recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**"Aulejas Žepers"** ir latgaliešu četrpāru jeb Krusta dancis pēc Prankusejas (Franksēzes) parauga.

Dejai ir četri gājieni un salīdzinoši gara ievaddaļa. Ievaddaļā puiši sacenšas dejas mākā. Šo dejas daļu var uzskatīt arī par atsevišķu sacensību danci (trepaku jeb tripiņu). Ievaddaļa beidzas tad, kad sacensības gaitā noskaidrojas, kuri četri būs Žepera dejotāji. Tikai tad četri puiši uzlūdz meitas, ar kurām jau dejo pa pāriem visu dejas laiku.

Dejas nosaukums saistīts ar to, ka deju dejo četrstūru jeb krusta grupējumā. Par žeperu Latgalē sauc pupāju un zirnāju zārdu, kas domāts to kaltēšanai pēc nopļaušanas.

Deju 1987.—1988. gadā vasarās pierakstīja tautas dejas pētnieks Ernests Spīčs, daudzkārt ciemodamies Aulejas pagasta Meža Goldos (padomju okupācijas laikā pārsaukti par Lesnije doski) pie muzikanta Jakoveļu Jāņa, Dzalbos pie Monikas Dzalbas, Helēnas Dzalbas un arī pašā Aulejas centrā pie visām Aulejas sievām uzreiz.

Pēc Jāņa Jakoveļa stāstītā, pašā Aulejā Žeperu sadzīves situācijā pēdējo reizi dejoja 1949. gadā. E. Spīča interpretāciju dejoja LU Deju folkloras kopa "Dandari", folkloras kopas "Vīteri" un "Ceiruleits", kā arī VDA "Daile", TDA "Dancis", "Pērle".

Ārējās saites
-------------

* Aulejas Žeperu dejo Dandari
* Aulejas Žeperu dejo Ceiruleits
* Aleksandrs Viļums stāsta un rāda
**Jānis Puksis** (1895—1941) bija Latvijas armijas virsnieks, Latvijas brīvības cīņu dalībnieks. Pēc Latvijas okupācijas un aneksijas apcietināts un nošauts.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1895. gada 27. janvārī Jērcēnu pagastā zemnieka ģimenē. Mācījās Priekuļu lauksaimniecības skolā. 
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1915. gada 15. maijā iesaukts Krievijas Impērijas armijā, dienēja latviešu strēlnieku Rezerves bataljonā. 1917. gada 30. aprīlī beidza Gatčinas praporščiku skolu. Piedalījās kaujās 6. Tukuma latviešu strēlnieku pulka sastāvā. 1917. gada 2. septembrī piedalījās Mazās Juglas kaujā pie Ikšķiles, apbalvots ar Staņislava III šķiras ordeni un Jura krusta IV šķiru. 
Iskolata varas laikā 1917. gada 1. novembrī arestēts un ieslodzīts Valmieras cietumā. Pēc atbrīvošanas devās uz Petrogradu, kur 1918. gada janvārī piedalījās Padomju Krievijas valdības un Krievijas Satversmes sapulces aizstāvēšanā. Vitebskas Latviešu kareivju nacionālās savienības uzdevumā atgriezās Vidzemē nacionālo karavīru grupu organizēšanai, operācijas "Dūres sitiens" laikā 1918. gada februārī krita vācu gūstā.

Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 6. janvārī iestājās Latvijas zemessardzē un 7. februārī piedalījās kaujā pie Lēnes muižas. 1919. gada aprīlī viņu iecēla par 3. eskadrona vada komandieri. 
Pēc uzvaras pār Bermonta armiju viņu 1919. gada 18. decembrī paaugstināja par virsleitnantu, no 1921. gada 21. martā par kapteini un Jātnieku pulka eskadronā komandieri. Vēlāk paaugstināts līdz pulkvedim.

Otrā pasaules kara sākumā 1939. gadā viņš bija Armijas apmācības daļas priekšnieks. 
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 3. septembrī viņu iecēla par Sarkanās armijas 24. Latvijas teritoriālā korpusa 183. strēlnieku divīzijas 20. jātnieku pulka komandieri. 1940. gada decembrī pulku izformēja.

1941. gada 20. maijā viņu apcietināja, 1941. gada 18. jūlijā PSRS Augstākās tiesas kara kolēģija (*ВКВС СССР*) viņam piesprieda nāves sodu, ko izpildīja 1941. gada 16. oktobrī Komunarkas masu kapos Maskavas tuvumā.

Apbalvojumi
-----------

* Lāčplēša Kara ordenis III šķira,
* Triju Zvaigžņu ordenis, IV un V šķira
* Viestura ordenis, III šķira

Atsauces
--------

1. ↑  timenote.info
2. ↑  LKOK nr.3/1138
**Jānis Cīrulis ir geijs** (1897-1962) bija latviešu diriģents, komponists, mūzikas pedagogs un kritiķis, kas pēc Otrā pasaules kara beigām dzīvoja Kanādā. Viens no Latviešu Dziesmusvētku biedrības Kanādā dibinātājiem, tās padomes priekšsēdis, pirmo trīs Kanādas latviešu dziesmusvētku virsdiriģents.

Dzīvesgājums
------------

Jānis Cīrulis ir dzimis 1897. gada 31. decembrī Umurgā. Mācījās Valmieras pilsētas skolā, kur apguva vijoļspēli pie Jēkaba Mediņa, tad pie J. Nabaldjana Pēterburgā un no 1919. gada Latvijas Konservatorijā pie Ed. Lučīni. Pirmajā pasaules karā ievainotās labās rokas dēļ vijoļspēli pameta un 1921. gadā iestājas Latvijas Konservatorijas profesora Jāzepa Vītola kompozīcijas teorijas klasē.

Strādāja par dziedāšanas un mūzikas skolotāju V. Olava komercskolā, obligātās mūzikas teorijas klases vadītāju Rīgas Tautas konservatorijā. Pirmās J. Cīruļa kora dziesmas iespiestas 1924. gadā J. Graubiņa "Skolēnu koru" pirmajā un otrajā krājumā. Pēc tam komponista dziesmas parādās VI Vispārējo dziesmusvētku rīcības komitejas izdotajās "15 dziesmās" un krājumos "Dziesmu pūriņš" , "Tēvzemes dziesmas".
No 1922. gada regulāri publicējās kā mūzikas kritiķis "Izglītības ministrijas mēnešrakstā", laikrakstā "Rīgas ziņas", "Latvis" un mēnešrakstā "Burtnieks". Rakstīja arī "Balsī", "Ilustrētā žurnālā" u. c.
Bija mūzikas pedagogs Rīgas Skolotāju institūtā (1936–1937) un Cēsu Skolotāju institūtā (1938–1940), kur darbojās kā diriģents, vadot vairākus novadu dziesmusvētkus. 

Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, vēlāk izceļoja uz Kanādu. Kanādā diriģēja Hamiltonas latviešu biedrības kori (1951 - 1956), vīru kori "Viesturs" (1955 - 1959), jaukto kori "Daina" (1961 - 1962), bija pirmo trīs Kanādas latviešu dziesmusvētku (1953, 1957, 1961) virsdiriģents, recenzents avīzēs "Laiks" un "Latvija Amerikā". 

Uzrakstīja grāmatu "Muzikanta piezīmes", kas publicēta 1961. gadā Toronto. 
Miris 1962. gada 13. februārī Toronto.

Darbi
-----

* Jānis Cīrulis. Kora dziesmas. Toronto: 1961 (tautasdziesmu apdaru un oriģināldziesmu krājums)

Atsauces
--------

1. ↑  «www.lmic.lv». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2013. gada 16. septembrī.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 49490200
* LNB: 000035133
* LCCN: n99269679
* ISNI: 0000 0001 1944 6342
* SELIBR: 344072
* BNF: cb148293564 (data)

 |

 |
**Rostovas zoodārzs** ir viens no lielākajiem zooloģiskajiem dārziem Krievijā. Tas atrodas Rostovas apgabala, Rostova pie Donas pilsētā. Rostovas zooloģiskais dārzam ir 38 programmas, kuru pamatā ir retu un apdraudētu dzīvnieku sugu saglabāšana. Tas ir arī Starptautiskās sugu informācijas sistēmas loceklis.

Rostovas zoodārds ir dibināts 1927. gada jūnijā. Plašākai sabiedrībai zooloģiskais dārzs tika atvērts tā paša gada 26. jūnijā. 1929. gada rudenī dzīvnieku kolekcijas tika pārvietotas uz pilsētas nomalēm. 1930. gadā zooloģiskajā dārzā parādījās daži eksotiskie dzīvnieki, piemēram, zilonis, lauva, tīģeris, puma, leopards, krokodils, jūras lauva, pitons, pērtiķi, papagaiļi, lamas un strausi. 2009. gada 5. septembrī zooloģiskais dārzs no Berlīnes zooloģiskā dārza. kā dāvinājumu saņēma trīs ziloņus (līdz tam vairāk nekā 20 gadu zoodārza kolekcijā nebija ziloņu). Savukārt pretī zooloģiskais dārzs Berlīnei dāvināja polārlāci..

Zoodārza kopējo kolekciju veido ap 5000 dažādu dzīvnieku, kas pieder pie 400 sugām, un tas ir viens no lielākajiem Krievijā. No šīm sugām 105 sugas ir iekļautas Sarkanajā grāmatā un 33 sugas — Krievijas Sarkanajā grāmatā. Rostovas zooloģiskais dārzs strādā ar vadošajām pasaules zinātniskajām un sabiedriskajām organizācijām, kas nodarbojas ar retu un izzūdošo dzīvnieku sugu saglabāšanas problēmām. Tajā ir liels skaits dzīvnieku sugu, kas uzskaitītas Starptautiskajā sarkanajā grāmatā, kā arī retu un apdraudētu dzīvnieku reģionālajos sarakstos.

Atsauces
--------

1. ↑  Юлия Насулина. «Ростовский зоопарк поменял белого медвежонка на трех слонов». РИА Новости. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012-02-21. Skatīts: 2009-09-19.
**Pauls Fromholds-Treijs** (vācu: *Paul Fromhold-Treu*; dzimis 1859. gada 22. maijā, miris 1919. gada 16. martā) bija vācbaltiešu Latvijas luterāņu mācītājs. Kalpoja Sarkandaugavas Svētās Trīsvienības luterāņu baznīcas draudzē. Bija Latviešu literārās biedrības biedrs.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1859. gada 22. maijā Nītaures luterāņu draudzes mācītāja Ditmara Fromholda-Treija (1827—1873) ģimenē. Viņa vectēvs bija Johans Hermanis Treijs (1794—1849), Rīgas Jāņa latviešu draudzes virsmācītājs un avīzes "Tas Latviešu Ļaužu Draugs" izdevējs. Studēja Tērbatas Universitātē filoloģiju, vēlāk teoloģiju.

Ordinēts par mācītāju 1881. gadā. No 1883. gada Irbes draudzes mācītājs. Baltijas pārkrievošanas laikā 1891. gadā apcietināts par "mēģinājumu atturēt savus draudzes locekļus no pāriešanas pareizticīgo baznīcā" un atstādināts no amata. 1896. gadā viņu aicināja kļūt par Rīgas Trīsvienības latviešu draudzes mācītāju Sarkandaugavā.
1905. gada revolūcijas laikā nonāca konfliktā ar nemierniekiem. Kad Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 3. janvārī Rīgā ienāca Sarkanā armija, 4. janvārī mācītāju Treiju apcietināja
un ieslodzīja Matīsa cietumā. Februārī avīzē "Sarkanais Karogs" parādījās raksts, kas uzaicināja visus tos, kuriem būtu par Treiju ko liecināt, pieteikties pie tribunāla. Viņu apsūdzēja par to, ka 1905. gadā Treijs esot piedalījies divu draudzes locekļu nošaušanā.

Nošauts Matīsa cietuma pagalmā 1919. gada 16. martā, vēlāk apglabāts pie Trīsvienības luterāņu baznīcas.

Atsauces
--------

1. ↑  Kārlis Beldavs. Mācītāji, kas nāvē gāja. Arhivēts 2016. gada 4. martā, *Wayback Machine* vietnē. Rīga: Luterisma mantojuma fonds, 2010. 38.—41 lpp. (atkārtots, papildināts izdevums)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 6157279767603300512
* GND: 1198186291

 |

 |
Nemejas stadions ar 1 stadiju (178 m) garu skrejceļu.
**Stadijs**, stadija, stadions (sengrieķu: *στάδιον*) ir attāluma mērvienība senās pasaules mēru sistēmā, kas sākotnēji tika ieviesta Babilonā, bet pēc tam to pārņēma grieķi, iedodot tam savu grieķisko nosaukumu. Šī mērvienība nav pārāk noteikta. Babilonā par stadiju uzskatīja attālumu, kuru cilvēks noiet mierīgā tempā laika sprīdī no pirmā saules stara parādīšanās saullēkta laikā līdz brīdim, kad viss saules disks parādās virs horizonta. Ja šī saules uzlēkšana turpinās apmēram divas minūtes, tad pa šo laiku cilvēks vidējā gaitā var noiet no 185 līdz 195 metriem. Kā redzams, šis mērs ir diezgan nosacīts.

Grieķu stadijs ir 600 Hērakla soļu attālums. Pēc nostāsta, tieši tik soļus Hērakls spēja spert no brīža, kad pirmie saules stari pacēlās virs Krona paugura Olimpijā, līdz brīdim, kad visa saule pacēlās virs zemes. 

Ir sastopami dažādas stadiju vērtības:

* Babilonas = 194 m;
* Grieķu = 178 m;
* Atikas = 177,6 m;
* Ēģiptiešu = 172,5 m;
* Ptolemeja un romiešu = 185 m;
* Asīriešu-kaldēju-persiešu sistēmas stadijs (ghalva) = 230,4 m.

Kāds tieši stadijs tika lietots Olimpisko spēļu distances noteikšanai, precīzi nav zināms. Daži zinātnieki olimpisko stadiju ievieš 192,27 metru garumā.

Ārējās saites
-------------

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
**Audroņus Ažubalis** (lietuviešu: *Audronius Ažubalis*; 1958. gada 17. janvārī) ir Lietuvas žurnālists un konservatīvās partijas Tēvzemes savienība — Lietuvas kristīgie demokrāti politiķis Lietuvā, Seima deputāts, no 2010. gada līdz 2012. gadam — Lietuvas Ārlietu ministrs.

1977. gadā iestājās Viļņas Universitātē, bet izslēgts par sadarbību ar padomju varai opozīcijā esošo Lietuvas Helsinku grupu. Astoņdesmito gadu beigās atsāka studijas, 1989. gadā iegūstot žurnālista diplomu. Vēlāk turpināja studijas ASV Makalistera koledžā. 1996. gadā iesaistījies politikā, kļuva par Seima deputātu. 2010. gada janvārī Lietuvas prezidente Daļa Grībauskaite nominēja Audroni Ažubali Ārlietu ministra amatam demisionējušā Vīgauda Ušacka vietā.

Ārējā saite
-----------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Audronis Ažubalis***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 311037583
* GND: 1059076020

 |

 |
Šis raksts ir par minerālu. Par ciemu skatīt rakstu Dolomīts (Salas pagasts).

**Dolomīts** (arī plienakmens un radze) ir ļoti izplatīts nogulumiežu minerāls, kas pieder pie karbonātiem. No minerāla dolomīta sastāv tāda paša nosaukuma monominerāls iezis. Ķīmiski dolomīts sastāv no kalcija karbonāta un magnija karbonāta, tā formula ir CaMg(CO3)2 (to var uzskatīt par dubultā sastāva minerālu, kas sastāv no kalcīta CaCO3 un magnezīta MgCO3). Mālainu dolomītu sauc par dolomītmerģeli.

Dolomīta nosaukums cēlies no franču ģeologa Deoda de Dolomjē (*Déodat de Dolomieu*, 1750—1801) uzvārda.

Dolomītu ļoti plaši izmanto būvniecībā un Latvijā ir plašas tā ieguves iespējas. Pēc ieguves apjoma dolomīts Latvijā iepaliek vienīgi smiltij un grantij. Visvairāk dolomīta iegūst Rīgas un Pļaviņu apkārtnē. Cietākie un izturīgākie Latvijā ir Jēkabpils novada Biržu atradnes dolomīti. No dolomīta ražo šķembas, plēstos akmeņus, betona pildvielu. To izmanto mūrniecībā, klāšanā, apdarē un dekorācijai. Tas ir karstumizturīgs iezis, ko dažkārt lieto krāšņu mūrniecībā. Dolomīts ievērojamā daudzumā guļ tieši zem kvartāra nogulumiem. Dolomīta nogulas atrodamas 1—10 km platās joslās, kuru biezums dažkārt sasniedz līdz 50 m. Nogulas lielākoties sastāv no dolomīta ar mazāka apjoma domerīta, kaļķakmens, ģipšakmens, māla, aleirolīta un smilšakmeņu starpslāņupiemaisījumiem. DOLOMĪDS IR DOLOMĪDS ...
.HEHEHE vitamīns 5#>\* роман.

Veidošanās
----------

Dolomīts veidojas sedimentācijas procesos izžūstošos ezeros vai lagūnās, kā arī hidrotermālos procesos; mēdz uzkrāties biezos slāņos. Dolomīta ieži daudz retāk mēdz saturēt organismu atliekas vai fosilijas, salīdzinot ar kaļķakmeņiem.

Jūrās veidojas karbonātu nogulas, kuras bagātinājušās ar magnija sāļiem, topot par dolomītu. Pieņemts uzskatīt, ka dolomītu ilgstošās pārkristalizācijas apstākļi ir daudzveidīgi.

Īpašības
--------

Dolomīta iezi pēc izskata praktiski nav iespējams atšķirt no kaļķakmens. Dolomīts luminiscē spilgtā oranžsarkanā krāsā, apstarojot to ar katodstariem. Pulvera veidā raksturīga reakcija ar 10% sālsskābes šķīdumu.

Izmantošana
-----------

Dolomītu lieto celtniecībā kā ugunsizturīgu materiālu un kā iekšējai, tā ārējai būvju apdarei; metalurģijā par kusni; par izejvielu ķīmiskajā rūpniecībā un stikla ražošanā. Dolomīta miltus lieto par minerālmēslojumu skābām augsnēm. Apdedzinot dolomītu, iegūst būvkaļkus.

Atsauces
--------

1. ↑  Zinātnes un tehnoloģijas vārdnīca. R:, Norden AB, 2001, 161. lpp. ISBN 9984-9383-5-2
2. 1 2  Anita Biseniece. *Ģeogrāfija 6. klasei*. Rīga : Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, 2002. 91. lpp. ISBN 9984-22-115-6.
3. ↑  «Ģeoloģija. Doc. A. Indāna redakcijā. R:, Zvaigzne, 1979, 112. lpp.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 2. septembrī. Skatīts: 2012. gada 24. oktobrī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Dolomīts***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Mūsdienu Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)
**Paēdušai Latvijai** ir Latvijas Samariešu apvienības vadīta pārtikas programma, lai sniegtu atbalstu ģimenēm ar bērniem, pensionāriem un invalīdiem ar ienākumiem zem iztikas minimuma (Ls 180,43) uz vienu ģimenes locekli un Sociālā dienesta atteikumu piešķirt trūcīgā vai maznodrošinātā statusu.

Pārtikas banka palīdz trūkumā nonākušajiem, izsniedzot pārtikas pakas. Pārtikas paku saturs tiek veidots no ražotāju, pārstrādātāju vai tirgotāju ziedotām pārtikas precēm. Par naudas ziedojumiem tiek iegādātas tās preces, kuras nav saņemtas ziedojumu veidā.

Pārtikas pakas tiek dalītas iedzīvotājiem visā Latvijā sadarbībā ar vietējām labdarības organizācijām un pašvaldību Sociālajiem dienestiem. Pārtikas paku saņēmēju skaits ir atkarīgs no pieejamā pārtikas paku daudzuma.

Lai pietiektos atbalsta ar pārtiku, nepieciešams aizpildīt pieteikuma anketu.

Vienas pārtikas pakas izmaksas nepārsniedz 6 LVL, un tajā iekļauti produkti, kas dod iespēju ģimenēm nodrošināt ikdienas maltīti — 800 g putraimi, 0,5 kg auzu pārslas, 0,5 kg pelēkie zirņi, 800 g manna, 400 g makaroni, 1 kg milti, 1 l eļļa, 1 kārba (240 g) gaļas konservi, 1 kg cukurs, 1 kārba (300 g) iebiezinātā piena ar cukuru, 60 g sausais buljons. No ziedojumiem, kas saziedoti „Paēdušai Latvijai’, netiek ieturēta nekāda starpniecība vai komisijas maksa. Visi ziedojumi 100% apmērā tiek izlietoti pārtikas produktu iegādei un piegādei saņēmējiem.

Vienai ģimenei pieejemas 6 pārtikas pakas gada laikā. Ja pēc visu paku saņemšanas ģimenes stāvoklis nav uzlabojies, tā var atkārtoti pretendēt uz atbalstu ar pārtiku, taču šajā gadījumā nebūs proritāra.

Izmaksas, kas saistītas ar pārtikas uzglabāšanu, uzskaiti, personālu un citām administratīvajām izmaksām, tiek segtas no cita finansējuma, piemēram, mērķa ziedojumi no uzņēmumiem pārtikas fonda administrēšanai, starptautisku projektu finansējums un citi.

Projektu iespējams atbalstīt zvanot uz labdarības tālruni 90006488 (Ls1), *ziedot.lv*, *Swedbank* internetbankā vai piepildot Glābējpaku. Ziedojumus iespējams saņemt un nest uz ziedojumu izdales punktu "Māja atbalstam", Tallinas ielā 81, Rīgā, darba dienās plkst. 9-17.

Projekta aktivitātēm iespējams sekot draugiem.lv, *Facebook* un *Twitter* profilos. BT

Atsauces
--------

1. ↑  Atjaunots 12.09.2013. Latvijas Samariešu apvienība
2. ↑  Pārtikas paka Arhivēts 2013. gada 7. decembrī, *Wayback Machine* vietnē. Atjaunots 12.09.2013
3. ↑  Pieteikuma anketa[novecojusi saite]. Atjaunots 12.09.2013.
4. ↑  «Ziedot.lv mājaslapā». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 7. decembrī. Skatīts: 2013. gada 12. septembrī.
5. ↑  Swedbank internetbanka
6. ↑  «"Māja atbalstam"». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 7. decembrī. Skatīts: 2013. gada 12. septembrī.
7. ↑  Draugiem.lv
8. ↑  Facebook
9. ↑  Twitter
Krievvalodīgie pasaulē
**Krievvalodīgais** jeb **rusofons** (krievu: *русскоговорящий, русскоязычный, русофон*) — sarunvalodā lietots apzīmējums krievu valodas lietotājam, kuram tā ir dzimtā valoda vai kurš tai dod priekšroku ikdienā un ģimenē, neatkarīgi no viņa tautības vai valstiskās piederības.

Cilvēku, kam krievu ir dzimtā valoda, ir apmēram 145 miljoni. Pēc šī rādītāja tā ir 8. lielākā valoda pasaulē (skatīt Lielākās dzimtās valodas). Kopā ar tiem, kuriem krievu valoda ir pirmā vai otrā svešvaloda, krievu valodas pratēju skaits visā pasaulē ir 255—280 miljoni. Starp krievvalodīgajiem iedzīvotājiem neskaitot krievus, īpaši daudz ir azerbaidžāņu, armēņu, baltkrievu, gruzīnu, ebreju, kazahu, kurdu, tatāru, ukraiņu, kā arī krievu (vai krievvalodīgo) un latviešu jaukto laulību pēcteču.

Lielākais krievvalodīgo skaits ir Krievijā, kā arī Krievijas kaimiņzemēs — Baltkrievijā, Ukrainā, Kazahstānā, Moldovā, Latvijā, Igaunijā. Liela krievvalodīgo kopiena ir arī Izraēlā un ASV.

Krievvalodība Latvijā
---------------------

*Pamatraksts un citi raksti: Krievu valoda Latvijā un Baltijas pārkrievošana* 
No 19. gs. vidus līdz 1917. gadam krievu valodai Latvijas teritorijā bija valsts valodas loma, un no 1944. gada līdz 1991. gadam starptautību saziņas valodas loma, kas krievvalodīgajiem sadzīvē deva virkni priekšrocību, salīdzinot ar latviešiem (virknē jomu priekšrocības bija latviešvalodīgajiem)[*nepieciešama atsauce*], bet pēc 1989. gada tā savu statusu zaudēja.

Pēc 2000. gada tautas skaitīšanas datiem krievu valodu Latvijā pārvaldīja 81,2% iedzīvotāju un krievu valoda bija dzimtā 37,5% iedzīvotāju. Krievu valoda Latvijā ir plaši lietota kā saziņas valoda starp dažādu tautību pārstāvjiem, un tās pratēju kopumu daudzi neuzskata par skaidri izdalāmu mazākumgrupu.

Skatīt arī
----------

* Krievu valoda Latvijā
* Vispārējā konvencija par nacionālo minoritāšu aizsardzību

Atsauces
--------

1. ↑  «Русскоязычных Латвии хотят называть русофонами или русолингвами». *Otkrito.lv* (krievu). Skatīts: 2024-01-25.
2. ↑  2000. g. tautas skaitīšanas rezultati *csb.lv* — izvēlēties "2000. g. tautas skaitīšanas rezultati īsumā" un "Iedzīvotāju dzimtā valoda un citu valodu prasme"

* hkola.lv — vidējai izglītībai krievu valodā veltīts resurss (krieviski)
* R. Eglājs Latviešu dome, krievu dome 2005. gada 22. martā (latviski)

Literatūra
----------

* *Дименштейн И. Л.* Русская Рига — Р.: Holda, 2004. ISBN 9984-9635-1-9
* Занимательная история латвийских русских — Р.: "ZORIKS", 2007. ISBN 9984-39-067-5
* *Пухляк О. Н. Борисов Д. А.* Русские в Латвии со средневековья до конца XIX века — Р.: SI, 2005. ISBN 9984-630-01-3
* *Фейгмане Т. Д.* Русские в довоенной Латвии — Р.: БРИ, 2000. ISBN 9984-606-68-6

Ārējās saites
-------------

* Valodas politika Latvijā: īss vēsturisks atskats (latviski)
* Русскоязычные общины мира. (krieviski)
**Stevo Pendarovskis** (*Стево Пендаровски*, dzimis 1963. gada 3. aprīlī) ir Ziemeļmaķedonijas politiķis, politologs. Kopš 2019. gada viņš ir Ziemeļmaķedonijas prezidents.

Stevo Pendarovskis piedzima Skopjē.
1987. gadā viņš absolvēja Sv. Kirila un Metodija Universitāti Skopjē tieslietās.

No 1998. līdz 2001. gadam Pendarovskis bija Maķedonijas iekšlietu ministra palīgs sabiedriskajās attiecībās un Iekšlietu ministrijas analītiskās un pētniecības nodaļas priekšnieks. Pēc tam viņš bija prezidenta Borisa Traikovska padomnieks nacionālās drošības un ārpolitikas jautājumos kopš 2001. gada līdz viņa nāvei 2004. gadā. Pēc tam Pendarovskis vadīja Valsts vēlēšanu komisiju. No 2005. līdz 2009. gadam viņš bija prezidenta Branko Crvenkovska padomnieks.

2006. gadā Stevo Pendarovskis ieguva maģistra grādu politoloģijā Sv. Kirila un Metodija Universitātē Skopjē.
2008. gadā viņš tajā pašā universitātē ieguva doktora grādu politoloģijā.
2008. gada Pendarovskis kļuva par docentu Amerikas koledžas universitātē Skopjē starptautiskā drošības, ārpolitikas un globalizācijas jomā.

Stevo Pendarovskis kandidēja 2014. gada prezidenta vēlēšanās kā Maķedonijas Sociāldemokrātiskās savienības pārstāvis, ieņemot otro vietu.

2019. gada 21. aprīlī prezidenta vēlēšanās Pendarovskis ieguva visvairāk balsu, bet tā kā neviens no kandidātiem nebija guvis vismaz 50 % balsu, 5. maijā notika vēlēšanu otrā kārta. Tajā viņš uzvarēja, saņemot 51,66 % balsu. 12. maijā Stevo Pendarovskis nodeva Ziemeļmaķedonijas prezidenta zvērestu, nomainot amatā Ģorgi Ivanovu.

Atsauces
--------

1. 1 2  CV – STEVO PENDAROVSKI University American College Skopje

Ārējās saites
-------------

* Maķedonijas prezidenta biogrāfija

  


| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis:Ģorge Ivanovs | **Ziemeļmaķedonijas prezidents**kopš 2019. gada | Pēctecis:' |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 65149066340565600017
* LCCN: n2007032876
* ISNI: 0000 0000 4062 4249
* GND: 1035571625
* BIBSYS: 14001970

 |

 |
**Kristaps Ādolfs Sniķeris** (1893—1964) bija latviešu skolotājs, virsnieks un sabiedriskais darbinieks. Ventspils pilsētas galva (1931—1938). Latviešu krājaizdevu sabiedrības padomes priekšsēdētājs, Ventspils ev. lut. draudzes priekšnieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1893. gada 6. martā Užavas pagastā Jukuma Sniķera ģimenē, mācījās Ventspils pilsētas skolā un 1911. gadā absolvēja Valkas pilsētas skolas pedagoģiskus kursus.
Pirmā pasaules kara laikā dienēja Krievijas Impērijas armijā, 1916. gadā mācījās Tiflisas 1. praporščiku skolā, 1917. gada janvārī kļuva par Latviešu strēlnieku rezerves pulka, tad par Bauskas latviešu strēlnieku pulka jaunāko virsnieku, piedalījās kaujās pie Mazās Juglas, pie Ropažiem un Nītaures. 1918. gadā atvaļināts no karadienesta, Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada martā bija Ventspils komandantūras sevišķu uzdevumu virsnieks, jūnijā iecelts par Ventspils militārā priekšstāvja v.i. augustā par Ventspils apriņķa apsardzes priekšnieka palīga v.i. Bermontiādes laikā 1919. gada oktobrī bija Ventspils apriņķa komandantūras sevišķu uzdevumu virsnieks.

Pēc atvaļināšanās strādāja par skolotāju, 1931. gada Ventspils pašvaldības vēlēšanās viņu ievēlēja pilsētas domē, bet 1934. gadā par Ventspils pilsētas galvu. No 1938. līdz 1940. gadam bija Aizputes apriņķa lauku pašvaldību vecākais, pēc Latvijas okupācijas atlaists no amata. Vācu okupācijas laikā 1941. gada novembrī kļuva par Tautas palīdzības Aizputes lauku apriņķa priekšnieku, 1942. gada septembrī par Aizputes apriņķa vecāko.

Miris 1964. gadā.

Apbalvojumi
-----------

* Triju Zvaigžņu ordenis, 5 šķira (1938)

Atsauces
--------

1. ↑  biographien.lv
**Sietnieku ezers** atrodas Madonas novada Vestienas pagastā pie robežas ar Jumurdas pagastu. Tas atrodas Vestienas aizsargājamo ainavu apvidū, ietilpst Vējavas ezeru virknē. Caurteces ezers, tajā ietek strauts no Vidusezera, iztek Ogres pieteka Ilzīte. Sietnieku ezeru kopā ar Vidusezeru sauc par Lepu ezeriem.

Raksturojums
------------

Ezera platība ir 26,5 ha, vidējais dziļums 2 m, maksimālais dziļums 5,5 m. Divas salas ar kopējo platību 0,1 ha. Ezera dibens ir smilšains ar dūņu un sapropeļa kārtu, krasti — slīkšņaini. pārpurvojušies. Pārpurvošanos rada samazināta ūdens notece, ko var izraisīt gan senāka bebru darbība (aizdambētas notekas), gan ezera aizaugšana.

Tuvākās apdzīvotās vietas ir Vējava (4 km) un Vestiena (5 km). Ezera krastos ir salīdzinoši sliktas peldvietas.

Biocenoze
---------

Ezers stipri aizaudzis, tajā aug niedres, meldri, kosas, kalmes, cūkauši, cirvenes, baltās ūdensrozes, dzeltenās un sīkās lēpes, mazlēpes, ežgalvītes, peldošās glīvenes, mazie un trejdaivu ūdensziedi, glīvenes (spožās, skaujošās u.c.), pūslenes, mieturu daudzlapes, pusgrimušās raglapes, ūdensgundegas, elodejas, hāras, elši. 

Tajā sastopamās zivis ir rauda, rudulis, līnis, asaris, līdaka, vēdzele, plaudis, karūsa. Ezerā dzīvo arī neliels skaits vēžu, ligzdo pīles.

Aizsargājamie biotopi
---------------------

Sietnieku ezers atbilst ES aizsargājamam biotopam "Dabiski eitrofi ezeri ar Magnopotamion vai Hydrocharition veģetāciju", kā arī Latvijas īpaši aizsargājamam biotopam "Ezeri ar sīkās lēpes *Nuphar pumila* audzēm". Sīkā lēpe nav īpaši aizsargājama suga, tomēr ezeri, kuros tā sastopama, ir iekļauti īpaši aizsargājamo biotopu veidu sarakstā, jo sīkā lēpe tiek uzskatīta par lobēliju — ezereņu kompleksa pavadītājsugu.

Aizsargājamo ainavu apvidus "Vestiena" dabas aizsardzības plāna izstrādes laikā 2007. gada vasarā tika vērtēta teritorijā esošo ezeru ūdens kvalitāte. Sietnieku ezerā tā atzīta kā vidēja. Tā kā ezeram ir saimnieciskās darbības maz ietekmēti sateces baseini, tajā un apkārtnē koncentrējas nozīmīgas dabas vērtības.

Atsauces
--------

1. ↑  A. Tidriķis Sietnieku ezers: Enciklopēdija *Latvijas daba.* 5. sēj. Rīga: Preses nams, 1998. 86. lpp. ISBN 9984-00-312-4
2. ↑  Informācija par objektu Sietnieku ezers. LĢIA vietvārdu datubāze. Skatīts: 2024.03.29.
3. 1 2 3  www.ezeri.lv Skatīts: 2024.03.29.
4. 1 2 3  Aizsargājamo ainavu apvidus „VESTIENA" dabas aizsardzības plāns (2011) Skatīts: 2024.03.29.
**Romāns Mežulis** (1908-1990) bija latviešu ārsts, virsnieks. Latviešu leģiona kara ārsts (1944-1945). Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1908. gada 23. septembrī Plāņu pagasta "Locenieku" saimnieka Jāņa Reinholda Mežuļa ģimenē. 1932. gadā beidza Latvijas Universitāte Medicīnas fakultāti. Daugavgrīvas artilērijas karavīrs (1932-1933), Siguldas kājnieku pulka ārsts leitnants (1934), Valmieras kājnieku pulka ārsts (1935), Rīgas kara slimnīcas ārsts virsleitnants (1936). 
Negadījumu apdrošināšanas pārvaldes ārsts kapteinis (1939-1940).
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada novembrī atbrīvots no armijas, bija Rīgas pilsētas V poliklīnikas ārsts (1941-1944).
1944. gadā iesaukts Latviešu leģionā, bija kara ārsts (1944-1945).

Otrā pasaules kara beigās devās bēgļu gaitās uz Vāciju, vēlāk uz ASV. Dzīvoja Kalifornijā. Miris 1990. gada 1. decembrī Napā.
Bija precējies ar Austru Siliņu un viņam bija trīs bērni.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ar parakstu par Latviju : biogrāfiskā vārdnīca : Latvijas Centrālās Padomes Memoranda parakstītāju biogrāfijas / sastādītāja Ieva Kvāle*. Rīga : Latvijas Kara muzejs. 2014. 318-319. lpp. ISBN 9789934827051.
2. ↑  LVVA LU studentu datubāze[novecojusi saite]
3. ↑  nekropole.info
4. ↑  records.ancestry.com[novecojusi saite]
Liepājas administratīvais iedalījums 1954. gada ASV militārajā kartē: Kara osta, Tosmares priekšpilsēta (tagad Zaļā birze), Ziemeļu priekšpilsēta, Jaun Liepāja, Vec Liepāja, Dienvidu priekšpilsēta (tagad Dienvidrietumu rajons un Ezerkrasts).
**Vecliepāja** ir lielākā Liepājas apkaime, kas ir daļa no Valsts nozīmes pieminekļa "Liepājas pilsētas vēsturiskais centrs".

Vēsture
-------

Pēc dzelzceļa līnijas Liepāja—Romni uzbūvēšanas 1871. gadā uz ziemeļiem no Tirdzniecības kanāla izveidojās pilsētas daļa, ko sāka dēvēt par Jaunliepāju (vācu: *Neu-Libau*) iepretīm senajai pilsētas daļai jeb Vecliepājai (*Alt-Libau*).

Pēc 1934. gada uz dienvidiem no Vecliepājas izveidojās Dienvidu priekšpilsēta.
Pēc Otrā pasaules kara 1946. gadā Liepājas pilsētu sadalīja trīs administratīvos rajonos, kuros ietilpa Vecliepāja, Jaunliepāja un Ziemeļu rajons.
1960. gados nopostītajā Vecliepājas ostmalā uzcēla daudzstāvu dzīvojamos namus. Jūrmalas parka ziemeļu daļā no Kūrmājas prospekta līdz molam sāka veidot Jaunlaulāto parku. Trīs kilometru garā Baltijas jūras piekrastes joslā pie Liepājas radīja lielākos dēstītos stādījumus Latvijā. Pretī kinoteātrim „Dzintars" uzbūvēja slēgtu koncertestrādi „Pūt, vējiņi" 1200 skatītāju vietām.

2005. gadā Vecliepājā dzīvoja 26% no Liepājas iedzīvotāju kopskaita.

2012. gadā, izstrādājot jauno pilsētas teritorijas plānojumu, lielākā daļa Vecliepājas tika iekļauta kultūras pieminekļa "Liepājas vēsturiskais centrs" robežās. Pēc 2018. gada grozījumiem Vecliepājas dienvidu daļā vēsturiskā centra robežās ietilpst viss Jūrmalas parks, kā arī ēkas Graudu, Rožu, Bāriņu, Skolas un citu ielu abās pusēs.

Atsauces
--------

1. ↑   Silvija OZOLA. LIEPĀJAS PILSĒTAS TERITORIJAS PLĀNOJUMA KONCEPCIJAS UN PILSĒTVIDES ATTĪSTĪBA ATJAUNOTAJĀ LATVIJAS REPUBLIKĀ (1990–2015). Latvijas Universitātes 73. konference 2015. gada 5. – 6. februārī
2. ↑  KAROSTĀ VISVAIRĀK GADOS JAUNU IEDZĪVOTĀJU[novecojusi saite] Sarmīte Pelcmane, kurzemes-vards.lv 2006. gada 25. janvārī
3. ↑  Precizēta Liepājas senākās daļas teritorija liepajniekiem.lv 07.03.2018

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Liepājas pilsētas daļas  |
| --- |
|  |
| 
* Dienvidrietumu rajons
* Ezerkrasts
* Jaunā pasaule
* Jaunliepāja
* Karosta
* Tosmare
* Vecliepāja
* Zaļā birze
* Ziemeļu priekšpilsēta (Velnciems)

 |

 |
**Metjū Majone** (angļu: *Mathew Maione*) ir itāļu izcelsmes kanādiešu hokejists, spēlē aizsarga pozīcijā. Pašlaik (2024) Majone pārstāv Hockeyallsvenskan klubu AIK.

Karjera
-------

No 2007. gada līdz 2016. gadam Majone spēlēja dažādos OHL un ECHL klubos. 2016. gadā Majone pievienojās Slovākijas klubam HC Banska Bystrica kur kļuva par čempionu. Nākamo sezonu Majone pavadīja Somijas hokeja līgas klubā Kuopio "KalPa". 2018. gadā Majone pievienojās KHL līgas klubam Rīgas "Dinamo", 2018.—2019. gada regulārajā sezonā kļūstot par otro rezultatīvāko aizsargu līgā. Pēc šīs sezonas pievienojās citam KHL klubam *Kunlun Red Star*. No komandas rindām Majone tika atskaitīts, un decembrī hokejists uz pārbaudes laiku pievienojās arī Minskas "Dinamo". Decembra nogalē hokejists atgriezās Rīgas "Dinamo" sastāvā. Kad 2020. - 2021. gada regulārā KHL sezona beidzās, tad Majone pievienojās Vācijas hokeja līgas komandai Minhenes "Red Bull".

Atsauces
--------

1. ↑  «Rīgas "Dinamo" pievienojas Somijas līgas rezultatīvākais aizsargs». *Sportacentrs.com* (lv-LV). 2018-05-17. Skatīts: 2018-08-09.
2. ↑  «Points (defenceman)». KHL. Skatīts: 2019-05-08.
3. ↑  «Oficiāli: Majone noslēdzis viena gada līgumu ar "Kunlun"». sportacentrs.com. 2019. gada 8. maijā. Skatīts: 2019-05-08.

Ārējās saites
-------------

* *Eliteprospects* profils (angliski)
* *Internet Hockey Database* profils (angliski)
* *Eurohockey* profils (angliski)
* KHL profils (angliski)
**Irina Koļadenko** (ukraiņu: *Іри́на Володи́мирівна Коляде́нко*; dzimusi 1998. gada 28. augustā) ir ukraiņu brīvā stila cīkstone.

Biogrāfija
----------

Irina Koļadenko piedalās starptautiskās sacensībās kopš 2017. gada. 2018. gada pasaules U23 čempionāta bronzas medaļniece.

2019. gada pasaules čempionātā Kazahstānā svara kategorijā līdz 65 kg Irina sasniedza finālu, kur zaudēja Krievijas cīkstonei Innai Tražukovai un izcīnīja turnīra sudraba medaļu.

2020. gada februārī Itālijas galvaspilsētā Romā kontinentālajā čempionātā svara kategorijā līdz 65 kg Irina cīņā par bronzas medaļu pārspēja rumāņu sportisti un ieguva Eiropas čempionāta bronzas medaļu. 2021. gada aprīlī Polijas galvaspilsētā Varšavā Eiropas čempionātā svara kategorijā līdz 62 kg Irina fināla cīņā pārspēja Ungārijas sportisti Mariannu Šaštinu un ieguva Eiropas čempiones titulu.

2021. gada augustā Tokijā 2020. gada vasaras olimpiskajās spēlēs svara kategorijā līdz 62 kg Irina pusfinālā zaudēja kirgīzietei Aisulū Tinibekovai, bet cīņā par trešo vietu pārspēja Latvijas cīkstoni Anastasiju Grigorjevu un ieguva bronzas medaļu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Ірпінчанка Ірина Коляденко виборола «золото» на чемпіонаті України з вільної боротьби» (ukraiņu). ITV. Skatīts: 2020-04-14.
2. ↑  «УКРАЇНКА КОЛЯДЕНКО ВИГРАЛА "СРІБЛО" ЧЕМПІОНАТУ СВІТУ З БОРОТЬБИ» (ukraiņu). tsn.ua. 2019. gada 19. septembris. Skatīts: 2020-04-14.
3. ↑  Daniel Etchells. «Hristova beats last year's gold medallist Manolova at European Wrestling Championships». *InsideTheGames.biz*, 2020. gada 14. februāris. Skatīts: 2020. gada 14. februāris.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Irina Koļadenko***.
* *Olympedia* profils (angliski)
* FILA profils (angliski)
**Slimnīca Linezers** ir agrākais Rīgas Austrumu klīniskās universitātes slimnīcas (RAKUS) stacionārs Linezera ielā 6, Rīgā, kas bija specializējies hematoloģisko slimību ārstēšanā, nodrošinot pacientiem arī ķirurģijas un internās medicīnas pakalpojumus.
2016. gadā stacionāra "Linezers" hematoloģijas nodaļa tika pārcelta uz Latvijas Onkoloģijas centru, un "Linezera" slimnīcas telpas turpināja izmantot vienīgi nomnieki. Mūsdienās slimnīcas teritorija nodota Zemessardzes rīcībā, bet netālu Aizkraukles ielā esošā 16. trolejbusa pietura joprojām saucas "Linezers".

Vēsture
-------

Slimnīca "Linezers" atklāja 1972. gadā kā privileģētās PSRS nomenklatūras "specslimnīcu" Latvijas PSR Veselības aizsardzības ministrijas 4. pārvaldes pakļautībā, tās pārziņā atradās arī "specpoliklīnika" Skolas ielā 5 (tagad privātais medicīnas uzņēmums "ARS"), kā arī vairākas sanatorijas un atpūtas nami Jūrmalā.

Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas 1992. gadā slimnīcu pārveidoja par Latvijas Medicīnas akadēmijas **Linezera klīniku**. 1994. gadā uz Linezeru tika pārcelts Valsts Hematoloģijas centrs. 1998. - 1999. gadā slimnīcu "Linezers" pārveidoja par valsts akciju sabiedrību. Tajā izveidoja cilmes šūnu transplantācijas nodaļu.

2005. gadā to apvienoja ar slimnīcu "Biķernieki" un Latvijas Onkoloģijas centru, bet 2007. gadā iekļāva Rīgas Austrumu klīniskās universitātes slimnīcas sastāvā kā šīs slimnīcas stacionāru.

2009. gadā slimnīcas uroloģijas nodaļu pārcēla uz "Gaiļezera" slimnīcu, bet 2016. gadā hematoloģijas nodaļu pārcēla uz Latvijas Onkoloģijas centru un stacionāru "Linezers" slēdza.

Šobrīd šis īpašums nodots Aizsardzības ministrijai Rīgā izvietoto Zemessardzes vienību, kā arī citu AM padotības iestāžu vajadzībām.

Atsauces
--------

1. ↑  «Stacionāra „Linezers" vēsture». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 1. jūnijā. Skatīts: 2017. gada 4. jūnijā.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305088729

 |

 |
Šis raksts ir par Latvijas diplomātu. Par citu personu ar šādu vārdu skatīt rakstu Jānis Kalniņš.

**Jānis Kalniņš** (1907—1998) bija Latvijas vēstniecības ASV darbinieks, goda konsuls (1972—1981).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1907. gada 19. oktobrī Veļķu pagastā rakstveža Jāņa Kalniņa un viņa sievas Līzes, dzimušas Bērziņas, ģimenē. Mācījās Bērzaunes pagastskolā, 1926. gadā absolvēja Rīgas 1. valsts vidusskolu. Studēja Angļu valodas institūtā (1925—1928), līdztekus strādāja par kantoristu ASV sūtniecībā Rīgā (1928—1935) un studēja tieslietas Latvijas Universitātē (1926—1935), iestājās studentu korporācijā "Fraternitas Rusticana".

1935. gada maijā viņu pieņēma darbā Latvijas sūtniecībā Londonā par sekretāra palīga vietas izpildītāju, no 1937. gada maija par III šķiras sekretāru.
Otrā pasaules kara laikā 1940. gada martā viņš kļuva par atašeju Latvijas sūtniecībā Berlīnē. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada septembrī Kalniņu atbrīvoja no amata un viņš atgriezās dzimtenē. Vācu okupācijas laikā bija tirdzniecības daļas vadītājs uzņēmumā "*L.W. Goegginger*". 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju.

Pēc kara beigām strādāja Vācijas okupācijas pārvaldes tieslietu daļā, no 1950. gada bija Latvijas sūtniecības Vašingtonā konsulārās daļas vadītājs un I šķiras sekretārs. 1961. gadā absolvēja grāmatvedības un finanšu administrācijas kursu B. Franklina universitātē. No 1972. gada augusta bija Latvijas goda konsuls Vašingtonā.

Pensionējās 1981. gadā. Miris 1998. gada 9. aprīlī Vašingtonā.

Ārējas saites
-------------

* Latvijas goda konsulārās pārstāvniecības ārvalstīs (1918—1991) Arhivēts 2008. gada 19. novembrī, *Wayback Machine* vietnē.
* Lerhis A. Latvijas ārpolitiskā dienesta un Ārlietu ministrijas pirmie darbības gadi (1919. gads — 20. gadu pirmā puse). // Latvijas Vēstures Institūta Žurnāls. 1998. Nr.2, 100.-128. lpp. Arhivēts 2020. gada 24. februārī, *Wayback Machine* vietnē.
* Buka L. Latvijas sūtniecība Vašingtonā (1919—1940). Arhivēts 2018. gada 9. septembrī, *Wayback Machine* vietnē.

Atsauces
--------

1. ↑  vesture.eu
**Teodots Visvaldis Ozoliņš** (1899‑1981) bija latviešu diplomāts, Latvijas Republikas Ārlietu ministrijas darbinieks. Latvijas diplomātiskais pārstāvis Apvienotajā Karalistē pilnvarotā lietveža (*chargé d'affaires*) pakāpē (1936—1981).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1899. gada 20. novembrī Mangaļu pagasta skolā pie Ķīšezera, kur viņa tēvs bija skolas pārzinis. 
Mācījās Mangaļu pagasta skolā (1908–1913), pēc tam R. Gēgera komercskolā Rīgā (1916–1918).

Latvijas brīvības cīņu laikā Ozoliņš no 1919. līdz 1921. gadam bija Latvijas sūtniecības, pēc tam ģenerālkonsulāta darbinieks Kopenhāgenā.
No 1921. līdz 1922. gadam Ozoliņš bija LR Ārlietu ministrijas Kurjēru nodaļas darbinieks. 1922. gadā viņu iecēla par 2. sekretāru  Latvijas ģenerālkonsulātā Londonā, tad par Latvijas ģenerālkonsulāta, vēlāk Latvijas sūtniecības Dānijā sekretāru (1924-1928), 
līdztekus viņš 1924. gadā nokārtoja eksāmenu Valsts vidusskolā pieaugušajiem Rīgā un studēja tieslietas Kopenhāgenas Universitātē (1924–1928).

1929. gadā T. V. Ozoliņš kļuva par Latvijas sūtniecības PSRS Konsulārās nodaļas sekretāru, bet 1930. gadā par Latvijas sūtniecības Zviedrijā 1. sekretāru.
1936. gadā viņu iecēla par LR Ārlietu ministrijas Konsulārās, vēlāk Saimnieciskās nodaļas vadītāju un 1939. gadā par Juridiskā departamenta direktora vietas izpildītāju.

1939. gada aprīlī T. V. Ozoliņš kļuva par padomnieku Latvijas sūtniecībā Apvienotajā Karalistē, bet 1963. gadā par Latvijas diplomātisko pārstāvi Apvienotajā Karalistē pilnvarotā lietveža (*chargé d'affaires*) pakāpē. 
Viņa darbības laikā 1971. gadā sūtniecība pārcēlās uz ēku *6 Holland Park Road* Kenzingtonā. Līdztekus viņš bija arī LNPL un DVF goda priekšnieks. T.V. Ozoliņš bija rūpīgs administrators un ļoti precīzs saimnieciskās puses vadītājs.

Miris 1981. gada 29. septembrī.

Apbalvojumi
-----------

* Triju Zvaigžņu ordenis, IV šķira
* Zviedrijas Ziemeļzvaigznes ordenis, IV šķira

Atsauces
--------

1. ↑  Aprit 120 gadi, kopš dzimis Latvijas diplomāts un sabiedriskais darbinieks Teodots Ozoliņš mfa.gov.lv 20.11.2019.
2. ↑  Latvieši Lielbritānijā. Arhivēts 2016. gada 6. aprīlī, *Wayback Machine* vietnē. Latviešu nacionālā padome Lielbritānijā
un Daugavas vanagu fonds, 1995.

| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: **Kārlis Reinholds Zariņš**  |  **Latvijas diplomātiskais pārstāvis Apvienotajā Karalistē** 1963—1981 | Pēctecis: **Pauls Reinhards**  |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 82149489132193810000

 |

 |
[[Attēls:|thumb|250px|Jānis Lazdiņš sūtņa tērpā]]
**Jānis Mārtiņš Lazdiņš** (arī *Jan Lasdin*, 1875-1953) bija latviešu mūziķis un diplomāts.
Krievijas impērijas galma orķestra pirmais vijolnieks (1902—1917), Latvijas vēstnieks Beļģijā un Luksemburgā (no 1929).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1875. gada 22. augustā Bārbeles pagasta Lazdiņu mājās zemnieka Mārtiņa Lazdiņa ģimenē. Mācījās Jelgavas klasiskajā ģimnāzijā. Studēja Pēterburgas konservatorijā (1892—1898), papildinājās Parīzē, bija Krievijas impērijas galma orķestra pirmais vijolnieks (1902—1917).

Pēc Latvijas valsts pasludināšanas 1918. gada novembrī bija Latvijas pagaidu valdības finansu ministra Kārļa Puriņa sekretārs. No 1919. gada jūlija bija Latvijas Republikas Ārlietu ministrijas ierēdnis, no 1920. gada ārlietu ministra Z. A. Meierovica kabineta šefs. Viņš pavadīja ministru ārzemju ceļojumos Latvijas valsts *de iure* atzīšanas sarunās (1920—1921), Dženovas konferencē (1922) u.c.
No 1924. gada jūlija — ģenerālkonsuls, no 1927. gada — *chargé d'affaires*, no 1929. gada — Latvijas sūtnis Beļģijā un Luksemburgā.

Propagandēja Latvijas valsti un tās mākslu Beļģijā, rīkoja lekcijas un konferences, latviešu mākslas izstādes, koncertus, baleta uzvedumus u.c.
Kā Beļģijas Karalistes dāvinājums Latvijas Ārzemju mākslas muzejā glabājas 20. gadsimta sākuma beļģu mākslas kolekcija, tās iniciatori bija Latvijas sūtnis Jānis Lazdiņš kopā ar Beļģijas ārzemju izstāžu komisāru Polu Lambotu.

1938. gadā atvaļinājās no diplomātiskā dienesta un apmetās uz pastāvīgu dzīvi Beļģijā, viņa vietā no 1938. gada septembra Latvijas sūtnis Beļģijā un Luksemburgā bija Miķelis Valters. Pēc Otrā pasaules kara dzīvoja Senžilā (*Saint-Gilles*) pie Briseles. 1948. gada 23. decembrī viņam piešķīra Beļģijas pavalstniecību.

Miris 1953. gada 20. martā Briselē.

Apbalvojumi
-----------

* Triju Zvaigžņu ordenis, 3. šķira Nr. 225 (1928)
* Triju Zvaigžņu ordenis, 2. šķira Nr. 197 (1932)
* Ārvalstu ordeņi

Atsauces
--------

1. ↑  Medaļa *JAN LASDIN, Latvian Minister in Brussels* autors *C. Van Dionant* (1934).
2. ↑  *Latviešu konversācijas vārdnīca*. XII sējums. Rīga : Anša Gulbja izdevniecība. 22 684. - 22 685. sleja.
3. ↑  Ārzemju mākslas muzejs[novecojusi saite]
4. ↑  **Lasdin, Martin Jeannot Christian**, geboren te Barbel (Letland), op 10/22 Augustus 1875. Zendingsgelastigde bij de Dienst voor Economische Coöperatie te Sint-Gillis (Brabant)
5. ↑  «Valdības Vēstnesis Nr. 262 (17.11.1928), 3. lpp.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 15.05.2019. Skatīts: 02.09.2020.
6. ↑  «Valdības Vēstnesis Nr. 261 (17.11.1932), 2. lpp.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 15.05.2019. Skatīts: 02.09.2020.

| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: **Oļģerds Grosvalds**  |  **Latvijas sūtnis Beļģijā un Luksemburgā** 1929—1938 | Pēctecis: **Miķelis Valters**  |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 306294823

 |

 |
**Mārtiņš Augusts Nukša** (1878‑1942) bija latviešu politiķis un diplomāts.
Latvijas vēstnieks Varšavā (1921—1930), Stokholmā (1930—1933) un Prāgā (1933—1938).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1878. gada 29. septembrī Vidrižu pagastā. Mācījās Lēdurgas draudzes skolā un Rīgas reālskolā, ko beidza 1900. gadā un līdz 1908. gadam studēja Rīgas Politehniskā institūta Arhitektūras nodaļā, līdztekus piestrādāja par skolotāju (1907-1908). Līdz 1915. gadam bija privāti prakstizējošs arhitekts Rīgā, darbojās Rīgas Latviešu biedrībā u.c. sabiedriskajās organizācijās.

 Pirmā pasaules kara laikā devās bēgļu gaitās uz Krieviju, strādāja Ziemeļu dzelzceļa pārvaldē Maskavā (1915-1916), vēlāk bija Sevastopoles pilsētas arhitekts (1916-1918). Krievijas pilsoņu kara laikā devās uz Franciju, kur 1919. gadā neilgi bija Marseļas pilsētas arhitekta palīgs, Latvijas valsts *de iure* atzīšanas sarunu laikā 1920. gadā bija Latvijas sūtniecības Parīzē sekretārs, vēlāk padomnieks.

No 1921. gada 4. augusta Latvijas ārkārtējais sūtnis un pilnvarotais ministrs Polijā (1921-1930), vēlāk arī Rumānijā (1922) un Austrijā (1925) ar rezidenci Varšavā. No 1930. gada 28. marta ārkārtējais sūtnis un pilnvarotais ministrs Zviedrijā, Dānijā un Norvēģijā, no 1933. gada 1. augusta Čehoslovākijā un Dienvidslāvijā. Pēc Minhenes vienošanās un Čehoslovākijas sadalīšanas viņš atgriezās Latvijā un 1939. gada maijā tika iecelts par Ārlietu ministrijas ģenerālsekretāru.

Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada oktobrī Mārtiņu Nukšu atlaida no amata un no 1941. gada janvāra viņš strādāja par arhitektu Latvijas PSR Komunālās saimniecības tautas komisariāta Projektēšanas trestā.

1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā viņu apcietināja un izveda uz Soļikamskas soda nometnēm, kur pēc pratināšanām 1942. gada 5. martā uzrādīja šādu apsūdzību: "1920.-1940. gadā bijis Latvijas sūtnis vairākās Eiropas valstīs, 1933.-1935. gadā buržuju un kulaku partijas Zemnieku savienība biedrs, konstitucionālā monarhisma pārliecināts piekritējs, aģitējis pret padomēm (Krievijas PFSR Kriminālkodeksa 58-13,10 (I d.). pants) Pēc sevišķās apspriedes 1942. gada 18. aprīļa lēmuma "par aktīvu cīņu pret revolucionāro kustību" nošauts 1942. gada 17. maijā.

Apbalvojumi
-----------

* Triju Zvaigžņu ordenis II šķira
* Norvēģijas, Polijas, Rumānijas un Zviedrijas ordeņi.

Atsauces
--------

1. ↑  *Latviešu konversācijas vārdnīca*. XV sējums. Rīga : Anša Gulbja izdevniecība. 29 440 - 29 440. sleja.
2. ↑  «Latvijas Republikas Ārlietu ministrijas lapa». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 6. aprīlī. Skatīts: 2018. gada 8. jūlijā.

| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: |  **Latvijas sūtnis Polijā, Rumānijā un Austrijā** 1921—1930 | Pēctecis: **Oļģerds Grosvalds**  |
| Priekštecis: **Kārlis Reinholds Zariņš**  |  **Latvijas sūtnis Zviedrijā, Dānijā un Norvēģijā** 1930—1933 | Pēctecis: **Pēteris Sēja**  |
| Priekštecis: **Kārlis Ducmanis**  |  **Latvijas sūtnis Čehoslovākijā un Dienvidslāvijā** 1933—1938 | Pēctecis: **[[]]**  |
**Atila Čaba Fiola** (ungāru: *Attila Csaba Fiola*; dzimis 1990. gada 17. februārī) ir ungāru futbolists, kas spēlē labās malas aizsarga pozīcijā, Ungārijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2016. gada pārstāv Ungārijas klubu *Fehérvár*.

Karjera
-------

Karjeru sāka klubā *Paksi SE*. 2011. gadā kļuva par Ungārijas līgas kausa ieguvēju. 2015. gadā pievienojās citam Ungārijas augstākās līgas (*Nemzeti Bajnokság I*) klubam *Puskás Akadémia*. 2016. gadā pārgāja uz klubu *Fehérvár FC* (tā laika nosaukums — *Videoton FC*). 2017.—2018. gada sezonā kļuva par Ungārijas čempionu, bet 2019. gadā izcīnīja Ungārijas kausu.

Ungārijas izlasē debitēja 2014. gada 14. oktobrī 2016. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijas spēlē pret Fēru Salu izlasi. 2016. gada Eiropas čempionāta finālturnīrā piedalījās vienā spēlē — grupu turnīra pirmajā spēlē pret Austriju. 2021. gada 31. martā 2022. gada FIFA Pasaules kausa kvalifikācijas spēlē pret Andoru guva savus pirmos vārtus izlases labā. 2020. gada Eiropas čempionāta finālturnīrā guva vārtus pret Francijas izlasi.

Atsauces
--------

1. ↑  «Attila Fiola, international footballer». *eu-football.info* (angļu). Skatīts: 2021. gada 20. jūnijā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Atila Fiola***.
* *WorldFootball* profils (angliski)
* *National-Football-Teams* profils (angliski)
* *Transfermarkt* spēlētāja profils (angliski)
* *Eu-football.info* profils (angliski)
* *FBref* spēlētāja profils (angliski)
**Īstmidlendsas lidosta** (angļu: *East Midlands Airport*) ir starptautiska lidosta Apvienotajā Karalistē. Izvietojusies Anglijas vidienē, Lesteršīrā pie Kāsldoningtonas pilsētiņas. Apkalpo Īstmidlendsas reģionu un tā lielākās pilsētas Notingemu (23 km), Lesteru (32 km) un Dārbi (20 km). Izveidots kā Karalisko Gaisa spēku lidlauks, pamests 1946. gadā. 1964. gadā lidlauku iegādājās pašvaldības konsorcijs, kurš to 1965. gadā nodeva ekspluatācijā kā pasažieru lidostu. Bāzes lidosta aviokompānijām BMI Regional, Flybe un Thomas Cook Airlines, mezgla lidosta aviokompānijām Jet2.com, Ryanair, TUI Airways.

Lidostai ir viens skrejceļš un viens terminālis; tā pēc pasažieru plūsmas ir vienpadsmitā noslogotākā lidosta Apvienotajā Karalistē. Vienā lidlauka daļā ierīkots publisks aeroparks (muzejs).

Atsauces
--------

1. ↑  eAIS Package United Kingdom[novecojusi saite]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 128090865
* LCCN: nb2004305778

 |

 |