recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Šis raksts ir par apdzīvotu vietu Kupravas pagastā. Par apdzīvotu vietu Vīksnas pagastā skatīt rakstu Kuprava (Vīksnas pagasts).

**Kuprava** (latgaliešu: *Kuprova*) ir ciems Balvu novadā, ir Latvijas mazākā pagasta - Kupravas pagasta administratīvais centrs. 2007. gadā Kupravā bija 550 iedzīvotāji.

Cauri Kupravai tek Bolupe un netālu no ciemata atrodas arī Osīšu ezers. 

Cauri Kupravai iet reģionālais autoceļš P42 (Viļaka-Zaiceva-Pededze). Attālums līdz novada centram Balviem - 20 km, līdz Viļakai - 15 km, līdz Rīgai - 237 km. Ciems atrodas pie šobrīd slēgtās dzelzceļa līnijas Gulbene—Abrene, agrāk šeit bija arī vilciena pieturas punkts.

Vēsture
-------

Kuprava sāka attīstīties 20. gadsimta 20. gados, pie Kupravas dzelzceļa stacijas, kad te bijušajā Viļakas muižas zemē tika izdalīti apbūves gabali. 1927. gadā Kupravai piešķirts ciema nosaukums. 1935. gadā tajā bija 73 iedzīvotāji.

1971. gadā Kupravā uzcēla drenu cauruļu rūpnīcu, kuras strādniekiem (pārsvarā iebraucējiem no Krievijas PFSR) uzbūvēja sešas piecstāvu dzīvojamās blokmājas. 1974. gadā Kupravai tika piešķirts pilsētciemata statuss. 1989. gadā Kupravā bija 1,5 tūkstoši iedzīvotāju. 1992. gadā rūpnīca darbību pārtrauca, bet Kupravai atņēma pilsētciemata statusu un teritoriju reorganizēja par pagastu. Mūsdienās rūpnīcas ēkas pārvērtušās bīstamos graustos, bet no daudzdzīvokļu ēkām daļēji apdzīvotas ir divas. Iedzīvotāju skaits, salīdzinoši ar situāciju pirms Latvijas neatkarības atgūšanas, ir samazinājies trīskārtīgi.

Iedzīvotāji
-----------

### Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Esošajās robežās, pēc CSP datiem.

Iedzīvotāju skaita izmaiņas| 

| Gads | Iedz. | ±% |
| --- | --- | --- |
| 1935 | 73 | —     |
| 1970 | 236 | +223.3% |
| 1979 | 1 400 | +493.2% |
| 1989 | 1 475 | +5.4% |

 | 

| Gads | Iedz. | ±% |
| --- | --- | --- |
| 2000 | 709 | −51.9% |
| 2007 | 550 | −22.4% |
| 2011 | 395 | −28.2% |
| 2021 | 257 | −34.9% |

 |
|  |

Attēlu galerija
---------------

* Pamestas dzīvojamās ēkas (2007)Pamestas dzīvojamās ēkas (2007)
* Bijusī drenu rūpnīca (2007)Bijusī drenu rūpnīca (2007)

Atsauces
--------

1. ↑  «Vietvārdu datubāze: Informācija par Kupravu». *Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra*.
2. ↑  *Latvijas pagasti. Enciklopēdija*. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0.
3. ↑  OSP

Ārējās saites
-------------


  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Abrenes apriņķis |
| --- |
|  |
| Pilsētas | 
* Abrene
* Balvi

 |
|  |
| Pagasti | 
* Augšpils pagasts
* Baltinavas pagasts
* Balvu pagasts
* Bērzpils pagasts
* Gauru pagasts
* Kacēnu pagasts
* Liepnas pagasts
* Linavas pagasts
* Purvmalas pagasts
* Rugāju pagasts
* Šķilbēnu pagasts
* Tilžas pagasts
* Upmales pagasts
* Viļakas pagasts
* Vīksnas pagasts

 |
|  |
| Ciemi | 
* Augšpils
* Baltinava
* Bērzpils
* Gauri
* Kacēni
* Kuprava
* Liepna
* Linava
* Purvmala
* Rekava
* Rītupe
* Rugāji
* Tilža
* Viļaka

 |

 |



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* LNB: 000286875

 |

 |
Piemiņas akmens Daugavpils pareizticīgo kapos.
**Nikolajs Hagelstroms** (vācu: *Nikolai Hagelstrom*, krievu: *Николай Иванович Гагельстром*; 1812-1884) bija Krievijas impērijas armijas ģenerālmajors, Daugavpils cietokšņa galvenais inženieris. Daugavpils (tolaik Dinaburgas) pilsētas galva (1865—1870, 1874—1876). Viņa pilnvaru laikā caur Daugavpili tika uzbūvēta dzelzceļa līnija Rīga—Orla (1868), iekārtots pilsētas parks (tagad Andreja Pumpura parks) un pilsētas sabiedriskā banka (1874) un ar mūra namiem apbūvēta Jaunā Forštate (tagadējais Daugavpils centrs).

Dzīvesgājums
------------

Nikolaja Hagelstroma raksturojums pēc stāšanās pilsētas galvas amatā.
Dzimis 1812. gadā Pēterburgā Johana Hagelstroma ģimenē. Studēja Pēterburgas Galvenajā inženieru augstskolā (*Главное инженерное училище*), pēc kuras beigšanas dienēja Krievijas impērijas armijā kā militārais inženieris, bija Dinaburgas arsenāla komandieris, pēc tam cietokšņa galvenais inženieris. 1856. gadā viņš par saviem līdzekļiem nodibināja pirmo Daugavpils privāto teātri tagadējā Teātra ielā, kura uzturēšana viņš veltīja visu brīvo laiku un naudas līdzekļus.
Piedalījās Janvāra sacelšanās apspiešanā (1863—1864), par ko saņēma medaļu.

Neraugoties uz to, ka 1865. gada martā Dinaburgas pilsētas galvas vēlēšanās lielāko balsu skaitu saņēma katoļticīgais Hieronīms Kvjatkovskis (*Hieronim Kwiatkowski*), Vitebskas gubernators (jādomā tikko apspiestās Janvāra sacelšanās dēļ) pavēlēja par pilsētas galvu iecelt luterticīgo Daugavpils cietokšņa galveno inženieri Nikolaju Hagelstromu, kas 16. jūnijā tika atbrīvots no karadienesta un 24. jūnijā iecelts par pilsētas galvu. 1868. gadā Daugavpils Dome viņu pārvēlēja šajā amatā, tomēr 1870. gada augustā domnieki par pilsētas galvu ievēlēja pulkvedi Pāvelu Ogijevski (*Павел Осипович Огиевский*), bet 1871. gadā otrās ģildes tirgotāju Artemiju Makarovu (*Артемий Макаров*). Kad 1873. gadā A. Makarovu atcēla no amata un apcietināja sakarā ar nelikumībām zemes gabalu un pilsētas mežu izpārdošanā, par pilsētas galvu atkārtoti iecēla N. Hagelstromu. 
Daugavpils pilsētas galvas pienākumus viņš pildīja līdz 1876. gada 15. jūnijam, kad par pilsētas galvu kļuva Daugavpils sabiedriskās bankas direktors Pāvels Dubrovins.

Miris 1884. gada 10. februārī, apbedīts Daugavpils pareizticīgo kapos.

Apbalvojumi
-----------

* Sv. Annas ordenis, II šķira
* Sv. Staņislava ordenis II un III šķira
* Sv. Vladimira ordenis, III un IV šķira

Atsauces
--------

1. ↑  Людмила Жилвинская. Новые материалы о самоуправлении Динабурга – Даугавпилса в конце XIX – начале XX века Archived 2017. gada 4. aprīlī, *Wayback Machine* vietnē. (krieviski)
2. ↑  Русский биографический словарь в 25-ти томах. Изд. под наблюдением председателя Императорского Русского Исторического Общества А. А. Половцева. Санкт-Петербург: Тип. И. Н. Скороходова, 1896-1918.

| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: **Radions PoļakovsArtemijs Makarovs**  |  **Daugavpils pašvaldības vadītājs** 1865. gada jūnijs — 1870. gada augusts 1873. gads — 1876. gada jūnijs | Pēctecis: **Pāvels OgijevskisPāvels Dubrovins**  |
**Andrejs Švirksts** (1897—1955) bija latviešu sabiedriskais darbinieks un politiķis, Daugavpils pilsētas galva (1938—1940), Daugavpils latviešu biedrības priekšsēdētājs.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1897. gada 23. maijā Jersikas pagasta Šlosbergu mājās pie Jersikas pilskalna. Mācījās Līvānu skolā. Pēc skolas beigšanas Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā sāka strādāt dzelzceļa dienestā, 1917. gadā bija viens no latviešu strēlnieku Latgales pulka organizētājiem. Pēc Krievijas impērijas kapitulācijas demobilizējās un strādāja par skolotāju. 1919. gadā beidza skolotāju kursus, bija Jersikas pamatskolas pārzinis (direktors).

Pēc Latgales atbrīvošanas cīņu beigām 1920. gadā Andrejs Švirksts sāka strādāt Daugavpils apriņķa valdē, bija Daugavpils apriņķa valdes priekšsēdētājs (27.03.1928-1934) un apriņķa vecākais (1934-1937). Švirksts veicināja apriņķa lauku skolu būvi Jersikā, Sutros, Indrā, Daugaviešos, Piedrujā un Kalniešos.

1938. gada 1. janvārī viņš kļuva par Daugavpils pilsētas galvu. Švirksta vadībā pabeidza Vienības nama celtniecību, uzbūvēja jaunu svētku estrādi Stropu mežā, atvēra Valsts vēstures muzeja Daugavpils nodaļu. Neilgi pirms Latvijas okupācijas viņš organizēja 1940. gada 15.-16. jūnija Latgales dziesmu svētkus. 

1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā A. Švirkstu arestēja un 1941. gada 17. novembrī Vjatlagā viņam piesprieda nāves sodu nošaujot. 1942. gada 16. decembrī nāves sodu nomainīja ar 10 gadiem ieslodzījumā, pēc tam liedzot atgriezties Latvijā. 

Miris 1955. gada 3. oktobrī Gorkijas apgabala Kstovas rajona Počinku ciemā.

Apbalvojumi
-----------

* Triju Zvaigžņu ordenis, 5. šķira Nr. 2801 (1932)
* Atzinības krusts, 3. šķira Nr. 20 (1938)
* Viestura ordenis[*nepieciešama atsauce*]
* Aizsargu Nopelnu krusts

Piemiņa
-------

2011. gada 17. novembrī pie Daugavpils Vienības nama sienas tika atklāta Andrejam Švirkstam veltīta piemiņas plāksne.

Atsauces
--------

1. ↑  Latgales dati
2. ↑  «Valdības Vēstnesis Nr. 261 (17.11.1932)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 15.05.2019. Skatīts: 22.01.2020. Archived 15.05.2019, *Wayback Machine* vietnē.
3. ↑  «Valdības Vēstnesis Nr. 262 (17.11.1938)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 15.05.2019. Skatīts: 22.01.2020. Archived 15.05.2019, *Wayback Machine* vietnē.

| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: **Jānis Volonts**  |  **Daugavpils pilsētas galva** 1938—1940 | Pēctecis: **Jānis Ancāns**  |
Šis raksts ir par ielu Jēkabpilī. Par citām jēdziena **Kalna iela** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Kalna iela** ir iela Jēkabpils pilsētas Krustpils apkaimē. Tā sākas krustojumā ar Zīlānu ielu un beidzas pie Krustpils katoļu baznīcas, kur ceļš maina virzienu un turpinās kā Siguldas iela. Kopējais ielas garums ir 540 metri. Iela gandrīz visā garumā ir klāta ar asfalta segumu. Satiksmes kustība Kalna ielā norit divās joslās.

Starp 1933. un 1936. gadu izbūvēja dzelzceļa līniju Krustpils—Jēkabpils, kas sadalīja Krustpils pilsētu 2 daļās. Viens no jaunbūvētās dzelzceļa līnijas šķērsojumiem bija Kalna ielas dzelzceļa pārbrauktuve. Pēc Otrā pasaules kara dzelzceļa līnijas darbību pārtrauca un pārbrauktuvi likvidēja, atjaunojot brīvu satiksmes kustību starp abām ielas daļām. No 2013. līdz 2014. gadam Kurzemes ielas rekonstrukcijas ietvaros agrākās dzelzceļa līnijas vietā izbūvēja Kurzemes ielas pagarinājumu, kas savienojas ar Jēkabpils tiltu, kā rezultātā Kalna iela ir sadalīta divos savstarpēji nesaistītos posmos.

Ielu savienojumi
----------------

* Zīlānu iela (T veida krustojums)
* Cēsu iela (T veida krustojums)
* Kurzemes iela
* Jāņa iela
* Kuģu iela (T veida krustojums)
* Siguldas iela

Skatīt arī
----------

* Jēkabpils ielu uzskaitījums
* Kalna iela
**Piemineklis – krūšutēls zinātniekam Mstislavam Keldišam** ir Mstislavam Keldišam veltīts piemineklis, kas līdz 2023. gada novembrim atradās Rīgā, Kanālmalas apstādījumos, pretim Latvijas Universitātes galvenajai ēkai. Naktī uz 2023. gada 3. novembri pārvietots uz Rīgas pieminekļu aģentūras noliktavu.

Raksturojums
------------

Piemineklis ir 3,4 metrus augsts. Šis ir akadēmiķa Mstislava Keldiša krūšutēls, kas novietots uz postamenta kurā ir iekalts šāds teksts:

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| "| Sociālistiskā darba varonis, Akadēmiķis MSTISLAVS KELDIŠS
Par sevišķiem nopelniem zinātnes un tehnikas attīstīšanā, pasaulē pirmā cilvēka pilotējamā kosmosa kuģa "Vostok" radīšanā un sekmīgā palaišanā. Ar PSRS Augstākās Padomes Prezidija 1961. gada 17. jūnija dekrētu apbalvots ar otro Zelta medaļu "Sirpis un āmurs" | "|

Teksts ir divās valodās: latviešu un krievu.

Postamenta labajā pusē bija piestiprināti Keldiša apbalvojumu atlējumi bronzā, kuri zuduši 1990. gados.

Vēsture
-------

Sākotnēji tika plānots, ka pieminekli uzstādīs Komunāru parkā, kur tolaik atradās Oktobra revolūcijas un Lielā Tēvijas kara varoņu krūšutēli, tāpēc šis piemineklis tika projektēts līdzīgā stilā. Tomēr vēlāk komisija pieņēma lēmumu izvietot pieminekli tieši Kanālmalas apstādījumos.

Pieminekļa autori ir arhitekts Georgs Baumanis un tēlnieks Ļevs Bukovskis. 1978. gada 24. aprīlī to atklāja LPSR Augstākās Padomes priekšsēdētāja Valentīna Klibiķe, Pētera Stučkas Latvijas Valsts Universitātes Cietvielu fizikas institūta direktors Juris Zaķis un LKP CK aģitācijas nodaļas vadītājs Leonīds Freibergs Pieminekļa atklāšana notika Keldiša dzīves laikā.

Pēc Krievijas 2022. gada iebrukuma Ukrainā Latvijā pastiprinājās Padomju režīmu slavinošo objektu nojaukšana. 2023. gada 3. martā Rīgas domes Pieminekļu padome atbalstīja ierosinājumu demontēt pieminekli Mstislavam Keldišam. 2023. gada 18. oktobī Rīgas dome pieņēma lēmumu par krūšutēla novākšanu. Naktī uz 2023. gada 3. novembri to pārvietoja uz Rīgas pieminekļu aģentūras noliktavu Varoņu ielā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Piemineklis – krūšutēls zinātniekam Mstislavam Keldišam (1911–1978)». *Rīgas pieminekļu aģentūra*.
2. 1 2  "Pa nakti aizvākts Keldiša piemineklis. Kādi bijuši akadēmiķa lielākie sasniegumi?". *Latvijas Avīze*. 2023. gada 3. novembrī. Atjaunināts: 2023. gada 4. novembrī.
3. ↑  «Akadēmiķa Keldiša krūšutēls Rīgā». *redzet.eu*.
4. ↑  Ojārs Spārītis. *Rīgas pieminekļi un dekoratīvā tēlniecība*. Rīga : Nacionālais apāgds, 2001. gadā. ISBN 9984-26-024-0.
5. ↑  «Izcilajam zinātniekam un novadniekam», *Rīgas Balss*, 1978, 29. aprīlis, Nr. 100, 3. lpp.
6. ↑  «Atbalsta Upīša, Sakses un Puškina pieminekļu demontāžu vai pārvietošanu». TVNET. LETA. 2023. gada 3. martā. Skatīts: 2023. gada 3. martā.
Attēls:Gustavs Šmits.jpgGustavs Šmits.
**Gustavs Šmits** (*Karl Ewald Gustav Schmidt*, 1857–1936) bija vācbaltiešu jurists un sabiedriskais darbinieks, Jēkabpils (1886-1889) un Jelgavas pilsētas galva (1904-1920).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1857. gada 14. maijā Ilūkstē Sēlpils pilstiesas darbinieka Johana Šmita un viņa sievas Paulīnes, dzimušas Kobro, ģimenē. Mācījās Kuldīgas ģimnāzijā (1871-1877), studēja tieslietas Tērbatas Universitātē (1877-1882). 
Darbojās Sēlpils virspilskundzības tiesā (*Oberhauptmannschaft-Gericht*) Jēkabpilī kā protokolists (1882-1883), kā notārs (1882-1889), advokāts (1884-1889) un pilsētas galva (birģermeistars) (1886-1889).

1889. gadā pārcēlās uz dzīvi Jelgavā, bija advokāts (1889-1904), Kurzemes hipotēku bankas (*Hypothekenverein*) direktora pienājumu izpildītājs (1893-1895).
1904. gadā viņu ievēlēja par Jelgavas pilsētas galvu, 1905. gadā par goda miertiesnesi. Pirmā pasaules kara vācu okupācijas laikā nepiekrita būt par Jelgavas militāro birģermeistaru un tika uz laiku atstādināts no amata, darbojās kā advokāts un notārs (1917-1918). 1918. gadā bija Kurzemes Zemes padomes valdes loceklis un 14. novembrī atjaunots pilsētas galvs amatā. 
Pēc Latvijas brīvības cīnu beigām 1920. gadā strādāja par advokātu, septembrī pārcēlās uz dzīvi Vācijā, kur 1921.-1923. gadā papildinājās Berlīnes un Leipcijas Universitātēs un ieguva *Dr. jur.* grādu. Vadīja juridisko biroju Berlīnē (1923-1934). 

Miris 1936. gada 5. maijā Berlīnē.

Atsauces
--------

1. ↑  Baltisches Biografisches Lexikon digital
Zinātniskie Raksti. Universitāte Rīgā (1943)
**Rīgas Universitāte** jeb **Universitāte Rīgā** (vācu: *Universität in Riga*) bija Latvijas okupācijas laikā uz pārdēvētās Latvijas Universitātes bāzes radīta universitāte, kas darbojās no 1942. līdz 1944. gadam. Tajā bija Medicīnas, Veterinārmedicīnas, Arhitektūras, Ķīmijas, Matemātikas un dabaszinātņu, Mehānikas, Inženierzinātņu fakultāte.

Rīgas Universitātes rektors bija Ostlandes Latvijas ģenerālapgabala izglītības un kultūras ģenerāldirektors Mārtiņš Prīmanis. No 1944. gada jūlija līdz universitātes evakuācijai rektora pienākumus pildīja tās prorektors studentu lietās Vilhelms Burkēvics.

Attēls:Rīgas Universitātes studenta apliecība 1942.jpg
* Rīgas Universitātes studenta Alfonsa Elmāra Bērziņa apliecība (1942)Rīgas Universitātes studenta Alfonsa Elmāra Bērziņa apliecība (1942)

Universitātes rektori
---------------------

*Pamatraksts: Latvijas Universitātes rektoru uzskaitījums*

Atsauces
--------

1. ↑  Latvijas Universitātes rakstu bibliogrāfiskais rādītājs (1921—1943)
**Hermanis Amadejs Adolfi** (vācu: *Hermann Amadeus Adolphi*; dzimis 1841. gada 1. septembrī, miris 1924. gada 5. jūnijā) bija vācbaltiešu izcelsmes pašvaldības darbinieks. Liepājas pilsētas galva no 1886. līdz 1902. gadam. Viņa dvīņubrālis Armins Adolfi tajā pašā laikā bija Kuldīgas pilsētas galva.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Jelgavā ārsta Vilhelma Adolfi ģimenē. No 1858. līdz 1861. gada mācījās Jelgavas ģimnāzijā. No 1861. līdz 1863. gadam strādāja par mājskolotāju Meijas muižā. No 1863. līdz 1866. gadam studēja tieslietas Tērbatas Universitātē. 

No 1878. līdz 1886. gadam bija Aizputes pilsētas galva. No 1886. līdz 1902. gadam - Liepājas pašvaldības vadītājs. Vadīja pilsētu laikā, kad tā strauji uzplauka. Šajā laikā tika uzceltas ap 400 kapitālu ēku. Tika padziļināta osta. Tika ierīkots ielu apgaismojums un izbūvēts gāzes vadu tīkls, ierīkota kanalizācijas sistēma. 1899. gadā Liepājā tika palaists Krievijas impērijā pirmais elektriskais tramvajs, 1899. gadā tika ierīkots Liepājas - Aizputes šaursliežu dzelzceļš. Pēc tam, kad amats tika zaudēts, Hermanim Adolfi nācās taisnoties par pilsētas resursu nelietderīgu izmantošanu.

Miris 1924. gadā.

Ārējās saites
-------------

* Hermanis Adolfi *http://vesture.eu* (latviski)
* Kā Hermanis Adolfi kļuva par Liepājas mēru (video) (latviski)
* Vai Uldis Sesks pārspēs Hermani Adolfi? (latviski)
* 

*Baltiešu biogrāfiskais leksikons digitāli*.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 189919689
* ISNI: 0000 0001 1270 3051
* GND: 12584946X

 |

 |
**Lielās zvīņastlidvāveres** (*Anomalurus*) ir viena no zvīņastlidvāveru dzimtas (*Anomaluridae*) ģintīm, kas apvieno 4 grauzēju sugas. Tā ir vienīgā ģints **lielo zvīņastlidvāveru apakšdzimtā** (*Anomalurinae*). Lielās zvīņastlidvāveres mājo Rietumāfrikas un Centrālās Āfrikas lietusmežos.

Kopīgās īpašības
----------------

Pela zvīņastlidvāvere (*Anomalurus pelii*)
Kā jau ģints nosaukums norāda, lielās zvīņastlidvāveres ir liela auguma, salīdzinoši smagi grauzēji ar garu, apmatotu asti, kuras galā ir kupls pušķis.

Tās ārēji atgādina lidvāveres — pakaļkājas un priekškājas savieno planēšanas membrāna. Zvīņastlidvāverēm ir garas un smalki veidotas kājas. Planēšanas membrāna pie priekškajām sākas tuvāk elkoņiem, nevis pie plaukstu locītavām, kā tas ir lidvāverēm. Arī astes pamatni un pakaļkājas savieno neliela membrāna.

Kā visām zvīņastlidvāverēm astes apakšdaļā pie pamatnes ir divas rindas cieši viena otrai blakus augošas skrimšļainas, smailas plātnītes. Pie elkoņiem aug gari, skrimšļaini pieši, kas planēšanas laikā papildus balsta membrānu.

Uzvedība
--------

Zvīņastlidvāveres ir aktīvas nakts laikā, gaišo diennakts laiku pavadot koka dobumā. Galvenokārt barojas ar augu izcelsmes barību: lapām, ziediem un augļiem. Nelielos daudzumos barojas arī ar kukaiņiem. Meklējot barību, mēdz klejot, bet ne tālāk par 6 km no migas. No koka uz koku lec planējot, līdzīgi kā lidvāveres izplešot ādas kroku. Ar astes palīdzību spēj lidojumam mainīt virzienu. Parasti uzturas pa pāriem.

Sistemātika
-----------

**Lielo zvīņastlidvāveru apakšdzimta** (*Anomalurinae*)

* **Lielo zvīņastlidvāveru ģints** (*Anomalurus*)
	+ Bīkrofta zvīņastlidvāvere (*Anomalurus beecrofti*)
	+ Derbija zvīņastlidvāvere (*Anomalurus derbianus*)
	+ Pela zvīņastlidvāvere (*Anomalurus pelii*)
	+ Pundurzvīņastlidvāvere (*Anomalurus pusillus*)

Atsauces
--------

1. ↑  Mammal Species of the World: Family Anomaluridae
2. 1 2 3  Jonathan Kingdon, David Happold, Thomas Butynski, Michael Hoffmann, Meredith Happold, Jan Kalina "Mammals of Africa[novecojusi saite]"
3. ↑  Britannica: Anomalure
4. ↑  «ADW: Anomaluridae». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 23. jūlijā. Skatīts: 2019. gada 25. jūnijā.

Ārējās saites
-------------

* Merriam-webster: Anomalurus
* Flightless scaly‐tailed squirrels never learned how to fly: A reappraisal of Anomaluridae phylogeny
* iNaturalist: Typical Anomalures Arhivēts 2021. gada 29. novembrī, *Wayback Machine* vietnē.
Šis raksts ir par apdzīvotu vietu. Par citām jēdziena **Igate** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Igate** ir apdzīvota vieta Limbažu novada Vidrižu pagastā. Izvietojusies pagasta ziemeļos Igates upes krastos pie autoceļa P9 7 km no pagasta centra Gravām, 16 km no novada centra Limbažiem un 70 km no Rīgas.

Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Igates muižas *(Idsel)* pils. Vēstures avotos pirmoreiz minēta 1455. gadā, kad Idsels Dideriks Fītingofs ciemu un muižu pārdeva Pēterim fon der Borham. Igates pilī ierīkota viesnīca, Igates magazīnā (celta 1868. gadā) — etnogrāfisko priekšmetu kolekcija. Netālu no Igates Melngaiļos atrodas Emiļa Melngaiļa memoriālais muzejs. Igatē atrodas pirmais konsekrētais ekumēniskais dievnams Latvijā — Igates Svētā Jāņa Kristītāja un Svētās Marijas Magdalēnas baznīca.

Iedzīvotāji
-----------

### Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Esošajās robežās, pēc CSP datiem.

Iedzīvotāju skaita izmaiņas| 

| Gads | Iedz. | ±% |
| --- | --- | --- |
| 1965 | 123 | —     |
| 1989 | 30 | −75.6% |

 | 

| Gads | Iedz. | ±% |
| --- | --- | --- |
| 2000 | 47 | +56.7% |
| 2013 | 32 | −31.9% |

 |
|  |

Atsauces
--------

1. ↑  «Vietvārdu datubāze: Informācija par Igati». *Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra*.
2. ↑  *Latvijas pagasti. Enciklopēdija*. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0.
3. ↑  OSP

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Vidrižu pagasta ciemi  |
| --- |
|  |
| 
* Bīriņi
* **Gravas**
* Grūbas
* Igate
* Vidriži

 |

 |
Grāmatas "A New Pandect of Roman Civil Law" titullapa
**Pandektu tiesības** ir modernizētas jeb recepētas romiešu tiesības, kas aktualizējās no XVI līdz XIX gadsimtam, bet to ietekme salūkojama arī šobrīd. Tās tika pārveidotas par vispārējām tiesībām pēc kanonisko tiesību, vācu tiesību un tiesu prakses ietekmes. Rietumeiropā, Vācijā pastāvēja „vēsturiskā skola" – juristu, skolotāju un tiesību zinātnieku gurpa. Šī cilvēku grupa kļuva par pandektu kustības līderiem, kas attīstīja komplekso likumu un to struktūru, lai tā iekļautos un pielāgotos modernajai dzīvei. Pēc „vēsturiskās skolas" darbības, pandektu tiesības izplatījās Francijā, Itālijā, Lielbritānijā un ASV 19. gadsimta beigās, 20. gadsimta sākumā. Svarīgs darbs pandektu tiesību attīstībā ir 1734. gadā angļu jurista Džona Ailifes (John Ayliffe) eseja „A New Pandect of Roman Civil Law".

Arī Latvijas tiesību sistēmā manāma šo tiesību ietekme. 
Latvijas Republikas Civillikums ir veidots, galvenokārt izmantojot romiešu tiesības un pandektu tiesības. Tas tika izstrādāts, ievērojot romiešu - ģermāņu tiesību tradīciju, iekļaujot vietējās tradīcijas, vācu vēsturiskās tiesību skolas pandektu (pandektistu) doktrīnas ietvarā.
Pandektistu doktrīna pēc būtības veidojas no lietu tiesību priekšmeta viedokļa. Šī doktrīna aplūko un konstruē varas attiecības starp personu un lietu, kas tai pieder. Šī doktrīna aplūko lietu un personu attiecības tikai pie nosacījuma, ka to starpā nav citu personu ietekmes. Šī ir vienkāršākā doktrīna, kas atzīst, ka tiesību subjektam ir tiesiska un tieša vara pār lietu.

Atsauces
--------

1. 1 2
2. ↑  Schiller, A.A. (1978) Roman Law: Mechanisms of Development. [B.v.]:Mouton Publishers, pp.4
3. 1 2  Schiller, A.A. (1978) Roman Law: Mechanisms of Development. [B.v.]:Mouton Publishers, pp.5
4. ↑  Ayliffe, J. (1734) A New Pandect of Roman Civil Law. Retrieved: 14.04.2015. Available:
5. 1 2  Lazdiņš J. Baltijas Civillikums laikmetu griežos: likuma pieņemšanas 150 gadu jubilejas atcerei. -  (Resurss apskatīts: 14.04.2015.).
6. 1 2 3 4  Sinaiskis V. Latvijas civiltiesību apskats: Lietu tiesības. Saistību tiesības. - Rīga: LR Tieslietu ministrijas Tiesiskās informācijas centrs, 1996. - 28.lpp

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 185497383
* LCCN: n82082452
* GND: 4148319-4
* SUDOC: 085889695
* BNF: cb13736027w (data)
* BIBSYS: 95002170
* BNE: XX3571957

 |

 |
"Jauna un maza latviešu dziesmu grāmata". Titullapa (1779).
**Kristiāns Lauterbahs** (vācu: *Christian Lauterbach*; 1663-1720) bija Zviedru Vidzemes vācu mācītājs un baznīcas dziesmu tulkotājs latviešu valodā. Doma baznīcas mācītājs Lielā Ziemeļu kara laikā. Literāta Liborija Depkina znots un tuvākais līdzstrādnieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1663. gadā Eitīnes skolas konrektora Georga Lauterbaha un viņa sievas Annas Elizabetes ģimenē, 1669. gadā ģimene pārcēlās uz Rīgu, kur Georgs Lauterbahs bija Rīgas Domskolas rektors. Studēja teoloģiju Jēnas (1686) un Halles Universitātē (1690).

1692. gadā Kristiāns Lauterbahs atgriezās Rīgā, 1695. gadā kļuva par mācītāja palīgu Jēzus baznīcā un Biķernieku draudzes mācītāju. 1697. gadā apprecējās ar Doroteju Hartmani, pēc viņas nāves 1699. gadā ar Katrīnu Bērensu, bija Salas draudzes mācītājs (1697—1702).
1702. gadā apprecējās ar Ģerdrūti Elizabeti Depkinu un kļuva par Rīgas Doma baznīcas diakonu, tad mācītāju (1702—1712).
Bija vienīgais no Rīgas luterāņu mācītājiem, kurš pārdzīvoja 1710. gada mēra epidēmiju.

Miris 1720. gada 6. jūnijā.

Darbi
-----

Kristiāns Lauterbahs tulkoja un sacerēja garīgās dziesmas, pazīstamākās no tām ir "Kas Dievam debesīs liek valdīt", "Dievs labi dar', ko darīdams".

Lauterbaha dziesmas 1704. gadā publicēja baznīcas dziesmu grāmatā "Garīga dziesmu grāmata ar dažādām tik labi vecām, kā ir jaunām dziesmām..", kā arī 1779. gada "Jaunā un mazā latviešu dziesmu grāmatā".

Literatūra
----------

* Jānis Straubergs. Kristjānis Lauterbahs un viņa latviešu dziesmiņas. IMM, 1933, 5/6.

Atsauces
--------

1. ↑  literatura.lv
2. ↑  "Jauna un maza latviešu dziesmu grāmata, kurā trīssimts sešdesmits un piecas jaukas garīgas dziesmas, kā arī rīta-vakara-ēdiena-svēdienas-svētku-atgriešanas un neveselu ļaužu lūgšanas atrodams." Ievietotas J. K. Baumbaha, J. Baumaņa, B.V. Bīnemaņa, L. Depkina, L. Derpera, S.G. Dīca, K. Fīrekera, N.F. Hespes, K. Lauterbaha, J.J. Mačevska, K.F. Neandera, J. Otonisa, J.D. Polsterna, G. Remlinga, J.F.K. Rozenbergera, G.F. Stendera, V. Šteineka, J.V. Veinmaņa, J. Višmaņa, kā arī citu neatšifrētu autoru dziesmas.

Ārējās saites
-------------
**Kārlis Jūlijs Benšons** (1873—1949) bija latviešu sabiedriskais darbinieks, Tautas padomes loceklis. Latvijas Finanšu ministrijas ierēdnis.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1873. gada 6. janvārī (1872. gada 24. decembrī pēc VS) Ropažu pagastā zemnieku Jāņa un Kristīnes Benšonu ģimenē. 1894. gadā absolvēja mācības Pētera I reālskolā.

Studēja Rīgas Politehniskajā institūta Mehānikas nodaļā, bija studentu korporācijas "Talavija" dibinātājs. 
Pēc nepabeigtām studijām augstskolā darbojās kā Rīgas Latviešu biedrības Zinību komisijas sekretārs (1906–1912), vēlāk Valsts saimniecības departamenta vicedirektors.
Kā deputāta aizvietotājs (substitūts) kļuva par Tautas padomes locekli no Latviešu zemnieku savienības.

RLB Zinību komisijas Konversācijas vārdnīcas līdzautors (1906–1921). Kredita departamenta valsts budžetu nodaļas darbinieks. Bloka muižas īpašnieks.

Miris 1949. gadā.

Atsauces
--------

1. ↑  Latvijas Tautas padome (stenogrammas). Rīga, 1920.
**Paulis Zolts** (1880—1919) bija Latvijas armijas virsnieks, brīvības cīņu dalībnieks un Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris. Kritis varoņa nāvē pie Kauguriem.

Biogrāfija
----------

Paulis Zolts dzimis 1880. gada 10. augustā Sēļu pagastā "Vecstārastos". Mācījies vietējā draudzes skolā un skolotāju seminārā Kuldīgā. Vēlāk izglītību turpinājis mērnieku—taksatoru skolā Gorkos, Mogiļevas guberņā. Vairākus gadus bijis mērniecības darbu revidents Harkivas guberņā.

Krievijas Impērijas karaspēka obligātajā karadienestā iesaukts 1900. gadā. Ieskaitīts 41. artilērijas brigādē Vitebskā. Pēc artilērijas rezerves virsnieka pārbaudījumu nokārtošanas atvaļināts 1902.gadā praporščika pakāpē. Uz laiku atgriezies dzimtajās mājās, kur strādājis lauku darbus.
Sākoties Krievijas Japānas karam 1904.gadā atkal mobilizēts armijā. Bijis praporščiks 40. pārvietojamajā artilērijas parkā. Piedalījies kaujās ar Japānas armiju, bijis artilērijas baterijas komandieris. Pēc kara beigām 1906. gadā atkal demobilizēts rezervē.

Pirmā pasaules kara sākumā 1914.gadā atkal mobilizēts armijā. Iedalīts 79. artilērijas brigādē un piedalījies kaujās Kaukāza frontē un arī Galīcijā. 1916-17.gadā atradies Ziemeļu frontē, pozīcijās gar Daugavu, pie Pļaviņām. Vairākkārt apbalvots un pakāpeniski paaugstināts līdz štābskapteiņa dienesta pakāpei. Pēc armijas sabrukuma 1917.gada nogalē atgriezies dzimtajās mājās.
1918.gada beigās, tuvojoties Sarkanajai armijai, devies uz Tallinu. No turienes, kopā ar brāli, 1919.gada janvāra pirmajās dienās kuģī devies uz Liepāju.

1919. gada janvārī Liepājā brīvprātīgi iestājies Latvijas armijā. Bijis vada, vēlāk rotas komandieris Atsevišķajā studentu bataljonā kapteiņa dienesta pakāpē. Piedalījies pirmajās Kalpaka bataljona kaujās Kurzemē.

1919. gada 18. maijā Kaugurciemā Latvijas armijas vienības, visu dienu ilgušā kaujā, zem 2 lielinieku pulku spiediena bija spiestas atkāpties. Zolta rotai bija piegādāta nepareiza munīcija, un arī kāpu smiltīs daudzi rotas ieroči bija kļuvuši nelietojami. Tomēr, ņemot vērā kritisko frontes stāvokli, Zolts veda savu rotu pretuzbrukumā, durkļu cīņā atguva ierakumus un piespieda pretinieku bēgt. Pats kapteinis Zolts šajā kaujā krita. Pēc nāves apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni. Apbedīts Mazsalacas kapos.

Kauguros P. Zolta vārdā nosaukta iela Jūrmalā, Kaugurciemā, un viņa rotas kauju piemiņai ir atklāts piemineklis.

Atsauces
--------

1. ↑  «LKOK nr.3/266 : Zolts, Paulis». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2012. gada 7. jūnijā.
Cepti pelmeņi ar skābo krējumu
**Pelmeņi** ir neraudzētas mīklas izstrādājums ar pildījumu. Pagatavo no kviešu miltiem, pievienojot olu, sāli un garšvielas, plāni izveltnējot. Pildījumam izmanto gaļu (cūkgaļu, liellopa gaļu, aitas gaļu, vistu; nereti izmanto arī žāvētu gaļu, zivi, medījumus, retāk kartupeļus, kāpostus, augļus, sēnes u.c.); pildījumam jābūt ap 50% no izstrādājuma tilpuma. Uzglabā saldētā veidā. Pagatavo vārot ūdenī vai buljonā līdz uzpeldēšanai, turpinot vārīt 2—3 minūtes; nereti apcep vai nu pēc vārīšanas vai saldētus; var pagatavot arī tvaicējot. Pasniedz ar skābu krējumu, etiķi, sinepēm un/vai mārrutkiem, kečupu, majonēzi.

Pelmeņu nosaukums aizgūts no krievu valodas *пельмени*, kurā tas savukārt ienācis no komiešu valodas nosaukuma *пельнянь* — ‘maizes auss’.

Atsauces
--------

1. ↑  Пельмени круче равиоли
2. ↑  *Лыткин В. И. Гуляев Е. С.* Краткий этимологический словарь коми языка. Москва: Наука, 1970. С. 219.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Pelmeņi***.
* Fotoreceptes.lv Sibīrijas pelmeņi
* espati.lv Pelmeņi, jeb mīklas kažociņa noslēpums
**Juris Varenais** (dzimis 1870. gada 20. janvārī Bauskas apriņķa Švitenes (tagad Svitenes) pagasta Ēmiņos, miris 1934. gada 9. decembrī Bauskā) Bauskas pilsētas vadītājs, notārs un Latvijas Ugunsdzēsēju savienības padomes priekšsēdētājs.

Pirms Pirmā pasaules kara bijis Bauskas apriņķa karaklausības komisijas sekretārs. 1916. un 1917. gados ir Kurzemes Pagaidu zemes padomes loceklis. 1917. un 1918. gadā Varenais ir Kazaņas latviešu kolonijas padomes loceklis un tās pirmais sekretārs. 1919. gadā atgriežas Bauskā, kur līdz 1920. gadam pilda Bauskas kara zaudējumu komisijas priekšnieka amatu.

No 1919. līdz 1925. gadam Varenais ir vēlēts Bauskas pilsētas galva. No 1926. gada 1. janvāra līdz savai nāvei ir Bauskas notārs. Vienlaikus turpina būt Bauskas pilsētas domnieks un revīzijas komisijas vadītājs pēc 15. maija apvērsuma.

Sabiedriskais darbinieks
------------------------

Varenais bija Latviešu zemnieku savienības Bauskas nodaļas priekšnieks līdz 1934. gada 15. maijam, kad tika likvidētas visas partijas. Viens no laikraksta "Bauskas Vēstnesis" dibinātājiem un akcionāriem.

Bija Bauskas Latviešu krājaizdevu kases padomes priekšsēdētājs. Bauskas latviešu draudzē baznīcas priekšnieks. Latvijas Sarkanā Krusta Bauskas nodaļas līdzdibinātājs. Pieminekļu valdes Bauskas nodaļas loceklis. 13. Bauskas Aizsargu pulka štāba rotas saimniecības vada komandieris. Darbojies Kara aviācijas fonda Bauskas apriņķa apakškomisijā. Bauskas Namīpašnieku Biedrības, Bauskas namīpašnieku savstarpējās ugunsapdrošināšanas biedrības, Bauskas namīpašnieku kredītbiedrības līdzdibinātājs un ilggadīgs vadītājs.

Ugunsdzēsējs
------------

Juris Varenais 1901. gadā iestājies Bauskas Brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrībā un līdz Pirmajam pasaules karam pilda ūdens piegādes komandiera vietnieka pienākumus. Atgriežoties Bauskā, kļūst par biedrības priekšnieku 1920. gadā un no 1931. gada ir tās goda biedrs. 1932. gadā ievēlēts Latvijas Ugunsdzēsēju savienības padomē un vēlāk kļūst par tās priekšsēdētāju. 1928. gadā pbalvots ar 4. šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.

Atsauces
--------

1. ↑  «Juris Varenais pēdējā gaitā». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 31. decembrī. Skatīts: 2014. gada 3. februārī.
2. ↑  «Miris Bauskas notārs J. Varenais». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 31. decembrī. Skatīts: 2014. gada 3. februārī.
3. ↑  «Mūžīgā mierā aizgājis notārs Juris Varenais». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 31. decembrī. Skatīts: 2014. gada 3. februārī.
**Armins Teofils Adolfi** (vācu: *Armin Theophil Adolphi*; dzimis 1841. gada 1. septembrī, miris 1906. gada 3. jūnijā) bija vācbaltiešu izcelsmes pašvaldības darbinieks. Kuldīgas pilsētas galva no 1886. līdz 1901. gadam. Viņa dvīņubrālis Hermanis Adolfi tajā pašā laikā bija Liepājas pilsētas galva.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1841. gada 1. septembrī Jelgavā ārsta Vilhelma Adolfi ģimenē.
No 1858. līdz 1861. gadam mācījās Jelgavas ģimnāzijā. No 1863. līdz 1866. gadam studēja tieslietas Tērbatas Universitātē. No 1867. gada bija pašvaldības darbā Kuldīgā. Miris no 1905. gada 10. decembrī (1905. gada revolūcijas laikā) uzbrukumā iegūtajiem ievainojumiem .

Atsauces
--------

1. ↑  (latviski) «VARDARBĪBAS FREIMS 1905. GADA NOTIKUMU ATSPOGUĻOJUMĀ LAIKRAKSTĀ "DIENAS LAPA"».. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 23. septembrī. Skatīts: 2013. gada 19. augustā.

Ārējās saites
-------------

* Armins Adolfi *Vesture.eu* (latviski)
* 

*Baltiešu biogrāfiskais leksikons digitāli*.
Koordinātas: 56°56′12.01″N 24°5′50.3″E﻿ / ﻿56.9366694°N 24.097306°E﻿ / 56.9366694; 24.097306

LU Dabas māja
**LU Dabas māja** ir Latvijas Universitātes piecu dabaszinātņu fakultāšu (Bioloģijas, Ģeogrāfijas un Zemes zinātņu, Ķīmijas, Medicīnas, kā arī Fizikas un matemātikas fakultātes Optometrijas un redzes zinātņu nodaļas) kopīga ēka Jelgavas ielā 1, Torņakalnā Rīgā. 
LU Dabas māja ir pirmā ēka 4,5 hektārus plašajā teritorijā, kur līdz 2027. gadam paredzēts izveidot jaunu LU studentu pilsētiņu, kurā ietilps arī Zinātņu māja, Rakstu māja, Tehnoloģiju māja, Veselības māja, Sporta māja, kā arī Studentu un viesu māja.

Celtniecība
-----------

LU Dabas mājas celtniecību uzsāka 2014. gada 28. februārī un pabeidza 2015. gada septembrī. Latvijas valsts un LU finansējums bija 5 miljonu eiro apmērā, kam piesaistīja 30 miljonus eiro lielu līdzfinansējumu no Valsts izglītības attīstības aģentūras (VIAA) pārvaldītajām Eiropas Savienības Eiropas Reģionālās attīstības fonda (ERAF) apakšaktivitātēm.

2019. gada 28. janvārī turpat līdzās atklāta vēl viena Latvijas Universitātes jaunā ēka: Zinātņu māja.

Ēka
---

Ēkas iekšienē atrodas 420 kvadrātmetrus plašs ātrijs, kura jumta konstrukcija izveidota ar paaugstinātu stiklojumu, tādējādi saglabājot dabīgo gaisa pieplūdi. Viscaur septiņiem stāviem jaunceltnes sienas atdzīvina mākslinieces Luīzes Avotiņas sienas gleznojumi, kopumā teju 700 kvadrātmetru platībā. 
LU Dabas mājā izvietotas 138 studiju un pētniecības laboratorijas, kas aprīkotas ar 78 velkmes skapjiem. Lielākā auditorija *Magnum* spēj uzņemt līdz 300 studentu, lasītavā ir 130 sēdvietu, ir vairākas amfiteātra tipa auditorijas un individuālas darba kapsulas. Augšstāvā izvietotas četras siltumnīcas.

Atsauces
--------

1. ↑  akademiskaiscentrs.lu.lv
2. ↑  LU sāk jubilejas gadu ar Zinātņu mājas atklāšanu NRA
3. ↑  Atklāts jaunuzceltais Latvijas Universitātes Dabaszinātņu akadēmiskais centrs Torņakalnā Archived 2015. gada 14. septembrī, *Wayback Machine* vietnē. LU Preses centrs 07.09.2015.

Ārējās saites
-------------

* 2015. gadā uzcelts Universitātes centrs Torņkalnā

  


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Latvijas Universitātes akadēmiskais centrs |
| --- |
|  |
| 
* Dabas māja
* Rakstu māja
* Sporta māja
* Tehnoloģiju māja
* Veselības māja
* Viesu māja
* Zinātņu māja

 |

 |
**Individuālā psiholoģija** ir viens no psiholoģijas dziļuma virzieniem, kura pamatlicējs ir Alfrēds Ādlers (ebreju izcelsmes austriešu psihologs, psihoanalītiķis un ārsts, individuālās psiholoģijas pamatlicējs). Tā izriet no Ādlera koncepcijas par, indivīdam piemītošā nepilnvērtības kompleksa un centieniem to pārvarēt, kā galveno motivācijas avotu. Nepilnvērtības izjūtu, kura rodas jau agrā bērnībā, nosaka cilvēkam specifisks „dzīves stils". Atšķirībā no psihoanalīzes Individuālā psiholoģija uzskata, ka sociālā rakstura pamatā ir iedzimta sociāla sajūta, kuras uzdevums, galvenokārt ir audzināšana sevis pilnīgākas attīstības labā. Neirotiķiem un nesociāliem elementiem, šī sajūta nepiemīt, to aizstāj tieksme pēc neapzinātiem fiktīviem mērķiem. Individuālās psiholoģijas terapijas mērķis ir šāda veida izkropļojumu atklāšana un noteikšana pacienta dzīves stilā. Pats Ādlers, kurš piederēja pie Austrijas sociāldemokrātijas, saskatīja individuālajā psiholoģijā reformistisku programmu ar kuras mērķi sasniegt harmoniju cilvēkā un sabiedrībā. Individuālā psiholoģija pievērsās arī daiļrades izpētei, pamatojoties uz savu mācību par kompensējošo darbību, kā bioloģisko un sociālo nepilnvērtību pārvarēšanas veidu. Individuālā psiholoģija tāpat nodarbojās arī ar grupu psiholoģiju, t.i. ar izteiktu sociālo nepilnvērtības sajūtu. Kopumā individuālā psiholoģija nav izstrādājusi sev vispārpsiholoģisku teoriju, aprobežojoties lielākoties ar empīriska rakstura novērojumiem. Lielāku popularitāti tā sasniedza 1920. gados, jo īpaši pedagoģijas un psihoterapijas jomās. Vēlāk individuālā psiholoģija pēc būtības sevi noliedza, tai pat laikā dodot spēcīgu stimulu attīstīties kā sociālpsiholoģiskajām un grupu metodes terapijām tā arī socioloģiskiem novirzieniem psiholoģijā un medicīnā.
Monblāna tunelis (Alpi)Monblāna tunelisMonblāna tunelisMonblāna tunelis
**Monblāna tunelis** (franču: *Tunnel du Mont-Blanc*, itāļu: *Traforo del Monte Bianco*) ir 1965. gadā atklāts 11 kilometrus garš autotranporta tunelis zem Monblāna masīva, kas savieno Franciju un Itāliju. 

Vienošanos par tuneļa būvniecību Francija un Itālija noslēdza 1949. gadā. 1959. gadā tika sākti izbūves darbi un 1965. gadā tunelis tika nodots ekspluatācijā. 1999. gada 24. marta rītā tunelī aizdegās kravas mašīna ar miltu un margarīna kravu. Ugunsgrēkā aizgāja bojā 39 cilvēki. Pēc katastrofas tunelis tika slēgts satiksmei. To atkal atvēra 2002. gada martā, pirms tam veicot drošības uzlabošanas darbus.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Monblāna tunelis***.
* *Encyclopædia Britannica* ieraksts (angliski)
* Monblāna tunelis structurae.net

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 148577329
* LCCN: sh2005004866
* SUDOC: 028889460

 |

 |
**Kotsa sala** (angļu: *Coats Island*) vai **Apatūrjuaka** (inuītu: ᐊᑉᐸᑑᕐᔪᐊᖅ, *Appatuurjuaq* — ‘vieta, kur ir daudz resnknābja kairu’) ir neapdzīvota sala Kanādas ziemeļos Kanādas Arktiskajā arhipelāgā. Administratīvi pieder Nunavutas teritorijas Kivallikas reģionam. Lielākā neapdzīvotā sala Ziemeļu puslodē uz dienvidiem no Ziemeļu polārā loka.

Ģeogrāfija
----------

Atrodas Kanādas Arktiskā arhipelāga dienvidaustrumu daļā Hudzona līča ziemeļos. Ap 70 km platie Fišera un Evansa šaurumi ziemeļos salu atdala no Sauthemptonas salas. Salas ziemeļaustrumu daļu aizņem līdz 216 m augsta augstiene, pārējā saļas daļā — zemiene. Ainavā valda tundra. Salas ziemeļaustrumos 2118 km² platībā ir noteikta aizsargājama teritorija — putniem nozīmīga vieta.

Vēsture
-------

Pirmais no eiropiešiem salu 1612. gadā apmeklēja velsiešu jūrasbraucējs Tomass Batons (*Thomas Button*). Nosaukta par godu *Hudson's Bay Company* kuģa kapteinim Viljamam Kotsam (*William Coats*), kurš periodiski apmeklēja salu starp 1727. un 1751. gadu.

Kotsa sala, tāpat, kā ziemeļos esošā Sauthemptona, tiek uzskatīta par pēdējo vietu, kur vēl 20. gadsimta sākumā mituši arktiskās Dorsetas kultūras pārstāvji sallirmiuti. Tiek lēsts, ka 1896. gadā salā bija ap 70 iedzīvotāji. 1902. gada rudenī Sauthemptonas salas krastā piestāja kārtējais vaļu mednieku kuģis *Active*, kura komandas sastāvā bija ar gripu vai tīfu slims jūrnieks. Slimība tika nodota vietējiem iedzīvotājiem un 1902./1903. gada ziemā izmira visi abu salu iedzīvotāji.

No 1920. līdz 1924. gadam salas ziemeļaustrumi krastā tika uzturēta *Hudson's Bay Company* faktorija, pie kuras apmedās vairākas inuitu ģimenes no Bafina salas. Pēdējie pastāvīgie iedzīvotāji salu pameta 1970. gados.

Atsauces
--------

1. ↑  The Atlas of Canada. Sea Islands
2. ↑  Inuit Heritage Trust. Place Names Program. Coral Harbour Traditional Place Names
3. ↑  Canadian Geographical Names Database (CGNDB). Coats Island
4. ↑  IBA Canada. Coats Island/Cape Pembroke
5. ↑  The voyages of Captain Luke Foxe of Hull, and Captain Thomas James of Bristol, in search of a northwest passage, in 1631-32
6. ↑  The Canadian Encyclopedia. Sadlermiut Inuit

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kotsa sala***.
* Up here. CURIOUS COATS ISLAND
* International Map of the World 1:1,000,000 Sutton River NP-16/17
**Krievijas Federācijas Tieslietu ministrija** (krievu: *Министерство юстиции Российской Федерации*) ir federāla izpildinstitūcija Krievijā, kas veic valsts politikas un normatīvi tiesiskā regulējuma izstrādes un īstenošanas funkcijas tieslietu jomā.

Vēsture
-------

Krievijas Impērijas Tieslietu ministrija tika izveidota 1802. gada 20. (8.) septembrī ar Aleksandra I manifestu "Par ministriju izveidošanu". Šajā pašā dokumentā bija paredzēts tieslietu ministra amats valdībā, un viņš vienlaikus bija arī Krievijas Impērijas ģenerālprokurors. 

Pēc 1917. gada Oktobra revolūcijas Tieslietu ministrija tika pārveidota par Tieslietu tautas komisariātu. 1946. gadā tika izveidota PSRS Tieslietu ministrija, taču 1956. gadā tātika likvidēta. 1970. gada 30. augustā PSRS Augstākās padomes prezidijs izdeva dekrētu, ar kuru tika uzsākta tieslietu iestāžu atjaunošana. Tā paša gada 24. septembrī tika atjaunota PSRS Tieslietu ministrija.

1992. gada 21. aprīlī KSFPR Tautas deputātu kongress apstiprināja KSFPR pārdēvēšanu par Krievijas Federāciju un attiecīgi grozīja konstitūciju, kas stājās spēkā 1992. gada 16. maijā. Saistībā ar grozījumiem Konstitūcijā KSFPR ministrijas kļuva par Krievijas Federācijas ministrijām, un attiecīgi KSFPR Tieslietu ministrija kļuva par Krievijas Federācijas Tieslietu ministriju.

Ārējās saites
-------------
**Ainavu krauja** (arī **Bizene**, **Kārļumuižas iezis**) ir viena no augstākajām un senākajām kraujām Latvijā. Atrodas Gaujas nacionālā parka teritorijā Amatas upes labajā krastā pie Kārļiem, Cēsu novada Drabešu pagastā starp Ainavu un Klintsleju mājām. 45—46 metrus augstajā un vairāk kā 500 metrus garajā kraujā atsedzas vairāku svītu smilšakmeņi un dolomīts, kā arī šis tiek uzskatīts par Amatas svītas stratotipu (pilnīgāko paraugu). To veido vairāki iežu atsegumi: ziemeļos — Bizenes iezis, bet dienvidos — Ainavu iezis. Apakšējās kraujas daļas atsegumā atrodamas vairākas seno organismu atliekas. Ziemā šeit veidojas vairāki leduskritumi, bet agrāk tikuši izveidoti 5 mākslīgi ūdenskritumi, no kuriem līdz mūsdienām saglabājies tikai viens. 18. gadsimta nogalē Kārļumuižas saimnieks Kārlis Eberhards fon Zīverss Ainavu krauju lika iekārtot ar kāpnēm, tiltiņiem, takām, skatu laukumiem un citiem objektiem. No kraujas paveras lieliski skati uz Amatas senleju. Kraujas atsegumos reizēm ir novērojami noslīdeņi un iežu nobrukumi. Ainavu krauja ir viens no svarīgākajiem objektiem Kārļumuižas ainavu mežaparkā, kas iekļauj tuvējās apkārtnes gravas, dažādus smilšakmens atsegumus, upes senlejas skatu perspektīvas un Amatu. Kraujas dienvidos, zemesraga galā atrodas seno latgaļu 11. — 12. gs. apbedījumi.

Ainavu krauja kopš 1973. gada ir valsts aizsardzībā esošs ģeoloģiskais piemineklis.

>  Tā ir Elizeja, apburta zeme, tā šķita kā dzīvo feju pasaule vai nezināma teātra dekorācijas… Šis ir skaistākais apvidus, ko esmu savā dzīvē ceļojumos redzējis… Ir nepieciešams iepazīstināt ar dzimtenes skaistākajām vietām vairāk svešzemju ceļotājus un pašus vidzemniekus… 
> 
> 
>  — V. F. Ungerns-Šteinbergs (1752 – 1832) par Kārļamuižas apkārtni un Ainavu krauju
> 
>

Attēlu galerija
---------------

* Zemes noslīdenis Ainavu kraujāZemes noslīdenis Ainavu kraujā
* Skats no Ainavu kraujas 2008. gadāSkats no Ainavu kraujas 2008. gadā
* Skats no kraujas 2014. gadāSkats no kraujas 2014. gadā

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Amatas krastu skaistie ieži un ainavas. Guntis Eniņš
2. 1 2 3 4 5  «tourism.cesis.lv objekts: Ainavu krauja». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 28. aprīlī. Skatīts: 2013. gada 11. februārī. Arhivēts 2015. gada 28. aprīlī, *Wayback Machine* vietnē.
3. ↑  *Latvijas daba*. 1. sējums. Rīga : Preses nams. 1994. 25. lpp.
4. 1 2  EnterGauja objekts: Ainavu krauja
5. ↑  Informācija par Ainavu krauju dziedava.lv
6. ↑  «Latvijas dabas pieminekļi:Ainavu krauja». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2014. gada 18. novembrī.
**Viļenica** ir viena no vecākajām tūristu alām pasaulē. Tas atrodas blakus Lokevas ciemam Sežanas pašvaldībā karsta plato Slovēnijas dienvidrietumos.

1633. gadā īpašnieks grāfs Petačs alu nodeva Lokevas draudzes pārziņā. Viņš arī noteica, ka pagastam var būt ienākumi no ekskursijām alā gida pavadībā — tātad vietējie uzskata, ka viņu ala tūrismā darbojas jau gandrīz 400 gadus.

Alu 1778. gadā apmeklēja austriešu dabas pētnieks Baltazars Ake, un ir saglabājušies dati par vairākām karaliskām vizītēm: Neapoles un Sicīlijas karalis Ferdinands (1790), imperators Leopolds II. (1790 un 1791), imperators Francis I (1816), Saksijas karalis Frederiks II. (1836) utt.

Līdz 19. gadsimta vidum Viļenica bija pazīstama kā skaistākā, lielākā un apmeklētākā ala kaļķakmens plakankalnē. Sen pamesta, tā atkal atdzīvojās 1963. gadā, kad par to parūpējās Sežanas alas biedrība. Biedrības biedri brīvajā laikā pamazām atjaunoja celiņus un iekārtoja elektrisko apgaismojumu. Apmeklētājiem Viļenica ir aprīkota un izgaismota 450 m garumā.

Ala savulaik ļoti rosināja apmeklētāju iztēli, un vietējie iedzīvotāji uzskatīja, ka tajā dzīvo labas fejas. Tā Viļenica ieguva savu nosaukumu. Alā ir atklātas arheoloģiskās paliekas no vēlā akmens laikmeta līdz bronzas laikmetam.

1980. gadā alā sāka organizēt slovēņu rakstnieku vakarus, bet no 1986. gada Viļenicas Starptautiskais literārais festivāls — visas Eiropas dzejnieku un rakstnieku tikšanās. Šajā pasākumā tiek pasniegta Viļenicas Starptautiskā (Centrāleiropas) balva literatūrā, proti, Viļenicas Lielā balva un Kristāla Viļenicas balva.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  Viļenicas alas vēsture

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Viļenica***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* NKC: ge565759

 |

 |