1933), kur Frīdrihs Zommers bija Latvijas tirdzniecības atašejs, pēc 1934. gada Kauņā. Mācījās Rīgas valsts 2. ģimnāzijā.
Pēc Otrā pasaules kara sākuma, paredzot Latvijas okupāciju, viņa tēvs 1939. gada rudenī pameta diplomātisko dienestu un nomainīja sev un saviem ģimenes locekļiem uzvārdu uz "Vasarietis".
Latvijas vācu okupācijas laikā Vasarietis iestājās darba dienestā Vācijā, 1943. gada beigās viņu mobilizēja vācu armijā un Vasarietis dienēja Latviešu nakts bumbvedēju grupas (vācu: *Nachtschlachtgruppe 12 (Lettisch), NSG 12*) kancelejā, no 1944. gada augusta Latvijas Kara aviācijas leģionā (*Luftwaffen-Legion Lettland*). Pēc leģiona izformēšanas viņš dienēja zenītartilērijas vienībā Kēnigsbergā, kur viņš krita Sarkanās armijas gūstā un tika aizsūtīts uz Rjazaņas apgabalu rakt Maskavas—Saratovas gāzes vada tranšeju. Pēc atbrīvošanas atgriezās Latvijā, studēja Latvijas Universitātes Ķīmijas fakultātē, tad daudzus gadus strādāja par ķīmijas un fizikas skolotāju.

1970. gadu vidū pārcēlās uz dzīvi Vecumniekos un nodarbojās ar liliju audzēšanu. Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas dzīvoja dēla lauku īpašumā Staburaga, kur 2003. gadā ierosināja izveidot dienliliju dārzu, vēlāk sakarā ar redzes zudumu pārvācās uz Rīgu. 2015. gadā kopā ar Māru Svīri publicēja autobiogrāfisku grāmatu "Vasaras kalnā".

### Puķkopība

1958. gadā Vasarietis no Kanādas radiem saņēma amerikāņu gladiolu šķirņu vairsīpoliņus, 1976. gadā viņš savā dārzā Vecumniekos no sēklām, kas nāca no Amerikas, sāka audzēt Āzijas liliju sīpolus pārdošanai, tad pievērsās jaunu šķirņu radīšanai. 1980. gadā viņš no Amerikas saņēma lielu dienziežu sēklu sūtījumu un introducēja t tetraploīdās lielziedu dienziedes. Vasarietis četras reizes saņēma Ziemeļamerikas liliju biedrības dāvāto ceļojošo sudraba kausu par sasniegumiem liliju selekcijā, kā arī daudzas medaļas un diplomus.

Apbalvojumi
-----------

* Triju Zvaigžņu ordenis (1999)

Atsauces
--------

1. 1 2 3  90 gadu vecais liliju selekcionārs Vasarietis: „Jā, esmu īpatnējs un rosīgs vecītis" jauns.lv 2013. gada 18. maijā
2. ↑   Archived 2020. gada 17. oktobrī, *Wayback Machine* vietnē. Sēļu kluba avīze Nr. 1
3. ↑  Liliju audzētāju biedrība
**Komandora salas** (krievu: *Командорские острова*) ir salu grupa Klusā okeāna ziemeļos, Krievijai piederošs Aleutu salu virknes turpinājums, kas norobežo Beringa jūru no okeāna. Salu grupā ietilpst divas galvenās salas — Beringa sala un neapdzīvotā Mednija, kā arī vairākas sīkas saliņas un klintis, lielākās no kurām ir Toporkova un Arijkameņa. Salas ietilpst Kamčatkas novadā un veido atsevišķu Aleutu rajonu. Salu iedzīvotāji galvenokārt ir aleuti un aleutu-krievu kreoli. Salu grupas lielākā daļa ietilpst Komandora salu rezervāta teritorijā.

Tiek uzskatīts, ka pirmie eiropieši, kas atklāja salas, bija Krievijas 2. Kamčatkas ekspedīcija komandora Vitusa Beringa vadībā, kas avarēja pie Beringa salas krastiem. Salas nosauktas bojāgājušā un Beringa salā apglabātā ekspedīcijas vadītāja Beringa vārdā. Salas bija neapdzīvotas līdz 1825. gadam, kad Krievijas-Amerikas kompānija tajās nomitināja aleutus no Atkas un Atu salām.

Atsauces
--------

1. ↑  Администрация Алеутского муниципального района
2. ↑  Komandorsky Zapovednik

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Komandora salas***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 240068956
* LCCN: sh85028878
* GND: 4389100-7
* NKC: xx0120885

 |

 |
**Jumprava** (arī **Jumpravas**) ir ciems Bauskas novada Mežotnes pagastā Lielupes labajā krastā iepretim Ziedoņiem, pie autoceļa V1035 (Bauska—Mežotne—Bērzu skola). Bijušajā Jumpravmuižas parkā atrodas mākslīgas pilsdrupas (veidotas 18. gs. beigās vai 19. gs. sākumā). Lielupes krastos Jumpravas dolomīta atsegums, kas tiek uzskatītas par vienīgajām alpīnisma treniņiem piemērotajām dabiskajām klintīm Latvijā.

Vēsture
-------

Jumprava pirmo reizi minēta 13. gadsimta vidū, kad šis apvidus piederēja zemgaļu Upmales zemei. 
1257. gadā Rīgas arhibīskaps Alberts II apstiprināja, ka uz Livoniju uzaicinātajām cisterciešu klostera mūķenēm tiek piešķirta zeme 50 arklu platībā Upmalē un 100 arklu zemes Dobenes pilsnovadā, kā arī ciems 27 km lejpus Kokneses pils (*Pepholt*, vēlākā Lieljumpravas muiža), kā arī viena jūdze no Sēlijas zemes Daugavas pretējā krastā (Mazjumpravas muiža). 
1260. gadā arī Romas pāvests Aleksandrs IV apstiprināja Rīgas cisterciešu klostera privilēģijas un piešķīra tam pieder Pepoldes ciemu ar zemi pie Daugavas, 50 arklu zemes Upmalē (*Upemelle*) un 100 arklu zemes Zemgalē (*Sascegele et Serpen* Dobenes pilsnovadā).

Iedzīvotāji
-----------

### Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Esošajās robežās, pēc CSP datiem.

Iedzīvotāju skaita izmaiņas| 

| Gads | Iedz. | ±% |
| --- | --- | --- |
| 1970 | 99 | —     |
| 1979 | 144 | +45.5% |

 | 

| Gads | Iedz. | ±% |
| --- | --- | --- |
| 1989 | 170 | +18.1% |
| 2000 | 187 | +10.0% |

 | 

| Gads | Iedz. | ±% |
| --- | --- | --- |
| 2011 | 146 | −21.9% |
| 2021 | 135 | −7.5% |

 |
|  |

Atsauces
--------

1. ↑  «Vietvārdu datubāze: Informācija par Jumpravu». *Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra*.
2. ↑  Uz klintīm: ...kopā ar speciālistu adventurerace.lv
3. ↑  Riga, 1257 Mai 1, Besitzabtretung Gedruckt Livländische Güterurkunden Bd. 1, Riga 1908, Nr. 25 nach Kopie des 15. Jahrhunderts.[novecojusi saite] no herder-institut.de, *Kurländische Güterurkunden* (latīniski ar vācisko tulkojumu)
4. ↑  *Anagni*, 1260 Febr. 13 sonstige Urkunde Gedruckt Livländische Güterurkunden Bd. 1, Riga 1908, Nr. 27 nach beglaubigter Kopie des 16. Jahrhunderts.[novecojusi saite] no herder-institut.de, *Kurländische Güterurkunden* (latīniski ar vācisko tulkojumu)
5. ↑

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Mežotnes pagasta ciemi  |
| --- |
|  |
| 
* Bērzmuiža
* Ceplis
* Garoza
* Jumprava
* **Mežotne**
* Strēlnieki

 |

 |
**Arturs Arnītis** (1909—1986) bija latviešu būvinženieris. Otrā pasaules kara beigās iesaistījās Latvijas Centrālās padomes (LCP) organizētajā bēgļu laivu akcijā.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1909. gada 7. oktobrī Rozulas pagastā. Studēja Latvijas Universitātes inženierzinātņu fakultātē, kuru absolvēja 1941. gada 15. jūlijā. Vācu okupācijas laikā viņš strādāja par būvinženieri Ventspilī, 1943. gada jūlijā noorganizēja Leonīda Siliņa pārvešanu uz Zviedriju. Pēc Konstantīna Čakstes apcietināšanas 1944. gada 29. aprīlī vācu okupācijas iestādes mēģināja apcietināt arī inženieri Arnīti, kurš vadīja LCP sakaru grupu. Viņam izdevās izbēgt uz slēpties Mauru dzelzceļa stacijā, vēlāk Ventas pagasta "Gulbjos". 
Tūlīt pēc Vācijas kapitulācijas 1945. gada 9. maijā Arturs Arnītis pārcēlās uz Gotlandi, kur sazinājās ar zviedru izlūkdienesta darbinieku Johansonu, kurš kara laikā bija aktīvi atbalstījis laivu akcijas no Latvijas uz Gotlandi. 

1945. gada 15. oktobri četru vīru grupu Arnīša vadībā, kuras sastāvā bija arī Jānis Šmits, Laimonis Pētersons un Eduards Andersons, izsēdināja Kurzemes piekrastē. Arturu Arnīti un Jāni Šmitu arestēja jau 16. oktobrī, bet Eduards Andersons un Laimons Pētersons 28. oktobrī ar vilcienu ieradās Rīgā, kur tikās ar LCP Ventspils grupas vadītāju Voldemāru Mežaku un ar LCP dalībnieku Ernestu Priedīti. Viņus nodeva Latvijas PSR Valsts drošības ministrijas aģents Vidvuds Šveics. 1946. gada 16. maijā Latvijas PSR Iekšlietu ministrijas karaspēka kara tribunāls Arturu Arnīti, Jāni Šmitu, Voldemāru Mežaku, Albertu Klibiķi, Ernestu Priedīti sodīja ar brīvības atņemšanu uz 25 gadiem, bet Laimonu Pētersonu – uz 15 gadiem ieslodzījumā Gulaga nometnēs. 
Pēc 10 gadu spaidu darbiem Taišetas Ozerlaga nometnē viņu atbrīvoja 1957. gada februārī.

Miris 1986. gada 16. aprīlī, apglabāts Straupes Pārupes kapos.

Literatūra
----------

* Vidusvidzemes biogrāfiskā vārdnīca. Cēsis, 2003.
* Pārcēlāji. Mansards, 2021.

Atsauces
--------

1. ↑  timenote.info
2. ↑  "Pāri Jūrai: 44./45." Valentīnes Lasmanes sakārtotā 130 liecinieku atmiņu grāmata (1993)
3. ↑  Zem politisko lielvaru riteņiem. Baltijas valstu jautājums starptautiskajās attiecībās 1940.–1991. gadā Antonijs Zunda, "Latvijas Vēstnesis" Nr. 125, 10.08.2005.
4. ↑  Čeka pret Latvijas Centrālo padomi Dzintars Ērglis, "Latvijas Avīze" 2005. gada 29. oktobrī
5. ↑  Dzintars Ērglis. Padomju režīma arestētie Latvijas Centrālās padomes aktīvisti un atbalstītāji Latvijas Vēsturnieku komisijas raksti, 19. sējums (2007)
6. ↑  biblioteka.cesis.lv
**Daugavsala**, saukta arī **Sala**, **Vidsala** un **Stimbānu sala** ir Daugavas lielākā sala Jēkabpilī un Jēkabpils pilsētas daļa, kas atrodas Daugavas vidusteces paplašinājumā. No Krustpils un Krustpils saliņas to atdala Daugavas labā krasta sānteka Mazā Daugava, bet no Sakas salas to atdala galvenā Daugavas gultne. Vidējais augstums ir 4—5 metri virs Daugavas mazūdens līmeņa. Salas visaugstāko daļu (10 m virs Daugavas ūdenslīmeņa) veido pie Daugavsalas tilta mākslīgi radīts uzbērums.

Daugavā starp Daugavsalu un Sakas salu atrodas Daugavas spēcīgākā krāce Latvijā — Baltā krāce, ko veido dolomīta slieksnis, kas visā upes platumā rada ar vairākām mēlēm atdalītu, veltņveidīgu un stāvviļņu joslu, kam seko straujteka ar haotiskiem viļņiem. Daugavsalas lejteces galā atrodas salīdzinoši mazākā Prižu jeb Prikažas krāce, ko veido sīki viļņi. Pie augsta Pļaviņu ūdenskrātuves ūdens līmeņa krāce var būt appludināta.

Lielāko salas daļu aizņem pļavas un krūmāji. Daugavsalā atrodas Latvijā īpaši aizsargājamais palieņu zālāju biotops. Gandrīz visa salas teritorija ir applūstoša, un tā ir uzskatāma par jutīgu pret antropogēno ietekmi.

Daugavsalā vēsturiski atradusies Salas pusmuiža (*Holmhof*), kas bija viena no Krustpils pils pusmuižām. Mūsdienās daļā seno pusmuižas ēku atrodas 2 viensētas, bet tām piegulošajās teritorijās atrodas mazdārziņi. 1988. gadā salas ziemeļrietumu galā uzbūvēja Jēkabpils notekūdeņu attīrīšanas iekārtas. Lai novērstu to applūšanu, no Daugavsalas tilta līdz attīrīšanas iekārtām un ap tām tika izbūvēts dambis — Daugavsalas iela. 2002. gadā salas pretējā, dienvidaustrumu, galā atklāja autotreka trasi, kurā 2000. gados vairākkārt notika Latvijas čempionāta sacensības autotrekā.

Skatīt arī
----------

* Krustpils
* Krustpils saliņa
* Sakas sala
* Ābeļu salas

Atsauces
--------

1. ↑  «Daugavas krāces» (latviešu). Skatīts: 2023. gada 6. novembrī.
2. ↑  «Attīstības plānošanas dokumentu "Jēkabpils pilsētas attīstības programma 2012. – 2018. gadam" un "Jēkabpils pilsētas ilgtspējīgas attīstības stratēģija līdz 2030. gadam" īstenošanas ietekmes uz vidi monitoringa ziņojums» (latviešu). Skatīts: 2023. gada 6. novembrī.
3. ↑  «Jēkabpils pilsētas attīstības programma 2020. – 2026. gadam. Vides pārskats. Izstrādāts stratēģiskā ietekmes uz vidi novērtējuma ietvaros» (latviešu). Skatīts: 2023. gada 6. novembrī.
4. ↑  «Jēkabpilī ir treks, ir uzvara» (latviešu). Skatīts: 2023. gada 6. novembrī.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Jēkabpils pilsētas daļas Jēkabpils karogs |
| --- |
|  |
| 
* Auseklīši
* Bebru rajons
* Brodi
* Celtnieki
* Daugavsala
* Jēkabpils vēsturiskais centrs
* Krustpils (vēsturiskais centrs)
* Ķieģeļu ielas mikrorajons
* Lauktehnika
* Madonas ielas rajons
* Nameja ielas rajons
* Pils rajons
* Veseļi
* Zīlāni
* Zvanītāji

 |

 |
**Mārtiņš Jeske** (1883—1941) bija Latvijas Ārlietu ministrijas darbinieks, Latvijas armijas ģenerālis (1940). Pēc Latvijas okupācijas apcietināts un gājis bojā gulaga nometnē.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1883. gada 12. novembrī Kurcuma pagastā. Pēc Kazaņas junkuru skolas beigšanas (1905) dienēja Rīgā un Irkutskā. 1914. gadā beidza Vladivostokas Austrumu valodu institūtu.

Pirmā pasaules kara laikā karoja Francijas armijā (1914—1918). Krievijas pilsoņu kara laikā 1919. gadā vadīja krievu brīvprātīgo vienību Deņikina armijā, 1920. gadā Krimas cīņu laikā pieteicās Latvijas militārās misijas rīcībā un jūlijā atgriezās Latvijā.

Bija Latvijas Ārlietu ministrijas Austrumu valstu nodaļas sekretārs (1920), pēc tam darbojās Latvijas Armijas virspavēlnieka štāba operatīvajā daļā, bija militārais pārstāvis Vācijā (1921—1923). 1925. gadā beidza Francijas Kara akadēmiju. Kopš 1925. gada vadīja virsnieku apmācības, paaugstināts par pulkvedi (1927). 
Spānijas pilsoņu kara laikā bija Tautu Savienības Neiejaukšanās komisijas loceklis Spānijā (1938—1939).

Pēc Latvijas okupācijas viņam Kirhenšteina valdība 1940. gada jūlijā piešķīra ģenerāļa dienesta pakāpu un iecēla par Latvijas bruņoto spēku štāba priekšnieku, pēc Sarkanās armijas teritoriālā korpusa izveides 1940. gada oktobrī atvaļināts.

1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā apcietināts, aizvests uz PSRS un ieslodzīts Usoļlaga soda nometnē. Apsūdzēts par to, ka no Francijas kā krievu brīvprātīgo komandieris ieradies Deņikina armijā, cīnījies pret Sarkano armiju Donas un Caricinas frontē; bijis militārais atašejs, apmācību priekšnieks, ģenerālis Latvijas armijā.

Miris 1941. gada 24. novembrī Usoļjes soda nometnes Surmogas punktā.

Apbalvojumi
-----------

* Triju Zvaigžņu ordenis, III šķira
* Viestura ordenis
* Apbalvots arī ar Igaunijas, Francijas, Krievijas, Lietuvas, Polijas, Zviedrijas ordeņiem.

Atsauces
--------

1. ↑  «Latvijas Republikas Ārlietu ministrija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2021. gada 22. aprīlī. Skatīts: 2016. gada 12. augustā.
**Šaurlapu ežgalvīte** (latīņu: *Sparganium angustifolium*) ir vilkvālīšu dzimtas augu suga (pēc APG III sistēmas). Suga ir reti sastopama Eiropā, visvairāk atradņu ir Skandināvijā un Lielbritānijā. Latvijā šaurlapu ežgalvīte ir sastopama ļoti reti, galvenokārt Rīgas un Cēsu apkaimes ezeros. Savrupas atradnes ir konstatētas arī valsts dienvidaustrumu daļā.

Suga aug ezeros ar smilšainu pamatu, piekrastes joslā 0,2—1,3 m dziļumā. Veido nelielas, parasti blīvas grupas. Atradņu skaits, salīdzinot ar kādreizējo izplatību, mūsdienās būtiski sarucis. Ezeru piesārņošana un izbradāšana seklūdens joslā negatīvi ietekmē sugas populācijas. Ierakstīta Latvijas Sarkanajā grāmatā 2. kategorijā.

Apraksts
--------

Šaurlapu ežgalvīte ir daudzgadīgs ūdensaugs. Stublāja garums (parasti 0,5—1,5 m) variē atkarībā no augšanas vietas dziļuma. Lapas ir 0,5—0,8 cm šauras un līdz 70 cm garas, peldošas. Ziedkopa diezgan blīva, bez zariem, paceļas virs ūdens. Garākās seglapas pamats pie ziedkopas uzpūsts, ar plēvjainu malu. Vīrišķo ziedu galviņas 2-4, ziedkopas galā ļoti tuvu cita pie citas. Zemāk cieši zem ziedkopas vīrišķās daļas ir 2—4 sievišķo ziedu galviņas; tās sēdošas (apakšējās ar kātu), tuvu cita pie citas. Seglapas pie sievišķo ziedu galviņām ziedkopu parasti pārsniedz. Irbuļa palieka ar drīksnu īsāka nekā auglis, irbuļa palieka pie augļa taisna. Auglis ir 0,3—0,4 cm garš ar iežmaugu, vārpstveidīgs. Miklās krastmalās sastopama arī sauszemes forma, kam stublāja garums nepārsniedz 20—30 cm, bet lapas ir vēl īsākas. Zied jūnijā un jūlijā.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  «šaurlapu ežgalvīte - Sparganium angustifolium Michx. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-09-07.
**Eiropas politiskā kopiena** (**EPK**; angļu: *European Political Community*, *EPC*) ir platforma politiskām un stratēģiskām diskusijām par Eiropas nākotni, kas izveidota pēc Krievijas iebrukuma Ukrainā 2022. gadā. Grupa pirmo reizi tikās 2022. gada 6.–7. oktobrī Prāgā, un tajā piedalījās dalībnieki no 44 Eiropas valstīm, kā arī Eiropadomes priekšsēdētājs un Eiropas Komisijas priekšsēdētājs. Agresorvalstis Krievijas Federācija un Baltkrievija netika uzaicinātas uz kopienas sanāksmi.

Papildus ES dalībvalstīm EPC ietilpst arī Apvienotā Karaliste, Armēnija, Azerbaidžāna, Gruzija, Islande, Moldova, Turcija un Ukraina.
Paredzēts, ka katru gadu notiks divi samiti, pārmaiņus piedaloties ES un ārpus ES valstīm.

### Eiropas Savienības dalībvalstis

Eilera diagramma, kas rāda sakarības starp dažādām Eiropas valstu pārnacionālajām organizācijām un sadarbības līgumu darbības zonām. * s
* d
* l

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| * Karogs: Francija Francija
* Karogs: Vācija Vācija
* Karogs: Itālija Itālija
* Karogs: Nīderlande Nīderlande
* Karogs: Beļģija Beļģija
* Karogs: Luksemburga Luksemburga
* Karogs: Īrija Īrija
* Karogs: Dānija Dānija
 |  | * Karogs: Grieķija Grieķija
* Karogs: Spānija Spānija
* Karogs: Portugāle Portugāle
* Karogs: Austrija Austrija
* Karogs: Somija Somija
* Karogs: Zviedrija Zviedrija
 |  | * Karogs: Čehija Čehija
* Karogs: Igaunija Igaunija
* Karogs: Kipra Kipra
* Karogs: Latvija Latvija
* Karogs: Lietuva Lietuva
* Karogs: Malta Malta
* Karogs: Polija Polija
* Karogs: Slovākija Slovākija
* Karogs: Slovēnija Slovēnija
* Karogs: Ungārija Ungārija
 |  | * Karogs: Rumānija Rumānija
* Karogs: Bulgārija Bulgārija
* Karogs: Horvātija Horvātija
 |

### ES kandidātvalstis un potenciālās dalībvalstis

* Karogs: Albānija Albānija
* Karogs: Bosnija un Hercegovina Bosnija un Hercegovina
* Karogs: Gruzija Gruzija
* Karogs: Kosova Kosova
* Karogs: Moldova Moldova
* Karogs: Melnkalne Melnkalne
* Karogs: Ziemeļmaķedonija Ziemeļmaķedonija
* Karogs: Serbija Serbija
* Karogs: Turcija Turcija
* Karogs: Ukraina Ukraina

### EFTA valstis

* Karogs: Islande Islande
* Karogs: Lihtenšteina Lihtenšteina
* Karogs: Norvēģija Norvēģija
* Karogs: Šveice Šveice

### Citas Eiropas valstis

* Karogs: Armēnija Armēnija
* Karogs: Azerbaidžāna Azerbaidžāna
* Karogs: Apvienotā Karaliste Apvienotā Karaliste

Atsauces
--------

1. ↑  Eiropas valstu līderi Prāgā spriež par ciešāku sadarbību lsm.lv 2022. gada 6. oktobrī
**Zālainā ežgalvīte** (latīņu: *Sparganium gramineum*) ir vilkvālīšu dzimtas augu suga (pēc APG III sistēmas). Savvaļā tai ir šaurs izplatības areāls Skandināvijā un Baltijas centrālajā daļā. Savrupas atradnes ir arī citur Eiropā. Latvijā suga ir sastopama reti, galvenokārt Vidzemē.

Tā aug ezeros ar smilšainu pamatu, parasti litorāljoslā, 0,2-2,0 m dziļumā. Veido nelielas audzes. Ezeru piesārņošanas, braukšanas ar laivām un, seklākās vietās, izbradāšanas dēļ izplatība Latvijā samazinās. Ierakstīta Latvijas Sarkanajā grāmatā 2. kategorijā.

Apraksts
--------

Zālainā ežgalvīte ir daudzgadīgs ūdensaugs. Tā stublāja ir 0,5-1,5 m garš - tas variē atkarībā no augšanas vietas dziļuma. Lapas ir 0,3-0,5 cm šauras, līdz 2 m garas un peldošas. Apakšējā seglapa ziedkopas garumā vai garāka, pie pamata makstaina. Ziedkopa ir zaraina, izzied pakāpeniski, paceļas virs ūdens. Ziedu galviņas ir sēdošas, atstatu cita no citas. Uz ziedkopas ass augšdaļā 2-6 vīrišķo ziedu galviņas, apakšdaļā 3-5 sievišķo ziedu galviņas. Bieži 1 vai 2 sievišķo ziedu galviņas uz sānzariem. Apakšējā sievišķo ziedu galviņa kātaina. Auglis ir 0,3-0,5 cm garš, bez iežmaugas. Irbuļa palieka augļa galā knābjveidīga, noliekta. Zied no jūnija beigām līdz augustam.

Atsauces
--------

1. 1 2  «zālainā ežgalvīte - Sparganium gramineum Georgi - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-09-08.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Zālainā ežgalvīte***.
* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)
**Kavite** (filipīniešu: *Lungsod ng Cavite*, angļu: *City of Cavite*) ir pilsēta Filipīnās, Kavites provincē. Atrodas provinces ziemeļos, 7,5 km garu pussalu starp Bakooras līci austrumos un Manilas līci rietumos; ietilpst Manilas aglomerācijā. Administratīvi pilsētai pieder Korregidoras sala 35 km uz rietumiem. Lielākā daļa iedzīvotāju ir tagali.

Vēsture
-------

Pilsētas nosaukums cēlies no tagalu valodas vārda *kawit* — ‘āķis’, apzīmējot Kavitas pussalas āķveidīgo formu. 1571. gadā spāņu kolonizatori odibināja enkomjendu un sāka kolonizēt Kavites apkārtni. 1614. gadā dibināta Kavites province un pilsēta līdz 1954. gadam bija tās administratīvais centrs. Kavites osta bija viens no galapunktiem Manilas—Akapulko galeonu maršrutā, kas pastāvēja no 1565. līdz 1815. gadam. Pilsētā masveidā ieplūda ieceļotāji no Spānijas un Latīņamerikas, kas sekmēja kreoliskās čavakano valodas izveidošanos, kas joprojām nelielā apjomā tiek lietota ikdienā. 19. gadsimta beigās Filipīnu neatkarības cīņu laikā pilsēta un province bija viena no nozīmīgākajām kauju vietām. Rezultātā 1898. gada 12. jūnijā Kavites pilsētā tika pasludināta Filipīnu neatkarības deklarācija. Tajā pašā gadā Kavites osta, tāpat kā pārējās Filipīnas, nonāca ASV valdījumā, un šeit tika izbūvēta kara flotes bāze. 1940. gadā Kavitei piešķīra pilsētas statusu. 1954. gadā provinces administratīvais centrs tika pārcelts uz Tresemartiresu.

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------
**Sibīrijas skalbe** jeb **Sibīrijas īriss** (latīņu: *Iris sibirica*), ir daudzgadīgs skalbju dzimtas lakstaugs, kas izplatīts Eiropā un Centrālāzijā. Tas ir ziemcietīgs augs.

Apraksts
--------

Sibīrijas skalbei raksturīgi stingri ziedkāti, kuri parasti nevienāda garuma, zobenveida lapas, stāvs, vienkāršs un kails stublājs un krāšņi ziedi. Tie parasti izaug no 40 cm līdz 150 cm garumā. Lapas ir šauras, platumā aptuveni no 2 mm līdz 8 mm, lineāras un piestiprinās pie stublāja pamata. Stublāja galā veidojas 1—3 tumši zili, violeti ziedi (retos gadījumos var būt arī gaiši, teju balti). Pie zieda pamata veidojas arī īsas, plēvjveida pieziedlapas. Tā apziednis ir divkāršs, sastāvot no 3 iekšējā un 3 ārējā apziedņa lapām. Iekšējās apziedņa lapas ir stāvas un šauras, bet ārējās — platākas, atliekušās. Ziedu drīksnas, līdzīgi kā iekšējās apziedņa lapas, ir ar šķeltu galu. Auglis ir trīšķautņaina pogaļa bez knābja. Sakneņi ir resni, ložņājoši. Ļoti bieži sakneņa augšējā daļa brūna, klāta ar iepriekšējā gada lapu maksts atliekām.

Izplatība
---------

Kontinentālās izplatības suga centrālajā un austrumu Eiropā un Rietumsibīrijā. 

Latvijā sastopama gandrīz visā teritorijā. Nelielas grupas mitrās mežmalās un meža pļavās, purvainās pļavās, zāļu purvos ezeru ieplakās un grāvjos. Nosusināšanas un pļavu kultivēšanas dēļ izzūdošs augs. Dekoratīvo īpašību dēļ šis augs daudzviet tiek audzēts dārzos kā krāšņumaugs.

Audzēšana
---------

Vislabākie apstākļi Sibīrijas skalbju augšanai ir vieta ar pilnīgu saules apgaismojumu. Attiecībā uz augsni, tā var būt dažāda, tomēr vēlams, lai tā būtu irdena, caurlaidīga, ielabota. Vēlams, lai tā būtu neitrāla vai vāji sārmaina. Laistīšana nav nepieciešama, jo skalbēm patīk sausums (izņemot jaunos stādus augšanas periodā). Zied maijā, jūnijā.

Apdraudētība
------------

Ierakstīta Baltijas jūras reģiona Sarkanajā grāmatā un Latvijas Sarkanajā grāmatā 2. kategorijā.

Atsauces
--------

1. ↑  ,
2. 1 2  , Anastasiya Odintsova, *New Data On Pollination Of Iris Sibiricia L. (Iridiciae)*. Ivan Franko National University of Lviv,2014.
3. ↑  L.Keirāns, *Iepazīsim Latvijas augus*, Rīga "Zvaigzne "1993
4. ↑  Normunds Priedītis, *Latvijas augi*, Gandrs, Rīga, 2014
5. ↑  Bo Mossberg, Lennart Stenberg, *Den nya nordiska.FLORA*, Svenska, 2010
6. ↑   Archived 2015. gada 1. maijā, *Wayback Machine* vietnē. Utah University,*Growing Iris*. 2004, Utah, 51 South University Provo, UT 84601. 801-851-8460
7. ↑
**Ārija Elksne** (dzimusi **Grietiņa**, precējusies **Demidova**, vēlāk **Fišere**; dzimusi 1928. gada 7. februārī, mirusi 1984. gada 29. septembrī) bija latviešu dzejniece.

Biogrāfija
----------

Dzimusi 1928. gadā Rīgā Latvijas armijas mūziķa ģimenē. Mācījās Cēsu 1. pamatskolā (1935—1939), Krustpils pamatskolā (1939—1942) un Jēkabpils vidusskolā (1942—1947). 1947. — 1953. gadā studēja medicīnu LU Medicīnas fakultātē (no 1950. gada Rīgas Medicīnas institūtā), apprecējās ar studentu Aleksi Demidovu. 1952. gada Ziemassvētkos viņiem piedzima meita Ieva (vēlāk kļuva par arhitekti), bet kopdzīve ar Demidovu izjuka. 

Pēc studiju beigām viņa turpināja studijas RMI Bioloģijas katedras aspirantūrā embrioloģijas nozarē (1953—1957). 

Līdztekus piestrādāja Ķemeru sanatorijā (1953—1956), kur iepazinās ar tālaika Latvijas PSR Rakstnieku savienības valdes sekretāru Jūliju Vanagu, un pēc viņa pamudinājuma nolēma publicēt savus dzejoļus ar pseidonīmu Elksne.

No 1956. līdz 1965. gadam viņa strādāja par asistenti Rīgas Medicīnas institūta Bioloģijas un mikrobioloģijas katedrā. 1968. gadā viņa apprecējās ar operdziedātāju Miķeli Fišeru un 1970. gadā viņiem piedzima dēls Miķelis (vēlākais mākslinieks). Cieta no bipolāriem traucējumiem.

1984. gadā dzīvi beidza pašnāvībā. Apbedīta Baltezera kapos. Kapa pieminekļa autors Ojārs Feldbergs.

Bibliogrāfija
-------------

1956. gadā žurnālā "Padomju Latvijas Sieviete" iespieda viņas dzejoļi "Jau rudens vēji kļavu lapas raisa..." un "Laikam senu sapni redzu...". Elksnes pirmais dzejoļu krājums "Vārpu valoda" iznāca 1960. gadā un viņa ātri kļuva populāra. Dzeja savdabīga ar tiešumu — tā salīdzināta ar "vārsmās uzrakstītu pārskatu par dzīvi, kur atspoguļojas visi dzīves posmi un visi pārdzīvojumi".

### Dzeja

* "Vārpu valoda" (1960)
* "Uz tavu veselību, zeme!" (1963)
* "Vasaras vidū" (1966)
* "Galotņu gaisma" (1968)
* "Izlasīsim arī mēs" (1970)
* "Trešā bezgalība" (1971)
* "Kā Pēcītis gāja pie rūķiem" (1972)
* "Klusuma krastā" (1973)
* "Vēl vienai upei pāri" (1975)
* "Līdz saulei aizdomāt" (1977)
* "Mājupceļš" (1978)
* "Vēstules tālajai zvaigznei" (1978)
* "Metamorfozes" (1980)
* "Pie sirsnības strauta" (1982)
* "Stari" (1982)
* "Viršu karogs" (1986)
* Dzejas izlase "Es visu mūžu mīlējusi esmu" (1988)
* "Gaismas gadi" (1994)
* "Lūgums" (2005)
* "Mīlēdama" (2008)

Atsauces
--------

1. 1 2  Es visu mūžu mīlējusi esmu Tekla Šaitere, diena.lv 2004. gada 25. septembrī
2. ↑  Dzejniece Ārija Elksne – arī mūsējā rsu.lv
3. ↑  LU LFMI Latviešu folkloras krātuve[novecojusi saite]

Ārējās saites
-------------

* Ārija Elksne

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 18662638
* LNB: 000014668
* LCCN: n85193514
* ISNI: 0000 0000 7949 9801
* GND: 1047955024
* NKC: xx0006393

 |

 |
**Sēlijas Sporta skola** ir profesionālas ievirzes sporta izglītības iestāde, kura īsteno bērnu un jauniešu profesionālās ievirzes programmas vispārējās fiziskās izglītības sagatavošanā, vieglatlētikā, volejbolā un futbolā. 2017./2018. mācību gadā 23 mācību grupās mācījās 336 audzēkņi un strādāja 13 treneri.. Skolas administrācijas adrese ir Viesītē, bet tai ir vairākas mācību īstenošanas vietas — futbols Viesītē, Pļaviņās, Salā un Biržos, vieglatlētika Viesītē un Ābeļos, volejbols Viesītē, Aknīstē un Zasā. Skola ir Latvijas Vieglatlētikas savienības, Latvijas Volejbola federācijas un Latvijas Futbola federācijas biedrs. Tā ir uzņemta Latvijas Sporta izglītības iestāžu direktoru padomē. Skola sadarbojas ar Viesītes Sporta klubu, kas organizē dažādas sacensības un sportiskas brīvā laika nodarbības.

Vēsture
-------

Viesītes pilsētas stadions
Viesītes novada pašvaldība 2007. gadā pieņēma lēmumu par Viesītes sporta skolas dibināšanu. Skolas pirmā akreditācija notika 2008. gadā. Sākotnēji tā darbojās Viesītes vidusskolas telpās. Pakāpeniski skola paplašināja savu darbības teritoriju un 2016. gadā ieguva jaunu nosaukumu Sēlijas Sporta skola. 2016. gadā tika atklāts renovētais Viesītes stadions, ko aktīvi izmanto skolas audzēkņi. 2018. gadā Sporta skolas administrācija ieguva jaunu mājvietu Smilšu ielā, bijušās Viesītes arodvidusskolas telpās.

Izglītības programmas
---------------------

* volejbols;
* futbols;
* vieglatlētika;

Atsauces
--------

1. ↑  Skolas pašnovērtējuma ziņojums 2018. gada 27. augustā
2. ↑  Atklāj rekonstruēto stadionu Viesītē
3. ↑  Daļa arodskolas mācību korpusa, kā arī sporta zāle nodota Sēlijas Sporta skolas rīcībā.

Ārējās saites
-------------

* Sēlijas Sporta skola

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Viesītes novada skolas |
| --- |
|  |
| Ģimnāzijas un vidusskolas | 
* Viesītes vidusskola

 |
|  |
| Sākumskolas un pamatskolas | 
* Rites pamatskola

 |
|  |
| Profesionālās ievirzes skolas | 
* Sēlijas Sporta skola
* Viesītes mūzikas un mākslas skola

 |

 |
**Amanda Ziemele** (dzimusi 1990. gadā Rīgā) ir latviešu gleznotāja, 2021. gada Purvīša balvas ieguvēja.

Biogrāfija
----------

A. Ziemele ieguvusi bakalaura grādu glezniecībā Latvijas Mākslas akadēmijā. No 2015. līdz 2018. gadam studijas turpinājusi *Hochschule für Bildende Künste* Drēzdenē (Vācijā), viņas diplomdarbs *Gaining Ground* saņēmis *Freundeskreis der HfBK Dresden* balvu kā labākais maģistrantūras studenta darbs, nominēts arī Eiropas mākslas studentu darbu balvai *Start Point Prize* (2018). Ieguvusi BDO balvu jauno mākslinieku atbalstam (2020). Kopš 2020. gada viena no nekomerciālās mākslinieku vadītās galerijas *LOW* komandas.

Kopš 2016. gada sarīkojusi vairākas personālizstādes, iesaistījusies dažādos sadarbības projektos, piedalījusies izstādēs Latvijā un ārzemēs. Viņu saista glezniecības formālās īpašības un ar tām saistītu ideju un kontekstu lauks, instalācijas saistība ar telpu, intervences un humors.

2021. gada 11. jūnijā A. Ziemele saņēma Purvīša balvu par izstādi "Kvantu matu implanti" (2019) kim? Laikmetīgās mākslas centrā.

2023. gadā Latvijas Nacionālajā māksla muzejā notika A. Ziemeles personālizstāde "Saule ar zobiem". 2023. gada vasarā tika paziņots, ka A. Ziemele nākamajā gadā pārstāvēs Latviju Venēcijas mākslas biennālē.

Atsauces
--------

1. ↑  Amanda Ziemele, lektore. lma.lv.
2. ↑  Purvīša balvu 2021 saņem Amanda Ziemele. Satori.lv.
3. ↑  Venēcijas biennāles izstādē Latviju pārstāvēs māksliniece Amanda Ziemele

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 33146936824313782658
* GND: 1181706300

 |

 |
Livonijas mestra zīmogs ar uzrakstu "(Sigillum) (Com)MENDATORIS DOM(us) (the)VTO(nic)I IN LIVONIA" - "Vācu ordeņa komandiera Livonijā zīmogs".
**Bruno** (vācu: *Bruno*) (miris 1298. gada 1. jūnijā), bija Livonijas ordeņa mestrs no 1296. - 1298. gada 1. jūnijam, kritis kaujā pie Turaidas.

Hronikas liecības
-----------------

>  Rusova hronika par mestru Brūno:  
> 
> 
> 
> 
> "Bruno, 20. Vācu ordeņa mestris, sāka valdīt 1296.g. Viņa laikā izcēlās liels kaŗš starp ordeni un trešo Rīgas virsbiskapu Jāni Fechti un visu kapiteli. Minētais biskaps un visa biskapija sabiedrojās ar leišiem un citiem nekristīgiem pret Vācu ordeni un ataicināja viņus savā zemē. Mestris Bruno ar ordeņbrāļiem bija spiests arī rīkoties uz kaŗu. Abi kaŗaspēki satikās pie Turaidas. Biskapa kaŗaspēks kopā ar nekristīgiem leišiem uzvarēja, Kaujā krita mestris Bruno un 60 ordeņbrāļu. Biskapa ļaudis un Rīgas pilsoņi tapa ļoti pārdroši un aplenca ordeņa pili Ādažus, bet tika atsisti. Šeit galu dabūja ap 400 rīdzinieku: daudzus nosita un daudzi noslīka. Tas bija 1298. gadā".
> 
> 
>

Ārējās saites
-------------



| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: **Heinrihs fon Dinkelāge**  |  **Livonijas Ordeņa mestrs** 1296. gads - 1298. gads | Pēctecis: **Gotfrīds fon Roge**  |
|  |
| --- |
| C2P C2P artilērijas vilcējs |
| C2P |
| Galvenie tehniskie parametri |
| Apkalpe | 2 clv. |
| Garums | 2,85 m |
| Platums | 1,80 m |
| Augstums | 1,58 m |
| Masa | 2,75 t |
| Bruņas un bruņojums |
| Bruņas |  |
| Pamatbruņojums |  |
| Sekundārais bruņojums |  |
| Mobilitāte |
| Dzinējs | Fiat 122B 46 zs (34 kW) |
| Ātrums uz ceļa | 45 km/h |
| Jauda/masa | 16,7 zs/t |
| Maks. attālums | 150 km (pa ceļiem),100 km (pa beczeļiem) |

**C2P** (poļu: *ciągnik 2-tonowy polski*) tulkojumā *vilcējs 2 tonnīgais* — Polijas kāpurķēžu artilērijas vilcējs, viens no visvairāk Polijā izgatavotajiem.

Vēsture
-------

C2P
Kāpurķēžu artilērijas vilcēju C2P konstruēja inženieri J.Lapuževskis un A. Šmidts. Šī bija uzlabota vilcēja C2T versija. Tas tika konstruēts uz tanketes TKS bāzes. Pirmā partija tika izgatavota 1937. gadā un tā sastāvēja no 196 mašīnām. Sakarā ar Otrā pasaules kara sākšanos otrā partija pilnībā tā arī netika izgatavota.

Pielietojums
------------

Vilcējs C2P visbiežāk tika lietots, lai pārvietotu vieglos lielgabalus (it īpaši Bofors wz. 36). Tāpat tas tika lietots arī munīcijas pārvadāšanai. 1938. gadā uz vilcēja tika novietots artilērijas lielgabals, kā rezultātā radās PAI TKS-D. Diemžēl, projekts tā arī netika pabeigts sakarā ar kara sākšanos.

Līdz mūsdienām saglabājušies
----------------------------

Līdz mūsdienām ir saglabājušies vairāki vilcēji. Tie atrodas muzejos Arlonē (Beļģija), Varšavā (Polija) un Obernē (ASV, Indiānas štatā).

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***C2P***.

(poliski) Apraksts un bildes

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Polijas bruņutehnika no 1918. līdz 1939. gadam |
| --- |
|  |
| Tanketes | 
* TKS

 |
|  |
| Vieglie tanki | 
* 4TP
* 7TP
* 9TP
* 10TP

 |
|  |
| Vidējie tanki | 
* 14TP

 |
|  |
| Smagie tanki | 
* 20/25TP

 |
|  |
| Peldošie tanki | 
* WB-10
* PZInż 130

 |
|  |
| Bruņuautomobiļi | 
* Ford FT-B
* Korfanty
* Wz.28
* Wz.29
* Wz.34

 |
|  |
| Artilērijas vilcēji | 
* C2P
* C7P

 |
|  |
| Pašgājējartilērijas iekārtas | 
* PZInż.160
* TKD
* TKS-D

 |

 |
Tatāri (pa labi) attēloti sienas gleznojumā, kurā attēlotas 56 Ķīnā atzītās etniskās grupas
**Ķīnas tatāri** (tatāru: *Qıtay tatarları*, تاتارلار) ir nacionālā minoritāte Ķīnā. Viena no 56 oficiāli atzītajām Ķīnas tautām. Viņi ir tatāru pēcteči, kas pārcēlās uz Ķīnu 19. gadsimtā. Lielākoties viņi apdzīvo Siņdzjanas Uiguru autonomo reģionu. Pēc reliģijas viņi ir sunnītu musulmaņi. Rakstot lieto arābu rakstību.

Ķīnas tatāru skaits 2010. gadā bija 3556 cilvēku.

Vēsture
-------

Mūsdienu Ķīnas tatāru senči ir Sibīrijas un Volgas tatāri. Līdz 19. gadsimtam, galvenokārt pateicoties tatāru tirgotājiem, Vidusāzijā izveidojās ievērojama tatāru minoritāte. Vēlāk tatāru tirgotāji sāka pārcelties no Vidusāzijas uz Austrumturķestānu, kas piederēja toreizējai Cjinu impērijai, lielākoties reģiona ziemeļos. 

19. gadsimta otrajā pusē un 20. gadsimta sākumā arī Mandžūrijā sāka parādīties tatāri. Mandžūrijā dzīvojošie tatāri atšķirībā no Siņdzjanā dzīvojošajiem turpināja uzturēt kontaktus ar krieviem, lielākoties ar tiem pašiem ieceļotājiem. Vēlāk Mandžūrijas tatāru kopiena pilnībā izšķīrās, tās pārstāvji izceļoja uz lielajām pilsētām vai citām valstīm, savukārt Siņdzjanas kopiena pastāvīgi sarūk.

Skatīt vēl
----------

* Krimas tatāri
* Volgas tatāri
* Lietuvas tatāri

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ķīnas tatāri***.
**Pēteris Bagrations** (krievu: *Пётр Рома́нович Багратио́н*) jeb **Petre Bagrationi** (gruzīnu: პეტრე ბაგრატიონი (მეცნიერი), 1818—1876) bija gruzīnu izcelsmes Krievijas Impērijas armijas ģenerālleitnants (1865). Baltijas ģenerālgubernators (1870—1876).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1826. gada 4. septembrī Kizļaras cietoksnī Dagestānā kņaza Revaza Bagrationi (1778—1834) un viņa sievas Annas Ivanovas ģimenē. Viņa tēvs bija ģenerāļa Pētera Bagrationa jaunākais brālis, cēlies no Kartlijas caru Bagrationi dzimtas.

No 1831. līdz 1835. gadam mācījās kavalērijas junkuru skolā, sāka dienēt lebgvardes kavalērijas eskadronā. 1840. gadā kļuva par gvardes inženieru korpusa komandiera adjutantu, 1844. gada oktobrī viņu uz sešiem mēnešiem nosūtīja uz Vāciju, Franciju un Angliju, lai pētītu galvānisma pielietojumu inženierzinātnēs. Viņš ierosināja zelta ieguvi no rūdām, izmantojot elektrizētu cianīda sārmu šķīdumu. 1845. gadā Bagrations kļuva par Pēterburgas Kalnu institūta direktora Leihtenbergas hercoga Maksimiliāna (*Maximilian de Beauharnais, Herzog von Leuchtenberg*) adjutantu, pavadīdams viņu ārzemju ceļojumos.

Pēc hercoga Maksimiliāna nāves 1852. gadā Krievijas Impērijas ķeizars Nikolajs I pulkvedi Bagrationu iecēla par savu flīģeļadjutantu leibgvardes kavalērijas pulkā, 1858. gadā paaugstinot par ģenerālmajoru.
1862. gadā viņu iecēla par Tveras gubernatoru, bet 1870. gadā par Baltijas ģenerālgubernatoru. 1875. gada 25. aprīlī viņš parakstīja nolikumu par luterāņu tautskolām Kurzemes un Igaunijas guberņās, paredzot obligātu krievu valodas mācīšanu pagastu un draudžu skolās no 1880. vēlāk no 1885. gada.

Miris no astmas saasinājuma 1876. gada 29. janvārī Pēterburgā.

| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: **Pēteris Albedinskis**  |  **Rīgas (Vidzemes, Igaunijas un Kurzemes) ģenerālgubernators** 1870—1876 | Pēctecis: **Aleksandrs Ikskils-Gildenbands (kā Vidzemes gubernators)**  |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 197803999
* ISNI: 0000 0001 3961 2184
* GND: 1017119481

 |

 |
**Arjauns Erigaisi** (telugu: అర్జున్ ఎరిగైసి; dzimis 2003. gada 3. septembrī, Karimnagarā) ir Indijas starptautiskais lielmeistars šahā (2018).

Biogrāfija
----------

2015. gadā izcīnījis 2. vietu Āzijas jauniešu šaha čempionātā U12 vecuma grupā. 2017. gadā uzvarējis Āzijas jauniešu šaha čempionātā un izcīnījis 2. vietu Pasaules jauniešu šaha čempionātā U14 vecuma grupās. 2019. gadā uzvarējis Nāciju Sadraudzības valstu jauniešu šaha čempionātā U16 vecuma grupā.

2021. gada novembrī Rīgā ierindojies 58. vietā 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā.

Par panākumiem turnīros FIDE 2018. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) un starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumus. Kļuvis par lielmeistaru 14 gadu, 11 mēnešu un 13 dienu vecumā.

Atsauces
--------

1. ↑  Hanamkonda boy set to create ripples in chess world
2. ↑  Asian Chess Championship U14
3. ↑  World Youth Chess Championship 2017 U14
4. ↑  2021 FIDE Chess.com Grand Swiss
5. ↑  89th FIDE Congress, 26 Sep.-6 Oct. Batumi, Georgia

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Ramešbābu Pragnanandhā** (tamilu: பிரஞ்ஞானந்தா ரமேஷ்பாபு; dzimis 2005. gada 10. augustā, Čennai) ir Indijas starptautiskais lielmeistars šahā (2018).

Biogrāfija
----------

Trīs reizes uzvarējis Pasaules jauniešu šaha čempionātos dažādās vecuma grupās: U8 (2013), U10 (2015), U18 (2019).

Daudzu starptautisko šaha turnīru laurēats, tajā skaitā uzvarējis *Xtracon Chess Open* (Dānija, 2019), *Polgar Challenge* (tiešsaite, 2021). 2021. gadā piedalījies FIDE Pasaules kausa izcīņā pēc izslēgšanas sistēmas, kurā nokļuvis līdz 4. kārtai, kurā piekāpies Maksimam Vašjēram-Lagravam.

2021. gada novembrī Rīgā ierindojies 72. vietā 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā. 2022. gada janvārī dalījis 11.-12. vietu tradicionālajā *Tata Steel Masters* lielmeistaru turnīrā.

Pārstāvējis Indijas komandu Pasaules šaha olimpiādē un 2022. gadā izcīnījis bronzas medaļu komandu vērtējumā.

2022. gada novembrī uzvarējis Āzijas individuālajā šaha čempionātā vīriešiem.

2023. gada augustā Baku izcīnījis 2. vietu FIDE Pasaules kausa izcīņā šahā, pusfinālā pieveicot Fabiāno Karuānu, bet finālā piekāpjoties Magnusam Kārlsenam, un iekļuvis FIDE pretendentu turnīrā.

2023. gada novembrī Daglasā ierindojies 13. vietā "FIDE Grand Swiss" turnīrā.

Par panākumiem turnīros FIDE 2016. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2018. gadā — starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. Bijis jaunākais šahists vēsturē, kas ieguvis starptautiskā meistara nosaukumu 10 gadu, 10 mēnešu un 19 dienu vecumā. Par lielmeistaru kļuvis 12 gadu, 10 mēnešu un 14 dienu vecumā, kļūstot par otru jaunāko lielmeistaru šaha vēsturē pēc Sergeja Karjakina.

Viņa vecākā māsa ir šaha lielmeistare Vaišali Ramešbābu.

Atsauces
--------

1. ↑  I’m Praggnanandhaa, world’s youngest ever chess International Master
2. ↑  Praggnanandhaa Wins Gold In World Youth Chess Championships, India End With Record Seven Medals
3. ↑  2021 FIDE Chess.com Grand Swiss
4. ↑  ChessPro. Tata Steel Masters. Вейк-ан-Зее, Нидерланды 2022. Все о турнире
5. ↑  44th Olympiad Chennai 2022 Open
6. ↑  Asian Continental Chess Championship-2022
7. ↑  Chess World Cup 2023
8. ↑  2023 FIDE Grand Swiss
9. ↑  Praggnanandhaa — youngest chess IM in history!
10. ↑  Rameshbabu Praggnanandhaa chases world grandmaster age record at 11
11. ↑  Chennai's Praggnanandhaa becomes 2nd youngest GM

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)