recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Jegiše Čarencs** (armēņu: *Եղիշե Չարենց*), dzimis 1897. gada 13. martā, miris 1937. gada 27. novembrī, bija armēņu dzejnieks, rakstnieks un sabiedriskais darbinieks. Čarenca literārā tematika bija saistīta ar viņa pieredzi Pirmajā pasaules karā, Krievijas revolūciju, bieži arī ar Armēniju un armēņiem. Īpašu iespaidu atstāja viņa piedzīvotais Armēņu genocīda laikā. Viņš tiek uzskatīts par galveno 20. gadsimta dzejnieku Armēnijā.

Būdams agrīns komunisma un PSRS atbalstītājs, Čarencs iestājās boļševiku partijā un kļuva par aktīvu padomju Armēnijas atbalstītāju, īpaši Ļeņina Jaunās ekonomiskās politikas (NEP) laikā. Tomēr viņš bija vīlies Josifa Staļina vadītajā Padomju Savienībā. NKVD viņu arestēja 1930. gadu Lielās tīrīšanas laikā, un 1937. gadā viņš tika nogalināts vai nomira. Tomēr pēc Staļina nāves 1954. gadā Anastasa Mikojana runā viņš tika attaisnots, un 1955. gadā Hruščova atkušņa laikā padomju valsts viņu oficiāli reabilitēja.

Padomju varas iestādes 1958. gadā izdeva piemiņas pastmarku Čarencam, bet 1997. gadā neatkarīgajā Armēnijā tika izdotas vēl divas pastmarkas. Uz jaunās Armēnijas Republikas 1000 dramu naudas zīmes vienā no abām pusēm bija Čarenca fotogrāfija un slavens citāts armēņu valodā no kāda viņa dzejoļa: "*Ես իմ անուշ Հայաստանի արեւահամ բարն եմ սիրում*" (Es mīlu Armēnijas saules saldo garšu). Pāvests Francisks savas vizītes laikā Armēnijā 2016. gadā nolasīja fragmentu no šī Čarenca dzejoļa.

Atsauces
--------

1. ↑  Veidne:In lang Aghababyan, S. *«Չարենց, Եղիշե Աբգարի»* (Charents, Yeghishe Abgari). Soviet Armenian Encyclopedia. vol. viii. Yerevan, Armenian SSR: Armenian Academy of Sciences, 1982, pp. 670-672.
2. ↑  Frederik Coene. *The Caucasus: an introduction*. London : Routledge, 2010. 204. lpp. ISBN 9780415486606. Ignorēts nezināms parametrs `|url-access=`
3. ↑  Pietro A. Shakarian. «Yerevan 1954: Anastas Mikoyan and Nationality Reform in the Thaw, 1954–1964». *Peripheral Histories*, 2021. gada 12. novembris. Skatīts: 2021. gada 14. novembris.
4. ↑  Beledian, Krikor (2014). "Kara-Darvish and Armenian Futurism". *International Yearbook of Futurism Studies* 4: 263–300. doi:10.1515/futur-2014-0025. ISBN 978-3-11-033400-5.
5. ↑  Pope Francis recites Charents at Armenian presidential palace
**Jānošs Huņadi** (ungāru: *Hunyadi János*, rumāņu: *Ioan de Hunedoara*); dzimis ap 1406. gadu, miris 1456. gada 11. augustā) bija Transilvānijas ungāru militārais un politiskais līderis.

Dzīvesgājums
------------

Vadīja Balkānu cīņu pret Osmaņu impēriju 15. gadsimtā. Ieviesa moderno husītu stila kaujas taktiku un izmantoja karaspēkā zemniekus. 1441. gadā tika iecelts par Transilvānijas vojevodu. Piedzīvoja sakāvi Varnas kaujā 1444. gada 10. novembrī un Otrajā Kosovas kaujā no 1448. gada 17. līdz 20. oktobrim pret Muradu II. Triumfāli sakāva turkus Belgradas aplenkuma laikā 1456. gada 4./22. jūlijā. Drīz pēc tam mira epidēmijas laikā.

Jānošs Huņadi aktīvi piedalījās Ungārijas iekšpolitikā Ladislava Postuma pusē. Tika iecelts par Ungārijas reģentu. Lielā mērā tēva autoritātes dēļ Jānoša dēls Māķāšs Huņadi 1458. gadā tika ievēlēts par Ungārijas karali.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Jānošs Huņadi***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 8182172
* LCCN: n50030446
* ISNI: 0000 0000 8355 1158
* GND: 118708171
* SUDOC: 113750021
* NKC: jn20010525426

 |

 |
**Kristietība Serbijā** ir visizplatītākā reliģija valstī.

Saskaņā ar *Pew Research Center* datiem 2010. gadā Serbijā bija 7,26 miljoni kristiešu, kas veidoja 93,5 % valsts iedzīvotāju. J. G. Meltona "Pasaules reliģiju enciklopēdijā" kristiešu īpatsvars 2010. gadā tika lēsts 80,7 % (6,33 miljoni ticīgo).

Lielākais kristietības atzars valstī ir pareizticība. Serbijā 2000. gadā bija 3500 kristiešu baznīcas un lūgšanu vietas, kas piederēja 83 dažādām kristīgajām konfesijām.

Neskaitot serbus lielākā daļa valstī dzīvojošo ungāru, horvātu, slovāku, melnkalniešu, arumūnu, čehu, poļu, rumāņu, maķedoniešu, bulgāru, ukraiņu un citu iedzīvotāju ir kristieši.

Serbijas kristieši piedalās ekumeniskajā kustībā. Valstī aktīvi darbojas Serbijas un Melnkalnes Baznīcu ekumēniskā padome, kas pārņēma savu darbību no Dienvidslāvijas Baznīcu padomes (dibināta 1968. gadā). Trīs Serbijas baznīcas (reformātu, pareizticīgo un luterāņu) ir Pasaules Baznīcu padomes locekles. Valsts konservatīvās evaņģēliskās baznīcas ir apvienojušās Serbijas evaņģēliskā aliansē, kas ir saistīta ar Pasaules evaņģēlisko aliansi.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kristietība Serbijā***.
Pilsētas panorāma
**Līvija** (katalāņu: *Llívia*) ir pilsēta un municipalitāte Spānijā, daļa no Žironas provinces Katalonijas autonomajā apgabalā. Tās platība ir 12,84 km². Iedzīvotāju skaits ir 1428 (2018).

Kopš Pireneju miera laikiem tā ir bijusi Spānijas eksklāvs, jo no visām pusēm to aptver Francijas teritorija — Austrumpireneju departaments. Attālums līdz robežai ar Spāniju ir 1,6 km, bet līdz provinces administratīvajam centram — Žironas pilsētai ir 153 km.

2017. gadā notikušajā referendumā par Katalonijas neatkarību 561 no 591 balsīm, kas tika nodotas Līvijā, bija par neatkarību. Spānijas tiesas referendumu atzina par nelikumīgu, taču Spānijas policija neiejaucās, lai apturētu balsošanu pilsētā.

Atsauces
--------

1. ↑  «This Catalan Town Has Already Broken From Spain, Physically at Least (Published 2017)» (angļu). 2017-10-24. Skatīts: 2023-08-13.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Līvija***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 159410778
* LCCN: n00041261
* GND: 4111342-1
* BNE: XX452911

 |

 |
**Bagobo** (*Bagobo*) ir lumadu tauta Filipīnās, viena no Mindanao salas aborigēnajām etniskajām kopienām; dažkārt tiek pieskaitīta plašākajam manobo etnosam. Bagobo kopskaits ir ap 120 tūkstošiem un tie apdzīvo kalnainu apvidu ap Apo vulkānu Mindanao dienvidu daļā Davao pilsētas administratīvajā teritorijā (51 174 cilvēki, 2,9 % no pilsētas iedzīvotāju kopskaita), kā arī Dienviddavao (39 594; 5,8 %) un Ziemeļkotabato (11 646; 0,9 %) provincēs. Bagobo iedalās vairākās cilšu grupās: atavi, eto, kailavani, langilani, manuvu, matigsalugi, tagaluro, tigdapaja. Bagobo runā divās valodās — gjanganu un tagabavu, kas pieder dažādām austronēziešu saimes apakšgrupām; oficiālā saziņā bieži izmanto sebuāņu, filipīniešu un angļu valodas.

Atsauces
--------

1. ↑  Philippine Statistics Authority. Ethnicity Statistical tables
2. ↑  «Peoples of the Philippines: Bagobo». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2022. gada 12. oktobrī. Skatīts: 2024. gada 2. martā.
3. ↑  Ethnic Groups of the Philippines. Bagobo

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Bagobo***.
Osvalds Darbiņš (ap 1930).
**Osvalds Darbiņš** (1905—1983) bija latviešu žurnālists un sabiedriskais darbinieks. Laikraksta "Rīgas Balss" redaktors (1957—1959). Nacionālkomunistu vajāšanu laikā 1959. gada oktobrī atlaists no amata, pēc tam strādāja Latvijas TV studijā par Programmas galvenās direkcijas galveno redaktoru (1960—1965).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1905. gada 30. augustā Biržu pagasta Riekstniekos lauksaimnieka Pētera Darbiņa un viņa sievas Dārtes ģimenē. Pirmā pasaules kara laikā kopā ar vecākiem devās bēgļu gaitās uz Krieviju.
Pēc atgriešanās dzimtenē mācījās Jēkabmiesta Valsts vidusskolā (1919—1925), tad strādāja par laborantu Rīgas pilsētas jaunatnes pētīšanas institūta laboratorijā. Darbojās Tautas augstskolas dramatiskajā studijā un iepazinās ar dzejnieci Austru Skujiņu, kura 1930. gadā rakstīja, ka

>  "[..] Darbiņš vējains, straujš un nepastāvīgs. Pasauli pārstaigājis, cietumos sēdējis, bijis aktieris, ģeogrāfijas students, radiotehniķis, fotogrāfs... Ak, velns viņu zin, kas viss. Nekur tas nepaliks pavisam, ne pie kā viņš ilgi neapstāsies — mans draugs, mans mūžīgais klaidonis... Nekad Darbiņš nebūs liels mākslinieks, ievērojams zinātnieks, slavēts un pelts politiķis, kārtīga darba strādnieks vai ari godīgs ģimenes tēvs. Viņš-cilvēces ilgu un nemiera iemiesojums, mūžīgā alka — šis bālais puisis ar skaistām acīm."
> 
> 
> 

1929. gadā sāka studēt Vīnes Universitātes Filozofijas fakultātes Pedagoģijas nodaļā (1929—1933), 1932. gadā laikrakstā "Pēdējā Brīdī" publicēja tēlojumu "Dāniete Vīnes kafejnīcā". Pēc atgriešanās dzimtenē strādāja par statistiķi Latvijas Valsts statistikas pārvaldē (1934—1940), līdztekus darbojās Latvijas Bērnu draugu biedrības Leļļu teātrī" Lielajā Ķēniņa ielā 41/3.
1936. gadā apprecējās ar angļu valodas skolotāju Adelīnu Vilhelmīni Augusti Šteinu un viņiem piedzima meita Alda Darbiņa-Epnere un dēls Valdis Darbiņš.

Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā O. Darbiņš strādāja laikraksta "Darbs" redakcijā. Vērmahta iebrukuma laikā devās bēgļu gaitās uz Uzbekijas PSR, 1942. gadā mobilizēts Sarkanajā armijā, darbojās 43. gvardes latviešu strēlnieku divīzijas laikrakstā "Latviešu Strēlnieks".

Pēc kara beigām strādāja Latvijas Valsts izdevniecībā par redaktora vietnieku (1947—1952) un žurnālā "Bērnība" (1952—1956), 1948. gadā izšķīrās no sievas Adelīnas, bija LKP Rīgas pilsētas Kirova rajona otrais sekretārs (1956—1957). 1957. gadā viņš izveidoja vakara laikrakstu "Rīgas Balss", pēc apsūdzības nacionālismā un atbrīvošanas no šī amata strādāja televīzijas studijā par Programmas galvenās direkcijas galveno redaktoru (1960—1965).
Pēc pensionēšanās 1966. gadā izdevniecība "Liesma" iespieda viņa pēdējo tulkojumu no krievu valodas: V. Mihailovs. Stāsts par čekistu.

Miris 1983. gada 2. maijā un apglabāts Rīgas Meža kapos.

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4  literatura.lv
2. ↑  Maija Edīte Runce. Leļļu teātris Latvijā. Karogs, Nr.10 (01.10.1989)
3. ↑  geni.com
**Spricis Edgars Mūkins** (1915—1984) bija latviešu sabiedriskais un politiskais darbinieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1915. gada 11. aprīlī Naukšēnu pagastā Spriča Mūkina ģimenē.
Darbojās nelegālajā Latvijas komjaunatnē, pēc Ulmaņa apvērsuma bija ieslodzīts Valmieras cietumā un Rīgas Termiņcietumā (24.08.1934 — 10.05.1937).
Pēc Latvijas okupācijas Spricis Edgars Mūkins bija LKP CK propogandists, 1940. gada 30. jūnijā viņu nosūtīja uzstāties ar aģitācijas runu Kirhenšteina dzimtās Mazsalacas "tautas sapulcē", vēlāk viņš darbojās Talsu apriņķa LKP komitejā, no 1941. gada 7. februāra bija laikraksta "Talsu Apriņķa Ziņotājs" redaktors.

Pēc Staļina nāves viņš kā LKP Daugavpils pilsētas komitejas sekretārs 1953. gada 22.-23. jūnija LKP CK plēnumā kritizēja Latvijas austrumu rajonu pārkrievošanas politiku.
Iecelts par Latvijas PSR Valsts plāna komitejas priekšsēdētāja vietnieku, bet nacionālkomunistu vajāšanu laikā 1959. gada augustā atlaists no amata un iecelts par Liepājas Pedagoģiskā institūta (LPI) direktoru. Pēc safabricētas LPI darbinieku vēstules sakarā ar Mūkina nacionālistiskiem uzskatiem viņu atcēla arī no šī amata un 1960. gada septembrī iecēla par Liepājas kokapstrādes kombināta "Baltija" direktoru.
Miris 1984. gada 21. novembrī Liepājā, apglabāts Liepājas Centrālkapos.

Sieva Jadviga Mūkina, dēls Edgars Mūkins (1948), astronoms, ģeoinformātikas speciālists un mikologs.

Atsauces
--------

1. ↑  myheritage.lv
2. ↑  „VIDZEMES GUBERŅAS CIETUMĀ, RĪGAS CENTRĀLCIETUMĀ u.c. CIETUMOS IESLODZĪTAJIEM LATVIJAS IEDZĪVOTĀJIEM KONFISCĒTO PIEZĪMJU BURTNĪCU, DIENASGRĀMATU UN VĒSTUĻU KOLEKCIJA" par 1905. — 1940. gadu1
3. ↑   Jānis Īvāns — varonis, nodevējs vai upuris? no pelecalasitava.lv
4. ↑  Извлечения из речи секретаря Даугавпилсского городского комитета КПЛ Э. Мукинса — о русификации восточных районов Латвии — на пленуме ЦК КПЛ 22-23 июня 1953 года no historyrussia.org, *Электронная библиотека исторических документов* (krieviski)
5. ↑  timenote.info
6. ↑  Komunists (Liepāja) — 1984.g. 23. novembris
7. ↑  Cemety.lv
8. ↑   Imants Vismins — liepājnieks, kam gēnos rucavnieka tiepīgums, irliepaja.lv 10.01.2022
**Pāvels Pizāns** (1918–1971) bija latviešu sabiedriskais un politiskais darbinieks. Laikraksta "Cīņa" redaktors, Nacionālkomunistu vajašanu laikā 1960. gada janvārī atlaists no amata. No 1961. gada maija Centrālā grāmatu veikala direktors. Viens no 17 latviešu komunistu vēstules atbalstītājiem 1971. gadā.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1918. gada 3. septembrī Asūnes pagasta Pilānos Aloiza Pizāna un viņa sievas Elizabetes, dzimušas Plesņas, ģimenē. Mācījās Asūnes skolā, bet no 1933. līdz 1938. gadam Aglonas ģimnāzijā. No 1938. gada oktobra līdz 1940. gada maijam dienēja Latvijas Republikas armijā. 

Pēc Latvijas okupācijas no 1940. gada jūlija līdz 1941. gada jūnijam strādāja Daugavpils apriņķa laikraksta "Taisneiba" redakcijā. Vācu okupācijas laikā no 1942. līdz 1944. gadam bija štāba priekšnieks Viļa Samsona vadītajā partizāņu nodaļā. 1943. gadā ievainots, ārstējās Maskavā, 1944. gadā pēc atgriešanās frontē Lubānas mežos atkārtoti ievainots. 

1944. gadā strādāja Daugavpils izpildkomitejā, VK(b)P CK kadru nodaļā, bet no 1944. gada oktobra līdz 1946. gada martam bija LK(b)P CK laikraksta "Cīņa" lauksaimniecības nodaļas vadītāja vietnieks, līdz 1947. gada septembrim – Liepājas laikraksta Komunists redaktors. No 1947. līdz 1950. gadam mācījās VK(b)P Augstākajā partijas skolā Maskavā. No 1950. līdz 1951. gadam bija VK(b)P CK instruktors Maskavā, pēc tam norīkots partijas darbā uz Latviju, un no 1951. gada jūlija līdz 1960. gada janvārim bija LKP CK laikraksta Cīņa galvenais redaktors. No 1951. gada septembra līdz 1956. gada janvārim bijis LKP CK biroja loceklis. LPSR Augstākās Padomes 4. sasaukuma deputāts.

Miris 1971. gada 12. jūnijā un apglabāts Rīgas Meža kapos.

Apbalvojumi
-----------

* Sarkanā Karoga ordenis (1944),
* Tēvijas Kara 1. pakāpes ordenis (1945).

Atsauces
--------

1. ↑  Solveiga Krūmiņa-Koņkova: Kontrole pār baznīcu LPSR un PSRS valsts drošības institūcijas
2. ↑  geni.com
**Daugavpils skrošu rūpnīca** ir sporta un medību munīcijas ražošanas uzņēmums. Rūpnīca celta 1885. gadā, tā atrodas Varšavas ielā 28 Daugavpilī.

Vēsture
-------

Skrošu rūpnīcas vēsturiskās iekārtas
Rūpnīca ir celta 1886. gadā Daugavpils centrālās daļas augstākajā vietā (Jaunbūvē), lai varētu izvietot ražošanas telpas dažādos līmeņos. Rūpnīca ir vairākkārt pārbūvēta un paplašināta — 1911. gadā tika uzbūvēts pašreizējais rūpnīcas tornis, kurš tiek izmantots arī mūsdienās — tas ir vienīgais joprojām strādājošais svina liešanas tornis Eiropā.
Jau no pašiem pirmsākumiem rūpnīcā galvenais ražošanas virziens ir bijis svina apstrāde — no tā izgatavoja skrotis, plombes, loksnes. 

Pēc Otrā Pasaules kara rūpnīca tika paplašināta, tika uzbūvēti jauni cehi, paaugstināts liešanas tornis, kā arī produktu sortiments papildināts ar metāla žogiem un pakulu apstrādi. Daugavpils skrošu rūpnīca bija viens no lielākajiem rūpniecības uzņēmumiem Daugavpilī.

2012. gadā izveidoja rūpnīcas muzeju, kurā apkopota informācija par rūpnīcas vēsturi un produkciju, kā arī apmeklētājiem tika atvērta daļa no vēsturiskā ražošanas ceha.

Ražošana
--------

Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas rūpnīca pārtrauca žogu un pakulu ražošanu, bet attīstīja sporta un medību munīcijas ražošanu.

Daugavpils skrošu rūpnīcā tiek ražota medību un sporta munīcija gludstobra un pneimatiskajiem ieročiem. Tāpat tiek izgatavotas svina plombas, makšķerēšanas piederumi u.c. Produkcija tiek gan realizēta uz vietas, gan eksportēta uz ārzemēm.

Tūrisms
-------

Rūpnīcas svina liešanas tornis
Daugavpils skrošu rūpnīcas tornis ir kļuvis par vienu no Daugavpils industriālajiem simboliem. Tas ir arī pilsētai raksturīgās sarkano ķieģeļu arhitektūras paraugiem. „Viena no plašākajām un glītākajam ielām Jaunbūvē ir Varšavas iela, kas atstāj glītu iespaidu ar savām celtnēm un apstādījumiem. Īpatnēja celtne še ir ap 30 m augstais četrstūrainais skrošu fabrikas tornis," rakstīts Daugavpils ceļojuma aprakstā „Daugavas Vēstnesī."  Jau 20. gadsimta 30. gados, kad rūpnīca īslaicīgi bija pārtraukusi darbību dēļ īpašnieku maiņas, pilsētnieki ierosināja torni pārvērst par skatu torni. No skrošu liešanas torņa var redzēt Daugavpils pilsētas centru, Baznīckalnu, Daugavpils cietokšņa vaļņus un citus nozīmīgus objektus.

Atsauces
--------

1. ↑  Rūpnīcas vēsture[novecojusi saite]
2. ↑  "Kā asaras birst skrotis" A.Krilovs Latgales Laiks Arhivēts 2016. gada 4. martā, *Wayback Machine* vietnē.>
3. ↑  "Daugavpilī - unikāla sarkano ķieģeļu arthitektūra" Egita Terēze Jonāne Latgales Laiks[novecojusi saite]
4. ↑  «"Daugavpils iebraucēja skatījumā" Daugavas Vēstnesis 3.lpp. 1939.07.18». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 6. aprīlī. Skatīts: 2013. gada 8. februārī.
5. ↑  «"CHRONIKA "Ekskursants 6.lpp. 1933.06.01». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 6. aprīlī. Skatīts: 2013. gada 8. februārī.

Ārējās saites
-------------

* DSR Oficiālā mājaslapa
**Teksts** ir mutvārdos izteikts vai rakstveidā fiksēts loģiski strukturēts, funkcionāli vienots jēdzieniski saistītu izteikumu kopums vai atsevišķs izteikums. Literatūrā teksts ir jebkurš objekts, ko var "lasīt", vai šis objekts ir literārais darbs, ielas apzīmējums, ēku izvietojums pilsētas blokā vai apģērbu stils. Tas ir saskaņots zīmju kopums, kas pārraida kādu informatīvu vēstījumu. Šis simbolu komplekts tiek uzskatīts par informatīvā ziņojuma saturu, nevis tā fizisko formu vai veidu, kurā tas ir attēlots.

Tekstu veido ne tikai teikumi, kuriem ir pašiem savs gramatiskais centrs, bet ir sastopami arī izsacījumi - patstāvīgas vienības bez gramatiskā centra *Tavu brīnumu! Jā! Nē!* un atrautas teikuma daļas, kuras saprotamas tikai kontekstā *Plūst un plūst Daugavas ūdeņi. Lēni. Mierīgi.*
Tekstu raksturo mērķtiecība, pilnīgums, sakarīgums, pabeigtība. Nejaušu teikumu, izsacījumu un atrautu teikuma daļu virknējums nav uzskatāms par tekstu. Teksta mērķtiecība ir ievērota, ja visi teikumi un izsacījumi loģiski pakļaujas galvenā temata izklāstam. Teksta pilnīgumu raksturo iecerētā satura realizēšana. Teikumu un izsacījumu tematiskais saistījums norāda uz sakarīgumu. Par teksta pabeigtību liecina kopsavilkums — īpaši secinājumi vai vispārinājumi.

Literatūras kritikas jomā "teksts" attiecas uz konkrētā rakstiskā raksta oriģinālo informācijas saturu, proti, "darba teksts" ir sākotnējais simboliskais burtu kopums, kas sākotnēji izveidots, neņemot vērā turpmākās izmaiņas, pasliktināšanos, komentārus, tulkojumus, paratekstus utt. Tāpēc, kad literārā kritika ir saistīta ar "teksta noteikšanu" tā ir saistīta ar to, ka tiek nošķirts sākotnējais informācijas saturs neatkarīgi no tā, vai tas ir pievienots vai atņemts, no formas un satura, kā tas parādās konkrētajā teksta dokumentā.

Atsauces
--------

1. ↑  Valodniecības pamatterminu skaidrojošā vārdnīca, Rīga: Valsts valodas aģentūra, 2007
2. ↑  J.Lotman, The Structure of the Artistic Text, 1977
No iedzīvotājiem pilnībā iztukšots Krimas tatāru ciemats 1945. gadā pirms krievu kolonistu ierašanās
**Etniskā tīrīšana** ir politika, kuras mērķis ir citas etniskās piederības personu piespiedu izraidīšana no noteiktas teritorijas, tā var izpausties dažādos veidos, sākot no etnisko grupu masveida pārvietošanas un piespiedu emigrācijas līdz pat deportācijai un genocīdam.

Vēsturē
-------

Romas impērijas valdnieki bieži paverdzināja vai no savām zemēm padzina veselas tautas. Pazīstamākais piemērs bija ebreju izsūtīšana pēc sacelšanās Jūdejā 70. gadā pēc Kr. ebreji kļuva par klejojošu tautu bez dzimtenes. Viduslaikos jebkuras valsts valdnieki, kas savā teritorijā uzņēma ebrejus, apstākļiem mainoties, jutās tiesīgi tos atkal izraidīt.

1604.—1605. gadā Persijas valdnieks Abāss I Lielais padzina no Austrumarmēnijas aptuveni 300 tūkstošus armēņu.

1502. gadā un 1609.—1614. gadā no Spānijas tika izraidīti daudzi musulmaņi.

Ziemeļamerikā angļu kolonisti padzina no savām zemēm desmitiem indiāņu cilšu, piespiežot tās dzīvot rezervātos, kas bieži vien nebija piemēroti dzīvošanai. Arī Āfrikas dienvidos un Austrālijā vietējās ciltis no savām zemēm padzina vācieši, holandieši un angļi, un zemi ieņēma baltādainie kolonisti.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Etniskā tīrīšana***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* NKC: ph216811

 |

 |
Plakanciema (*Плаканенъ, Plakahnen*) kaujas apkārtnes karte gar Misas upes krastiem (pēc 1900. gada).
1.Daugavgrivas latviešu strēlnieku bataljona apbalvotie karavīri ar poručiku F.Briedi pēc Jura krustu saņemšanas 1915. gadā.
**Plakanciema kauja** jeb **kauja pie Plakaniem** bija viena no pirmajām latviešu strēlnieku kaujām Pirmā pasaules kara laikā pret Vācijas armijas uzbrukumu Rīgas frontē, kas notika 1915. gada 29. oktobrī pie Misas upes tilta. Kaujas rezultātā 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku bataljons piespieda pretinieku atkāpties aiz Vidzemes un Kurzemes guberņu robežas.

Vēsture
-------

1915. gada oktobra vidū 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku bataljons saņēma uzdevumu apturēt straujo Vācijas armijas uzbrukumu Rīgai un nostabilizēt frontes līniju gar Vidzemes guberņas robežu.
Strēlniekiem vajadzēja uzbrukt vācu armijas 376. kājnieku pulka 2. bataljonam, kas nesen bija pārnācis pāri Misas upei un sācis ierīkot priekštilta pozīciju, izvietojot tur ierakumus ar četriem ložmetējiem.
Latviešu strēlnieku uzbrukums tika balstīts uz pārsteigumu, ātru rīcību un dažādu darbību koordināciju. Katram 1. rotas strēlniekam tika izsniegtas četras rokas granātas, 60 karavīri uzvilka baltos apmetņus, jo tikko bija uzsnidzis plāns sniegs. Kad uzbrucēji pielīda pietiekoši tuvu vācu pozīcijām, desmitos vakarā tika dots signāls un sākās trieciens.

Metot rokas granātas, latviešu strēlnieki strauji iebruka vācu ierakumos. Tajā pašā laikā krievu artilēristi apšaudīja Misas upes laipas un pretinieka galveno aizsardzības līniju. Ienaidnieka karavīri apjuka un, ciešot smagus zaudējumus, atkāpās pāri upei, atstājot placdarmu latviešu strēlnieku rokās.

Zaudējumi
---------

Kaujā strēlnieki zaudēja sešus kritušos – Juri Butenieku, Frici Ērmani, Rūdolfu Hofmani, Kristapu Krūmiņu, Jāni Nauri un Kirijanu Šnurovu. Viņi visi apbedīti Rīgas Brāļu kapos, bet no astoņiem ievainotajiem vēlāk nomira Jāzeps Brūveris un Jānis Skuja. Vāciešu pusē krita 31 karavīrs, 34 tika saņemti gūstā un 45 ievainoti. Strēlnieki kaujā ieguva vācu ložmetēju un 35 šautenes.

Piemiņa
-------

Kaujas simtgades atcerei Ķekavas novada pašvaldība 2015. gadā Plakanciemā uzstādīja piemiņas akmeni (akmeņkaļi Guntis Pandars un Pēteris Zvaunis).

Literatūra
----------

* Līgotņu Jēkabs. *Latweeschu Strehlneeku Bataljoni. Skizes un episodes ar walstsdomneeka J. Goldmana autografu un dauds fotografiskeem usnehmumeem no bataljonu dsihwes*. Pēterpils: J. A. Kukurs, 1916.

Atsauces
--------

1. ↑  Plakanciemā atklāj akmens zīmi strēlnieku pirmajai kaujai un uzvarai[novecojusi saite] Ģirts Kondrāts, *aprinkis.lv*, 2015. gada 6. novembrī

Ārējās saites
-------------

*
Ķīnas Tautas Republikas karogs
**Ķīnas Tautas Republikas karogs** (ķīn. 五星紅旗 Piecu zvaigžņu sarkanais karogs) tika pieņemts 1949. gada 1. oktobrī. Pēc Ķīnas Tautas Republikas izveidošanas bija vajadzīgs jauns karogs, kas simbolizētu jauno valsti. Tika izsludināts konkurss par jauno karogu. Atsaucās ap 3000 cilvēku, bet 38 karogu varianti nokļuva finālā. Par uzvarētāju kļuva Zengs Liansongs, kurš dzīvoja vienā no Ķīnas Tautas Republikas provincēm un pēc profesijas bija ekonomists un arī aktieris. Ķīnas Tautas Republikas karoga izskatu, izmantošanu un citus jautājumus, kas saistīti ar to, regulē speciāls likums.

Karogs ir sarkanā krāsā. Kreisās puses augšā atrodas liela, piecstaraina zvaigzne, bet pa labi no tās, atrodas četras mazākas zvaigznes, kuras ir izkārtotas puslokā. Par karoga izskatu ir daudz skaidrojumu. Sarkanā krāsa tiek saistīta gan ar komunismu, gan arī ar varoņu asinīm, kuri gāja bojā revolūcijas laikā. Dzelteno krāsu skaidro kā Ķīnas kultūras un vēstures pagātnes simbolu. Visvairāk skaidrojumu ir četrām mazajām zvaigznēm. Tradicionāli šīs zvaigznes tiek saistītas ar četrām šķirām, kuras formulēja Mao Dzeduns. Tās ir strādnieki, zemnieki, sīkburžuāzija un patriotiskie ķīniešu kapitālisti. Mūsdienās populārā interpretācija ir, ka četras zvaigznes simbolizē, visvairāk pārstāvētās profesijas Ķīnas Tautas Republikas komunistiskajā partijā, respektīvi, zemniekus, strādniekus, skolotājus un karavīrus. Cits traktējums, kas sakņojas vēsturē, ir saistīts ar Ķīnas karogu laika posmā no 1913. līdz 1928. gadam. Tobrīd valsts karogs sastāvēja no četrām svītrām, kuras simbolizēja četras lielākās etniskās grupas, kas dzīvo Ķīnā. Pavisam noteikti ir zināms, ka lielākā zvaigzne simbolizē Ķīnas komunistiskās partijas vadošo lomu.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Āzijas valstu karogi |
| --- |
|  |
| 
* Afganistāna
* Apvienotie Arābu Emirāti
* Armēnija
* Austrumtimora4
* Azerbaidžāna1
* Bahreina
* Bangladeša
* Butāna
* Bruneja
* Ēģipte3
* Filipīnas
* Gruzija1
* Indija
* Indonēzija4
* Irāna
* Irāka
* Izraēla
* Japāna
* Jemena3
* Jordānija
* Kambodža
* Katara
* Kazahstāna1
* Kipra
* Kirgizstāna
* Korejas TDR
* Korejas Republika
* Krievija1
* Kuveita
* Ķīna
* Laosa
* Libāna
* Malaizija
* Maldīvija
* Mjanma
* Mongolija
* Nepāla
* Omāna
* Pakistāna
* Saūda Arābija
* Singapūra
* Sīrija
* Šrilanka
* Tadžikistāna
* Taivāna2
* Taizeme
* Turcija1
* Turkmenistāna
* Uzbekistāna
* Vjetnama

 |
|  |
| Pašpasludinātās valstis | 
* Abhāzija1
* Dienvidosetija1
* Kalnu Karabaha1
* Ziemeļkipra1

 |
|  |
| Atkarīgās teritorijas | 
* Indijas Okeāna Britu Teritorija3
* Kokosu (Kīlinga) Salas4
* Ziemsvētku Sala4

 |
|  |
| 
* 1 daļēji Eiropā vai tai tiek pieskaitīta
* 2Ķīnas Republika (Taivāna) ir ANO oficiāli neatzīta valsts
* 3 daļēji Āfrikā vai tiek tai pieskaitīta
* 4 daļēji vai pilnīgi Austrālijā un Okeānijā

 |

 |
**Ērkšķuzāles** (latīņu: *Scolochloa*) ir monotipiska ģints graudzāļu dzimtā, kurā ir klasificēta tikai viena augu suga — **ūdens ērkšķuzāle** (*Scolochloa festucacea*). Ērkšķuzāles ir sastopamas Eiropas centrālajā un ziemeļu daļā, Āzijā un dažviet Ziemeļamerikā. Baltijas reģiona austrumdaļā reti un izklaidus, tostarp Latvijā reti — pārsvarā valsts austrumdaļā. Augu grupas aug upju un ezeru piekrastes joslā, seklūdenī. Augs ir ierakstīts Latvijas Sarkanajā grāmatā 3. kategorijā, to apdraud būvniecība ezeru piekrastē un izbraukšana ar laivām.

Ģintī senāk bija iekļauta vēl viena suga — *Scolochloa arundinacea*, taču tā mūsdienās tiek klasificēta *Arundo* ģintī kā suga *Arundo donax*.

Apraksts
--------

Ūdens ērkšķuzāle ir daudzgadīgs, 100—200 cm garš lakstaugs ar ložņājošu, resnu sakneni. Stiebrs ir stāvs, kails, spēcīgs, un tas pie pamata var būt pacils. Lapas ir 15—40 cm garas un 0,4—1,5 cm platas, tām ir ļoti raupja mala. Lapas maksts ir kaila. Mēlīte ir nošķelta, līdz 0,6 cm gara. Ziedu skara ir plaša, 10—30 cm gara. Vārpiņas ir saplacinātas, aptuveni 1 cm garas, katrā vārpiņā 3—4 ziedi. Vārpiņas plēksnes ir īsākas nekā vārpiņa, gari smailas, ar gaišu apmali. Ārējā zieda plēksne ir divzobaina, ar ļoti īsu akotu. Auglis ir 0,2—0,3 cm garš grauds ar matiņu pušķi galā. Zied jūnija beigās un jūlijā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «ūdens ērkšķuzāle - Scolochloa festucacea (Willd.) Link - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2023-01-08.
2. ↑  «Scolochloa Link | Plants of the World Online | Kew Science». *Plants of the World Online* (angļu). Skatīts: 2023-01-08.
Latvijas aizsargu *Nopelnu krusts*
Latvijas aizsargu *Nopelnu krusta* lentīte.
**Aizsargu Nopelnu krusts** bija Latvijas aizsargu organizācijas augstākā goda zīme no 1927. līdz 1940. gadam. To piešķīra par varonību vai izcilu darbību aizsargu organizēšanā un apmācībā.

Goda zīme "Aizsargu Nopelnu krusts" tika nodibināta 1927. gadā. Mērķis bija godināt tos cilvēkus, kas veikuši pašaizliedzīgu darbu valsts iekšējā miera un kārtības uzturēšanā. Goda zīmes piešķiršanu izlēma aizsargu valde, kas sastāvēja no aizsargu priekšnieka un pa vienam vēlētam aizsargu priekšstāvim no Latvijas novadiem. Piešķiršanu bija jāakceptē Iekšlietu ministram. Ar Aizsargu Nopelnu krustu varēja apbalvot arī valsts amatpersonas, karavīrus un ārzemniekus.

Goda zīme bija balts, emaljēts krusts ar zelta malām uz ozollapu vainaga fona. Vidū rombs ar sarkanu fonu, kurā attēlota roka, kas satvērusi zobenu. Lente sarkan—balt—zelta krāsās. Goda zīme bija jānēsā svētkos un svinīgos pasākumos. Izskata autors bija mākslinieks Kasparsons. Reizē ar šo goda zīmi tika nodibināta arī Aizsargu medaļa Par uzcītību.

Pēdējoreiz apbalvojums tika pasniegts 1939. gada 20. martā, ko noteica 1938. gadā pieņemtais likums "Par ordeņiem un goda zīmēm".

Atsauces
--------

1. ↑  «Jaunas aizsargu goda zīmes (Iekšlietu Ministrijas Vēstnesis, Nr.168)». *periodika.lv*. 1927. gada 20. novembrī. 1. lpp. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020-02-03. Skatīts: 2020-09-01.
2. ↑  «Ordenis un medalis aizsargiem par nopelniem (Pēdējā Brīdī. Nr.238)». *periodika.lv*. 1927. gada 17. decembrī. 4. lpp. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020-02-03. Skatīts: 2020-09-01.
3. ↑  «Grāmata "Apbalvojumi Latvijas Republikā 1918-1940 - K. Ducmane", Izdeva: Latvijas Vēstures muzejs, 1993. gads, Rīga». *fajans.lv* (lv-LV). 46. lpp. Skatīts: 2022-06-12.

Ārējās saites
-------------

* Aizsargu Nopelnu krusts
**Ēriks Mesters** (dzimis 1926. gada 20. decembrī, miris 2009. gada 8. novembrī) bija latviešu teologs, Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas arhibīskaps un Rīgas arhibīskaps no 1986. līdz 1989. gadam.

Biogrāfija
----------

Otrā pasaules kara laikā Ēriks Mesters bija Sarkanās armijas karavīrs. No 1956. līdz 1959. gadam viņš strādāja par konsultantu Latvijas PSR Nacionālajā ekonomikas padomē. No 1960. līdz 1967. gadam viņš studēja teoloģiju Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas seminārā Rīgā. 1969. gada 8. jūnijā viņš tika ordinēts par priesteri Rīgas Svētās Trīsvienības luterāņu baznīcā, kurā viņš kopš 1968. gada bija vikārs. No 1969. līdz 1986. gadam viņš bija Svētās Trīsvienības baznīcas mācītājs, bet no 1972. līdz 1986. gadam mācītājs arī Dalbes pagastā. No 1980. gada viņš bija Latvijas baznīcas Konsistorijas biedrs.

Mesters tika ievēlēts par Rīgas arhibīskapu 1986. gada 15. aprīlī Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas ārkārtas sinodē. Šajā amatā viņš sekoja Jānim Matulim, kurš nomira 1985. gada augustā. 1986. gada 24. augustā Rīgas Jaunajā Svētās Ģertrūdes baznīcā viņu konsekrēja Upsālas emeritētais arhibīskaps *Olof Sundby*. No 1986. līdz 1989. gadam Mesters mācīja ētiku Rīgas teoloģiskajā seminārā.

Ēriks Mesters bija pazīstams kā esošās padomju kārtības atbalstītājs. Nemierīgajos astoņdesmitajos gados, kad triju valstu tautas alka pēc neatkarības, Mesters atbalstīja Padomju varu. Latvijas baznīcas Konsistorijā viņa attieksme nebija neapstrīdama, un droši vien tas bija galvenais iemesls, kas noveda pie viņa aiziešanas pensijā 1989. gadā.

2005. gadā tika izdota viņa grāmata "Latvijas evan̦g̓ēliski luteriskās baznīcas vēsture : (1944-1990)". Dažus gadus pirms tam viņš uzrakstīja dažas luterāņu arhibīskapu biogrāfijas.

Ēriks Mesters nomira 82 gadu vecumā 2009. gada 8. novembrī Rīgā.

Atsauces
--------

1. ↑
2. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 12. oktobrī. Skatīts: 2018. gada 29. novembrī.
3. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 16. novembrī. Skatīts: 2018. gada 29. novembrī.
4. ↑  "Ēriks Mesters" Arhivēts 2016. gada 2. aprīlī, *Wayback Machine* vietnē. *St. John's Church, Riga*. Retrieved on 17 December 2017.
5. ↑  Ēriks Mesters. *Latvijas evan̦g̓ēliski luteriskās baznīcas vēsture: (1944-1990)*. Rīgā : Klints, 2005. ISBN 9789984674100.
6. ↑  "Sēru vēsts. +Ēriks Mesters, arhibīskaps emeritus"[novecojusi saite], *Evangelical Lutheran Church of Latvia*, Riga. Retrieved on 17 December 2017.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 14225417
* LCCN: n2007075732
* ISNI: 0000 0000 4012 6418

 |

 |
**Romāns Peļcs** ( 1937. gada 11. augusts, Odesa, PSRS — 2022. gada 10. oktobris, Toronto ) bija ukraiņu izcelsmes kanādiešu šahists, PSRS sporta meistars (1961) , FIDE meistars (1981), cienījamais treneris PSRS (1971), FIDE treneris (2005).

Kopš 1975. gada viņš dzīvoja Kanādā .

Biogrāfija
----------

Pelts dzimis Odesā 1937. gada 11. augustā.  1959. gadā Pelts Odesā nodibināja šaha skolu. Septiņi no viņa pirmajiem audzēkņiem kļuva par lielmeistariem: Ļevs Alburts, Sems Palatņiks, Volodimirs Tukmakovs, Valērijs Beims, Konstantīns Lerners, Leonīds Jurtajevs un Boriss Kanzlers. Viņš 1971. gadā bija PSRS studentu izlases oficiālais treneris, kurā spēlēja Anatolijs Karpovs un Oleksandrs Beļavskis.

Savas karjeras sākumā viņš 1962. gadā Minskā ieņēma 15. vietu (pārspēja Anatoliju Banņiku ) un spēlēja pirmajā padomju komandā, kas uzvarēja 1964. gada Pasaules studentu čempionātā Krakovā, Polijā.

Pelcs ieradās Kanādā 1978. gadā. Pēc pārcelšanās uz Monreālu viņš 1979. gadā nodibināja pirmo Kanādas šaha skolu. Vēlāk viņš apmetās uz dzīvi Toronto un tur turpināja studijas. Pelcs Kanādas izlasē piedalījās trīs šaha olimpiādēs : Lucernā 1982. gadā un Salonikos 1984. un 1988. gadā. 

1981. gadā Pelcs saņēma FIDE meistara titulu.  2001. gadā viņš tika uzņemts Kanādas šaha slavas zālē. 

Pelcs nomira Toronto 2022. gada 10. oktobrī 85 gadu vecumā.

Sporta rezultāti
----------------

Piezīmes
--------

1. ↑  *Бердичевский И. А.* Шахматная еврейская энциклопедия. — М.: Russian Chess House, 2016. — С. 184. — ISBN 978-5-94693-503-6.
2. 1 2  Gaige, Jeremy (1987), Chess Personalia, A Biobibliography, McFarland, p. 323, ISBN 0-7864-2353-6
3. ↑  «Chess Academy of Canada». Skatīts: 2008-04-21.
4. ↑  OlimpBase :: the encyclopaedia of team chess
5. ↑  «Canadian Chess». Skatīts: 2023-06-26.
6. ↑  «Roman Pelts». *Steeles Memorial Chapel* (en-CA). Skatīts: 2022-10-12.
**Kliments Vorošilovs** (krievu: *Климент Ефремович Ворошилов*), saukts arī par **Klimu Vorošilovu** (*Клим Ворошилов*, dzimis 1881. gada 4. februārī [v.s. 23. janvārī], miris 1969. gada 2. decembrī), bija padomju militārais darbinieks un politiķis. Lai arī Vorošilovs netiek uzskatīs par izcilu militāro stratēģi, tomēr tas netraucēja Vorošilovam rekordilgi (34,5 gadus) ieņemt amatu PSKP Centrālās komitejas Politbirojā. Tiek uzskatīts par vienu no visuzticamākajiem Josifa Staļina sabiedrotajiem.

Biogrāfija
----------

Dzimis dzelzceļnieka ģimenē. 1903. gadā iestājies KSDSP. Pēc Februāra revolūcijas Krievijā bija Petrogradas padomes loceklis. Krievijas pilsoņu kara laikā darbojās Caricinas rajonā, kur kļuva par Staļina sabiedroto. Pēc Mihaila Frunzes nāves kļuva par PSRS aizsardzības ministru — Armijas un kara flotes tautas komisāru. 1935. gadā kļuva par PSRS maršalu. Atbalstīja Staļinu Lielā terora gados.

Ziemas kara laikā pret Somiju no 1939. gada novembra līdz 1940. gada janvārim komandēja padomju karaspēka uzbrukumu, tomēr sliktās vadības un plānošanas dēļ tika atcelts no amata un par Armijas un kara flotes tautas komisāru tika iecelts Semjons Timošenko. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Vorošilovs vadīja PSRS ziemeļrietumu armijas, tomēr arī šoreiz tika atcelts un Vorošilova vietā nāca spējīgākais Georgijs Žukovs. No 1945. līdz 1947. gadam organizēja padomju varas nodibināšanu Ungārijā. 1960. gadā, kad PSRS vadīja Ņikita Hruščevs, Vorošilovu atcēla no vadošiem amatiem, tomēr, kad par partijas vadītāju kļuva Leonīds Brežņevs, Vorošilovu atkal iecēla vairākos, vairāk gan "dekoratīvos", amatos.

Vorošilova vārdā bija nosauktas vairākas PSRS pilsētas — Vorošilovgrada (no 1935. gada (t.i. vēl dzīvam esot) līdz 1958. gadam un no 1969. līdz 1990. gadam) — tagad Luhanska, Ukrainā; Vorošilovska (no 1935. gada līdz 1943. gadam) — tagad Stavropole, Krievijā; Vorošilova (no 1935. gada līdz 1957. gadam) — tagad Usurijska, Krievijā.

Vorošilova vārdā tika nosaukti Otrā pasaules kara laika padomju tanki KV.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kliments Vorošilovs***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 19736258
* LNB: 000087468
* LCCN: n84161427
* ISNI: 0000 0001 1022 142X
* GND: 118770373
* SELIBR: 302114
* SUDOC: 143718304
* BNF: cb122632458 (data)
* BIBSYS: 2082452
* NLA: 35135814
* NKC: skuk0001447
* CiNii: DA04321119

 |

 |
**Pļavas zeltene** (*Lysimachia nummularia*) ir zelteņu suga, kura ir diezgan plaši izplatīta Eiropā un ir ieviesusies Ziemeļamerikā. Sastopama bieži visā Latvijas teritorijā, kur dažāda lieluma klājeniskas audzes aug platlapju un jauktos mežos, upju krastu nogāzēs, mitrās pļavās un grāvjos.

Apraksts
--------

Pļavas zeltene ir daudzgadīgs, neliels lakstaugs ar gulošu, ložņājošu stublāju, kas zaro un mezglos sakņojas, kails. Lapas ir pretējas, ieapaļas vai olveidīgas ar gludu malu, īsu kātu un strupu galu. Uz lapām ir tumši dziedzeri. Ziedi lieli, pa vienam garā kātā lapu žāklēs. Kauslapas zaļas, līdz pamatam dalītas 5 olveidīgās daļās ar smailu galu. Vainags spilgti dzeltens, aptuveni divreiz garāks nekā kauss, arī dalīts 5 daļās. Uz vainaglapām iekšpusē mēdz būt sarkani punkti. Putekšņlapas īsas. Auglis ir lodveidīga piecvāršņu pogaļa. Sekmīgi izplatās veģetatīvi vairojoties. Zied jūnijā, jūlijā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «pļavas zeltene - Lysimachia nummularia L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2024-03-20.
**Magnoliju dzimta** (*Magnoliaceae*) ir dzimta magnoliju rindā. Tajā ir divas ģintis: Magnolijas (*Magnolia*) un *Liriodendron.*

Atšķirībā no vairuma segsēkļiem, kuru ziedu daļas ir izvietotas gredzenos, magnoliju dzimtas augliem putekšņlapas, lapas un auglenīcas ir novietotas spirālē uz koniskas ziedgultnes. Šāds izkārtojums ir sastopams dažos fosilajos augos, un tiek uzskatīts, ka tā ir agrīna iezīme segsēkļu morfoloģijā. Magnoliju dzimtas ziediem ir daļas, kuras nav skaidri klasificējamas kā kauslapas vai vainaglapas, savukārt segsēkļiem, kas attīstījušies vēlāk, šīs divas daļas ir viegli nodalāmas.

Klasifikācija
-------------

Dzimtā ir aptuveni 219 sugas, un tās izplatās subtropu Ziemeļamerikas austrumos, Meksikā un Centrālamerikā, Rietumindijā, tropiskajā Dienvidamerikā, Indijas dienvidos un austrumos, Šrilankā, Indoķīnā, Malēzijā, Ķīnā, Japānā un Korejā.

Magnoliju dzimtā klasificēto ģinšu skaits ir apstrīdēts. Daži autori dzimtā nodala līdz 17 ģintīm, tostarp *Alcimandra*, *Lirianthe*, *Manglietia*, *Michelia*, *Pachylarnax*, *Parakmeria*, *Talauma* un *Yulania*. Tomēr daudzi jaunākie pētījumi ir izvēlējušies visas Magnoliju apakšdzimtas (*Magnolioideae*) ģintis apvienot Magnolia ģintī. Tādējādi mūsdienās tiek uzskatīts, ka magnoliju dzimta ietver tikai divas ģintis — Magnolijas (*Magnolia*) un *Liriodendron*.

Galerija
--------

* Magnolia amoena*Magnolia amoena*
* Magnolia campbellii*Magnolia campbellii*
* Magnolia figo*Magnolia figo*
* Magnolia liliifera*Magnolia liliifera*
* Magnolia sieboldii*Magnolia sieboldii*
* Magnolia stellata*Magnolia stellata*

Atsauces
--------

1. ↑  Wendy B. Zomlefer. *Guide to flowering plant families* (Nachdr. izd.). Chapel Hill : University of North Carolina Pr, 1998. 430. lpp. ISBN 978-0-8078-4470-0.
2. ↑  «Magnoliaceae in Flora of China @ efloras.org». *www.efloras.org*. Skatīts: 2024-03-04.
3. ↑  «Magnolia Classification Information». *www.magnoliasociety.org*. Skatīts: 2024-03-04.
*Canary Wharf*
**Apvienotā Karaliste** ir augsti attīstīta postindustriāla valsts. Apvienotās Karalistes ekonomika ir 9. lielākā ekonomika pasaulē pēc IKP, rēķinot pēc pirktspējas paritātes (2018. gadā).

Lielbritānijas ekonomikas vadošā nozare ir pakalpojumu nozare (3/4 no IKP). Tās vadošo lomu ieņem finanšu komponents (27,7 % no IKP), kas nosaka valsts specializāciju starptautisko ekonomisko attiecību sistēmā. Lielbritānija eksportē 10 % pasaules pakalpojumu — banku, apdrošināšanas, brokeru, konsultāciju un datorprogrammēšanas pakalpojumus.

Otra svarīgākā Lielbritānijas ekonomikas nozare — rūpniecība (18,6 % no IKP), tā ir pārstāvēta divos apakšsektoros: kalnrūpniecībā (2,2 % no IKP) un apstrādes rūpniecībā (14,7 % no IKP). Mašīnas un transports, rūpniecības preces un ķīmiskās vielas ir galvenie Apvienotās Karalistes eksporta veidi.

Lauksaimniecība, kas nodrošina aptuveni 2/3 iekšzemes pārtikas vajadzību, veido tikai 1 % no IKP, bet būvniecība — 6,1 %.

Kopš pagājušā gadsimta 70. gadiem Ziemeļjūras naftas ieguve ir ne tikai samazinājusi naftas produktu importu, bet arī radījusi ievērojamus tirdzniecības ieguvumus.

Valsts importē 6 reizes vairāk rūpniecības preču nekā izejvielu. Tās nozīmīgākais eksportētājs ir Amerikas Savienotās Valstis. 7 no 10 lielākajām preču piegādātājām Apvienotajai Karalistei ir ES valstis.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Apvienotās Karalistes ekonomika***.
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
Bijusī villa, kurā notika sanāksme, tagad muzejs
**Vanzē konference** (vācu: *Wannseekonferenz*) bija piecpadsmit augsta ranga nacistiskās Vācijas valdības un SS pārstāvju sanāksme1942. gada 20. janvārī Berlīnes Vanzē rajonā. Konferencē tika noteikti veidi un līdzekļi "ebreju jautājuma galīgajam atrisinājumam" — Eiropas ebreju iedzīvotāju genocīda programmai (holokausts).

Līdz konferences sākumam Hitlers jau bija pieņēmis fundamentālu lēmumu par ebreju jautājuma risināšanas mērķiem un līdzekļiem. Konferencē tika apspriesti tehniska rakstura jautājumi. Viens no tiem bija jaukto ebreju-āriešu laulību problēma — vai uzskatīt par ebrejiem cilvēkus, kuru viens no vecākiem ir ebrejs, bet otrs vācietis, un kā rīkoties ar tiem, kuru vecvecāki ir ebreji. Par šo jautājumu lēmums netika pieņemts, un tas tika atlikts uz nākamajām sanāksmēm.

Ādolfs Eihmanis, kurš sastādīja konferences protokolu, informēja klātesošos, ka saskaņā ar Hitlera iepriekš izdotu rīkojumu nekavējoties jāsāk ebreju izceļošana uz Austrumeiropu (okupēto Poliju, kur vēlāk tika uzcelta lielākā daļa koncentrācijas nometņu). Protokolā nav pieminētas gāzes kameras un krematorijas, bet runāts par "smagu darbu, kurā, jācer, lielākā daļa mirs", un ka nevienu izdzīvojušo nedrīkst atstāt dzīvu, jo viņi būtu atdzimšanas kodols.

Eiropas maršruti uz iznīcināšanas nometnēm
Saskaņā ar konferencē pieņemto politiku nacistu iestādes izveidoja nāves nometņu tīklu, kas bija paredzēts cilvēku iznīcināšanai. No 1942. līdz 1944. gadam šajās nometnēs tika nogalināti 3 miljoni ebreju.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Vanzē konference***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 142579062
* LCCN: n82026725
* GND: 2120044-0

 |

 |
**Bugrina** (krievu: *Бугрино*) ir ciemats Krievijas ziemeļos, Ņencu autonomajā apvidū. Kolgujevas salas vienīgā pastāvīgi apdzīvotā vieta, Kolgujevas ciema padomes centrs. Izvietojies salas dienvidos pie Bugrjankas ietekas Remenkas līcī. Ciematā ir sākumskola, bērnudārzs, pasts, kultūras nams, ambulance ar aptieku, divi veikali, helikopteru lidlauks. No ciema 479 iedzīvotājiem 452 ir ņenci.

Vēsture
-------

Salu atklāja pomori 13.—14. gadsimtā. Ilgu laiku tā palika neapdzīvota, kaut arī pomori to regulāri apmeklēja medību sezonas laikā. Pirmie 1767. gadā salā apmetās vecticībnieku kopiena, bet pēc gada cingas dēļ no 70 cilvēkiem dzīvi bija palikuši tikai četri. Kolonisti salā apmetās zemnīcās, ko ziemeļnieki sauc par bugranām *(буграна)*, no kā arī cēlies Bugrinas nosaukums. 1790. gadā salā tika nomitināta ņencu kopiena, kura tundras apstākļiem piemerotā tradicionālā dzīvesveida dēļ (cingas profilaksei lietoja pārtikā jēlu gaļu) veiksmīgi izdzīvoja. 19. gadsimta vidū salā dzīvoja vairāk kā 100 ņencu, no kuriem Bugrinā 6, bet pārējie kopā ar ziemeļbriežu ganāmpulkiem klejoja pa tundru.

1926. gadā tika izveidota Kolgujevas ciema padome un Bugrina kļuva par tās centru. 1936. gadā uzceltas vairākas mājas, internātskola, maizes ceptuve, veikals un klejotāji pakāpeniski sāka pārcelties uz mājām. Kopš 1915. gada ar pārtraukumiem darbojas Bugrinas polārā meteostacija.

1957. gadā uz salu sakarā ar kodolieroču izmēģināšanas poligona izbūvi uz Kolgujevu pārcēlās lielākā daļa no Novaja Zemļas ņenciem ar saviem ziemeļbriežu ganāmpulkiem.

Atsauces
--------

1. ↑  «Администрация Колгуеского сельсовета. ОБЩАЯ ИНФОРМАЦИЯ». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 25. septembrī. Skatīts: 2020. gada 18. janvārī.
2. ↑  «Администрация Колгуеского сельсовета. Краткая историческая справка». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 25. septembrī. Skatīts: 2020. gada 18. janvārī.
"Skotu kafejnīca" (tagad banka) Ļvivā — starpkara matemātiķu pulcēšanās vieta
Banaha kaps Ļvivā
**Stefans Banahs** (poļu: *Stefan Banach*) (dzimis 1892. gada 30. martā, miris 1945. gada 31. augustā) - poļu matemātiķis. Viens no Ļvivas matemātikas skolas ievērojamākamajiem pārstāvjiem. Funkcionālanalīzes klasiķis.

Biogrāfija
----------

**Stefans Banahs** dzimis 1892. gada 30. martā Krakovā (Austroungārijā). Banaha tēvs (Stefans Grečeks (*Stefan Greczek*)) bija nodokļu ierēdnis, bet māte, ar kuru tēvs nebija precējies, pameta Stefanu, kad tas bija 4 dienas vecs. Dzimšanas apliecībā kā Banaha māte tika ierakstīta Kataržina Banaha, kuras identitāte nav skaidra, jo Banaha tēvs līdz mūža galam slēpa Stefana mātes identitāti.

Jau apmeklējot pamatkolu un ģimnāziju Krakovā, parādījās Banaha spējas matemātikā. Tomēr pēc ģimnāzijas beigšanas, tā kā nodarbošanās ar matemātiku nesolīja nekādas karjeras iespējas, Banahs izvēlējās studēt Ļvivas Tehniskās Universitātes Inženierijas fakultātē. Neilgi pēc Pirmā pasaules kara sākuma, Banahs devās uz dzimto Krakovu, kur kopā ar domubiedru pulciņu sāk nodarboties ar dažādu matemātisku problēmu risināšanu.

Pēc kara Banahs 1920. gadā bija viens no Polijas Matemātiskās biedrības dibinātājiem, bet 1920. gadā viņš atkal pārceļas uz Ļvivu un sāk pasniegt Ļvivas universitātē. 1922. gadā, pretēji vispārpieņemtajai praksei, jo Banaham nebija izglītība matemātikā, viņš tiek habilitēts par docentu, bet 1924. gadā — par profesoru.

Banahs, kopā ar pārējiem Ļvivas skolas pārstāvjiem ar matemātiku parasti nodarbojās vakaros Ļvivas kafejnīcās (populārākā vieta "Skotu kafejnīca" (*Kawiarnia Szkocka*)), kur troksnī un pūlī aizrautīgi diskutēja par matemātiku. 1932. gadā Banahs publicēja savu galveno darbu, kas kļuvis par matemātikas klasiku — *Théorie des opérations linéaires (Teoria operacji liniowych)*.

Neilgi pirms Otrā pasaules kara Banahs kļuva par Polijas Matemātiskās biedrības prezidentu. PSRS okupējot Polijas austrumdaļu, Banahs turpināja nodarboties ar matemātiku, bet kad Ļvivu 1941. gadā ieņēma vācu karaspēks, matemātikas studijas nācās pamest. 

Kaut arī Banahs pēc kara bija plānojis pārcelties uz Krakovu, tomēr 1945. gadā viņš mirst. Apglabāts Ļvivā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Stefans Banahs***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Mūsdienu Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 4992585
* LCCN: n86118445
* ISNI: 0000 0000 8084 1061
* GND: 11865697X
* SUDOC: 031635121
* BNF: cb12281286s (data)
* BIBSYS: 90829602
* MGP: 12681
* NLA: 35728297
* NDL: 01030291
* NKC: ola2002151534
* SBN identifikators MILV048255 nav derīgs.
* RLS: 000046514
* CiNii: DA01024263

 |

 |