recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kristaps Nikolajs Radvils**, saukts **Pērkons** arī **Kšištofs Radzivils** (lietuviešu: *Kristupas Mikalojus Radvila "Perkūnas"*, baltkrievu: *Крыштаф Радзівіл Пярун*, poļu: *Krzysztof Radziwiłł zwany Piorunem herbu Trąby*, latīņu: *Christophorus Nicolaus Radivillus*); dzimis 1547. gadā, miris 1603. gada 20. oktobrī) bija Lietuvas dižkunigaitijas valstsvīrs un karavadonis no Radvilu dzimtas. Viļņas vaivads (no 1584), Lietuvas lielhetmanis (no 1589), sakāva zviedrus Kokneses kaujā (1601). Viens no kalvinistu līderiem Lietuvas lielkņazistē.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1547. gadā Viļņā Nikolaja Radvila Rudā (1512-1584) un viņa sievas Katarīnas ģimenē. No 1564. gada kopā ar tēvu piedalījās Livonijas karā, 1572. gadā viņu ievēlēja par Lietuvas hetmani. 
1580. gadā viņš vadīja Veļikije Luku aplenkumu un piedalījās Pleskavas aplenkšanā (1581-1582).

Pēc Livonijas kara beigām kļuva par Viļņas vaivadu (1584), vēlāk par Lietuvas lielhetmani (1589). No 1586. līdz 1589. gadam Kristaps Nikolajs Radvils pie Kurzemes un Zemgales hercogistes robežas uzcēla Biržu pili, kas līdz 18. gadsimta sākumam kalpoja par Radvilu dzimtas rezidenci.
Komandēja Lietuvas karaspēku Polijas-Zviedrijas kara (1600-1629) laikā, uzvarēja zviedrus Kokneses kaujā 1601. gada 23. jūnijā.

Miris 1603. gada 20. novembrī Lososnā (*Łosośna*) tagadējā Sokulkas apriņķī.

Skat. arī
---------

* Radzivili

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kristaps Nikolajs Radvils***.
* Kristaps Nikolajs Radvils *Internetowy Polski Słownik Biograficzny* (poliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 951540
* LCCN: no2012046136
* ISNI: 0000 0000 2384 0791
* GND: 12462622X

 |

 |
Koordinātas: 71°05′50″N 179°21′24″W﻿ / ﻿71.09722°N 179.35667°W﻿ / 71.09722; -179.35667

**Sovetskaja** (krievu: *гора Советская*) ir kalns Krievijas Arktikā, Vrangeļa salas augstākā virsotne. Izvietojies Centrālo kalnu grēdā salas vidusdaļā 20 km no dienvidu krasta.

No krasta labi redzamo virsotni jau 1867. gadā novērojis Tomass Longs un noturēja to par izdzisušu vulkānu. 1881. gadā kalns tika nodēvēts par **Berija smaili** (*Berry Peak*) par godu kuģa *Rodgers* virsniekam Robertam Berijam, kurš vadīja krastā izkāpušo ekspedīcijas partiju. Ar tā laika līdzekļiem kalna augstums tika noteikts 2500 pēdas (762 m). Kalnu precīzi uzmērīja 1938. gadā, nosakot tā augstumu 1096 m un nodēvējot par godu padomju iekārtai. Berija smailes nosaukums tika attiecināts uz 961 m augstu virsotni 5 km uz austrumiem no Sovetskajas kalna.

Atsauces
--------

1. ↑  «Государственный природный заповедник «ОСТРОВ ВРАНГЕЛЯ»». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 7. augustā. Skatīts: 2021. gada 27. martā.
**Teodors Anševics** (dzimis 1900. gada 16. decembrī, miris 1942. gada 23. janvārī) bija latviešu ārlietu darbinieks, žurnālists un mākslinieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Nīcā, ieguva pamatizglītību Saldus pilsētas skolā, skolas gaitas turpināja vidusskolā Rīgā. Studēja jurisprudenci Latvijas Universitātē.

No 1922. līdz 1925. gadam bija grāmatvedis Saldus pilsētas valdē un grāmatvedis tirdzniecības uzņēmumā J. A. Kukurs Rīgā. Saldus ģerboņa autors. 
No 1925. gada decembra bija Ārlietu ministrijas darbinieks. Strādājis Londonā. 1939. gada 18. novembrī Anševics tiek iecelts par Ārlietu ministrijas Administratīvā departamenta direktoru. 
Šajā amatā 1940. gada 18. maijā Anševics nosūtīja slepenā valdības sēdē pieņemto ārkārtas pilnvaru norakstu Latvijas sūtnim Londonā Kārlim Zariņam, pastāv versija, ka Anševics to darījis pretēji Ārlietu ministra Vilhelma Muntera norādījumiem - pats Munters pilnvaru oriģinālu Zariņam tā arī nenosūtīja. 

pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 26. jūlijā viņu atlaida no darba Ārlietu ministrijā, pēc tam strādāja par grāmatvedi rūpnīcā "Aurora".
1941. gada 11. jūnijā viņu apcietināja kā "bijušo ĀM Administratīvā departamenta direktoru", pratināja un 1941. gada 13. jūnija naktī deportēja uz Krieviju. 20. jūnijā ceļā uz Juhnovas nometni Kalugas apgabalā T. Anševics mēģināja bēgt, ielecot upē. Konvoja karavīri šāva un viņu ievainoja. Ieslodzīts Mediņas cietumā Kalugas apgabalā, vēlāk pārvests uz Suzdaļas cietumu, kur miris 1942. gada 23. janvārī.

Atsauces
--------

1. ↑  Literārā novadpētniecība Saldus novadā (11. lpp)[novecojusi saite]
2. ↑  Edgars Dunsdorfs - Kārļa Ulmaņa dzīve, Stokholma: 1978, 418.lpp.
3. ↑  Cīņa, Nr. 38, 1940. g. 26. jūlijā, 2. lpp
4. ↑  Latvijas Republikas Ārlietu ministrija

Ārējās saites
-------------

* Par Anševicu ĀM mājaslapā Archived 2012. gada 12. jūnijā, *Wayback Machine* vietnē.
**Teodors Emīls Lambergs** (vācu: *Theodor Emil Lamberg*, 1815–1895) bija vācbaltiešu luterāņu mācītājs. Dobeles vācu draudzes mācītājs (1851-1867) un Kurzemes ģenerālsuperintendents (1862-1887), Latviešu literārās biedrības goda loceklis (1874).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1815. gadā 2. janvārī Jēkabpilss apriņķa skolotāja Franča Lamberga un viņa sievas Marijas, dzimušas Zērvaldes, ģimenē. 
Mācījās pie sava radinieka Krāslavas ārsta E. Eihlera, tad Jēkabpils apriņķa skolā (1825-1829) un Vidzemes guberņas ģimnāzijā Rīgā (1829-1835). Studēja teoloģiju Tērbatas universitātē (1836-1840).

Strādāja par Kaldabruņas luterāņu baznīcas mācītāju (1842-1850), vēlāk par Dobeles vācu draudzes mācītāju (1851-1867), līdztekus bija Kurzemes konsistorijas asistents (1860), ģenerālsuperintendents un konsistorijas viceprezidents (1862-1887). Pēc atvaļināšanās dzīvoja Jelgavā, pēc tam Birzgalē.

Miris 1895. gada 1. februārī Birzgalē.

Atsauces
--------

1. ↑  
*Baltiešu biogrāfiskais leksikons digitāli*.
**Ganosteji** (*Ganosteus*) (no *ganos* — spīdums, rota un *osteon* — kauls) ir bezžokļaiņu izmirušās psammosteju apakškārtas ģints. Ģinti pirmo reizi 1901. gadā aprakstīja austriešu paleontologs Rohons. Ģints tipveida suga ir *Ganosteus stellatus*. Ģints bija izplatīta vidusdevona arukilas un burtnieku svītās, Igaunijā, Latvijā un Ļeņingradas apgabalā, kā arī augšdevona gaujas svītā Latvijā.

Apraksts
--------

Muguras un vēdera plātnes ir bez tesērām. Vēdera plātne gara un salīdzinoši šaura, ar garu aizmugurējo izgriezumu. Branhiālās plātnes ir salīdzinoši garas un platas, distālais gals atliecas atpakaļ. Īstu tesēru nav, bet ādas zobi ir ļoti lieli, augsti, ar garām, resnām ribiņām, kas zarojas un galos vēlreiz zarojas, un tos iekļauj smalki ādas zobi. Kornuālā plātne ir četrstūraina ar augšanas centru pie laterālās malas, un ap to veidojas koncentriskas zonas.

Sistemātika
-----------

* **Ganosteus** Rohon, 1901

* *Ganosteus artus* Mark-Kurik, 1965
* *Ganosteus stellatus* Rohon, 1901

Atsauces
--------

1. ↑  Д.В. Обручев, Э.Ю. Марк-Курик, Псаммостеиды (Agnatha, Psammosteidae) девона СССР, Таллин, 1965 г. 148. lpp
2. ↑  L.BEVERLY HALSTEAD TARLO, PSAMMOSTEIFORMES (AGNATHA) A REVIEW WITH DESCRIPTIONS OF NEW MATERIAL FROM THE LOWER DEVONIAN OF POLAND, (II Systematic Part) PALAEONTOLOGIA POLONICA — No.15, WARSZAWA, 1965, 79. lpp.
Kantabru apdzīvotā teritorija Kantabrijas karu laikā.
Kantabru karavīri ar apaļajiem vairogiem un zirgu. (Stēla)
**Kantabri** (latīņu: *cantabri*) ir sena 11 cilšu savienība, kas apdzīvoja Spānijas ziemeļu piekrasti mūsdienu Kantabrijas teritorijā, Astūrijas austrumos, Kastīlijai un Leonai piegulošajos kalnu apgabalos.

Pēc Strabona ziņām kantabri iepriekš saucās vai nu luzitāņi (t.i. bija indoeiropiešu tauta), vai arī pēc Jūlija Cēzara domām tā bija Ibērijas pussalas autohtonā tauta.

Kantabriem bija nevaldāmu un neatkarīgu kalniešu reputācija. Ilgu laiku tiem izdevās atvairīt romiešu uzbrukumus. Pirmie Romas impērijas spēki uzbruka viņiem ap 150. gadu pr.Kr. Savās "Piezīmēs par Gallijas karu" (III, 26) Cēzars aprakstīja, kā Krass izcīnīja uzvaru pār apvienoto kantabru un akvitāņu armiju, kurus viņš sauca par "radniecīgām ciltīm", kas rada šaubas par kantabru piederību ķeltibēriem (šāds uzskats ir populārs kādā Rietumeiropas vēsturnieku daļā). Pats nosaukums "kantabri" ir ligūriešu izcelsmes un nozīmē "kalnieši". Kantabru cilšu nosaukumi un viņu vietējās tradīcijas arī atšķiras no kaimiņu ķeltibēriem.

Uzvarēt kantabrus izdevās vienīgi Agripam un Augustam Oktaviānam, kas personīgi piedalījās militārajās kampaņās, kas pazīstamas kā Kantabrijas kari (29—19 gados pr.Kr.), kuros kantabri un to sabiedrotie astūri tika daļēji iznīcināti. Tiberijs ieguva pirmo militāro rūdījumu karā pret kantabriem 25. gadā pr.Kr. militārā tribūna amatā.

Pēc tam kantabru zemes tika iekļautas Tarrakonas Spānijas provinces sastāvā ar ierobežotu autonomiju. Kantabri apgādāja ar rekrūšiem romiešu armijas palīgspēkus, līdzīgi, kā viņu rietumu kaimiņi, astūri. Senajā Kantabrijā atradās svina šahtas, par kurām ir maz informācijas.

Vietējie iedzīvotāji tā arī netika līdz galam romanizēti, jo pārsvarā saglabāja savu agrāro dzīvesveidu. Galīga romanizācija notika tikai pēc arābu iebrukuma Ibērijas pussalā.

Kultūrā
-------

Kantabru cīņai ar romiešiem Korokottas vadībā ir veltīta spāņu mākslas filma "Kantabri" (1980, režisors Pols Neši).

Atsauces
--------

1. ↑  Martino (1982), Roma contra Cantabros y Astures, p. 18

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kantabri***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
Nemejas senais stadions.
**Nemejas spēles** (sengr. *Νεμέων Αγώνων*) ir sacensības senajā Grieķijā, kas tika rīkotas Nemejas ielejā, Peloponēsā pie Zeva tempļa, un bija veltītas Zevam, līdzīgi kā Olimpiskās spēles. Šīs spēles tika uzskatītas par vienām no četrām panhellēniskajām spēlēm, un tika rīkotas gadu pirms vai gadu pēc Olimpiskajām spēlēm.

Saskaņā ar sengrieķu mitoloģiju Nemejas spēles dibināja Adrasts, kurš vadīja septiņu pret Tēbām karagājienu, vai arī Hērakls. Saskaņā ar vienu no mītiem spēles sāka rīkot pēc Herakla uzvaras pār Nemejas lauvu. Pēc cita mīta tās tika iedibinātas atmiņai par Nemejas valdnieka bojā gājušo mazo dēlu Ofeltu.

Pirmās vēsturiskajos avotos minētās Nemejas spēles attiecas uz 573. gadu pr.Kr. Tās tika rīkotas ik pēc diviem gadiem jūnija pilnmēness dienā. Spēļu programmā ietilpa vingrošana, jāšana un muzikālās sacensības. Sporta disciplīnas bija: skriešana stadionā (180 m), loka šaušana, cīņa, diska mešana, šķēpmešana un sacensības ar divričiem. Viens no uzvarētājiem sacensībās ar divričiem bija Atēnu orators un karavadonis Alkviads.

Spēļu organizēšanu vadīja Kleonu pilsēta, taču pēc tās iekarošanas 450. gadā pr.Kr. Nemejas spēļu vadību pārņēma Argosas pilsēta, kuras vārdā ar seleriju vainagiem tika apbalvoti spēļu uzvarētāji. Viņu godam slavas dziesmas sacerēja pazīstamais liriskais dzejnieks Pindars.

Nemejas spēļu rīkošana tika pārtraukta 4. gadsimta beigās pēc kristietības apstiprināšanas par valsts reliģiju.

Nemejas stadiona drupas ir saglabājušās līdz mūsdienām, kur vēl joprojām ik pēc četriem gadiem tiek rīkotas sporta sacensības (tajā pat gadā, kad notiek Olimpiskās spēles). Pašreiz Grieķijā atjaunojas Nemejas spēļu tradīcija. 1996. gadā spēlēs piedalījās 500 sportistu no 29 valstīm.

Atsauces
--------

1. ↑  Елси Спафари, Коринфия-Арголида, издания ЕСПЕРОС, Афины, 2010. 63. lpp.
**Gerhards Pfeifers** (vācu: *Gerhard Pfeiffer*; 1923. gada 14. jūnijs Leipciga — 2000. gada 27. jūnijs Hamburga) bija Vācijas starptautiskais meistars šahā (1957).

Biogrāfija
----------

Šahu vienpadsmit gadu vecumā iemācījis spēlēt tēvs. Pirmo nopietno panākumu sasniedzis 1941. gada Vācijas šaha čempionāta, kurā dalījis 5.-7. vietu. Otrā pasaules kara laikā ticis uzskatīts par vienu no perspektīvākajiem Vācijas jaunajiem šahistiem. 1949. gadā uzvarējis Berlīnes pilsētas šaha čempionātā. 1950. gadā pārcēlies uz dzīvi Hamburgā, kur tajā pašā gadā uzvarējis pilsētas šaha čempionātā. Dažādu Hamburgas šaha klubu sastāvos trīs reizes uzvarējis Vācijas šaha bundeslīgā (1950, 1956, 1958). Piedalījies vairākos Vācijas šaha čempionātos, kur labāko panākumu sasniedzis 1951. gadā, kad ieņēmis 2. vietu. Par panākumiem turnīros FIDE 1957. gadā Pfeiferam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.

Pārstāvējis Vācijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādēs piedalījies 6 reizes (1950-1960). Komandu vērtējumā izcīnījis bronzas (1950) medaļu. Individuālajā vērtējumā izcīnījis bronzas (1950) medaļu;
* Eiropas komandu šaha čempionātos piedalījies 2 reizes (1957-1961). Individuālajā vērtējumā izcīnījis 2 bronzas (1957, 1961) medaļas;
* Klāras Benediktas kausa izcīņās piedalījies 5 reizes (1957-1961). Komandu vērtējumā izcīnījis 3 zelta (1957, 1959, 1960), sudraba (1961) un bronzas (1958) medaļas, bet individuālajā vērtējumā izcīnījis 2 zelta (1957, 1961) medaļas.

Pēc 1961. gada pārstājis piedalīties nopietnos šaha turnīros un daudz laika veltījis šaha kompozīcijai. Sastādījis aptuveni 550 šaha kompozīciju, no kurām tikai desmito daļu izdevies publicēt savas dzīves laikā. Lielāko daļu kompozīciju sastādījis pasaku šaha žanrā.

Atsauces
--------

1. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Gerhard Pfeiffer
2. ↑  OlimpBase :: European Men's Team Chess Championship :: Gerhard Pfeiffer
3. ↑  OlimpBase :: Clare Benedict Chess Cup :: Gerhard Pfeiffer

Ārējās saites
-------------

* Gerhards Pfeifers šahista profils vietnē chessgames.com
* Gerhards Pfeifers šahista profils vietnē 365chess.com
* Gerhards Pfeifers šahista kompozīcijas vietnē "Chess Problem Database Server"

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 13224703
* ISNI: 0000 0000 1565 6361
* GND: 123743699

 |

 |
**Kolins Trevors Pilindžers** (angļu: *Colin Trevor Pillinger*; dzimis 1943. gada 9. maijā, miris 2014. gada 7. maijā) bija angļu planetologs. Strādāja par profesoru Atvērtajā universitātē. Bija Apvienotās Karalistes avarējušās Marsa zondes *Beagle 2* galvenais pētnieks un darbojās Marsa meteorītu pētnieku grupā.

Pilindžers Svonzē universitātes koledžā (tagad Svonzē universitāte) ieguvis bakalaura (1965. gadā) un doktora grādu (1968. gadā) ķīmijā.

Kolins Pilindžers piedalījies NASA misijas *Apollo 11* atgādāto Mēness iežu paraugu izpētē.

1974. gadā Pilindžers sāka darbu Kembridžas Universitātē asociētā pētnieka amatā. 1976. gadā viņš kļuva par vecāko asociēto pētnieku Kembridžas Universitātes Zemes zinātnes departamentā. 1984. gadā Pilindžers sāka darbu Atvērtajā universitātē kā vecākais pētnieks. 1991. gadā viņš Atvērtajā universitātē sāka darbu kā planetoloģijas profesors. 1996. gadā viņš sāka darbu Grešema koledžā par astronomijas profesoru.

Kolins Pilindžers bija Marsa nolaižamā aparāta *Beagle 2* galvenais pētnieks. *Beagle 2*, kas bija daļa no ESA 2003. gada misijas *Mars Express*. Pēc nolaišanās uz Marsa no *Beagle 2* netika saņemts neviens signāls. Nav īsti skaidrs, kas bijis par iemeslu avārijai, bet Pilindžers arī tika vainots projekta sliktā vadīšanā.

2000. gadā galvenās joslas asteroīds *15614 Pillinger* nosaukts Pilindžera vārdā.

Atsauces
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kolins Pilindžers*** |

1. ↑  Beagle mission 'poorly managed' BBC, 2004-05-24

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 294326356
* LCCN: n88128999
* ISNI: 0000 0000 6647 7507
* GND: 1051115256
* SUDOC: 085952575
* BNF: cb12358888c (data)
* NKC: js20050404013

 |

 |
**Geraņimovas Ildzs** (arī **Geraņimovas Ilzas ezers**, **Ilzas ezers**, **Geraņimova ezers**, **Ilza ezers**, **Ilžas ezers**, **Ilzes ezers**, ***Elszen***) ir sestais Latvijas dziļākais ezers Krāslavas novada Kastuļinas pagastā. Ezers atrodas subglaciālajā iegultnē Feimaņu paugurainē, dibens dūņains, krasti stāvi. Ietek vairāki strauti un grāvji, lielākie no kuriem ir Randovka no Lielā Kustaru ezera un strauts no Dubuļu ezera. Notece uz Rušonu. Uz iztekas līdz 20. gadsimta 70. gadiem bijušas dzirnavas. Ezera tilpums 36 milj. m³, ūdens apmainās 1,8 gados. Ezerā viena sala (0,1 ha).

Makrofīti: niedres, meldri, kosas, pameldri, vilkvālītes, kalmes, bultenes, lēpes, glīvenes. Dzīvo līdaka, asaris, rauda, karūsa, plaudis, līnis, repsis, sniedze, karpa, zutis, vēdzele, ielaistas sīgas.

Krastos vairākas peldvietas. Ziemeļu krastā Vortņikos brīvdienu māja "Zemeņu krastiņi".

Ilzas ezers rakstiskos avotos minēts 1478. gadā ar nosaukumu *Elszen see*, kur aprakstīta tā krastos esošā Mušas zeme un muiža (*Terra Mesinen, Myszinnen lant, Mussen moyza*), kā arī Eisbaha pils (*Hespach moyza*)

Atsauces
--------

1. ↑  Raimonds Reščenko. «Ilzas Geraņimovas ezera izpētes vēsture, kā arī planktona, it īpaši Ceratium hirundinella, rādītāji atkarībā no ezera posma un antropogēnās ietekmes 2017. gada vasaras sezonā». Latvijas Universitāte, 2018.
2. ↑  «Vietvārdu datubāze». *vietvardi.lgia.gov.lv*. Skatīts: 2023-02-20.
3. ↑  ezeri.lv
4. 1 2  Hermann von Bruiningk, Nicolaus Busch. *Livländische Güterurkunden (aus den Jahren 1207 bis 1500)*. Jonck & Poliewsky, 1908. 487.-488.. lpp.
5. ↑  *Latvijas daba*. Rīga : Preses nams.
6. ↑  Vasals Latgolā![novecojusi saite]
Tiesneša asistents.
**Tiesneša asistenti,** agrāk saukti par **līnijtiesnešiem,** palīdz galvenajam tiesnesim kontrolēt futbola spēli. Vairumā spēļu tiesnesim palīdz divi tiesneša asistenti. 

Tiesneša asistents palīdz tiesnesim, norādot uz pārkāpumiem (parasti paceļot karodziņu, bet mūsdienās arī, izmantojot bezvadu saziņas iekārtas), kurus galvenais tiesnesis var ņemt vērā. Visi tiesneša asistentu lēmumi ir tikai ieteikums galvenajam tiesnesim; asistenti nepieņem saistošus lēmumus. Futbola spēlei tiesnešu komandu parasti izvēlas no vienas valsts, lai nebūtu saziņas problēmu.

Spēles laikā katrs asistents uzmana savu laukuma malas līniju un vienu laukuma galu, izmantojot diagonālo kontroles sistēmu.

Kādreiz tiesnešu asistentus sauca par līnijtiesnešiem. 1996. gadā nomainīja apzīmējuma nosaukumu, lai precīzāk aprakstītu viņu lomu spēlē, un angļu valodas apzīmējumā tas nebūtu vīriešu dzimtē.

Galvenie pienākumi
------------------

6. punkts futbola noteikumos norāda uz tiesneša asistentu pienākumiem, taču konkrētā spēlē galvenais tiesnesis var šo pienākumu sarakstu mainīt. Šie pienākumi parasti iekļauj norādīšanu uz gadījumiem: 

* Kad bumba pilnībā šķērso laukuma robežu.
* Kurai komandai pienākas bumba ievadīšanai spēlē.
* Kad spēlētājs saņem bumbu vai aktīvi piedalās uzbrukumā aizmugures situācijā.
* Kad spēlētāji pārkāpj noteikumus, kad to skaidri neredz galvenais tiesnesis.

Galvenais tiesnesis var arī pajautāt asistenta viedokli par spēles incidentu. Asistenti parasti palīdz tiesnesim ar spēlētāju maiņām, sagatavošanās un administratīviem pienākumiem.

Skatīt arī
----------

* Ceturtais tiesnesis

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Tiesneša asistents*** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Futbolistu pozīcijas |
| --- |
|  |
| Spēlētāji | 
* Vārtsargs
* Aizsargs
* Pussargs
* Uzbrucējs
* (Kapteinis)

 |
|  |
| Pārējie | 
* Treneris
* Tiesnesis
* Tiesneša asistents

 |

 |
**Niobija(V) oksīds** (zināms arī kā **niobija pentoksīds**) ir ķīmiskais savienojums, niobija oksīds tā augstākajā oksidēšanas pakāpē +5. Tas ir bezkrāsains, nešķīst ūdenī un ir diezgan inerts.

Kristāliskā struktūra
---------------------

Niobija pentoksīdam ir raksturīga plaša polimorfija — ir identificētas ap 20 polimorfās formas. Šīs struktūras pārsvarā sastāv no NbO6 oktaedriem, kas ir saistīti savā starpā. Tas, ka šos oktaedrus var sasaistīt savā starpā daudzos dažādos veidos, arī izskaidro niobija pentoksīda plašo polimorfiju.

Normālos apstākļos vienīgā stabilā forma ir β-Nb2O5, par ko pārējās formas pārvēršas 1000—1100 °C. Šai formai blīvums ir 4,55 g/cm3, kušanas temperatūra — 1510 °C. β-Nb2O5 pieder pie monoklīnās singonijas, telpiskā grupa P2, kristāliskā režģa parametri: a=2,126 nm, b=0,3821 nm, c=1,935 nm, θ=119,74°. Šīs formas elementāršūnā ir 14 formulvienības, tātad — 28 niobija atomi un 70 skābekļa atomi. 27 no niobija atomiem šajā formā ir oktaedrāla koordinācija (tie atrodas oktaedru centros), vienam — tetraedrāla.

Sildot amorfu Nb2O5 vai tā kristālhidrātu gaisā 600—800 °C temperatūrā iegūst α-Nb2O5 (rombiskā singonija, a=0,623 nm, b=4,380 nm, c=0,391 nm, Z=12). Šī forma neapgriezeniski pārvēršas par α'-Nb2O5 (monoklīnā singonija, telpiskā grupa C2/c, a=1,273 nm, b=0,488 nm, c=0,556 nm, θ=105,1° Z=4). Šī ir visblīvākā plaši izpētītā niobija pentoksīda polimorfā forma — tās blīvums ir 5,29 g/cm3.

Citas polimorfās formas parasti iegūst no niobija pentahlorīdiem, bromīdiem vai fluorīdiem.

Iegūšana
--------

Niobija pentoksīds tiek iegūts no sārmu metālu niobātu, alkoksīdu un fluorīdu hidrolīzē, izmantojot bāzi. To var iegūt arī daudzos citos veidos, piemēram, oksidējot metālisku niobiju. Tīru niobija pentoksīdu var iegūt, hidrolizējot niobija pentahlorīdu:

2 NbCl5 + 5 H2O → Nb2O5 + 10 HCl

Ķīmiskās īpašības
-----------------

Niobija pentoksīds ir diezgan inerts oksīds, tomēr tas reaģē ar fluorūdeņražskābi, kā arī šķīst sārmu kausējumos, tāpēc to var uzskatīt par nedaudz amfotēru oksīdu.

Niobija pentoksīdu var reducēt par metālisku niobiju. Parasti kā reducētājs tiek izmantots alumīnijs:

3 Nb2O5 + 10 Al → 6 Nb + 5 Al2O3

Izmantošana
-----------

Niobija pentoksīds galvenokārt tiek izmantots metāliska niobija, kā arī citu niobiju saturošu materiālu iegūšanā.

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4 5 6  И. Л. Кнунянц, Н. С. Зефиров, Н. Н. Кулов. *Химическая энциклопедия. Том 3*. Большая российская энциклопедия, 1992.
2. 1 2 3  T. M. Wong. *Niobium: Properties, Production and Applications*. Nova Science Publishers, 2011.
3. 1 2  N. N. Greenwood, A. Earnshaw. *Chemistry of the Elements. 2nd edition*. Butterworth-Heinemann, 1998.
4. ↑  Process for the manufacture of niobium pentoxide or tantalum pentoxide, Kern, Therwil, Jacob, Hooper (CIBA Switzerland), US Patent number: 3133788, (1964)
**Gerhards Johans fon Lēvenvolde** (vācu: *Gerhard Johann von Löwenwolde*, miris 1723) bija vācbaltiešu cilmes Zviedru Igaunijas muižnieks, Krievijas cara galminieks.

Dzīvesgājums
------------

Cēlies no Lēvenvoldu dzimtas, 1680. gadā Tallinā apprecējās ar Magdalēnu Elizabeti fon Lēvenu, viņiem piedzima meita Šarlote un trīs dēli Kārlis Gustavs (ap 1686—1735), Frīdrihs Kazimirs (1692—1769) un Gustavs Reinholds (1693—1758). Dienēja Zviedrijas armijas Rīgas garnizonā kā kapteinis (1686), vēlāk majors (no 1688). 1690. gados sabiedrojās ar Johanu Reinholdu fon Patkulu, protestējot pret muižu redukciju. 1696. gadā viņu apvainoja valsts nodevībā un notiesāja uz nāvi, bet karalis Kārlis XI viņu apžēloja. Lielā Ziemeļu kara sākumā pārgāja Kurzemes hercogu dienestā, piedalījās Spilves kaujā. 1701. gadā bija trimdā esošā Kurzemes hercoga reģenta Ferdinanda galmā Dancigā, par nepakļaušanos pavēlei atgriezties Zviedru Vidzemē viņam konfiscēja Mallas muižu un 1702. gadā vēlreiz notiesāja uz nāvi.

Pēc Vidzemes un Igaunijas kapitulācijas (1710) bija Krievijas cara Pētera I pilnvarnieks (*General-Bevollmächtigter*) Baltijas provincēs.
Kad 1711. gadā Pētera I dēls Aleksejs apprecējās ar Braunšveigas-Lineburgas princesi Sofiju Šarloti (1694-1715), Gerhards Johans fon Lēvenvolde tika iecelts par viņas galminieku (*обер-гофмейстер*).

Miris 1723. gada 26. aprīlī Tērbatā, pēc citiem datiem savā Mallas dzimtmuižā tagadējā Igaunijā.

Atsauces
--------

1. ↑  Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2: Estland, Bd.:1, Görlitz, 1930 610 lpp.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 120283571
* ISNI: 0000 0003 5568 449X
* GND: 141029994

 |

 |
**Florense Franklenda Tomsone** (angļu: *Florence Frankland Thomson*; dzimusi **Vilsone** (angļu: *Wilson*); 1885. gada 8. decembris Glāzgova — 1939. gada 2. jūlijs Glāzgova) bija Lielbritānijas šahiste, daudzkārtēja Skotijas sieviešu šaha čempione.

Biogrāfija
----------

1920. gados pievienojusies Glāzgovas dāmu šaha klubam. Daudzkārtēja kluba čempione dāmu konkurencē, bijusi arī kluba prezidente, bet pāris nedēļas pirms savas nāves otro reizi ievēlēta par kluba viceprezidenti. Tāpat divas reizes bijusi Glāzgovas šaha kluba *Polytechnic Chess Club* čempione, bet 1938. gadā kopā ar šo šaha klubu ieguvusi Skotijas komandu balvu *Richardson Cup*. Sešas reizes piedalījusies un katru šo reizi uzvarējusi Skotijas sieviešu šaha čempionātos (1929, 1930, 1932, 1933, 1934, 1937). Piedalījusies arī Lielbritānijas sieviešu šaha čempionātos, kuros labākos rezultātus uzrādījusi 1935. gadā, kad dalījusi 3.—4. vietu, 1936. gadā, kad dalījusi 2.—3. vietu, un 1937. un 1938. gadā, kad ieņēmusi 2. vietu. Piedalījusies 1937. gada Pasaules čempionātā šahā sievietēm Stokholmā, kurā kopā ar Ingridu Larsenu dalījusi 21.—22. vietu.

Pēc profesijas bijusi apdrošināšanas brokere. Bijusi pirmā sieviete Skotijā, kas strādājusi šajā amatā.

Viņas dēls Aleksandrs Eirds Tomsons (angļu: *Alexander Aird Thomson*, 1917—1991) arī ir bijis šahists, kas 1951. gadā uzvarējis Skotijas vīriešu šaha čempionātā un trīs reizes pārstāvējis Skotiju šaha olimpiādēs (1956, 1958, 1964).

Atsauces
--------

1. ↑  «1927-39 Title Tournaments : World Chess Championship (women)». *www.mark-weeks.com*.
2. ↑  Chess Scotland: Florence Frankland Thomson
3. ↑  Chess Scotland: Alexander Aird Thomson
**Sirdsveida divlape** (*Listera cordata* (L.) R.Br.) ir orhideju dzimtas suga. Latvijā tā ir diezgan reta, ierakstīta Latvijas Sarkanajā grāmatā trešajā kategorijā.

Apraksts
--------

Ziedkopa - skraja
Lapas
Daudzgadīgs, sīks, 5-25 cm augsts lakstaugs. Guma nav izveidots. Saknes diezgan garas, tievas. Var būt veģetatīvā vairošanās. Stublājs stāvs, tievs. Stublāja apakšdaļā ir divas sirdveidīgas lapas, kas horizontāli atstāv no stublāja. Ziedkopa skraja. Ziedi var būt violeti vai zaļgandzelteni. Pieša nav. Lūpa divdaivaina, gara. Daivas smailas. Auglis - maza pogaļa. Latvijā zied no maija beigām līdz jūlijam.

Izplatība
---------

Aug dažviet Eiropā, Ziemeļamerikā un Āzijā.

Biotopi
-------

Atsevišķi eksemplāri pārmitros vai mēreni mitros skujkoku mežos.

Atsauces
--------

1. ↑  Izplatība

Avoti
-----

* Werner Rothmaler: *Exkursionsflora von Deutschland. Gefäßpflanzen: Kritischer Band*. München 2005. ISBN 3-8274-1496-2
* Zigmas Gudžinskas, Mindaugas Ryla. *Lietuvos gegužraibiniai (*Orchidaceae*)*. Vilnius 2006. ISBN 9986-662-28-1.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Sirdsveida divlape***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)
* Latvijasdaba.lv
**Nino Homeriki** (gruzīnu: ნინო ხომერიკი; dzimusi 1998. gada 1. martā Tbilisi) ir Gruzijas starptautiskā lielmeistare šahā (2019).

Biogrāfija
----------

2012. gadā dalījusi 1.-2. vietu Pasaules junioru šaha čempionātā U14 vecuma grupā, bet pēc papildu mača palikusi 2. vietā.
Par šo panākumu FIDE Homeriki piešķīra FIDE sieviešu meistares (WFM) nosaukumu. 2015. gadā uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā U18 vecuma grupā. Par šo panākumu FIDE Homeriki piešķīra starptautiskās sieviešu meistares (WIM) nosaukumu. 2016. gadā atkārtoti uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā U18 vecuma grupā. 2020. gada augustā ierindojusies 8. vietā Gruzijas sieviešu šaha čempionātā.

Pārstāvējusi Gruzijas komandu Pasaules jauniešu komandu šaha čempionātos U16 vecuma grupā, kuros piedalījusies 3 reizes (2011-2012, 2014).

Par panākumiem turnīros FIDE 2019. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  World Youth Chess Championship 2012 - Girls 14
2. ↑  25th European Youth Chess Championship 2015 U18 - Girls
3. ↑  Georgia’s Nino Khomeriki 2nd time European chess champion
4. ↑  GEO Women 77th Ch
5. ↑  OlimpBase :: World Youth U16 Chess Olympiads :: Nino Khomeriki
6. ↑  1st quarter PB 2019 Woman Grandmaster (WGM)

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Nipahas vīruss** ir negatīvas (−) vienpavediena ribonukleīnskābes (RNS) vīruss (ribovīruss). Izraisa smagu saslimšanu (encefalītu un elpceļu slimības) cilvēkiem un dzīvniekiem. Nipahas vīruss ir līdzīgs Hendras vīrusam, kas izplatīts Austrālijā un inficē galvenokārt zirgus, bet var būt nāvējošs arī cilvēkiem. Šie vīrusi pieder pie paramiksovīrusu dzimtas, kurā ietilpst tādi svarīgi vīrusi, kā masalu, cūciņu un paragripas vīrusi.

Nipahas vīrusa dabiskais rezervuārs ir dažādi augļēdāji dižsikspārņi. Cilvēki inficējas, lietojot uzturā ar augļsikspārņu urīnu vai siekalām notraipītus augļus, kā arī kontaktējoties ar slimām cūkām, kas sevišķi viegli aplīp ar Nipahas vīrusu. Ir iespējama arī infekcijas nodošana no cilvēka cilvēkam, tas notiek, kontaktējoties ar slimnieku izdalījumiem un ekskrementiem.

Vēsture
-------

Nipahas vīruss pirmo reizi identificēts 1998. gadā, kad Malaizijā cūkkopju vidū tika novērots neiroloģiskas un respiratoras saslimšanas uzliesmojums. No 265 gadījumiem 105 bija letāli. Kopš tā laika Dienvidāzijā novēroti vēl 12 šīs slimības uzliesmojumi.

2018. gadā Indijā, Keralas štatā Nipahas vīrusa uzliesmojuma laikā gāja bojā 17 cilvēki. Tajā pašā štatā 2021. gada septembrī fiksēts jauns uzliesmojums, miris 12 gadus vecs zēns.

Simptomi
--------

Nipahas vīrusa infekcija cilvēkiem var noritēt dažādās formās — no bezsimptomu slimības gaitas līdz nāvējošam encefalītam. Parasti inficētajiem cilvēkiem vispirms attīstās gripai līdzīgi simptomi (paaugstināta temperatūra, galvas un muskuļu sāpes, vemšana, kakla sāpes). Slimība var turpināties ar reiboni, miegainību, izmainītas apziņas stāvokļiem un citām neiroloģiskām pazīmēm, kas norāda uz akūtu encefalītu. Dažos gadījumos var attīstīties atipiskā pneimonija ar elpošanas nepietiekamību. Smagos gadījumos cilvēks pēc 24—48 stundām nonāk komā. Slimības inkubācijas periods ir no 4 līdz pat 45 dienām.

Vairums cilvēku, kas izdzīvo pēc akūtā encefalīta, izveseļojas pilnībā, bet apmēram 20% arī turpmāk cieš no neiroloģiska rakstura sekām.

Nipahas vīrusa saslimšanas letalitāte tiek vērtēta no 40 līdz 75% robežās.

Ārstēšana
---------

Pret Nipahas vīrusu nav ne zāļu, ne vakcīnu, tādēļ ārstēšana ir tikai simptomātiska.

Ārējas saites
-------------

* Vakcīnas nav! Lietusmežu izciršana paver ceļu bīstamam vīrusam

Atsauces
--------

1. ↑  Lessons from the Nipah virus outbreak in Malaysia (angliski)
2. ↑  India’s COVID-battered Kerala state now on alert for Nipah virus (angliski)
Ninnimisinuoku grupas; kartē nav norādītas uz ziemeļiem no zaļi iekrāsotā reģiona dzīvojušās penakuku kopienas.
Nipmuku indiāņiem veltītas ekspozīcijas daļa Springfīldas muzejā.

Rekonstruēts pekotu ciemats Mašantuketu pekotu muzejā.
**Ninnimisinuoki** ir termins, ar kuru apzīmē Jaunanglijas dienvidu reģiona pamatiedzīvotājus.

Atšķirībā no saviem ziemeļu kaimiņiem abenakiem un dienvidu — delavariem jeb lenapiem, Jaunanglijas dienvidu algonkinu kopienas ļoti reti apzīmē ar šo kopīgo nosaukumu.

Etnonīms
--------

Nosaukums *Ninnimissinuok* ir viena no naragansetu vārda *Ninnimissinnûwock* variācijām un tulkojas kā 'cilvēki' ar blakus nozīmi, kas ietver tuvību. Vārdu pirmo reizi 1643. gadā grāmatā *A Key into the Language of America* pieminēja angļu misionārs Rodžers Viljams. Viņa grāmata palīdzēja popularizēt vairākus Amerikas pamatiedzīvotāju aizguvumus, kā, piemēram, mokasīns, pauvau un sukotašs.

No etnogrāfiskā viedokļa reģiona anglisko nosaukumu "Jaunanglija" aizvieto naragansetu frāze *yo chippachâusin* — "kur ceļi sadalās".

Grupas
------

16. un 17. gadsimtā ninnimisinuoki iekļāva vairāk nekā 100 grupas, kuras veidoja penakuki, masačūsetsi, nipmuki, pokomtuki, naraganseti, pokanoketi jeb vampanoagi, niantiki, mohegani un pekoti, kā arī Konektikutas rietumu un Longailendas ziemeļu kopienas.

Skaits
------

Pirms eiropiešu kolonizatoru ievazātajām epidēmijām 16. gadsimta sākumā reģionā dzīvoja vairāk nekā 90 000 iedzīvotāju. Skaitliski lielākās kopienas veidoja penakuki, masačūsetsi, pokanoketi, naraganseti un pekoti/mohegani, kuru kopskaits tiek lēsts ap 72 000. Iedzīvotāju blīvums svārstījās no 190 līdz 250 cilvēkiem uz 100 kvadrātkilometriem piekrastes rajonos un Konektikutas upes vidusdaļā un lejtecē, savukārt paugurainajā Konektikutas augštecē un Merimakas baseinā uz ziemeļiem no Bostonas 100 kvadrātkilometrus apdzīvoja līdz 22 cilvēkiem.

Vēsture un ģeogrāfiskais iedalījums
-----------------------------------

Vēsturiski Jaunanglijas dienvidus veido trīs posmi — agrais un vidējais Vudlends (ap 700 p.m.ē.-1000 m.ē.) un vēlais Vudlends, ieskaitot kolonizācijas "kontaktu periodu" (ap 1000 m.ē.-1620). Arheoloģiskie un lingvistiskie materiāli liecina par pakāpenisku vietējo kultūru attīstību daudzu gadsimtu garumā bez plašas iedzīvotāju invāzijas no citiem Ziemeļamerikas rajoniem. 

Plašais un daudzveidīgais apgabals veidoja trīs ekoloģiski atšķirīgus reģionus — piekrastes/grīvu, upju un kalnieņu ezeru. Lai arī iedzīvotājus vienoja līdzīgas valodas, ilgstošā vēsture un kopīgi reliģiskie priekšstati, apkārtējā vide noteica atšķirīgus kopienu struktūru un dzīvesveida moduļus. Tā, piemēram, piekrastes rajonos pastāvēja salīdzinoši augsti centralizēta sabiedrība, un tur dzīvojošie ninnimisinuoki pamatā nodarbojās ar zvejniecību, jūras produktu vākšanu un zemkopību.

Atsauces
--------

1. ↑  Trumbull, James Hammond (1903). *Natick Dictionary*. p.306
2. 1 2 3 4  Kathleen J. Brangdon (1996). *Native People of Southern New England, 1500-1650*. pp.xi-xiii. ISBN 0-8061-2803-8
3. ↑  Michael Johnson • Illustrated by Jonathan Smith (2006). *Indian Tribes of the New England Frontier*
**Henrijs Frānsiss Blanfords** (angļu. *Henry Francis Blanford*; 1834—1893) ir angļu — indiešu meteorologs un paleontologs, Viljama Tomasa Blanforda brālis.

Biogrāfija
----------

Henrijs Frānsiss Blanfords dzima 1834. gada 3. jūnijā Londonā. Mācījās Braitonā un Briselē. Kādu laiku mācījās dizainu Somersethausā un Malborohausā. Pēc tam 1851. gadā iestājās Karaliskajā kalnrūpniecības skolā un mācījās pie H.Beča, U.Smita un Dž.Persi. Saņēma stipendiju no Kornvolas hercoga. Pēc tam vienu gadu mācījās Freibergas kalnu akadēmijā.

Pēc mācībām Blanfords vadīja meteoroloģisko dienestu Bengālijā, bet no 1874 līdz 1887. gadam dienestu visā Britu Indijā, kur daudz darīja tā labiekārtošanā.

Viņš sarakstīja daudzus nozīmīgus darbus par meteoroloģiju. Viņa izdotajos ikgadējos izdevumos "*Reports on the Meteorology of India*" tika publicēti ne tikai meteoroloģiskie novērojumi, bet tika apspriesti arī cēloņi, kas radījuši klimatiskās izmaiņas salīdzinājumā ar iepriekšējiem gadiem. Meteoroloģisko parādību pareiza izpratne ļāva atsevišķos gadījumos veikt pareizas laika prognozes ilgam laika periodam. Piemēram, viņš ievēroja sakarību starp snigšanu Himalajos un nākamā gada vasaras lietiem.

Nokrišņiem tika veltīti daudzi zinātnieka darbi, no kuriem nozīmīgākais ir "The rainfall of India", kas tika pārpublicēts "Indian Meteor. Memoirs" otrajā sējumā.

Blanfords arī pierādīja apmežošanas ietekmi uz nokrišņu daudzuma pieaugumu Indijas centrālajās provincēs. Tajā pašā rakstu krājumā viņš publicēja dažus rakstus par atmosfēras spiediena diennakts izmaiņām Indijā un par Austrumturkestānas klimatu.

Blanfords ir autors arī pētījumiem par ilglaicīgām spiediena novirzēm un atmosfēras spiediena izmaiņu saistību Indijā un Krievijā. Viņš izskaidroja tādu parādību kā brīzi jeb jūras un krasta vējiem un daudz ko citu.

Bez viņa izdotajiem diviem rakstu krājumiem, zinātnieka darbi bija publicēti tādos izdevumos, kā "*Philosophical Transactions R. Soc.*", "*Journ. Asiat. Soc.*", "*Bengal*", "*Nature*" (Londona) un "*Zeitschr. der Oesterr. Geselisch, f. Meteorologie*"

Henrijs Frānsiss Blanfords mira 1893. gada 23. janvārī Folkstonā, Lielbritānijā.

Atsauces
--------

1. ↑  Brokhauza un Efrona enciklopēdiskā vārdnīca
**Vilistona ezers** (angļu: *Williston Lake*) ir ūdenskrātuve Pīsriveras upes augštecē, Kanādā. Pēc tilpuma septītā lielākā ūdenskrātuve pasaulē. Administratīvi ietilpst Britu Kolumbijas provincē. Nodēvēta par godu kanādiešu politiķim Rejam Džilisam Vilistonam (*Ray Gillis Williston*), tā laika Britu Kolumbijas zemes, mežu un ūdens resursu ministram.

Ūdenskrātuvi veidojošais Beneta aizsprosts izbūvēts laika posmā no 1961. līdz 1968. gadam. Aizsprosts ir 183 m augsts un ir viens no pasaulē augstākajiem grunts dambjiem. Ūdenskrātuves aizpildīšanas laikā tika applūdināta Pīsriveras augštece 115 km garumā, kā arī Finlijas un Parsnipas ielejas Klinšu kalnu starpgrēdu ieplakā 225 km garumā. Daļēji applūdinātas tika arī ūdenskrātuvē ietekošo Omenikas, Ospikas, Mensonas, Neišenas, Indženikas un citu upju lejteces. Ūdenskrātuves krastā un tiešā tuvumā izveidotas vairākas aizsargājamās dabas teritorijas — provinciālie parki. Lielākās apdzīvotās vietas krastos ir Cajkeha ziemeļu galā un Makenzi — dienvidu.

Beneta aizsprosta darbinātās Gordona Šrama HES ir 10 turbīnas ar kopējo jaudu 2730 MW, kas gadā saražo 13,3 TWh enerģijas.

Atsauces
--------

1. ↑  BC Hydro. Williston Reservoir
2. ↑  BC Hydro. Peace Region

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Vilistona ezers***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 315527295
* LCCN: sh89007040
* NKC: ge1147518

 |

 |
**Villijs Šlāge** (vācu: *Willi Schlage*; 1888. gada 24. decembris — 1940. gada 5. maijs Berlīne) bija Vācijas šahists.

Biogrāfija
----------

1910. gadā Hamburgā uzvarējis Vācijas šaha savienības kongresa B turnīrā. Piedalījies draudzības mačos: Berlīne—Prāga (1913), Vācija—Nīderlande (1922), Vācija—Zviedrija (1922). Pirmā pasaules kara dalībnieks. Divas reizes uzvarējis Berlīnes pilsētas šaha čempionātos (1921, 1926).

1921. gadā Hamburgā bijis trešais Vācijas šaha čempionātā aiz Ērharta Posta un Frīdriha Zēmiša. 1922. gadā dalījis 3.—5. vietu aiz Ērharta Posta un Kārļa Karlsa. Pēdējo reizi Vācijas šaha čempionātā piedalījies 1935. gadā Āhenē, kad dalījis 11.—13. vietu (uzvarējis Kurts Rihters).

Piedalījies daudzos starptautiskos šaha turnīros: Berlīne (1928) — dalījis 11.—13. vietu (uzvarējis Ārons Nimcovičs); Berlīne (1930) — dalījis 5.—7. vietu (uzvarējis Kārlis Hellings); Svineminde (1932) — dalījis 8.—9. vietu (uzvarējis Gēsta Štolcs); Berlīne (1933) — dalījis 6.—7. vietu (uzvarējuši Bertolds Kohs un Kurts Rihters); Berlīne (1937) — dalījis 3.—4. vietu (uzvarējuši Karloss Gimars un Ludvigs Relštābs); Krēfelde (1938) — dalījis 4.—7. vietu (uzvarējuši Erihs Eliskazess un Ludvigs Engelss).

1935. gadā iecelts par Lielvācijas šaha savienības galveno treneri (vācu: *Reichstrainer des Großdeutschen Schachbundes*). Šajā amatā gatavojis Vācijas šaha izlasi 1936. gada neoficiālajai šaha olimpiādei Minhenē. 1939. gada augustā sācis nodarboties ar Vācijas jauno šahistu grupu, kurā bijuši Klauss Junge, Volfgangs Uncikers, Edīte Kellere un citi.

Atsauces
--------

1. ↑  Deutsche Schacheinzelmeisterschaft 1921 in Hamburg
2. ↑  Deutsche Einzelmeisterschaft 1922 in Bad Oeynhausen
3. ↑  «28. Deutsche Schacheinzelmeisterschaft 1935 in Aachen». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2017. gada 9. janvārī.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
**Henrijeta Konarkovska-Sokolova** (serbu: *Хенријета Конарковска-Соколов*; poļu: *Henrijeta Konarkowska-Sokolov*; dzimusi kā Konarkovska 1938. gada 14. decembrī Inovroclavā) ir poļu izcelsmes Serbijas starptautiskā lielmeistare šahā (1986).

Biogrāfija
----------

1953. gadā pirmo reizi debitējusi Polijas sieviešu šaha čempionātā. Līdz 1964. gadam šajā turnīrā izcīnīja 6 medaļas: 2 zelta (1958, 1964), 2 sudraba (1961, 1962) un 2 bronzas (1956, 1959). 1961. gadā pirmo reizi piedalījās Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla pretendentu turnīrā, kurā ieņēma 11. vietu. 1964. gadā Suhumi savā nākamajā pretendentu turnīrā dalīja 7.-8. vietu.

1965. gadā apprecējusies ar serbu šahistu Vladimiru Sokolovu un pārcēlusies uz dzīvi Dienvidslāvijā. Divas reizes uzvarējusi Dienvidslāvijas sieviešu šaha čempionātos (1968, 1971). 1967. gadā piedalījusies pretendentu turnīrā Suboticā, kurā dalījusi 11.-12. vietu.

Pārstāvējusi Polijas un Dienvidslāvijas komandas Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 3 reizes (1963, 1969-1972). Dienvidslāvijas izlases sastāvā 1969. gadā individuālajā vērtējumā izcīnījusi bronzas medaļu, bet 1972. gadā - zelta medaļu.

Daudzu starptautisko sieviešu šaha turnīru dalībniece, labākos rezultātus sasniegusi Bledā (1957, 3. vieta), Pjotrkova Tribunalskā (1965, 2. vieta), Veikanzē (1970, dalīta 2.-4. vieta) un Ļubļinā (1974, dalīta 2.-4. vieta). Par panākumiem turnīros FIDE 1961. gadā Konarkovskai-Sokolovai piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 1986. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) goda nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  1961 Candidates Tournament
2. ↑  1964 Candidates Tournament
3. ↑  «1967 Candidates Tournament». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 3. martā. Skatīts: 2016. gada 19. augustā.
4. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Henrijeta Konarkowska-Sokolov

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Nino Gurieli** (gruzīnu: ნინო გურიელი; dzimusi 1961. gada 6. decembrī Tbilisi) ir Gruzijas starptautiskā lielmeistare šahā (1980).

Biogrāfija
----------

1979. gadā Alikantē pirmo reizi piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla starpzonu turnīrā un savā debijā izcīnījusi 3. vietu, iekļūstot pretendentu mačos. 1980. gadā Tbilisi pretendentu ceturtdaļfināla mačā piekāpusies Nonai Gaprindašvili ar 3:6. No 1982. līdz 1995. gadam vēl piecas reizes piedalījusies starpzonu turnīros. Lielāko panākumu guvusi 1995. gadā Kišiņevā, kad atkārtoti izcīnījusi tiesības spēlēt pretendentu turnīrā. 1997. gadā Groningenā pretendentu turnīrā ieņēmusi 9. vietu. 2000. gadā Ņūdeli piedalījusies Pasaules sieviešu šaha čempionātā pēc izslēgšanas sistēmas, taču izstājusies jau 1. kārtā.

1981. gadā izcīnījusi sudraba medaļu PSRS sieviešu šaha čempionātā. 1990. gadā Belgradā uzvarējusi starptautiskajā šaha turnīrā. 1996. gadā Tbilisi komandas *Merani* sastāvā uzvarējusi 1. Eiropas šaha klubu kausa izcīņā sieviešu komandām.

Sekmīgi pārstāvējusi Gruzijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 4 reizes (1992-1996, 2000). Komandu vērtējumā izcīnījusi 3 zelta (1992, 1994, 1996) un sudraba (2000) medaļas. Individuālajā vērtējumā izcīnījusi bronzas (1994) medaļu;
* Eiropas komandu šaha čempionātos piedalījusies 2 reizes (1992, 1999). Komandu vērtējumā izcīnījusi sudraba (1992) medaļu;
* Pasaules vīriešu komandu šaha čempionātā piedalījusies 1997. gadā.

Par panākumiem turnīros FIDE 1979. gadā Gurieli piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 1980. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu. 1997. gadā viņai pieškirts starptautiskā vīriešu meistara (IM) nosaukums.

Atsauces
--------

1. ↑  1979 Alicante Interzonal Tournament
2. ↑  1980-81 Candidates Matches
3. ↑  1995 Kishinev Interzonal Tournament
4. ↑  «1997 Groningen Candidates Tournament». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 3. jūlijā. Skatīts: 2016. gada 13. oktobrī.
5. ↑  2000 FIDE Knockout Matches
6. ↑  OlimpBase :: 1st European Chess Club Cup (women), Smederevska Palanka 1996, Merani Tbilisi
7. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Nino Gurieli
8. ↑  OlimpBase :: European Women's Team Chess Championship :: Nino Gurieli
9. ↑  OlimpBase :: World Men's Team Chess Championship :: Nino Gurieli

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Hennings Šarpenbergs** (vācu: *Henning Scharpenberg*, latīņu: *Henningus Scarpfenbergius*) bija 12. Rīgas virsbīskaps, kas valdīja 13.10.1424.-05.04.1448.

Dzīvesgājums
------------

Cēlies no ietekmīgas Greifsvaldes Šarpenbergu dzimtas. 1393. gadā beidza Prāgas universitāti.
1417. gadā kļuva par Rīgas arhibīskapijas prāvestu.
1424. gadā Rīgas domkapituls viņu ievēlēja par Rīgas arhibīskapu, ko pretēji Vācu ordeņa gribai, apstiprināja Romas pāvests Martins V.
1425. un 1426. gada bullās Romas pāvests atbrīvoja Rīgas arhibīskapu no 1393. gadā nolemtās inkorporācijas Vācu ordenī un atzina viņu par Rīgas feodālo senioru.

1428. gada 3. provinciālkoncilā Rīgā atbalstīja Konstances koncila reformu ieviešanu, kas paredzēja dievkalpojumu noturēšanu latviešu valodā.
1431. gadā Valmieras landtāgs pieņēma lēmumu, ka inkorporācijas atcelšana neattieksies uz arhibīskapa Heninga pēctečiem.
1435. gadā Valkas landtāgā nolēma uz 6 gadiem slēgt Livonijas valstu savienību un aizliedza ieroču lietošanu savstarpējās ķildās.
1437. gadā arhibīskaps Henings sasauca 4. provinciālkoncilu, lai ieviestu pret Romas pāvestu vērstā Bāzeles koncila lēmumus.

Dokumenti
---------

>  Rusova hronika:  
> 
> 
> 
> 
> 
> > 
> > "Mestris Heinrichs Šungels izbeidza visus strīdus starp Rīgas kapiteli un 12. Rīgas biskapu **Heningu Šarfenbergu** no vienas un ordeni no otras puses, bet šis miers netapa ilgi ieturēts. Tā kā vienmēr starp virsbiskapiem un mestŗiem bija pārmērīga sacensība, naids un nenovēlība augstākās varas dēļ, un Rīgas pilsoņiem visai nepatika, ka ordenis Daugavgrīvas cietoksni, Rīgas un Ādažu pilis bija uzcēlis tik tuvu pie Rīgas, un tādēļ viņi turējās kopā ar biskapiem, kas izsauca pastāvīgus kaŗus starp abām pusēm".
> > 
> > 
> > 
> 
> 
>

Skatīt arī
----------

* Rīgas arhibīskapi

| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Reliģiskie amati un pozīcijas |
| Priekštecis: **Johans VI Ambundi**  |  **Rīgas arhibīskaps** 1424—1448† | Pēctecis: **Silvestrs Stodevešers**  |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 313483759
* GND: 106697764X

 |

 |
**Vilis Purmalis** (1927—1989) bija latviešu ķirurgs, Rīgas pilsētas 2. slimnīcas galvenais ārsts.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1927. gada 7. jūnijā Baltinavas pagasta Stauberavās zemnieka ģimenē. Pēc Otrā pasaules kara 1945. gadā beidza mācības Rūjienas vidusskolā un studēja RMI Ārstniecības fakultātē līdz 1951. gadam. Piecus gadus bija Dundagas rajona slimnīcas galvenais ārsts un ķirurģijas nodaļas vadītājs, pēc tam RMI Hospitālās ķirurģijas katedras asistents Rīgas pilsētas 1. slimnīcā.

1959. gadā V. Purmali iecēla par jaunizveidotās Rīgas pilsētas 2. slimnīcas galveno ārstu, tad Rīgas pilsētas 1. slimnīcas 12. ķirurģijas nodaļas vadītāju (1962—1968). 1966. gadā viņš aizstāvēja medicīnas zinātņu kandidāta disertāciju, 1968. gadā V. Purmali iecēla par Veselības aizsardzības ministrijas galveno ķirurgu.
1971. gadā viņš aizstāvēja medicīnas zinātņu doktora disertāciju par žultsakmeņu slimības ķirurģisko ārstēšanu, 1972. gadā kļuva par RMI Ārstu kvalifikācijas celšanas fakultātes Ķirurģijas katedras vadītāju un 1974. gadā par profesoru, 1973. gadā par Latvijas Ķirurgu zinātniskās biedrības priekšsēdētāju.

Miris 1989. gada 28. novembrī Rīgā, apglabāts Rīgas Meža kapos.

Apbalvojumi un pagodinājumi
---------------------------

* Latvijas PSR Nopelniem bagātais ārsts (1977)
* Latvijas PSR Valsts prēmija par gremošanas orgānu patoģenēzes aktuālu problēmu izpēti un šo orgānu slimību jaunu diagnostikas un ārstniecības metožu radīšanu un ieviešanu praksē (1977)

Literatūra
----------

* Gaiļezera slimnīca. Rakstu kopojums 25 gadu jubilejā, sast. Arnis Vīksna. Rīga: 2003. 296 lpp.
* Katram sava zvaigzne. Atmiņu grāmata par profesoru Vili Purmali / sast. A. Vīksna. Rīga 2006. 273 lpp.
* Skaģers A. Vilim Purmalim — 75. Latvijas Ārstu Žurnāls, 2002, 5. nr. 52. lpp.
* Vīksna A. Latvijas ķirurģijas profesori. Rīga: 2010. 141 lpp.

Atsauces
--------

1. ↑  100 nozīmīgas personas Latvijas medicīnas vēsturē

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305069348

 |

 |