recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Catatonia** bija 90. gadu vidū un beigās Lielbritānijā un pārējā Eiropā populāra velsiešu rokgrupa. *Catatonia* dibināta Kārdifā 1992. gadā, un tās radošo kodolu veidoja vokāliste Kerisa Metjūza un ģitārists Markss Robertss. Grupa laida klajā četrus studijas albumus, no kuriem populārākais bija 1998. gada ieraksts *International Velvet*, kas Lielbritānijā sasniedza trīskārša platīna albuma statusu, un 1999. gada albums *Equally Cursed and Blessed*, kas ieguva platīna diska statusu. Abi šie albumi britu pārdotāko albumu sarakstā sasniedz pirmo pozīciju. Vairums dziesmu ir angļu valodā, dažas velsiešu vai abās valodās.

Saasinoties Metjūzas problēmām ar alkoholu, viņa 2001. gadā nonāca rehabilitācijas klīnikā. Koncerttūre, kas bija ieplānota ceturtā albuma *Paper Scissors Stone* atbalstam, tika atcelta, bet 21. septembrī paziņots par grupas izjukšanu.

Metjūza turpina darboties kā solomāksliniece, arī pārējie grupas bijušie dalībnieki iesaistījušies dažādos muzikālajos projektos.

Jau pēc grupas izjukšanas iznāca trīs labāko dziesmu izlases, bet 2015. gadā — visu četru studijas albumu *deluxe* versijas ar singlu b-puses dziesmām, retumiem, koncertversijām, ārpus standarta albumiem palikušajām kompozīcijām, videoklipiem.

Diskogrāfija
------------

* Way Beyond Blue (1996)
* International Velvet (1998)
* Equally Cursed and Blessed (1999)
* Paper Scissors Stone (2001)

Atsauces
--------

1. ↑  Grupa Catatonia izbeidz savu darbību delfi.lv; 24-09-2001
2. ↑  "Catatonia" soliste Kerisa Metjūza izdod pirmo soloalbumu tvnet; 16-07-2003
3. ↑  Kerisa Metjūza dodas Lielbritānijas turnejā un gatavojas jauna albuma izdošanaidelfi; 20-07-2006
**Herberts Heinike** (vācu: *Herbert Heinicke*; 1905. gada 14. marts Portualegri — 1988. gada 4. aprīlis Hamburga) bija Vācijas starptautiskais meistars šahā (1953).

Biogrāfija
----------

Piedzimis bagāta vācu imigranta ģimenē Brazīlijā. 1914. gadā Heinikes ģimenes zemes īpašumi tikuši nacionalizēti un tā atgriezusies Vācijā. Beidzis ģimnāziju Erfurtē, pēc tam mācījies komerclietas un strādājis kafijas eksporta kompānijā. 1936. gadā nodibinājis pats savu eksporta kompāniju.

Septiņpadsmit reizes uzvarējis Hamburgas pilsētas šaha čempionātos un piedalījies astoņos Vācijas šaha čempionātu finālos, kur lielāko panākumu sasniedzis 1953. gadā Berlīnē, kad aiz Volfganga Uncikera ieņēmis 2. vietu. Veiksmīgi piedalījies arī starptautiskos šaha turnīros: 1939. gadā bijis 3. vietā Bādelsterē, 1941. gadā uzvarējis Grācā, bet 1949. gadā Oldenburgā kopā ar Nikolasu Rossolimo dalījis 3.-4. vietu aiz uzvarētājiem Elmāra Zemgaļa un Jefima Bogoļubova.

Pārstāvējis Vācijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādē piedalījies 1952. gadā;
* Eiropas komandu šaha čempionātā piedalījies 1957. gadā;
* neoficiālajā Pasaules šaha olimpiādē piedalījies 1936. gadā. Komandu vērtējumā izcīnījis bronzas medaļu, bet individuālajā vērtējumā izcīnījis sudraba medaļu.

Par panākumiem turnīros FIDE 1953. gadā Heinikem piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu. Miris no miokarda infarkta.

Atsauces
--------

1. ↑  Deutsche Schacheinzelmeisterschaft 1953 in Berlin
2. ↑  
Das Internationale Turnier 1939 in Bad Elster
3. ↑  Oldenburg (1949)
4. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Herbert Heinicke
5. ↑  OlimpBase :: European Men's Team Chess Championship :: Herbert Heinicke
6. ↑  OlimpBase :: unofficial Chess Olympiads :: Herbert Heinicke

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 20269400
* ISNI: 0000 0003 9743 8836
* BIBSYS: 90068732

 |

 |
**Argentīnas salas** (franču: *Îles Argentines*, angļu: *Argentine Islands*) ir ap 7 km gara un līdz 2 km plata salu grupa paralēli Antarktīdas pussalas rietumu krastam Belinshauzena jūrā Antarktīdā. Sastāv no vairākiem desmitiem nelielu saliņu, lielākās no kurām ir Urugvajas sala, Galindesa sala un Skuas sala. No Greiema krasta tās atdala līdz 8 km platais Penolas šaurums.

Salas 1903.—1905. gados atklāja Francijas antarktiskā ekspedīcija Žana Batista Šarko vadībā un nosauktas par godu Argentīnas Republikai par tās valdības dāsnumu un vēlīgumu attiecībā pret ekspedīciju.

Argentīnas salu Vinterailendas salā 1935. gada 14. februārī tika ierīkota Britu Greiema Zemes ekspedīcijas ziemošanas nometne. Tajā pat vietā 1947. gada 7. janvārī tika ierīkota Lielbritānijas polārstacija Ardžentainailendsa. 1954. gadā stacija tika pārcelta uz blakus esošo Galindesa salu, bet 1996. gadā pārdota Ukrainai un pārdēvēta par Vernadsku.

Atsauces
--------

1. ↑  SCAR Composite Gazetteer[novecojusi saite]
**Ernests Pole** (1872-1914) bija viens no pirmajiem latviešu profesionālajiem arhitektiem. Viņš kopā ar Eiženu Laubi projektējis Rīgas Latviešu biedrības nama pārbūvi 1908. gadā. Rīgā pēc viņa projektiem uzceltas 37 daudzstāvu mūra dzīvojamās ēkas, no tām ievērojamākā ir bijusī Rīgas IV Savstarpējās kredītsabiedrības bankas ēka Brīvības ielā 38 (uz Elizabetes ielas stūra).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1872. gada 8. oktobrī Lutriņu pagasta Birznieku māju saimnieka ģimenē. Mācījās Saldus privātskolā un Kuldīgas divklasīgajā ministrijas skolā. Turpināja mācības Baltijas skolotāju seminārā Kuldīgā (1888-1892), kur izcēlies ar kaligrāfa un zīmētāja dotībām. 1891. gadā sarīkoja pirmo teātra izrādi savā dzimtajā Lutriņu pagastā.
No 1892. līdz 1901. gadam strādāja par skolotāju Liepājā, kur nodarbojās arī ar ērģeļspēli. 

1901. gadā kā eksterns beidza Ārensburgas ģimnāziju Sāmsalā un studēja Novoaleksandrijas Lauksaimniecības un mežkopības institūtā (1901-1903). Studijas turpināja Rīgas Politehniskā institūta arhitektūras nodaļā (1904-1908), ko beidza ar arhitekta grādu. Praktizējās arhitekta Konstantīna Pēkšēna būvniecības birojā.

1910. gadā kopā ar K. Pēkšēnu projektēja J. Ozoliņa namu Brīvības ielā 88 (uz Matīsa ielas stūra) un Smilšu ielā 10. Pēc E. Poles projektiem celta Piekto Vispārējo Dziesmu svētku koka svētku ēka, Rīgas Savstarpējās kredītsabiedrības nams Brīvības bulvāra un Elizabetes ielas stūrī, Rīgas Amatnieku krājaizdevu kases nams Krišjāņa Barona un Elizabetes ielas stūrī (vēlāk Latvijas Nacionālās bibliotēkas galvenā ēka), nams Elizabetes un Pulkveža Brieža ielu stūrī.

Miris Rīgā 1914. gada 25. februārī, apbedīts Meža kapos.

Projektētās ēkas
----------------

Lielākā daļa ēku ieturētas neoklasicisma formās, dažas arī nacionālā romantisma un citu racionālistisko jūgendstila novirzienu stilistikā. Pazīstamākais no Ernesta Poles projektētajiem namiem ir Rīgas Latviešu biedrības nams Merķeļa ielā 13 (1909), ko viņš projektēja kopā ar citu pazīstamu latviešu arhitektu Eiženu Laubi.

Citas projektētās ēkas:

* Brīvības iela 38 (Rīgas IV Savstarpējās kredītsabiedrības bankas ēka)
* Brīvības iela 88
* Smilšu iela 10

Attēli
------

* Vidus iela 4Vidus iela 4
* Strēlnieku iela 1Strēlnieku iela 1
* Brīvības iela 38Brīvības iela 38
* Brīvības iela 88Brīvības iela 88
* Brīvības iela 88Brīvības iela 88

Ārējās saites
-------------

* Rīgas Jūgendstila centrs

Atsauces
--------

1. ↑  «Arhitekts Ernests Pole un "Sieviete baltā"». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2013. gada 27. jūlijā.
**Eltadžs Seferli** (azerbaidžāņu: *Eltac Səfərli*; dzimis 1992. gada 18. maijā Baku) ir Azerbaidžānas starptautiskais lielmeistars šahā (2008).

Biogrāfija
----------

Vairākkārt pārstāvējis Azerbaidžānu Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos dažādās vecuma grupās, kurās izcīnījis trīs zelta medaļas: 2002. gadā Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos U10 vecuma grupās un 2003. gadā Eiropas jauniešu šaha čempionātā U12 vecuma grupā. 2007. gadā dalījis otro vietu Azerbaidžānas šaha čempionātā. Tajā pašā gadā uzvarējis Hogevēnas (Nīderlande) šaha turnīrā *Essent Open*, apsteidzot Jevgeņiju Postniju un Janu Smētu. 2010. gadā Sanktpēterburgā uzvarējis Mihaila Čigorina memoriālā. 2015. gadā dalījis pirmo vietu starptautiskajā šaha turnīrā Dubaijā. 2021. gada maijā izcīnījis 4. vietu Azerbaidžānas šaha čempionātā.

Piedalījies Pasaules kausa izcīņās šahā pēc izslēgšanas sistēmas, kurās lielāko panākumu guvis 2013. gadā, kad iekļuvis 2. kārtā, kurā zaudējis Hikaru Nakamuram. 2015. gadā 1. kārtā zaudējis Čabam Balogam.

Pārstāvējis Azerbaidžānas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādēs piedalījies 4 reizes (2010-2016);
* Eiropas komandu šaha čempionātā piedalījies 3 reizes (2011-2015). Komandu vērtējumā izcīnījis zelta (2013) un sudraba (2011) medaļas. Individuālajā vērtējumā izcīnījis bronzas (2013) medaļu;
* Pasaules komandu šaha čempionātos piedalījies 2 reizes (2013, 2019).

Par panākumiem turnīros FIDE 2006. gadā Seferli piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2008. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  Safarli wins the Chigorin Memorial in St. Petersburg 2010
2. ↑  Grandmaster Dragan Solak wins 17th Dubai Open Chess Tournament
3. ↑
4. ↑  «2013 World Cup». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 21. oktobrī. Skatīts: 2016. gada 25. novembrī.
5. ↑  «2015 World Cup». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 22. novembrī. Skatīts: 2016. gada 25. novembrī.
6. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Eltaj Safarli
7. ↑  OlimpBase :: European Men's Team Chess Championship :: Eltaj Safarli
8. ↑  OlimpBase :: World Men's Team Chess Championship :: Eltaj Safarli

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Ernests Mediņš** (1988. gada 23. februārī) ir latviešu mūziķis, sitaminstrumentālists, Profesionālā sitaminstrumentu ansambļa "Perpetuum Ritmico" dalībnieks.

Biogrāfija
----------

Ernests ir absolvējis Jāzepa Vītola Mūzikas akadēmijas sitaminstrumentu klasi pie pasniedzēja Edgara Saksona (2011) un maģistrantūrā pie pedagogiem R. Zaļupes un E. Saksona (2014). Piedalījies meistarklasēs pie *Wolfgang Haffner* (Vācija), *Jojo Mayer* (ASV), *Dave Weckl* (ASV), *Marta Klimasara* (Polija), *Gert Mortensen* (Dānija) u.c.

Ernests Mediņš ir Latvijas Nacionālās operas un baleta, kā arī Latvijas Nacionālā simfoniskā orķestra mūziķis. Tāpat sadarbojies ar tādiem Latvijas orķestriem un kolektīviem kā kamerorķestri *Sinfonietta Rīga*, Liepājas Simfonisko orķestri un pūtēju orķestri *Rīga*. Sadarbojies kā solists ar Valsts akadēmisko kori un Jauniešu kori *Kamēr*. Ernests veidojis un piedalījies dažādu mūzikas projektus gan akadēmiskajā, gan popmūzikā. Kā mūziķis piedalās arī Nacionālā Teātra izrādēs. Mūziķim ir bijusi cieša sadarbība ar komponistu Jēkabu Nīmani, džez-popa apvienību *Neaizmirstulītes* , kā arī ar dziesminieku *Goran Gora*.

Atsauces
--------

1. ↑  «Mediņu muzikālais dzimtas koks ar glezniecisku zaru mūsdienās». *lr1.lsm.lv*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019-09-27. Skatīts: 2019-09-27.
2. ↑  «Ernests Medins (Latvia)-2019- | Percussion Ukmergė». *percussionukmerge.lt*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019-09-26. Skatīts: 2019-09-27.
3. ↑  «Perpetuum Ritmico». *www.facebook.com* (latviešu). Skatīts: 2019-09-27.
4. ↑   Perpetuum Ritmico - The Rite of Spring. Atjaunināts: 2019-09-27
5. ↑  «Ernests Mediņš». *www.opera.lv*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019-09-27. Skatīts: 2019-09-27.
6. ↑  «Latvijas Nacionālais Simfoniskais Orķestris». *lnso.lv* (latviešu). Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019-09-27. Skatīts: 2019-09-27.
7. ↑  «Ernests Mediņš: man ir tas gods teikt - mans vecvectētiņš ir Jēkabs Mediņš.». *www.parmuziku.lv* (latviešu). Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019-09-27. Skatīts: 2019-09-27.
1066. gadā radītā Čikas lūgšanu grāmata
**Čika** (horvātu: *Čika*, latīņu: *Chicca*; dzimusi 11. gadsimta pirmajā pusē Zadarā, mirusi pēc 1095. gada Zadarā) bija horvātu benediktiešu mūķene, Zadaras Svētās Marijas baznīcas dibinātāja. Viņa arī ir pazīstama kā Čikas stundu grāmatas autore, kas ir vecākā Eiropā saglabājusies lūgšanu grāmata personīgajai lietošanai.

Čika bija Dujama un Vekenegas meita, priora Madi radiniece, Andrija sieva un Vekengas māte. Viņa bija dižciltīgās patriciešu Madi ģimenes locekle. Pēc vīra nāves 1066. gadā Čika ar ģimenes palīdzību atklāja Zadaras Svētās Marijas klosteri. Karalis Petars Krešimirs IV, klosteri pakļaujot zem karaliskās aizsardzības, Čiku nodēvēja par savu māsu, lai gan šāda radniecība tiek apšaubīta.

Atsauces
--------

1. ↑  Josip Bratulić i Stjepan Damjanović, Hrvatska pisana kultura, 1. svezak, 8. - 17. stoljeće, str. 54, ISBN 953-96657-3-6
2. ↑  «"Časoslov opatice Čike" prva rukopisna knjiga nastala u Hrvatskoj - Vijesti - Index.hr». index.hr. Skatīts: 2015-08-28.
3. ↑  Stipišić, J. i M. Šamšalović, ur. Codex Diplomaticus Regni Croatiae, Dalmatiae et Slavoniae, sv. 1. Zagreb: Izdavački zavod Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti, 1967. p. 102. (Dalje: CD I)
Hora acs aritmētika
**Hora acs** ir sens ēģiptiešu simbols, visu redzošā, visu zinošā dieva tēls. Ēģiptē acs pārsvarā veica drošības un aizsarga funkciju. Pazīstamākā ēģiptiešu mākslas maniere ir cilvēka acs ar piekūna pazīmju papildinājumu.

Šis izplatītais Ēģiptes amulets bija tā saucamā Vadžitas acs – zizlī iestrādāta debesu dieva Hora piekūnacs. Acs te simbolizē plašu redzesloku un zināšanas, zizlis – valdnieka varu. Uzskatīja, ka šāds amulets nodrošina neievainojamību un mūžīgu auglību.

Raksturojums
------------

Vadžitas acs amulets
Ēģiptiešu Vadžita, acs ar spirālveida līniju apakšā, aizgūta no dažu vanaga sugu galvas spalvu krāsojuma, ir debesu dieva – piekūna Hora simbols, kas ietver ne tikai tā spēju visu redzēt, bet arī kosmisko veselumu. Ēģiptiešu mīts vēsta, ka Hora mēness acs cīņā ar Setu tika izdurta un pēc tam atjaunota. „Horus acs" [iii], tā ir viņa labā acs jeb solārā, saules acs; viņa kreisā jeb mēness acs ir „vedjat" jeb „udjat" acs („veidota vesela, atjaunota", abas tikušas izgrieztas Sītam (Ozīriss)). Acis tika gleznotas vai izgrieztas ēģiptiešu kapenēs, lai aizsargātu mirušos. Acu pāris, kas tika zīmēts uz agrīnajiem zārkiem, deva iespēju mirušajam redzēt savu pēcnāves dzīvi; jaunajā pasaulē acs uz zārka vai mūmijas nozīmēja spēju pasargāt no ļaunuma un nelaimes.

Atsauces
--------

1. ↑  Illustrated Dictionary of Symbols in Eastern adn Western Art by James Hall, IconEditions, An Imprint of HarperCollins Publishers, New York, 1994
2. ↑  *Wadjet* (angliski)
Ar **tiesību parašām** (**paražām**) saprot rīcības veidu, kas ir noformējies tā ilgstošas pielietošanas laikā un tiek atzīts no valsts puses kā vispārējs noteikums. Vēsturiski kā pirmais tiesību avots izveidojās tiesību parašas. Tādejādi ne katra paraša ir tiesību paraša, bet tikai tā, kura atbilst valsts (sabiedrības) interesēm.

Tiesību parašas bija galvenais tiesību avots vergturu iekārtā un feodālismā, piemēram, talions — nodarīt vainīgajam tādu pašu ļaunumu, ko viņš veicis. Daudzi tā laika tiesību avoti ir sistematizētas tiesību parašas, piemēram, XII tabulu likumi.

Tiesību paraša var darboties, ja ir šādi nosacījumi:

1. paraša tiek atzīta par tiesību parašu tajā sabiedrībā, kurā tā ir izveidojusies;
2. parašai jāpastāv jau noteiktu laika periodu (vietējā paraša Anglijā tiek uzskatīta par darbojošos "kopš mūžīgiem laikiem" vai ne mazāk kā 40 gadus);
3. paraša nedrīkst būt pretrunā publiskajai kārtībai un labiem tikumiem vai jābūt saprātīgai (anglosakšu tiesību lokā).

Anglosakšu tiesību lokā parašai jāatbilst arī tādām prasībām kā darbības nepārtrauktība, izmantošana atbilstoši mierīgai vienošanai, saistošs spēks, konkrētība un vienotība (vienāda izpratne).

Tiesību parašas var iedalīt trijās daļās:

1. parašas, kuras papildina likumu; to uzdevums ir precizēt tās likuma frāzes un terminus, kuras lietotas nozīmē, kura atšķiras no vispārpieņemtās, piemēram, "saprātīga cena", "ļaunprātīga tiesību izmantošana";
2. parašas, kuras darbojas jautājumos, kuri likumos nav risināti, tomēr arvien pieaugošā tiesiskā regulējuma rezultātā šo tiesību paražu nozīme arvien vairāk samazinās;
3. pretrunā likumam esošas paražas, kuras arī nav nozīmīgas, jo likuma un parašas kolīzijas gadījumā parasti tiek piemērots likums.

Nostiprinoties valstiskumam un valstu centralizācijai tiesību parašu pielietojums samazinās. Tiesību parašas, kuras tiek iekļautas normatīvajos aktos vai kļūst par tiesu precedentu pamatu, pārstāj būt par tiesību avotu.

Mūsdienās tiesību parašu loma nav nozīmīga. Kā tiesību avots tas saglabā lomu tikai tajos gadījumos, kuri ir nepieciešami likuma pielietošanai vai likumā noteiktajos gadījumos.

Tomēr joprojām nozīmīga loma tiesību parašām kā tiesību avotam saglabājas tirdzniecības tiesībās un starptautiskajās tiesībās. Paraša par tiesību avotu, piemēram, ir atzīta ANO 1980. gada Konvencijā par preču starptautisko pirkšanu—pārdošanu.
Zirgu tramvajs starp Baldoni un Ikšķili (ap 1930).
Baldones Ikšķiles zirgu dzelzceļš kartē.
**Tramvaju satiksme Baldonē** bija viens no sabiedriskā transporta veidiem Baldonē, kas to savienoja ar Ikšķiles staciju. Tramvajs vienkāršā valodā dēvēts par "trulīti".

Vēsture
-------

Pēc dzelzceļa līnijas Rīga—Orla izveides 1863. gadā no Ikšķiles stacijas pāri Daugavas pārceltuvei līdz Baldones kūrortam atklāja diližansu satiksmi.
Pirmā pasaules kara laikā Vācijas impērijas armija 1916. gada pavasarī no Vecumnieku stacijas līdz cauri Mercendarbei uzbūvēja normālplatuma dzelzceļu (1435 mm), bet gatavojoties Daugavas forsēšanai 1917. gada septembrī, no Baldones līdz savām pozīcijām ierīkoja šaursliežu (600 mm) dzelzceļu.

Pēc kara beigām 1921. gada rudenī atklāja aptuveni 12 km garu zirgu tramvaja satiksmes līniju no Ķeguma prospekta Baldonē līdz pārceltuves prāmim pie Vēveru mājām Daugavaas kreisajā krastā. 1922. gada rudenī atjaunoja sliedes no Daugavas labā krasta līdz Ikšķiles stacijai. Zirgu tramvajs darbojās tikai kūrorta sezonā. Vēlākos gados zirgu vilkto trulīti brīžiem nomainīja vagoniņš ar motoru. Tramvaja līniju likvidēja 1940. gadā, 1941. gadā pēc vācu okupācijas sliedes nojauca.

* Šaursliežu dzelzceļš pāri Daugavai pie Ikšķiles (1917. gada oktobris)Šaursliežu dzelzceļš pāri Daugavai pie Ikšķiles (1917. gada oktobris)
* Baldones zirgu tramvaja vagoniBaldones zirgu tramvaja vagoni
* Baldones zirgu tramvajsBaldones zirgu tramvajs

Atsauces
--------

1. 1 2  «Zirgu tramvajs TRULĪTIS». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 1. februārī. Skatīts: 2019. gada 12. jūlijā.
2. ↑  Toms Altbergs, Karīna Augustāne, Ieva Pētersone. *Dzelzceļi Latvijā*. Rīga: Jumava, 2009, 30. lpp. ISBN 978-9984-38-698-0

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Tramvaju satiksme Baltijas valstīs Valsts karogs: Igaunija Valsts karogs: Latvija Valsts karogs: Lietuva |
| --- |
|  |
| Igaunija | 
* Tallina
* *Kuresāre*

 |
|  |
| Latvija | 
* Daugavpils
* Liepāja
* Rīga
* *Jūrmala*
* *Baldone*

 |
|  |
| Lietuva | 
* *Klaipēda*
* *Kauņa*
* *Viļņa*
* *Palanga*

 |
|  |
| *kursīvs* — bija tramvaju satiksme |

 |
**Transantarktīdas kalni** (angļu: *Transantarctic Mountains*, spāņu: *Montañas Transantárticas*) ir Antarktīdu divās daļās sadaloša kalnu grēda, kas stiepjas cauri visam kontinentam no Rosa jūras līdz Vedela jūrai. Sākas Viktorijas Zemē pie Adēra raga un ar dažiem pārrāvumiem stiepjas līdz Kotsa Zemei. Atdala Rietumantarktīdu no Austrumantarktīdas un dalās vairākās patstāvīgās kalnu sistēmās, kas savukārt dalās nelielās grēdās ar saviem nosaukumiem. Augstākās virsotne ir 4528 m augstais Kirkpatrika kalns Karalienes Aleksandras grēdā.

Vēsture
-------

Transantarktīdas kalnus pirmais 1841. gadā no Rosa jūras puses ieraudzīja Džeimss Ross. Pirmais grēdu šķērsoja Roberts Skots ar biedriem Britu nacionālās antarktikās ekspedīcijas gaitā 1903. gada decembrī tā sauktā "Rietumu pārgājiena" laikā, kad tika atklāts Polārais plato. Grēdu nācās šķērsot, lai sasniegtu Dienvidpolu. Pirmais to izdarīja Ernests Šekltons 1908. gadā pa Bīrdmora glečeru, bet polu tā arī nesasniedza. 1911. gada polu sasniegušajās ekspedīcijās Skots šķērsoja grētu pa Bīrdmora glečeru, bet Roalds Amundsens - pa Aksela-Heiberga glečeru.

Grēdas lielākā daļa palika neizpētīta līdz pat 1950. gadiem, kad oepācijas *Highjump* un Starptautiskā ģeofizikas gada ietvaros tika veikta aerofotogrāfēšana un detāla kartēšana. Nosaukums "Transantarktiskie kalni" tika rekomendēts 1962. gadā.

Sausajās ielejās no 1969. līdz 1995. gadam kalnu darbojās polārstacija Vanda. Otrā grēdas galā pie Ronnes šelfa ledāja no 1965. līdz 1958. gadam darbojās argentīniešu stacija Sovrala. Kalnu pakājē Rosa jūras krastā darbojas vācu vasaras stacija Gondvana un itāļu Mariocukelli.

Ģeoloģija
---------

Transantarktīdas kalni ir ģeoloģiski ievērojami vecāki par pārējām kontinenta kalnu sistēmām, kas pārsvarā ir vulkāniskas izcelsmes. Grēda izveidojusies pirms apmēram 65 miljoniem gadu agrīnajā kainozojā tektoniska pacēluma rezultātā Rietumantarktīdas rifta veidošanās periodā, deformējoties Antarktīdas prekembrija vairogam. Sastāv galvenokārt no nogulumiežiem uz granīta un gneisa pamatnes.

Ledus no augstākā Austrumantarktīdas ledus vairoga pa vairākiem šļūdoņiem cauri grēdai notek uz Rosa jūras un Rietumantarktīdas ledus vairoga pusi. Šļūdoņi pamatā tek perpendikulāri grēdas asij un sadala to vairākās kalnu sistēmās. Tiek pieļauts, ka daudzi no šiem ledājiem atrodas uz lieliem ģeoloģiskajiem lūzumiem.

Grēdā novērojama arī vulkāniskā aktivitāte. Rosa jūras krastā atrodas vairāki aktīvi vulkāni, ievērojamākie no kuriem ir Erebuss Rosa salā un Melburna kalns Borkgrevinka krastā.

Atsauces
--------

1. ↑  Tectonics of the Transantarctic Mountains

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Transantarktīdas kalni***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 57146153195305252845
* LCCN: sh85136872
* GND: 4306115-1

 |

 |
**"Vilkaču mantiniece"** ir 1990. gadā uzņemta Latvijas mākslas filma divās sērijās. Filmas režisors un scenārija autors ir Gunārs Cilinskis un tā uzņemta studijā AL KO. Filma uzņemta pēc Ilonas Leimanes romāna "Vilkaču mantiniece".

Sižets
------

Filmas darbība notika 19. gadsimta 80. gados. Kāda pagasta nostūrī ezera krastā līdzās dzīvo divas dzimtas. Dievlodziņi un Vilkači. Ar sensenu naidu savstarpējās attiecībās. Tiesa, naida izpausmes jūtamas tikai Dievlodziņu mājās. Viņiem aizvien veicas sliktāk, uzkrīt slimības, lopu sērgas, labība nepadodas. Vilkačos viss aug griezdamies, un arī slimības iet ar līkumu. Tas liek domāt, ka Vilkačos labklājību panāk pesteļojot un nodarbojoties ar burvestībām. Ar laiku pret Vilkaču iemītniekiem izdevies noskaņot arī pārējos pagasta cilvēkus. Taču būtība ir pavisam cita. Vilkaču cilvēki, būdami kristīgi, nav aizmirsuši latviešu tautas senās tradīcijas un parašas, kas sakņojas cilvēka dzīvošanā, neatraujot sevi no dabas.

Lomās
-----

* Zane Jančevska — Alīne
* Andress Dvinjaninovs — Andrejs
* Gunārs Cilinskis — Dievlodziņu saimnieks
* Dace Everss — Dievlodziņu saimniece
* Antra Liedskalniņa — Zīlīte
* Jānis Paukštello — Gusts

**Lomās un epizodēs**: Marga Tetere, Ēvalds Valters, Juris Strenga, Līga Videniece, Ilze Vazdika, Velta Straume, Juris Laviņš, Jānis Zenne u.c.

Filmēšanas grupa
----------------

* Režisors: Gunārs Cilinskis
* Scenārija autors: Gunārs Cilinskis
* Operators: Valdis Eglītis
* Komponists: Pēteris Vasks
* Māksliniece: Ināra Antone
* Skaņu režisors: Viktors Jusins
* Montāžas režisore: Juta Brante
* Kostīmu māksliniece: Sandra Sila
* Grima mākslinieks: Jānis Rība
* Redaktore: Dzidra Smiltēna
* Direktors: Jānis Grunte

Ārējās saites
-------------

* Kino Muzejs[novecojusi saite]
* "Vilkaču mantiniece" *YouTube*
**Vilksa** (angļu: *Wilkes Station*) bija ASV un Austrālijas vissezonas polārstacija Austrumantarktīdā. Izvietota Bada krasta rietumu daļā Vinsēnas līča krastā. Staciju izveidoja amerikāņi Starptautiskā ģeofizikas gada programmas ietvaros. Pēc SĢG programmas beigām 1959. gada 7. februārī to pārņēma austrālieši, bet līdz pat 1961. gadam tajā darbojās kopēja amerikāņu un austrāliešu komanda.

Staciju 1957. gada sākumā 16 dienu laikā izveidoja 100 cilvēku liela komanda un oficiāli tā tika atklāta 29. janvārī. Pirmajā gadā tajā pārziemoja 24 cilvēku komanda.[1]

Jau pirmajos gados noskaidrojās, ka vieta stacijai izvēlēta neveiksmīgi un tā tiek intensīvi aizputināta. 1964. gadā izcēlās ugunsgrēks, kas izpostīja daļu stacijas infrastruktūras. Tajā pašā gadā tika uzsākta jaunās Keisi stacijas būve Ņūkomba līča pretējā krastā 2,5 km uz dienvidiem. Stacija tika slēgta 1969. gadā pēc jaunās stacijas nodošanas ekspluatācijā. Mūsdienās stacija lielākoties atrodas zem sniega un ledus, kas nokūst tikai siltās vasarās apmēram reizi piecos gados. Vilksas stacijai ir piešķirts aizsargājama vēstures pieminekļa statuss.[2]

Stacijā tika veikta plaša izpētes programma dažādās jomās. Glacioloģijas programmas īstenošanai 80 km no Vilksas uz Lo ledus kupola tika ierīkota vasaras stacija S2 *(Site-2)*, kas darbojās no 1957. līdz 1966. gadam.

Atsauces
--------

1. ↑  «Wilkes cultural heritage». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 29. septembrī. Skatīts: 2010. gada 30. aprīlī.
2. ↑  Cultural heritage sites on the Antarctic continent

Ārējās saites
-------------

* Wilkes History

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Amerikas Savienoto Valstu polārstacijas  |
| --- |
|  |
| Vissezonas stacijas | 
* Amundsenskota-Sautpola
* *Bērda*
* *Eitsa*
* *Elsvērta* /
* *Helita* /
* *Īstbeisa*
* *Litlamerika*
* Makmerdo
* Pālmera
* *Plato*
* *Saipla*
* *Vilksa* /

 |
|  |
| Vasaras stacijas un nometnes | 
* AGAP Sautfīlda
* Bērdkampa
* *Broktona*
* Keipširefa
* *Litlrokforda*
* *Neptuna*
* Pīterlenī
* *S2*
* Saipldoma
* WAIS Divaida

 |

 |



|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Austrālijas polārstacijas  |
| --- |
|  |
| Vissezonas stacijas | 
* Deivisa
* Keisi
* Makvoriailenda
* Mosona
* Vilksa /

 |
|  |
| Vasaras stacijas un nometnes | 
* Bešervēzailenda
* Bīverleika
* Doversa
* Edžvērtdeivida
* Hērdailenda
* Keipdenisona
* Vilkinsa

 |

 |
**Jurijs Ševļakovs** (dzimis 1959. gada 24. janvārī) ir bijušais krievu izcelsmes Latvijas futbolists, tagad - futbola treneris. Futbolista gaitas Ševļakovs sāka savas dzimtās Maskavas komandā CSKA, bet pēc dienesta armijā 1981. gadā nonāca savā pirmajā pieaugušo komandā Novorosijskas "Cement". Pēc vienas sezonas Novorosijskā, Ševļakovs nonāca Rīgas "Daugavas" sastāvā, kurā spēlēja līdz pat 1990. gadam, aizvadot komandā vairāk nekā 330 spēles. no 1991. gadā viņš devās uz savu pirmo ārzemju komandu Somijas Ilves. Pēc 3 sezonām Somijā, Ševļakovs atgriezās Latvijā, šoreiz Skonto sastāvā, ar kuru kopā kļuva par četrkārtēju Latvijas čempionu.

1992. gadā, kad tika atjaunota Latvijas futbola izlases darbība, Jurijs Ševļakovs kļuva par stabilu tās spēlētāju. Līdz pat savas karjeras beigām 1997. gadā, Ševļakovs bija Latvijas izlases kapteinis. 1998. gadā viņam tika piešķirta Latvijas pilsonība. Pēc futbolista karjeras beigšanas, Ševļakovs kļuva par treneri. Viņš iesāka kā "Skonto" dublieru komandas treneris, vēlāk kļuva par Latvijas U-21 futbola izlases trenera Jurija Andrejeva palīgu. Pēc Andrejeva aiziešanas no amata, Ševļakovs kļuva par U-21 izlases galveno treneri. Šobrīd Jurijs Ševļakovs ir Skonto FC un Latvijas izlases trenera palīgs.

Sasniegumi
----------

* Latvijas gada labākais futbolists - 1997
* Latvijas čempions - 4 (1994-1997)
* Latvijas kausa ieguvējs - 2 (1995, 1997)
* Latvijas čempionāta labākais aizsargs - 3 (1994-1996)

Ārējās saites
-------------

* *WorldFootball* profils (angliski)
* *National-Football-Teams* profils (angliski)
* *Transfermarkt* spēlētāja profils (angliski)
* *Transfermarkt* trenera profils (angliski)
* *Eu-football.info* profils (angliski)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Priekštecis: **Vitālijs Astafjevs**  |  **Latvijas gada labākais futbolists** 1997. gads | Pēctecis: **Mihails Zemļinskis**  |
**Juris Georgs Benjamiņš** (angļu: *Juris George Benjamin*, 1918. gada 29. jūlijs — 1993. gada 3. novembris) bija fotogrāfs un viens no krāsu fotogrāfijas pionieriem Latvijā.

Biogrāfija
----------

Juris Benjamiņš, dzimis kā **Georgs Aihers**, plaši pazīstamo Benjamiņu uzvārdu ieguva 1926. gadā, kad mātes vecākā māsa, izdevēja Emīlija Benjamiņa viņu adoptēja. Abām māsām bijusi noruna, ja Annijai būs vēl kāds bērns, tad Georgs tiks adoptēts un kļūs par "preses impērijas" mantinieku.

Beidzis Rīgas 1. vidusskolu. Pēc vidusskolas beigšanas mācības turpinājis Latvijas Universitātes Ķīmijas fakultātē. 1942. gadā saņēmis maģistra grādu ķīmijā.

Juris Benjamiņš ar fotogrāfiju bija cieši saistīts jau kopš bērnības un interesi par to nezaudēja līdz mūža galam. Viņš viens no pirmajiem Latvijā sāka nopietni nodarboties ar krāsu fotogrāfiju un krāsaino fotokopiju iegūšanu uz papīra. 

1940. gados Juris Benjamiņš ar ģimeni devās bēgļu gaitās. Pēc Otrā pasaules kara Juris Georgs Benjamiņš strādājis kā ķīmiķis Vācijā un Anglijā. Papildinājis zināšanas Lielbritānijas lielākajā ķīmijas rūpnīcā, 1952. gadā, Toronto, Kanādā, viņš nodibināja savu uzņēmumu "Benjamiņa fotolaboratorija", lai attīstītu krāsu filmas. Tā pamatnozare bija krāsu fotofilmu attīstīšana, kopēšana un palielināšana. Laika gaitā tas kļuva par vienu no lielākajiem savas jomas uzņēmumiem Kanādā. Brīvais laiks tika veltīts zemūdens alu pētniecībai, to fotografēšanai un filmēšanai. Pazīstamais franču zemūdens pētnieks Žaks Īvs Kusto, kas sadarbojās ar Juri Benjamiņu, vienai no alām pie Bahamu salām deva viņa vārdu.

Benjamiņam bija trīs bērni, meita Ilze un divi dēli — Pēteris un Juris. Juris Georgs Benjamiņš mira no insulta, uzņēmumu pārņēma viņa dēls Pēteris.

Benjamiņa fotolaboratorija
--------------------------

Savā ģimenes rūpnīcā izveidoja laboratoriju ar nosaukumu "Burtnieki", sasniegdams ātrus un augstus rezultātus krāsu fotogrāfijā un kino attīstībā. Laikrakstā "Laiks", intervijā ar Juri Georgu Benjamiņu: "Es droši vien piedzimu ar kameru rokās — no paša sākuma es centos uzlabot attēla kvalitāti". Viņa pirmās krāsu fotogrāfijas: ziedu kompozīcijas, tika publicētas žurnālā "Atpūta" otrajā daļā (1930. gada 28. februārī). 1940. gadā viņš iesniedza darbu "Praktiski pieteikumi krāsu fotogrāfijai" pie Latvijas Universitātes Ķīmijas fakultātes studentu biedrības, kurā piedalījās gandrīz katrs profesionālais Latvijas fotogrāfs. Darbā tika publicēti žurnālā "Ķīmijas Apskats". Darbā tika sniegts teorētiskais apraksts krāsu fotogrāfijas metodēm, tomēr, kā Juris Benjamiņš atzina, "lai iegūtu patiešām labu attēlu, ar teoriju vien nepietiek; ir vajadzīgs sevi nodot daudzās praktiskās nodarbībās."

Atsauces
--------

1. 1 2  «Juris Benjamins biografija». LAT CAN. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 24. decembrī. Skatīts: 2015. gada 4. decembrī.
2. ↑  «Juris Benjamins krasu fotografija». LAT FOTO. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2015. gada 4. decembrī.
Atlantijas okeāna pamatnes vecuma struktūra. Jaunākā daļa — sarkana, vecākā — zila
**Vidusatlantijas grēda** ir Atlantijas okeāna vidusokeāniskā grēda, kas veido tektonisko plātņu nobīdes zonu. Atdala Ziemeļamerikas un Eirāzijas plātnes ziemeļdaļā un Dienvidamerikas un Āfrikas plātnes dienviddaļā. Stiepjas 18 tūkstošus kilometru garumā no Hakela grēdas ziemeļaustrumos no Grenlandes līdz trijpunktam pie Buvē salas Dienvidu okeānā.[1][2] Grēdai raksturīga paaugstināta vulkāniskā un tektoniskā aktivitāte, pa to ejošajam tektoniskajam lūzumam ik gadus paplašinoties par 2,5 cm. Lielākā daļa grēdas vidusdaļas atrodas ap 2500 m dziļi, tās malām nolaižoties līdz aptuveni 5000 m dziļumam. Dziļakā vieta grēdā ir Romanša dziļvagā — 7758 m zjl.

Vēsture
-------

Pieņēmumu par grēdas eksistenci Atlantijas okeāna vidū pirmais izvirzīja amerikāņu okeanogrāfs un kartogrāfs Metjū Fontēns Morī 1850. gadā. Grēdu atklāja 1870. gadā, ar kuģi *Challanger* pētot okeāna dibenu Transatlantiskā kabeļa ieklāšanas vajadzībām. Plašas grēdas eksistenci apstiprināja 1925. gada ekspedīcija, kas skenēja okeāna dibenu ar sonaru. 1950. gadā, kartējot okeāna dibenu, tika atklāta seismiskā aktivitāte grēdas centrā un tika secināts, ka Vidusatlantijas grēda ir tikai daļa no planētu apjozošas 40 000 km garas okeānisko grēdu sistēmas.

Sastāvdaļas
-----------

Vidusatlantijas grēda veidojas no vairākām atsevišķām grēdām, kuras atdala vai nu tās virszemes daļas, vai tektoniskie lūzumi:

* Kņipoviča grēda starp 81° un 73° ziemeļu platumu,
* Mona grēda ziemeļos no Jana Majena salas,
* Islandes—Jana Majena grēda starp Islandi un Jana Majena salu,
* Reikjanesas grēda dienvidos no Islandes,
* Ziemeļatlantijas grēda starp Reikjanesas lūzumu okeāna ziemeļos un Romanša dziļvagu pie ekvatora,
* Dienvidatlantijas grēda starp Romanša dziļvagu un trijpunktam netālu no Buvē salas, kur Vidusatlantijas grēda pāriet Āfrikas—Antarktīdas grēdā.

Virsūdens daļas
---------------

Vidusatlantijas grēdas lūzumzonas virsūdes daļa Islandē
* Jana Majena sala (augstākais punkts Bērenbergs, 2277 m vjl),
* Islande (Kvannadālshnjūgirs, 2109 m vjl),
* Azoru salas (Piku, 2351 m vjl),
* Sanpedru un Sanpaulu salas (22,5 m vjl),
* Debesbraukšanas sala (Grīnmauntins, 859 m vjl),
* Svētās Helēnas sala (Diānas smaile, 820 m vjl),
* Tristana da Kuņas salas (Karalienes Mērijas smaile, 2062 m vjl),
* Gofa sala (Edinburgas smaile, 910 m vjl),
* Buvē sala (Ūlavtopens, 780 m vjl).

Atsauces
--------

1. ↑  «Dienvidatlantijas grēda». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 168. lpp.
2. ↑  «Ziemeļatlantijas grēda». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 784. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Census of Marine Life

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 242531964
* GND: 4039662-9

 |

 |
Daļēju, gredzenveida, hibriditātes, totālās un daļēji Saules Saros sērijas 136 ceļi. Intervāls starp sērijas aptumsumiem ir viens saross, aptuveni 18 gadi.
Aptumsumi var notikt atkārtoti, tos atdala noteikti laika intervāli. Šos intervālus sauc par **aptumsuma cikliem**.

Aptumsuma apstākļi
------------------

 Saules aptumsuma shēma (nav mērogā)
Aptumsumi var notikt, kad Zeme un Mēness ir vienā līnijā ar Sauli, un viena ķermeņa ēna, ko projicē Saule, krīt uz otru. Tātad jaunā mēness laikā, kad Mēness atrodas kopā ar Sauli, Mēness var pāriet Saules priekšā, skatoties no šaura reģiona uz Zemes virsmas, un izraisīt Saules aptumsumu. Pilnmēness laikā, kad Mēness atrodas opozīcijā Saulei, Mēness var iziet cauri Zemes ēnai, un no Zemes nakts puses ir redzams Mēness aptumsums. Mēness savienojumam un opozīcijai kopā ir īpašs nosaukums: syzygy (grieķu valodā — "krustojums"), jo šīs Mēness fāzes ir svarīgas.

Aptumsums nenotiek katrā jaunā vai pilnmēness laikā, jo Mēness orbītas plakne ap Zemi ir noliekta attiecībā pret Zemes orbītas plakni ap Sauli (ekliptika): tā, skatoties no Zemes, kad Mēness parādās vistuvāk Saule (jaunā mēness laikā) vai vistālāk no tās (pilnmēness laikā), trīs ķermeņi parasti neatrodas vienā līnijā.

Atkārtošanās
------------

 Simboliska orbītas diagramma no Zemes skata centrā, parādot divus Mēness mezglus, kuros var notikt aptumsumi.
Aptumsuma sezonā var notikt līdz trim aptumsumiem. Viena vai divus mēnešu ilgs periods, kas notiek divas reizes gadā, aptuveni laikā, kad Saule atrodas Mēness orbītas mezglu tuvumā.

Aptumsums nenotiek katru mēnesi, jo mēnesi pēc aptumsuma ir mainījusies Saules, Mēness un Zemes relatīvā ģeometrija.
Livonijas mestra zīmogs ar uzrakstu "(Sigillum) (Com)MENDATORIS DOM(us) (the)VTO(nic)I IN LIVONIA" - "Vācu ordeņa komandiera Livonijā zīmogs".
**Cise fon Rūtenbergs** jeb **Cīse Rutenbergs** (vācu: *Cisse von dem Rutenberg*, latīņu: *Cysus a Rutenberch*; miris 1433. gada oktobrī) bija Livonijas ordeņa mestrs no 1424. gada maija līdz 1433. gada oktobrim. 1432. gadā mestrs Cise fon Rūtenbergs karoja dizkunigaiša Švitrigaiļa pusē pret ar poļu atbalstīto Žigimantu Lietuvā, kur saslima un atceļā mira.

Dokumenti
---------

>  Rusova hronika par mestru Cisi:  
> 
> 
> 
> 
> 
> > Cīse Rutenbergs, 33. Vācu ordeņa mestris, ieņēma amatu 1425. gadā, Viņa laikā, 11.maijā, 1433.gadā, galīgi izdega visa Rēvele. Nodega arī doms, klosteŗi un visas baznīcas ar ērģelēm un zvaniem, aizdegās arī dārzi un šķūņi ārpus pilsētas, un gāja bojā daudz laužu. Šinī laikā Heinrichs Ikšķils sāka celt biskapa mājokli Rēvelē uz domkalna.
> > 
> 
> 
> 
> > 
> > Šis mestris iebruka ar labi apbruņotu kaŗaspēku Lietavā un 12 nedēļu laikā slepkavoja, laupīja, un dedzināja visā Lietavā. Daudzi ordeņbrāļi un pats mestris saslima ar asinssērgu, pie kam pēdējais ceļā uz mājām nomira. Viņš valdīja 9 gadus. Par Rīgas virsbiskapu, 11. pēc skaita, bija Heinrichs, bijis dombaznīcas prāvests.
> > 
> > 
> > 
> 
> 
>

Skatīt arī
----------

* Livonijas ordeņa mestri

| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: **Zīgfrīds Landers fon Špānheims**  |  **Livonijas Ordeņa mestrs** 1424. gads - 1433. gads | Pēctecis: **Franke Kerskorfs**  |
**C/2006 P1** (arī **Maknota komēta**) - komēta, atklāta 2006. gada 7. augustā Austrālijā.

Komēta C/2006 P1 virs Šveices, 2007. gada 10. janvāris.
To atklājis Dienvidvelsas štata astronoms Roberts Maknots, ekscentritāte - 1,00003005648226, perihēlijs - 0,170753998163775 astronomiskās vienības, inklinācija - 77,8276800447699°. Spožākā komēta, kāda redzēta no Zemes pēdējo 40 gadu laikā.

### Atrašanās perihēlijā 2007. gada janvārī

Tuvojoties perihēlijam ap 2007. gada 7. janvāri komēta pēkšņi kļuva spožāka, nekā iepriekš tika prognozēts. Šī parādība tiek saistīta ar to, ka sācis kust komētas materiāls, Saules pusē veidojot "kapuci", bet Saulei pretējā pusē - "asti". No šī brīža komētu bija iespējams saskatīt ar neapbruņotu aci. Komētu varēja apskatīt pie skaidrām debesīm, sākot no pussešiem vakarā (puskrēslā) rietumu pusē un no rītiem - attiecīgi austrumu pusē. Komētu varēja saskatīt ar neapbruņotu aci, taču pat ar parastu binokli jau bija saskatāmas interesantas detaļas.

2007. gada 12. janvārī komēta atradās Saules perihēlijā divreiz tuvāk par Saulei tuvākās planētas - Merkura vidējo orbītu. Ziemeļu puslodē komēta apskatāma saullēkta un saulrieta laikā tuvu apvārsnim. 13. janvārī komēta kļuva vēl spožāka un bija saskatāma arī dienas laikā. 
Pēc Saules diska šķērsošanas ap 14. janvāri komēta apskatāma arī Dienvidu puslodē - šeit tā ir vēl spožāka, sasniedzot maksimumu 15. janvārī, saulrieta laikā.

Spriežot pēc komētas trajektorijas, tā pilnībā atstās Saules sistēmu.

Ārējās saites
-------------

* spaceweather.com fotogalerija
* Kur meklēt komētu no rīta
* Kur meklēt komētu vakarā
* Sky tonight.com raksts, attēli Archived 2007. gada 9. janvārī, *Wayback Machine* vietnē.
**Evenku rajons** (krievu: *Эвенкийский район*, evenku: *Эведы̄ район*) vai **Evenkija** ir Krievijas Krasnojarskas novada administratīvais rajons novada austrumu daļā, pēc platības otrs lielākais Krievijas municipālais rajons. Izveidots 2007. gada 1. janvārī, likvidējot Evenku autonomo apvidu kā federācijas subjektu un tā vietā izveidojot Krasnojarskas novada administratīvi teritoriālo vienību ar sevišķu statusu.

Ģeogrāfija
----------

Evenkija izvietojusies Vidussibīrijas plakankalnē, ziemeļu daļa — Putoranas plato, austrumos — Anabaras plato. Robežojas austrumos ar Jakutiju un Irkutskas apgabalu, ziemeļos — ar Taimiras Dolganu-Ņencu rajonu, rietumos — ar Turuhanskas rajonu, dienvidos — ar Kežmas, Bogučanu, Motiginas un Severojeņisejskas rajoniem.

Rajonā blīvs upju tīkls un daudz ezeru. Pie Vivi ezera atrodas Krievijas ģeogrāfiskais centrs.

Vēsture
-------

Mūsdienu Krievijā evenki apdzīvo plašu teritoriju no Krasnojarskas novada rietumos līdz pat Ohotskas jūrai austrumos. 1930. gados izveidoja vairākas evenku nacionālās autonomijas: Evenku nacionālo apvidu ar centru Turā (1930) un Vitimas-Oļokmas nacionālo apvidu ar centru Ustjmujā (1931—1936) tagadējā Aizbaikāla novadā. 1978. gadā Evenku nacionālo apvidu pārdēvēja par Evenku autonomo apvidu. 1991. gadā tas kļuva par patstāvīgu federācijas subjektu.

2005. gada 17. aprīlī tika noorganizēts referendums, pēc kura rezultātiem 2007. gada 1. janvārī Evenku autonomais apvidus kā patstāvīgs federācijas subjekts tika likvidēts un pievienots Krasnojarskas novadam kā «rajons ar sevišķu statusu». Evenkijā tika likvidēts rajonu iedalījums, bet 2011. gadā tās centrs Tura tika pazemināts statusā no pilsētciemata par lauku apdzīvoto vietu.

Iedzīvotāji
-----------

Evenku rajonā dzīvo ap 15 tūkstošiem iedzīvotāju; to blīvums ir viens no zemākajiem — 0,02 cilvēki uz km². Rajonā nav pilsētas tipa apdzīvoto vietu — pastāvīgi apdzīvoti ir 20 ciemati un 3 ciemi. Lielākie ir Tura (5343 iedzīvotāji), Baikita (3240) un Vanavara (2887). Lai arī Evenkija tika organizēta kā evenku nacionālā autonomija, tie veido tikai 21% no rajonu iedzīvotāju skaita. Citas etniskās grupas (2002. gada tautskaite) ir krievi (62%), jakuti (5,6%), ukraiņi (3,1%) un keti (1,2%).

No visiem Krievijas 38,4 tūkstošiem evenku Evenku rajonā dzīvo tikai 3,8 tūkstoši — ap 10%.

Atsauces
--------

1. ↑  Закон Красноярского края № 12-5780 от 21.04.2011 «Об отнесении посёлка городского типа Тура к категории сельских населённых пунктов и о внесении изменений в закон края „О перечне административно-территориальных единиц и территориальных единиц Красноярского края"»

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Evenku rajons***.
PSRS pastmarka ar saukli "Kukurūza, tā ir gaļa, piens, sviests"
Kukurūzas pastmarka
**Kukurūzas kampaņa** (krievu: *Кукурузная кампания*) bija PSRS vadītāja Ņikitas Hruščova 1955. gada janvārī iesākta masu kampaņa kukurūzas audzēšanai. Kampaņas sākotnējais mērķis bija līdz 1960. gadam ar kukurūzu apsēt 28 miljonus hektāru, un 1962. gadā sējumu kopplatība sasniedza 37 miljonus hektāru. Tā kā lielākajā PSRS daļā klimata apstākļi nebija piemēroti pārtikas kukurūzas iegūšanai, to galvenokārt plānoja audzēt kā skābbarības materiālu, ar ko barot mājlopus, tā samazinot graudu patēriņu lopbarībai un palielinot gaļas, piena un sviesta ieguvi. Balstoties uz pārāk optimistiskiem aprēķiniem, Hruščovs paziņoja, ka pateicoties kukurūzai, 1961. gadā PSRS apsteigs ASV piena, sviesta un gaļas ražošanas apjomos.

Dažādas kukurūzas šķirnes tika sētas gandrīz visā lauksaimniecībai piemērotajā PSRS teritorijā, un tipiski padomju kampaņām, kukurūzas propaganda drīz sasniedza absurdus apjomus, taču plānotos mērķus kampaņa nesasniedza. Atšķirībā no ASV, kur Hruščovs personīgi apmeklēja kukurūzas laukus, PSRS teritorijā kukurūzai vispiemērotākās bija tikai Karpatu, Kaukāza un daļēji Ukrainas un Centrālāzijas teritorijas. Pārējās valsts daļās kukurūzas ražas bija nestabilas, nespējot nodrošināt Hruščova paredzētos 4—5 reizes lielākos skābbarības apjomus.

1955. gadā ar kukurūzu apsēja 17,9 miljonus hektāru, 1956. gadā 23,9 miljonus hektāru. Nelabvēlīgo laika apstākļu dēļ valsts ziemeļu reģionos, 1957. gadā apsēja par 7 miljoniem hektāru mazāk. Kukurūzai nepiemērotajos reģionos atsākās daudz izturīgāko kartupeļu stādīšana. Arī Hruščova ideja, ka kukurūzas laksti būs labs skābbarības avots, neizrādījās patiesa, jo kukurūza ir salīdzinoši mazvērtīga lopbarības piedeva, kuras audzēšana prasa trīs reizes vairāk ieguldītā laika nekā tradicionālie kvieši. Arī cūkgaļas un liellopu gaļas iegūšanai primārā barība ir graudi, nevis kukurūza, tomēr kukurūzas izmantošana nodrošināja piena ieguves pieaugumu. 1962. gadā vēsie un lietainie laika apstākļi iznīcināja 70—80% kukurūzas sējumu. Vienlaikus, kviešu ražas samazinājās no 64 miljoniem tonnu 1953. gadā līdz 47 miljoniem tonnu 1965. gadā. Klimata izraisītā neraža noveda pie pārtikas krīzes 1962.-63. gadā, kas izraisīja iedzīvotāju nemierus, un PSRS bija spiesta iepirkt kviešus ārzemēs.

Atsauces
--------

1. ↑  «Agroclimatic Evaluation of the Soviet Corn Program». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 23. janvārī. Skatīts: 2018. gada 7. janvārī.
2. ↑  «Main Trends in Soviet Capabilities and Policies, 1958-1963». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 23. janvārī. Skatīts: 2018. gada 7. janvārī.
3. ↑  «Khrushchev and Corn -- 1958». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 15. septembrī. Skatīts: 2018. gada 7. janvārī.
4. ↑  Kukurūzas kampaņa

Ārējās saites
-------------

* Corn Campaign (angliski)
**Ernests Aleksandrs Švehs** (*Ernst Alexander Schwech*, 1819–1898) bija vācbaltiešu izcelsmes Rūjienas skolotājs, ērģelnieks, kordiriģents un grāmatu izplatītājs.
Kopā ar Dikļu luterāņu mācītāju Juri Neikenu piedalījās 1864. gada Dikļu dziesmusvētku rīkošanā, 1866. gadā organizēja dziesmu dienu Rūjienā. Dibināja Rūjienas Zemkopības biedrību un Rūjienas Krājaizdevu kasi.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1819. gada 16. (28.) oktobrī Sējas muižas pārvaldnieka Johana Švēha un Katarinas Dorotejas Petersones ģimenē. Strādāja par palīgskolotāju Āraišu draudzes skolā (1835–1837) un skolotāju Rūjienas draudzes skolā (1837–1890). Savas skolas vajadzībām sarakstījis baznīcas vēsturi, ko skolēni pārrakstījuši. Līdztekus piepelnījās ar grāmatu iesiešanu, kā atkaļpārdevējs piedalījās K. Kaktiņa grāmatu izplatīšanas pasākumā (1842). Piedalījās J. Cimzes "Dziesmu rotas" izstrādāšanā (l872).

Miris 1898. gada 5. (17.) jūnijā Rūjienā.

Darbi
-----

* *Jauna ābece* (1856, daudzi atkārtoti izdevumi līdz 1884)
* *Padomi pēc bērnu mācīšanas* (1856, 1860).

Literatūra
----------

* Baltijas Vēstnesis Nr. 219.–220. (1898)
* "Īstais Baltijas kalendārs" (1899).

Atsauces
--------

1. ↑  «Ernst Alexander Schwech». *geni\_family\_tree* (en-US). Skatīts: 2023-02-23.
2. ↑  «Johann Schwech». *geni\_family\_tree* (en-US). Skatīts: 2023-02-23.
3. ↑  «Catharina Dorothea Schwech (Peterson)». *geni\_family\_tree* (en-US). Skatīts: 2023-02-23.
4. ↑  «Latviešu grāmatniecības darbinieku datubāze». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2013. gada 20. jūlijā.
|  |
| --- |
| 

 |

**Evansa rags** (angļu: *Cape Evans*) ir klinšains zemesrags Rosa salas rietumos, veido Erebusa līča ziemeļu robežu. Ragu atklāja britu polārpētnieka Roberta Skota 1901. - 1904. gadu ekspedīcija un nosauca par Skveri ragu (*The Skuary*). Skota otrā ekspedīcija (1910-13) izmantoja šo vietu kā atbalsta punktu un ragu pārdēvēja ekspedīcijas komandiera vietnieka leitnanta Edvarda Evansa (*Edward R.G.R. Evans*) vārdā.[1] Skota bāze eksistē joprojām un ir pazīstama kā "Skota būda" (*Scott's Hut*) un ir aizsargājams vēstures piemineklis.[2][3]

Evansa ragā no 1987. līdz 1992. gadam atradās *Greenpeace* polārstacija Vorldparka.

Atsauces
--------

1. ↑  Antarctica feature detail
2. ↑  «ASPA No. 155. Cape Evans, Ross Island». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 25. oktobrī. Skatīts: 2010. gada 20. februārī.
3. ↑  «Scott's Cape Evans Hut». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 25. oktobrī. Skatīts: 2010. gada 20. februārī.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Skota būda*** |

Koordinātas: 77°38′S 166°24′E﻿ / ﻿77.633°S 166.400°E﻿ / -77.633; 166.400
**Evelīne Nīnherta** (vācu: *Eveline Nünchert*; dzimusi kā Krāca vācu: *Kraatz*; dzimusi 1943. gada 13. maijā) ir Vācijas FIDE meistare šahā (1990).

Biogrāfija
----------

1960. un 1970. gados bija viena no Vācijas Demokrātiskās Republikas (VDR) spēcīgākajām šahistēm. VDR sieviešu šaha čempionātos izcīnījusi zelta (1973), 3 sudraba (1963, 1970, 1974) un 5 bronzas (1964, 1971, 1972, 1978, 1981) medaļas. 1994. gadā bijusi treša Vācijas šaha ātrspēles čempionātā sievietēm. Tāpat veiksmīgi piedalījusies Vācijas senioru šaha čempionātos sievietēm, kuros 3 reizes uzvarējusi (2007, 2008, 2010), kā arī vienu reizi bijusi trešajā vietā (2014). Pasaules šaha olimpiādē 1963. gadā pārstāvējusi Vācijas Demokrātiskās Republikas izlasi un komandu vērtējumā izcīnījusi bronzas medaļu. Vācijas šaha Bundeslīgā sievietēm pārstāvējusi Potsdamas klubu *USV Potsdam* un 1992./93. gada sezonā ar 9½ punktiem 11 partijās uzrādījusi labāko rezultātu pie sava galdiņa. Par panākumiem turnīros FIDE 1990. gadā viņai piešķīra FIDE meistares (WFM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  Deutsche Meisterschaften der Frauen
2. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Eveline Kraatz

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)