recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Vīnes Centrālā kapsēta** (vācu: *Wiener Zentralfriedhof*) ir 1874. gadā ierīkota kapsēta Austrijas galvaspilsētas Vīnes dienvidos (kapsēta par Centrālo nosaukta svarīguma, ne sava ģeogrāfiskā novietojuma dēļ). Tajā ir ap 3 miljoni apbedījumu un ap 330 000 kapavietu. Kapsētā apbedītas daudzas ievērojamas Austrijas un pasaules personības — zinātnieki, mākslinieki, politiķi.

Tā tika izprojektēta un izveidota 19. gadsimta vidū. Kapsētas milzīgo izmēru dēļ pa to ir atļauta transportlīdzekļu kustība (izņemot Visu Svēto dienu). Jau no pirmsākumiem Vīnes Centrālā kapsēta bija starpkonfesionāla, tāpēc šeit atrodas vairāku konfesiju un ticību dievnami. Centrālās Svētā Karlo Borromeo baznīcas kriptā apglabāti visi mirušie pēckara Austrijas prezidenti. Šī baznīca kādreiz saukta Kārļa Lugera memoriālā baznīca, jo Vīnes mērs Lugers arī apglabāts baznīcā. No Vīnes Švarcenberga laukuma uz kapsētas centrālo ieeju ved Vīnes tramvaja 71. (pēc numerācijas pēdējā) līnija. Vīnes iedzīvotāji mēdz teikt par mirušo — "Viņš iesēdās 71." (vācu: *Er hat den 71er genommen*).

Kapsētā citu vidū apglabāti Alfrēds Ādlers, Ludvigs van Bēthovens, Ludvigs Bolcmanis, Johanness Brāmss, Kristofs Vilibalds Gluks, Imre Kalmans, Hedija Lamarra, Ģerģs Ligeti, Ādolfs Loss, Rihards Rēti, Antonio Saljēri, Arnolds Šēnbergs, Arturs Šniclers, Johans Štrauss I, Johans Štrauss II, Francis Šūberts, Francis Verfels un daudzas citas pazīstamas personības. Kaut arī Volfgangs Amadejs Mocarts apglabāts netālu esošajā Sv. Marka kapsētā un viņa kaps ir zudis, Vīnes Centrālajā kapsētā ierikots Mocarta kenotafs.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Vīnes Centrālā kapsēta***.
* Oficiālā tīmekļa vietne

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 151438828
* LCCN: n96097505
* GND: 4120093-7

 |

 |
**Verners Maksimiliāns Frīdrihs Cēge fon Manteifels** (vācu: *Werner Maximilian Friedrich Zoege von Manteuffel*; 1857–1926) bija vācbaltiešu ķirurgs un Tērbatas Universitātes medicīnas profesors. Pirmais ieviesis sterilizētu operācijas gumijas cimdu lietošanu.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1857. gada 13. jūlijā (1. jūlijā pēc VS) Mēri muižā (*Määri mõis*, vācu: *Meyris*) tagadējā Veike-Mārjas pagastā muižnieka Hermaņa Cēges fon Manteifeļa un viņa sievas Bertas, dzimušas Parrotas ģimenē. Mācījās Tallinas Domskolā (1867-1878). 
Studēja Tērbatas Universitātes Medicīnas fakultātē (1878-1885), 1886. gadā ieguva doktora grādu, bija Hospitālās ķirurģijas klīnikas asistents (1886) un uroloģijas docents (1889). 1897. gadā viņš ieteica ķirurģijā izmantot sterilizējamus gumijas cimdus. 1899. gadā Manteifeli ievēlēja par ārkārtas profesoru un viņš piedalījās Ķirurģijas enciklopēdijas (*Enzyklopädie der Chirurgie*, 1901-1903) veidošanā.
Krievijas—Japānas kara laikā viņš kā ķirurģijas konsultants darbojās Sarkanā Krusta organizācijā, 1905. gadā Manteifeli ievēlēja par Tērbatas Universitātes ķirurģijas profesoru un arī Pirmā pasaules kara laikā viņš bija Sarkanā Krusta konsultants Krievijas Impērijas Rietumu frontē.

Pēc pasaules kara beigām profesors Manteifels 1918. gada decembrī pārcēlās uz Tallinu un Igaunijas brīvības cīņu laikā no 1918. līdz 1920. gadam kā kara ārsts ģenerālmajora pakāpē strādāja Tallinas slimnīcā, apbalvots ar Igaunijas Brīvības krustu. 
Miris 1926. gada 14. marts Tallinā.

Tērbatas Velna tilts
--------------------

1913. gadā profesors Manteifels piedalījās gājēju tilta celtniecībā, kuru pēc viņa uzvārda iesauca par Velna tiltu (vācu: *Teufelsbrücke*, igauņu: *Kuradisild*).

Literatūra
----------

* Werner Zoege von Manteuffel, 1857-1926, Professor der Chirurgie in Dorpat: ein Lebensbild in Briefen, Erinnerungen und Worten seiner Freunde und Schüler / zusammengefasst von Anna von Kügelgen. Reval: Kentmann, 1931
* A. von Kügelgen: W. Zoege von Manteuffel. Ein Lebensbild. Schriften des Deutschen Auslandsdienst, Reihe 3, Bd. 4. Stuttgart, 1931.

### Biedrības

* Vācu Dabaszinātnieku biedrība *Leopoldina* (1927)

Atsauces
--------

1. ↑  Werner Zoege von Manteuffel: Gummihandschuhe in der chirurgischen Praxis. In: Centralblatt für Chirurgie 24/20 (1897) 553-556.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 102638815
* ISNI: 0000 0001 1001 552X
* GND: 139792317
* BNF: cb10685564p (data)

 |

 |
Svētās Romas impērijas delegācijas ceļojums cauri Latvijai 1661. gadā (no *Альбомъ Мейерберга*, 1903).
Šturna zīmējumu kopojuma izdevums Pēterburgā (1827).
**Johans Rūdolfs Šturns** (*Johann Rudolf Storn*) bija austriešu mākslinieks, kas 1661. un 1662. gadā piedalījās ķeizara Leopolda I sūtītajā delegācijā pie Krievijas cara Alekseja I.

Saglabājušies viņa ceļojuma zīmējumi cauri Kurzemes hercogistei un Zviedru Vidzemei:

Palanga – Sventāja – Rucava – Bārta – Grobiņa (30. martā) – Kalvene – Skrunda – Saldus – Zvārde – Lielauce – Dobele – Zaļenieki – Platone – Vircava – Svitene – Emburga – Iecava – Vecumnieki – Valle – Sērene – Sece – Koknese (18. aprīlī) – Vietalva – Bērzaune – Cesvaine – Tirza – Zeltiņi – Alūksne (23. aprīlī) – Vanavastselīna

Ceļojuma albums
---------------

* Drawings of Muscovy from The Mayerberg Album
* ITER IN MOSCHOVIAM AUGUSTINI LIBERI BARONIS DE MAYERBERG, CAMERAE IMPERIALIS AULICAE, CONSILIARII, ET HORATII GULIELMI CALUUCCII, EQUITIS, AC IN REGIMINE INTERIORIS AUSTRIAE CONSILIARII: AB AUGUSTISSIMO ROMANORUM IMPERATORE LEOPOLDO, AD TZAREM ET MAGNUM DUCEM ALEXIUM MIHALOWICZ, Anno M.DC.LXI. Ablegatorum (Barona Meijerberga grāmata par ceļojumu uz Maskaviju)

Atsauces
--------

1. ↑  Storn, Johann Rudolf.. Pictura
itineris legatorum S. C. M. Leopoldi M. Augustini de Mayern et
Wilhelmi Calvucci ad Russorum Imperatorem Alexium
Michaelowitz. iussu Dm.. de Mayern a pictore aulico Studio
confecta. Unicum in orbe exemplar. (latīniski)
**Vilis Jānis Lapenieks** (dzimis 1908. gada 8. oktobrī, miris 1983. gada 30. janvārī) bija latviešu filmu kinorežisors, kinoproducents, scenārists un aktieris.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1908. gadā Liezēres pagastā zemnieka ģimenē. Mācījās Liezēres pamatskolā, Rīgas pilsētas 1. ģimnāzijā, Zeltmata un E. Feldmaņa dramatiskajos kursos.

Bija Ziemeļblāzmas, Ziemeļlatvijas un Nacionālā teātra aktieris. Sabiedrisko lietu ministrijas filmu nozares režisors. Lielākais darbs — filma "Zvejnieka dēls" (1939). Pēc tās pabeigšanas sāka darbu pie filmas "Melanholiskais valsis" par komponista Emīla Dārziņa dzīvi. 
1940. gadā filmēšanu pārtrauca padomju okupācija. Vācu okupācijas laikā Rīgā vadīja Tautas teātri.

1944. gada oktobrī devās bēgļu gaitās uz Vāciju, pēc kara strādāja britu militārās pārvaldes dienestā Rietumvācijā, Blombergā izveidoja Latviešu mākslas centru, turpināja darboties kā filmu režisors, studijā "Rīgas Filma" uzņēma dokumentālo filmu "Kas mēs esam, ko mēs spējam" (1947), aktierfilmu "Kāds, kura nav" (1949).

1952. gadā izceļoja uz ASV, gadu nostrādāja Bahamu Salās, kopš 1953. gada dzīvoja Kalifornijas dienvidos, kur izveidoja savu foto uzņēmumu Holivudā, piedalījās amerikāņu filmās kā aktieris un režisora palīgs, iestudēja izrādes un spēlēja Losandželosas latviešu teātrī. No 1972. līdz 1978. gadam vadīja Amerikas Latviešu apvienības filmu nozari, uzņēmis vairākas filmas par latviešu dzīvi trimdā. 
Sarakstīja autobiogrāfiju "Dullā Daukas piezīmes" (Gauja, 1977).

Filmas
------

* "Zvejnieka dēls" (1939), scenārija autors un režisors
* *Who were are?* ("Kas mēs esam un ko mēs spējam", 1947), scenārija autors un režisors
* "Zaļais zelts" (1949–1950), filma par latviešu mežinieku darbu
* "Kāds, kura nav" (1949), mākslas filma pēc Mārtiņa Zīverta lugas motīviem
* "Mēs – latvieši brīvajā pasaulē" (1972)
* "Tauta tuvumā – tauta tālumā" (1974)
* "Kā es māku, tā es maunu" (1975)
* "Tobago" (1978), filma par latviešu salidojumiem Tobago
* "Latvieši Venecuēlā", dokumentāla filma

Atsauces
--------

1. ↑  Inga Pērkone. *Kino Latvijā 1920-1940*. Rīga : Zinātne, 2008. 245. lpp.
2. ↑  garamantas.lv

Ārējās saites
-------------

* Vilis Jānis Lapenieks filmas.lv
* *IMDb* profils (angliski)
* Intervija ar V.Lapenieku
* Kino muzejs atguvis Lapenieka filmu Kāds, kura nav
**Anhelesa** (filipīniešu: *Lungsod ng Angeles*, angļu: *City of Angeles*, pampangu: *Lakanbalen ning Angeles*) ir neatkarīga augsti urbanizēta pilsēta Filipīnās, Centrālās Lusonas reģionā. Anklāvs Pampangas provinces teritorijā, kurai politiski un administratīvi nepieder, bet dažkārt tiek pieskaitīta statistiskos nolūkos. Atrodas Lusonas salas vidusdaļā, kur kopā ar kaimiņos esošajām Sanfernando un Mabalakatas pilsētām veido aglomerāciju ar vairāk kā miljonu iedzīvotāju. Lielākā daļa iedzīvotāju ir pampangi.

Vēsture
-------

Dibināta 1796. gadā, kad Sanfernando pilsētas galva Anhels Pantaleons de Miranda kopā ar ģimeni un vairākiem sekotājiem Sanfernando ziemeļos dibināja jaunu apmetni **Kuliatu** (*Culiát*). Apgūtajā apvidū tika ierīkotas rīsu un cukurniedru lauki. Kopš 1812. gada apmetnes iedzīvotāji centās panāt Kuliatas administratīvo patstāvību, bet tikai 1829. gadā tika izveidota atsevišķa municipalitāte, kas tika nosaukta par *El Pueblo de los Ángeles* par godu aizgādņiem svētajiem eņģeļiem un godinot pilsētas pamatlicēju. 1899. gada 7. maijā uz Anhelesu no Malolosas tika pārcelta gadu iepriekš proklamētās pirmās Filipīnu Republikas galvaspilsēta un šeit tika svinēta republikas pirmā gadadiena. Tā paša gada jūlijā pēc amerikāņu okupācijas galvaspilsētu pārcēla uz Tarlaku.

1903. gadā līdzās pilsētai amerikāņu okupācijas spēki ierīkoja Fortstocenburgas (*Fort Stotsenburg*) armijas bāzi, ko 1908. gadā pārdēvēja par Klārka gaisa spēku bāzi (*Clark Air Base*). 2. pasaules kara laikā Japānas karaspēks uzbruka Klārka bāzei, kā rezultātā ievērojami cieta arī pilsēta. 1942. gadā cauri pilsētai gāja Bataanas Nāves maršs. Amerikāņi bāzi atbrīvoja 1945. gadā, bet pameta to pēc 1991. gada Pinatubo vulkāna izvirduma. Izvirdumā ievērojami cieta arī Anhelesa — 60 000 tās iedzīvotāju tika evakuēti.

1964. gadā Anhelesai tika piešķirts pilsētas statuss, bet 1986. gadā — augsti urbanizētas pilsētas statuss, izdalot no Pampangas provinces. Pilsētas attīstībai nozīmīgs faktors ir 1993. gadā bijušās armijas bāzes vietā izveidotā Klārka Speciālā ekonomiskā zona.

Atsauces
--------

1. ↑  «2020 Census of Population and Housing (2020 CPH) Population Counts Declared Official by the President». *Q107442757*. Q17067223. 7 jūlijs 2021.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Anhelesa***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Filipīnu lielpilsētas Valsts karogs: Filipīnas |
| --- |
|  |
| 
* Anhelesa
* Bagio
* Bakoloda
* Butuana
* Dagupana
* Davao
* Heneralsantosa
* Iligana
* Iloilo
* Kagajana de Oro
* Kalookana
* Kesonsitija
* Kotabato
* Lapulapu
* Laspiņasa
* Lusena
* Makati
* Malabona
* Mandalujonga
* Mandaue
* Manila
* Marikina
* Muntinlupa
* Naga
* Navotasa
* Olongapo
* Ormoka
* Paraņake
* Pasaja
* Pasiga
* Puertoprinsesa
* Sanhuana
* Santjago
* Sebu
* Tagiga
* Taklobana
* Valensuela
* Zamboanga

 |

 |
**Amonija dihromāts** ((NH4)2Cr2O7) ir oranžsarkani monoklīni kristāli, kas labi šķīst ūdenī. Tas ir dihromskābes amonija sāls. Amonija dihromāts šķīst arī etanolā, nešķīst acetonā.

Iegūšana
--------

Iegūst, reaģējot hroma(VI) oksīdam ar amonjaka ūdens šķīdumu:

2CrO3 + 2(NH3·H2O) → (NH4)2Cr2O7 + H2O
Hroma trioksīdu izšķīdina ūdenī, ļauj nostāvēties un nolej šķīdumu no nogulsnēm. Hroma trioksīda un amonjaka šķīdumus maisot lēnām salej kopā dzesējamā traukā līdz neitrālai reakcijai; atdzesējot izkrīt amonija dihromāta kristāli, ko nofiltrē Bihnera piltuvē un mazgā ar ūdeni.

Ķīmiskās īpašības
-----------------


Ūdens šķīdumos hidrolizējas un dod skābu reakciju.

NH4+ + H2O ⇄ NH3·H2O + H+
Cr2O72− H2O ⇄ 2HCrO4− ⇄ 2CrO4− + 2H+
Amonija dihromāta termiskā sadalīšanās
Karsējot amonija dihromāta pulveri, notiek efektīga eksotermiska reakcija:

(NH4)2Cr2O7 → Cr2O3 + N2 +4H2O
Lai veiktu šo demonstrējumu, amonija dihromātu ieber porcelāna bļodiņā, ko novieto velkmes skapī uz ugunsdrošas virsmas. Ar pinceti paņem nelielu gabaliņu sausā spirta, aizdedzina un ievieto amonija dihromātā. Reakcija atgādina vulkāna izvirdumu, pāri paliek tumši zaļi hroma(III) oksīda putekļi. Agrāk šo demonstrējumu bieži izpildīja skolās, mūsdienās to vairs nedara, jo hroma savienojumi ir toksiski un kancerogēni.

Karsējot noslēgtā tvertnē, amonija dihromāts var eksplodēt. 1986. gadā Ohaio štatā sprādzienā cieta 14 strādnieki un divi gāja bojā, mēģinot izžāvēt 900 kg amonija dihromāta.

Tā kā amonija dihromāts ir stiprs oksidētājs, tas var izraisīt degtspējīgu materiālu aizdegšanos.

Sauss amonija dihromāts reaģē ar koncentrētiem halogēnūdeņražu šķīdumiem: 

(NH4)2Cr2O7 + 14HCl → 2CrCl3 + 3Cl2 + 2NH4Cl + 7H2O
Reaģējot ar sārmiem, rodas amonija hromāts:

NH4)2Cr2O7 + 2NaOH → Na2CrO4 + (NH4)2CrO4 + H2O

Izmantošana
-----------

Izmanto pirotehnikā, tekstilrūpniecībā, ādu apstrādē, sērkociņu ražošanā. Laboratorijās lieto tīra slāpekļa iegūšanai un par katalizatoru.

Atsauces
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***amonija dihromāts*** |

1. ↑  Карякин Ю. В. Ангелов И. И. *Чистые химические вещества*. Москва : Химия, 1974, 37. lpp. (krieviski)
2. ↑  Valdis Drinks. *456 eksperimenti ķīmijā*. Rīga : Zvaigzne ABC, 1995, 224. lpp. ISBN 978-9984-560-83-0
3. ↑  Diamond, S. «Chemical Explosion In Ohio». *The New York Times*, 1986. gada 19. janvāris. 22. lpp.
**Alfrēds Skroderis** (1883-1969) bija latviešu pedagogs un sabiedriskais darbinieks. Rēzeknes pilsētas galva (1928-1929), Rēzeknes skolotāju institūta direktors (1940-1941).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1883. gada 28. novembrī Ērgļu pagastā. Par dalību 1905. gada revolūcijā kā Viļņas revolucionāras organizācijas dalībnieks no 1907. gada līdz 1917. gadam izcieta sodu Sibīrijā. Pēc atgriešanās dzimtenē strādāja par Rēzeknes valsts vidusskolas skolotāju, vēlāk par Rēzeknes skolotāju institūta direktora palīgu.

1928. gada 27. novembrī Skroderis kļuva par Rēzeknes pilsētas galvu no sociāldemokrātu frakcijas. No 1929. gada bija Rēzeknes bankas darbinieks (1929-1937). Rēzeknes tirdzniecības skolas skolotājs.

Pēc Latvijas okupācijas viņu 1940. gada 17. jūlijā iecēla par Rēzeknes skolotāju institūta direktoru.

Miris 1969. gada 12. janvārī Jūrmalā, apbedīts Jaundubultu kapos.

Darbi
-----

Publicēja atmiņu grāmatas "Soda zemē Sibīrijā" (1939), "Kur debesīs deg kāvi" (1959).

Atsauces
--------

1. ↑  A. Skroderis — Rēzeknes pedagoģiskā instituta direktors. "Daugavas Vēstnesis" 1940. gada 17. jūlijā
2. ↑  latgalesdati.du.lv
***Michelin* ceļvedis** (franču: *Le Guide Michelin* — "Mišlēna ceļvedis") ir starptautisks restorānu ceļvedis, kas kopš 1900. gada reizi gadā izvērtē to kvalitāti dažādās valstīs, labākajiem restorāniem piešķirot vienu, divas vai trīs zvaigznes ().

Šos ceļvežus sāka izdot Francijas riepu ražošanas uzņēmuma *Michelin* īpašnieks Andrē Mišlēns ar mērķi veicināt auto tūrismu, apmeklējot labākos restorānus.
Kopš 1997. gada Mišlēna ceļvedi papildināja ar *Bib Gourmand* kategoriju restorāniem, kas piedāvā izcilu ēdienu par mērenām cenām. 2020. gadā Mišlēna ceļvedis sāka piešķirt restorāniem arī ilgtspējas zīmi (), lai to īpašnieki varētu Mišlēna ceļvedī paust savu vīziju. Ceļvedī apkopo arī ekspertu ieteikto labāko restorānu sarakstu.

Mišlēna ceļveža ieteiktie Latvijas restorāni
--------------------------------------------

Latvijā 2023. gadā vienu zvaigzni novērtēts Maksima Cekota restorāns "*Max Cekot Kitchen*" Rīgā, trīs restorāni iekļauti "*Bib Gourmand*" kategorijā (*"Snatch", "SHŌYU"* un "Milda"), bet vēl 22 ēdināšanas iestādes iekļautas ieteicamo restorānu sarakstā. Ilgtspējas zvaigzni saņēma Ēriks Dreibants no "Pavāru mājas" Līgatnē.

Kopumā "*MICHELIN Guide Latvia*" 2023. gadā iekļāva 22 restorānus — "KEST" un "H. E. Vanadziņš" Cēsīs, "36. līnija" Jūrmalā, "MO" Liepājā, "Pavāru māja" Līgatnē, "3 pavāri", "Tauro", "*Whitehouse*", "*John*", "COD", "*Le Dome*", "*Chef's Corner*", "*Barents Coctails & Seafood*", "Barents", "*Aqua Luna*", "*Entresol*", "Ferma", "Neiburgs", "*Tails*" un "*Riviera*" Rīgā, "Zoltners" Tērvetē un "Akustika" Valmierā.

Latvijas restorānu vērtēšanai Latvijas Investīciju un attīstības aģentūra ar *Michelin* slēdza līgumu 1,27 miljonu eiro vērtībā, gadu iepriekš pasūtot arī 150 000 vērtu pētījumu.

Atsauces
--------

1. ↑  Latvijā ar «Michelin» zvaigzni pirmo reizi apbalvo restorānu – «Max Cekot Kitchen» lsm.lv 2023. gada 21. novembrī
2. ↑  The First MICHELIN Guide Latvia Is Out! MICHELIN GUIDE CEREMONY, 21 NOVEMBER 2023
3. ↑  «FOTO: Michelin kvalitātes zvaigzni saņem restorāns Max Cekot Kitchen». *Dienas Bizness* (latviešu). Skatīts: 2023-11-23.
4. ↑  ««Michelin» par 150 000 eiro analizēs gastronomijas potenciālu Latvijā». *www.lsm.lv* (latviešu). Skatīts: 2023-11-23.
**Babujanas salas** (filipīniešu: *Kapuluang Babuyan*, angļu: *Babuyan Islands*, ilokanu: *Is-isla Babuyan*) ir Filipīnām piederošs arhipelāgs Lusonas šaurumā. Administratīvi ietilpst Kalabarsonas reģiona Kagajanas provincē, kur iedalās divās municipalitātēs. Lielākā apdzīvotā vieta ir Kalajana.

Ģeogrāfija
----------

Izvietojušās arhipelāga ziemeļos Lusonas šaurumā starp Dienvidķīnas jūru rietumos un Filipīnu jūru austrumos. No Lusonas salas dienvidos arhipelāgu atdala 28 km platais Babujanas šaurums, bet no Batanas salām ziemeļos — 75 km platais Balintangas šaurums. Arhipelāgā 24 salas un klintis, no kurām lielākās ir Kalajana (196 km²), Kamigina (166 km²), Babujana (100 km²), Fuga (70 km²) un Dalupiri (50 km²). Salas vulkāniskas izcelsmes, lielākoties kalnainas un atrodas aktīva vulkānisma zonā. Jaunākā no Babujanas salām — Didikasa — radās 1952. gadā zemūdens vulkāna izvirduma rezultātā. Augstākā salu virsotne ir aktīvais vulkāns Pangasuns (1070 m vjl) Babujanas salā.

Atsauces
--------

1. ↑  Global Volcanism Program. Smithsonian Institution. Didicas

Ārējās saites
-------------
1848. gada revolūcijas dažādās Eiropas valstīs.
**1848. gada revolūcijas**, ko dēvē arī par "Tautu pavasari", bija politisko nemieru un nacionālo revolūciju vilnis, kas pārmainīja 1815. gadā Vīnes kongresā noteikto kārtību un pārņēma lielu daļu Eiropas 1848. gadā un turpinājās arī 1849. gadā.

Lielāka daļa sacelšanos notika Francijas, Nīderlandes, Dānijas, Vācijas, Polijas, Itālijas, Rumānijas, Austrijas un Ungārijas teritorijā.

Norise
------

Revolūciju vilnis sākās 1848. gada februārī Francijā, kur gāza karali Luiju Filipu un pasludināja Otrās republikas izveidošanu. Martā Vīnē sākās sacelšanās, kuras rezultātā no amata atkāpās kanclers Meternihs. Austrijas Impērijas ķeizars Ferdinands I bija spiests troni nodot savam 18 gadus vecajam brāļa dēlam Francim Jozefam I. Sacelšanos Ungārijā izdevās apspiest tikai ar Krievijas Impērijas karaspēka palīdzību.
1848. gada maijā Frankfurtē sanāca 585 vācu tautas pārstāvji, lai izdotu visas Vācijas satversmi un ievēlētu nacionālo valdību. Prūsijas karalim Frīdriham Vilhelmam IV piedāvāja ķeizara titulu ar ierobežotām pilnvarām, taču viņš noraidīja troni un piedāvāto konstitūciju. Ziemeļitālijā sākās sacelšanās pret Austrijas Impēriju, kuras valdījumā bija Lombardija un Veneto apgabals, vairākas itāļu valstis pieteica Austrijai karu, bet cieta sakāvi.
Dānijas karalis Frederiks VII sasauca nacionālo sapulci, lai izstrādātu jaunu konstitūciju un izveidojot divpalātu tautas pārstāvniecības parlamentu.

Atsauces
--------

1. ↑  Tautu pavasaris - revolūciju vilnis Eiropā 1848. gadā 2018. gada 15. aprīlī

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***1848. gada revolūcijas***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4049688-0
* NKC: ph191036

 |

 |
Jānis Ruģēns Valmieras pilsētas galvas amatā.
**Jānis Valfrīds Ruģēns** (1890—1969) bija latviešu agronoms un sabiedriskais darbinieks, Valmieras pilsētas galva (1934–1940).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1890. gada 14. jūlijā Valmieras pagasta "Ruģēnos" dzirnavnieka Pētera Voldemāra Ruģēna un viņa sievas Annas, dzimušas Marovskas, ģimenē, viņa vectēva brālis bija dzejnieks Jānis Ruģēns (1817-1876).

Mācījās Valmieras pagasta skolā un Valmieras pilsētas tirdzniecības skolā, tad N. Mironovas komercskolā Rīgā (1909–1912). 
Studēja lauksaimniecību Rīgas Politehniskajā institūtā (1912-1917). 

Latvijas brīvības cīņu laikā 1918. gada 20. decembrī pieteicās Atsevišķajā (studentu) rotā un 1919. gada 1. martā piedalījās izlūkošanas kaujā pret lieliniekiem pie Skrundas, par ko vēlāk apbalvots ar Lāčplēša kara ordeni. Pēc Rīgas atbrīvošanas 1919. gada maijā beidza artilēristu kursus un piedalījās Bermontiādes cīņās, atvaļinājās no militārā dienesta 1920. gada 25. septembrī.

Strādāja par Valmieras apriņķa valsts zemju pārzini, no 1922. gada par Valmieras divgadīgās lauksaimniecības skolas pedagogu, 1924. gadā kļuva par šīs skolas pārzini. Darbojās 1908. gadā dibinātajā Baltijas lauksaimnieku biedrībā kā priekšsēdētāja H. Enzeliņa vietnieks. No 1931. gada Ruģēns bija Valmieras pilsētas domnieks un revīzijas komisijas loceklis, pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gadā viņu iecēla par Valmieras pilsētas galvu.

Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 18. jūlijā viņu atlaida no amata. 1944. gadā Ruģēns devās bēgļu gaitās uz Vāciju, 1951. gadā pārcēlās uz dzīvi ASV, kur strādāja ķīmiskā uzņēmumā.
Miris 1969. gada 23. jūnijā Čikāgā.

Apbalvojumi
-----------

* Lāčplēša kara ordenis
* Aizsargu Nopelnu krusts
* Triju Zvaigžņu ordenis

Atsauces
--------

1. ↑  timenote.info
**Sāļus neradošie oksīdi** ir tādi oksīdi, kuriem tieši neatbilst ne skābes, ne bāzes. Agrāk tos dēvēja par **indiferentajiem oksīdiem**, tomēr no šī nosaukuma atteicās, jo sāļus neradošie oksīdi ir visai reaģētspējīgas vielas. Salīdzinājumā ar citiem oksīdiem, sāļus neradošo oksīdu ir ļoti maz. Pazīstamākie sāļus neradošie oksīdi ir oglekļa monoksīds CO un slāpekļa monoksīds NO. Tradicionāli pie sāļus neradošajiem oksīdiem pieskaita arī dislāpekļa oksīdu N2O, kas pēc savas molekulas uzbūves īstenībā ir slāpekļa oksonitrīds. Sāļus neradošie oksīdi ir arī mazpazīstamie silīcija monoksīds SiO, sēra monoksīds SO un sēra suboksīds S2O. Pie sāļus neradošiem oksīdiem var pieskaitīt arī ūdeņraža oksīdu — ūdeni.

Oglekļa monoksīds tikai nosacīti ir sāļus neradošs oksīds, jo reaģē ar nātrija hidroksīdu, veidojot nātrija formiātu (skudrskābes sāli):

CO + NaOH → HCOONa
CO arī veidojas, termiski sadalot skudrskābi:

HCOOH → CO + H2O
Tomēr, tā kā šajās reakcijās mainās oglekļa oksidēšanas pakāpe, skudrskābe nav oglekļa monoksīdam tieši atbilstoša skābe.

  

Oglekļa un slāpekļa monoksīdi viegli oksidējas, veidojot skābus augstākos oksīdus:

2СО + О2 → 2СО2
2NO + O2 → 2NO2

Atsauces
--------

1. ↑  G. Rudzītis, F. Feldmanis. Neorganiskā ķīmija. R. "Zvaigzne", 1981, 112. lpp.
**Agroklimatiskie rādītāji** ir klimatisko apstākļu sakarība ar lauksaimniecības kultūraugu augšanu, attīstību un miera stāvokli. Svarīgākie agroklimatiskie rādītāji Latvijas apstākļos ir temperatūra un mitrums veģetācijas periodā un zemākās temperatūras pārziemošanas laikā vai miera periodā. Saskaņā ar agroklimatiskajiem rādītājiem veic agroklimatisko rajonēšanu. Siltuma daudzumu veģetācijas periodā, kurš nosacīti pieņemts pie temperatūras virs +10 °C, sauc par aktīvo temperatūru summu. Aktīvo temperatūru summa Latvijā vidēji svārstās no 1700° Vidzemes augstienē līdz 2100° valsts dienvidaustrumos. Cits rādītājs ir efektīvo temperatūru summa, kas ir vidējo diennakšu temperatūru summa virs bioloģiskās nulles robežas, turklāt vairumam Latvijas kultūraugu šī bioloģiskā nulle atbilst +5 °C. Katra auga attīstībai nepieciešama noteikta efektīvo temperatūru summa. Latvijā tā parasti ir 1400-1700 °C robežās.

Mitrumu analizē ar hidrotermisko koeficientu (HTK), kurš parāda saņemtā mitruma attiecību pret patērēto un ir tieši proporcionāls nokrišņu daudzumam un pretēji proporcionāls temperatūru summai laikposmā ar t° virs 10 °C. HTK Latvijā svārstās no 1,5 Zemgales līdzenumā līdz 2,4 Vidzemes augstienē, ekstremālos gados sasniedz 0,6-3,0.

Pārziemošanas apstākļu vidējā temperatūra tiek aprēķināta kā vidējā no gadu minimālajām temperatūrām.

Citi agroklimatiskie rādītāji ir bezsala perioda ilgums, sniega segas noturība un biezums.

Rādītāji
--------

### Aktīvo temperatūru summa, kas nepieciešama dažādām lauksaimniecības kultūrām

* kukurūza 2000-3000°
* cukurbietes 2000°
* kartupeļi 1200-2400°
* vasaras kvieši 1200-2000°
* mieži 800-1600°

### Efektīvo temperatūru summa dažādu koku un krūmu uzziedēšanai

* ievas, ķirši — 125°
* ābeles — 185°
* ceriņi — 200°
* liepas — 680°

### Hidrotermiskais koeficients

* >1,8 — pārmitrs
* 1,3-1,8 — mēreni mitrs
* 0,4-1,3 — nepietiekami mitrs

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4  *Latvijas PSR mazā enciklopēdija*. 1. sējums. Rīga : Izdevniecība "Zinātne".  14. lpp.
2. ↑  Pampāļu pagasta teritorijas plānojums

Ārējās saites
-------------
**Borneo seskāpsis** (*Melogale everetti*) ir sermuļu dzimtas (*Mustelidae*) plēsējs. Borneo seskāpsis ir pazīstams arī kā **Evereta seskāpsis** jeb **Kinabalu seskāpsis**.

Borneo seskāpsis dzīvo tikai Borneo salā Kinabalu kalnos Sabahas štatā Malaizijā. Tas apdzīvo kalnu mežus 900—3700 metrus virs jūras līmeņa. Tomēr dabas pētniekiem ir aizdomas, ka āpsis dzīvo arī citās vietās uz salas. Galvenais iemesls, kādēļ Borneo seskāpša izdzīvošana ir apdraudēta, ir dzīves telpas zaudēšana, izplešoties cilvēku saimnieciskajai darbībai. Borneo seskāpsi pirmo reizi zinātniski aprakstīja dabas pētnieks Alfrēds Harts Everets (1848.—1898.).

Izskats un īpašības
-------------------

Visas seskāpšu sugas ārēji izskatās ļoti līdzīgas, tām nedaudz atšķiras tikai meln-baltās svītras uz sejas un muguras. Seskāpsim, salīdzinot ar pārējiem āpšiem, ir slaidāks, garāks ķermenis, smalkāki kauli, bet kājas īsas kā jau sermuļu dzimtas dzīvniekam. Purns garš, smails, atgādina seska purniņu, tādēļ šie āpši ir ieguvuši savu nosaukumu. Seskāpša seja nav tik plata kā pārējiem āpšiem, tā ir konusveidīga. Aste ir gara un kupla. Ķepas platas, ar spēcīgiem nagiem, kas piemēroti zemes rakšanai. Starp pirkstiem ir daļēji attīstīta peldplēve. Seskāpši ir mazākie starp pārējiem āpšiem, bet Borneo seskāpsis ir vidēji liels starp seskāpšiem, tā ķermeņa garums ir 33—44 cm, astes garums 15—23 cm, svars 1—3 kg.

Kažoks ir biezs, ar īsu matojumu. Kažoka krāsa variē no melnas līdz pelēkbrūnai. Uz sejas seskāpšiem ir meln-balts matojums. Baltais sejas apmatojums var būt arī gaiši dzeltenīgs. Ja parasti āpšiem meln-baltais svītrojums uz sejas ir vertikāls, tad seskāpšiem tas ir vairāk horizontāls. Baltās galvas vidū līdzīgi beretei seskāpsim ir melns matojums, uz purna uzreiz pie degungala ir plata, melna svītra kā bante, kas apņēmusi purnu. Divas šauras, vertikālas, melnas svītras, maskējot acis, savieno "bereti" ar "banti". Uz katra vaiga ir pa mazam, melnam punktam. Uz galvas vidus, "beretes" centrā sākas koša, bieza, balta svītra un atšķirībā no citiem seskāpšiem beidzas pie pleciem. Svītra uz muguras variē no baltas līdz sarkanai. Pakakle Borneo seskāpsim ir balta, ausis, degungals un pēdu apakšas rozā.

Uzvedība
--------

Borneo seskāpsis ir aktīvs krēslas stundās un naktī. Pa ienu tas atpūšas savā alā, kas var būt gan pašrakta, gan dabīgi veidojusies. Tas barojas ar kukaiņiem, maziem dzīvniekiem, rāpuļiem un tārpiem, kā arī nelielos daudzumos ar augiem. Briesmu gadījumā seskāpsis izdala smaku, lai aizbiedētu uzbrucēju, kas tam bieži arī izdodas, neskatoties uz paša mazo augumu. Laikā no maija līdz jūnijam mātītei parasti piedzimst 1—5 mazuļi. Tomēr mazuļi var dzimt jebkurā gada laikā. Māte mazuļus zīda ar pienu pirmos 2—3 mēnešus.

Atsauces
--------

1. 1 2  «IUCN: Melogale everetti». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 4. jūlijā. Skatīts: 2009. gada 4. decembrī.
2. 1 2 3 4  ADW: Melogale everetti

Ārējās saites
-------------

* Borneo seskāpša foto (ARKive)
* Ferret Badger
"**$456,000 *Squid Game* in Real Life!**" ir 25 minūšu YouTube videoklips, ko izveidojis amerikāņu *YouTube* lietotājs Džimijs Donaldsons, kurš pakalpojumā YouTube pazīstams kā MrBeast. Video, kas tika izlaists 2021. gada 24. novembrī, ir sacensība, kuras pamatā ir 2021. gada Dienvidkorejas Netflix šova *Squid Game* spēles.

Donaldsons sāka darbu pie videoklipa 2021. gada oktobrī. Daļēji to finansēja Somijas videospēļu izstrādātājs Supercell, lai reklamētu savu mobilo spēli *Brawl Stars*, un videoklips izmaksāja 3.5 miljonus US$, no kuriem 2 miljoni ASV dolāru tika iztērēti inventāram un darbam, bet 1,5 miljoni ASV dolāru tika piešķirti kā naudas balvas konkursantiem. Donaldsons videoklipam izveidoja vairākus šova variantus. Tāpat kā šovā, 456 spēlētāji sacentās spēļu sērijā, līdz palika tikai viens spēlētājs.

Pēc videoklipa publicēšanas 2021. gada 24. novembrī tas ātri saņēma vairāk nekā 100 miljonus skatījumu un kļuva par *MrBeast* skatītāko videoklipu. 2023. gada oktobrī tas bija saņēmis vairāk nekā 500 miljonus skatījumu. Publikācijās Donaldsons tika slavēts par viņa precīzo dekorāciju atveidi, taču daži kritiķi uzskatīja, ka videoklips ir neoriģināls un tā ir neizpratne par spēles *Squid Game* antikapitālistiskajām tēmām.
**Tomijs Salo** (zviedru: *Tommy Salo*; dzimis 1971. gada 1. februārī) ir bijušais zviedru hokejists, vārtsargs. Pašlaik (2012) ir Zviedrijas Elitsērijas kluba HC Leksand ģenerālmenedžeris. Savas karjeras gaitā vairāk nekā 10 sezonas aizvadījis Nacionālajā hokeja līgā, regulāri spēlējis Zviedrijas izlasē.

Spēlētāja karjera
-----------------

Profesionālā spēlētāja karjeru Salo uzsāka 1990.—91. gada sezonā, kad debitēja Zviedrijas Elitsērijas kluba Västerås IK rindās. 1992.—93. gada sezonā Tomijs bija jau komandas pamatvārtsargs, taču 1994. gada vasarā hokejists pārcēlās uz Ziemeļameriku.

Jau savā pirmajā sezonā Ziemeļamerikā Salo izdevās debitēt NHL, aizvadot sešas spēles Ņujorkas "Islanders" sastāvā. 1996.—97. gada sezonā Salo bija kļuvis jau par "Islanders" pirmo vārtsargu, aizvadot 58 spēles. 1998.—99. gada sezonas gaitā Salo tika aizmainīts uz Edmontonas "Oilers" vienību, kluba sastāvā aizvadot vairākas spožas sezonas. 2003.—04. gada sezonas izskaņā Salo tika aizmainīts uz Kolorādo "Avalanche" vienību.

2004.—05. gada NHL sezonas lokauta laikā Salo atgriezās Eiropā, pievienojoties Zviedrijas Elitsērijas klubam MoDo. 2005.—06. un 2006.—07. gada sezonas hokejists aizvadīja HC Frölunda, taču tad beidza savas profesionālā spēlētāja gaitas.

Zviedrijas izlases rindās spēlējis trijos olimpisko spēļu turnīros, 1994. gadā izcīnot zelta medaļas, kā arī spēlējis astoņos Pasaules čempionātos, no kuriem septiņos palīdzot izlasei izcīnīt medaļas. Tiesa, vien 1998. gadā Salo kopā ar izlasi izcīnījis zelta medaļas.

Ārējās saites
-------------

* *Olympedia* profils (angliski)
* *Eliteprospects* profils (angliski)
* *Internet Hockey Database* profils (angliski)
* *Eurohockey* profils (angliski)
**Minarhisms** ir valsts pārvaldes modelis, kura pilnvaras ir samazinātas līdz nepieciešamajam minimumam, aprobežojoties ar katra pilsoņa vai personas, kas uzturas valsts teritorijā, brīvības un īpašuma aizsardzību no ārējiem un iekšējiem agresoriem. Minarhisms kopā ar anarhokapitālismu ir viens no libertārisma atzariem.

Minarhisms ir vērsts uz to, lai stimulētu valsts izmiršanas procesus par labu individuālai suverenitātei un kapitālisma institūciju attīstībai, proti, to var uzskatīt par starpposmu starp mūsdienu teritoriālo valsti un anarhokapitālistisko sabiedrības modeli. Minarhisma valsts modelis no libertārisma viedokļa ir attaisnojams ar to, ka valsts, kas aprobežojas tikai ar pilsoņu aizsardzības funkciju pret agresoriem un pastāv uz brīvprātīga finansējuma pamata, nepārkāpj galveno libertārisma principu — neagresijas principu, savukārt jebkuras citas valsts sabiedrības formas ir pretrunā ar libertārismu.

Ārējās saites
-------------
**Kalnu asinszāle** (*Hypericum montanum*) ir augu suga asinszāļu dzimtas asinszāļu ģints augu suga. Savvaļā tā ir sastopama Eiropas rietumu un centrālajā daļā, kā arī dažviet Āfrikā un Mazāzijā. Latvijā kalnu asinszāle ir sastopama ļoti reti — Daugavas ielejā valsts vidusdaļā, visbiežāk uz kaļķaina substrāta, piemēram, Daugavas krastā uz dolomīta.

Morfoloģija
-----------

Kalnu asinszāle ir daudzgadīgs, 15—70 cm garš lakstaugs ar stāvu, kailu un nezarojošu stublāju.

Lapas ir izvietotas pa pāriem visā stublāja garumā, tomēr gandrīz horizontāli atstāvošie lapu pāri cits no cita ir attālu, tie ir īpaši skraji augstāk par stublāja vidu. Lapas ir iegarenas, aptuveni 3—6 cm garas un 0,6—1,5 cm platas. Tās ir visplatākās zem to vidusdaļas; tās ir sēdošas un ar ieapaļu pamatu, to mala ir gluda, gals nosmailots vai strups.

Ziedi ir blīvā un diezgan mazziedainā (visbiežāk 3—10 ziedi) skarā stublāja galotnē. Vainaglapas ir dzeltenas, aptuveni 0,9—1,4 cm garas. Kauslapas ir šauri lancetiskas, aptuveni divreiz īsākas nekā vainaglapas, kauslapu mala ir smaili zobaina, katra zobiņa galā ir tumšs dziedzeris. Auglis ir olveida pogaļa. Zied no jūnija beigām līdz augustam.

Atsauces
--------

1. 1 2  «kalnu asinszāle - Hypericum montanum L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-03-01.
**Andris Ogriņš** (dzimis 1975. gada 11. augustā Rīgā, miris 2023. gada 18. decembrī) bija latviešu dzejnieks.

Biogrāfija
----------

A. Ogriņš mācījies N. Draudziņas ģimnāzijā Rīgā, pēc tam studējis Rīgas Tehniskajā universitātē. Strādājis par pastnieku, datu ievades operatoru un Latvijas Sporta muzeja speciālistu. No 1999. gada strādājis par reklāmu reģistra datu apstrādes speciālistu, vēlāk bijis noliktavas strādnieks "Jāņa Rozes" apgādā. 2023. gada 18. decembrī Ogriņš mira no kardiomiopātijas narkotisko vielu pārdozēšanas dēļ.

A. Ogriņa pirmā dzejas publikācija ir dzejoļu kopa laikrakstā "Kultūras Forums" 2006. gada 13. oktobrī. 2008. gadā izdots viņa pirmais dzejoļu krājums "Es zvēru pie kraukļiem", autoram par to piešķirta Literatūras gada balva nominācijā "Spilgtākā debija", kā arī Starptautiskās Rakstnieku un tulkotāju mājas un Ventspils pilsētas domes Izcilības stipendija.

Turpmākajos gados izdevis vēl vairākas grāmatas. Krājumi "Zem pulksteņa pulkstenis", "Plaukstu šķērsielas" un "Tā putna diena" nominēti Literatūras gada balvai nominācijā "Labākais dzejas krājums".

Kopā ar Māri Salēju atdzejojis Oļega Ļencoja dzejoļu krājumu „Pieceļas ieelpo..." (2014).

Bibliogrāfija
-------------

* *Es zvēru pie kraukļiem*. Rīga: Neputns, 2008.
* *Zem pulksteņa pulkstenis*. Rīga: Neputns, 2011.
* *Pēdējā santīma grāmata* [dzejproza]. Rīga: Dienas grāmata, 2012.
* *Plaukstu šķērsielas*. Rīga: Mansards, 2015.
* *Debesu punkti*. Rīga: Pētergailis, 2017.
* *Tā putna diena*. Rīga: Jānis Roze, 2019.
* *Kā būtu ja tevis nebūtu epikūr*. Rīga: Jānis Roze, 2021.
* *Par bites tiesu*. Rīga: Jānis Roze, 2023.

Atsauces
--------

1. ↑  Andris Ogriņš: Katrs dzejoļu krājums ir tāds iekšējais projekts. LSM.LV, 2019, 16. jūlijs.
2. ↑  Vai viņu varēja glābt?. LSM.lv.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 33934693
* LNB: 000018695
* LCCN: n2008067233
* ISNI: 0000 0000 4082 0223

 |

 |
**Izraēls Feigelsons** (dzimis 1921. gada 8. februārī, miris 1991. gada 19. augustā)) bija Rīgā dzimis ebreju izcelsmes Latvijas un Izraēlas dziedātājs, tenors.

Dzimis 1921. gadā Rīgā. 1940. gadā Feigelsonu ģimene tika deportēta uz Sibīriju. 1947. gadā Izraēls atgriezās Rīgā. No 1949. līdz 1952. gadam mācījās dziedāšanu Latvijas Valsts konservatorijā pie profesora Rūdolfa Bērziņa. No 1952. līdz 1963. gadam izpildījis ap 30 tenora partiju Latvijas PSR Valsts operas un baleta teātrī. No 1963. gada — solists Latvijas filharmonijā. Feigelsons uzstājies kopā ar 36 simfoniskajiem orķestriem un 50 diriģentiem. Repertuārā bija Bēthovena 9. simfonija, Mocarta un Verdi rekviēmi, Pergolēzi *Stabat Mater* un citi skaņdarbi.

1979. gadā Izraēls Feigelsons ar ģimeni emigrēja uz Izraēlu. Viņš turpināja uzstāties solo koncertos, kuros skanēja gan klasiskā, gan ebreju tautas mūzika. Miris 1991. gada 23. augustā Telavivā pēc smagas slimības. Izraēla Feigelsona dēls, Rīgā dzimušais Josifs Feigelsons, ir pazīstams čellists.

Atsauces
--------

1. ↑  «Israel Feigelson». en.everybodywiki.com.

Ārējās saites
-------------

* israelfeigelson.info[novecojusi saite]
**Džana Dzjiliņa** (ķīniešu: 張繼林, piņjiņs: *Zhāng Jìlín*; dzimusi 1986. gada 24. jūnijā Harbinā) ir Ķīnas starptautiskā lielmeistare šahā (2007), kas kopš 2017. gada pārstāv Austrāliju.

Biogrāfija
----------

1996. gadā pārstāvējusi Ķīnu Pasaules jauniešu šaha čempionātā meiteņu vecuma grupā U10, bet no 2004. līdz 2006. gadam piedalījusies Pasaules junioru šaha čempionātā U20 meiteņu vecuma grupā. 2008. gadā Novokuzņeckā izcīnījusi bronzas medaļu Pasaules studenšu šaha čempionātā. Piedalījusies 2008. gada Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas Naļčikā, kurā 1. kārtā zaudējusi Innai Gapoņenko. 2009. gadā izcīnījusi piekto vietu Āzijas šaha čempionātā sievietēm.

Pārstāvējusi Austrālijas komandu Pasaules šaha olimpiādē (2018).

Par panākumiem turnīros FIDE 2004. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM), bet 2007. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu. 2010. gadā kļuvusi par FIDE starptautisko arbitru (IA).

Atsauces
--------

1. ↑  Transfers in 2017
2. ↑  2008 WUC Chess: Finals
3. ↑  2006 FIDE Knockout Matches
4. ↑  «Asian Continental Chess Championship 2009». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 1. jūlijā. Skatīts: 2018. gada 17. novembrī.
5. ↑  43rd Olympiad Batumi 2018 Women

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Oto Neimans Knofs Sverdrups** (norvēģu: *Otto Neumann Knoph Sverdrup*; dzimis 1854. gada 31. oktobrī Bindālē, miris 1930. gada 26. novembrī Sannvikā) bija norvēģu polārpētnieks un jūrasbraucējs. Kopā ar Fritjofu Nansenu un Roaldu Amundsenu tiek uzskatīts par vienu no trijiem izcilākajiem «Zelta gadsimta» norvēģu polārpētniekiem. Devis lielu ieguldījumu Kanādas Arktiskā arhipelāga izpētē.

Biogrāfija
----------

Dzimis zemnieku ģimenē Nūrlannē, 17 gadu vecumā sācis jūrnieka gaitas pie sava onkuļa. 1875. gadā viņš nokārtoja kapteiņa palīga eksāmenu un dažus gadus vēlāk — kuģa kapteiņa eksāmenu un 1877. gadā sāka pildīt kapteiņa pienākumus uz tvaikoņa *TRIO*.

Polārās ekspedīcijas
--------------------

1888. gadā Sverdrups pieveinojās Fritjofa Nansena Grenlandes šķērsošanas ekspedīcijai. 1892. gadā Sverdrups tika nozīmēts par Nansena kuģa *Fram* būvniecības pārraugu un 1894. gadā kļuva par tā kapteini. Piedalījās Nansena 1895./1896. gada ekspedīcijā uz Ziemeļpolu.

1898. gadā Sverdrups ar kuģi *Fram* mēģināja apkuģot Grenlandi no Bafina līča puses, bet iestrēga Nersa šaurumā un bija spiests pārziemot Elsmīra salā. Ekspedīcija ar pārziemošanām turpinājās līdz 1902. gadam, kuras laikā tika atklātas un izpētītas Sverdrupa salas un Prinča Gustava Ādolfa jūra, nokartējot ap 260 000 km² Kanādas Arktikā.

1914./1915. gadā Sverdrups ar kuģi *Eklips* piedalījās glābšanas ekspedīcijā Karas jūrā. 1921. gadā Sverdrups vadīja piecu kravas kuģu konvoju, kas šķērsoja Karas jūru un sasniedza Obas un Jeņisejas grīvas un veiksmīgi atgriezās, kas bija nopietns solis Ziemeļu jūrasceļa izveidošanā.

Miris 1930. gada 26. novembrī savā īpašumā Norvēģijā.

Pagodinājumi
------------

Sverdrupam piešķirti vairāki Norvēģijas un Prūsijas valsts apbalvojumi.

Viņa vārdā nosaukti:

* Sverdrupa sala Karas jūrā,
* Sverdrupa salas Kanādas Arktikā,
* Sverdrupa Zeme Elsmīras salas dienvidos,
* Sverdrupa šaurums Kanādas Arktikā,
* Vairāki kuģi un lidmašīnas,
* Krāteris Mēness otrajā pusē.

Atsauces
--------

1. ↑  NORSK BIOGRAFISK LEKSIKON. Otto Sverdrup

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Oto Sverdrups***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 66506369
* LCCN: n97034963
* ISNI: 0000 0001 1767 8182
* GND: 117679151
* SUDOC: 030150051
* BNF: cb121623783 (data)
* BIBSYS: 90334202
* NLA: 35533536
* NKC: jn20010316211
* BNE: XX1448662
* CiNii: DA04528649
* KulturNav: id

 |

 |
**Augstākie sporaugi** jeb vienkārši **sporaugi** (latīņu: *Pteridophytes*) ir viena no trim augu (*Plantae*) apakšvalstīm. Pārējās divas ir pirmsvasas augi (*Bryophyte*) un sēklaugi (*Spermatophytes*). Pie sporaugiem pieder papardes, staipekņi, kosas, čūskmēlītes, psiloti un ezerenes.

Sporaugi tāpat kā sēklaugi pieder pie vaskulāro augu grupas. Tie ir augi, kam stumbrā ir attīstīta vadaudu sistēma. Tie var būt gan lakstaugi, gan kokveidīgi augi, kādi Latvijā neaug. Sporaugiem neattīstās ne ziedi, ne sēklas, tie vairojas ar sporām. Vairojoties tiek producēts miljoniem sporu. Ar sporām vairojas arī citi augi, kā dažas aļģes, sūnas, sēnes un ķērpji.

Vecākos informācijas avotos par sporaugiem sauc arī sēnes, tomēr sēnes vairs netiek pieskaitītas pie augu valsts. Tās izdala īpašā sēņu valstī, jo sēnes nesatur hlorofilu, neveic fotosintēzi, un barojas ar jau gatavām organiskām vielām.

Evolūcija
---------

Sporaugu apakšvalstī mūsdienās ir divi lieli dzīvo augu nodalījumi: staipekņi un paparžaugi. Šajā apakšvalstī ir arī vairākas izmirušo, fosilo augu grupas. Jaunākie zinātniskie atklājumi un pētījumi liecina, ka visiem mūsdienu augstākajiem sporaugiem ir viens, kopīgs aizvēsturisks priekštecis. Sēklaugi sporaugiem ir nosacīti tuvi radinieki, jo cēlušies no aizvēsturiska auga, kas bijis tuvu radniecīgs sporaugu aizvēsturiskajam priekštecim.

Klasifikācija
-------------

* apakšvalsts Sporaugi (*Pteridophytes*)
	+ nodalījums Staipekņu nodalījums (*Lycopodiophyta*)
		- klase Staipekņu klase (*Lycopodiopsida*)
		- klase Ezereņu klase (*Isoetopsida*)
	+ nodalījums Paparžaugi (*Pteridophyta*)
		- klase Milzu paparžu klase (*Marattiopsida*)
		- klase Paparžu klase (*Pteridopsida*)
		- apakšnodalījums Kosveidīgie (*Equisetophyta*)
			* klase Kosu klase (*Equisetopsida*)
		- apakšnodalījums Psiloti (*Psilotophyta*)
			* klase Psilotu klase (*Psilotopsida*)

Atsauces
--------

1. 1 2  Latvijas augi un sēnes
2. ↑  Paparžu klase - Filicopsida (Pteropsida) - Augi
3. ↑
4. ↑
5. ↑  Gifford, Ernest M. & Foster, Adriance S. (1988). Morphology and Evolution of Vascular Plants, (3rd ed.). New York: W. H. Freeman and Company. ISBN 0-7167-1946-0.
**Nikolajs Sjakste** (1955) ir latviešu bioķīmiķis, Latvijas Universitātes profesors. Latvijas Zinātņu akadēmijas īstenais loceklis.

Dzīves gājums
-------------

Dzimis 1955. gada 11. maijā Rīgā. Pēc Rīgas 21. vidusskolas beigšanas studēja biofiziku 2. Maskavas valsts medicīnas institūta Medicīnas bioloģijas fakultātē (1972-1978). Pēc studiju beigām strādāja par jaunāko zinātnisko līdzstrādnieku Latvijas Eksperimentālās un klīniskās medicīnas institūta (LEKMI) Vēža šūnas ķīmijas laboratorijā (1978-1980), tad turpināja studijas aspirantūrā Maskavā, Vissavienības onkoloģijas zinātniskā centra Audzēju bioķīmijas laboratorijā (1980-1983). 

Pēc atgriešanās dzimtenē turpināja strādāt par zinātnisko līdzstrādnieku LEKMI Vēža šūnas ķīmijas laboratorijā (1983-1990), 1984. gadā Maskavā aizstāvēja bioloģijas zinātņu kandidāta disertāciju.
Kopš 1990. gada bija Bioķīmijas laboratorijas vadītājs Latvijas Organiskās sintēzes institūtā. 1992. gadā Pēterburgā aizstāvēja bioloģijas zinātņu doktora disertāciju. Papildinājās Francijas Nacionālā zinātnisko pētījumu centra (CNRS) Žaka Mono institūta Diferencēšanas bioķīmijas laboratorijā Parīzē (1995, 1998).

Kopš 1998. gada ir Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes profesors, Medicīnas bioķīmijas katedras vadītājs.

Atsauces
--------

1. ↑  Latvijas ZA īstenie locekļi
2. ↑  «lza.lv». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2015. gada 7. jūlijā.
3. ↑  «LU kontaktu meklētājs». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 10. novembrī. Skatīts: 2015. gada 7. jūlijā.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305094435
* LNB: 000166626
* ISNI: 0000 0004 1707 2385

 |

 |
Eiropas valstu galvenās valodas
**Eiropas tautas** ir dažādas etniskās grupas, kas dzīvo Eiropā.

Eiropā pastāv astoņas tautas ar vairāk nekā 30 miljoniem iedzīvotāju:

1. krievi (90 miljoni)
2. vācieši (82 miljoni)
3. franči (65 miljoni)
4. itāļi (59 miljoni)
5. spāņi (46-50 miljoni)
6. ukraiņi (40-45 miljoni)
7. poļi (39-40 miljoni)
8. angļi (37,6 miljoni)

Šo grupu kopējais skaits ir aptuveni 500 miljoni. 

Aptuveni 20-25 miljoni iedzīvotāju (3 %) pieder pie diasporām, kas nav Eiropas izcelsmes (no tiem 2 miljoni etnisko ebreju).

Eiropiešu izcelsmes cilvēki ārpus Eiropas
-----------------------------------------

Eiropiešu izcelsmes cilvēki dzīvo arī ārpus Eiropas. Āfrikas valsts, kurā ir visvairāk eiropiešu izcelsmes afrikāņu, ir Dienvidāfrikas Republika, kurā dzīvo aptuveni 4,9 miljoni cilvēki (8,7 % iedzīvotāju, vislielākā grupa ir afrikāneri). 

Eiropiešu izcelsmes cilvēki dzīvo Ziemeļamerikā, Latīņamerikā, Austrālijā un Jaunzēlandē.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Eiropas tautas***.
**Dzilnas iezis** ir četrpakāpju devona smilšakmens iezis Amatas kreisajā krastā, Cēsu novadā. Ieža kraujas augstums tiek lēsts ap 36,5–40 m, garums līdz 300 m. Iezī norisinās visaktīvākie sāniskās erozijas un sufozijas procesi Latvijā, kuru dēļ Dzilnas ieža krasts atkāpjas par aptuveni 1 m gadā. No ieža iztek vairāki avoti, kas veido ūdenskritumus un ziemā pat 10 m augstus leduskritumus. No avotu dzelžainā ūdens un māliem daudzviet iezis ir iekrāsojies sarkanā krāsā. Iezis ir redzams, ejot pa upes labajā krastā esošo ģeoloģisko taku gar Amatu. Ziemā Dzilnas iezī kāpj alpīnisma entuziasti, kā arī dažkārt iezi apmeklē Austrumu filozofi un ekstrasensi, lai meditētu.

Ieža pakāpes
------------

Dzilnas iezim ir četras pakāpes:

* 1. pakāpe ir noturīgs sarkanā māla slānis, kas 30 grādu leņķī sniedzas no ūdens līmeņa līdz aptuveni 7 metru augstumam.
* 2. pakāpe ir blokos sadalījusies smilšakmens siena, kas stiepjas no 7 līdz aptuveni 18 m augstumam.
* 3. pakāpe ir 30 grādus slīpa, 8 m augsta nogāze, kurā ir ieaudzis mežs. 1993. gada vasarā vētra nogāza šo mežu sešu hektāru platībā. Nākamajos gados Gaujas nacionālā parka uzraudzībā tika nozāģēti lauztie koki un tika iestādīts jauns mežs. Šajā mežā ir iespējams pārvietoties bez speciāla aprīkojuma, kā arī mežā sākas vairāki no avotu ūdenskritumiem.
* 4. pakāpe ir 10 m augsta baltā smilšakmens siena.

Vēsture
-------

1930. gados notika ģeologa Kārļa Ašmaņa vadīta Gaujas pieteku krastu izpēte, kurā arī tika pētīti Amatas krastos esošie ieži, bet Dzilnas iezis Ašmaņa pētījumos nav pieminēts. Nosaukums "Dzilnas iezis" pirmo reizi tika pieminēts 1956. gadā R. Vētras veidotajā tūrisma ceļvedī "Sigulda". 1970. gadā Amatas krastu iedzīvotāju dzimtas pētīja rakstniece Melānija Vanaga un noskaidroja, ka ieža nosaukums nav sens, tā to esot saukuši tūristi un ekskursanti un nosaukums esot laika gaitā iegājies. 1970. gados notika straujākā ieža erozija, tajā bieži notika nobrukumi.

Latvijas dabas pētnieks Guntis Eniņš izvirza teoriju, ka iezis ir izveidojies Otrā pasaules kara laikā un pirmajos gados pēc kara, izskaidrojot, kādēļ Ašmaņa pētījumos nefigurē ieža nosaukums.

>  Pilnīgs ziņu trūkums par iezi pirms 1956. gada un mežonīgā ieža brīnumaini ātrā sabrukšana mani iedrošina atkal virzīt pārsteidzošu teoriju — ļoti iespējams, ka Dzilnas ieža Latvijas laikā vēl nebija vai arī tas bijis visai niecīgs.
> 
> 
>  — Guntis Eniņš, grāmata "Nezināmā Latvija"
> 
>

Atsauces
--------

1. ↑  Dzilnas ieža lapa dziedava.lv
2. 1 2 3 4 5  Guntis Eniņš. *Nezināmā Latvija*. Rīga : Lauku Avīze, 2015. 152.—157. lpp. ISBN 978-9934-15-079-1.
3. ↑  Vietas.lv objekts: Dzilnas iezis
4. 1 2  Enter Gauja objekts: Dzilnas iezis

Ārējās saites
-------------

* Gunta Eniņa raksts par Dzilnas iezi