recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Saipla** (angļu: *Siple Station*) bija ASV polārstacija Antarktīdā.[1] Izvietota Elsvērta Zemē ap 160 km uz ziemeļiem—ziemeļaustrumiem no Elsvērta kalnu grēdas. Izveidota 1969. gadā kā vasaras nometne, 1973. gadā paplašināta un pārveidota par vissezonas staciju un nosaukta par godu amerikāņu polārpētniekam un pirmajam Amundsenskotas-Sautpolas zinātniskajam vadītājam Polam Saiplam *(Paul Siple)*. 1979. gadā stacija tika izbūvēta no jauna virs sniega ieputinātas pirmās stacijas, 1985. gadā pārveidota par vasaras staciju, slēgta 1988. gadā. Stacija bija izbūvēta kā 13 x 80 m liela un 7 m augsta arkveida struktūra, zem kuras tika izvietotas 24 moduļveida būves.

Saiplas stacija tika izveidota magnetosfēras aktīvajai zondēšanai ar ļoti zemas frekvences (3 kHz) viļņu raidītājiem.[2] Saiplas stacijā atradās raidītāji, uztvērēji atradās Robervalā un pie Mistasini ezera Kanādā. Stacijā darbojās pasaulē garākās divas sakrustotas 42 km garas divpolu antenas, kas patērēja 100—150 kW jaudu. Stacijas raidītāji pārraidīja signālus gar Zemes magnētiskā lauka spēka līnijām, kas no Saiplas stacijas izplatījās līdz pat četriem Zemes rādiusiem kosmosā un atgriezās uz Zemes Saiplas konjunkcijas punktā ziemeļu puslodē dienvidaustrumu Kvebekā.

Atsauces
--------

1. ↑  «U.S. Stations and Camps in Antarctica». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2006. gada 9. februārī. Skatīts: 2007. gada 30. decembrī.
2. ↑  «Siple Station». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 21. decembrī. Skatīts: 2011. gada 21. decembrī.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Amerikas Savienoto Valstu polārstacijas  |
| --- |
|  |
| Vissezonas stacijas | 
* Amundsenskota-Sautpola
* *Bērda*
* *Eitsa*
* *Elsvērta* /
* *Helita* /
* *Īstbeisa*
* *Litlamerika*
* Makmerdo
* Pālmera
* *Plato*
* *Saipla*
* *Vilksa* /

 |
|  |
| Vasaras stacijas un nometnes | 
* AGAP Sautfīlda
* Bērdkampa
* *Broktona*
* Keipširefa
* *Litlrokforda*
* *Neptuna*
* Pīterlenī
* *S2*
* Saipldoma
* WAIS Divaida

 |

 |
**Heinrihs Vāgners** (vācu: *Heinrich Wagner*; 1888. gada 9. augusts Hamburga — 1959. gada 24. jūnijs Hamburga) bija Vācijas starptautiskais meistars šahā (1953).

Biogrāfija
----------

Pirms Pirmā pasaules kara bijis Ķīles šaha kluba biedrs. 1921. gadā uzvarējis Ķīles pilsētas šaha čempionātā. Daudzkārtējais Vācijas šaha čempionātu finālu dalībnieks. 1923. gadā Frankfurtē sasniedzis savu labāko rezultātu, kad dalījis 2.-3. vietu Vācijas 21. šaha čempionātā.
Labākos rezultātus starptautiskajos šaha turnīros sasniedzis 1925. gadā Breslavā un 1927. gadā Brēmenē, kad dalījis 3. vietu (abos turnīros uzvarēja Jefims Bogoļubovs). 1926. gadā Vīnes šaha turnīrā dalījis pirmo vietu ar Kārli Gilgu. 1930. gadā uzvarējis šaha turnīrā Hamburgā.

Pārstāvējis Vācijas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 4 reizes (1927-1931). Komandu vērtējumā izcīnījis bronzas (1930) medaļu.

1933. gadā pēc nacistu nākšanas pie varas pārstājis piedalīties šaha turnīros.

Par vēsturiskajiem panākumiem turnīros FIDE 1953. gadā Vāgneram piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  21. Deutsche Schacheinzelmeisterschaft 1923 in Frankfurt am Main
2. ↑  Breslau (1925)
3. ↑  Bremen (1927)
4. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Heinrich Wagner

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 289802437
* ISNI: 0000 0003 9516 5686

 |

 |
Šis raksts ir par juristu. Par mācītāju skatīt rakstu Roberts Akmentiņš (mācītājs).
**Roberts Akmentiņš** bija latviešu jurists.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1880. gada 17. augustā Tahevas (*Taiwola*) muižā Veru apriņķī Kārļa Akmentiņa un viņa sievas Marijas, dzimušas Kabuces, 10 bērnu ģimenē kā jaunākais bērns. Mācījās Valkas pagasta skolā, tad Penzas mērniecības skolā (1889—1902).
Piedalījies Krievu-japāņu karā kā jaunākais virsnieks 175. Baturinas kājnieku pulkā. 1908. gadā absolvēja Saratovas 2. ģimnāziju un no 1908. līdz 1912. gadam strādāja ar vecāko mērnieku-revizoru Kazaņā un līdztekus studēja Kazaņas Universitātes Juridiskajā fakultātē (1908—1913).
Pirmā pasaules kara laikā bija jaunākais virsnieks Krievijas Impērijas armijas 306. kājnieku pulkā. Krievijas pilsoņu kara laikā bija juriskonsults Omskā (1918—1919), tad Latvijas diplomātiskās pārstāvniecības juriskonsults Vladivostokā (1919).

Pēc atgriešanās Latvijā strādāja par Ārlietu ministrijas vecāko juriskonsultu, bija Latvijas-Krievijas miera līguma komisijas sekretārs un Latvijas-Krievijas robežas nospraušanas komisijas priekšsēdētājs.
1921. gadā kļuva par Latvijas Universitātes Tautsaimniecības fakultātes tiesībzinātņu nodaļas docētāju, tad docentu, vecāko docentu un 1939. gadā par ārkārtējo profesoru, pasniedza divus kursus — Ievadu tiesību zinātnē un Valststiesības.
Līdztekus bija Izglītības ministrijas vecākais juriskonsults līdz 1933. gadam.

Latvijas PSR laikā 1948. gadā profesoru Akmentiņu atlaida no darba, lai pelnītu iztiku, viņš ar citu vārdu tulkoja grāmatas.

Miris 1956. gada 4. martā Rīgā, apbedīts Rīgas 1. Meža kapos.

Atsauces
--------

1. ↑  timenote.info
**Roberts Melorijs Berijs** (angļu: *Robert Mallory Berry*; dzimis 1846. gada 28. janvārī, miris 1929. gada 19. maijā) bija amerikāņu flotes virsnieks, jūrasbraucējs un polārpētnieks.

Biogrāfija
----------

Dzimis Bīclendsā, Kentuki pavalstī Edmunda Teilora un Sāras Frensisas Beriju ģimenē. Absolvējis ASV Jūras akadēmiju 1866. gadā.

1881. gada maijā Berijs leitnanta pakāpē tika iecelts par komandieri speciāli arktiskajai navigācijai būvētajam kuģim *Rodgers* un ar to piedalījās Džordža Delonga glābšanas otrajā ekspedīcijā. Augusta beigās kuģis iepeldēja Čukču jūrā, kur tika apsekota Heralda sala, kurā netika atrastas Delonga ekspedīcijas pazīmes. Pēc trijām dienām Berijs piestāja Vrangeļa salā, kur tika detāli pētīta tās dienvidu piekraste un neliels apvidus iekšzemē. Berija ekspedīcija piešķīra nosaukumus virknei salas piekrastes un iekšzemes ģeogrāfisko objektu, tajā skaitā kalns, kas tika uzskatīts par salas augstāko virsotni tika nosaukta par Berija kalnu.

Pēc neveiksmīgiem mēģinājumiem virzīties tālāk uz ziemeļiem, Berijs nolēma atgriezties Čukču pussalas piekrastē pārziemošanai. Ziemošanas sagatavošanās laikā, 30. novembrī, uz kuģa izcēlās ugunsgrēks un tas tika pamests. Kuģa komanda pārziemoja vietējā eskimosu ciemā un nākamajā vasarā atgriezās Amerikā.

Vēlākajos gados Berijs strauji virzījās pa karjeras kāpnēm. Spāņu—amaerikāņu kara laikā dienēja par Dienvidatlantijas kara bāzes komandieri. 1908. gadā atvaļinājās kontradmirāļa pakāpē. Miris 1929. gadā Traionā, Ziemeļkarolīnā.

Pagodinājumi
------------

Roberta Berija vārdā nosaukti Berija Kalns un Berija Rags Vrangeļa salā.

Atsauces
--------

1. ↑  RADM Robert Mallory Berry
2. ↑  ИМЕНА НА КАРТЕ АРКТИКИ. Берри (Barry) Роберт Мэллори
3. ↑  The Loss of the Rodgers: A Thrilling Story of Disaster from the Arctic Sea

Ārējās saites
-------------


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 100807171

 |

 |
**Andrejs Šuvalovs** (krievu: *Андрей Петрович Шувалов*; 1802—1873) bija Krievijas impērijas diplomāts, Galma kantora prezidents ķeizara Nikolaja I laikā, vēlāk galma virshofmaršals (1858), virskambarkungs (1868). Rundāles pils mantinieces Teklas Platonovas vīrs.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1802. gadā ģenerālleitnanta Pētera Šuvalova ģimenē. 1823. gadā viņu kā aktuāristu (reģistrātoru) nosūtīja uz Krievijas impērijas Neapoles sūtniecību, tad uz Vīnes sūtniecību. Tur viņš iepazinās ar jauno atraitni kņazieni Teklu Platonovu, viņas dēļ pameta darbu un devās uz Florenci, kur viņi kopā nodzīvoja gadu, 1826. gada novembrī Leipcigā apprecējās un apmetās uz dzīvi Pēterburgā. Pēterburgā dzima viņu bērni Pēteris (1827—1889), Sofija (1829—1912), Pāvils (1830—1908) un Olga (1833—1859).

No 1829. līdz 1838. gadam strādāja Krievijas impērijas Ārlietu ministrijas Āzijas departamentā, tika paaugstināts par galma kambarkungu (1830) un ceremonijmeistaru (1833). 1834. gadā Šuvalovi nopirka namu Moikas krastmalā 90/1 Pēterburgā, kur bieži pulcējās augstākā sabiedrība, to skaitā dzejnieks Puškins.

Civilajā dienestā viņu paaugstināja par īsteno valsts padomnieku (1837), bet galmā par hofmaršalu (1844). Kopš 1847. gada viņš pārvaldīja ķeizara Nikolaja I un viņa sievas nekustamos īpašumus Pēterburgā un tās apkārtnē. 1850. gadā viņu paaugstināja par galma virshofmaršalu un iecēla par Galma kantora prezidentu, 1852. gadā par Ziemas pils pārvaldnieku.

1858. gadā grāfu Šuvalovu iecēla par galma virshofmaršalu, 1868. gadā par virskambarkungu. Pēc pensionēšanās ārstējās Karlsbādes kūrortā, kur mira no plaušu karsoņa 1873. gadā.
**Roberts Bethers** (vācu: *Robert Julius Boettcher*, 1836–1897) bija vācbaltiešu luterāņu mācītājs un Kurzemes guberņas skolu padomnieks, organizēja Irlavas skolotāju semināra mācību programmu paplašināšanu un skolotāju konferences. Kurzemes ģenerālsuperintendents (1887-1897).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1836. gada 8. maijā Bauskas luterāņu mācītāja Bernharda Bethera un viņa sievas Angelikas, dzimušas Kīnas (*Kühn*), ģimenē. 
Mācījās Jelgavas ģimnāzijā (1850-1854) un studēja teoloģiju Tērbatas universitātē (1855-1859), papildinājās Berlīnes un Erlangenes universitātēs (1859-1860).

Pēc atgriešanās dzimtenē strādāja par mājskolotāju Cēres muižā (1860-1863) un praktizējās pie Kandavas mācītāja Bernevica, vēlāk bija Blīdenes un Stūru draudzes mācītājs (1863-1888). Līdztekus darbojās Kurzemes skolu stundu plāna izveides komisijā (1872-1875), bija skolu padomnieks (1875-1882). 

Kurzemes konsistorijas piesēdētājs (1887-1888), ģenerālsuperintendents un konsistorijas viceprezidents (1887-1897). 

Miris 1897. gada 20. novembrī Jelgavā.

Atsauces
--------

1. ↑  
*Baltiešu biogrāfiskais leksikons digitāli*.
**Hlorskābe** (HClO3) ir vienvērtīga skābekli un hloru saturoša neorganiska skābe, kurā hlors atrodas oksidēšanas pakāpē +5. Hlorskābe pieder pie oksidējošām skābēm. Tīrā veidā nav pazīstama nestabilitātes dēļ, bet hlorskābes ūdens šķīdumi pieder pie stiprām skābēm. Hlorskābes maisījums ar slāpekļskābi ir karaļūdenim līdzīgs stiprs oksidētājs. Koncentrēts hlorskābes šķīdums ir dzeltenīgs, ar asu smaku kā slāpekļskābei, atšķaidītāki šķīdumi ir bezkrāsaini un bez smaržas. Hlorskābes sāļus sauc par hlorātiem.

Iegūšana
--------

Hlorskābe ir termodinamiski nestabila viela un nav iegūstama tīrā veidā, jo disproporcionējas. 30% un atšķaidītāki auksti hlorskābes šķīdumi ir stabili; uzmanīgi ietvaicējot pazeminātā spiedienā, var iegūt līdz 40,1% HClO3, kas atbilst sastāvam HClO3·7H2O. Ietvaicējot tālāk, šķīdums sāk sadalīties, izdaloties zaļai gāzei; sasniedzot koncentrāciju 51,8%, pēkšņi sākas enerģiska gāzu izdalīšanās. Stipri atšķaidītus hlorskābes šķīdumus var karsēt gandrīz līdz viršanai bez sadalīšanās.

Hlorskābi ērti iegūt, bārija hlorāta šķīdumam pielejot sērskābi, jo radies bārija sulfāts izkrīt nogulsnēs:

Ba(ClO3)2 + H2SO4 → 2HClO3 + BaSO4
Cita metode ir hlorapskābes karsēšana, rodoties hlorskābei un hlorūdeņradim:

3HClO → HClO3 + 2HCl

Īpašības
--------

Koncentrēti hlorskābes šķīdumi disproporcionējas par perhlorskābi, hloru un citiem savienojumiem:

8HClO3 → 4HClO4 + 2H2O + 2Cl2 + 3O2
3HClO3 → HClO4 + H2O + 2ClO2

Hlorskābe ir stiprs oksidētājs, kura oksidējošās īpašības palielinās, pieaugot koncentrācijai un temperatūrai. Viegli reducējas līdz sālsskābei, piemēram, ar bromūdeņradi:

HClO3 + 6HBr → 3Br2 + 3H2O + HCl
Vāji hlorskābes šķīdumi reducējas ar sērpaskābi līdz sālsskābei, bet, laižot sēra dioksīdu kopā ar gaisu cauri koncentrētākam hlorskābes šķīdumam, rodas hlora dioksīds un sērskābe: 

2HClO3 + SO2 → 2ClO2 + H2SO4
40% hlorskābē papīrs uzliesmo.

Izmantošana
-----------

Hlorskābes sāļi — hlorāti — ir spēcīgi oksidētāji. Lielāka nozīme ir nātrija, kālija, kalcija un magnija hlorātiem.

Atsauces
--------

1. ↑  Nails Ahmetovs. *Neorganiskā ķīmija*. Rīga : Zvaigzne, 1978, 289. lpp.
2. ↑  Карякин Ю. В. Ангелов И. И. *Чистые химические вещества*. Москва : Химия, 1974, 201. lpp. (krieviski)
3. ↑  Г. Реми. *Курс неорганической химии*. Том I. Москва : Издательство иностранной литературы, 1963, 860. lpp. (krieviski)

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Hlorskābe***.
**Piramidālā skābene** (latīņu: *Rumex thyrsiflorus*) ir skābeņu suga. Savvaļā tā sastopama Eirāzijā (neiekļaujot rietumdaļu), tostarp visā Latvijas teritorijā — sausās pļavās, atmatās, sausās upju krastu nogāzēs, kā arī nezālienēs.

Apraksts
--------

Piramidālā skābene ir daudzgadīgs, 50—120 cm garš lakstaugs. Augam ir mietsakne un stāvs stublājs, kurš vairākkārt zaro galotnes ziedu skarā.

Auga lapām ir patīkama, skāba garša. Tās ir bultveida, 3—15 cm garas un 0,5—4 cm platas, ar gludu malu, apakšējās ar garu kātu. Virzienā uz stublāja galotni lapas kāts kļūst īsāks, plātne šaurāka. Augšējās lapas ir sēdošas. Apakšējās lapas vairāk nekā 4 reizes garākas nekā platas, pamata daivas atstāvošas, dažreiz apakšdaļā ar sīku sānu piedevu (daivu). Ziedu skara ir piramidāla, blīva, daudzkārt zaro. Apziednis ir zaļgani sārts. Iekšējās apziedņa lapas augļu laikā gandrīz apaļas, mala gluda, pamats sekli sirdsveidīgs, pie pamata sīks augonītis. Auglis ir tumši brūns riekstiņš. Zied no jūnija līdz augustam.

Atsauces
--------

1. 1 2  «piramidālā skābene - Rumex thyrsiflorus Fingerh. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-03-22.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Piramidālā skābene***.
* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)
**Zalamans Kleinšteins** (spāņu: *Zelman Kleinstein*; 1912. gads Daugavpils — miršanas gads nezināms) bija mūsdienu Latvijas teritorijā dzimis ebreju tautības Izraēlas un Argentīnas šahists.

Biogrāfija
----------

Piedzimis Daugavpilī. 1930. gados izceļojis uz Palestīnu. 1937. gada Telavivā Palestīnas šaha čempionātā dalījis 5.-6. vietu.

Sākoties Otrajam pasaules karam atradies Buenosairesā, kur notikusi 8. šaha olimpiāde, kurā Kleinšteins pārstāvējis Palestīnas komandu.. Līdzīgi kā daudzi citi šahisti nolēmis neatgriezties kara pārņemtajā Eiropā un savu atlikušo mūžu nodzīvojis Argentīnā.

1970. gados Argentīnā bijis *San Telmo* šaha kluba biedrs.

Atsauces
--------

1. ↑  Passengers of the Piriápolis
2. ↑  "Palestinas meistarturnīrā uzvar Ecerniaks", laikraksts "Rīts" 02.02.1937
3. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Zelman Kleinstein

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
**Zoja Šleininga** (vācu: *Zoya Schleining*; dzimusi kā **Zoja Ļeļčuka** (ukraiņu: *Зоя Аврумівна Лельчук*) 1961. gada 6. septembrī Ļvivā) ir Ukrainā dzimusi Vācijas starptautiskā lielmeistare šahā (1987).

Biogrāfija
----------

Sešas reizes piedalījusies PSRS sieviešu šaha čempionātu finālos (1981, 1982, 1986, 1987, 1988, 1989). Labāko rezultātu saniegusi 1986. gadā, kad dalījusi 4.-5. vietu. 1984. gadā Tallinā uzvarējusi PSRS arodbiedrību sieviešu šaha čempionātā. 1986. gadā uzvarējusi Ukrainas sieviešu šaha čempionātā. 1990. gadā uzvarējusi starptautiskajos sieviešu šaha turnīros Drēzdenē un Maskavā. 
Pēc PSRS sabrukuma no 1992. līdz 2000. gadam pārstāvējusi Ukrainu, bet kopš 2000. gada šaha turnīros pārstāv savu mītnes zemi - Vāciju. 1995. gadā atkārtoti uzvarējusi Drēzdenē. 2014. gadā uzvarējusi Vācijas ātrā šaha čempionātā sievietēm, bet 2015. gadā bijusi labākā Vācijas sieviešu šaha čempionātā.

Divas reizes piedalījusies Pasaules sieviešu šaha čempiones nosaukuma izcīņas cikla starpzonu turnīros:

* 1987. gadā starpzonu turnīrā Smederevska Palankā, kurā ieņēmusi 5. vietu;
* 1993. gadā starpzonu turnīrā Džakartā, kurā dalījusi 19.-25. vietu.

Pārstāvējusi Vāciju Pasaules sieviešu šaha olimpiādē:

* 2014. gadā pie otrā galdiņa 41. sieviešu šaha olimpiādē Trumsē (+2, =1, -3).

Pārstāvējusi Vāciju Eiropas komandu sieviešu šaha čempionātos:

* 2013. gadā pie otrā galdiņa 10. Eiropas komandu sieviešu šaha čempionātā Varšavā (+1, =3, -2),
* 2015. gadā pie trešā galdiņa 11. Eiropas komandu sieviešu šaha čempionātā Reikjavikā (+1, =3, -2).

Par panākumiem turnīros FIDE 1985. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM), bet 1987. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu. 2016. gadā saņēmusi arī vīriešu starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  1987 Smederevska Palanka Interzonal Tournament
2. ↑  1993 Jakarta Interzonal Tournament
3. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Zoya Schleining
4. ↑  OlimpBase :: European Women's Team Chess Championship :: Zoya Schleining
5. ↑  87th FIDE Congress 2016, 1-14 September, Baku, Azerbaijan

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Šarls Garnjē** (franču: *Charles Garnier*; dzimis 1825. gada 6. novembrī, miris 1898. gada 3. augustā) bija franču arhitekts. Pazīstams kā Garnjē operas (*Palais Garnier*) Parīzē un Montekarlo operas ēku arhitekts.

Dzimis Parīzē, sīka uzņēmēja ģimenē. 1838. gadā sāka mācīties zīmēšanu un arhitektūru, strādādams arhitektūras birojos. No 1842. gada mācījās Nacionālajā Daiļo Mākslu augstskolā (*École nationale supérieure des Beaux-Arts*). Apmeklējis Romu un Grieķiju. Pēc atgriešanās Parīzē nodarbojās ar nelieliem projektiem un bija relatīvi mazpazīstams arhitekts, līdz 1861. gadā uzvarēja konkursā par jaunās Parīzes operas ēkas celtniecību. Rakstījis publicistiku un grāmatas par arhitektūru. Darbi Parīzē, Monako, Nicā un Bordigērā Itālijā.

Ārējās saites
-------------

* 

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Šarls Garnjē***.
* Garnjē *archinform* (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 41840486
* LNB: 000238981
* LCCN: n87148328
* ISNI: 0000 0001 2100 8528
* GND: 118630903
* SUDOC: 026882272
* BNF: cb11904172z (data)
* ULAN: 500017182
* NLA: 35482170
* NKC: xx0013222
* Léonore identifikators LH//1077/65 nav derīgs.
* SBN identifikators CUBV071481 nav derīgs.
* BNE: XX1281141

 |

 |
**Embūtes kauja** notika 1244. gadā pēc tam, kad Livonijas ordeņa Kuldīgas pils karadraudze 1243. gadā ieņēma Embūtes pilskalnu, kas atradās apmēram 50 km uz dienvidiem no Kuldīgas pie Ventas tirdzniecības ceļa uz Dienvidkursas zemēm. Lietuvas dižkunigaitis Mindaugs savāca lielu karaspēku, kurā pēc hronikas ziņām ietilpa līdz 30 000 karavīru, un caur Žemaitiju un Dienvidkursu devās pret Embūtes pilskalnu. Kāds ziņotājs brīdināja Kuldīgas garnizonu par lietuviešu karaspēka tuvošanos, tādēļ viņi sapulcināja savus kuršu vasaļus un 30 ordeņa brāļu vienība bruņnieka Berneka no Hārenes vadībā kopā ar 500 vīru stipro kuršu karaspēku devās uz Embūti.

Pie Embūtes pils tie mežā ierīkoja slēpni un vēroja lietuviešu uzbrukumu pilij ar aplenkuma iekārtām. Kad lietuvieši bija iekarsuši kaujā, vācu un kuršu jātnieku karaspēks pēkšņi strauji devās uzbrukumā no aizmugures. Lietuvieši metās bēgt un kaujā zaudēja vairāk kā 1500 kritušo. Livonijas ordenis esot zaudējis tikai četrus kritušos un nezināmu skaitu kuršu karotāju.

Embūtes kaujas apraksta iespaidā Rainis radījis traģēdiju "Indulis un Ārija" (1911).

Skatīt arī
----------

* Livonijas krusta kari
* Embūtes pilskalns
**Uzi** (ivritā: עוזי‎) ir Izraēlas mašīnpistoļu saime. 

Ieroci uzkonstruēja Izraēlas Aizsardzības spēku leitnants Uziels Gals. Pirmie prototipi tika izgatavoti 1950. gadā. Drīz labākie no tiem tika pārbaudīti lauka apstākļos un atzīti par labākiem, salīdzinot ar citiem ieročiem. Kad tika apstiprināts gala prototips, 1953. gadā sākās tā masveida ražošana. Ar Uzi vispirms apbruņoja armijas speciālo uzdevumu vienības. Pirmoreiz kaujas apstākļos tas tika pielietots 1956. gada Suecas kampaņas laikā, un UZI atzina par piemērotāko ieroci tuksneša karam.

UZI bija ne tikai viegli pārvietojams, bet arī tāda tipa ierocim ļoti precīzs. 1960. gados oriģinālās koka detaļas aizstāja ar metāla detaļām. Drīz UZI ražošanu uzsāka Beļģijas ieroču kompānijā FN Herstal.

Izraēlas kompānija Israel Military Industries (IMI) turpināja pilnveidot šo ieroci, izlaižot dažādas tā modifikācijas. Tika izveidota mazāka UZI versija ar nosaukumu "mini UZI", tā izmērs bija gandrīz tikpat liels kā rokas ierocim; vēlāk arī vēl mazāks modelis "mikro UZI". Viena no versijām ir "UZI pistole", tā ir pusautomātiska, "mikro UZI" pistoles variants.

UZI ieguva popularitāti pasaulē gan kā kaujas ierocis, gan kā specvienību un apsardzes ierocis. UZI izmantots daudzās Holivudas filmās.

* Mini UziMini Uzi
* Uzi pistoleUzi pistole
Livonijas konfederācijas karte 13. gadsimta vidū. Kuldīgas komtura karaspēks no Kuldīgas (Goldingen) devās karagājienā uz austrumiem
Dobeles pilskalns ar komturu pils drupām (19.gs. sākuma attēls).
**1280. gada uzbrukumus Dobelei** Livonijas krusta karu laikā veica Kuldīgas fogts ar kuršu karaspēku pēc tam, kad zemgaļu ķēniņš Nameisis noslēdza savienību ar Lietuvas dižkunigaiti Traideni un padzina krustnešus no Zemgales.

Atskaņu hronikas vēstījums
--------------------------

Kuldīgas fogts Johans no Ohtenhauzenes 1280. gadā kopā ar četriem ordeņa bruņiniekiem sapulcināja kuršu karaspēku un "caur purvu, meža biezokni" devās karagājienā uz Dobeles zemi. 
Kad viņi sasniedza aizžogu (*hagen*), kas bija uzcelts uz Zemgales robežas, fogts ar kuršu karaspēku, kurā bija piecdesmit jātnieku, atdalījās no citiem un devās uzbrukumā Dobeles pilskalnam. Uzbrucēji cieta neveiksmi un ar smagi ievainoto Kuldīgas fogtu uz nestuvēm atkapās no pils.

Par to uzzināja zemgaļu ķēniņš Nameisis, kas izraudzījās labākos dobeliešu jātniekus un devās vajāt Kuldīgas fogta karapulku. Pēc vairākām dienām viņi pie Babotes[1] panāca kuršus, kas izrādīja niknu pretestību un kaujā nogalināja 50 zemgaliešu. Nameisis pieņēma lēmumu atkāpties atpakaļ uz savu zemi. [2]

Pēc kāda laika Kuldīgas fogts un komturs devās jaunā karagājienā uz Dobeles zemi, kur tie ieņēma Dobeles pilsētu un nogalināja 300 tās iedzīvotāju un ar gūstekņiem un kara laupījumu devās atpakaļ uz Kursu.[2]

Atsauces
--------

1. ↑  Uzskata, ka Babotes (Baboten) pils bija novada centrs Dobenes zemē
2. 1 2  «Atskaņu hronika (08929. - 09102.)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 7. februārī. Skatīts: 2012. gada 1. jūnijā.

Skatīt arī
----------

* Livonijas krusta kari
**Emeralda sala** (angļu: *Emerald Isle* — ‘Smaragda sala’) ir Kanādai piederoša neapdzīvota sala Kanādas Arktiskajā arhipelāgā. Administratīvi pieder Ziemeļrietumu Teritorijām.

Ģeogrāfija
----------

Sala izvietojusies Kanādas Arktiskā arhipelāga rietumos. Ietilpst Perija salu grupā, kas savukārt pieder Karalienes Elizabetes salu grupai. Atrodas starp Makenzi Kinga salu ziemeļos, Melvila salu dienvidos un Prinča Patrika salu rietumos. Valda arktiska tuksneša klimats, tundra.

Vēsture
-------

Salu 1853. gadā atklāja viens no Džona Franklina pazudušās ekspedīcijas meklēšanas dalībniekiem, britu jūras virsnieks un polārpētnieks Frensiss Leopolds Maklintoks. Nosaukta pēc asociācijas ar blakus esošo Prinča Patrika, Konautas un Straternas hercoga, salu. Konauta un Straterna bija britu monarha trešā dēla ceremoniālie valdījumi Īrijā, kuru savukārt nereti poētiski dēvē par Zaļo vai Smaragda salu.

Atsauces
--------

1. ↑  The Atlas of Canada. Sea Islands
2. ↑  Canadian Geographical Names Database (CGNDB). Emerald Isle
3. ↑  NWT Place Names Database

Ārējās saites
-------------

* International Map of the World 1:1,000,000 Ballantyne Strait NT-8/9/10/11/12
"Sēta, daba un pasaule" otrā grāmata "Statistika no Krievu zemes" (1860).
**Sēta, Daba, Pasaule** (*Sehta, dabba un pasaule*) bija literārs izdevums, ko sākotnēji izdeva Tērbatas Universitātes latviešu studenti, kas pulcējās ap Tērbatas latviešu studentu rakstniecības vakaru apmeklētāju kopu. Tā veidotājs bija Juris Alunāns. Iznāca Lākmaņa izdevniecībā Tērbatā.
Izdevums ar tādu pašu nosaukumu, bet jau ar konservatīvāku raksturu iznāca Jelgavā no 1889. līdz 1893. gadam (5.—8. burtnīca).

Izdošana
--------

1860. gadā iznāca trīs grāmatas. Pirmās grāmatas moto bija
"Pats lielais spēks pie cilvēka ir prāts
Un zināšanas; kas tos ienīst, tāds
Jo drīzi bojā ies."

Visās trijās burtnīcās bija ievietoti Alunāna priekšvārdi, kuri bija vērsti pret vācu „kultūrrēģerības" politiku Latvijā. Pirmajā grāmatā publicēts atdzejots čehu rakstnieka Čelakovska „Nevis slinkojot un pūstot". „Sētas, Dabas, Pasaules" ceturto grāmatu, atsaucoties uz J. Alunāna izdevumu, sastādīja Atis Kronvalds 1873. gadā.

Saturs
------

Pirmās grāmatas saturs rāda, ka tā domāta zemniekiem. Šeit publicēti rakstiņi, kuros doti padomi saimniecībā, raksti par ģeogrāfiju, vēsturi, citām tautām, dažādi populārzinātniski raksti.

Otrās grāmatas saturs lasītāju iepazīstina ar Krievijas Impēriju, tās ģeogrāfiju, iedzīvotājiem, ļaužu kārtām, nodarbošanos (īpaši ar lauksaimniecību), izglītību. Šis bija pirmais plašākais apcerējums, kas atspoguļoja jaunlatviešu orientāciju uz Krieviju.

Trešās grāmatas saturs veltīts folklorai un literatūrai. Šeit publicēts pirmais jaunlatviešu dziesmu vākums (ap 130 Vidzemes tautas dziesmas, kā arī dažas lietuviešu dziesmas). Publicēti arī J. Alunāna, J. Zvaigznītes, E. Dinsberga dzejoļi un arī tulkojumi.
Grieķu alfabēta 24. burts - omega
Šis raksts ir par grieķu alfabēta burtu Omega. Par citām jēdziena **Omega** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.
**Omega** (**Ω, ω**; grieķu: *ωμέγα*) - grieķu alfabēta 24. burts. Grieķu alfabēta skaitļu pieraksta sistēmā tam ir nozīme 800.

Omega — pēdējais un pats jaunākais burts grieķu alfabētā. Iegūts, modificējot burtu omikrons (Ο, ο).

Pārnestā nozīmē omega, kā alfabēta pēdējais burts, bieži apzīmē kaut kā beigas.

Pielietojums
------------

Lielais burts Ω kā simbols tiek izmantots:

* Elektriskās pretestības vienības apzīmēšanai - oms.
* Telpas leņķim (dažreiz tiek izmantots arī mazais burts).

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Grieķu alfabēts |
| --- |
|  |
| 
* Alfa Αα
* Bēta Ββ
* Gamma Γγ
* Delta Δδ
* Epsilons Εε
* Zēta Ζζ
* Ēta Ηη
* Tēta Θθ
* Jota Ιι
* Kapa Κκ
* Lambda Λλ
* Mī Μμ
* Nī Νν
* Ksī Ξξ
* Omikrons Οο
* Pī Ππ
* Ro Ρρ
* Sigma Σσς
* Tau Ττ
* Ipsilons Υυ
* Fī Φφ
* Hī Χχ
* Psī Ψψ
* Omega Ωω

 |
|  |
| Citi grieķu burti | 
* Digamma
* Stigma
* Hēta
* Sans
* Kopa
* Sampi
* Šo

 |

 |
**Sveti Jura** (slovāku: *Svätý Jur*) ir pilsēta Slovākijas rietumos, Pezinokas apriņķī. Atrodas Mazo Karpatu kalnu piekājē. Sens vīnkopības centrs.

Vēsture
-------

Sveti Jura rakstos pirmoreiz minēta 1209. gadā. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas Sveti Jura līdz 1918. gadam atradās Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir **Sentģerģa** (*Szentgyörgy*). Attīstījās kā vīna ražošanas centrs. 1299. gadā ieguva pilsētas tiesības. No 1647. gada - karaļa brīvpilsēta. 1663. gadā pilsētu nopostīja turki. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Līdz Otrā pasaules kara beigām ievērojama daļa no pilsētas iedzīvotājiem bija Donavas švābi, kuri pēc kara tika padzīti no Čehoslovākijas. No 1960. līdz 1990. gadam pilsētas nosaukums bija **Jura pie Bratislavas** (*Jur pri Bratislave*). No 1993. gada — neatkarīgās Slovākijas pilsēta.

Cilvēki
-------

Absolūtais vairākums (97,5 %) pilsētas iedzīvotāju ir slovāki. Pēc reliģiskās pārliecības — katoļi (72,5 %), nereliģiozi (15,9 %).

Sveti Juras pilsētā dzimis ungāru turkologs un coļotājs Ārmins Vāmbēri (*Vámbéry Ármin*, 1832 – 1913).

Ārējās saites
-------------

* 

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Sveti Jura***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 151327316
* LCCN: n85002482
* GND: 4385717-6
* NKC: ge131019

 |

 |

1. ↑  Q110227967.
**Trīsdaivu ambrozija** (*Ambrosia trifida*) ir augu suga kurvjziežu dzimtas Ambroziju ģintī. Savvaļā tā ir sastopama Ziemeļamerikā, taču suga ir ievazāta arī Eiropā, tostarp, Latvijā.

Morfoloģija
-----------

Trīsdaivu ambrozija ir viengadīgs, 40-120 cm augsts vienmājas lakstaugs, kuram vīrišķie un sievišķie ziedi ir nodalīti viena auga robežās. Auga stublājs ir stāvs, vispārēji apmatots un augšdaļā var sazaroties.

Ziedkopa
Lapas ir aptuveni 4-15 cm garas, apmatotas, trīsdaivainas, piecdaivainas, vai šķeltas, lai gan augšējās lapas nereti ir veselas. Lapas daivas (plūksnas) ir platas, to mala ir gluda vai attāli zobaina, lapām ir kāts.

Ziedi ir izvietoti zara galā, blīvā vārpveida ķekarā. Vīkala lapas ir zālainas un saaugušas. Vīrišķie ziedi ir blīvā kurvīšveida ziedkopā. Vīrišķo ziedu vainags ir stobrveidīgs, pie pamata tam ir matveidīgas pieziedlapas. Sievišķie ziedi atrodas zem vīrišķo ziedu kurvīšiem, tie ir reducēti. Sievišķo ziedu vīkalam ir 5 zobiņi.

Auglis ir olveidīgs sēklenis. Zied no jūlija beigām līdz oktobrim.

Atsauces
--------

1. 1 2  «trīsdaivu ambrozija - Ambrosia trifida L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-02-07.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Trīsdaivu ambrozija***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)
Šis raksts ir par futbolistu. Par citām jēdziena **Tauriņš** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Arnolds Tauriņš** (dzimis 1905. gada 10. augustā, miris 1984. gada 20. augustā) bija latviešu futbolists, septiņkārtējs Latvijas čempions 1920. un 1930. gados.

Biogrāfija
----------

Tauriņš lielāko daļu savas karjeras aizvadīja RFK sastāvā, taču viņa pirmā komanda bija FK Amatieris, kurā viņš spēlēja 1923. gadā (kā arī vienu sezonu 1928. gadā). Gadu vēlāk viņš pievienojās RFK, ar kuru kopā jau pirmajā sezonā izcīnīja Virslīgas čempionu titulu. 11 sezonu laikā, ko Tauriņš pavadīja RFK, viņš par čempionu kļuva 7 reizes.

Arnoldam Tauriņam bija arī veiksmīga karjera Latvijas izlasē. Izlasē viņš pavadīja 10 gadus (no 1925. līdz 1935. gadam), šajā laikā aizvadīdams 39 spēles un gūdams 10 vārtus. Pirmskara Latvijas izlasē Tauriņš bija 5. labākais pēc aizvadīto spēļu skaita, kā arī 4. pēc gūto vārtu skaita. Viņa vārtu guvums pret Igauniju 1928. gadā palīdzēja Latvijas izlasei uzvarēt pirmajā Baltijas kausa izcīņā.[1]. 

Pēc otrā Pasaules kara Tauriņš atstāja Latviju un vēlāk dzīvoja ASV.

Atsauces
--------

1. ↑  «Baltijas labākie futbolisti šonedēļ ierodas Rīgā». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 15. maijā. Skatīts: 2008. gada 26. septembrī.
**Antonio Santi Džuzepe Meuči** (itāļu: *Antonio Santi Giuseppe Meucci*, dzimis 1808. gada 13. aprīlī, miris 1889. gada 18. oktobrī) bija itāļu izcelsmes amerikāņu izgudrotājs, dažkārt tiek uzskatīts par "īsto" telefona radītāju. Džuzepes Garibaldi draugs.

Savās mājās Steitenailendā Meuči radīja balss pārraides ierīci un 1871. gadā pieteica patenta brīdinājumu (*patent caveat*) par šo ierīci, neminēdams balss pārraidi ar elektriskās strāvas palīdzību. 1876. gadā Bells iesniedza savu telefona patentu.

Dzimis Florencē. 1835. gadā Meuči kopā ar sievu emigrēja uz Kubu, bet 1850. gadā - uz ASV, nodibinot sveču fabriku. 1850./51. gadā Meuči mājā dzīvoja viņa draugs Džuzepe Garibaldi. Neveiksmīgu darījumu rezultātā 1861. gadā Meuči bankrotēja.

Ārējās saites
-------------

* 

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Antonio Meuči***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 50026966
* LCCN: n93080578
* ISNI: 0000 0000 5538 7637
* GND: 119043459
* SUDOC: 03109368X
* BNF: cb12237702q (data)
* NKC: stk2007383452

 |

 |
**Dveiras tornis** (maltiešu: *Torri tad-Dwejra*; angļu: *Dwejra Tower*)  ir neliels sargtornis pie Dveiras līča, netālu no Sanlorensa ciema, Audešas salā Maltā. Tas tika pabeigts 1652. gadā, un tas ir viens no Laskarisa torņiem. Mūsdienās tas ir labā stāvoklī un ir pieejams publikai.

Tas ir viens no četriem Gozo palikušajiem piekrastes sargtorņiem, pārējie ir Šlendi (*Xlendi*) tornis, Mgaras Šini (*Mġarr ix-Xini*) tornis un Sopu (*Isopu*) tornis.

Vēsture
-------

Dveiras tornis tika uzcelts 1652. gadā lielmestra Džovanni Paolo Laskarisa laikā, un to finansēja Goco Universitāte. Tas ir viens no Laskarisa torņiem, un tā celtniecības nolūks bija, lai tas darbotos kā sargtornis un sargātu apkārtni no tuvojošajiem ienaidniekiem, it īpaši no pirātu izkāpšanas krastā. Šis tornis, tāpat kā citi torņi, ar uguni un dūmiem varēja sazināties ar tuvējiem aizsardzības nocietinājumiem attiecīgi naktī un dienā. Torņa ekspluatācijas izdevumi tika segti, ražojot sāli no sāls dīķiem pie tā. Astoņpadsmitajā gadsimtā tas bija aprīkots ar trim 6 mārciņu lielgabaliem. 1744. gadā lielmestrs Pinto aizliedza apmeklēt Sēņu klinti, jo tika uzskatīts, ka tur augošai sēnei ir ārstnieciskas spējas, un Dveiras tornis tika izmantots kā novērošanas punkts, lai neļautu nevienam kāpt uz salas.

Torni laika posmā no 1839. līdz 1873. gadam apkalpoja Maltas karaliskā aizsardzības artilērija. Tad tas tika pamests līdz 1914. gadam, kad uz to Pirmā pasaules kara laikā tika norīkots Karaļa Maltas pulks un Maltas karaliskā artilērija, un to vadīja rota Nr. 3 ar diviem, vēlāk četriem 12 mārciņu lielgabaliem. To atkal izmantoja Otrajā pasaules karā kā novērošanas posteni, un 1942. gadā tur izvietotie kapteinis Frenks Debono un Karmelo Zahra izglāba līcī avarējušo Karalisko Gaisa spēku pilotu.

Torni 1956. gadā iznomāja Džeraldam de Trafordam. Nākamajam nomniekam, nevalstiskajai organizācijai *Din l-Art Ħelwa*, tas tika nodots pilnīgas sabrukšanas stāvoklī.

Mūsdienas
---------

 Dveiras tornis ar Azūra logu fonā
Torni laika posmā no 1997. līdz 1999. gadam atjaunoja nevalstiskā organizācija *Din l-Art Ħelwa*. Tagad tas ir labā stāvoklī un ir pieejams sabiedrībai bez maksas.

Populārajā kultūrā
------------------

* Dveiras tornis tika izmantots 1963. gada filmas *Treasure in Malta* un 1985. gada filmas *Les Loups entre eux* filmēšanā.

Atsauces
--------

1. ↑  Jimmy Graham. «Dwerja Tower, Gozo». *Le Crac*, 2015. gada 4. jūlijs. Skatīts: 2015. gada 11. jūlijs.
2. ↑  «Dwejra Tower». *Visit Gozo*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 12. martā. Skatīts: 2014. gada 16. septembris. Archived 2016. gada 12. martā, *Wayback Machine* vietnē.
3. ↑  «Dwejra Tower». *Malta Info Guide*. Skatīts: 2015. gada 17. maijs.
4. ↑  «Dwejra Tower, Gozo». *Din l-Art Ħelwa*. Skatīts: 2014. gada 16. septembris.
5. ↑  Stanley Farrugia Randon. *Heritage Saved – Din l-Art Ħelwa – 1965–2015*. Luqa : Miller Distributors Ltd. 2015. 163–170. lpp. ISBN 9789995752132.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Dveiras tornis***.
**"Disidents"** ir 1989. gada Latvijas dokumentālā filma. Filmas režisors ir Ansis Epners un filma vēstī par tukumnieka Pētera Lazdas (vēlākā Latvijas Augstākās Padomes deputāta, kurš balsojis par Latvijas neatkarību) dzīvesstāstu.

Sižets
------

Filmā ataino 1989. gada gaisotni Rīgā un Pētera Lazda stāstījumu par PSRS okupācijas režīma nežēlīgo izrēķināšanos ar viņu par to, ka viņš iebilda pret cilvēka tiesību ierobežošanu Latvijā un prasīja Latvijas izstāšanos no PSRS, jo Latvija tiek rusificēta, un cilvēkiem tiek liegtas brīvu vēlēšanu tiesības, ceļošana, privātuzņēmējdarbība. Viņu kā juristu VDK neuzdrošinājās tiesāt atklātā procesā, jo viņš tiesā atmaskotu nelikumīgās apsūdzības. Tāpēc pret viņu safabricēja atzinumu, ka viņš ir garīgi slims, un tiesa to atzina un viņu ievietoja beztermiņa piespiedu ārstēšanā militarizētās speciestādēs Krievijā. Tikai pēc ārzemju latviešu protestiem Bonnā, Londonā, ASV, okupācijas režīmam nācās atbrīvot Pēteri Lazdu no ieslodzījuma, turpinot viņa uzraudzību Latvijā. Starptautiskās cilvēka tiesību apvienības (ISHR, Frankfurtē) noorganizētais psihiatru konsīlijs Štarnbergā 1989. gadā atzina, ka Pēteris Lazda nav slimojis un neslimo ar kādu garīga rakstura slimību un ka viņš ir PSRS režīma politiskās izrēķināšanās upuris.

Atsauces
--------

1. ↑  «Disidents (1989)». *Filmas.lv* (lv-LV). Skatīts: 2023-03-18.
**Heinrihs fon Licelburgs** vai **Licelburgas Indriķis** (vācu: *Heinrich von Lützelburg, jeb Lüzelburg*, latīņu: *Henricus de Lucelburg*; miris 1274. gada 8. februārī) bija Zemgales bīskaps (1247—1251), Kurzemes bīskaps (1251—1263), Kīmezera (*Chiemsee*) bīskapijas (mūsdienu Bavārijā) bīskaps (1263—1274). Franciskāņu ordeņa mūks.

Dzīvesgājums
------------

Heinrihs bija radinieks ietekmīgajam Maincas virsbīskapam, kas atbalstīja Romas pāvesta Inocenta IV cīņu pret Svētās Romas impērijas ķeizaru.

1247. gadā Romas pāvests pēc Maincas virsbīskapa lūguma iecēla Heinrihu toreiz brīvajā Zemgales bīskapa krēslā bez Rīgas bīskapa Nikolaja fon Nauena piekrišanas. 1251. gadā Zemgales bīskaps bija protektors Lietuvas karalim Mindaugam, kas piekrita pāriet katoļu ticībā.

1251. gada martā pēc Rīgas virsbīskapa un Livonijas ordeņa ierosmes pāvests likvidēja Zemgales bīskapiju un tās teritoriju pieskaitīja pie Rīgas virsbīskapijas, bet Heinrihu iecēla par Kurzemes bīskapu. 1254. gada 20. septembrī viņš noslēdza līgumu ar Vācu ordeni par Kurzemes sadalīšanu, vienojās uzbūvēt Klaipēdas pili un cerēja pārcelt savu bīskapa mitekli no Rīgas uz Palangu. 1260. gadā pēc Durbes kaujas bīskaps atstāja savu diacēzi un ap 1263. gadā kuršu sacelšanās dēļ no tās atsacījās un tika pārcelts uz Bavāriju Kīmezera (Hīmzē) bīskapa amatā.

Literatūra
----------

* L.Arbusow sen. *Livlands Geistlichkeit* IX, 16; F.Schonebohm, Mitteilungeń a.d. livl. Geschichte, 20, 352-354, 358-359.
* Latvju enciklopēdija 1962-1982. 1.sējums, 538.-539.lpp.
* Latviešu konversācijas vārdnīca. 12.sējums, 23332.-23333.sleja.

Skatīt arī
----------

* Kurzemes bīskapu saraksts
* Zemgales bīskapi
* Kurzemes bīskapija

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 2150323648109971304
* GND: 140735216

 |

 |
Festivāla logo
**Baltijas pērle** (angļu: *Baltic Pearl*) ir starptautisks kinofestivāls, kas aizsākās 20. gadsimta 90. gadu vidū. Festivāla idejas autore un "Baltijas pērles" ilggadējā direktore ir krievu aktrise Marina Ļipčenko, kas dzīvo Rīgā.

Repertuārs un viesi
-------------------

"Baltijas pērles" festivāla īpašo viesu statusā bijušas plaši pazīstamas kinozvaigznes — Džina Lollobridžida, Alēns Delons, Ingeborga Dapkūnaite, Klauss Marija Brandauers, Natālija Andreičenko, Pjērs Rišārs, triju dienu meistarklasi Rīgā vadījusi Katrina Deneva.

"Baltijas pērles" programmā tiek iekļauti gan kinoklasikas darbi, gan jaunākās filmas no dažādām valstīm, tai skaitā filmas, kas apbalvotas Kannu, Venēcijas, Berlīnes un Maskavas kinofestivālos. Starp festivālā demonstrētajām filmām bijušas šādas filmas: Maikla Kērtisa režisētā "Kasablanka", Kinga Vidora "Divkauja saulē", Kristofa Onorē "Daiļava", bulgāru režisora Javora Gardeva "Dzifts", Luisa Bunjuela "Buržuāzijas diskrētais šarms", Pītera Grīneveja "Naktssardze", Lukīno Viskonti "Roko un viņa brāļi", Mērvina Leroja "Vaterlo tilts", Federiko Fellīni *La Dolce Vita*, Bleika Edvardsa "Brokastis pie "Tifanija"", Vinsentes Minelli "Sliktais un skaistā", Mikelandželo Antonioni "Fotopalielinājums" (*Blowup*).

"Šādu "festivālu festivālu" uzdevums un ambīcija nav meklēt jaunus talantus, rīkot konkursa programmas, bet gan atvest "lokālai publikai" filmas, kas visdrīzāk "normālā kinodistribūcijā nenonāks."
Kinokritiķe Dita Rietuma par "Baltijas pērli".

Franču jaunais viļņa retrospektīva "Baltijas pērlē" aizsākta ar Fransuā Trifo filmu "Četrsimts sitieni".

Festivālā tikušas demonstrētas jaunākās Krievijas filmas, kā arī kompānijas *Warner Bros.* zelta fonda filmu atjaunotās kopijas.

"Baltijas pērle" festivālā tiek rādītas filmas, kas jau ir uzvarējušas vai vismaz radījušas rezonansi nozīmīgos Eiropas kinofestivālos.

Atsauces
--------

1. ↑  Sākas kinofestivāls "Baltijas pērle" Diena, 20.10.2010. Atjaunināts 16.09.2012.

Ārējās saites
-------------

* Kinofestivāla mājaslapa
**Heinrihs fon Ofenbergs** (*Heinrich von Offenberg*, 1752—1827) bija Kurzemes muižnieks, Kurzemes galma virstiesas prezidents, landhofmeistars, slepenpadomnieks (1820-21).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1752. gada 21. janvārī Kurzemes hercogistes galma tiesas prezidenta Heinriha Kristiāna fon Ofenberga (1696-1781) un viņa sievas Frīderikes, dzimušas fon Dēnhofas, ģimenē. 1772. gadā uzsāka studijas Kēnigsbergas Universitātē. 1776. gadā kļuva par Kurzemes hercoga Pētera Bīrona galma kambarjunkuru, bet 1784. gadā par galma maršalu. 
1787.—1796. gadā bija Kurzemes hercogistes valsts padomnieks, tad Kurzemes guberņas kanclers (1807—1808).

1812. gada kara laikā Ofenbergu iecēla par Kurzemes gubernatora pienākumu izpildītāju, šo pienākumu viņš vēlreiz pildīja 1824. gadā. 
No 1818. līdz 1827. gadam bija Kurzemes guberņas galma virstiesas (*Oberhofgericht*) prezidents.

Miris 1827. gada 11. novembrī Jelgavā.

Sabiedriskā darbība
-------------------

Heinrihs fon Ofenbergs bija aktīvs Kurzemes literatūras un mākslas biedrības biedrs, mākslas mīļotājs un kolekcionārs. 1820. gadā viņš uzdāvināja biedrībai savu arheoloģisko un etnogrāfisko priekšmetu kolekciju, 1821. gadā kļuva par vienu no biedrības izdevumu redaktoriem.
Viņš bija arī viens no Kurzemes brīvmūrnieku vadoņiem, Jelgavas Jāņa ložas „Zu den drey Gekrönten Schwerdtern" brālis kopš 1778. gada, meistara vietnieks (1816-1822). Ložas pārstāvis un lielamatvīrs Sv.Pēterburgas Direktorālajā ložā „Astreja" (1820-1821). Sv.Pēterburgas ložu „Zum flammenden Stern" un „Amis reunis" goda loceklis (1816). Sv.Pēterburgas kapitula „Fēnikss" goda komandors 9. grādā ar ordeņa vārdu *Equee a rupe incolami*.

Albums
------

Kurzemes Literatūras un mākslas biedrības bibliotekārs un gleznotājs Jūliuss Dērings (Döring) atkārtoti (1872, 1887) aprakstīja tolaik Kurzemes provinces muzeja jauniegūto albumu, novērtējot 78 vērtīgos H. fon Ofenbergam veltītos slavenu un mazāk zināmu vācu, itāļu, franču mākslinieku akvareļus, skices un zīmējumus, tostarp arī A. Kaufmanes, A. Grafa, D. Hodovecka, J. R. Fisli, V. Šadova darinātos.

* Heinriha Ofenberga zīmējumu albuma titullapaHeinriha Ofenberga zīmējumu albuma titullapa
* Zemgales karte. "Vissaldākā ir tēvzeme" (Dulce solum patria)Zemgales karte. "Vissaldākā ir tēvzeme" (*Dulce solum patria*)

Atsauces
--------

1. ↑  Baltische Historische Kommission (BHK), 2021
2. ↑  Döring, J. Offenberg’s Album. Sitzungsberichte der Kurländischen Gesellschaft für Literatur und Kunst a. d. J. 1872, Mitau, 1872,
S. 34-36; derselbe auch Sitzungsberichte der Kurländischen Gesellschaft für Literatur und Kunst a. d. J. 1887. Mitau, 1888, S. 14-23.
**Uzbrūkošais aizsargs** (angļu: *Shooting guard (SG)*) ir viena no tradicionālajām basketbola pozīcijām. Uzbrūkošā aizsarga pozīcijas spēlētāji parasti ir īsāki un ātrāki par uzbrucējiem. Uzbrūkošā aizsarga galvenais uzdevums spēlē ir gūt punktus, taču daudziem uzbrūkošajiem aizsargiem svarīga ir arī saspēles vadīšana. Kā tipiskākos uzbrūkošos aizsargus var minēt Kobi Braientu, Kevinu Mārtinu un bijušās NBA zvaigznes Maiklu Džordanu, Pītu Maraviču, Džordžu Džervinu un Elenu Aiversonu.

Lī Ross savā grāmatā *Basketbola rokasgrāmata* (angļu: *The Basketball Handbook*) uzbrūkošos aizsargus apraksta kā spēlētājus, kuru galvenais uzdevums komandā ir punktu gūšana. Parasti šīs pozīcijas spēlētāji ir garāki un atlētiskāki par saspēles vadītajiem. Par piemērotāko augumu šai pozīcijai tiek daudz diskutēts, taču tas variē starp 1,93-2,04 m. Daudzi gari uzbrūkošie aizsargi spēlē arī kā vieglie uzbrucēji.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Basketbola pozīcijas |
| --- |
|  |
| Aizsargi | 

|  |  |
| --- | --- |
| 1 | 
* Saspēles vadītājs

 |
|  |
| 2 | 
* Uzbrūkošais aizsargs

 |

 |  |
|  |
| Uzbrucēji | 

|  |  |
| --- | --- |
| 3 | 
* Vieglais uzbrucējs

 |
|  |
| 4 | 
* Spēka uzbrucējs

 |

 |
|  |
| Centrs | 

|  |  |
| --- | --- |
| 5 | 
* Centrs

 |

 |

 |
**Gīrihosteīdas** (latīņu: *Guerichosteidae*; no *Guerich* — G. Gīrihs (vācu paleontologs) un *osteon* — kauls) ir izmirusi bežžokļaiņu dzimta, kas ietilpst psammosteju apakškārtā. Dzimtu 1964. gadā aprakstīja britu paleontologs Lamberts Tarlo. Dzimtu veido divas vai trīs ģintis.

Apraksts
--------

Mediālā vēdera plātne ir izliekta un ar aizmugurējo mediālo V-veida izgriezumu. Branhiālā plātne ir gara un ar samērā platu laterāli izvirzīto malu. Žaunu atvere atrodas aizmugurējā sānu stūrī vai arī mediāli novirzīta no tā. Postorbitālā plātne pakāpeniski sašaurinās virzienā uz aizmuguri.

Izplatība
---------

Gīrihosteīdu pārstāvji dzīvoja apakšdevona beigās un vidusdevona sākumā. Dzimta izplatīta emsa stāvā, Polijā, Svientokšisku kalnu (*Góry Świętokrzyski*) rajonā, kā arī eifela stāva pērnavas svītas nogulumos Igaunijā pie Tori ciema un, iespējams, Lietuvā pie Krekenavas.

Sistemātika
-----------

* *Guerichosteidae* Tarlo, 1964

* *Guerichosteus* Tarlo, 1964

* *G. heterolepis* (Preobrazhensky, 1911)
* *G. kozlowskii* Tarlo, 1964
* *G. kotanskii* Tarlo, 1964
* *G. kulczyckii* Tarlo, 1964
* *G. lefeldi* Tarlo, 1964

* *Hariosteus* Tarlo, 1964

* *H. kielanae* Tarlo, 1964
* *H. lobanowskii* Tarlo, 1964

Atsauces
--------

1. ↑  L.BEVERLY HALSTEAD TARLO, PSAMMOSTEIFORMES (AGNATHA) A REVIEW WITH DESCRIPTIONS OF NEW MATERIAL FROM THE LOWER DEVONIAN OF POLAND, (I General Part) PALAEONTOLOGIA POLONICA — No.13, WARSZAWA, 1964, 113. lpp.
**"Uzbrukums slepenpolicijai"** ir 1974. gada Latvijas PSR spēlfilma, kas uzņemta Rīgas Kinostudijā. Filmas režisors ir Oļģerts Dunkers. Filma uzņemta pēc Alberta Bela romāna "Saucēja balss" motīviem un attēlo 1906. gada janvāra notikumus, kas saistīti ar Rīgas LSDSP kaujinieku uzbrukumu Rīgas Policijas pārvaldei.

Sižets
------

Filmas darbība norisinās īsi pēc 1905. gada revolūcijas notikumiem. No Lībavas Rīgā ierodas viens no revolucionāru pagrīdes vadītājiem - Ādolfs Karlsons. Dokumentu pārbaudes laikā viņu arestē par pasu režīma pārkāpumu un nosūta uz īslaicīgās aizturēšanas kameru, līdz lietas apstākļu noskaidrošanai.

Policija saprot, ka aizturētais ir viens no galvenajiem revolucionāru organizatoriem, bet viņiem nav pierādījumu pret viņu. Aizturētais apgalvo, ka ir linu tirgonis un pieprasa, lai izvirza pret viņu apsūdzību vai atbrīvo.

Tad arestantu gaišā dienas laikā, iebrūkot slepenpolicijas pārvaldē pašā Rīgas centrā, atbrīvo radikāli noskaņoto kaujinieku grupa.

Lomās
-----

* Ģirts Jakovļevs — *Ādolfs Karlsons*
* Kārlis Sebris — *Greguss*
* Gunārs Cilinskis — *Kramerovs*
* Elza Radziņa — *Lejiņas kundze*
* Velta Līne — *Karlsona māte*
* Edmunds Freibergs — *Jēpis*
* Arnis Līcītis — *Brašais*
* Rolands Zagorskis — *Straume*
* Mirdza Martinsone — *Austra*
* Ģedimins Girdvainis — *Ziediņš*
* Vaironis Jakāns — *Spicausis*
* Ēvalds Valters — *Gregusa palīgs*
* Pēteris Gaudiņš — *Čoms*
* Uldis Dumpis — *barons*
* Māris Putniņš — *Mežgailis*
* Pēteris Vīksna — *Mērnieks*
* A. Liepiņš — *Pēterītis*
* Antonija Jansone — *Rīgermāmiņa*

**Epizodēs:** 
Ramons Kepe, Edgars Zveja, Artūrs Frinbergs, Pēteris Lūcis, Georgs Juris Pučka, Jānis Zariņš, Eduards Treimanis, Valdis Lūriņš, Valdis Birģelis, Artūrs Dimiters, Ēriks Krams, Jānis Jurovs, Leonīds Grabovskis, Dzidra Ritenberga, Arno Upenieks, Tālivaldis Macijevskis, Lolita Cauka, Jānis Mētra, Kārlis Teihmanis, Alfons Kalpaks, Roberts Ceplītis, Voldemārs Šoriņš, Haralds Topsis, Egons Beseris, Jānis Lenēvičs, Juris Bernots, Kārlis Anuševics, Irina Tomsone, Velga Vīlipa, Pēteris Šogolovs, Harijs Avens, Vilis Ķimelis

Filmēšanas grupa
----------------

* Režisors: Oļģerts Dunkers
* Scenārija autors: Alberts Bels
* Operators: Miks Zvirbulis
* Komponists: Marģeris Zariņš
* Montāža: Ērika Meškovska
* Mākslinieks : Herberts Līkums
* Otrais režisors: Varis Brasla

Interesanti fakti
-----------------

* Filma balstīta uz reāliem notikumiem un Ādolfa Karlsona vēsturiskais prototips ir Jānis Luters (Bobis).

Skatīt arī
----------

* Uzbrukums Rīgas Policijas pārvaldei

Atsauces
--------

1. ↑  Rīga pirms 100 gadiem - pasaules karstais punkts

Ārējās saites
-------------

* filmas.lv

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* LNB: 000325164

 |

 |