recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Latvijas šahistu komanda Pasaules šaha čempionātā Buenosairesā. No kreisās: Tenis Melngailis, Vladimirs Petrovs, Milda Lauberte, Lūcijs Endzelīns.
**Tenis Vitauts Melngailis** (1912. gada 13. decembris, Taškenta — 1980. gada 8. decembris, Rīga) bija Latvijas šahists.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1912. gadā Taškentā Emila Melngaiļa ģimenē. Šahu spēlēt Tenim iemācīja tēvs, kas pats bija spēcīgs šahists. Jau 1936. gadā Tenis Melngailis Latvijas izlases sastāvā piedalījās neoficiālajā šaha olimpiādē Minhenē pie 1. rezerves galdiņa (+4, =1, -5). 1938. gadā viņš izcīna vietu Ķemeru - Rīgas 2. starptautiskajā šaha turnīrā, kur spēcīgā konkurencē dalīja 11.-12. vietu. 1939. gadā otru reizi spēlēja Latvijas izlases sastāvā Pasaules šaha olimpiādē Buenosairesā pie 1. rezerves galdiņa (+4, =3, -1). 1940. gada valsts izlases kandidātu turnīrā Rīgā ieņēma 7. vietu. Otrā Pasaules kara gados no 1943. līdz 1944. gadam vadīja Latvijas šaha savienību. Pēckara gados turpināja aktīvi piedalīties dažādās sacensībās. 1946. gadā viņš izcīna uzvaru I kategorijas turnīrā Rīgā un kļūst par PSRS sporta meistarkandidātu. Tajā pašā gadā tiek dalīta 3.-5. vieta Friča Apšenieka memoriālā. 1947. gadā dalīja 3.-4. vietu Hermaņa Matisona memoriālā.  Vadījis šaha nodaļa žurnālā "Bērnība". Tomēr vēlāk Latvijas mēroga sacensībās rezultāti bija viduvēji, un 1950. gados Melngailis pamazām pārtrauca savas šahista gaitas.

Vietas Latvijas šaha čempionātos
--------------------------------

* 1938. gada Latvijas šaha čempionāts - 2. vieta 2. priekšsacīkšu grupā.
* 1941. gada Latvijas šaha čempionāts - 9. vieta.
* 1943. gada Latvijas šaha čempionāts - 10. vieta.
* 1946. gada Latvijas šaha čempionāts - 8. vieta.
* 1947. gada Latvijas šaha čempionāts - 8.-9. vieta.
* 1948. gada Latvijas šaha čempionāts - 8.-9. vieta.

Atsauces
--------

1. ↑  unofficial Chess Olympiad: Munich 1936
2. ↑  Kemeri 1939
3. ↑  8th Chess Olympiad: Buenos Aires 1939
4. ↑  National tournament- Riga 07.10-30.12.1940
5. ↑  «Tournament of 1 category - Riga 5-30.6.1946». Arhivēts no oriģināla, laiks: 18.01.2014. Skatīts: 09.05.2013.
6. ↑  «Memorial F.Apsheniek - Riga 10-29.12.1946». Arhivēts no oriģināla, laiks: 07.03.2013. Skatīts: 09.05.2013.
7. ↑  Memorial G.Matison- Riga 24.8-12.9.1947

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
Īgelštrēmu dzimtas ģerbonis.
**Īgelštrēmi** (zviedru: *Igelström*) ir vācbaltiešu dzimta, kas 17. gadsimta sākumā ieceļoja Zviedru Vidzemē un vēlāk izplatījās arī Krievijā. 1747. gadā ierakstīta Vidzemes bruņniecības un 1806. gadā Igaunijas bruņniecības matrikulā.

Vēsture
-------

Dzimtas ciltstēvs ir zviedru pulkvedis Bengts Haraldsons, kura dēls Haralds Bengtsons (1604–1678) bija Zviedru Vidzemes gubernatora Juhana Šites kambarkungs. Pēc poļu—zviedru karu beigām viņš ieguva tādas Zviedru Vidzemes muižas kā Ropku (*Ropkoy*), Laivu (*Laiwa, Laeva*) un citas mūsdienu Igaunijā, kā arī Mazbrenguļu muižu (*Klein-Wrangelshof*), tagadējā Dikļu pagastā Latvijā. 
1645. gadā pulkvedi Bengtu Haraldsonu un viņa pēcnācējus iecēla Zviedrijas dižciltīgo kārtā un piešķīra uzvārdu Īgelštrēms (*von Igelström*, no "dēļu straumes").

Viņa mazmazdēls majors Haralds Haraldsons Īgelštrēms Lielā Ziemeļu kara laikā bija gan Zviedrijas, gan Polijas-Lietuvas kopvalsts dienestā un 1710. gadā krita kaujā pret krieviem pie Drujas. Pēc  Vidzemes kapitulācijas un inkorporācijas Krievijas impērijā viņa dēli sadalīja tēva īpašumus un iegādājās vēl citas muižas. 
Pieci brāļi Gustavs Heinrihs (1695–1771, Ropkas un Laivas muižu īpašnieks, Vidzemes landmaršals), Haralds Vilhelms (1696–1760, Devēnas (*Deewen*) muižnieks), Otto Reinholds (miris 1751, Dzelzavas muižnieks), Georgs Reinholds (1698–1752) un Leonards Johans (1702–1782, Codes un Kleistu muižnieks) 1739. gadā par īpašiem nopelniem ieguva mantojamu barona titulu.

Savukārt Gustava Heinriha Īgelštrēma dēli Haralds Gustavs (1733–1804), Jakobs Johans (1735–1804) un Otto Heinrihs (1737–1823, ģenerālis, Šampētera, Anniņmuižas un Zolitūdes muižnieks) 1792. gadā ieguva mantojamu Svētās Romas impērijas grāfa titulu. Ģenerālmajors Aleksandrs Īgelštrēms (1770–1855) 1845. gadā ieguva Krievijas impērijas grāfa titulu.

* ģenerālis Oto Heinrihs Īgelštrēms
* decembrists Konstantīns Īgelštrēms
* ģenerālis Heinrihs Īgelštrēms (1825-1899)
* rakstnieks Andrejs Īgelštrēms

Atsauces
--------

1. ↑  Otto Magnus von Stackelberg. *Genealogisches Handbuch der estländischen Ritterschaft*, Bd.: 1, Görlitz, [1931] , Seite 67
2. ↑  Estonian Historical Archive, 2006
**Daudzlapu airene** (latīņu: *Lolium multiflorum*) ir viengadīgs vai divgadīgs 20—65 cm augsts lakstaugs. Stumbru nedaudz, tie pacili, gludi, tikai zem vārpas rauji, ar lapām. Lapas pamīšus, vienkāršas, veselas, šauri lineāras, plakanas, 0,1—1 cm platas, virspusē un gar malām raupjas, gaiši zaļas. Lapu makstis vairāk vai mazāk garas, gludas vai mazliet raupjas, augšējā nedaudz uzpūsta, mēlīte īsa, strupa, dažreiz tās nav. Zied jūlijā un augustā. Ziedkopa — līdz 30 cm gara, taisna vārpa ar izlocītu asi. Vārpiņas zaļas, lielas, ar 5—15 ziediem, sēdošas, no sāniem saspiestas, novietotas pret vārpas asi ar šauro pusi, ar īsiem akotiem, ziedēšanas laikā stipri atstāv no vārpas ass. Vārpiņas plēksne 1, īsāka par vārpiņu, ar nedaudzām dzīslām, šķautnes nav. Zieda plēksnes 2, gandrīz vienādas; ārējā plēksne bez šķautnes, augšējiem ziediem ar īsu akotu, bet apakšējiem ziediem bez akota; zieda iekšējā plēksne ar šķautni un ar sīkiem dzelonīšiem gar to. Auglis — 0,3—0,6 cm garš grauds. Dod labu sienu, sevišķi maigu siena masu, ko labprāt ēd visi mājdzīvnieki. Var iegūt 1—2 siena ražas. Cieš no ziemas sala.

Ārējās saites
-------------

* *jílek mnohokvětý Lolium multiflorum Lam.*. BioLib.cz
**Jānis Dripe** (dzimis 1953. gada 18. janvārī Rīgā) ir latviešu arhitekts, pasniedzējs, politiķis un diplomāts.
Latvijas Republikas Kultūras ministrs (1993—1995), Latvijas vēstnieks Zviedrijā (1996—2001), vēlāk Apvienotajā Karalistē (2002—2005). No 2006. līdz 2011. gadam J. Dripe bija Rīgas pilsētas galvenais arhitekts.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1953. gadā Rīgā skolotāju Andreja Dripes un viņa sievas Zigrīdas ģimenē.
Bērnībā dzīvoja Palsmanē, no 1960. gada dzīvoja pie tēva vecākiem Rīgā, sāka mācīties Rīgas 44. vidusskolā, tad pārcēlās uz Cēsīm, kur viņa tēvs līdz 1969. gadā strādāja Cēsu darba kolonijā nepilngadīgajiem.

Studēja Rīgas Politehniskā institūta Arhitektūras fakultātē, bija Latvijas Radošo savienību Kultūras padomes priekšsēdētāja vietnieks, vēlāk priekšsēdētājs (1991—1993) un Latvijas Arhitektu Savienības priekšsēdētājs (1993—1996).
1993. gadā J. Dripe kļuva par kultūras ministru Valda Birkava valdībā. 1994. gadā saglabāja amatu arī sekojošajā Māra Gaiļa valdībā. Bija partijas "Latvijas Ceļš" biedrs.

1996. gadā viņš kļuva par Latvijas vēstnieku Zviedrijā. 2001. gadā J. Dripe atgriezās Latvijā un kļuva par Ārlietu ministrijas Valsts protokola vadītāju, vēlreiz atgriežoties šajā amatā 2004. gadā. 2002. gadā viņš tika norīkots par Latvijas vēstnieku Lielbritānijā un Ziemeļīrijā.

2006. gadā J. Dripe kļuva par Rīgas pilsētas galveno arhitektu, būdams amatā līdz 2011. gadam, kad Rīgas domes priekšsēdētājs Nils Ušakovs viņu atbrīvoja no amata. Drīz pēc tam J. Dripe kļuva par kultūras ministres Žanetas Jaunzemes-Grendes padomnieku.

Apbalvojumi
-----------

* Latvijas PSR Valsts prēmija arhitektūrā par Valkas Brāļu kapu izveidi
* Akadēmiskās vienības "Austrums" goda biedrs (1999)
* Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieks (2001) un Zviedrijas Polārās Zvaigznes ordeņa kavalieris.

Darbi
-----

J. Dripe ir publicējis vairāk nekā 300 rakstu par arhitektūru un kultūru Latvijas un ārvalstu presē. Viens no žurnāla "Latvijas Architektūra" dibinātājiem.

* "Latvijas arhitektūra no senatnes līdz mūsdienām" (līdzautors kopā ar Jāni Krastiņu un Ivaru Strautmani)
* Latvijas arhitektūra, 1991-2011; Rīga: Jumava, 2013. – 316 lpp.

Ārējās saites
-------------

* Pašlustrācija. Arhitekts Jānis Dripe lsm.lv 2019. gada 31. janvārī

Atsauces
--------

1. ↑  Cēsu Centrālā bibliotēka
2. ↑  Kolonijas audzinātājs Andrejs Dripe. Dēla piezīmes Gunta Šenberga, 2021. gada 17. aprīlī
3. ↑  Toms Grīnbergs. «Akadēmiskās vienības "Austrums" 116. gadadienas svinības LU Mazajā aulā». *foto.lu.lv*, 1999-10-30. Skatīts: 2021-11-24.
4. ↑  Ainārs Lerhis, Ainārs Dimants. *Akadēmiskā vienība "Austrums" 125 gados*. Rīga : N.I.M.S, 2011. 813. lpp. ISBN 9789984679815.
5. ↑  «Apbalvotie un statistika | Latvijas Valsts prezidenta mājaslapa». *www.president.lv*. Skatīts: 2021-02-15.
**Jorubi** (pašnosaukums: *Àwọ̀n ọ́mọ́ Yorùbá*) ir viena no Āfrikas tautām, kas apdzīvo Beninas līča piekrasti Nigērijā un Beninā. Kompakti apdzīvo Nigērijas dienvidrietumus, tā saukto Jorubalendu un Beninas dienvidus. Jorubi ir dominējošā tauta septiņos Nigērijas štatos: Ojo, Ogunā, Lagosā, Ondo, Osunā, Ekiti un Kvarā. Beninā jorubi ir trešā lielākā tauta, kur veido 12% no iedzīvotāju kopskaita, bet Nigērijā tā ir otra lielākā etniskā grupa pēc hausiem, veidojot ap 21% no iedzīvotāju kopskaita. Relatīvi nelielas jorubu grupas dzīvo Ganā, Togo, Kotdivuārā, kā arī diasporā ASV, Apvienotajā Karalistē, Kanādā un citur. Runā jorubu valodā, liela daļa bilingvāli angļu (Nigērijā) un franču (Beninā) valodā.

Vēsture
-------

Jau senatnē jorubiem bija vairāki kultūras un valstiski veidojumi. Senās Ifes pilsētas izcelsme pēc arheoloģiskajiem izrakumiem datējama ap 600. gadu p.m.ē. Līdz pat mūsdienām Ife tiek uzskatīta par jorubu svēto pilsētu. Kā ievērojama valsts Ife pastāvēja no 1100. līdz 1700. gadam. Ziemeļrietumos no Ifes 18.—19. gadsimtā pastāvēja Ojo karaliste. Pēc Sokoto kalifāta iebrukuma 18. gadsimta vidū jorubu valstis panīka, un to starpā izcēlās pilsoņu karš, kā rezultātā ievērojams daudzums jorubu tika pakļauti vergu tirdzniecībai un izvesti uz Ameriku. 1882. gadā briti pakļāva jorubu teritorijas, nodibinot protektorātu. 1960. gadā, Nigērijai iegūstot neatkarību, jorubu zemes iekļāvās Nigērijas federācijā.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 311. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Jorubi***.
* *Encyclopædia Britannica* ieraksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85149240
* SUDOC: 027335453
* BNF: cb11939949g (data)
* NKC: ph117658

 |

 |
**Vladimirs Potkins** (krievu: *Владимир Алексеевич Поткин*; dzimis 1982. gada 28. jūnijā Ribinskā) ir Krievijas starptautiskais lielmeistars šahā (2001).

Biogrāfija
----------

No 1999. līdz 2002. gadam vairākkārt pārstāvējis Krieviju Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos dažādās vecuma grupās. 2000. gadā Grieķijā izcīnījis bronzas medaļu Eiropas junioru šaha čempionātā U18 vecuma grupā. Daudzkārtējs Pardubices šaha festivālu laureāts, kuros piecas reizes dalījis otro vietu (2000, 2003, 2004, 2005, 2006). Divas reizes dalījis pirmo vietu Luāras starptautiskajos šaha turnīros (2005, 2007). 2007. gadā dalījis 1.-9. vietu Saratovas starptautiskajā šaha turnīrā. 2009. gadā Havanā ieņēmis 2. vietu Hosē Raula Kapablankas memoriālā. 2011. gadā Francijā uzvarējis Eiropas individuālajā šaha čempionātā. 2011. gadā Hantimansijskā piedalījies Pasaules šaha kausa izcīņā pēc izslēgšanas sistēmas, kur 4. kārtā zaudējis Aleksandram Griščukam. 2012. gada Krievijas šaha čempionātā superfinālā dalījis 1.-6. vietu ar Sergeju Karjakinu, Pjotru Svidleru, Dmitriju Andreikinu, Dmitriju Jakovenko un Jevgeņiju Aleksejevu, taču pārspēlēs palicis 5. vietā.

Par panākumiem turnīros FIDE 1999. gadā Potkinam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2001. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. Pazīstams arī kā šaha treneris, kurš ir strādājis ar Janu Ņepomņaščiju un Krievijas šaha izlasi.

Atsauces
--------

1. ↑  Tournament report October 2007: Aratovsky Memorial 2007 open
2. ↑  XLIV CAPABLANCA IN MEMORIAM 2009 - Grupo Premier
3. ↑  «Vladimir Potkin Becomes European Champion». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 9. aprīlī. Skatīts: 2017. gada 20. martā.
4. ↑  2011 World Cup
5. ↑  «65th Russian Chess Championships 2012». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2022. gada 12. oktobrī. Skatīts: 2017. gada 20. martā.
6. ↑  Vladimir Potkin on chess coaching and cheating
7. ↑  «Motylev and Potkin appointed coaches of Russian national team». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 4. oktobrī. Skatīts: 2017. gada 20. martā.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Tura** (krievu: *Тура*, evenku: *Typy*) ir ciemats Krasnojarskas novadā Krievijas Federācijā. Evenku rajona administratīvais centrs, līdz 2007. gadam Evenku autonomā apvidus administratīvais centrs. Izvietojies pie Kočečumas upes ietekas Ņižņaja Tunguskā. Ar citām apdzīvotām vietām savienota tikai ar ūdens vai gaisa transportu.

Vēsture
-------

Līdz 2024. gadam tagadējās Turas vietā atradās evenku mednieku apmetne un vienīgā apvidus tirgoņa veikals. 1924. gada 5. martā tika izveidots iezemiešu pagasts un par tā centru nozīmeta Tura. Oficiāli par Turas dibināšanas gadu uzskata 1927. gadu, kad Turā izveidoja kultūras bāzi, kur uzbūvēja apvidū pirmo slimnīcu, skolu, pirti, bibliotēku un Iezemiešu namu. 1930. gadā Tura tika nozīmēta par jaunizveidotā Evenku nacionālā apvidus centru, bet 1938. gadā tai piešķirts pilsētciemata statuss. 20. gadsimta 2. pusē Turā bāzējās nozīmīga naftas izpētes ekspedīcija. 2011. gadā, četrus gadus pēc evenku autonomijas likvidēšanas, Turai atņēma pilsētciemata statusu. Ciemats atrodas applūdināšanas apdraudējuma zonā sakarā ar Evenku HES būvniecības plāniem.

Turā darbojas vidusskola, internātvidusskola, mākslas skola, medicīnas tehnikums, vairāki bērnudārzi, sporta komplekss, viesnīca, novadpētniecības muzejs, kultūras centrs, bibliotēka. 13 km no Turas atrodas Gornijas lidosta.

Iedzīvotāji
-----------

Pēc iedzīvotāju skaita samazinājuma 1990. gados no maksimālā 7474 (1989), tas stabilizējies. Lielākā daļa iedzīvotāju ir krievi (59%), evenki (17%) un jakuti (4,5%).

Atsauces
--------

1. ↑  История поселения

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Tura***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
**Vladimirs Popovkins** (*Владимир Александрович Поповкин*; dzimis 1957. gada 25. septembrī, miris 2014. gada 18. jūnijā) bija Krievijas raķešu inženieris, ģenerālis. Bijis Krievijas Kosmiskā karaspēka virspavēlnieks, Aizsardzības ministra vietnieks, Krievijas Federālās kosmiskās aģentūras vadītājs.

Popovkins 1979. gadā pabeidza Možaiska kara inženieru institūtu Ļeņingradā. Dienēja Baikonuras kosmodromā: bija nodaļas inženieris, nodaļas priekšnieks, komandas priekšnieks 1. starta kompleksā ("Gagarina starts").

Vladimirs Popovkins (pa labi), tiekoties ar Dmitriju Medvedevu 2010. gadā
1986. gadā pabeidza Dzeržinska kara akadēmiju. No 1989. gada dienēja PSRS Aizsardzības ministrijas kosmisko līdzekļu priekšnieka pārvaldē. No 1991. gada dienēja Bruņoto spēku ģenerālštāba galvenajā operatīvajā pārvaldē; no 1999. gada — pārvaldes priekšnieks.

2001. gadā Popovkins kļuva par jaunizveidotā kosmiskā karaspēka štāba priekšnieku. 2004. gada 10. martā viņš kļuva par kosmiskā karaspēka komandieri.
2008. gada 30. jūnijā Popovkins iecelts par Krievijas Federācijas Bruņoto spēku bruņojuma priekšnieku un vienlaicīgi — aizsardzības ministra vietnieks.
2009. gadā Vladimirs Popovkins atvaļināts no militārā dienesta rezervē, bet saglabāti iepriekšējie amati.

2011. gada 29. aprīlī Popovkins par iecelts par Krievijas Federālās kosmiskās aģentūras vadītāju. Šo amatu viņš pildīja līdz 2013 gada 10. oktobrim.

2014. gada 18. jūnijā Izraēlas slimnīcā Vladimirs Popovkins mira no vēža.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Vladimirs Popovkins***.

  


| Amati |
| --- |
| Priekštecis: **Anatolijs Perminovs‎**  |  **Krievijas Federālās kosmiskās aģentūras vadītājs** 2011. — 2013. | Pēctecis: **Oļegs Ostapenko**  |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 122023878
* LCCN: n2010037046
* ISNI: 0000 0000 8052 6774
* GND: 1212110781

 |

 |
**Santainesa** (spāņu: *Isla Santa Inés*) ir neapdzīvota Čīlei piederoša sala Ugunszemes arhipelāgā Dienvidamerikas pašos dienvidos. Administratīvi ietilpst Magaljanesas reģiona Magaljanesas provinces Puntaarenasas komūnā. Santainesa ir arhipelāga trešā lielākā sala.

Ģeogrāfija
----------

Sala uzvietojusies Ugunszemes arhipelāga rietumos. Magelāna šaurums ziemeļaustrumos to atdala no Rjesko salas un kontinenta Bransvikas pussalas, Avras šaurums ziemeļrietumos — no Desolasjonas salas, bet Barbaras šaurums dienvidaustrumos — no Klerensa salas. Sala kalnaina, augstākais punkts 1371 m vjl. Krasti stipri izroboti, daudz līču un pussalu; Lai arī sala ir tikai 92 km gara un 55 km plata, krasta līnijas garums ir 1098 km. Piekrastē daudz mazāku saliņu, lielākās no kurām ir Raisa Trevora, Evijas, Nunjesa un Peraltas salas. Salā valda vēss piejūras klimats, biežs lietus un stiprs rietumu vējš. Salas austrumu daļas vidieni aizņem Lielais Ventiskjero ledājs. Sala ietilpst Kaveskaru nacionālā parka teritorijā.

Vēsture
-------

Salu kopš 6000 gadu tālas senatnes līdz pat 20. gadsimta vidum apdzīvoja kaveskaru indiāņi. 1579. gadā to apmeklēja Sarmjento de Gamboa un nodēvēja par godu Svētajai Inesei. 1828.—1930. gadā salas krastus pētīja britu ekspedīcija Filipa Pārkera Kinga vadībā.

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Santainesa***.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 315527347

 |

 |
**Turahana mauzolejs** (bašk. Турахан кәшәнәһе) ir 14-15. gadsimta mauzolejs (kešene) Baškortostānas Čišminskas rajonā. Atrodas 12 km uz dienvidrietumiem no rajona centra blakus ceļam, kas savieno Čismas ciematu ar Verhnije Termi ciemu. Pastāv uzskats, ka agrāk blakus atradās akmens mošeja, kas kopā ar mauzoleju veidoja vienotu rituāli-arhitektonisko ansambli. Saskaņā ar dažiem pieņēmumiem, kešene bija "tiesas nama" vieta, kur notika tiesas prāvas.

Apraksts
--------

Turahana mauzolejs celts no rupji aptēstiem akmeņiem. Tā pamatni veido 6,6х6 metrus liels taisnstūris. 1,8 metru augstumā sienas pāriet astoņstūra piramīdā un noslēdzas ar kupolveida velvi. Mauzolejam ir neliela taisnstūra piebūve, kas kalpo par ieeju. Sienu biezums ir vairāk nekā 1 metrs, bet augstums līdz kupolam — 8 metri. Pēc V.Jumatova apraksta (1845.g.), jumtā bija ozolkoka durvis ar izvirzītu papēdi un tapu, lai tās nostiprinātu akmens izgriezumos.

Pašlaik celtni iekļauj mūsdienīgs metāla nožogojums ar aizslēdzamiem vārtiem. Arī ieeja mauzolejā ir aizslēgta.

Par Turahanu
------------

Nav nekādu ziņu par to, kas bija Turahans (Turuhans). Viņa izcelsme, dzīves laiks un gaitas nav zināmi. Visu, ko par viņu stāsta, nav balstīts vēsturiskos avotos. Daži uzskata, ka viņš bija čingizīds (Čingishana tiešs pēctecis), kurš klejoja pa Irtišu, netālu no mūsdienu Toboļskas. Iekšēju nesaskaņu dēļ ar radiniekiem viņš pameta Rietumsibīriju un nonāca baškīru zemē. Jāatzīmē, ka tajos senajos laikos baškīri apdzīvoja daudz plašākus apgabalus un mūsdienu Toboļskas rajonā arī klejoja šīs tautas pārstāvji.

Pēc A.Validi domām, Turuhana personā būtu jāatpazīst Muhmudekhanu no šeibonīdu dinastijas.

Pēc citas versijas Turahans bija ietekmīgā Basmana hana brālis, kura vara izplatījās pa abām Dienvidurālu nogāzēm. Turahans tika nogalināts iekšējā konfliktā, kas viduslaikos nebija reta parādība. P.Ričkovs rakstīja, ka līdz krievu atnākšanai un Ufas dibināšanai, pilsētas vietā atradās samērā liela pilsēta. Turahans tur dzīvoja ziemas periodā. Tā ir t.s. Velna apmetne "Zelena rošča" sanatorijas teritorijā, Karaidelas upes krastā. Bet vasarā Turahans pārcēlās uz Termas ciemu rajonu, kur arī atrodas viņa mauzolejs.

Mūsdienu publikācijās arī var sastapt apgalvojumus, ka Turahans valdīja Baškortostānā 16. gadsimta sākumā. Šežere burzjanu, kipčaku, userganu un tamjanas baškīru starpā ir nostāsti par to, ka uz Turatau kalna pie Belojes upes atradās Turahana mītne. Viņš bija neatkarīgs baškīru tautas hans. Viņa dēls bija Kusemhans. Tajā laikā notika cīņa ar Buraka hanu no Sarajčika zemes un ūdens dēļ. Turahanu it kā nogalināja kopā ar viņa brāli Basmanu nagajietis Altakars.

Atsauces
--------

1. ↑  Dienvidurālu mauzoleji
**Osmaņu impērija (no 1922. gada — Turcija)** piedalījās **1912. gada vasaras olimpiskajās spēlēs**, kas notika Zviedrijas galvaspilsētā Stokholmā no 1912. gada 6. līdz 22. jūlijam. Šīs bija Turcijas otrās vasaras olimpiskās spēles, kopš tās debijas, iepriekšējās 1908. gada Londonas spēlēs. Olimpisko spēļu laikā Osmaņu impērija tika saukta par Turciju.

1912. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Turciju pārstāvēja divi sportisti — Migirdičs Migirjans un Vahrams Papazjans. Viņi abi startēja vieglatlētikas sacensībās. 

Šajās vasaras olimpiskajās spēlēs Turcija olimpiskās medaļas neizcīnīja.

Dalībnieki
----------

### Sportistu uzskaitījums

* Migirdičs Migirjans ( Vieglatlētika)
* Vahrams Papazjans ( Vieglatlētika)

### Sadalījums sporta veidiem

| Sporta veids | Vīrieši | Sievietes | Kopā |
| --- | --- | --- | --- |
|  Vieglatlētika | 2 | — | 1 |
| Kopā (1 sporta veids) | 2 | 0 | 2 |

Ārējas saites
-------------

* Turkey at the 1912 Stockholm Summer Games

Veidne:Turcija olimpiskajās spēlēs
|  |
| --- |
|  |
| ***Svētā Antonija kārdināšana*** |
| **Hieronīms Boss**, 1505/06 |
| Eļļa un koks, centrālais panelis — 131,5 × 119 cm |
| sānu paneļi — 131,5 × 53 cm katrs |
| Nacionālais Senās mākslas muzejs, Lisabona |

**"Svētā Antonija kārdināšana"** (1505/06) ir Hieronīma Bosa triptihs. Svētais Antonijs bija kristiešu svētais un vientuļnieks. Pēc vecāku nāves viņš izdalīja savu mantību nabagajiem un devās Ēģiptes tuksnesī, kur pavadīja daudzus gadus. Askētiskās dzīves dēļ viņam, tāpat kā citiem vientuļniekiem, rādījušās halucinācijas, un mākslā "kārdināšana" parādās divējādi — dēmonu un erotisku vīziju veidā.

Triptiha kreisajā panelī attēlota fiziska sodīšana, centrālajā panelī — melnā mesa, bet labējā panelī — jutekliskie kārdinājumi. 

Triptiha ārējos paneļos attēlotas vēl divas ainas — Kristus apcietināšana Ģetzemanes dārzā un Kristus, kurš nes krustu.

Uzskata, ka triptihs sākotnēji varētu būt atradies Eskoriālā. Starp 1523.-1545. gadu to iegādājies Damiano de Goešs (*Damiano de Goes*), portugāļu gleznotājs. Patlaban darbs atrodas Nacionālajā Senās mākslas muzejā (*Museu Nacional de Arte Antiga*) Lisabonā.

Triptihs atvērtā veidā
----------------------


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Kreisais panelis | Centrālais panelis | Labējais panelis |
**Parastais tenreks** (*Tenrec ecaudatus*) ir tenreku dzimtas zīdītājs, vienīgais savā ģintī. Tā dabiskais areāls aptver Madagaskaru, ievests arī vairākās apkārtējās salās. Ārēji atgādina ko vidēju starp ezi un cirsli.

Madagaskarā tenreku medī un lieto uzturā, kur tā gaļu uzskata par delikatesi.

Izskats
-------

Lielākais dzimtas pārstāvis Madagaskarā. Garums 26—39 cm, masa 1,5—2,5 kg. Kažoks ciets, no pelēka līdz sarkanīgam, ķermeni klāj asas adatas. Deguns smails un kustīgs. Jaunajiem tenrekiem uz muguras ir asas adatas un brūni baltas svītras, kas pilnīgi nemaz nelīdzinās pieaugušo krāsai.

Izplatība
---------

Plaši sastopams Madagaskarā, ievests Komoru salās, Seišelu salās, Maurīcijā, Reinjonā.

Dzīvesveids
-----------

Visbiežāk vienpatis. Apdzīvo visdažādākās ekoloģiskās nišas, līdz pat 900 metru augstumā kalnos, kur dzīvo kalnu pļavās. Tomēr visiecienītākā vide ir krūmāji un meži siltākos reģionos. Naktsdzīvnieks. Dienā guļ, paslēpies atpūšas ligzdā klinšu spraugā, koka dobumā vai izraktā alā.

Ziemā Madagskarā ir ļoti sauss periods, kas sākas maijā un ilgst līdz oktobrim. Tenreks šo laiku noguļ slēpnī. Miega laiks ir atkarīgs no apkārtējās temperatūras un barības pieejamības un var ilgt pat sešus mēnešus.

Aizsargājoties tenreks drosmīgi aizstāvas, — tas spiedz, saslien adatainos matus uz kakla, izveidojot cekulu, slejas pakaļkājās un kož. Dzīves ilgums līdz sešiem gadiem.

Barība
------

Ar garo, kustīgo degunu rokas lapās, meklējot tārpus un citus sīkus dzīvniekus. Rakņājas arī atkritumos, medī vardes un peles. Ēd arī augus.

Vairošanās
----------

Mātītei viens metiens gadā, un tā reizēm dzemdē pat 32 mazuļus. Parasti gan izdzīvo tikai 12—16 īpatņu. Lai pabarotu tik daudz mazuļu, mātītei dažkārt jāmeklē barība arī dienā.

Ārējās saites
-------------

* *Tenrec ecaudatus*, Sarkanā grāmata
* Mammalls Species of the World

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* NDL: 00572856

 |

 |
**Mateo no Perudžas** (*Matteo da Perugia*) bija itāļu viduslaiku komponists, domājams no Perudžas. No 1402. līdz 1407. gadam viņš bija pirmais Milānas katedrāles kapelmeistars. Viņa pienākumos ietilpa būt par kantoru un apmācīt trīs zēnus, kas bija izraudzīti no katedrāles pārstāvju puses. Mateo no Perudžas bija cieši saistīts ar slavenā Modēnas manuskripta izveidi. Manuskripts ir viens no spilgtākajiem *Ars Subtilor* mūzikas stila piemēriem.

Mateo no Perudžas skaņdarba *Le greygnour bien* nošu raksta atveidojums
Daudz vairāk par viņa dzīvi tā arī nekas īsti nav zināms. Villijs Apels apgalvoja, ka viņš bija savas paaudzes nozīmīgākais komponists, bet Heinrihs Beselers šo apgalvojumu apstrīdēja, līdz ar to Mateo vieta vēsturē paliek atvērts jautājums. Tāpat vēl nav bijusi pilnīga viņa skaņdarbu stila izpēte. Viņš sacerēja daudziem jau esošiem, citu autoru radītiem darbiem kontrtenora partijas, kā rezultātā daudzus šos darbus nepareizi piedēvēja viņam. Mateo sacerēja daudzās formās, tai skaitā: virelē, balādes un rondo. Viens no viņa aizgādņiem bija pretpāvests Aleksandrs V.

Atsauces
--------

1. ↑   Archived 2017. gada 31. martā, *Wayback Machine* vietnē. medieval.org

Ārējās saites
-------------

* medieval.org
* classical-music.com
* oxfordjournals.org
**Parastais plakanstaipeknis** (latīņu: *Diphasiastrum complanatum*) ir staipekņu dzimtas (*Lycopodiaceae*) augs, kas pieder plakanstaipekņu ģintij (*Diphasiastrum*).

Parastais plakanstaipeknis aug sausos priežu mežos. Latvijā pirmās rakstiskās ziņas par parasto plakanstaipekni ir no 18. gadsimta. Kopumā Latvijā tas ir sastopmas reti. Parastais plakanstaipeknis galvenokārt sastopams Daugavas un Gaujas baseinā, un Rīgas līča kāpu joslā.

Apraksts
--------

Parastais plakanstaipeknis ir mūžzaļš, daudzgadīgs augs ar plakanu, ložņājošu stublāju un vertikāliem zariem, kas veido vēdekļveida pušķus. Zaru platums 3—4 mm. Virspuse zaļa, bez sarmas. Lapas zvīņveida, ļoti mazas un cieši piekļautas zariem. Zaru pušķī strobili veidojas uz malējiem zariem, bet vidējais zars ir neauglīgs. Sporas nogatavojas jūlija beigās un augustā.

Izplatība
---------

Eiropas lielākajā daļā, neiekļaujot rietumus un dienvidus, kā arī Āzijā un Ziemeļamerikā. Latvijā diezgan reti visā valstī, biežāk centrālajā daļā.

Īpašas norādes
--------------

Dekoratīvs augs. Līdzīgs trejvārpu plakanstaipeknim (D. tristachyum). Atšķirams pēc vēdekļveidā izplestiem (nevis vairāk vai mazāk stāviem) zariem, zari salīdzinoši platāki, lapas zara apakšpusē sīkākas (nevis vienādas abās zara pusēs), sporu nesēji pa 1(2) uz malējiem zariem (nevis visbiežāk pa 3 uz centrālā zara).

Ierakstīts Baltijas jūras reģiona Sarkanajā grāmatā un Latvijas Sarkanajā grāmatā komerciāli apdraudēto sugu kategorijā.

Atsauces
--------

1. 1 2  V.Baroniņa, I.Lodziņa "Populārzinātniskā Latvijas Sarkanā grāmata", 1992.g. ISBN 5-7966-0544-5
2. ↑  Staipekņu nodalījums
3. ↑  «Staipekņi». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 4. aprīlī. Skatīts: 2010. gada 14. martā.

Ārējās saites
-------------

* Staipekņi
* Ko neplūkt un nepirkt Jāņu laikā?[novecojusi saite]
**Parastais sīksamtenis** jeb **samtenītis** (*Coenonympha pamphilus*) ir raibeņu dzimtas (*Nymphalidae*) Latvijā dzīvojoša tauriņu suga, kas pieder pie samteņu cilts (*Satyrini*). Šai sugai ir plašs izplatības areāls, tā sastopama Eirāzijā līdz Mongolijai austrumos un Ziemeļāfrikā. Salīdzinot ar citām sīksamteņu sugām, parastais sīksamtenis mājo sausākos biotopos: sausās pļavās un stepē, kā arī kalnu pļavās līdz 2000 metriem virs jūras līmeņa. Latvijā tas ir visbiežāk sastopamais sīksamtenis un to var novērot visā teritorijā.

Morfoloģija
-----------

Parastais sīksamtenis ir neliels dienas tauriņš. Tā spārnu plētums 25—36 mm, ķermeņa garums apmēram 10 mm. Spārni no virspuses ir vienkrāsaini — oranždzeltenā krāsā, tikai uz priekšējiem spārniem galos ir neliels melns punktiņš. Parastais sīksamtenis lidojumā ir visgaišākais no Latvijas sīksamteņiem. No apakšpuses priekšspārni ir oranži ar pelēku galu, bet aizmugurējie spārni pelēki, samtaini ar blāvu, viļņainu šķērsjoslu spārna centrālajā daļā. Tā galvenā pazīme ir dekoratīva melni-balta "actiņa" uz priekšējā spārna gala. Šī iezīme uzreiz atšķir parasto sīksamteni, jo visām pārējām sugām košāki un dekoratīvāki ir aizmugurējie spārni.

* Coenonympha pamphilus ♂*Coenonympha pamphilus* ♂
* Coenonympha pamphilus ♂ △*Coenonympha pamphilus* ♂ △

Parastā sīksamteņa galvenā pazīme no spārnu apakšas ir dekoratīvā actiņa priekšpārnu galā

Ekoloģija
---------

Parastais sīksamtenis ir vienīgais no sīksamteņiem, kuram gadā attīstās divas paaudzes. Pirmās paaudzes tauriņi izšķiļas maija sākumā (visagrāk no visiem sīksamteņiem), otrās paaudzes tauriņi izlido jūlija beigās vai augusta sākumā. To var novērot dažādos biotopos: pļavās, mežmalās, norās, kāpās, izcirtumos, ceļmalās, vietās, kur bagātīgi aug graudzāles. Kāpuri uz graudzālēm atrodami no jūnija līdz rudenim un pēc pārziemošanas līdz aprīlim, kad tie iekūņojas. Parastais sīksamtenis pārziemo kāpura stadijā. Kāpuri barojas ar dažādām graudzālēm, piemēram, ar aitu auzenēm, smaržzālītēm, ciņusmilgām, skarenēm un sekstainēm.

Galerija
--------

* 
* 
* 
* 
* Parastā sīksamteņa zīmējums spārniem no virspusesParastā sīksamteņa zīmējums spārniem no virspuses

Atsauces
--------

1. 1 2  «ARKive: Small heath butterfly (Coenonympha pamphilus)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 4. martā. Skatīts: 2014. gada 28. martā.
2. 1 2 3 4 5 6  Dabas dati: Sīksamteņu noteicējs
3. ↑  Latvijas daba: Parastais sīksamtenis

Literatūra
----------

* Povilas Ivinskis, Jonas Augustauskas. *Lietuvos dieniniai drugiai*. Kaunas: Lututė, 2004. ISBN 9955-575-41-7

Ārējās saites
-------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Parastais sīksamtenis*** |

* Tauriņi jeb zvīņspārņi: Samteņi
* Dabas foto: Parastais sīksamtenis
* Coenonympha pamphilus (LINNAEUS, 1758) - Kleines Wiesenvögelchen
**Jonušs Radvils** (lietuviešu: *Jonušas Radvila*, latīņu: *Johannes Radivillus*), arī **Janušs II Radzivils** (poļu: *Janusz Radziwiłł*, baltkrievu: *Януш Радзівіл*, dzimis 1612. gada 2. decembrī, miris 1655. gada 31. decembrī) bija Lietuvas dižkunigaitijas valstsvīrs un karavadonis no Radvilu dzimtas. Žemaitijas ģenerālstārasts (1646-1653), Viļņas vaivads (no 1653), Lietuvas lielhetmanis (no 1654). 
Lietuvas karaspēka pavēlnieks Otrā Ziemeļu kara laikā, Ķēdaiņos 1655. gada 18. augustā parakstīja Zviedrijas-Lietuvas līgumu, kas anulēja līdz tam pastāvošo Polijas un Lietuvas savienību. Atbalstīja 20. oktobrī Zviedrijas-Lietuvas kopvalsts izveides līgumu ar Kārli X Gustavu kā Lietuvas lielhercogu.
Viņam piederošā Senās Krievzemes hronika tiek dēvēta par "Radzivila hroniku".

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1612. gada 2. decembrī Papiles muižā netālu no Biržiem Lietuvas lielhetmaņa Kristapa Radvila (1585—1640) un viņa sievas Annas Kiškas ģimenē. Mācījās Sluckas kalvinistu ģimnāzijā, studēja Leipcigas, Altdorfas un Leidenes universitātēs. 1632. gadā kļuva par Polijas-Lietuvas sūtni Anglijā un Nīderlandē 1633. gadā atgriezās Lietuvā un piedalījās Smoļenskas karā pret Krievijas caristi (1632—1634). 
1637. gadā viņu ievēlēja par Varšavas Sejma deputātu.

1646. gadā viņu ievēlēja par Lietuvas hetmani un Žemaitijas ģenerālstārastu. 1646. un 1651. gadā viņa vadītais Lietuvas karaspēks sakāva sacēlušos Ukrainas kazaku karaspēku, 1654. gadā viņu ievēlēja par Lietuvas lielhetmani.
Otrā Ziemeļu kara laikā vadīja Lietuvas karaspēka aizstāvēšanos pret Krievijas caristes iebrukumu (1654—1667), nesekmīgi aizstāvēja Viļņas pilsētu, pēc kuras krišanas 1655. gada 20. septembrī Ķēdaiņos noslēdza ūniju ar Zviedrijas karali Kārli X Gustavu. Tomēr vairums Lietuvas magnātu Pāvila Jāņa Sapehas vadībā atteicās viņu atbalstīt.
1655. gada novembrī Jonušs Radvils kopā ar savu brālēnu Boguslavu Radvilu atkāpās uz tagadējās Podlases vojevodistes teritoriju, kur nocietinājās Tikocinas pilī. 
Neskaidros apstākļos miris naktī no 30. uz 31. decembri.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Jonušs Radvils***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 66872407
* LCCN: nb2006016904
* ISNI: 0000 0001 0982 2359
* GND: 103122087
* SUDOC: 200209396

 |

 |
**Maksis Lange** (vācu: *Max Lange*; 1832. gada 7. augusts Magdeburga - 1899. gada 8. decembris Leipciga) bija Vācijas šahists.

Biogrāfija
----------

19. gadsimta otrajā pusē bijis pazīstams šaha teorētiķis un problēmists. No 1858. līdz 1864. gadam izdevis žurnālu *Deutsche Schachzeitung*. Bijis Rietumvācijas šaha savienības *(Westdeutscher Schachbund)* dibinātājs un 9. Vācijas šaha savienības kongresa organizators Leipcigā 1894. gadā. Lange bija arī Vācijas šaha savienības otrais prezidents.

Lange ir uzvarējis četros Rietumvācijas šaha savienības kongresos — Diseldorfā (1862, 1863, 1864) un Āhenē (1868). Tāpat viņš ir uzvarējis 1868. gadā Hamburgā 1. Ziemeļvācijas šaha savienības kongresā.

Devis nozīmīgu ieguldījumu atklātņu teorijā. Langes vārdā ir nosaukts uzbrukuma variants divzirdziņu aizsardzībā (kurš citā gājienu secībā iespējams arī no skotu atklātnes): 1.e4 e5 2.Zf3 Zc6 3.Lc4 Zf6 4.d4 ed4 5.O–O Lc5 6. e5.

Savā 1862. gadā publicētajā grāmatā *Handbuch der Schachaufgaben* ir veicis pirmo šaha uzdevumu sistematizāciju, kā arī ieviesis tādu šaha kompozīcijas jēdzienu kā "pašmats".

Atsauces
--------

1. ↑  «DSB 2. Teil». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 23. septembrī. Skatīts: 2015. gada 26. augustā.
2. ↑  Aachen, 7th congress WDS (1868)

Ārējās saites
-------------

* Maksis Lange šahista profils vietnē chessgames.com
* Maksis Lange šahista kompozīcijas vietnē "Chess Problem Database Server"

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 25362973
* LCCN: nr94028520
* ISNI: 0000 0000 5463 1650
* GND: 116788704
* BNF: cb167154101 (data)
* NKC: jo20231177272

 |

 |
**Stimfālijas ezers** (grieķu: *Λίμνη Στυμφαλία*) ir purvains ezers Grieķijā, Peloponēsā. Tas atrodas uz plato 600-800 metru augstumā v.j.l. Kilini kalna dienvidu nogāzē blakus Oligirtosa kalnam netālu no Nemejas. Tuvākās lielās pilsētas ir Korinta, 42 km uz austrumiem, un Tripole 39 km uz dienvidiem no ezera. Ezerā ietek divas nelielas upes Sofeketasa ziemeļos un Kakavula rietumos. Ziemas mēnešos Stimfālija piepildās ar ūdeni un var sasniegt 3,5 km² lielu platību.

Apraksts
--------

Ezeru daļēji baro vietējie avoti, un tas tiek drenēts ar dažādiem pazemes ūdeņiem un kanālu. Tāpēc apkārtējā augsne pārsvarā ir sausa, bet sausajos gados pilnībā izkalst. Rajonu ap ezeru veido purvainu mitrāju un aramzemju sajaukums, un tas tiek izmantots lauksaimniecībai, lopkopībai un medībām. Šajā apgabalā apmetas pārsvarā putni (šī ir svarīga vieta ūdensputnu ligzdošanai, migrācijai un ziemošanai), ieskaitot jūras ērgli (*Haliaeetus albicilla*), kā arī abinieki (īpaši vardes, kas tūkstošiem var slēpties zālē) u.c. dzīvnieki (piemēram, zebiekstes).

Vēsture
-------

Ezera krastā atradās senā pilsēta Stimfāla, kas galvenokārt pazīstama ar vienu no divpadsmit Hērakla varoņdarbiem. 4. gadsimtā pr.Kr. sākumā tā iekļāvās Arkādijas savienībā, bet pēc tam Korintas savienībā (338-337 gadi pr.Kr.). Piedaloties Diadohu karos, pilsēta atbalstīja Poliperkonu pret Kasandru I, kuru 315. gadā pr.Kr. sagūstīja Apollonīds. 235. gadā pr.Kr. Stimfāla pievienojās Ahajas līgai, kas, nostājoties pret Etolijas līgu, no vienas puses sekmēja Maķedonijas Filipa V Peloponēsas iekarošanu, bet no otras puses izraisīja romiešu iebrukumu un reģiona iekarošanu 146. gadā pr.Kr. Šeit gadsimtu vēlāk imperators Adriāns uzcēla 132 km garu akveduktu, lai apgādātu Korintu ar Stimfālijas ezera ūdeni.

Mitoloģija
----------

Senatnē bija mīts, ka blakus ezeram dzīvoja lieli briesmīgi putni ar metāla spalvām, knābi un nagiem, kas uzbruka ceļotājiem, laupīja tos un nesa prom uz blakus esošo mežu, lai nogalinātu un apēstu. Trešais Hērakla uzdevums bija aizdzīt un apkaut Stimfālas putnus. Varonim izdevās to veikt ar gudrību: vispirms viņš izdabūja ārā tos no ezera biezajiem brikšņiem, sitot pa Atēnas dāvātajiem vara timpāniem, bet, kad putni pacēlās gaisā, ar savām trāpīgajām bultām tos apšāva. Tie, kam izdevās paglābties no Hērakla bultām, uz šejieni vairs nekad neatgriezās.

Atsauces
--------

1. ↑  N. Kūns, Sengrieķu mīti un varoņteikas, Latvijas Valsts Izdevniecība, Rīga, 1959. g. 143. lpp.
**Kristus Augšāmcelšanās zvanu tornis-baznīca Rogožskas kapos** (krievu: *Храм-колокольня во имя Воскресения Христова на Рогожском кладбище*) atrodas Maskavā, Rogožskas slobodā.

Vēsture
-------

Zvanu tornis tika uzcelts 1910. gadā pēc arhitekta Fjodora Gornostajeva projekta par godu zīmogu noņemšanai no Rogožskas kapu vecticībnieku dievnamu altāriem, kad vecticībniekiem radās iespēja kalpot savos dievnamos.

Zvanu tornis ir 80 metrus augsts, kas ir tikai 1 metru zemāks par Ivana Lielā zvanu torni Maskavas kremlī. Tā lielākā zvana masa ir ap 1000 pudiem (apmēram 16,4 tonnas). Torņa fasāde ir izrotāta ar paradīzes putnu attēliem.

Zvanu tornī tika iesvētīta neliela Kristus Augšāmcelšanās baznīca. Tās ikonostasu rotāja senas ikonas. Otrajā stāvā tika izveidota grāmatu glabātava.

1933. gadā zvanu tornis un baznīca tika slēgti. Unikāli rokraksti un grāmatas tika nodoti Ļeņina bibliotēkai, bet zvani tika noņemti un nodoti pārkausēšanai. Zvanu torņa telpas tika izmantotas kā noliktavas.

Otrā pasaules kara laikā tika nolemts zvanu torni nojaukt, lai tas nekalpotu kā orientieris vācu artilērijai. Tika ielikt spridzeklis, notika sprādziens, taču ēka izturēja, parādījās tikai liela plaisa no apakšas līdz pašai augšai, kura ir daļēji pamanāma arī mūsdienās.

Pēc kara tornis tika nodots vecticībnieku arhibīskapijai. Drīzumā dievnams tika atjaunots un uzcelta piebūve. Dievnamu iesvētīja par godu Vissvētākās Dievmātes Aizmigšanai. 1990. gadā zvanu tornim tika atgriezts lielākais zvans.

No 2003. līdz 2009. gadam baznīcas telpā tika veikti remontdarbi. Taču sakarā ar būvniecības noteikumu pārkāpumiem būvdarbi tika apstādināti un veikta neatkarīgā ekspertīze, kura parādīja būvdarbu zemo kvalitāti. Drīzumā restaurācija tika pabeigta. 2013. gadā metropolīts Kornīlijs iesvētīja restaurētos krustus torņa dienvidu un ziemeļu kupoliem.

2015. gadā tornis tika iesvētīts par godu Kristus Augšāmcešanās notikumam. Tagad zvanu tornī darbojas baznīca, ikonu glābatava un seno grāmatu arhīvs.

Atsauces
--------

1. ↑  «» История Рогожской слободы Русская Православная Старообрядческая Церковь». *rpsc.ru* (ru-RU). Skatīts: 2018-05-31.
2. ↑  «Я узнаю Москву — Территории». *um.mos.ru* (krievu). Skatīts: 2018-05-31.
3. ↑  «» Освящение храма-колокольни Московского духовного центра Русской Православной Старообрядческой Церкви Русская Православная Старообрядческая Церковь». *rpsc.ru* (ru-RU). Skatīts: 2018-05-31.
**Gērts Geisens** (nīderlandiešu: *Geurt Gijssen*; dzimis 1934. gada 15. augustā) ir Nīderlandes šahists un skolotājs. FIDE tiesnesis (1979).

Biogrāfija
----------

Piedzimis Vācijā, kur viņa tēvs strādājis tabakas kompānijā, taču pēc Otrā pasaules kara ģimene atgriezusies Nīderlandē. Kopš 1952. gada dzīvojis Neimegenā, kur līdz aiziešanai pensijā 1983. gadā strādājis par matemātikas skolotāju vidusskolā.

Pazīstams kā šaha turnīru tiesnesis. Bijis galvenais tiesnesis gan vairākās Pasaules šaha olimpiādēs (1998, 2000, 2002, 2006), gan vairākos mačos un turnīros par Pasaules šaha čempiona nosaukumu:

* Garijs Kasparovs - Anatolijs Karpovs (1987, 1990),
* Anatolijs Karpovs - Gata Kamskis (1996),
* Anatolijs Karpovs - Višvanatans Anands (1998),
* FIDE Pasaules šaha čempionāts (1999),
* Vladimirs Kramņiks - Veselins Topalovs (2006).

2013. gadā kļuvis par FIDE Goda locekli.

Atsauces
--------

1. ↑  FIDE Honorary Members

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
"Kristus Visavaldītājs" mozaīka, Palatīnas kapela, Palermo
**Kristus Visavaldītājs** vai **Pantokrators** (grieķu val. παντοκράτωρ - visuvarenais) ir visizplatītākā Jēzus Kristus ikona, kas pareizticīgā dievnamā (bieži freska vai mozaīka) atrodas centrālajā kupolā. Kristus Visavaldītājs ir centrālais tēls Pestītāja ikonogrāfijā. Kristus tiek attēlots kā Debesu Valdnieks, Soģis.

Par Visuvaldītāju Jēzus tiek dēvēts gan Jaunajā derībā, gan Vecajā derībā.

> "Es esmu Alfa un Omega!" saka Kungs Dievs, kas ir, kas bija, kas nāk, Visuvaldītājs!" (Atkl. 1:8)
> 
> 

Ikonā Kristus attēlots vecumā, kad sludinājis. Tērpts apģērbā, kādu nēsājis zemes dzīves laikā. Parasti zilā himātijā un sarkanā hitonā. Sarkanais simbolizē Kristus cilvēcisko dabu, un vienlaicīgi gan moceklību, gan karaliskumu. Zilais savukārt norāda uz Debesu Valstību. Ar labo roku Viņš svētī, kreisajā tiek turēts Evaņģēlijs gan atvērtā, gan aizvērtā veidā. Tas simbolizē glābjošo vēsti, ko Kristus ir dāvājis pasaulei. Parasti atvērtajās lappusēs lasāmi kādi Jēzus vārdi, taču visbiežāk tie ir: "Nāciet šurp pie Manis visi, kas esat bēdīgi un grūtsirdīgi, Es jūs gribu atvieglināt." (Mt. 11:28) vai "Es esmu pasaules gaisma; kas seko Man, tas patiesi nestaigās tumsībā, bet tam būs dzīvības gaisma." (Jņ. 8:12)

Jēzus Kristus var būt attēlots gan visā augumā, sēžot tronī, gan līdz jostasvietai, gan līdz krūtīm. Visi šie varianti ir dažādas šī ikonografiskā tipa modifikācijas ar nedaudz atšķirīgu teoloģisku nozīmi. Pie Kristus Visavaldītāja ikonām pieder arī tādas ikonas kā: "Kristus tronī", "Visspēcīgais Kristus", "Ne rokām darinātais", "Emanuēls" u.c.

Kristus Visavaldītāja tēls var tikt izmantots ne tikai atsevišķā ikonā, bet arī Deisis kompozīcijās, ikonostasos, sienu gleznojumos u.c.
**Vladimirs Oņiščuks** (ukraiņu: *Володимир Онищук*; dzimis 1991. gada 21. jūlijā Ivanofrankivskā) ir Ukrainas starptautiskais lielmeistars šahā (2012).

Biogrāfija
----------

Pārstāvējis Ukrainu Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos dažādās vecuma grupās, kurās izcīnījis trīs medaļas: 2001. gadā zelta medaļu Eiropas jauniešu šaha čempionātā U10 vecuma grupā un divas sudraba - 2003. gadā Eiropas jauniešu šaha čempionātā U12 vecuma grupā un 2006. gadā Pasaules junioru šaha čempionātā U16 vecuma grupā. 2006. gadā Kijivā uzvarējis Vladimira Nabokova šaha memoriālā un Ukrainas izlases sastāvā uzvarējis Pasaules jauniešu šaha olimpiādē U16 vecuma grupā. 2007. gadā uzvarējis starptautiskā šaha turnīrā Harkivā. 2008. gadā dalījis 1. vietu Migela Naidorfa memoriālā Varšavā. 2015. gadā kopā ar Li Čao uzvarējis Francijas starptautiskajā šaha festivālā *Cappelle-la-Grande Open* un bijis pirmais Mecas starptautiskā šaha turnīrā *Metz Open*.

2017. gada augustā uzvarējis Rīgas šaha festivāla "RTU Open" "A" turnīrā.

2021. gada novembrī Rīgā ierindojies 74. vietā 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā.

Par panākumiem turnīros FIDE 2005. gadā Oņiščukam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu, bet 2012. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  Wojciech Bartelski. «OlimpBase :: 5th World Youth U16 Chess Olympiad, Ağrı 2006, Ukraine». *www.olimpbase.org*.
2. ↑  "RTU Open 2017" uzvar Ukrainas lielmeistars Vladimirs Oņiščuks
3. ↑  2021 FIDE Chess.com Grand Swiss
4. ↑  Administrator. «FIDE Title Applications (GM, IM, WGM, WIM, IA, FA, IO)». *ratings.fide.com*.
5. ↑  Administrator. «FIDE Title Applications (GM, IM, WGM, WIM, IA, FA, IO)». *ratings.fide.com*.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
***Ričarda Praisa portrets*** (angļu: *Portrait of Dr Richard Price*) ir amerikāņu gleznotāja Bendžamina Vesta eļļas krāsas glezna, tapusi 1784. gadā.

Apraksts
--------

2004. gada 23. novembrī gleznu pārdeva *Christie's* izsolē un to iegādājās Velsas Nacionālās bibliotēkas atbalsta organizācija (*Friends of the National Library of Wales*).

Tā gleznota ar eļļas krāsām uz audekla 71 × 94 cm izmērā.

Analīze
-------

Ričards Praiss bija radikālis un publicists. Portretā attēlots Praiss sēžot savā kabinetā, lasot vēstuli no sava drauga Bendžamina Franklina, datētu ar 1784. gadu.

Praiss pozēšanu portretam atzīmēja savā dienasgrāmatā, kura šobrīd tāpat kā glezna atrodas Velsas Nacionālās bibliotēkas kolekcijā Aberistvitā. Šī glezna ir oficiāls portrets; pastāv arī divas līdzīgas gleznas, iespējams, studijas šai gleznai: viena no tām atrodas Velsas Nacionālajā muzejā, bet otra *Royal Cymdeithas Hall* Londonā.

Mākslinieks
-----------

Vests dzimis Springfīldā, Pensilvānijā, dzīves laikā ceļoja un gleznoja daudzus portretus. Viņš bija izpelnījies iesauku "amerikāņu Rafaēls". Vests nomira Ņūmenstrītā, Londonā, 1820. gada 11. martā.

Viņš apglabāts Svētā Pāvila katedrālē, Londonā.

Atsauces
--------

1. 1 2  ; pārbaudes datums: 6 maijs 2016.
2. ↑  «Benjamin West - Portrait of Dr Richard Price». Auction Club S.a.r.l. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 10. jūnijā. Skatīts: 2017. gada 29. oktobrī.
3. ↑  Knight, Charles (redaktors). «West, Benjamin». *The English Cyclopædia. Biography – Volume VI*. London : Bradbury and Evans, 1858.

Ārējās saites
-------------

* Gleznas apraksts *Europeana* vietnē
**Vladimirs Presņakovs** (krievu: *Влади́мир Влади́мирович Пресняко́в*; dzimis 1968. gada 29. martā Sverdlovskā) ir padomju un krievu estrādes dziedātājs, taustiņinstrumentālists, komponists, aranžētājs un aktieris.

Biogrāfija
----------

Vladimirs Presņakovs piedzima 1968. gada 29. martā Sverdlovskā solistu Vladimira Presņakova un Jeļenas Presņakovas ģimenē. Mācījies kora skolā, pēc tam Oktobra revolūcijas skolā koru diriģentu nodaļā.

Popularitāti Vladimirs ieguva pēc dalības filmā "Augstāk par varavīksni" (1986). Pēc kā filmējies arī citās mākslas filmās. No 1987. līdz 1994. gadam strādāja Allas Pugačovas dziesmas teātrī. 80. gadu beigās izveidoja grupu *Капитан*.

### Ģimene

1991. gada 21. maijā Londonā Kristīnai Orbakaitei piedzima Vladimira dēls Ņikita.

2001. gada 17. augustā Presņakovs apprecējās ar modelētāju Jeļenu Ļensku. No 2004. gada dzīvo kopā ar dziedātāju Natāliju Podoļsku. Viņi apprecējās 2010. gada 5. jūnijā.

Atsauces
--------

1. ↑  Vladimirs Presņakovs (krieviski)

Ārējās saites
-------------

* Oficiālā mājaslapa (krieviski)
* 

* *Last.fm* profils (angliski)
* *IMDb* profils (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 558149196308674790830

 |

 |