recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Aļaksandra Herasimeņa** (baltkrievu: *Алякса́ндра Ві́ктараўна Герасіме́ня*, dzimusi 1985. gada 31. decembrī) ir Baltkrievijas peldētāja, 2012. gada vasaras olimpisko spēļu divkārtēja čempione (50 un 100 metru brīvā stila peldēšanā), 2016. gada olimpisko spēļu bronzas medaļniece (50 metru brīvā stila peldēšanā), zelta medaļas ieguvēja pasaules un Eiropas čempionātos gan 25 m, gan 50 m baseinos, daudzkārtīga universiāžu čempione (2009, 2011 un 2013). Baltkrievijas Republikas Nopelniem bagātā sporta meistare (2012). Viņa specializējusies brīvajā stilā, tauriņstilā un peldēšanā uz muguras.

Karjera
-------

Vislielākos panākumus Aļaksandra Herasimeņa guva 2010.—2012. gadā. 2010. gada Eiropas čempionātā ūdens sporta veidos Budapeštā viņa uzvarēja 50 metru peldējumā uz muguras (turpat viņa bija otrā arī 100 metru brīvā stila distancē). 2011. gadā pasaules čempionātā Šanhajā 100 metru brīvā stila peldējumā Aļaksandra dalīja pirmo vietu ar dānieti Šaneti Otesenu.

2012. gada 2. augustā olimpiskajās spēlēs Londonā Aļaksandra ieguva sudraba medaļu 100 metru brīvajā stilā ar valsts rekordu (53,38 sekundes), zaudējot Ranomi Kromovidžojo no Nīderlandes. 4. augustā vēsture atkārtojās 50 metru brīvā stila distancē: Herasimeņa uzstādīja valsts rekordu (24,28 sekundes), bet otrreiz zaudēja Kromovidžojo (24,05 sekundes).

2012. gada beigās A. Herasimeņa ieguva zeltu 50 metru brīvā stila peldējumā 25 metru baseinā, vispirms Eiropas čempionātā Šartrā un pēc tam Pasaules čempionātā Stambulā.

2013. gada vasarā viņa ieguva trīs zelta (50 un 100 metru brīvā stila, 50 metru tauriņstila peldējumos) un vienu sudraba medaļu (50 metrus uz muguras) Universiādē Kazaņā.

Vasaras olimpiskajās spēlēs Riodežaneiro 2016. gadā A. Herasimeņa ieguva bronzas medaļu 50 metru brīvā stila peldējumā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Aliaksandra Herasimenia». FINA. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 20. septembrī. Skatīts: 2016. gada 12. augusts.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Aļaksandra Herasimeņa***.
* *Olympedia* profils (angliski)
* FINA profils (angliski)
* *Swimrankings* profils (angliski)
* *SwimSwam* profils (angliski)
**Aleksandrs Haritonovs** (krievu: *Александр Сергеевич Харитонов*; dzimis 1986. gada 6. novembrī Obņinskā) ir Krievijas starptautiskais lielmeistars šahā (2006).

Biogrāfija
----------

Vairākkārt pārstāvējis Krieviju Eiropas un Pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros izcīnījis trīs medaļas: zelta (2002. gadā Eiropas jauniešu šaha čempionātā U16 vecuma grupā), sudraba (2003. gadā Pasaules jauniešu šaha čempionātā U18 vecuma grupā) un bronzas (2003. gadā Eiropas jauniešu šaha čempionātā U18 vecuma grupā).

Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāts, tajā skaitā uzvarējis vai dalījis pirmo vietu Rjazaņā (2001), Ostravā (2002), Jesenīkā (2002), Eforijā (Rumānija 2004, 2005).

Par panākumiem turnīros FIDE 2002. gadā Haritonovam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2006. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  Title Applications (GM): Kharitonov, Alexandr

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
* Korespondecšahista profils ICCF mājaslapā (angliski)
Elmārs Graudiņš
**Elmārs Graudiņš** (dzimis 1934. gada 2. novembrī, Kalsnavas ciemā, Latvijā, miris 1990. gada 21. maijā, Kusā, Latvijā) bija vecākais darba vadītājs, Madonas PMK-19 pārvaldes priekšnieks.

Biogrāfija
----------

Dzimis 1934. gadā Kalsnavas ciemā, Madonas rajonā, laukstrādnieku — Voldemāra un Elzas — ģimenē. No 1944. — 1952. g. mācījies Vestienas 7-gadīgajā skolā. Pēc pamatskolas beigšanas turpinājis mācīties Mālpils hidromeliorācijas tehnikumā, kuru beidzis 1956. gadā, iegūstot tehniķa — melioratora specialitāti. Tad strādājis Madonas MMS (Mašīnu meliorācijas stacija) par tehniķi. No 1958. — 1972. g. strādājis par iecirkņa priekšnieku. 1963. g. atnācis dzīvot uz Kusu. 1973. g. sācis strādāt tikko nodibinātajā Madonas PMK-19 (Pārvietojamā Mehanizētā Kolonna) pārvaldē par galveno inženieri, bet no 1981. g. — par Madonas PMK-19 priekšnieku. 1960. g. iestājies PSKP rindās.

Vēl līdz 1963. gadam, Kusā atradās tikai dažas ēkas. Pēc 1963. gada, kad ciematā ienāca Elmārs Graudiņš — cilvēks ar plašu saimniecisko vērienu, sākās strauja ēku celtniecība. Meliorācijai bija jābūt ārā no pilsētām — laukos, tāpēc lai meliorācijas pārvaldes darbiniekiem būtu kur dzīvot, Graudiņš piesaistīja līdzekļus ēku celtniecībai, neaizmirstot par infrastruktūru — bērnudārza izveidi, skolas paplašināšanās projekts, centralizētā kanalizācija, siltumapgāde, elektrība. Pateicoties viņa iniciatīvai un pūlēm, Kusa ir šobrīd tāda kāda ir — 680 cilvēku apdzīvots ciemats (2007. gadā). Par godu Elmāram Graudiņam, viena no Kusas ielām nodēvēta viņa vārdā.

90. gadu vidū E. Graudiņa iela Kusā tika nosaukta par godu ilggadējam Madonas PMK-19 vadītājam Elmāram Graudiņam

Apbalvojumi
-----------

Elmārs Graudiņš apbalvots ar "Darba Sarkanā Karoga" ordeni.

Piešķirtās medaļas:

* "Par izcilu darbu", atzīmējot V.I.Ļeņina 100. dzimšanas dienu;
* "Darba veterāns"

1969. gadā Elmāram Graudiņam piešķirts nosaukums — "Meliorācijas darba teicamnieks".

Atsauces
--------

1. 1 2  E. Graudiņa autobiogrāfija
Dažādām lēcām ir dažāds optiskais stiprums
**Optiskais stiprums** raksturo lēcas staru lauztspēju. Lēcai, 
kuras fokusa attālums ir {\displaystyle F\!}, optisko stiprumu {\displaystyle D\!} nosaka pēc formulas

{\displaystyle D={\frac {1}{F}}} vai

{\displaystyle D=(nl/nv-1)(1/R1+1/R2)}, kur nl - lēcas materiāla gaismas laušanas koeficients; nv - gaismas laušanas koeficients vidē, kurā atrodas lēca; R1 un R2 - lēcas sfērisko virsmu rādiusi.

Ja lēcas optiskais stiprums ir pozitīvs: D>0, tad lēca ir savācējlēca. Ja lēcas optiskais stiprums ir negatīvs: D<0, tad lēca ir izkliedētājlēca. Ja saliek kopā vairākas plānas lēcas, šīs sistēmas kopējo optisko stiprumu var uzskatīt par visu lēcu optisko stiprumu summu:

{\textstyle D=D1+D2+D3+...+Dn}

Optisko stiprumu mēra dioptrijās un tas ir apgriezts lielums fokusa attālumam. Ja fokusa attālums ir 1 m, tad optiskais stiprums ir 1 dioptrija (m-1).

Atsauces
--------

1. ↑  Jānis Krūmiņš. *Fizika 12.klasei 2.optika*. Zvaigzne ABC, 1997.gads. 25. lpp. ISBN 9984-04-582-x Jāpārbauda `|isbn=` vērtība.
Aleksandrs Gvaņini (1538-1614).
**Aleksandrs Gvaņini** (itāļu: *Alessandro Guagnini*, dzimis 1538, gadā Veronā, miris 1614. gadā Krakovā) bija itāļu karavīrs un vēsturnieks, kas ilgus gadus dienēja Lietuvas dižkunigaitijas armijā un 14 gadus no tiem bija Vicebskas cietokšņa komendants.

Austrumeiropas zemju apraksts
-----------------------------

1578. gadā viņš Krakovā latīņu valodā publicēja apjomīgu grāmatu *Sarmatiae Europeae descriptio, quae Regnum Poloniae, Lituaniam, Samogitiam, Russiam, Masoviam, Prussiam, Pomeraniam... complectitur*, kas latviski nozīmē "Sarmatijas Eiropas apraksts, kas sastāv no Polijas ķēniņvalsts, Lietuvas, Žemaitijas, Krievijas, Mazovijas, Prūsijas, Pomerānijas... ".

Traktāts satur detalizētu Austrumeiropas (pēc tā laika ģeogrāfu definīcijas - "Sarmatijas Eiropas") un Livonijas zemju detalizētu vēstures, ģeogrāfijas, reliģijas, tradīciju) aprakstu. Tajā ietilpst arī oriģināli Lietuvas valdnieku portreti ar anahroniskiem tērpiem un bruņojumu, kas tomēr netraucē tos vēl lietot mūsdienās.

Aleksandram Gvaņini padotais virsnieks Matejs Strijkovskis apstrīdēja autortiesības uz šo darbu Polijas karaļa priekšā, un viņa taisnība tika atzīta, neraugoties uz to atkārtots un papildināts izdevums 1611. gadā atkal iznāca ar Gvaņini vārdu.

Ārējās saites
-------------

* Oriģinālās grāmatas teksts (latīniski)
* Maskavijas apraksts, 1. daļa (krieviski)
* Maskavijas apraksts, 2. daļa (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 25031416
* LCCN: n85049067
* ISNI: 0000 0001 2253 6242
* GND: 104197889
* SELIBR: 291860
* SUDOC: 083413391
* BNF: cb16046488m (data)
* BIBSYS: 7027035
* NKC: mzk2010591299
* SBN identifikators BVEV034348 nav derīgs.
* CiNii: DA11222773

 |

 |
**Elopu kohorta** (*Elopomorpha*) ir viena no īsto kaulzivju (*Teleostei*) kohortām, kurā ir 4 mūsdienās dzīvojošu zivju sugu kārtas un viena izmirusi aizvēsturiskā kārta. Tā ir vienīgā **elopu megakohortas** (*Elopocephalai*) kohorta. Elopu kohortā ir apmēram 850 sugas, kas iedalītas 24 dzimtās. Šīs sugas mājo gan saldūdenī, gan jūrās.

Kopējās īpašības
----------------

Visām elopu kohortas zivju sugām ir leptocefala kāpura attīstības stadija
Pieaugušas šīs zivis ir ļoti atšķirīgas, tomēr tām ir kopīgs attīstības veids. Šīs kohortas sugu galvenā kopīgā īpašība ir tā, ka visām šīs grupas zivīm ir leptocefala kāpuru attīstības stadija, kas ir unikāla elopu kohortas īpašība un citām zivju sugām nepiemīt. Kā leptocefala kāpuri, kas izskatās kā slaidas, caurspīdīgas lauru lapas, šīs zivis nodzīvo vairākus gadus līdz iestājas nākamā attīstības stadija. 

Lielākā daļa elopu kohortas sugas ir plēsīgas. Šīs zivis ir ātras peldētājas un notver upurus, tos vajājot. Zuši, kas arī pieder šai kohortai, ir salīdzinoši lēnākas kā lielākā daļa citu sugu. Tādēļ medījot izvēlas citu taktiku, uzbrūkot no slēpņa negaidīti un strauji. Lielākajai daļai elopu kohortas zivīm ir gari, asi, smalki zobi, kas piemēroti upuru sagrābšanai un noturēšanai. Dažām sugām zobi ir masīvāki un tās spēj pārkost gliemju čaulas. Šajā kohortā ir arī sugas, kas nemedī, bet pārtiek no barības vielām, ko iegūst filtrējot ūdeni, vai no mirušu zivju atliekām, ko atrod uz jūras gultnes.

Sistemātika
-----------

* **Elopu kohorta** (*Elopomorpha*)
	+ kārta: Albulveidīgās (*Albuliformes*)
	+ kārta: Dzelkšņzušveidīgās (*Notacanthiformes*)
	+ kārta: Elopveidīgās (*Elopiformes*)
	+ kārta: Zušveidīgās (*Anguilliformes*)
	+ †kārta: *Crossognathiformes*

Atsauces
--------

1. 1 2 3  «Phylogenetic classification of bony fishes, 2016». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 22. martā. Skatīts: 2019. gada 24. februārī.
2. ↑  «Molecular phylogeny of elopomorph ﬁshes inferred from mitochondrial 12S ribosomal RNA sequences». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2013. gada 17. martā.
3. 1 2  «Tarpons, Eels and Halosaurs». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 14. maijā. Skatīts: 2013. gada 17. martā.

Ārējās saites
-------------

* Guide to the Leptocephali (Elopiformes, Anguilliformes, and Notacanthiformes) / David G. Smith
**Roberts Šeklijs** (*Robert Sheckley*, dzimis 1928. gada 16. jūlijā, miris 2005. gada 9. decembrī) bija amerikāņu fantastikas rakstnieks. Šeklija darbi bieži izceļas ar īpašu humoru, dažbrīd tajos vērojamas arī absurda iezīmes.

Biogrāfija
----------

Roberts Šeklijs
Roberts Šeklijs dzimis Ņujorkā Bruklinā, bet audzis Ņūdžersijā. No 1946. līdz 1948. gadam dienējis ASV armijā Korejā. 70. gados viņš dzīvojis Spānijas salā Ibizā, tad atgriezies Ņujorkā, lai kļūtu par žurnāla *OMNI Magazine* literāro redaktoru. Līdz savai nāvei Šeklijs dzīvoja Portlendā.

2005. gada aprīlī, kad Šeklijs atradās vizītē Ukrainā, viņš saslima un tika hospitalizēts. Nedēļu viņa stāvoklis tika raksturots kā ļoti smags, taču tad stāvoklis uzlabojās, un Šeklijs varēja atgriezties ASV. 20. novembrī viņam tika izdarīta smadzeņu operācija, tomēr 9. decembrī Šeklijs slimnīcā 77 gadu vecumā nomira.

Literārā darbība
----------------

Savus darbus publicēt Šeklijs sāka 1951. gadā dažādos zinātniskās fantastikas žurnālos. Kopš tā laika viņš sarakstījis vairākus simtus stāstu, desmitiem romānu (vairākus kopā ar Rodžeru Zelazniju, Hariju Herisonu). Vairāki viņa darbi ir ekranizēti, vispazīstamākā pēc Šeklija darba motīviem uzņemtā filma ir itāļu "Desmitais upuris" (1965) ar Marčello Mastrojanni un Urzulu Andresu galvenajās lomās. Tiek uzskatīts, ka viņa romāns *Dimension of Miracles* ietekmējis Duglasu Adamsu, rakstot slaveno "Galaktikas ceļvedi stopētājiem".

Latviešu valodā sērijā "Fantastikas pasaulē" izdots stāstu krājums "Šis tas par velti" (Zinātne, Rīga, 1972). Bez tam žurnālā "Zinātne un Tehnika" publicēti stāsti no cikla par Arnoldu un Gregoru "Laksa atslēga" un "Spoks-V".

Ārējās saites
-------------

* Oficiālā mājaslapa
* Šeklija darbi angļu valodā
* Šeklija darbi krievu valodā Moškova bibliotēkā

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 59089266
* LNB: 000072695
* LCCN: n50022137
* ISNI: 0000 0001 1473 2737
* GND: 122222717
* SUDOC: 027136493
* BNF: cb119246346 (data)
* BIBSYS: 90222749
* NDL: 00456308
* NKC: ola2003169752
* BNE: XX1023960

 |

 |
**Alfrēds Eklons** (1909. gada 25. septembris, Valka - 1982. gada 21. jūlijs, Rīga) bija Latvijas šahists.

Biogrāfija
----------

Šahu iemācījies spēlēt 17 gadu vecumā. Jau 1927. gada rudenī iesaistījies Valkas šahistu grupā, kas nodibināja Valkas sporta biedrības šaha sekciju. No 1930. līdz 1933. gadam bijis šīs šaha sekcijas vadītājs. Izcīnījis trīs Valkas šaha meistara titulus. 1930. gadu pirmajā pusē regulāri piedalījies Latvijas šaha čempionātos. Lielākais panākums izcīnīts 1932. gadā Jelgavā, kad dalīta 1.-2. vieta 1932. gada Latvijas šaha čempionāta 1. virsturnīrā ar Movšu Feiginu. Aprīlī četru partiju papildmačā Rīgā gan nācies piekāpties nākamajam Latvijas meistaram ar ½:2½. Interesanti, ka divos nākamajos Latvijas šaha čempionātos Eklons spēja sasniegt pozitīvu rezultātu pret Feiginu - 1½:½. 1932. gadā nospēlējis neizšķirti maču ar tolaik Igauniju pārstāvošo Vladu Mikenu - 2½:2½. 1934. gadā Valkā viesojies Austrijas lielmeistars Rūdolfs Špīlmans, kurš sniedzis simultānspēles seansu labākajiem pilsētas šahistiem un partiju ar Eklonu pēc grūtas cīņas beidzis neizšķirti. 1933. gadā Eklons izdevis šaha mācību grāmatu "Rokas grāmata šacha spēlē", kurai bijis nozīmīgs ieguldījums šaha spēles popularizēšanā Latvijā. 1930. gadu otrajā pusē Eklona kā šahista izaugsme apstājusies. Tā laika presē izskanējusi doma, ka Eklons sen būtu bijis šaha meistars, ja vien dzīvotu Rīgā, jo provinces šahistam ir grūti uzņemties ceļa un citus izdevumus, lai piedalītos nopietnos šaha turnīros. 1940. gadā Eklons izcīnījis Vidzemes apgabala ātrspēles šaha meistara nosaukumu, bet 1941. gadā pārvācies uz dzīvi Talsos un kļuvis par Talsu ātrspēles šaha meistaru. Saņēmis uzaicinājumu piedalīties arī 1. Latvijas PSR šaha čempionātā 1941. gada pavasarī Rīgā, taču nav spēlējis šajā turnīrā. Pēc Otrā pasaules kara pārvācies uz dzīvi Rīgā. Turpinājis piedalīties šaha turnīros. Lielākais panākums bijis 1954. gadā dalītā 1.-2. vieta ar Kārli Klāsupu Rīgas šaha čempionātā. Piedalījies arī 1959. gada Rīgas šaha čempionātā. Pēdējais nopietnais panākums bijis iekļūšana Latvijas šaha čempionāta fināla 1960. gadā, kurā gan nācies samierināties ar vietu turnīra tabulas beigās.

Vietas Latvijas šaha čempionātos
--------------------------------

* 1930. gads - 7.-8. vieta 1. virsturnīrā.
* 1932. gads - 1.-2. vieta 1. virsturnīrā.
* 1934. gads - 9.-11. vieta.
* 1935. gads - 8. vieta.
* 1960. gads - 14. vieta.

Atsauces
--------

1. ↑  "Valkas sporta biedrības šacha sekcijas 10 gadu darbība", žurnāls "Šaha Māksla" 25.12.1937
2. ↑  laikraksts "Rigasche Rundschau", 04.04.1932, 06.04.1932
3. ↑  "Valsts Bibliotēkas Biļetens", 01.01.1933
4. ↑  Zigfrīds Solmanis, "Latvijas šacha organizēšanas iespējas", žurnāls "Šaha Māksla", 01.07.1938
5. ↑  laikraksts "Darba Dzīve", 15.06.1940
6. ↑  laikraksts "Sarkanais Sports", 01.02.1941
7. ↑  "1. LPSR šacha čempionāts", laikraksts "Darbs", 14.01.1941
8. ↑  laikraksts "Cīņa", 11.11.1959

Literatūra
----------

* Alfrēds Eklons. Rokas grāmata šacha spēlē. 2. pārstrādātais izdevums. Valka, 1933. Izdevis un iespiedis J. Rauska. 14X10 cm. 80 lpp. 3000 eks.
**Alfrēds Audze** (1897-1930) bija Latvijas armijas pulkvedis, brīvības cīņu dalībnieks, Lāčplēša Kara un Triju Zvaigžņu ordeņa kavalieris.

Biogrāfija
----------

Alfrēds Audze dzimis 1897. gada 12. maijā Sarkanmuižas pagastā, Ovīšu ciemā, zemnieka ģimenē. Mācījies Ventspils reālskolā.
1915. gadā iestājies Viļņas karaskolā kur beidzis saīsināto virsnieku kursu. Tā paša gada septembrī brīvprātīgi iestājies 2. Rīgas latviešu strēlnieku bataljonā. Piedalījies visās bataljona (vēlāk pulka) kaujās līdz 1917. gada decembrim. Par varonību strēlnieku kaujās apbalvots ar Annas III, IV šķiras, Staņislava II, III šķiras, Vladimira IV šķiras ordeņiem.

Latvijas armijā iestājies brīvprātīgi 1919. gada aprīlī. Septembrī kļuvis par bataljona komandieri 2. Ventspils kājnieku pulkā, kapteiņa dienesta pakāpē. 1920. gadā paaugstināts par pulkvežleitnantu.
Lāčplēša Kara ordenis piešķirts 1920. gadā par kaujām Latgales frontē, kur Audze personīgi vadīja pusotru rotu uzbrukumā diviem lielinieku pulkiem, izsita tos no pozīcijām un saņēma gūstekņus tādējādi sekmēdams latviešu daļu virzību uz priekšu. Piešķirta jaunsaimniecība Zūru pagastā.

Pēc brīvības cīņu noslēguma palicis dienestā. Ticis piekomandēts Robežsargu divīzijai. 1921. gada decembrī pārcelts uz 9.Rēzeknes kājnieku pulku kur pildījis bataljona komandiera pienākumus, dažreiz aizvietojot arī pulka komandieri.
1923. gadā beidzis vecāko virsnieku kursus. 1924-1926.g. beidzis virsnieku akadēmiskos kursus.
1926-1928.g. bijis armijas komandiera štāba satiksmes daļas priekšnieks.
1928. gadā iecelts par 1. Kurzemes divīzijas štāba priekšnieku un paaugstināts par pulkvedi.
Armijas 10 gadu svētkos 1929. gadā apbalvots ar III šķiras Trīs zvaigžņu ordeni.

Miris 1930. gada 27. jūnijā ar tuberkulozi. Apbedīts Rīgas brāļu kapos.

Atsauces
--------

1. ↑  LKOK nr.3/436 : Audze, Alfrēds
**Peka Lundmarks** (*Pekka Lundmark*; dzimis 1963. gada 9. decembrī) ir Somijas uzņēmējs. Kopš 2020. gada viņš ir uzņēmuma *Nokia* prezidents un izpilddirektors. Viņš ir bijis uzņēmumu *Hackman*, *KCI Konecranes*, *Fortum* izpilddirektors, *Marimekko* padomes priekšsēdētājs.

Biogrāfija
----------

Peka Lundmarks piedzima 1963. gada 9. decembrī Espo.
1988. gadā viņš Helsinku Tehniskajā augstskolā ieguva maģistra grādu lietišķajā fizikā.

1885. gadā Lundmarks sāka strādāt programmatūras uzņēmumā *VIA Information Systems*.
1990. gadā viņš pārgāja darbā uzņēmumā *Nokia*, kur ieņēma dažādus vadošus amatus.
2000. gadā Peka Lundmarks pievienojās uzņēmumam *Startupfactory Oy*.
2002. gadā viņš kļuva par galda un virtuves piederumu uzņēmuma *Hackman* prezidentu un izpilddirektoru.
2004. gada augustā Lundmarks kļuva par celšanas iekārtu uzņēmuma *KCI Konecranes* izpildviceprezidentu. 2005. gada 17. jūnijā viņš tika apstiprināts par uzņēmuma prezidentu un izpilddirektoru.
No 2008. līdz 2015. gadam Lundmarks bija uzņēmuma *Marimekko* padomes priekšsēdētājs.
2015. gada 2. aprīlī Lundmarks kļuva par enerģētikas uzņēmuma *Fortum* prezidentu un izpilddirektoru.

2020. gada 2. martā sakaru iekārtu uzņēmuma *Nokia* direktoru padome paziņoja, ka Peka Lundmarks būs *Nokia* jaunais prezidents un izpilddirektors. Bija plānots, ka Lundmarks pametīs *Fortum* 31. augustā un pievienosies *Nokia* 1. septembrī, nomainot Radžīvu Suri, kurš bija *Nokia* prezidents un vadītājs kopš 2014. gada. Suri paliktu valdē kā padomdevējs pirmo gadu pēc atkāpšanās no amata. Jūnijā tika paziņots, ka Lundmarks pievienosies *Nokia* 2020. gada 1. augustā, vienu mēnesi agrāk nekā plānots. Paziņojums sekoja pēc tam, kad *Fortum* paziņoja, ka tās finanšu direktors Markuss Rauramo no 1. jūlija pārņems *Fortum* izpilddirektoru amatu.

Lundmarks ir darbojies vairākās Somijas rūpniecības organizāciju padomēs, piemēram, *Climate Leadership* padomē, Somijas ekonomikas pētniecības institūtā (*Etla*) padomē, Somijas uzņēmējdarbības delegācijas padomē. Lundmarks ir bijis komisārs ANO Platjoslas komisijā. Viņš bija Somijas Tehnoloģiju nozares asociācijas priekšsēdētājs no 2011. līdz 2012. gadam un Somijas Rūpniecības konfederācijas valdes priekšsēdētājs no 2019. līdz 2020. gadam.

Peka Lundmarks ir precējies, viņam ir trīs bērni

Atsauces
--------

1. ↑  Pekka Lundmark new CEO of KCI Konecranes KCI Konecranes, 17.06.2005
2. ↑  Pekka Lundmark appointed Fortum's new President and CEO Fortum, 02 April 2015

Ārējās saites
-------------

* Pekka Lundmark[novecojusi saite] Linkedin
* Pekka Lundmark, President and Chief Executive Officer (CEO) Nokia

  


| Uzņēmējdarbība |
| --- |
| Priekštecis: **Timo Kartinens**  |  ***Fortum* izpilddirektors** 2015 — 2020 | Pēctecis: **Markuss Rauramo**  |
| Priekštecis: **Radžīvs Suri**  |  ***Nokia* izpilddirektors** Kopš 2020. gada | Pēctecis: |
**Sentlūsijas ezers** (angļu: *Lake St. Lucia*) ir lielākais ezers (estuāru sistēma) Dienvidāfrikas teritorijā, ap 250 km ziemeļaustrumos no Durbanas, pie Indijas okeāna.

Sentlūsijas ezers ir daļa no Āfrikā lielākās estuāru sistēmas. Ar Indijas okeānu savieno ap 7—11 km gara caurteka Sentlūsija. Ap 1—3 m dziļš. Iekļauts Isimangaliso mitrāju parkā kā vienā no Āfrikas izcilākajām dabas aizsargājamām teritorijām. Ap 530 putnu sugas, lielākā hipopotamu populācija Āfrikas dabas aizsargājamās teritorijās, Nīlas krokodili, ziloņi.

Eiropieši, portugāļi, Sentlūsijas upi pirmoreiz rakstītos avotos minējuši 1554. gadā. 2. pasaules kara laikā ezers tika izmantots kā lidlaivu bāze Indijas okeāna akvatorijas patrulēšanai. 1971. gadā ezers iekļauts Rāmsaras sarakstā. 1999. gadā parks iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.

Atsauces
--------

1. ↑  The 10 Jewels
2. ↑  «St. Lucia History». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 11. janvārī. Skatīts: 2012. gada 11. janvārī.
**Pelamīdu cilts** (*Sardini*) ir makreļu dzimtas (*Scombridae*) makreļveidīgo zivju cilts. Šajā ciltī ir 8 sugas, kas tiek iedalītas 4 ģintīs. Vairākas ģintis ir monotipiskas — tajās ir tikai viena suga. Pelamīdu cilts tuvākie radinieki ir makreļu, spāņu makreļu un tunzivju cilts sugas. Pazīstamākās šajā grupā ir pelamīdas. Sastopamas Atlantijas, Indijas un Klusā okeāna baseinos.

Baltijas jūrā
-------------

Atlantijas pelamīda (*Sarda sarda*)
Baltijas jūrā sastopama viena pelamīdu cilts suga — Atlantijas pelamīda (*Sarda sarda*), kas samērā regulāri barošanās periodā ienāk Dāņu šaurumos. Baltijas jūras austrumdaļā noķerta vienu reizi.

Kopīgās īpašības
----------------

Pelamīdu cilts zivis ir vidēji lielas vai lielas, plēsīgas jūras zivis. Tomēr tās ir mazākas nekā tunzivju cilts zivis, tādēļ tās mēdz saukt arī par **mazajām tunzivīm**. Tām, līdzīgi kā lielajām tunzivīm, ir tumši sarkana gaļa, kas ir rezultāts tam, ka šo sugu zivīm nepieciešama aktīva asiņu un skābekļa cirkulācija, lai uzturētu lielo enerģijas patēriņu ātri peldot, lecot un medījot. Pelamīdu cilts zivīm raksturīgi lēcieni laukā no ūdens.

Sistemātika
-----------

Austrumu pelamīda (*Sarda orientalis*)
**Pelamīdu cilts** (*Sardini*)

* Baltās tunzivis (*Gymnosarda*)
	+ Baltā tunzivs (*Gymnosarda unicolor*)
* Pelamīdas (*Sarda*)
	+ Atlantijas pelamīda (*Sarda sarda*)
	+ Austrālijas pelamīda (*Sarda australis*)
	+ Austrumu pelamīda (*Sarda orientalis*)
	+ Čīles pelamīda (*Sarda chiliensis*)
	+ Klusā okeāna pelamīda (*Sarda lineolata*)
* Svītrainās pelamīdas (*Cybiosarda*)
	+ Svītrainā pelamīda (*Cybiosarda elegans*)
* Vienkrāsu pelamīdas (*Orcynopsis*)
	+ Vienkrāsu pelamīda (*Orcynopsis unicolor*)

Atsauces
--------

1. ↑  ITIS: Sardini Jordan and Evermann, 1896
2. ↑  Fish Base: Genus: Sarda
3. ↑  Latvijas daba: Pelamida
4. 1 2  Seafood Converter: Tunas
5. ↑  «Australian Bonito - Sardini». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 25. martā. Skatīts: 2019. gada 23. februārī.
**Šrilankas garlūpu lācis** (*Melursus ursinus inornatus*) ir viena no garlūpu lāču (*Melursus ursinus*) pasugām. Otra pasuga ir Indijas garlūpu lācis (*Melursus ursinus ursinus*).

Šrilankas garlūpu lācis dzīvo Šrilankas līdzenuma sausajos mežos salas ziemeļos un ziemeļaustrumos. Šrilankā ir izveidots nacionālais parks, kurā šos lāčus var novērot. Šī lāča izdzīvošana ir kritiska, un šobrīd savvaļā ir mazāk kā 1000 Šrilankas garlūpu lāču, iespējams, šis skaitlis nepārsniedz 500 indivīdus. To skaits turpina samazināties, jo to dzīves vieta - sausie meži mūsdienās tiek izcirsti. Garlūpu lācis dzīvo tikai mežā, un, samazinoties mežu platībām, samazinās lāču populācija.

Izskats un ieradumi
-------------------

Kā jau garlūpu lācim, arī Šrilankas lācim ir pinkains, melns kažoks ar pagarinātu apspalvojumu. Mātītēm apspalvojums uz skausta ir biezāks nekā tēviņiem, jo pirmos mēnešus mātes savus mazuļus nēsā uz muguras. Mazie turas, ieķērušies mātes kažokā. Mazuļi parasti uzrāpjas uz muguras pa mātes pakaļkājām, ieķeroties astē, un lejā rāpjas pa priekškājām.

Vairāk par ieradumiem un vairošanos lasīt galvenajā rakstā: Garlūpu lācis.

Barība
------

Lai arī Šrilankas garlūpu lācis ir visēdājs, tas nemedī, nezvejo un neēd koku dzinumus. Tas barojas ar riekstiem, sēklām, augļiem, ogām, saknēm, ziediem, medu un maitu, priekšroku dodot mīkstajiem iekšējiem orgāniem. Ir novērots, ka garlūpu lācis padzen leopardu no tikko nogalināta medījuma, izēd iekšas un aiziet, pārējo atstājot leopardam. Bet tā galvenā barība ir kukaiņi, īpaši termīti, un to kāpuri. Kukaiņus tas meklē arī trūdošu koku stumbros, tos izsūcot, lietojot garo purnu un lūpas. Garlūpu lāči izveido kaut ko līdzīgu putekļusūcēja caurulei, lai iesūktu skudras. Tās tiek iesūktas ar lielu troksni.

Atsauces
--------

1. ↑  «Sloth Bears - Bears Of The World». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 15. maijā. Skatīts: 2009. gada 28. maijā.
2. ↑  «Carnivores of Sri Lanka: Sloth Bear Research - Final Report». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2007. gada 16. decembrī. Skatīts: 2009. gada 28. maijā.
3. 1 2 3 4  Sri Lankan Sloth Bear

Ārējās saites
-------------

* Šrilankas garlūpu lāča video
* 
* 
* 
*
**Aleksandrs Menšikovs** (krievu: *Алекса́ндр Дани́лович Ме́ншиков*; dzimis 1673. gada 6. novembrī, miris 1729. gada 12. novembrī) bija ietekmīgs Krievijas caristes un Krievijas Impērijas politiķis un karavadonis Lielā Ziemeļu kara laikā. Pēterburgas gubernators (1702–1724), Ingrijas hercogs, kņazs (1707), Rīgas pagaidu gubernators (1712), ģenerālisimuss (1727–1728).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1673. gada 16. novembrī Maskavas maiznieka Daņilas Menšika ģimenē. Ap 1683. gadu viņu par savu pāžu pieņēma troņmantnieka Pētera draugs šveiciešu virsnieks Francis Leforts. Kā Preobraženskas pulka seržants 1695. gadā viņš piedalījās jaunā cara Pētera I karagājienā uz Azovu, pēc tam pavadīja Pēteri I viņa ceļojumā caur Latviju uz Rietumeiropu.

Lielā Ziemeļu kara laikā Aleksandra Menšikova komandētā karaspēka vienība 1702. gadā ieņēma Šliselburgas un Nīenas pilis, viņu iecēla par pirmo Pēterburgas gubernatoru. 1707. gada viņam piešķīra kņaza un Ingrijas hercoga titulus. 
Piedalījās astoņus mēnešus ilgajā Rīgas aplenkumā (1709—1710), viņa vārdā bija nosauktas kāpas Sarkandaugavā, kur krievi izveidoja lielgabalu bateriju Daugavā esošo zviedru karakuģu apšaudei ("Aleksandra Augstumi"). Pēc Rīgas okupācijas Pēteris I viņu iecēla par Rīgas pagaidu gubernatoru, kaut arī no starptautisko tiesību viedokļa Rīgas gubernatori līdz 1721. gadam bija Zviedrijas karaļa ieceltie Nilss Strembergs (1709—1710) un Henriks Oto Albedils (1719).

Savu varas maksimumu sasniedza ķeizarienes Katrīnas I valdīšanas laikā, pēc viņas nāves Menšikovs bija iecerējis salaulāties ar Kurzemes hercogieni Annu Ivanovnu. 
1727. gada augustā viņš no Rīgas uz Jelgavu nosūtīja karaspēku ģenerāļa Lasī vadībā, kurš padzina Polijas-Lietuvas kopvalsts valdnieka dēlu Saksijas Moricu, kuru Kurzemes landtāgs 1726. gada 18. jūnijā bija ievēlējis par hercogu.

Pēc kņazu Dogorukovu padoma Pēteris II Menšikovu apvainoja careviča Alekseja nogalināšanā un 1727. gadā izsūtīja uz Sibīriju.

Miris 1729. gada 23. novembrī izsūtījumā Berjozovā Jugras zemē Sibīrijā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Aleksandrs Menšikovs***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)

Atsauces
--------

1. ↑  Latviešu konversācijas vārdnīcas XIV. sējuma 26 666 - 26 667 slejas

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 300140
* LNB: 000064291
* LCCN: n82101619
* ISNI: 0000 0000 5522 1207
* GND: 118904949
* SELIBR: 211748
* SUDOC: 112412874
* BNF: cb150731218 (data)
* NKC: js2005303622
* BNE: XX5453990

 |

 |
**Barbju apakšdzimta** (*Barbinae*) ir viena no karpu dzimtas (*Cyprinidae*) apakšdzimtām, kas apvieno 704 saldūdens zivju sugas un kas tiek iedalītas 29 ģintīs. Lielākā ģints apakšdzimtā ir Āfrikas barbes (*Enteromius*), kas apvieno 212 zivju sugas, bet otra lielākā — dzeltenzivis (*Labeobarbus*) ar 92 sugām. Vairākas ģintis ir monotipiskas, un tajās ir tikai viena suga. Šīs apakšdzimtas zivis mājo Eiropā, Āzijā un Āfrikā.

Līdz ar jaunākajām iespējām ģenētikas zinātnē barbju apakšdzimtas klasifikācija, līdzīgi kā citu dzīvnieku klasifikācijas, piedzīvo biežas izmaiņas — ik pa brīdim kādas ģintis tiek atdalītas, citas pievienotas vai izveidotas jaunas.

Latvijā
-------

Latvijā, iespējams, sastopama viena barbju apakšdzimtas suga — barbe (*Barbus barbus*). 1937. gadā uz Rīgas tirgu no Liepājas reida ticis atvests viens eksemplārs. Tas vēlāk literatūrā attiecināts uz Bārtas lejteci pie Liepājas. 1960. gadā barbe attiecināta arī uz Daugavas un Ventas baseinu. Lai arī Latvijā neviena savvaļas populācijas pastāvēšana nav zināma, tomēr barbe sastopama vairākās upēs Lietuvā un Baltkrievijā. Areāla robeža mūsdienās ir Nemunas baseins.

Sistemātika
-----------

**Barbju apakšdzimta** (*Barbinae*)

|  |  |
| --- | --- |
| * ģints Āfrikas barbes (*Enteromius*)
* ģints Barbes (*Barbus*)
* ģints Dienvidaustrumāzijas barbes (*Puntius*)
* ģints Dzeltenzivis (*Labeobarbus*)
* ģints *Acrossocheilus*
* ģints *Anchicyclocheilus*
* ģints *Aulopyge*
* ģints *Balantiocheilos*
* ģints *Carasobarbus*
* ģints *Clypeobarbus*
* ģints *Dawkinsia*
* ģints *Desmopuntius*
* ģints *Diptychus*
* ģints *Haludaria*
* ģints *Kalimantania*
 | * ģints *Luciobarbus*
* ģints *Mesopotamichthys*
* ģints *Neobarynotus*
* ģints *Oliotius*
* ģints *Oreichthys*
* ģints *Pethia*
* ģints *Pseudobarbus*
* ģints *Puntigrus*
* ģints *Racoma*
* ģints *Schizopyge*
* ģints *Schizothorax*
* ģints *Sinocyclocheilus*
* ģints *Striuntius*
* ģints *Systomus*
 |

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4 5  FishBase: Subfamily: Barbinae
2. ↑  FishBase: Genus: Enteromius
3. ↑  FishBase: Genus: Labeobarbus
4. 1 2  Latvijas Daba: Barbe
Baronu Šulcu fon Ašerādenu dzimtas ģerbonis.
**Šulci fon Ašerādeni** (vācu: *Schoultz von Ascheraden*) ir vācbaltiešu dzimta, kas 16. gadsimtā ieceļoja Livonijā un vēlāk izplatījās Zviedrijā un Pomerānijā.

Vēsture
-------

Dzimtas vēsture Livonijā izsekojama līdz Hermanim Šulcam, kurš Poļu-zviedru kara laikā 1601. gadā kļuva par Zviedrijas armijas pulkvedi un Kokneses pils garnizona komandieri un krita Salaspils kaujā 1605. gadā.
Viņa dēls artilērijas pulkvedis Sīmanis Šulcs (*Simon Schoultz*, ap 1588-1633) kļuva par Aizkraukles pilsnovada stārastu, 1630. gadā saņēma šo pili kā lēni un 1633. gadā krita Trīsdesmitgadu kara kaujā pie Pfafenhofenas Bavārijā.
1674. gadā Zviedrijas karalis Kārlis XI viņa dēlam Mārtiņam Šulcam piešķīra brīvkunga Šulca no Aizkraukles (*Schultz von Ascheraden*) titulu, 1675. gadā ierakstīja Zvierijas bruņniecības matrikulā un 1679. gadā paaugstināja par ģenerālleitnantu un Skones ģenerālgubernatoru. 1681. gadā viņu iecēla par Ingermanlandes un Keksholmas gubernatoru. Viņa vecākais dēls pulkvedis Kārlis Frīdrihs Šulcs (1656—1728) mantoja Aizkraukles un Skrīveru muižas un kļuva par Zviedru Vidzemes landrātu, bet jaunākais dēls ģenerālleitnants Mārtiņš Sīmanis Šulcs (1660—1730) kļuva par Vismāras un Štrālzundes gubernatoru.
1742. gadā dzimtu ierakstīja Vidzemes bruņniecības matrikulā un 1839. gadā Igaunijas bruņniecības matrikulā. 1854. gadā visiem dzimtas piederīgajiem apstiprināja barona titulu.

Kārlis Frīdrihs Šulcs fon Ašerādens (1720—1782) kļuva pazīstams ar 1764. gadā izdotajām Aizkraukles zemnieku tiesībām.
**Lokarno starptautiskais kinofestivāls** (itāļu: *Festival del film Locarno*) ir ikgadējs starptautisks kinofestivāls, kas kopš 1946. gada katru augustu norisinās Lokarno, Šveicē. Festivālā izrādītās filmas sacenšas par galveno balvu - Zelta leopardu. Uzvarētāju izvēlas profesionāla žūrija. 

Festivāls pievērš īpašu uzmanību jaunu talantu atklāšanai, tādēļ speciāla konkursa skate veltīta tiem autoriem, kuri vēl darbojas īsfilmu jomā. Programmā iekļauti gan starptautiski atpazīstamu, gan mazāk zināmu režisoru darbi – dokumentālās filmas un spēlfilmas, kā arī eksperimentāls kino, kurās vērojama abu žanru apvienošanās.

2006. gadā kinofestivāla konkursa skatē *Cineastes du present* (Mūsdienu filmu veidotāji) bija iekļauta latviešu režisores Lailas Pakalniņas filma "Ķīlnieks".[1] 2008. gadā festivāla programmā tika iekļauta Pakaliņas spēles īsfilma "Akmeņi" un kopā ar Māri Maskalānu veidotā dokumentālā filma "Par dzimtenīti".[2]

Atsauces
--------

1. ↑  Pakalniņas filma Ķīlnieks sacentīsies Lokarno Dita Rietuma, Diena.lv
2. ↑  Lokarno - dubulti Dita Rietuma, Diena.lv
Lokizlāde starp divām naglām
**Lokizlāde** ir viens no elektriskās izlādes veidiem gāzēs. Atšķirībā no mirdzizlādes, lokizlāde norisinās atmosfēras spiedienā (lai rastos lokizlāde, gāzes spiedienam jābūt ne mazākam kā desmitā daļa no atmosfēras spiediena) un pie lielākas strāvas, tādēļ plazmai, kas rodas lokizlādē, ir daudz augstāka temperatūra (tūkstoši un desmiti tūkstošu grādu). Lokizlādi sauc arī par **elektrisko loku** vai **Voltas loku** (novecojis nosaukums).

Vēsture
-------

Lokizlādi gandrīz vienlaicīgi atklājuši britu zinātnieks Hamfrijs Deivijs un krievu zinātnieks Vasilijs Petrovs 1802. gadā, kā strāvas avotu izmantojot Alesandro Voltas 1800. gadā izgudroto Voltas stabu.

Lokizlādes rašanās
------------------

Elektriskais loks rodas, augstsprieguma elektriskajai strāvai plūstot cauri atstarpei starp elektriskajiem kontaktiem (elektrodiem). Visvienkāršāk loku var iegūt, mehāniski pārtraucot elektrisko ķēdi, kurā plūst pietiekami liela sprieguma līdzstrāva - ātri kustošies elektroni nespēj apstāties un izlido ķēdes pārrāvumā, jonizējot gāzi, uzkarsējot to un radot plazmu, kas ir labs elektrovadītājs. Tādēļ strāva turpina plūst pa izveidojušos plazmas tuneli starp kontaktiem. Īslaicīgu impulsveida lokizlādi sauc par dzirksteļizlādi. Arī zibens ir gigantiska dzirksteļizlāde.

Lokizlādes novēršana
--------------------

Elektriskā loka rašanās dažādos elektrības slēdžos un kontaktoros ir nevēlama, jo izsauc kontaktu pārkaršanu un ātrāku nolietošanos. Tādēļ lieljaudas augstsprieguma elektroierīcēs lieto speciālus vakuuma vai ar eļļu pildītus slēdžus, kā arī citus tehniskos risinājumus - speciālas loka dzēšanas kameras un elektromagnētiskās spoles.

Lokizlādes izmantošana
----------------------

Agrāk lokizlādi izmantoja apgaismošanā (sk. loka lampa). Tomēr lokizlādes gaismas avoti bija nedroši un to darba mūžs nebija ilgs, jo kontakti elektriskā loka augstās temperatūras ietekmē ātri sabrūk. Problēmu zināmā mērā atrisināja speciālas konstrukcijas loka lampas, kam elektrodu iztvaikošana neizsauca lampas iziešanu no ierindas (sk. Jabločkova svece), taču līdz ar kvēlspuldžu izgudrošanu šādi gaismas avoti tiek pielietoti tikai speciāliem mērķiem.

Lokizlādi pielieto gāzu elektroierīcēs - gazotronos un tiratronos.
Interfrontes dibināšanas kongresa prezidijs LKP CK Politiskās izglītības namā.
**Latvijas PSR Internacionālā Darbaļaužu fronte** (krievu: *Интернациональный фронт трудящихся Латвийской ССР*) jeb **Interfronte** (krievu: *Интерфронт*) bija LKP inspirēta sabiedriskā organizācija Latvijā (1989-1991), kas cīnījās par PSRS saglabāšanu un pret Latvijas neatkarības atjaunošanu.

Darbība
-------

Dibināja LKP reakcionārā spārna krievvalodīgie biedri 1989. gada 7. janvārī kā pretsvaru 1988. gada 8. oktobrī dibinātajai Latvijas Tautas frontei. Tā izmantoja LKP un Padomju Armijas infrastruktūru - izdeva laikrakstu «*Единство*» (Vienotība), no ārzemju radiostaciju slāpētājiem izveidoja savu radiostaciju «*Содружество*» (Sadraudzība). Interfrontes vadītāji bija Igors Lopatins un Anatolijs Aleksejevs, dibinātāju vidū bija arī Tatjana Ždanoka. 1989. gada vasarā tās pārstāvji piedalījās PSRS Apvienotās Darbaļaužu frontes dibināšanā.

Barikāžu laikā Interfrontes vadība 1991. gada 15. janvāra mītiņā ASK stadionā Rīgā sapulcināja ap 10 000 dalībnieku. „Latvijas tautas sapulces" ietvaros pieņemtā Latvijas sabiedrības glābšanas komitejas politiskajā paziņojumā tika paziņots, ka tā uzskata 1990. gada 4. maija deklarāciju par spēkā neesošu un Padomju Latvijai ir jāpaliek atjaunotās PSRS sastāvā. Barikāžu aizstāvji gaidīja Interfrontes mītiņa dalībnieku gājienu uz Rīgas centru, tas nenotika, tomēr no Padomju armijas helikopteriem tika kaisītas Interfrontes skrejlapas.

Likvidācija
-----------

Augusta puča laikā Latvijas Republikas Augstākā padome, sakarā ar apsūdzību valsts apvērsuma mēģinājumā Interfrontes darbību 1991. gada 24. augustā apturēja, un 10. septembrī izbeidza.

Darbošanās Interfrontē pēc 1991. gada 13. janvāra vēlāk tika izmantota kā pamats nepilsoņu aizliegumam naturalizēties, bet Latvijas pilsoņiem tikt ievēlētiem Saeimā un pašvaldībās. Šis aizliegums 2000. un 2006. gadā tika pārsūdzēts Satversmes tiesā.

Norādes
-------

* „Antoloģija politikā un tiesībās". — RaKa, Rīga 2003. ISBN 998415470xfalse (1989. gada 8. janvāra Interfrontes darbības galveno virzienu deklarācija) I daļa, 227.—228. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Latvijas Republikas Augstākās Padomes 1991. gada 24. augusta vakara sēdes stenogramma un lēmums par Interfrontes darbības apturēšanu
* Latvijas Republikas Augstākās Padomes 1991. gada 10. septembra vakara sēdes stenogramma un lēmums par Interfrontes darbības izbeigšanu
* Tatjanas Ždanokas un Jāņa Škapara intervijas, daļēji par Interfronti
**Tailers Arnasons** (angļu: *Tyler Arnason*; dzimis 1979. gada 16. martā) ir bijušais amerikāņu hokejists, centra uzbrucējs. Karjeras laikā aizvadījis 486 spēles Nacionālās hokeja līgas klubos Čikāgas "Blackhawks", Otavas "Senators" un Kolorādo "Avalanche". 26 spēles aizvadījis arī KHL vienībā Rīgas "Dinamo".

Spēlētāja karjera
-----------------

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Arnasons uzsāka 2001.—02. sezonā, kad aizvadīja 21 spēli NHL kluba Čikāgas "Blackhawks" sastāvā, atlikušo sezonu spēlējot AHL kluba Norfolkas "Admirals" rindās. Nākamajā sezonā Taileram izdevās nostiprināties "Blackhawks" sastāvā. 2003.—04. bija Arnasona rezultatīvākā karjera NHL, tajā atzīmējoties ar 55 punktiem. 2004.—05. NHL sezonas lokauta laikā Arnasons aizvadīja pāris spēles Zviedrijas Elitsērijas kluba Brynas IF sastāvā, taču tad atgriezās Čikāgā.

2005.—06. sezonas otrajā pusē Arnasons tika aizmainīts uz Otavas "Senators", taču vasarā hokejists kļuva par brīvo aģentu, noslēdzot viena gada līgumu ar Kolorādo "Avalanche" vienību, nākamajā vasarā savu līgumu ar klubu pagarinot uz vēl diviem gadiem. 

2009. gada vasarā Arnasons noslēdza viena gada līgumu ar Ņujorkas "Rangers", taču kluba pamatsastāvā neiekļuva, sezonas pirmo pusi aizvadot tās AHL fārmklubā Hartfordas "Wolf Pack". Novembrī viņš līgumu lauza, pievienojoties KHL klubam Rīgas "Dinamo". 2010. gada vasarā Arnasons centās atgriezties NHL aprītē, bet, tam neizdodoties, noslēdza līgumu ar Šveices hokeja līgas klubu EHC Biel, novembrī līgumu ar klubu laužot. Janvārī spēlētājs pievienojās SM līgas klubam Espo "Blues", tā sastāvā pavadot vien nepilnus divus mēnešus.

2011. gada rudenī Arnasons pievienojās AHL klubam Teksasas "Stars", taču jau oktobra vidū tika atlaists, pēc tam noslēdzot savu spēlētāja karjeru.

ASV hokeja izlases rindās Arnasons spēlējis 2007. gada Pasaules čempionātā.

Ārējās saites
-------------

* *Eliteprospects* profils (angliski)
* *Internet Hockey Database* profils (angliski)
* *Eurohockey* profils (angliski)
* *Hockey-Reference* profils (angliski)
**Vovčanska** (ukraiņu: *Вовчанськ*) ir pilsēta Ukrainas austrumos Harkivas apgabala Čuhujivas rajonā. Izvietojusies apgabala ziemeļaustrumos Vovčas upes krastā 77 km no apgabala centra Harkivas. Līdz 2020. gadam rajona centrs.

Vēsture
-------

Apdzīvotā vieta dibināta ap 1674. gadu, kad Mežonīgā Lauka apdzīvošanas laikā šeit tika izveidota kazaku apmetne (sloboda), kura vairākkārt piedzīvoja Krimas tatāru uzbrukumus. 1688. gadā apmetne tika pārcelta uz upes pretējo krastu. 1780. gadā Vovčanska kļuva par apriņķa pilsētu, bet 1923. gadā — par rajona centru. Pilsētā attīstīta mašīnbūva, pārtikas, vieglā un būvmateriālu rūpniecība.

No 2022. gada 24. februāra pilsētu okupēja Krievijas Federācijas bruņotie spēki. 2022. gada 11. septembrī pilsētu atbrīvoja Ukrainas bruņotie spēki pretuzbrukuma rezultātā.

Iedzīvotāji
-----------

Pēc reliģiskās piederības 21. gadsimtā lielākā daļa iedzīvotāju ir pareizticīgie kristieši. Lielākā daļa iedzīvotāju (80 %) ir ukraiņi, dzīvo arī krievi, armēņi un čigāni.

2019. gadā pilsētā dzīvoja 18 127 cilvēki. Pēc okupācijas iedzīvotāju skaits ievērojami samazinājās.

Atsauces
--------

1. ↑  «Volčanska». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 768. lpp.
2. ↑   Волчанск после оккупации. Истории украинцев. Atjaunināts: 2023-03-08

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Vovčanska***.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Harkivas apgabala pilsētas  |
| --- |
|  |
| 
* Balakļija
* Barvinkove
* Bohoduhiva
* Čuhujiva
* Derhači
* **Harkiva**
* Izjuma
* Krasnohrada
* Kupjanska
* Lozova
* Ļubotina
* Merefa
* Pervomajska
* Pivdenne
* Valki
* Vovčanska
* Zmijiva

 |

 |
Austrijas valsts līgums
Austrijas okupācijas zonas
**Austrijas valsts līgums** pilnā nosaukumā *Valstiskā vienošanās par neatkarīgas un demokrātiskas Austrijas atjaunošanu, parakstīta Vīnē 1955. gada 15. maijā*. Balstoties uz līgumu, līdz tā paša gada 25. oktobrim PSRS, ASV, Lielbritānijas un Francijas karaspēks atstāja Austriju. 

Okupācijas zonas Austrijā sāka pastāvēt 1945. gada 24. jūlijā. 25. novembrī notika Nacionālās Asamblejas vēlēšanas. No 165 deputātu vietām komunisti ieguva 4, konservatīvā Tautas partija 85 un sociālisti 76 vietas. Atšķirībā no Austrumvācijas, padomju okupācijas zona Austrijā bija pārāk maza, lai tajā izveidotu neatkarīgu padomju valsti.[1]

Staļina varas laikā sarunas par Vācijas un Austrijas statusu bija bez rezultātiem, jo PSRS uzstāja uz to, ka vispirms jāatrisina Vācijas jautājumu. Uzreiz pēc Staļina nāves Maļenkovs sāka uzlabot attiecības ar Rietumiem. 1953. gada 27. aprīlī Molotovs informēja Austrijas vēstnieku par to, ka gaidāma austriešu karagūstekņu atbrīvošana. No 8. jūnija atviegloja dokumentu pārbaudes uz padomju okupācijas zonas robežas, kā arī atļāva brīvu preču kustību starp zonām. 30. jūlijā PSRS uzņēmās segt okupācijas spēku izmaksas, kuras iepriekš sedza Austrija. 11. augustā beidzās preses cenzūra un 9. novembrī beidzās radio, teātra un koncertu cenzūra.[2]

1955. gada sākumā Hruščovs panāca Maļenkova atkāpšanos no valdības vadītāja amata un par spīti Molotova pretestībai izlēma vienoties ar Rietumu lielvalstīm par Austrijas neatkarības atjaunošanu. 1955. gada 8. februārī Molotovs bija spiests paziņot, ka okupācijas spēku izvešana no Austrijas var notikt negaidot Vācijas miera līguma noslēgšanu, tā atdalot Austrijas un Vācijas problēmas. 24. martā viņš ielūdza Austrijas kancleru Juliusu Rābu vizītē uz Maskavu. 11.-15. aprīļa sarunās padomju un austriešu pārstāvji vienojās par galvenajiem jautājumiem. PSRS apmaiņā pret Austrijas neatkarību pieprasīja ekonomisku un finansiālu atlīdzību. Četru lielvalstu pārstāvji līgumu parakstīja 1955. gada 15. maijā. 

Līdzīgi kā pirmskara Austrijas Republikai, arī šis līgums aizliedza Austrijai apvienoties ar Vāciju. Neitralitāte līgumā nebija pieminēta, un 1955. gada 26. oktobrī Austrijas parlaments to nostiprināja ar konstitūcijas labojumu.

Atsauces
--------

1. ↑  Austria, Germany, and the Cold War: From the Anschluss to the State Treaty
2. ↑  Peace Studies: Critical Concepts in Political Science, Volume 1
**951 Gaspra** ir S tipa asteroīds, kurš riņķo tuvu asteroīdu joslas iekšmalai. Tas bija pirmais asteroīds, kuru tuvumā pārlidojis kosmiskais aparāts. Galileo starpplanētu zonde pārlidoja Gaspru 1991. gada 29. oktobrī pa ceļam uz Jupiteru.

Raksturojums
------------

Bez daudziem maziem krāteriem uz asteroīda ir arī pusducis relatīvi līdzenu apvidu un iespiedumu. Viens no šādiem apvidiem ir *Dunne Regio*. Tas ir 5 x 7 km liels apgabals, kurā nav par 200 m augstāku virsmu. Pagaidām nav skaidri zināms, vai tas ir triecienu rezultāts, vai arī tās ir lūzuma šķautnes, ja Gaspra ir atdalījies no lielāka debess ķermeņa.

Gaspra starp S tipa asteroīdiem izceļas ar lielu olivīna saturu. Tiek uzskatīts, ka tā virsma satur olivīnu un piroksēnu attiecībās 4:1 līdz 7:1. Asteroīda virsma ir daudzmaz vienādā krāsā bez izteiktiem citas krāsas laukumiem.
Uz Gaspras nav milzīgu krāteru, kurus varētu salīdzināt ar asteroīda rādiusu, kādi ir piemēram uz asteroīda 253 Matilde. Tas izskaidrojams ar to, ka debess ķermeņu sadursme, kura radīja Floras grupas asteroīdus un arī Gaspru, ir notikusi salīdzinoši nesen (astronomijas mērogos), tāpēc uz Gaspras vēl nav radušies lielie krāteri. Tiek uzskatīts, ka Gaspras virsmas vecums ir 20 — 300 miljonu gadu. Uz Gaspras virsmas ir redzamas desmitiem metru dziļas, 100 — 300 m platas un līdz 2,5 km garas plaisas. Tas liecina, ka asteroīds ir viens monolīts ķermenis, nevis akmeņu sakopojums. Plaisas visticamāk radušās, triecieniem sašķeļot pamatiezi. Atsevišķu plaisu izskats liecina, ka virsma varētu būt klāta ar regolītu.

Ir aprēķināts, ka Gaspras virsma ir 525 km2 liela. Precīza masa nav zināma, jo Galileo pārlidošanas brīdī atradās pārāk tālu no asteroīda, tāpēc kosmiskā aparāta trajektoriju asteroīds neietekmēja.

Asteroīds Zemes orbītu nešķērso.

Uz asteroīda esošajiem krāteriem ir piešķirti dažādu valstu kūrortpilsētu nosaukumi.
Atsevišķiem asteroīda apgabaliem ir piešķirti ar asteroīdu saistītu astronomu un zinātnieku vārdi.

Izpēte
------

Asteroīdu 1916. gadā atklāja krievu astronoms Grigorijs Ņeujmins no Simeizas observatorijas un nosauca to par godu Gaspras kūrortpilsētiņai Krimā, Melnās jūras krastā.

1991. gada 29. oktobrī asteroīdu 1600 km attālumā pārlidoja starpplanētu zonde Galileo. Galileo uz Zemi nosūtīja 57 asteroīda attēlus, no kuriem tuvākais bija uzņemts no 5300 km attāluma. Labākajiem attēliem bija izšķirtspēja 54 m uz pikseli. Pārlidojuma laikā nebija redzama asteroīda dienviddaļa, bet pārējie 80 % virsmas tika nofotografēti.

Atsauces
--------

1. ↑  Galileo's Encounter with 951 Gaspra: Overview[novecojusi saite]

Ārējās saites
-------------

* JPL Small-Body Database Browser
* Attēli un apraksts NEO lapā Archived 2002. gada 19. aprīlī, *Wayback Machine* vietnē.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***951 Gaspra*** |
**Vostočnija kosmodroms** (krievu: *Космодром «Восточный»*) ir Krievijas kosmodroms. Tas atrodas Amūras apgabalā, blakus Ciolkovskas pilsētai. Kosmodroma celtniecība sākta 2012. gadā. Pirmais nesējraķetes starts veikts 2016. gadā.

Kosmodroms veidots, lai samazinātu Krievijas atkarību no Baikonuras kosmodroma Kazahstānā. Tas atrodas dažu desmitu kilometru attālumā no 2007. gadā likvidētā kosmodroma *Svobodnij*.

Vēsture
-------

Pēc PSRS sabrukšanas tās vistālāk dienvidos atrodošais kosmodroms palika Kazahstānas teritorijā. Pļeseckas kosmodroms atradās pārāk tālu ziemeļos, lai no tā būtu ekonomiski izdevīgi palaist kosmiskos aparātus ekvatoriālās orbītās. 20. gadsimta 90. gadu vidū kosmiskajiem startiem tika pielāgota bijusī raķešu bāze *Svobodnij* Amūras apgabalā. Tā finansiālu grūtību dēļ netika pienācīgi attīstīta, veikti pieci kosmisko raķešu starti, bet 2007. gadā likvidēta.

2007. gadā Krievijas dienvidu daļā tika izpētītas vairākas vietas jauna kosmodroma būvniecībai. Par piemērotāko izvēlējās Svobodnijai blakus esošā Ugļegorskas slēgtā ciemata teritoriju.
2007. gada 6. novembrī prezidents Vladimirs Putins parakstīja lēmumu par Vostočnija kosmodroma izveidi.
2011. gadā sākta projektēšana un sākti sagatavošanas celtniecības darbi. Pirmais starta komplekss *S1* tika būvēts raķetēm *Sojuz-2*. 2012. gadā izrakta starta kompleksa bedre. 2016. gadā tas bija uzbūvēts, un 25. martā pabeigti kompleksa izmēģinājumi.

2016. gada 28. aprīlī no kosmodroma veiksmīgi veikts pirmais starts, ar nesējraķeti *Sojuz-2.1a/Volga* palaižot pavadoņus *Mihailo Lomonosov*, *Aist-2D* un *SamSat-218*.

Atsauces
--------

1. ↑  Космодром Восточный: как все начиналось... Фадеев А. Новости космонавтики, №10 (357), 2012

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Vostočnija kosmodroms***.
* КОСМОДРОМ ВОСТОЧНЫЙ Archived 2016. gada 5. maijā, *Wayback Machine* vietnē. РОСКОСМОС
* Что важно знать о космодроме Восточный ТАСС