recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Sabiles Vīna kalns** ir vīnogu dārzs Sabilē. Tiek uzskatīts par Sabiles pilsētas simbolu, vīnogas attēlotas Sabiles ģerbonī. Savulaik tas ierakstīts Ginesa rekordu grāmatā kā visvairāk uz ziemeļiem esošā vīnogu plantācija.

Sabiles Vīna kalns veidojās divreiz. Pirmoreiz šeit vīna ražošana tika izveidota Livonijas laikā (no 14. gadsimta), bet otrreiz kalns pilnībā atjaunots 1936. gadā pilsētas galvas Osvalda Rezeberga laikā par prezidenta Kārļa Ulmaņa piešķirto finansējumu. 14. gadsimtā vīnkopība gar Ventas baseinu izplatījusies līdz Sabilei un Sabiles mikroklimats izrādījies īpaši piemērots vīnogulāju kultūras audzēšanai. Par Sabiles vīna dārzu nozīmību liecina arī tas, ka Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs ražas svētku laikā uzturējies Sabilē. Kurzemes hercogistes laikā vīns tika piegādāts hercogistes galmam.

No 1936. līdz 1938. gadam Pūres dārzkopības izmēģinājumu stacija pēc Kārļa Ulmaņa rīkojuma Vīna kalnu atjaunoja. Ierīkoja terases 2800 metru garumā un iestādīja vairāk nekā 20 šķirņu 1350 vīnogulājus. Gan vīnogu tirgošanai, gan vīnam vajadzēja Sabilei piesaistīt tūristu uzmanību un vairot pilsētas ienākumus.

Pirms Otrā pasaules kara gadā ievāktās ražas daudzums sasniedza četras tonnas. Kara laikā daļa no iestādītajiem vīna krūmiem gāja zudumā. Kalnu ar Pūres dārzkopības izmēģinājumu stacijas gādību atjaunoja agronome Spodra Bērziņa, kā arī veicināja tā ierakstīšanu Ginesa rekordu grāmatā. Līdz 1955. gadam viņa iestādīja 1500 stādus, kopā 36 šķirnes. 60. gadu sākumā un vidū Sabiles vīnogas tirgoja arī vietējā veikalā. Tomēr sākoties reorganizācijām, ap 1960. gadu Pūres dārzkopības un izmēģinājumu stacija no Vīna kalna apsaimniekošanas atteicās. Vēlāk Vīna kalns netika apsaimniekots.

Uz studentu entuziasma pamata Sabiles Vīna kalnu 1989. gadā sāka atjaunot Uldis Zommers, tomēr 1992. gada vasarā Sabiles Vīna kalna attīstība apstājās. 2003. gadā LR Zemkopības ministrija atteicās no īpašuma tiesībām uz Vīna kalnu par labu toreizējai Sabiles novada domei. Pašlaik Vīna kalnā par dārznieci strādā Smaida Dzērve.

Dārza teritorija ir 1,5 ha liela. Šeit tiek audzētas daudzu šķirņu vīnogas, tai skaitā Paula Sukatnieka, Gunvalda Vēsmiņa un Antana Gaiļūna veidotās. Kopš 1999. gada vasarā Sabilē notiek pilsētas svētki, kurus dēvē par Sabiles Vīna svētkiem.

2023. gadā Vīna kalns ievērojami cieta tajā sarīkoto skriešanas sacensību laikā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Izpostīts Sabiles Vīna kalns, Talsos "aizbrauc jumts", Ādažos un Daugavpilī "peldas" automašīnas: kriminālā province». *Jauns.lv* (latviešu). Skatīts: 2023-10-24.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Sabiles Vīna kalns***.
* Par Sabiles Vīna kalnu Sabiles mājas lapā Arhivēts 2018. gada 25. jūnijā, *Wayback Machine* vietnē.
*Il-76* nolaišanās militārā lidlaukā Orenburgas apgabalā (2019)
***Il-76*** (krievu: *Ил-76*) ir PSRS līdz 1973. gadam radīta četru dzinēju turboreaktīvā transporta lidmašīna, ko līdz 1997. gadam ražoja Uzbekistānā, pēc 2010. gada Krievijas Federācijas aviācijas rūpnīcās. Lidmašīna spēj pārvadāt smago militāro aprīkojumu, arī tankus. *Il-76* militārais variants ir aprīkots ar aizmugures lielgabala kupolu ar diviem 23 mm lielgabaliem. Veiktspējas ziņā tā līdzinās ASV transporta lidmašīnām *Lockheed C-141 Starlifter* un *Boeing C-17*. Līdz 1997. gadam uzbūvēja aptuveni 960 *Il-76* lidmašīnu, no tām aptuveni 100 eksportēja uz ārzemēm.

Vēsture
-------

1971. gada 25. martā *Il-76* veica pirmo izmēģinājuma lidojumu, bet sērijveida ražošana sākās 1973. gadā Taškentas aviorūpnīcā. 1974. gadā lidmašīnu sāka piegādāt PSRS gaisa spēkiem, 1976. gada decembrī civilās aviācijas pārvaldei *Aeroflot*. Lidmašīnas Taškentas Čkalova vārdā nosauktajā rūpnīcā (*ТАПОиЧ*) ražoja līdz 1997. gadam. 2010. gadā ražošanu pārcēla uz Uļjanovskas aviorūpnīcu.

Piedalīšanās karadarbībā
------------------------

1979. gada 25. decembrī, Afganistānas kara pirmajā dienā avarēja viena no PSRS gaisa spēku lidmašīnām *IL-76M*, kas transportēja desantnieku vienības no Taškentas uz Kabulas lidostu. Bojā gāja visi karavīri un militārā tehnika.

Savukārt Krievijas 2022. gada iebrukuma sākumā 2022. gada februārī Ukrainas pretgaisa aizsardzība notrieca divas Krievijas kara lidmašīnas *Il-76* ar desantniekiem.

Pēc Rietumvalstu izlūkdienestu ziņām 20. augustā Irānas galvaspilsētas Teherānas lidostā nolaidās Krievijas gaisa spēku transporta lidmašīna *Il-76* ar ASV un Lielbritānijas ieročiem, kurus Krievija bija sagrābusi Ukrainā. Krievijas valdības pārstāvji samaksājuši 140 miljonus eiro par pirmo bezpilota lidaparātu partiju, kurā bija 100 droni-kamikadzes "*Shahed*" un seši lielie lidaparāti.

Atsauces
--------

1. ↑  Krievija par Irānas droniem maksājusi arī ar Rietumu ieročiem lsm.lv 2022. gada 9. novembrī
**Ādams Ranelss** (angļu: *Adam Runnalls*; dzimis 1998. gada 3. oktobrī Kalgari) ir kanādiešu biatlonists.

Karjera
-------

Pirmās starptautiskās sacensības Ranelsa karjerā bija 2016. gada Pasaules čempionāts jauniešiem, kur ieņēma 17. vietu individuālajā distancē, 21. vietu sprintā un 19. vietu iedzīšanā, startēja arī stafetē, kur bija 5. vietā. 2016.—2017. gada sezonā sāka startēt IBU kausā junioriem. 2018. gada decembrī debitēja IBU kausā pieaugušajiem. 2019. gadā piedalījās Eiropas atklātajā čempionātā Raubičos. 2020. gada februārī Martelā pirmo reizi iekļuva desmitniekā IBU kausa sacencībās. Viņš tika iekļauts Kanādas izlases sastāvā dalībai 2020. gada Pasaules čempionātā Antholcā. Savā debijas pasaules čempionātā sprintā ierindojās 81. vietā, startēja arī stafetē, kur Kanāda ieņēma 14. vietu.

2020.—2021. gada sezonā jau regulāri startēja Pasaules kausā. 2021. gada Pasaules čempionātā Pokļukā labāko rezultātu sasniedza 20 km individuālajā distancē, ieņemot 38. vietu, kas deva arī pirmos punktus Pasaules kausa ieskaitē. Startēja 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Pekinā un trīs reizes iekļuva labāko 40 vidū, labāko rezultātu sasniedza iedzīšanā, ieņemot 30. vietu. Pārstāvēja Kanādu arī stafetē, kur komanda finišēja 6. vietā, sasniedzot visu laiku labāko rezultātu stafetēs olimpiskajās spēlēs.

2023. gada janvārī Antholcā sasniedza savu labāko rezultātu Pasaules kausa posmos, sprintā izcīnot 13. vietu. 2024. gada Pasaules čempionātā Nove Mesto labāko individuālo rezultātu sasniedza sprintā, kur ieņēma 17. vietu, pirmo reizi kvalificējās masu startam.

Karjeras rezultāti
------------------

### Olimpiskās spēles

| Gads | Vieta | Individ. sac. | Sprints | Iedzīšana | Masu starts | Stafete | Jauktā stafete |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | Valsts karogs: Ķīna Pekina | 33. | 35. | 30. | — | 6. | — |

### Pasaules čempionāts

| Gads | Vieta | Individ. sac. | Sprints | Iedzīšana | Masu starts | Stafete | Jauktā stafete | 1+1 jauktā stafete |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2020 | Valsts karogs: Itālija Antholca | — | 81. | — | — | 14. | — | — |
| 2021 | Valsts karogs: Slovēnija Pokļuka | 38. | 55. | 54. | — | 12. | — | — |
| 2023 | Valsts karogs: Vācija Oberhofa | 30. | 82. | — | — | 11. | 8. | 13. |
| 2024 | Valsts karogs: Čehija Nove Mesto | 31. | 17. | 50. | 29. | 19. | 13. | 21. |

### Pasaules kausa kopvērtējums

| Sezona | Vieta |
| --- | --- |
| 2020.—2021. | 94. |
| 2021.—2022. | 85. |
| 2022.—2023. | 38. |
| 2023.—2024. | 53. |

Atsauces
--------

1. ↑  «Canada earns best-ever Olympic finish in men's 4x7.5km biathlon relay». *cbc.ca*. 2022. gada 15. februāris. Skatīts: 2024. gada 17. februārī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ādams Ranelss***.
* *Olympedia* profils (angliski)
* IBU profils (angliski)
**Ēvalds Pakulis** (segvārds "Šerifs", 1919—1987) bija latviešu leģionārs, vēlāk nacionālās pretošanās kustības dalībnieks. Latviešu nacionālo partizānu apvienības (LNPA) "Kurzeme" komandieris (1946).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1919. gadā. Dziedātājas Elfrīdas Pakules brālēns.
Otrā pasaules kara laikā bija Latviešu leģiona 15. divīzijas 3. apmācības pulka virsseržants.
Pēc Vērmahta kapitulācijas kļuva par mežabrāli, Kabiles partizānu vienības sastāvā 1945. gada 24. decembrī ieņēma Kabiles pagasta izpildkomitejas ēku.

1946. gada 1. janvārī vadīja Āpuznieku kauju pie Rendas, kurā 23 vīri ar trim ložmetējiem, četrām triecienšautenēm, 15 mašīnpistolēm un bagātīgu munīcijas krājumu uzvarēja aptuveni 200 karavīrus no PSRS Iekšlietu karaspēka 5. strēlnieku divīzijas 36. motorizētā strēlnieku pulka, kas bija bruņoti ar tanketi, mīnmetēju un četriem ložmetējiem.

Pēc Āpuznieku kaujas Ē. Pakulis kļuva par Kabiles grupas vadītāju, ieviesa stingrāku militāro disciplīnu. 1946. gada 9. maijā "Olģerta" nometnē Kuldīgas apriņķī pie Abavas no septiņām mežabrāļu grupām izveidoja apvienību "Latviešu nacionālie partizāni (LNP) "Kurzeme"", kas 16 mežabrāļu grupu apspriedē 6.—7. septembrī Talsu apriņķī pie Usmas ezera apvienojās ar Latviešu nacionālo partizānu organizāciju (LNPO) vienā struktūrā ar nosaukumu — Latviešu nacionālo partizānu apvienība (LNPA) "Kurzeme", par kuras vadītāju ievēlēja Ē. Pakuli. Kopumā LNPA "Kurzeme" vienoja 17 nacionālo partizānu grupas ar apmēram 500 dalībniekiem, tās darbība 1946. gadā aptvēra daudzus Ziemeļkurzemes pagastus.

1946. gada 10. decembrī čekisti apcietināja Ēvaldu Pakuli pēc Jāņa Vanaga ("Kaminskis", miris 1958. gadā) nodevības. Lara tribunāls viņam piesprieda 25 gadus ilgu ieslodzījumu Mordvijas un Kolimas soda nometnēs. Pēc 23 gadiem Ē. Pakulis atgriezās dzimtenē un strādāja par mākslinieku Dekoratīvās mākslas kombinātā. Miris 1987. gadā. Apglabāts Salaspils kapos.

Atsauces
--------

1. ↑  timenote.info
2. ↑  Kā partizāni 1945./1946. gadumijā padzina okupantus no Kabiles lsm.lv 2023. gada 7. janvārī
Pesto mērce
**Pesto** ir zaļumu mērce, ko klasiskajā variantā gatavo, saberztas bazilika lapiņas, ciedru riekstus, ķiploku, sāli, parmezānu un pekorīno sajaucot ar olīveļļu. Par pesto dzimteni uzskata Dženovu, Ligūrijas reģionā, Itālijā.

Senajā Romā no siera, ciedru riekstiem, eļļas, sāls un aromātiskiem garšaugiem gatavoja pastu, ko izmantoja kā pavalgu. Viduslaikos savukārt biežāk tika lietota valriekstu un ķiploku pasta. Ķiploki kā mērces sastāvdaļa nostiprinājās, jo kļuva ļoti populāri jūrnieku vidū, kuri ticēja, ka ķiploki palīdz izvairīties no dažādām kaitēm. Īstā slavas stunda pesto sita, kad 1865. gadā kāds izsmalcinātais gardēdis savā grāmatā "Dženovas virtuve" publicēja Dženovas pesto recepti.

Līdztekus zaļajiem pesto ir arī sarkanie pesto, ko gatavo, par pamatu ņemot saulē kaltētus tomātus vai grauzdētu papriku. Pesto parasti tiek pasniegts ar pastu.

Galerija
--------

* Pesto sagatavošanaPesto sagatavošana
* Sarkanie pestoSarkanie pesto
* Pasta ar pestoPasta ar pesto
* Pesto maizePesto maize

Atsauces
--------

1. ↑  Campionato Mondiale Pesto al Mortaio. «Pesto's official recipe». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 18. oktobris. Skatīts: 2011. gada 10. augusts.
2. 1 2  «Ko nestāstīt itāļiem jeb knifiņi pesto gatavošanai un baudīšanai». *delfi.lv*. 2022-05-05. Skatīts: 2022-12-27.
3. 1 2  «Pesto Genovese: an Ageless Benchmark of Great Italian Cuisine». Skatīts: 2011. gada 11. oktobris.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Pesto***.
Koordinātas: 55°47′04″N 37°35′38″E﻿ / ﻿55.78444°N 37.59389°E﻿ / 55.78444; 37.59389

Butirku cietums
**Butirku cietums**, arī **Butirka** (krievu: *Бутырский следственный изолятор/следственный изолятор № 2 г. Москвы*) ir izmeklēšanas izolators, kas atrodas Krievijas galvaspilsētā Maskavā. Lielākais Maskavas cietums. Ēku komplekss ir arhitektūras piemineklis.

Vēsture
-------

1784. gadā Krievijas impērijas ķeizariene Katrīna II Maskavas ģenerālgubernatoram atļāva ierīkot mūra cietumu koka ostroga vietā. No 1868. gada Butirku cietums kļuva par centrālo ieslodzīto pārsūtīšanas punktu, kurā katru gadu kādu laiku pavadīja 36 000 ieslodzīto. No 1881. gada cietumā sāka turēt politiskos ieslodzītos līdz viņu nosūtīšanai uz izsūtījuma vietu. 1905. gada revolūcijas Maskavas sacelšanās laikā ap cietumu notika sīvas cīņas, tomēr nemierniekiem to neizdevās ieņemt.

PSRS laikā Butirku cietumu izmantoja kā izmeklēšanas un pārsūtīšanas cietumu. 
Lielā terora laikā vienlaicīgi šeit ieslodzījumā atradās 20 000 cilvēku, no kuriem daudzus nogalināja.

Pazīstami ieslodzītie
---------------------

* Felikss Dzeržinskis
* Sergejs Koroļovs
* Nestors Mahno
* Vladimirs Majakovskis
* Osips Mandelštams
* Jemeļjans Pugačovs
* Aleksandrs Solžeņicins
* Varlams Šalamovs

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Butirku cietums***.
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Butirku cietuma mājaslapa Arhivēts 2018. gada 27. jūlijā, *Wayback Machine* vietnē. (krieviski)
**Broņislavs Geremeks** (poļu: *Bronisław Geremek*; dzimis kā **Benjamins Levertovs** (*Benjamin Lewertow*) 1932. gada 6. martā, miris autokatastrofā 2008. gada 13. jūnijā) bija poļu vēsturnieks un politiķis, viens no Polijas mierīgās pārejas uz demokrātiju arhitektiem.

Dzimis Varšavā ebreju kažokādu tirgotāja ģimenē. Otrā pasaules kara laikā kopā ar ģimeni ieslodzīts Varšavas geto. Tēvs aizgāja bojā Aušvices nāves nometnē, bet māti un Broņislavu no geto izglāba polis Stefans Geremeks, kurš vēlāk ar Broņislava māti apprecējās. Pieaudzis Geremeks sevi par ebreju neuzskatīja.

1954. gadā Geremeks Varšavas Universitātē ieguva grādu vēsturē, vēlāk papildinājās Parīzē. 1960. gadā ieguva doktora grādu, bet 1989. gadā kļuva par vēstures profesoru. Veica pētījumus viduslaiku kultūrā un sabiedrībā. Desmit grāmatu autors, kas tulkotas desmit valodās.

1950. gadā Geremeks iestājās PASP, bija Varšavas Universitātes partijas pirmorganizācijas otrais sekretārs. 1968. gadā, protestējot pret Varšavas līguma valstu karaspēka iebrukumu Čehoslovākijā, no partijas izstājās. XX gadsimta septiņdesmitajos gados Geremeks tika uzskatīts par vienu no valdošā režīma opozīcijas līderiem. 1980. gada augustā Geremeks pievienojās arodbiedrībai "Solidaritāte" un kļuva par tās konsultantu. Pēc karastāvokļa ieviešanas Geremeks tika arestēts.

Piedalījās opozīcijas pusē Polijas Apaļā galda sarunās. 1990. gadā kļuva par vienu no liberālās Demokrātiskās ūnijas (*Unia Demokratyczna*) partijas dibinātājiem. No 1989. līdz 2001. gadam Geremeks bija Polijas Seima deputāts, bet no 1997. gada līdz 2000. gadam Geremeks bija ārlietu ministrs Ježija Buzeka valdībā. Kā ārlietu ministrs parakstīja līgumu par Polijas iestāšanos NATO. 2004. gadā no Varšavas vēlēšanu apgabala tika ievēlēts par Eiropas Parlamenta deputātu (darbojās ALDA).

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Broņislavs Geremeks*** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 73863624
* LCCN: n81032198
* ISNI: 0000 0000 8344 6569
* GND: 119100789
* SUDOC: 028234162
* BNF: cb12011162q (data)
* BIBSYS: 90529486
* NLA: 35809590
* NDL: 00467068
* NKC: jo20010087143
* BNE: XX1087002
* CiNii: DA01769773

 |

 |
**Aleksandrs Kerenskis** (krievu: *Александр Фёдорович Ке́ренский*; dzimis 1881. gada 4. maijā, miris 1970. gada 11. jūnijā) bija krievu politiķis, jurists, brīvmūrnieks. Krievijas Republikas pastāvēšanas laikā 1917. gadā bija Krievijas Pagaidu valdības premjerministrs līdz lielinieku apvērsumam.

Biogrāfija
----------

Dzimis Simbirskā skolas direktora ģimenē. Kerenska tēvs bija sava priekšnieka skolu inspektora dēla Vladimira Ļeņina skolotājs, abas ģimenes pazina viena otru.

1903. gadā beidza Sanktpēterburgas Universitātes Juridisko fakultāti un kopš 1904. gada strādāja par zvērinātu advokātu. 1905. gada decembrī tika arestēts sakarā ar aizdomām par iesaistīšanos eseru kaujas grupā. Kā advokāts piedalījās daudzās skaļās tālaika tiesas prāvās (Ļenas zelta raktuvju strādnieku apšaušanas izmeklēšanā, Beilisa prāvā[*nepieciešama atsauce*], procesā pret Valsts domes boļševiku frakciju).

No 1915. gada A. Kerenskis vadīja Krievijas Valsts domes Darba frakciju (t.s. "trudovikus"). Līdz 1917. gadam pildīja neregulārās brīvmūrnieku lielložas Krievijas Tautu Lielais Austrums ģenerālsekretāra pienākumus.

Kerenskis, būdams Petrogradas Strādnieku un kareivju padomes priekšsēdētāja biedrs, aktīvi piedalījās 1917. gada Februāra revolūcijā. Martā viņš pievienojās sociālistu revolucionāru (eseru) partijai un kļuva par tieslietu ministru, vēlāk (maijā—septembrī) ieņēma kara un jūras ministra posteni.

1917. gada 21. jūlijā Kerenskis nomainīja Georgiju Ļvovu Pagaidu valdības ministru priekšsēdētāja amatā. Iesaistījās Korņilova dumpja likvidēšanā. 6.—7. novembrī (24.—25. oktobrī pēc vecā stila) lielinieku vadītās sacelšanās rezultātā viņa valdība tika gāzta. Pats Aleksandrs Kerenskis palika brīvībā, laikus pameta Petrogradu un neveiksmīgi vērsās pie karaspēka, lai atgūtu varu.

Vēlāk Kerenskis centās organizēt pretestību padomju varai, 1918. gadā izbrauca no Krievijas un dzīvoja Parīzē, bet pēc Otrā pasaules kara sākuma pārcēlās uz ASV. Kad Vācija uzbruka PSRS, Kerenskis vērsās pie Staļina ar sadarbības piedāvājumiem, bet tika ignorēts. Pēc Kerenska nāves 1970. gadā vietējā pareizticīgā baznīca atteicās apglabāt Kerenski savā kapsētā, uzskatīdama viņu par vienu no Krievijas sagrāves galvenajiem vaininiekiem.

Atsauces
--------

1. ↑  Брачев В. С. Масоны в России: от Петра I до наших дней. — С.-Петербург: Стомма, 2000.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Aleksandrs Kerenskis***.
* Latvijas Nacionālās enciklopēdijas šķirklis
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Pirmā pasaules kara enciklopēdijas raksts (angliski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 56694714
* LNB: 000118347
* LCCN: n82160860
* ISNI: 0000 0001 1063 9631
* GND: 118721909
* SELIBR: 193352
* SUDOC: 033096635
* BNF: cb12399777h (data)
* BIBSYS: 90777661
* NLA: 35950217
* NDL: 00445517
* NKC: js20020805196
* SBN identifikators IEIV020335 nav derīgs.
* BNE: XX1330455
* CiNii: DA01675363

 |

 |
Lietuviešiem ir daudz dažādu tautastērpu, jo tajos atspoguļojas gan Lietuvas saimnieciskā realitāte, gan valkātāja dzīves vietas īpatnības, sociālais stāvoklis, raksturs, gaume un rokdarbu prasme.

Tautastērps sastāv no dažādām detaļām, kuras dažādos Lietuvas etnogrāfiskajos reģionos atšķiras

.Ļoti liela ir sieviešu tērpu daudzveidība, tajos pamanīsiet vienkrāsainus vai rakstainus brunčus, priekšautus, garu, rakstainu jostu,  īsāku vai garāku vesti, galvassegu – vainadziņu.Kājās vilka pastalas vai kurpes.Vīriešu un sieviešu lietuviešu tautas tērpi izmanto dažādas krāsas, dizainus un tekstūras. Priekšauti, izšūti ar ģeometriskiem dizainparaugiem.

Ar lietuviešu tautas tērpu parasti komplektā nāk jostas.Auduma jostas ir Lietuvas vietējās kleitas daļa un Lietuvas apmeklētāji to var iegādāties kā suvenīrus

.Cepures ar izteiksmīgu apdari bieži vien ir daļa no tradicionālā lietuviešu sieviešu apģērba.Vestes ir tipiski aksesuāri gan lietuviešu tradicionālajiem kostīmiem, gan vīriešiem, gan sievietēm.
**Erzji** ir Krievijas Pievolgas reģionā dzīvojoša somugru tauta. Viena no Mordvijas Republikas pamattautām, dažkārt tiek uzskatīta par mordviešu etnisko grupu. Runā erzju valodā. Kopskaits tiek lēsts ap 517 tūkstošiem, no kuriem tikai ap trešdaļu dzīvo Mordvijā, galvenokārt tās austrumu daļā — Suras kreisajā krastā, bet pārējie — sporādiski plašā reģionā gar Volgu un citur Krievijā. Erzju etniskā grupa šokši, kas apdzīvo Teņguševas apkārtni Mordvijā (ap 10 000 cilvēku), dažkārt tiek uzskatīti par atsevišķu etnosu.

Etnonīms
--------

«Mordvieši» ir eksoetnonīms, kas, domājams, cēlies no irāņu saknes *mârd‎* — ‘vīrietis’. Tiek uzskatīts, ka pirmoreiz minēts gotu vēsturnieka Jordana traktātā 5. gadsimtā kā *Mordens* un sākotnēji attiecināts tikai uz erzjiem, bet vēlākos gadsimtos arī uz tiem kaimiņos dzīvojušajiem mokšiem.

1928. gadā, pieņemot lēmumu par autonomijas izveidošanu erzjiem un mokšiem, sākotnēji bija plānots to nosaukt par Erzju-Mokšu autonomo apvidu, bet vēlāk tomēr izlemts lietot krievu labāk zināmo eksoetnonīmu «mordvieši». 1990. gados tika publicēta deklarācija par Mokšu un Erzju Padomju Republikas suverenitāti, tomēr Mordvijas APSR pārdēvēšana tika atlikta.

Vēsture
-------

Mūsu ēras 1. gadu tūkstoša vidū Okas un Volgas starpupē nokonsolidējās vairāki somugru etnosi: marieši, merieši, mokši, muromi un erzji. Saskaņā ar arheoloģiskajiem datiem, erzji sākotnēji apdzīvojuši teritoriju Okas un Volgas starpupē. Kopš 12. gadsimta zināms par senkrievu kņazistu sadursmēm ar erzjiem. 13. gadsimtā zināms par erzju kņazu Purgazu. Mongoļu iekarojumu laikā erzju zemes tika izpostītas un pakļautas.

Erzju karogs
Pēc Ivana IV karagājiena uz Kazaņu 1540. gados erzju augstmaņi zvērēja uzticību Maskavas kņazam. Erzju zemes nonāca krievu muižnieku un klosteru īpašumā, kas intensīvi līdz tam savas tradicionālās reliģijas piekopušās tautas sāka pievērst pareizticībai. Erzji plaši piedalījās vairākos dumpjos, tajā skaitā Viltusdmitrija I un Pugačova vadībā. Sākot no 17. gadsimta, erzji pārcēlās uz zemēm austrumos no Volgas un jau 18. gadsimtā plaši apdzīvoja Samaras, Ufas un Orenburgas guberņas. Vēsturiskajā teritorijā palikušie tika ar varu kristīti un intensīvāk kā jaunajās teritorijās pārkrievoti.

1920. gados sākās nacionālo autonomiju veidošana Krievijā. Attiecībā uz erzjiem un mokšiem radās problēma noteikt teritoriju ar to dominējošo apdzīvotību, jo tie pietiekoši lielā skaitā dzīvoja 25 guberņu teritorijās. No 1925. līdz 1928. gadam Penzas, Ņižņijnovgorodas, Saratovas un Simbirskas guberņā tika izveidoti vairāk kā 30 mordviešu nacionālie pagasti. 1928. gadā no Ņižņijnovgorodas, Penzas un Simbirskas guberņas daļām ar ievērojamu erzju un mokšu īpatsvaru tika izveidots Saranskas (vēlāk — Mordviešu) apvidus, ko 1930. gadā reorganizēja par Mordviešu autonomo apgabalu.

Skatīt arī
----------

* Mastorava

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 491. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Erzji***.
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
Dr. Reinholds Girgensons (pirms 1917)
**Reinholds Johaness Girgensons** (vācu: *Reinhold Johannes Girgensohn*, 1882—1956) bija vācbaltiešu ārsts, bērnu ķirurgs.
Rīgas bērnu slimnīcas ķirurģisko nodaļu virsārsts.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1882. gada 24. jūnijā Siguldā luterāņu mācītāja Reinholda Girgensona un viņa sievas Annas, dzimušas fon Radeckas, ģimenē. Studēja medicīnu Tērbatas Universitātē (1903—1905), pēc tam Minhenē (1907—1908), kur 1908. gadā aizstāvēja Dr. med. disertāciju *Zur Kasuistik der Haematomyelie des untersten Rückenmarkabschnittes*.
1910. gadā nokārtoja eksāmenu un ieguva tiesības ārsta darbam Krievijas Impērijā un līdz 1914. gadam strādāja par ārsta asistentu evaņģēliski luteriskajā Rīgas diakonīsu iestādē.

1915. gadā sāka strādāt par Džeimsa Armitsteda Bērnu slimnīcas ķirurģisko nodaļu virsārstu. Viņa pēctecis Aleksandrs Bieziņš Dr. Girgensonu raksturoja kā stingru, precīzu, pedantisku un sistēmisku vadītāju, kurš bijis praktiski orientēts un neesot centies rakstīt publikācijas, tomēr jāpiemin raksti par barības vada plastiku pēc ķīmiskiem apdegumiem, primāri hronisko apendicītu un kriptogēno peritonītu bērniem.

No 1917. līdz 1919. gadam R. Girgensons pildīja Bērnu slimnīcas medicīnas direktora pienākumus, viņa vadības laikā slimnīcā ieviesa anatoma, bakteriologa, serologa amatus, izveidoja ausu, kakla un deguna slimību nodaļu ar 20 gultasvietām un atsevišķu operāciju zāli, ortopēdijas nodaļu ar darbnīcu, pārbūvēja un paplašināja ķirurģijas nodaļu. No 1935. gada R. Girgensons blakusdarbā strādāja arī Jēkaba Nīmaņa privātklīnikā Daugavgrīvas ielā 6.
Vācbaltiešu izceļošanas laikā Dr. R. Girgensons 1939. gada novembrī pārtrauca darbu Bērnu slimnīcā un pārcēlās uz Vācijas okupēto Poliju, kur 1940. gadā sāka strādāt par ķirurģiskās nodaļas vadītāju Lodzā. No 1941. līdz 1951. gadam R. Girgensons strādāja par ārstu Vitenbergas pilsētā. 1951. gadā viņš dabūja ķirurga vietu Tīringenes pilsētā Mīlhauzenē (*Mühlhausen*).

Miris 1956. gada 22. aprīlī Mīlhauzenē, tālaika VDR.

Darbi
-----

* Girgensohn Reinhold. Zur Luxation im ersten Tarsometatarsalgelenk. Deutsche Zeitschrift fur Chirurgie. 1919, Vol. 148, S. 135—137
* Girgensohn Reinhold. Über metastatische Peritonitis. I Latvijas ārstu un zobārstu kongresa darbi. Rīga, 1926, 242.—247. lpp.
*

Atsauces
--------

1. ↑  Laime ir kalpot bērniem. Bērnu slimnīcas simtdesmitgade D. Mozgis, L. Cipele, B. Grīnšteina. doctus.lv 08.10.2009.
2. ↑  Dr. med. Reinholds Girgensons — viens no izcilākajiem bērnu ķirurģijas pamatlicējiem Latvijā LATVIJAS UNIVERSITĀTES RAKSTI 2016, 814. SĒJUMS: Zinātņu vēsture un muzejniecība.
3. ↑  geni.com
*Tiimari* veikals Helsinkos
***Tiimari Oyj Abp***  bija Somijas kancelejas un saimniecības preču un dāvanu mazumtirdzniecības veikalu ķēde. Galvenais birojs atrodadās Vantā. Dibināts 1975. gadā.
Uzņēmumam 2013. gada septembrī pasludināts bankrots.

Uzņēmumam 2012. gada beigās piederēja 194 veikali, no kuriem 174 Somijā, bet pārējie — Baltijas valstīs. Noliktavu un loģistikas centrs atrodas Lahti.

*Tiimari Oyj Abp* akcijas no 1988. līdz 2013. gadam tika kotētas biržā *NASDAQ OMX Helsinki*.

Vēsture
-------

1975. gadā Kari Sulkanens (*Kari Sulkanen*) dibināja uzņēmumu *Tiimari* un atvēra kancelejas un citu preču veikalu.
1985. gadā uzņēmumam jau bija 50 veikali Somijā.
1988. gadā *Tiimari* akcijas sāka kotēt Helsinku biržā.
1991. gadā *Tiimari* tika pārdots tirdzniecības uzņēmumam *Rautakirja* un veikalu skaits pārsniedza 100.
1998. gadā uzņēmumu nopirka privāto investīciju grupa *Capman*.
2001. gadā atvērti pirmie *Tiimari* veikali Latvijā un Igaunijā.
2006. gada oktobrī *Tiimari* mātes uzņēmumu *Maritii Oy* iegādājās dāvanu, kancelejas un saimniecības preču ražotājs *Leo Longlife*.
2007. gadā *Tiimari* nopirka Zviedrijas veikalu ķēdi *Gallerix*, kuru 2012. gadā izpirka *Gallerix* vadība.

2012. gadā palielinājās uzņēmuma zaudējumi. 2013. gada jūlijā tika paziņots, ka *Tiimari* Somijā slēgs 24 veikalus.
2013. gada 18. septembrī *Tiimari* iesniedza bankrota pieteikumu. 20. septembrī atzina uzņēmumu *Tiimari Oyj Abp* un *Tiimari Retail Oy* bankrotu. *Tiimari* dibinātājs Kari Sulkanens uzskata, ka uzņēmumu pazudināja koncentrēšanās uz dāvanu precēm. Tika meklēti potenciālie pircēji, bet neviens nenopirka veikalu ķēdi.
2013. gada 9. oktobrī pārtraukta *Tiimari* akciju kotēšana biržā *NASDAQ OMX Helsinki*.
2014. gada sākumā pēdējie *Tiimari* veikali tika slēgti.
Martā paziņots, ka kāds Somijas uzņēmējs iegādājies *Tiimari* zīmolu.

*Tiimari* Latvijā
-----------------

2001. gada 30. augustā reģistrēts *Tiimari Retail Oy* meitas uzņēmums SIA *Tiimari Latvia*. Tam piederēja seši veikali lielākajos tirdzniecības centros Rīgā.

2014. gada 1. maijā slēgti visi *Tiimari* veikali. 13. maijā sākts *Tiimari Latvia* likvidācijas process, bet 27. maijā mainīts uzņēmuma nosaukums uz SIA *VLTN Latvia*.
2015. gada 24. februārī uzņēmums SIA *VLTN Latvia* likvidēts.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  Tiimari iesniedzis bankrota pieteikumu
2. ↑  Historia
3. 1 2  Tiimari Latvia, SIA Lursoft
4. ↑  Slēgti visi «Tiimari Latvia» veikali, un sākts uzņēmuma likvidācijas process NOZARE.LV, 2014.07.02

Ārējās saites
-------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Tiimari*** |

* *Tiimari* vietne Arhivēts 2013. gada 21. septembrī, *Wayback Machine* vietnē.
**Ukrainas Sociāldemokrātiskā strādnieku partija** (ukraiņu: *Українська соціал-демократична робітнича партія*) bija Krievijas Impērijas un vēlāk Ukrainas Tautas Reoublikas marksistskā politiskā partija, kas darbojās no 1905. gada decembra līdz 1950. gadam, to veidoja inteliģence, daļēji strādnieki un zemnieki.

Uzsverot nacionālos jautājumus un cenšoties panākt Ukrainas autonomiju, USSP darbojās neatkarīgi no Krievijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas, bet tai bija būtiskas domstarpības nacionālajos, jo īpaši ukraiņu, jautājumos. Stolipina reakcijas laikā tā darbojās kopā ar ebreju partiju "Bund", daļēji ar meņševikiem.

Biedru skaits bija aptuveni 3000 (1908. gadā).

Vēsture
-------

Policijas vajāšanas rezultātā pēc 1908. gada USSP veica ierobežotu darbību (sociāldemokrātu grupas tiesāšana Jekaterinoslavā), izdeva laikrakstus "*Праця*", "*Робітник*" un "*Наш Голос*" (pēdējais tika izdots Ļvivā). Tās vadītāji bija: Volodimirs Vinničenko, Volodimirs Dorošenko, Simons Petļura, Dmitro Antonovičs, Ļevs Jurkevičs, Mihailo Tkačenko, Boriss Martoss, Mikola Kovaļskis un Mikola Poršs. USSP atsāka savu darbību kongresā Kijivā 1917. gada 17.-18. aprīlī un centās panākt Ukrainas autonomiju; tās orgāns bija laikraksts *Робітнича газет*а.

Ukrainas Centrālās Radas vadībā USSP uzņēmās galveno izpildvaras nastu (V. Vinņičenko valdība). Būdama piesardzīgāka zemes jautājumā, USSP zaudēja masu atbalstu par labu Ukrainas Sociālistu-revolucionāru partijai, lai gan tai bija labākie politiskie kadri. Pēc IV Universiādes valdībā palika tikai divi ministri no USSB (Dmitro Antonovičs un Mihailo Tkačenko).
Partijas programma paredzēja:

1. Sabiedriskās iekārtas demokratizācija,
2. Ukrainas autonomija,
3. Lielu zemes īpašumu konfiskācija u.c.

Pēc UTR karaspēka sakāves un Ukrainas Padomju Sociālistiskās Republikas izveidošanas Ukrainas teritorijā USSP darbība faktiski tika pārtraukta.

Trimdā
------

Trimdā "USSP ārzemju delegācija" (vadītāji: I. Mazepa, P. Fedenko, Oleksijs Kozlovskis, Olgerds-Ipolits Bočkovskis, Boriss Matjušenko, Volodimirs Starosoļskis un Josifs Bezpalko) centrs atradās Prāgā.

Pēc Otrā pasaules kara USSP piedalījās Ukrainas Nacionālās padomes izveidē un 1950. gadā apvienojās ar citām sociālistiskajām partijām, izveidojot Ukrainas Sociālistisko partiju.

Atsauces
--------

1. ↑  «Wayback Machine». *web.archive.org*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012-05-27. Skatīts: 2024-04-05.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ukrainas Sociāldemokrātiskā strādnieku partija***.
* Ukrainas Interneta enciklopēdijas raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
Oficiālais *Ingress* logo
***Ingress*** ir papildinātās realitātes daudzspēlētāju tiešsaites videospēle, kuru radījusi kompānija *Niantic*, kas sākotnēji bija daļa no *Google*. Sākotnēji tā bija pieejama tikai *Android* iekārtām, bet kopš 2014. gada 14. jūlija arī *Apple* iOS.

Spēlētāji spēlē pieder vienai no divām frakcijām, *Enlightened* ("Apgaismotie", attēloti zaļā krāsā) un *Resistance* ("Dumpinieki", zilā krāsā). Spēles gaitā spēlētājiem ir iespējams norobežot Zemes virsmas reģionus ar virtuālām saitēm starp virtuāliem portāliem, kuri ir redzami spēles programmatūrā. Galējais spēles mērķis ir kādai no frakcijām kontrolēt lielu skaitu ar "saprāta vienībām" (*Mind Units*), aptuveno skaitu ar cilvēkiem frakcijas kontrolētajās teritorijās.

Izlaišana
---------

*Ingress* oficiāli tika publicēta 2012. gada 16. novembrī, papildinot ar tiešsaistes vīrusu mārketinga kampaņu. Vēlāk tika pamanīts, ka jau 8. novembrī un arī agrāk spēle bija pieminēta dažādos pasākumos, kā, piemēram, *Comic Con* konferencē Sandjego 12. jūlijā. *Google* darbinieki šo spēli jau bija lietojuši vismaz 6 mēnešus.

Atsauces
--------

1. ↑  Nathan Ingraham. «Google's 'Ingress' augmented reality game puts Android users into a battle against worldwide mind control». The Verge, 2012. gada 15. novembris. Skatīts: 2013. gada 10. janvāris.
2. ↑  Myk Gregory. «Ingress: A Game, Lifestyle and Social Network in One!». When In Manila, 2014-07-22. Skatīts: 2014-08-07.
3. ↑  «Ingress». Niantic Labs. Skatīts: 2012. gada 15. novembris.
4. ↑  «iTunes official App shop». 2014-07-14. Skatīts: 2014-07-14.
5. ↑  Liz Gannes. «Google Launches Ingress, a Worldwide Mobile Alternate Reality Game». All Things D, 2012. gada 15. novembris. Skatīts: 2012. gada 15. novembris.
6. ↑  Michael Andersen. «Google ARG Hints at Niantic Labs Conspiracy». Wired, 2012. gada 12. novembris. Skatīts: 2012. gada 15. novembris.

Ārējās saites
-------------

* Oficiālā tīmekļa vietne
* Oficiālā atbalsta lapa
**Fraternitas Rigensis** bija Tērbatā dibināta vācbaltiešu studentu korporācija, kas ir darbojusies arī Rīgā.
Tās devīze bija: *Leiden oder Triumphieren, Ambos oder Hammer sein.* (vācu: *ciest vai triumfēt, par laktu vai āmuru būt*).

Vēsture
-------

Fraternitas Rigensis dibināta 1823. gadā Tērbatas Universitātē, kā rīdzinieku novadniecība (landsmanšafte).
Pēc korporācijas ierosinājuma 1834. gadā tiek izveidots Tērbatas šaržēto konvents, kas kļūst par visu studentu korporāciju jumta organizāciju Tērbatas Universitātē.
1855. gadā Krievijas Impērijas tautas izglītības ministrs oficiāli atļauj korporācijas darbību.
Tika noslēgti karteļi (draudzības līgumi) ar Tērbatas Universitātes vācbaltu korporācijām *Estonia*, *Livonia*, *Curonia*.
1873. gadā tāds pats līgums tiek noslēgts ar visām Rīgas politehnikuma vācbaltu korporācijām.

1921. gadā pārceļas uz Rīgu un tiek reģistrēta pie Latvijas Universitātes. Tajā pašā gadā uzņemta Latvijas studentu korporāciju Prezidiju Konventā (P!K!).
1932. gadā, kopā ar pārējām vācbaltu korporācijām, demonstratīvi izstājas no P!K!, protestējot pret prasību turpmāk P!K! sēdēs lietot vienīgi latviešu valodu.
Tā paša gada jūnijā, pēc LU padomes lēmuma, slēgta kā korporācija.
1935. gadā, pēc statūtu pārreģistrācijas, kļūst par biedrību saglabājot korporācijas iekšējo uzbūvi.
1939. gada novembrī, ar sabiedrisko lietu ministra lēmumu slēgta, visiem biedriem izceļojot uz Vāciju.

Pēc Otrā pasaules kara oficiāla darbība nav atjaunota. 1959. gadā Fraternitas Rigensis filistri, kopā ar pārējo vācbaltu korporāciju filistriem, piedalās Baltijas tradīciju korporācijas *Curonia Goettingensis* dibināšanā, kuru vēlāk deklarē par Baltijas korporāciju oficiālo tradīciju turpinātāju.

Fraternitas Rigensis biedru grupa Tērbatā. 20. gadsimta sākums.
### Biedri

Lielāko savas pastāvēšanas laiku korporācija ievēroja novadniecības principus un tās rindās tika uzņemti Rīgā dzimuši vācu tautības studenti.
Pazīstamākie biedri: rūpnieks Emīls Hermanis Grevē, politiķis Kārlis Kēlers, ķīmiķis un Nobela prēmijas laureāts Vilhelms Ostvalds, vācu luterāņu draudžu bīskaps Latvijā Pēteris Pelhaus, vēsturnieks Kārlis Širrens, Latvijas jurists un senators Augusts Lēbers, ārsts Reinholds fon Zengbušs.

### Izmantotā literatūra

* V.Ščerbinskis, *Uzticīgi Draugam*, Rīga, 2010.
**Vīru dzegužpuķe** (*Orchis mascula* L.) ir orhideju dzimtas suga. Latvijā tā ir diezgan reta, ierakstīta Latvijas Sarkanajā grāmatā trešajā kategorijā. 

Ziedkopa
Baltā forma

Apraksts
--------

Daudzgadīgs, aptuveni 15-50 cm augsts lakstaugs. Gumi veseli, gandrīz apaļi, no kurienes ir ģints nosaukums: gr. όρχις *orchis* 'sēklinieks'. Stublājs stāvs, diezgan spēcīgs. Lancetiskas 
lapas sakārtotas rozetē. Viņas var būt bez plankumiem vai plankumainas. Pieziedlapu nav. Ziedi (no 5 līdz 50), sakārtoti skrajā ziedkopā. Ziedi sarkani vai purpurvioleti, retāk balti. Lūpa trīsdaivaina vai kaila, lūpmala bārkstaina. Lūpas pamats gaišāks. Visa lūpa klāta ar punktu zīmējumu. Auglis - stāva, iegarena pogaļa. Latvijā zied no maija vidus līdz jūnijam.

Izplatība
---------

Aug Eiropā, Ziemeļāfrikā un Rietumāzijā.

Biotopi
-------

Aug mitrās, pārmitrās vai sausās, diezgan kaļķainās pļavās, retāk krūmājos. Latvijā vislabāk mitrās, avoksnainās pļavās. Sugu apdraud meliorācija un augsnes rekultivēšana.

Atsauces
--------

1. ↑  Izplatība

* Werner Rothmaler: *Exkursionsflora von Deutschland. Gefäßpflanzen: Kritischer Band*. ISBN 3-8274-1496-2
* Zigmas Gudžinskas, Mindaugas Ryla. *Lietuvos gegužraibiniai (*Orchidaceae*)*. Vilnius 2006. ISBN 9986-662-28-1.

Ārējās saites
-------------

* Latvijasdaba.lv

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Vīru dzegužpuķe*** |
**Republikānisms** ir neatkarīgas pašpārvaldes teorija, kas ir republikāniskās konstitucionālās iekārtas jeb valsts kā republikas pārvaldes pamats.

Plašākā nozīmē republikānisms balstās uz politisko sistēmu, kas aizsargā plašas ievēlēšanas iespējas un likuma varu, ko nevar patvaļīgi ignorēt neviens no pilsoņiem, prezidents, valdība vai karalis, jo republikāniskā likumdošana ir balstīta uz pilsoņu gribas tiešu izpausmi.

Viena no ideoloģijas izpausmēm ir referendums. Mūsdienu republikānisma iezīme ir arī brīvas vēlēšanas.

Saskaņā ar Džona Adamsa formulējumu, "republika ir izveidota, lai būtu tiesību, nevis cilvēku valsts."

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Republikānisms***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Stanfordas Filozofijas enciklopēdijas raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* NKC: ph309610

 |

 |
**Gunārs Freimanis** (dzimis 1927. gada 3. oktobrī, miris 1993. gada 27. decembrī) bija Carnikavā dzīvojošs latviešu dzejnieks, publicists un represiju upuris. PEN kluba Rietumvācijas centra goda biedrs no 1985. gada. Latviešu preses biedrības Kanādas kopas goda biedrs no 1989. gada.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Vaiņodē 1927. gadā saimnieka ģimenē. 
1942. gadā absolvēja Rīgas pilsētas 33. pamatskolu un sāka mācīties Rīgas Valsts tehnikuma Elektrotehnikas nodaļā.

1946. gadā Valsts drošības komiteja Freimani apcietināja par pretpadomju propagandu, viņš tika notiesāts uz desmit gadiem ieslodzījumā "Sevvostlaga" nometnē Tālajos Austrumos. Atbrīvots 1959. gadā, uzsāka darbu Latvenergo. No 1963. gada dzīvoja Līņu ielā 17, Carnikavā, dārzkopības sabiedrībā "Gauja" Ādažu ciema padomes teritorijā netālu no dzejnieka Ojāra Vācieša dzīvesvietas. Pēc atgriešanās Freimanis sāka rakstīt dzejoļus, daži no tiem 1964. gadā tika publicēti žurnālā "Karogs". Apstākļu sakritības dēļ žurnāla numurs ar Freimaņa dzejoļiem iznāca īsi pēc viņa otrā aresta.

Par pretpadomju dzejoļu sacerēšanu 1964. gada 27. martā Valsts drošības komiteja Freimani vēlreiz apcietināja, viņu notiesāja uz pieciem gadiem Mordvijas soda nometnēs. 1969. gadā atbrīvots, turpināja darbu Latvenergo. 1976. gada 8. oktobrī viņam tika izteikts oficiāls brīdinājums par darbību nepieļaujamību, kas ir pretrunā ar PSRS valsts drošības interesēm. 1983. gadā par pretpadomju darbību, dzejas un prozas sacerējumiem Latvijas PSR Valsts Drošības komiteja Freimani apcietināja trešo reizi. Tiesāts kopā ar Gunāru Astru. Atšķirībā no citām 1983. gada politiskajām prāvām, Freimaņa nodarījums kvalificēts pēc Latvijas PSR Kriminālkodeksa 65. panta otrās daļas, kurā bija paredzēts smagāks sods. Trešoreiz Freimani notiesāja uz četriem gadiem nometnēs un diviem nometinājumā, bijis ieslodzījumā Permas apgabalā. 1987. gada februārī atbrīvots.
Miris 1993. gadā Rīgā.

Piemiņa
-------

2020. gada 1. oktobrī izdevniecība "Mansards" izdeva grāmatu par Gunāru Freimani "Es neesmu viens. Ar mani ir mana tauta", kurā Janīna Kursīte-Pakule, Lidija Lasmane, Rasma Pērkons, Maija Cālīte, Inta Purva, Jānis Vēveris stāsta par tikšanos ar Gunāru Freimani, publicēti arī literatūrzinātnieka Rolfa Ekmaņa iespaidi par Gunāra Freimaņa dzeju un sarakste ar rakstnieku Jāni Klīdzēju. Redaktors Arnis Šablovskis.

Atsauces
--------

1. ↑  Fragmenti no kratīšanā izņemto mantu apskates protokola. 1976. gada 11.-20. augusts. Latvijas Nacionālā arhīva Latvijas Valsts arhīvs, 1986. f. 1. apr. 45322. l. 6. sēj. 137.-139. 155. lp. Oriģināls.
2. ↑  LSM.lv kultūras redakcija Izdota grāmata par rakstnieku un politieslodzīto Gunāru Freimani
**Jānis Pormals** (1920—2015) bija latviešu nacionālās pretošanās kustības dalībnieks, Latvijas Daugavas Vanagu organizācijas vadītājs (1992—1997).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1920. gada 6. janvārī Seces pagasta "Stalānos" sešu bērnu ģimenē.
Mācījās Sunākstes, Jaunjelgavas skolās un Jelgavas lauksaimniecības skolā.
Brīvprātīgi iestājās Latvijas armijā, pēc Latvijas okupācijas 24. teritoriālajā korpusā un pieredzēja 1941. gada jūnija notikumus Litenes nometnē. Pēc dezertēšanas Pormals krita Vērmahta gūstā, pēc atbrīvošanas darbojās apsardzes dienestā.

1943. gadā viņu iesauca Latviešu leģionā un nosūtīja uz Volhovas fronti. 1945. gadā Pormals piedalījās Kurzemes cietokšņa kaujās, vēlāk kopā ar vecāko brāli Pauli Pormalu (1919—1946) organizēja nacionālo partizānu vienību "Vilkači" Seces pagastā, izdeva avīzi "Vilkaču Sauciens". Pēc tam, kad 1946. gada 16. oktobrī Paulis Pormals krita kaujā pie Seces pagasta "Taimiņu" mājām, Jānis Pormals devās uz Kurzemi, kur iesaistījās Ēvalda Pakuļa vadītajā LNPA "Kurzeme".

1947. gada decembrī Jāni Pormalu arestēja un piesprieda nāves sodu, ko nomainīja uz 25 gadu ieslodzījumu Vorkutas, Taišetas, Druskas un Mordvijas Gulaga nometnēs.

1965. gadā Pormalam pēc 18 gadus ilga ieslodzījuma atļāva atgriezties Latvijā. Kad 1971. gadā Eduards Berklavs un citi nacionālkomunisti uzrakstīja "17 Latvijas komunistu vēstuli", Jānis Pormals vēstules tekstu slepus nodeva savam jaunākajam brālim Arturam Pormalam, kurš to izveda no Latvijas.

Atmodas laikā viņš 1989. gada 11. novembrī Lāčplēša dienā kopā ar citiem brīvības cīnītājiem Rīgas pils Svētā Gara tornī uzvilka Latvijas karogu.

Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas Jānis Pormals palīdzēja izveidot Daugavas Vanagu organizāciju, kļuva par organizācijas vadītāju. 1993. gadā uzstādīja krustu pie "Vilkaču" partizānu vienības bunkura, pie Daudzevas uzstādīja piemiņas akmeni nacionālajiem partizāniem ar plāksnē iekaltiem cīnītāju vārdiem.

Miris 2015. gada 5. decembrī, apglabāts Rīgas Meža kapos.

Atsauces
--------

1. ↑  Paulis Pormals timenote.info
2. ↑  timenote.info
Maskavā reģistrētas automašīnas numura zīme.
**Krievijas Federācijas automašīnu numura zīmes** jeb **Reģistrācijas numura zīmes** (krievu: *Регистрационные номерные знаки Российской Федерации*) ir Krievijas Federācijas teritorijā reģistrēto transportlīdzekļa numura zīmes, kas tiek piestiprinātas to aizmugurē un priekšpusē (automašīnām).

Vecās numura zīmes
------------------

Līdz 1993. gadam Krievijā reģistrētajām automašīnām piešķīra Padomju Savienības parauga numura zīmes, kas saturēja kirilicas burtu un ciparu kombināciju, kas norādīja uz reģiona nosaukumu, piemēram, "c 5969 ME" numurs tika lietots Maskavas apgabalā reģistrētajiem transporta līdzekļiem. Tā kā vecās numura zīmes netika anulētas, tad tās vēl arvien var tiek lietotas veciem transporta līdzekļiem.

1993. gada numura zīmes
-----------------------

Pēc 1993. gadā apstiprinātā *ГОСТ Р 50577-93* standarta jaunās Krievijas Federācijas automašīnu numura zīmes satur trīs burtus, kas apzīmē numura zīmes sēriju un trīsciparu numuru. Atļauts lietot tikai tos 12 kirilicas burtus, kas pēc rakstības līdzinās latīņu alfabēta burtiem — А, В, Е, К, М, Н, О, Р, С, Т, У, Х. Pa labi atrodas četrstūra laukums, kas satur Krievijas Federācijas karoga attēlu un burtus RUS apakšā un federācijas subjekta ciparu kodu augšā. 
Tādējādi katram federācijas subjektam piešķiramo atšķirīgo reģistrācijas numuru skaits ar vienu un to pašu teritorijas kodu ir ierobežots un nepārsniedz 1 726 272 (=12³×(10³-1). Federācijas subjektos, kur reģistrācijas numuru skaita vajadzība ir lielāka, tiek piešķirti papildus kodi.

Dažādo teritoriju kodi
----------------------

Krievijas Federācijas subjektos reģistrēto numura zīmju kodi.
Tā kā teritorijās ar lielāku transporta līdzekļu skaitu pieprasījums pēc numuriem ir lielāks, tad kodu skaits tiek palielināts. Piemēram, Maskavas pilsētā tiek lietoti kodi 77, 97, 99, 177, 197, 199, 777 un 799, Maskavas apgabalā 50, 90, 150, 190 un 750, Sanktpēterburgas pilsētā 78, 98, 178 un 198, Krasnodaras novadā 23, 93 un 123, Sverdlovskas apgabalā 66, 96 un 196, Tatarstānas republikā 16, 116 un 716, Samāras apgabalā 63, 163 un 763.

Vairāki kodi tiek lietoti arī Baškortostānas republikā 02 un 102, Mordvijas republikā 13 un 113, Čuvašijas republikā 21 un 121, Krasnojaskas novadā 24 un 124, Piejūras novadā 25 un 125, Stavropoles novadā 26 un 126, Volgogradas apgabalā 34 un 134, Voroņežas apgabalā 36 un 136, Irkutskas apgabalā 38 un 138, Kaļiņingradas apgabalā 39 un 91. Kemerovas apgabalā 42 un 142, Ņižņijnovgorodas apgabalā 52 un 152, Novosibirskas apgabalā 54 un 154, Permas novadā 59 un 159, Rostovas apgabalā 61 un 161, Saratovas apgabalā 64 un 164, Uļjanovskas apgabalā 73 un 173, Čeļabinskas apgabalā 74 un 174, Hantu-mansu autonomais apvidus-Jugra 86 un 186.

Skatīt arī
----------

* Latvijas transportlīdzekļu numura zīmes

Atsauces
--------

1. ↑   Arhivēts 2017. gada 10. decembrī, *Wayback Machine* vietnē. Statistics of region Moscow City. License plates of Russia, Cars (type 1, 1a)
**Iņerka** (krievu: *Инерка*), arī **Ineerjke** (erzju: *Ине эрьке*), ir ezers Krievijā, Mordvijā, Suras upes ielejā 17 kilometrus no Bolšije Berezņiku ciema. Tulkojumā no erzju valodas tā nosaukums nozīmē "Lielezers" ("*ine*" — liels, "*erjke*" — ezers).

Topogrāfija
-----------

Ezera garums ir aptuveni 3 kilometri, maksimālais platums 215 m, maksimālais dziļums 12 m (vidējais 7 m). Ezera aizņemtā platība ir 44,2 hektāri (citi avoti norāda 56,3 hektārus, kas varētu būt kopā ar 12 ha lielo Išaka ezeru, kuru noteka savieno ar Iņerku). Iņerka ir ūdens erozijas tipa ezers, tas atrodas vienā no ezeru ķēdēm, kas radušās Suras upes vecgultnē. Ezera ūdens ir svaigs, saglabā caurspīdīgumu līdz diviem metriem dziļumā.

1990. gadu sākumā zinātnieki pamanīja, ka zemes strēle starp Iņerku un Suru (kas 1991. gadā bija tikai 50-60 metrus plata) ar katru gadu sašaurinās. Tā kā ezers atrodas virs Suras līmeņa, pie ezera satekas ar upi ūdens no Iņerkas noplūstu, un ezers pārvērstos par purvu. Tāpēc Suras gultni šajā vietā nācās izmainīt, pabīdot to uz sāniem par 350 metriem, tādējādi ezers tika saglābts.

Flora un fauna
--------------

Iņerkā dzīvo daudzas zivju sugas (pēc skaita lielākās ir vīķes un ruduļi, lai cīnītos pret aizaugšanu, ielaisti baltie amūri), aug ūdensrozes, ir ligzdošanas vietas ūdensputniem, krasta putniem, zīriņiem. Tā krastos aug ar sēnēm un ogām bagāti meži.

Statuss
-------

Kopš 1974. gada ezers un tā apkaime oficiāli ir dabas piemineklis, bet ar toreizējās Mordvijas APSR Ministru padomes 1983. gada 6. marta dekrētu ezeram tika piešķirts augstāks — republikas nozīmes dabas pieminekļa statuss.

Izmantošana
-----------

Mūsdienās pie ezera kopš 1990. gadiem sabūvētas nelikumīgas vietējo augstāko ierēdņu vasarnīcas, kuras kļuvušas par svarīgu strīdus faktoru vietējās varas līmenī. Katru gadu oktobra beigās pie ezera notiek sacensības — Iņerkas "*Trophy-ride*" ar apvidus automašīnām. Ziemā Inerka tiek izmantota TV-projektu "Ledus laikmets" un "Zvaigznes uz ledus" projektu filmēšanai, kā arī sporta sacensībām, masu pasākumiem, dažādiem koncertiem un ballēm.

Vasarā vietējie tūrisma pakalpojumi piedāvā niršanu ezerā, izjādes ar zirgiem u.c.. Taču atpūtas, malu zvejniecības un būvniecības rezultātā teritorija ir stipri piegružota, un dažas reto augu sugas ezerā jau gandrīz izzudušas.

Atsauces
--------

1. 1 2  *Всё о Мордовии: Энциклопедический справочник* / сост. Н. С. Крутов, Е. М. Голубчик, С. С. Маркова. — Саранск: Мордов. кн. изд-во, 2005. — С. 98. — 840 с. — ISBN 5-7595-1662-0.
2. 1 2 3  «Озеро Инерка Портал Мордовии». *tourismportal.net*. Skatīts: 2023-05-26.
3. 1 2  «Озеро Инерка описание и фото - Россия - Приволжье : Мордовия». *www.votpusk.ru*. Skatīts: 2023-05-26.
4. 1 2  «Озеро для своих - «Креатив» мордовской элиты: как отстоять незаконные особняки на берегу озера Инерка». *versia.ru* (krievu). Skatīts: 2023-05-26.

Ārējās saites
-------------