recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Staņislavs Šadurskis** (poļu: *Stanisław Szadurski herbu Ciołek*; dzimis 1726. gada 18. septembrī, miris 1792. gadā) bija Pušā dzimis Latgales (Inflantijas) Šadursku dzimtas jezuīts un filozofs, Viļņas Universitātes profesors. Inflantijas kastelāna Jana Šadurska brālis.

Staņislavs Šadurskis bija Inflantijas podstolija Jana Šadurska Vecākā un Jadvigas Hilzenas dēls. Šadurska mātes brāļi bija Inflantijas kastelāns Jans Augusts Hilzens un Smoļenskas bīskaps Ježijs Mikolajs Hilzens. Viņam bija brāļi Jans (Inflantijas horunžijs), Juzefs (Inflantijas oboznijs) un Ignacs.

Beidzis jezuītu skolu Daugavpilī, vēlāk visticamāk studēja Viļņas Universitātē. 1744. gadā iestājās jezuītu ordenī. No 1746. līdz 1748. gadam studēja filozofiju Viļņas Universitātē, filozofijas studijas beidza Oršā (no 1748. līdz 1749.), jo Viļņas Universitāte bija cietusi ugunsgrēkā. Ar mātesbrāļa Jana Augusta Hilzena atbalstu turpināja studijas teoloģijā, matemātikā un dabaszinībās Varšavā un Parīzē. No 1757. gada pasniedza filozofiju, fiziku, vēsturi un ģeogrāfiju jezuītu *Collegium Nobilium* Varšavā. No 1759. gada mācīja jezuītu skolā Navahrudakā, kur pasniedza pilno trīsgadīgo filozofijas kursu. 1762. gadā ieguva filozofijas un brīvo mākslu maģistra grādu Viļņas Universitātē. No 1765. līdz 1766. gadā pasniedza morālo teoloģiju un kanoniskās tiesības Viļņas Universitātē. 1766. gadā ieguva doktora grādu kanoniskajās tiesībās. Vēlāk pasniedza jezuītu skolās Grodņā un Braņevo. Pēdējos gadus līdz jezuītu ordeņa likvidācijai 1773. gadā pavadīja Daugavpilī, daudz laika pavadīdams Hilzenu un Šadursku īpašumos. Par pēdējiem dzīves gadiem - trūcīga informācija.

Darbi
-----

* *Positiones ex philosophia mentis et sensuum*, 1758
* *Disputatio philosophica menstrua*, Navahrudaka, 1760
* *Principia ratiocinandi variis dialogis atque exercitationibus*, 1760
* *Scita philosophica ex physica generali*, Navahrudaka, 1761
* *Scita philosophica ex physica particulari*, Navahrudaka, 1762
* *Scita philosophica*, 1762

Ārējās saites
-------------

* Štaņislavs Šadurskis *Internetowy Polski Słownik Biograficzny* (poliski)

Literatūra
----------

* *Stanisław Szadurski, SJ, (1726-1789), przedstawiciel uwspółcześnionej filozofii scholastycznej*, Franciszek Bargieł, Kraków : Wydział Filozoficzny Towarzystwa Jezusowego, 1978

Skat. arī
---------

* Šadurski

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 60394139
* LCCN: n80164820
* ISNI: 0000 0000 2165 7379

 |

 |
**Virgīnijs Grabliausks** (lietuviešu: *Virginijus Grabliauskas*; dzimis 1972. gada 21. jūnijā, Viļņā) ir Lietuvas šahists, FIDE starptautiskais meistars (1994), ICCF starptautiskais lielmeistars (2010).

Biogrāfija
----------

Beidzis Viļņas Universitātes Komunikāciju fakultāti. No 1994. gada līdz 2008. gadam strādājis par finanšu analītiķi. 1997. gadā uzvarējis Lietuvas šaha čempionātā. Tajā pašā gadā pārstāvējis Lietuvas izlasi Eiropas komandu čempionātā Pulā, kur pie 4. galdiņa ieguvis 5 punktus no 9. Piecas reizes uzvarējis Lietuvas komandu šaha čempionātos (1992, 1993, 1995, 1997, 2007). Astoņas reizes pārstāvējis dažādus Lietuvas šaha klubus Eiropas klubu komandu šaha kausos (1994—1996, 2005—2009). 2009. gadā piedalījies Latvijas atklātajā šaha čempionātā, kur ierindojies augstajā 4. vietā.

Kopš 2000. gada veiksmīgi piedalās korespondencšaha turnīros. Starptautiskā Korespondencšaha federācijas rīkotajā 14. olimpiādē pie 6. galdiņa izcīnījis 2. vietu. No 2002. gada līdz 2008. gadam bijis Lietuvas Korespondencšaha federācijas atbildīgais sekretārs. No 2004. gada Lietuvas pārstāvis Starptautiskajā Korespondencšaha federācijā. 2009. gadā bijis Irānas valsts junioru izlases treneris.

Atsauces
--------

1. ↑  Lietuvos sporto enciklopedija: Virginijus Grabliauskas
2. ↑  «GM Grabliauskas, Virginijus». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2015. gada 8. jūnijā.
3. ↑  CCO14/F Board 6, ICCF Olympiad 14 Final (Email) Board 6[novecojusi saite]
4. ↑  «Virginijus Grabliauskas: Biografija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 8. martā. Skatīts: 2015. gada 8. jūnijā.

Ārējās saites
-------------

* Virgīnijs Grabliausks šahista profils vietnē fide.com
* Virgīnijs Grabliausks šahista profils vietnē chessgames.com
* Virgīnijs Grabliausks šahista profils vietnē 365chess.com
* Virgīnijs Grabliausks šahista profils vietnē chesstempo.com
* Virgīnijs Grabliausks šahista profils vietnē olimpbase.org (Eiropas komandu šaha čempionāti)
* Virgīnijs Grabliausks šahista profils vietnē olimpbase.org (Eiropas šaha klubu komandu kauss)
**Žovkva** (ukraiņu: *Жовква*) ir rajona nozīmes pilsēta Ukrainas rietumos, Ļvivas apgabalā Žovkvas rajona centrs. Žovkvas centra apbūve ir pilsētbūvniecības piemineklis. Cēsu sadraudzības pilsēta.

Vēsture
-------

Pilsēta dibināta 1594. gadā, kā Žečpospolitas magnāta Staņislava Žolkeviča privātā apdzīvotā vieta. Līdzīgi kā Zamosca, projektēta renesanses stilā. 17. gadsimtā Žovkva bija karaļa Jana III Sobeska rezidences pilsēta, kā arī mākslas un kultūras centrs. Pēc Polijas pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsēta iekļāvās Austrijas impērijā.

Pēc Pirmā pasaules kara Žovkva tika iekļauta jaunizveidotajā Polijas valstī. Sākoties Otrajam pasaules karam, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, pilsētā ienāca padomju karaspēks. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Žovkvu ieņēma vācieši. Pilsētas ebreju iedzīvotāji tika iznīcināti holokaustā.

Pēc Otrā pasaules kara Žovkva iekļāvās PSRS, un ietilpa tajā līdz Ukrainas valsts neatkarības nodibināšanai 1991. gadā. Starp 1951. un 1992. gadu pilsētas nosaukums bija Ņesterova (ukraiņu: *Нестеров*).

Cilvēki
-------

17. gadsimtā Žovkva bija Polijas karaļa Jana III Sobeska rezidences pilsēta. Pirmā pasaules kara laikā 1914. gada 8. septembrī pie Žovkvas krita Krievijas kara lidotājs Pjotrs Ņesterovs (*Пётр Николаевич Нестеров*, 1887-1914).

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Žovkva***.
* Virtuālā Žovkva (ukrainiski)

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Ļvivas apgabala pilsētas  |
| --- |
|  |
| 
* Belza
* Bibrka
* Borislava
* Brodi
* Buska
* Červonohrada
* Dobromiļa
* Drohobiča
* Dubļani
* Hiriva
* Hliņani
* Hodoriva
* Horodoka
* Javoriva
* Kamjanka-Buzka
* Komarno
* **Ļviva**
* Mikolajiva
* Mostiska
* Moršina
* Novijkaliņiva
* Novijrozdila
* Novojavorivska
* Peremišļani
* Pustomiti
* Radehiva
* Rava-Ruska
* Rudki
* Sambira
* Skole
* Sokaļa
* Sosņivka
* Starijsambira
* Stebnika
* Strija
* Sudova Višņa
* Truskaveca
* Turka
* Uhņiva
* Veliki Mosti
* Vinniki
* Zoločiva
* Židačiva
* Žovkva

 |

 |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 144409910
* LCCN: n95073554
* GND: 4355028-9
* SUDOC: 176033572
* NKC: ge990246

 |

 |

1. ↑  Q115154676.
**Grinela Zeme** (angļu: *Grinnell Land*) ir vēsturisks nosaukums Elsmīra salas vidusdaļai. Dienvidu robeža tiek vilkta no Bjūkenena līča austrumkrastā līdz Beifjordam rietumkrastā, bet ziemeļu robeža — no Lēdijas Franklinas līča austrumkrastā līdz Grīlija fjordam rietumkrastā. Nereti Grinela Zemei tiek pieskaitīta arī Grānta Zeme ziemeļos. Izstiepta ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā 460 km garumā. Pārsvarā kalnains arktiskais tuksnesis, vidusdaļā plaši ledāji.

1853. gadā amerikānis Ilaiša Kents Keins (*Elisha Kent Kane*) šķērsoja Smita šaurumu un sasniedza Keina baseinu. Viens no viņa biedriem, Aizeks Heiss (*Isaac Hayes*) apmeklēja Elsmīra salas krastu un atklāja plašu līci, kas iestiepās tālu cietzemē un nosauca to par Heisa šaurumu (mūsdienās Bjūkenena līcis). Heiss uzskatīja, ka šaurums atdala Elsmīra Zemi dienvidos no jaunas zemes ziemeļos un nodēvēja to par godu ekspedīcijas patronam, kuģu magnātam Henrijam Grinelam (*Henry Grinnell*). Kopš 1947. gada Fosheima pussalā Grinela Zemes rietumos darbojas vissezonas pētniecības stacija Jūrika.

Atsauces
--------

1. ↑  Ellesmere Island — Too Many Names By KENN HARPER

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Grinela Zeme***.
**Grimšova aizsegšanās** ir tēma šaha kompozīcijā. Tās būtība — aizsargājoties no drauda vai gājiena spaida dēļ, divas pretinieka dažādā virzienā ejošas tālšāvēja figūras (viena no tām var būt bandinieks) spiestas iet uz kritisko lauciņu, kur tās savstarpēji aizsedzās divos variantos. Divvilcī šī aizsegšanās nekavējoties noved pie mata.

Tēma nosaukta amerikāņu problēmista V. Grimšova vārdā, kurš 1850. gadā publicēja uzdevumu ar šāda tipa aizsegšanos.

Piemērs
-------

**J. Hartongs  
M. Nīmeiers**  
 *Good Companion*, 1922**Mats 2 gājienos**
**Uzdevuma risinājums:**

**1. Da8! (draud 2. Df3#)**
**1. ... Ld4+ 2. e3#**
**1. ... Td4 2 Dh8#**
**1. ... Ld5 2 e4#**
**1. ... Td5 2. De8#**
1. ... Td3 2. exd3#
Uzdevumā ir divi pāri variantu ar Grimšova aizsegšanos. Pirmais tematisko figūru pāris (Td7 un La1) savstarpēji aizsedzas uz lauciņa d4, otrais (Td7 un La2) — uz lauciņa d5.

Skatīt arī
----------

* Grimšova tēma
* Novotnija aizsegšanās
* Novotnija tēma

Piezīmes
--------

1. ↑  Daudzviet raksta arī Grimšava aizsegšanās

Atsauces
--------

1. ↑  *Шахматы: Энциклопедический словарь / Гл. ред. А.Е. Карпов*. Москва : Советская энциклопедия. 1990. 91. lpp. ISBN 5-85 270-005-3. (krieviski)
2. ↑  *Словарь терминов шахматной композиции / Авт.-сост. Басистый М. Б*. Киев : Книга. 2004. 117. lpp. ISBN 966-96424-0-1 Jāpārbauda `|isbn=` vērtība. (krieviski)

Ārējās saites
-------------

* Grimšova aizsegšanās uzdevumu kolekcija vietnē *yacpdb*
**Grizoni** jeb **Dienvidamerikas tiņi** (*Galictis*) ir viena no sermuļu dzimtas (*Mustelidae*) ģintīm, kas apvieno divas sugas.

Grizoni dzīvo Dienvidamerikas un Centrālamerikas tropiskajos mežos, kā arī sausākos mežos, krūmājos un atklātos zālājos. Lielie grizoni (*Galictis vittata*) ir plaši sastopami Dienvidamerikas ziemeļu daļā un Centrālamerikā līdz Meksikas dienvidiem, toties mazie grizoni (*Galictis cuja*) sastopami Dienvidamerikas dienvidu daļā.

Vārds "grizons" ir cēlies no franču valodas, *gris* nozīmē pelēks.

Izskats un īpašības
-------------------

Grizoni ir apmēram pusmetru gari un sver 1—3 kg. Mazais grizons ir nedaudz mazāks par lielo grizonu. Ārēji grizoni atgādina ūdeles ar īsām astēm. Arī kājas grizoniem ir īsāks nekā ūdelēm, un ķermeņi nedaudz masīvāki. Kažoka krāsa visai ķermeņa augšdaļai ir sudraboti pelēka, bet kājas, purns, pakakle un vēders melni.
Balta josla sejā izceļ uzacu daļu, tieši virs acīm un stiepjas visa kakla garumā, atdalot melno pakakli no pelēkās augšdaļas.

Grizoni kritušu koku dobumos vai akmeņu krāvumos veido migu. Grizoni ir tipiski plēsēji, un galvenokārt pārtiek no gaļas. Grizoni medī gan naktī, gan dienā, bieži nelielās grupās. Ikviens mazāks dzīvnieks par grizonu ar kļūt par tā medījumu, kā ķirzakas, čūskas, vardes, putni, peles, šinšillas un citi grauzēji. Grizoni tāpat izēd no ligzdām olas un apēd kādu augli.

Sistemātika
-----------

* **Grizonu ģints** (*Galictis*)
	+ Lielais grizons (*Galictis vittata*)
	+ Mazais grizons (*Galictis cuja*)

Atsauces
--------

1. 1 2 3  «New Page 1». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008. gada 9. jūlijā. Skatīts: 2010. gada 23. janvārī.
2. ↑  Nowak, Ronald M. (2005). Walker's Carnivores of the World. Baltimore: Johns Hopkins Press ISBN 0-8018-8032-7

Ārējās saites
-------------

* Grizona zīmējums
* Mazā grizona foto
* Grison (Galictis vittata)
Svētā Stefana katedrāle — Sultāna takas sākumpunkts
**Sultāna taka** ir gājēju ceļš no Vīnes uz Stambulu. Ceļš ir 2100 km garš un šķērso Austriju, Slovākiju, Ungāriju, Horvātiju, Serbiju, Rumāniju, Bulgāriju, Austrummaķedoniju un Trāķiju Grieķijas ziemeļos un Turciju.

Sultāna taka ir nosaukta Osmaņu impērijas sultāna Suleimana I jeb Suleimana Lieliskā vārdā. Takas galvenais ceļš seko maršrutam, kādu Osmaņu armija sultāna vadībā veica, iekarojot Belgradu un lielāko daļu Ungārijas, vēlāk ciešot sakāvi Vīnes aplenkumā.

Armija savu karagājienu sāka 1529. gada 10. maijā no Stambulas un 1529. gada 23. septembrī ieradās Vīnē (141 dienu ilgs ceļš). Bija paredzēts, ka tā kļūs par Osmaņu impērijas vērienīgāko ekspedīciju uz rietumiem, bet cīņā pret Austrijas garnizonu Suleimans I cieta savu pirmo sakāvi. 1532. gadā neizdevās arī otrais mēģinājums iekarot Vīni. 1566. gadā 60 gadu vecumā sultāns pēdējo reizi vadīja savu armiju, taču gāja bojā netālu no Sigetvāras Ungārijā.

Mūsdienās šis ceļš galvenokārt ir aktīvās atpūtas galamērķis, šķērsojot tādas pilsētas kā Belgradu, Bratislavu, Budapeštu un citas. Taka sākas pie Svētā Stefana katedrāles Vīnes centrā, kuras zvani ir izgatavoti no Osmaņu lielgabalem izkausētās dzelzs. Ceļa noslēgums atrodas pie Suleimana I kapa Stambulā. Gājēju ceļu pilnveidoja Nīderlandē bāzētās nevalstiskās organizācijas *Sultans Trail - A European Cultural Route* brīvprātīgie. Izņemot Rumānijas un Bulgārijas kalnu reģionus, taka ir pieejama visu gadu.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Sultan’s Trail: Follow the Sultans from Vienna to Istanbul». *cultureroutesinturkey.com*. The Culture Routes Society. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 25. martā. Skatīts: 2019. gada 25. martā.
2. ↑  Tonijs Bantings. «Siege of Vienna». *britannica.com*. Encyclopædia Britannica, inc. Skatīts: 2019. gada 25. martā.

Ārējās saites
-------------

* Oficiālā tīmekļa vietne
**3. SS-brīvprātīgo un apmācības pulks** (vācu: *SS-Freiwilligen und Ausbildungs Regiment 3*) bija Latviešu leģiona kājnieku papildinājumu vienība 15. ieroču SS grenadieru divīzijas sastāvā. 1944. gada jūlijā cieta smagus zaudējumus Dobeles aizsardzības kaujās un tika izformēts.

Izveidošana
-----------

3. apmācības pulku saformēja 1943. gada nogalē Paplakā no tur novietotajiem dažādu 15. divīzijas vienību vīriem, kā arī 15. lauka papildinājumu bataljona, ko tajā iekļāva kā I bataljonu. Par komandieri iecēla pulkvedi Apsīti-Apsi. Saskaņā ar 9. decembra pavēli, pulku bija paredzēts izmantot III bataljonu saformēšanai visiem trīm 15. divīzijas grenadieru pulkiem, pēc saformēšanas bataljonus pulkvežleitnanta Skudruļa vadībā nosūtot uz fronti.

1944. gada 2. martā ģenerālinspektora Bangerska apmeklējuma laikā pulkā bija 38 virsnieki, 209 instruktori un 2102 kareivji, taču tikai 274 šautenes, no tām 47 bojātas; III bataljonam trūka apģērbu un apavu. I bataljons marta sākumā devās uz fronti un tika iekļauts 32. grenadieru pulkā kā III bataljons, pārējie bataljoni turpināja apmācības, 1944. gada aprīļa beigās vēl aizvien pulka rīcībā bija tikai 400 šautenes. Bataljonu vadība bija šāda:

II bataljons - kapteinis Zālītis
III bataljons - kapteinis Blaumanis

Dienesta gaitas
---------------

1944. gada jūlijā pulka komandieris Apsītis-Apse slimības dēļ amatu atstāja, taču pirms jauna komandiera nozīmēšanas mēneša beigās pulka II un III bataljonu iesaistīja aizsardzības cīņās Zemgalē. Šeit, kopā ar dažām 15. apmācības un papildinājumu brigādes vienībām pulka bataljoni kaujās par Dobeli cieta smagus zaudējumus un tika izformēti, atlikušos vīrus iedalot vācu vienībās.

Atsauces
--------

1. 1 2  Daugavas Vanagu Centrālās Pārvaldes Izdevums - Latviešu kaŗavīrs Otra pasaules kaŗa laikā, Toronto: 1976, 4.sējums, 109. lpp
2. ↑  Daugavas Vanagu Centrālās Pārvaldes Izdevums - Latviešu kaŗavīrs Otra pasaules kaŗa laikā, Toronto: 1977, 5.sējums, 78. lpp

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Valsts karogs: Vācija 15. ieroču SS grenadieru divīzija Valsts karogs: Vācija |
| --- |
|  |
| Kājnieku vienības | 
* 32. ieroču SS grenadieru pulks
* 33. ieroču SS grenadieru pulks
* 34. ieroču SS grenadieru pulks
* 15. ieroču SS fizilieru bataljons

 |
|  |
| Artilērijas vienības | 
* 15. (1.) ieroču SS artilērijas pulks
* 15. (2.) ieroču SS artilērijas pulks
* 15. ieroču SS prettanku divizions
* 15. ieroču SS zenītartilērijas divizions

 |
|  |
| Atbalsta vienības | 
* 15. ieroču SS sapieru bataljons
* 15. ieroču SS sakaru bataljons
* 15. SS-grenadieru apmācības un papildinājumu bataljons
* 15. SS-grenadieru apmācības un papildinājumu brigāde
* 15. SS lauka papildinājumu bataljons
* 3. SS-brīvprātīgo un apmācības pulks

 |

 |
**Albēra I Zeme** (norvēģu: *Albert I Land*) ir neapdzīvots dabas apgabals Špicbergenas ziemeļrietumos, Svalbārā. Tās dienvidu krastu apskalo Kongsfjords un tā atzars Krossfjords, rietumu — Grenlandes jūra, ziemeļu — Ziemeļu Ledus okeāns, bet ziemeļaustrumu — Raudfjords. Austrumos Albēra I Zeme robežojas ar Hokona VII Zemi. Nosaukta par godu Monako firstam Albēram I, kurš 1898.—1907. gadā organizēja vairākas izpētes ekspedīcijas Špicbergenas ziemeļrietumos.

Ģeogrāfija
----------

Krasta līnija stipri izrobota ar līčiem un fjordiem, no kuriem ievērojamākie ir 10 km garais Smērenburgas fjords un Magdalēnas fjords. Ziemeļrietumu piekrastē vairākas salas, lielākās no kurām ir Danskeja, Amsterdamas sala un Nūrvestejanes. Reljefs kalnains, augstākais kalns ir Jēderina kalns (1149 m vjl). Iekšzemē daudz ledāju. Visa Albēra I Zeme ietilpst Ziemeļrietumu Špicbergenas nacionālā parka teritorijā.

Vēsture
-------

Albēra I Zemes piekraste 17. gadsimta sākumā tika intensīvi apgūta vaļu medību atbalstam. Krastā tika izveidotas vairākas mednieku apmetnes, lielākā no kurām bija holandiešu Smērenburga Amsterdamas salā, kur tās ziedu laikos vasaras sezonās darbojās ap 400 vīru no 15 medību kuģiem. Citās piekrastes salās un pašā Albēra I Zemes piekrastē bija vēl vairākas dāņu, holandiešu, angļu, krievu, norvēģu un vācu vaļu mednieku apmetnes, kas visas beidza pastāvēt gadsimta vidū līdz ar vaļu medību norietu Svalbāras piekrastē.

No 1912. līdz 1914. gadam Ebeltofta līča krastā zemes dienvidaustrumos darbojās vācu ģeofiziskā observatorija Ebeltofthāfene, kuru vadīja polārpētnieks Kurts Vegeners.

Atsauces
--------

1. ↑  NPDC. Albert I Land
**Piemērs****Mats no dubultšaha.**
**Dubultšahs** ir pozīcija šahā spēlē, kurā pretinieka karalim vienlaicīgi uzbrūk divas figūras vai figūra un bandinieks. Dubultšahs rodas, kad viena figūra pieliek šahu un vienlaicīgi atklāj līniju citas figūras darbībai, kura līdz ar to piesaka otro šahu. Parasti , no šaha var aizsargāties ar trīs paņēmieniem: aiziet ar karali, ņemt uzbrūkošo figūru vai aizsegt karali no tās iedarbības. Dubultšaha gadījumā karalim paliek tikai viena iespēja — aiziet no apdraudētā lauciņa, jo nav iespējams vienlaicīgi ne aizsegties no abām uzbrūkošajām figūrām, ne arī tās vienlaikus ņemt.[1]

Dubultšahs šaha turnīru praksē
------------------------------

Dubultšahs šaha partijā bieži vien ir kombinācijas sastāvdaļa. 

Rēti–Tartakovers, 1910

Pozīcija pēc 8...Zxe4??
Pazīstams piemērs ir partija Rēti–Tartakovers (Vīne, 1910), kurā pēc gājieniem 1.e4 c6 2.d4 d5 3.Zc3 dxe4 4.Zxe4 Zf6 5.Dd3 e5?! 6.dxe5 Da5+ 7.Ld2 Dxe5 8.0-0-0! Zxe4?? (Skat. diagrammu.) 9.Dd8+!! (dāmas upuris ar sekojošu dubultšahu) Kxd8 10.Lg5++ un baltie mato pēc 10...Ke8 11.Td8# vai 10...Kc7 11.Ld8#.

Skatīt arī
----------

* Šahs

Atsauces
--------

1. ↑  *Шахматы: Энциклопедический словарь / Гл. ред. А.Е. Карпов*. Москва : Советская энциклопедия. 1990. 480. lpp. ISBN 5-85 270-005-3. (krieviski)

Papildu literatūra
------------------

Н. И. Журавлев. *Шаг за шагом* (krievu). Москва : ФиС, 1986. 194.—205. lpp.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Šaha taktika |
| --- |
|  |
| Šaha termini | Baterija • Drauds • Kombinācija • Lamatas • Motīvs • Pārskatīšanās • Temps • Upuris |  |
|  |
| Taktiskie paņēmieni | Aizsardzības likvidēšana • Aizvilināšana • Atklātais uzbrukums • Bandinieku caurrāviens • Bloķēšana • Dubultšahs • Dubultuzbrukums • Dzirnavas • Gājiena spaids • Ievilināšana • Lauciņa atbrīvošana • Lineārs trieciens • Līnijas atbrīvošana • Pats • Pārsegšana • Pārslodze • Rentgenuzbrukums • Saistība • Starpgājiens • "Trakojošā" figūra |

 |
Šis raksts ir par ielu Jūrmalā. Par citām jēdziena **Celtnieku iela** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Celtnieku iela** ir iela Jūrmalā, Kaugurciema apkaimē. Celtnieku iela sākas krustojumā ar Talsu šoseju un beidzas krustojumā ar Brekšu ielu. Kopējais ielas garums ir 355 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Celtnieku ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.

Ielu savienojumi
----------------

Celtnieku iela ir savienota ar šādām ielām:

* Talsu šoseja (T veida krustojums)
* Asteru iela (T veida krustojums)
* Lefkoju iela (T veida krustojums)
* Prīmulu iela (T veida krustojums)
* Brekšu iela (T veida krustojums)

Skatīt arī
----------

* Kaugurciems

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Jūrmalas ielas, kuru nosaukums sākas ar burtu C |
| --- |
|  |
| 
* 0—9
* A
* B
* C
* D
* E
* F
* G
* H
* I
* J
* K
* L
* M
* N
* O
* P
* R
* S
* T
* U
* V
* Z

 |
|  |
| C | 
* Carnikavas
* Caunu
* Celmu
* Celtnieku
* Ceriņu
* Ceru
* Cēsu
* Cesvaines
* Cidoniju
* Ciļņu
* Cīniju
* Ciņu
* Circeņu
* Cīruļu

 |
|  |
| Č | 
* Čiekuru

 |

 |
*Clematis vitalba*
**Vīnlapu mežvītenis** (latīņu: *Clematis vitalba*) ir daudzgadīgs, līdz 12-20 cm augsts kāpelējošs krūms. Tiek kultivēts kā dekoratīvs augs. Stumbrs šķautņains, vismaz apakšējā daļā koksnains, mezglu vietās klāts ar matiņiem. Lapas pretējas, ādainas, ar 3-5 cm gariem kātiem, kas bieži vien apvijušies ap balstu. Lapas zem zieda pa lielākai daļai vienkāršas, citur parasti vienkārt plūksnaini saliktas. Lapu lapiņas ar kātu (sānu lapu kāts īsāks nekā galējo lapu kāts), plati olveidīgas līdz olveidīgi lancetiskas, retāk pie pamata sašaurinātas, līdz 12 cm garas un līdz 4,5 cm platas; lapu lapiņas nedalītas, retāk trīsdaivainas, mala gluda vai nevienādi zobaina vai iešķelta, virspuse tumši zaļa, apakšpuse zilganzaļa vai gaiši zaļa. Zied no jūnija līdz augustam. Ziedu daudz, tie sakārtoti skarveida ziedkopās. Apziednis balti iedzeltens, sastāv no iegarenām vai otrādi olveidīgām, pastrupām, biezām, 1-1,5 cm garām lapām (kauslapām), kas no abām pusēm klātas ar villainiem matiņiem. Vainaglapu nav. Putekšņlapu daudz, tās bieži ar paplašinātiem kātiņiem. Auglenīcu daudz. Auglis - riekstiņš ar apmēram 3 cm garu, paliekošu, matainu irbuli. Augam ir liela dekoratīva nozīme māju sienu, balkonu, kolonnu izdaiļošanā. Lapām un ziediem piemīt stipras baktericīdas un fungicīdas īpašības, tāpēc tautas medicīnā augu izmanto dažādu hronisku ādas slimību, slikti dzīstošu brūču, augoņu ārstēšanai.
**Kolkasrags** (lībiešu: *Kūolka nanā*) ir Kurzemes pussalas tālākais ziemeļu punkts Talsu novada Kolkas pagastā. Zemesrags atdala Baltijas jūru no Rīgas līča. Dienvidos no Kolkasraga atrodas ciems Kolka.

Saskaroties jūras un līča ūdeņiem, veidojas virpuļi, kas ir bīstami peldētājiem. No Kolkasraga uz ziemeļaustrumiem stiepjas aptuveni 6—7 kilometrus gara un 2 metrus dziļa sēre, kuras pamatā ir dolomīta sēklis. Sēres galā atrodas Kolkas bāka, kura uz mākslīga paaugstinājuma tika uzcelta 1884. gadā, bet kopš 1985. gada šī bāka darbojas automātiski. Kolkasrags ir pazīstams kā putnu vērošanas vieta, jo šeit ir intensīvākais putnu migrācijas ceļš Latvijas teritorijā. Dažās aprīļa dienās ik stundu to pārlido 30—50 tūkstoši putnu.[*nepieciešama atsauce*]

Nosaukums
---------

Nosaukums Kolka saistāms ar Baltijas somu valodās izplatītu vārdu: tas pielīdzināms igauņu — *kolgas, kolk,* somu *kolkka* — kakts, stūris, nostūris, igauņu valodā sastopama arī nozīme — jūras līcis. Tomēr lībiešu valodā šis vārds zināms tikai kā vietvārds, tādēļ pieļaujams, ka "Kolka" ir igauņu izcelsmes nosaukums. Lībiešu lietotais Kolkasraga apzīmējums *Kūolka nanā* burtiski tulkojams kā "Kolkas deguns".

Vēsture
-------

Vecā Kolkasraga bāka pēc sagraušanas (1915).
Kolkasrags ir viena no rakstu avotos vissenāk pieminētajām vietām Latvijas teritorijā (vēsturiskais tā nosaukums bija *Domesnes*). Mervalas rūnu akmens, kas tiek datēts ap 1040. gadu, piemin vikingu Svenu, kas bieži braucis ap Kolkasragu (*Tumisnis*) uz Zemgali (*Simkala*).

Kolkasraga sērē guļ neskaitāmu laivu un kuģu atliekas. Senatnē šo sēkli dēvēja par "ļaunā milža Toma degunu".

Nostāsti vēstī, ka Kolkasragā, brīdinot jūrniekus, senatnē tika dedzināti ugunskuri. Laiku pa laikam jūras laupītāji pārvietojuši ugunskurus uz Zilajiem kalniem, un kuģi uzskrējuši sēkļos. Vietējie iedzīvotāji sevi agrāk sauca par "rāndalist" — jūrmalniekiem.[*nepieciešama atsauce*]

Atsauces
--------

1. 1 2  «Par Kolku» (latviešu). Skatīts: 2023-04-04.
2. ↑  «Ziņas par Dundagas novada Kolkas pagastu». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 19. aprīlī. Skatīts: 2011. gada 27. februārī.
3. ↑

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kolkasrags***.
* Mervalas rūnu akmens foto, uz kura minēts Kolkasraga vārds
* Kolkasrags
* Informācija par Kolku

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Latvijas zemesragi |
| --- |
|  |
| 
* Akmensrags
* Kolkasrags
* Ķurmrags
* Mērsrags
* Ovišrags
* Ragaciema rags
* Rankuļrags

 |

 |
Jānis Iņķis ar sievu Martu
**Jānis Iņķis** (1872—1958) bija latviešu baptistu mācītājs un teologs, dzejnieks, sabiedriskais darbinieks, izdevējs. 1920. gadu sākumā iedvesmoja un organizēja latviešu baptistu emigrāciju uz Brazīliju, kur Sanpaulu pavalstī dibināja latviešu baptistu ciemu "Vārpa".

Dzīves gājums
-------------

Rīgas misiones biedrība 1897. gadā, kad Iņķis bija 26 gadus vecs baptistu mācītājs, nosūtīja viņu uz Brazīliju apmeklēt baptistu draudzes, kas bija izveidotas kopš 1890. gada tur dibinātajās latviešu kolonijās. 1897. gadā ieradies Brazīlijā, Iņķis tur palika divus gadus. 1911. gadā viņš Brazīliju apmeklēja vēlreiz, bet 1921. gadā ieradās tur uz palikšanu.

No 1899. līdz 1921. gadam bija Rīgas baptistu Mateja draudzes mācītājs. Iņķim esot Mateja draudzes mācītāja amatā, tika pabeigta draudzes dievnama būvniecība Matīsa ielā.

1920. gadu sākumā Latvijas baptistu vidē iedvesmoja šīs konfesijas sekotāju masveida izceļošanu uz Brazīliju, kas notika 1922. gadā, un latviešu baptistu ciema "Vārpa" dibināšanu Sanpaulu pavalstī. Bija šīs kolonijas izveidošanas garīgais vadītājs, lielā mērā arī praktiskās puses jautājumu kārtotājs. Arī izveidojoties ciemam, saglabāja garīgā vadītāja statusu kā draudzes vecākais mācītājs, kā arī lielu ietekmi uz kolonijas dzīvi kopumā.

Dažus gadus pēc ciema izveidošanas, kolonistu vidū palielinoties domstarpībām par tās tālākās attīstības principiem, netālu no Vārpas Iņķis nodibināja un vadīja evaņģēlisko kopsaimniecību Palma, faktiski atsevišķu koloniju. Tās iemītniekiem nebija individuālu īpašumu un ienākumu, visiem viss īpašums bija kopīgs.

Palmā Iņķis izveidoja izdevniecību un tipogrāfiju, kas izdeva žurnālu "Kristīgs Draugs", citu garīgo literatūru. Vēlāk Iņķis pārcēlās uz Novaodesu, kur bija mācītājs latviešu baptistu draudzē.

Miris 1958. gadā. Apglabāts Novaodesas kapos.

Atsauces
--------

1. ↑  Emīls Krieviņš (1987). "[Atmiņas par latviešu koloniju „Vārpa"]". Mūža meža maldi. Jaunā Gaita. Atjaunināts: 2016. gada 30. augustā.
2. ↑  Mateja draudzes vēsture Archived 2016. gada 31. martā, *Wayback Machine* vietnē.. matejs.lv
***Volkswagen Slovakia, a.s.*** ir Slovākijā reģistrēts *Volkswagen* grupas autobūves uzņēmums. Tas ir viens no lielākajiem uzņēmumiem valstī. *Volkswagen Slovakia* galvenais birojs atrodas Bratislavā. Dibināts 1991. gadā.

Uzņēmums ražo *Volkswagen* grupas zīmolu automašīnas.
Tam ir rūpnīcas Bratislavā, Martinā un Košicē.

Vēsture
-------

1971. gadā dibināta Bratislavas automobiļu rūpnīca (***Bratislavské Automobilové Závody***, ***BAZ***), lai ražotu *Škoda* zīmola modeļus. Tā izlaida arī savus modeļus.

Pēc Dzelzs priekškara krišanas Čehoslovākijas valdība organizēja starptautisku konkursu par Bratislavas automobiļu rūpnīcas privatizāciju. Tajā uzvarēja Vācijas autobūves uzņēmums *Volkswagen*, un 1991. gada maijā iegādājās 80 % rūpnīcas kapitāldaļu. Rūpnīca turpināja izlaist *Škoda* zīmola modeļus. 1992. gadā sāka ražot *Volkswagen Passat*, vēlāk arī citus *Volkswagen* modeļus.

1998. gadā *Volkswagen* iegādājās atlikušās *BAZ* akcijas, un uzņēmums pārdēvēts par *Volkswagen Slovakia*.

2000. gadā Martinā atvērta jauna rūpnīca.

Produkcija
----------

* *Audi Q7*
* *Porsche Cayenne*
* *Volkswagen Touareg*
* *Golf* *Syncro* pilnpiedziņa
* *Volkswagen up!*
	+ *SEAT Mii*
	+ *Škoda Citigo*

Atsauces
--------

1. ↑  «Guided Tours». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 18. februārī. Skatīts: 2015. gada 2. aprīlī.

Ārējās saites
-------------

* *Volkswagen Slovakia* vietne
**Mato Kosiks** (lejassorbu: *Mato Kosyk*, vācu: *Matthäus Kossick*, dzimis 1853. gada 18. jūnijā, miris 1940. gada 22. novembrī) bija sorbu dzejnieks un žurnālists. Kopā ar dzejnieci Minu Vitkojcu tiek uzskatīts par sorbu dzejas klasiķi.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis zemnieku ģimenē. Pēc sākumskolas pabeigšanas iestājās ģimnāzija, kuru viņam nācās pamest 1873. gadā, lai strādātu Leipcigas dzelzceļā. Tajā pašā laikā sarakstīja savus pirmos dzejoļus. 1877. gadā atgriezās Verbenā, kur sāka nodarboties ar literāro darbību, sadarbojoties ar dažādām sorbu izdevniecībām.

1880. gadā viņš kļuva par vienu no lejassorbu kultūras un izglītības sabiedrības *Maśica Serbska* dibinātājiem. Tajā pašā gadā kļuva par lejassorbu valodas laikraksta *Bramborske Nowiny* redaktoru. Laikraksta redaktora darbs nenesa pietiekamu peļņu, tāpēc 1883. gadā viņš pārcēlās uz ASV, kur plānoja iestāties luterāņu seminārijā.

ASV viņš sāka pētīt luterāņu teoloģiju, sākotnēji Springfīldā, bet vēlāk — Čikāgā. Pēc mācību beigām viņš tika iecelts par Velsburgas pilsētas draudzes mācītāju. Vēlāk viņš atgriezās dzimtenē, lai strādātu par mācītāju vienā no vietējām luterāņu draudzēm un nodarboties ar sabiedrisku darbu. Vietējā luterāņu baznīca neatzina viņa Amerikā iegūto teoloģisko izglītību un viņam bija jādodas atpakaļ uz ASV.

No 1892. gada aktīvi sarakstījās ar sorbu sabiedriskajiem darbiniekiem Vācijā, kuri ietekmēja viņu atsākt literāro darbību. Līdz 1913. gadam strādāja par mācītāju ASV vācvalodīgo luterāņu draudzēs. 1913. gadā viņš nopirka fermu Oklahomas štatā, kur strādāja līdz savai nāvei 1940. gadā.

Ievērojamākie darbi
-------------------

* 1880 — *Serbska swajźba w Błotach*
* 1881 — *Pśerada markgroby Gera*
* 1882 — *Branibora pad*
* 1893 — *Zběrka dolnoserbskich pěsnjow*
* 1929—1930 — *Pěsni*

2012. gadā Vācijā tika pabeigta Kosika astoņu kopoto rakstu sējumu izdošana.

Piemiņa
-------

* Verbenes ciemā atrodas viņa vārdā nosauktā vidusskola;
* 2003. gadā Verbenes ciemā tika atklāts M.Kosikam veltīts piemineklis.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Mato Kosyk - Sohn der Gemeinde». *amt-burg-spreewald.de*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 19. augustā. Skatīts: 2020. gada 30. martā.
2. ↑  «Mato Kosyk». *domowina-verlag.de*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 19. augustā. Skatīts: 2020. gada 30. martā.

Ārējās saites
-------------

* Dzīvesgājums

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 135145857855023020070
* LCCN: n81099919
* ISNI: 0000 0000 5510 3366
* GND: 118565745
* SUDOC: 070423911
* BNF: cb12232493t (data)
* NKC: js20020812887

 |

 |
**Volodimirs Savons** (ukraiņu: *Володимир Андрійович Савон*; krievu: *Владимир Андреевич Савон*; 1940. gada 26. septembris Čerņihiva — 2005. gada 31. maijs Harkiva) bija Padomju Savienības un Ukrainas starptautiskais lielmeistars šahā (1973).

Biogrāfija
----------

Šahu iemācījies spēlēt vienpadsmit gadu vecumā. 1960. gados bijis viens no perspektīvākajiem PSRS jaunajiem šahistiem. PSRS šaha čempionātos debitējis 1962. gadā, bet 1971. gadā kļuvis par PSRS šaha čempionāta uzvarētāju. 1967. gadā Sarajevā starptautiskajā šaha turnīrā bijis trešais, bet 1970. gadā turnīrā Debrecenā dalījis pirmo vietu ar Ištvānu Bileku. 1972. gadā bijis otrais starptautiskajā šaha turnīrā Suhumi (uzvarējis Mihails Tāls). 1973. gadā piedalījies Pasaules šaha čempiona izcīņas cikla starpzonu turnīrā Brazīlijā, kurā ieņēmis 8. vietu. Par panākumiem turnīros FIDE 1967. gadā Savonam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1973. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Sekmīgi pārstāvējis PSRS komandu lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādēs piedalījies 1972. gadā un komandu vērtējumā izcīnījis zelta medaļu;
* Pasaules studentu šaha čempionātā piedalījies 6 reizes (1960, 1962, 1964-1967). Komandu vērtējumā izcīnījis 5 zelta (1962, 1964-1967) un sudraba (1960) medaļas, bet individuālajā vērtējumā izcīnījis 2 zelta (1962, 1965) medaļas.

Divas reizes kopā ar Ukrainas komandu uzvarējis PSRS komandu šaha čempionātā (1979, 1981). 1966. gadā uzvarējis PSRS komandu kausa izcīņā šahā Bruņoto spēku komandas sastāvā.

Beidzis Harkivas Universitātes ekonomikas fakultāti. Mūža beigās strādājis par šaha treneri. Starp viņa audzēkņiem bija tādi pazīstami lielmeistari kā Vasiļs Ivančuks, Ruslans Ponomarjovs un Sergejs Karjakins. Bijis Ukrainas izlases galvenais treneris, kad tā uzvarēja Pasaules šaha olimpiādē 2004. gadā.

Atsauces
--------

1. ↑  USSR Championship (1971)
2. ↑  Sukhumi (1972)
3. ↑  1973 Petropolis Interzonal Tournament
4. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Vladimir Savon
5. ↑  OlimpBase :: World Student Team Chess Championship :: Vladimir Savon
6. ↑  OlimpBase :: Soviet Team Chess Championship :: Vladimir Savon
7. ↑  OlimpBase :: Soviet Team Chess Cup :: Vladimir Savon

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Jānis Gūters**, arī **Johanness Guters** (1882—1962) bija latviešu izcelsmes Vācijas aktieris, kinorežisors un scenārists.
1920. un 1928. gadā Gūters uzturējās Rīgā, piedaloties Latvijas kino industrijas veidošanā.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1882. gada 25. aprīlī Rīgā. Mācījās Rīgas reālģimnāzijā un studēja Rīgas Politehniskajā institūtā, iegūdams inženierzinātņu doktora grādu. 1904. gadā kļuva par Jaunā latviešu teātra aktieri, pēc 1905. gada revolūcijas sagrāves 1905. gadā viņš aizbēga uz Berlīni.
1907. gadā viņš atgriezās Latvijā un tika ieslodzīts sakarā ar apsūdzību par policista slepkavību. Kad pēc drošības naudas iemaksas 1908. gada 17. februārī Gūteru izlaida no cietuma, viņš aizbēga uz Vīni, kur ar *Burgtheater* stipendiju sāka studijas Mūzikas un skatuves mākslas akadēmijā. Iepazinās ar šīs akadēmijas studenti Mariju Leiko.

1910. gada 15. septembrī viņš uzveda pirmo izrādi *Neue Wiener Bühne*, vēlāk kopā ar Leiko devās uz Frankfurti pie Mainas, kur Jaunajā teātrī strādāja par režisoru un galveno režisoru. 1917. gadā viņš pārgāja darbā uz *Residenztheater Wiesbaden* un visbeidzot uz *Trianon Theater* Berlīnē. 1917. gadā viņš debitēja kā kinorežisors ar mēmo filmu *Die Diamantenstiftung*, kurā viņa toreizējā partnere Marija Leiko atveidoja galveno sieviešu lomu. Līdz 1919. gadam viņš uzņēma sērijveida filmas par populāro privātdetektīvu Stjuartu Vebsu, ko tēloja Ernsts Reihers. 1919. gada 1. maijā apprecējās ar ar operdziedātāju Adelheidu Vilmsu.

1919. gadā viņš nodibināja savu producentu uzņēmumu *Centaurfilm*. Pēc savas vienīgās pašproducētās filmas "Sieviete būrī" ar Mariju Leiko un Ernstu Deiču galvenajās lomās Gūters 1920. gadā parakstīja līgumu ar Ēriha Pommera producentu kompāniju *Decla*, uzņēma komēdijas, retas melodrāmas, piemēram, "Klusuma tornis" (1925). 
1930. gados viņš uzņēma arvien vairāk īsfilmu un kultūras filmu UFA kinostudijā.

Otrā pasaules kara laikā Gūters no 1939. līdz 1940. gadam kopā ar Jupu Huselsu un Ludvigu Šmicu uzņēma kinohronikas *Tran un Helle*.
Pēc kara darbojās VDR un 1956. gadā kopā ar sievu saņēma balvu par māksliniecisko tautas jaunradi.
Miris 1962. gada 18. martā Greifsvaldē.

Atsauces
--------

1. ↑  timenote.info

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 17486791
* ISNI: 0000 0000 0926 1128
* GND: 1060232596
* BNF: cb146826534 (data)

 |

 |
**Uzsitējs** ir belžņa tips šautenēs, kas aizstāj gaili un belzni ar vienu vienību un kas ir spējīgs aizdedzināt munīciju, kad tiek aktivizēts ar mēlīti. To uz priekšu virza atspere, kas to grūž uz kapseli. Pēc izskata tas atgādina nelielu stienīti un ir resnāks un smagāks nekā belznis. Tas tiek uzvilkts līdz ar mēlītes kustību, taču dažos ieročos kā, piemēram, Jackhammer shotgun, uzsitējs var tikt uzvilkts vai atvilkts arī pašrocīgi, izmantojot uzvelkamo rokturi, kas novietots laidē. Tie tiek izmantoti jau no 20.gs. sākuma un padara šaujamieroci mazāku un daudz kompaktāku. Jāmin arī, ka uzsitējs ir viens no faktoriem, kas ietekmē saslēgšanās laiku (laiks starp mēlītes nospiešanu un kapseles aizdegšanos), šie faktori ir: mēlītes pavilkšana, uzsitēja sakausējums, uzsitēja svars, detaļu gludums un galvenokārt pats cilvēks.

Uzsitējs - belznis
------------------

Termins „uzsitējs" var nebūt visiem zināms, bet ir ļoti nozīmīgs faktors konstrukcijā. Uzsitējs ir analoģisks belznim: abi uzsit pa kapseli un notiek šāviens, bet katram ir savs veids, kā to izdarīt. Ja mēs, piemēram, izmantojam sistēmu 1911, pa belzni tiek uzsists ar gaili, kas ir apgādāts ar atsperes dzinējspēku. Te nav tieša savienojuma starp belzni un gaili, vai citu šaušanas mehānisma sastāvdaļu. Kad gailis uzsit pa belzni, tas tiek dzīts uz priekšu, pretēji belžņa atsperes saspringšanai.

Uzsitēji strādā savādāk. Uzsitējs tiek vilkts atpakaļ pretēji atsperes saspringšanai un turēts tur līdz tas tiek atbrīvots, lai mestos uz priekšu un uzsistu pa kapseli. Tie tiek izmantoti pistolēs jau no 20.gs sākuma un vēl pirms tam aizslēga darbības šautenēs. Bet kad mēs mēģinām piešķirt vienkāršas definīcijas, tās ne vienmēr labi der. Trīs termini: vienas darbības, divu darbību un tikai divu darbību tiek izmantotas, lai definētu, kā pistoles tiek izšautas. Tie ir arī liels iemesls neskaidrībām. Ar uzsitēju šaujamie mehānismi nedaudz sarežģī lietas, un lai gan tiek mēģināts tās saskaņot ar tām pašām definīcijām, tās ne vienmēr der.

Drošība
-------

Daži cilvēki ir deklamējuši, ka ar uzsitēju izšautie mehānismi ir nedroši, jo cilvēks skrien apkārt ar uzvilktu vienas darbības šauteni. Tomēr, šķiet, te izlaista informācija par visām centr-šaušanas šautenēm un *shotgun* tipa ieročiem, kuriem ir darbības, kuras atbilst, diezgan precīzi, vienas darbības definīcijai. Daudzi no tiem ir arī ar uzsitēju izšaujami. Jāņem vērā, ka aizslēga darbības šautenēs belznis būtībā ir uzsitējs. Cilvēki parasti rīkojas ar *shotgun* tipa ieročiem un šautenēm, kurām ir iestādīta drošība. Kā tad ar uzsitēju izšaujama pistole var būt vairāk vai mazāk droša nekā aizslēga darbības šautene vai *pump shotgun* tipa ierocis ar ieslēgtu drošību?
**Jānis Jankovskis** (1876-1925) bija latviešu ķirurgs, latviešu strēlnieku ārsts. Latvijas Sarkanā Krusta dibinātājs (1918) un pirmais tā priekšnieks. Sarkanā Krusta slimnīcas galvenais ārsts. Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes profesors.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1876. gada 7. februārī Panevēžas apriņķa Poislīces muižas zemnieka Jāņa Jankovska ģimenē. Mācījās Jelgavas ģimnāzijā un Rīgas ģimnāzijā (1897). Studēja medicīnu Kijevas (1897) un Berlīnes universitātēs (1899–1902). Pēc diploma iegūšanas bija ordinators Pēterburgas kara medicīnas akadēmijas Dzemdētāju un sieviešu slimību klīnikā (1902–1903), pēc tam Berlīnes universitātes Iekšējo slimību klīnikā.
Krievijas-Japānas karā bija ķirurgs Sarkanā krusta Liepājas nodaļas virsnieku lazaretē Harbinā (1904–1905). 

Pēc atgriešanās dzimtenē bija Rīgas pilsētas 1. slimnīcas virsārsta Ādolfa fon Bergmaņa asistents (1906), vecākā ārsta palīgs (1912). Tērbatas Universitātē aizstāvēja *dr. med.* disertāciju "Par šautiem un durtiem vēdera orgānu ievainojumiem" (1910). 
Pirmā pasaules kara laikā Jānis Jankovskis izveidoja (1915) un vadīja Latviešu strēlnieku bataljonu apvienoto lazareti. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gadā strādāja par Rīgas pilsētas 1. pilsētas slimnīcas II. ķirurģiskās nodaļas vecāko ārstu. Latvijas brīvības cīņu laikā 1918. gada 20. novembrī J. Jankovskis nodibināja Latvijas Sarkanā Krusta organizāciju, bija Sarkanā Krusta slimnīcas galvenais ārsts. Latvijas-Vācijas miera sarunu delegācijas loceklis Berlīnē (1920). Pateicoties viņa iniciatīvai, 1921. gadā Rīgā tika nodibināta žēlsirdīgo māsu skola (vēlākā Sarkanā Krusta medicīnas koledža), 1922. gadā kaulu tuberkulozes sanatorija Krimuldas pilī.

Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes docents un Hospitālās ķirurģijas klīnikas vadītājs (1920), profesors (1924).
Miris 1925. gada 6. decembrī Rīgā. Apbedīts Meža kapos, kur 1927. gadā uzstādīts viņa kapa piemineklis (tēlnieks Kārlis Jansons).

Darbi
-----

* К вопросу о колото-резаных и огнестрельных проникающих повреждениях брюшной полости Archived 2020. gada 20. oktobrī, *Wayback Machine* vietnē.. Диссертация на степень доктора медицины Ивана Ивановича Янковского. Рига: Л. Гренцталь. 1909

Literatūra
----------

* Latviešu konversācijas vārdnīca, VII. sējuma 13912-13914 slejas

Atsauces
--------

1. ↑  A. Vīksna. Latvijas ķirurģijas profesori. Rīga: 2010

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 1147965633584080193
* LNB: 000235786

 |

 |
**Roberta sala** (angļu: *Robert Island*, spāņu: *Isla Robert*) ir sala Dienvidšetlendas salu arhipelāgā Antarktikā. Izvietojusies arhipelāga vidusdaļā. Ap 10 km platais Nelsona šaurums to atdala no Nelsona salas ziemeļaustrumos, bet 4 km platais Angļu šaurums — no Griničas salas dienvidrietumos. Lielāko daļu salas teritorijas klāj ledājs, kas salas vidienē pārsniedz 250 m augstumu. Krasti roboti, daudz līču un pussalu, piekrastē daudz nelielu saliņu un klinšu.

Salu 1819. gada oktobrī pirmais ieraudzīja Viljams Smits. Aptuveni nokartēja Edvarda Brensfīlda ekspedīcija no 1820. gada janvāra līdz martam (kartē apvienojot to ar blakus esošajām salām) un Krievijas antarktiskā ekspedīcija Fabiāna fon Belinshauzena vadībā 1821. gada janvārī, kas to nosauca par **Polockas salu** (krievu: *остров Полоцк*). Tagadējo nosaukumu salai devis britu roņu mednieks Roberts Faildss, domājams, par godu savam kuģim *Robert*. Džeimss Vedels savas ekspedīcijas materiālos to nodēvējis par **Mičela salu** *(Mitchells Island)* par godu savam biznesa partnerim Džeimsam Mičelam.

Kopš 1949. gada salas rietumu galā Kopermainas pussalā darbojas Čīles vasaras polārstacija Luisrisopatrona. Kopermainas pussalai kopš 1970. gada ir speciāli aizsargātas teritorijas Nr. 112 statuss.

Atsauces
--------

1. ↑  South Shetland Islands. Scale 1:200 000. BAS, Cambridge, UK 2008
2. ↑  SCAR Composite Gazetteer
3. ↑  «Management Plan for Antarctic Specially Protected Area No. 112 COPPERMINE PENINSULA, ROBERT ISLAND SOUTH SHETLAND ISLANDS». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 23. septembrī. Skatīts: 2013. gada 5. jūnijā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Roberta sala***.
**Vasknarva** (igauņu: *Vasknarva*), līdz 20. gadsimta sākumam pazīstama arī kā **Sireņeca** (krievu: *Сыренец*) ir ciems Igaunijas ziemeļaustrumos pie Narvas upes iztekas no Peipusa ezera netālu no Krievijas robežas. Tā atrodas Austrumviru apriņķa Alutaguses pagastā. Vasknarva ir ievērojama ar Vasknarvas pils drupām.

Vēsture
-------

Nīšlotas cietokšņa lokalizācija Serenicas ciemā pie Narvas upes (K. Fēlmana zīmējums Pauluči albumā, ap 1830. gadu).
Pēc Viruzemes pievienošanas Livonijas ordeņa mestrs Gosvins fon Hērike uz Livonijas konfederācijas un Pleskavas kņazistes robežas 1349. gadā pie Narvas upes iztekas lika uzcelt nocietinājumu, ko 15. gadsimta sākumā sagrāva Pleskavas krievu karaspēks. 1416. gadā tā krieviski nosaukta par Sireņecu.

1433. gadā Peipusa ziemeļu krasta aizsardzībai izveidoja Nīslotas jeb Vasknarvas fogteju, 1442. gadā mestrs Heinrihs Finke fon Oferbergs pabeidza Jaunās pils (latīņu: *Novum castrum*, vācu: *Neuschloss*, lejasvācu *Nyslot*) būvniecību. 
Livonijas kara laikā 1558. gadā cietoksni ieņēma krievi, 1581. gadā Zviedrijas armija Pontusa de la Gardija vadībā atkaroja cietoksni. 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līguma krievu tekstā Vasknarvas pils pieminēta kā *Сыренск*. Krievu-zviedru kara (1610–1617) laikā krievu karavīri cietoksni sagrāva, kas pēc tam vairs netika atjaunots. 

Pēc 1721. gada Nīštates līguma Neišlosa-Sireņeca nokļuva Krievijas impērijas pakļautībā un līdz 1780. gadam saglabāja pilsētas tiesības. 
1818. gadā Sireņecas ciemā uzcēla pareizticīgo baznīcu.
1832. un 1901. gadā nodega pils paliekas.

Vasknarva līdz 1917. gada martam atradās Igaunijas guberņas teritorijā. Igaunijas brīvības cīņu laikā 1918. gada nogalē Sarkanā armija ieņēma Vasknarvu, bet 1919. gada februārī to atguva igauņi. Otrā pasaules kara laikā gar Narvas upi gandrīz pusgada garumā no 1944. gada februāra līdz jūlijam noturējās frontes līnija pret uzbrūkošo Sarkano armiju. Kara laikā sagrauto baznīcu atjaunoja 1978. gadā.

Atsauces
--------

1. ↑  ; Igaunijas Statistikas birojs; pārbaudes datums: 10 novembris 2020.
2. ↑  Замок Васкнарва (Нейшлосс - Neuschloss) (krieviski)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Igaunijas viduslaiku pilis un klosteri |
| --- |
|  |
| Dāņu Igaunija, 
vēlāk Livonijas ordeņa valsts daļa | 
* Borkholma
* Ece
* Harka
* Narva
* Nīslota
* Padize
* Rēvele
* Sv. Brigita
* Tolsburga
* Vezenberga
* Vihula

 |
|  |
| Livonijas ordeņa valsts | 
* Helmeta
* Karkuse
* Laisa
* Oberpālene
* Pērnava
* Poide
* Talkhofa
* Tarvasta
* Veisenšteina
* Vīlande
* Zoneburga

 |
|  |
| Sāmsalas-Vīkas bīskapija | 
* Ārensburga
* Hāpsala
* Lode
* Leāle
* Vigala

 |
|  |
| Tērbatas bīskapija | 
* Falkena
* Ilcene
* Kavilda
* Kirumpeja
* Konguta
* Neihauzene
* Oldentorna
* Randene
* Ringe
* Tērbata
* Varbeka
* Zommerpāle

 |

 |
Šis raksts ir par apdzīvotu vietu. Par upi skatīt rakstu Lonaste.

**Lone** ir ciems Jēkabpils novada Saukas pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta vidusdaļā, valsts reģionālā autoceļa P75 (Jēkabpils—Lietuvas robeža (Nereta)) malā. Ciems iekļaujas kultūrvēsturiskajā Sēlijas novadā, bet tā daļa Saukas dabas parka teritorijā.

Pašvaldības nams
Ciema plānojumā ziemeļos atrodas galvenokārt privātās dzīvojamās mājas, centrā ir kultūras nams, dienvidaustrumos izvietojusies sabiedriskā un administratīvā apbūve, kur atrodas pašvaldības nams, pasta nodaļa, bibliotēka, ambulance, viesu nams, kafejnīca, veikals un maizes ceptuve. Ciemā ir sešas daudzdzīvokļu mājas, kuras arī ir izvietojušās šajā ciema daļā. Dienvidaustrumos galvenokārt ir mehāniskais sektors — mehāniskās darbnīcas un tamlīdzīgas celtnes. Mūsdienās Lone kļuvusi par pakalpojumu centru. 

Loni ieskauj lieldārzi ar augļu kokiem, īpaši ābelēm, daļa no tiem ir stādīti kolhozu laikos un ir novecojuši, taču vairākas zemnieku saimniecības arī mūsdienās nodarbojas ar augļkopību. 
Aptuveni 1 km uz austrumiem no ciema atrodas lielākais Zemgales ezers — Saukas ezers, no tā iztek Dūņupe, kas tālāk plūst cauri ciemam. 

Lones stacijas ēka
Lonē atrodas divi kultūrvēsturiski pieminekļi — Viesītes šaursliežu dzelzceļa līnijas Jēkabpils — Nereta Lones dzelzceļa stacijas ēka un Lones pusmuižas ēka.
Netālu no ciema ir viens valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis — 2 km uz dienvidrietumiem, netālu no Neretas pagasta robežas pie Skosu mājām atrodas Skosu pilskalns ar apmetni (valsts aizs. Nr. 939), kā arī vietējas nozīmes — 1 km uz dienvidaustrumiem, līdzās Saukas ezeram pie Bincānu mājām ir Bincānu viduslaiku kapsēta (valsts aizs. Nr. 935) un Klūgu upurakmens (valsts aizs. Nr. 937), 1,5 km uz ziemeļaustrumiem pie Klūgu mājām. Pie Bincānu mājām aug valsts nozīmes dižkoks — (5,4 metri) vīksna.

Lones ceļš uz Sauku
Ciema teritoriju šķērso valsts reģionālais autoceļš (P75) Jēkabpils — Lietuvas robeža (Nereta), vietējie autoceļi (V792) Lone — Sauka, (V793) Lone — Zalves mežniecība.

Vēsture
-------

Ciems izveidojies ap Lones pusmuižu, bijis samērā biezi apdzīvots, taču lielākoties iedzīvotāji dzīvoja viensētās vai to grupās. Pašreizējā apbūve izveidota padomju varas gados esošās padomju saimniecības "Lone" laikā, kad 1970. un 1980. gados valsts politikas rezultātā tika likvidētas viensētas, celtniecību atļaujot tikai ciemos. Šajā laikā Lone kļuva par nozīmīgu kolhoza un pašvaldības centru. Salīdzinot ar 1967. gadu, kad ciemā dzīvojuši 150 cilvēki, to skaits līdz mūsdienām palielinājies gandrīz četras reizes. Atgūstot neatkarību, apdzīvojuma struktūra saglabājās.

Atsauces
--------

1. ↑  «Vietvārdu datubāze: Informācija par Loni». *Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra*.
2. 1 2  Saukas pagasta teritorijas plānojums 2008-2020 www.viesite.lv

Ārējās saites
-------------

* Saukas pagasta teritorijas plānojums 2008-2020 www.viesite.lv
* Skosu pilskalns

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Saukas pagasta ciemi |
| --- |
|  |
| 
* *Brieži*
* **Lone**
* Sauka

 |

 |