recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Radioaktīvās sabrukšanas simulācija, sākotnēji ņemot četrus vai 400 atomus. Skaitlis augšā ir pagājušo pussabrukšanas periodu skaits. Jo vairāk atomu, jo labāk darbojas lielā skaita likums.
**Pussabrukšanas periods** ir laiks, kurā kādu nestabilu, eksponenciāli sadalošos objektu skaits samazinās divas reizes jeb laiks, kurā nestabila objekta sabrukšanas varbūtība ir 1/2. Visbiežāk pussabrukšanas perioda jēdzienu lieto kodolfizikā attiecībā uz radioaktīvu izotopu kodoliem, lai novērtētu to radioaktivitāti. Jo mazāks ir izotopa pussabrukšanas periods, jo tas ir radioaktīvāks.

Pussabrukšanas periods **T½** ir saistīts ar vidējo dzīves laiku **τ** un sabrukšanas konstanti **λ** saskaņā ar radioaktīvās sabrukšanas likumu:

{\displaystyle T\_{1/2}=\tau \ln 2={\frac {\ln 2}{\lambda }}}.
Tā kā ln2 = 0,693…, pussabrukšanas periods ir apmēram par 30% mazāks, nekā vidējais dzīves laiks.

Nedrīkst uzskatīt, ka, ja pussabrukšanas perioda laikā sabrūk puse kodolu, nākamajā tādā pašā periodā sabruks otra puse. Īstenībā sabruks puse no šīs puses, t.i. ceturtā daļa no sākotnējā daudzuma. Trešajā periodā sabruks puse no šīs ceturtdaļas jeb astotdaļa no sākotnējā utt. Nav iespējams uzzināt, pēc kāda laika sabruks kāds konkrēts kodols, var tikai novērtēt sabrukšanas varbūtību.

Kodolu pussabrukšanas periodi var būt ļoti dažādi - no sekundes miljondaļām līdz daudziem miljardiem gadu. Piemēram, puse francija visstabilākā izotopa kodolu sabrūk jau pēc 22 minūtēm, bet urāna-238 pussabrukšanas periods ir 4,49 miljardi gadu. Dažiem kodoliem, kas parasti tiek uzskatīti par stabiliem, piemīt ārkārtīgi liels pussabrukšanas periods, piemēram, bismuta dabiskā izotopa pussabrukšanas periods ir miljards reižu lielāks par Visuma vecumu. Kodolu pussabrukšanas periods ir stabils lielums, tas nemainās pat ļoti lielā laika periodā un nav atkarīgs no ārējiem apstākļiem (izņēmums ir rets radioaktivitātes veids - elektrona satveršana). Uz to pamatojas ģeoloģisko un bioloģisko objektu radioizotopu datēšanas metodes, piemēram, oglekļa metode vai kālija-argona metode.

Pussabrukšanas perioda jēdzienu izmanto arī citās zinātnes nozarēs. Toksikoloģijā un medicīnā tādējādi novērtē indīgu vai ārstniecisku vielu sadalīšanos organismā, ekoloģijā - kaitīgu savienojumu sadalīšanos dabā.

Literatūra
----------

* Fizikas rokasgrāmata. R:, "Zvaigzne", 1988, 395.-396. lpp.
Šis raksts ir par apdzīvotu vietu. Par citām jēdziena **Vārme** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Vārme** ir ciems Kuldīgas novada Vārmes pagastā, pagasta centrs, kas atrodas Karpenes krastos 26 km no novada centra Kuldīgas un 147 km no Rīgas.

Vārmē atrodas pagasta pārvalde, pamatskola, bērnudārzs, bibliotēka, jaunatnes iniciatīvu centrs, sporta halle, pasts, muižas un skolas muzejs.

Vēsture
-------

Vārmes nosaukums vēstures avotos pirmo reizi minēts 1461. gadā kā *Wormensate*. Agrāk apvidus galvenā apdzīvotā vieta, kam bija Vārmes nosaukums un kur atradās baznīca, pasts, skola, vēlākos gados arī pagasta pārvalde un citi iestādījumi, atradās tagadējā Vecvārmē pie Vārmes upes. 1780. gadā muižnieks Brinkens pārcēlās uz netālo medību pili, uzbūvējot jaunu muižu. Mūsdienu Vārmes ciems izveidojies pie Vārmes muižas (*Wormen*) centra, kur pašreiz atrodas Vārmes pamatskola. Par lielāku apdzīvoto vietu izveidojusies pēc Otrā pasaules kara kā kolhoza «Vārme» centrālais ciemats.

* Vārmes pagasta pārvaldes ēkaVārmes pagasta pārvaldes ēka

### Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.

Iedzīvotāju skaita izmaiņas| 

| Gads | Iedz. | ±% |
| --- | --- | --- |
| 1970 | 239 | —     |
| 1979 | 365 | +52.7% |
| 1989 | 540 | +47.9% |

 | 

| Gads | Iedz. | ±% |
| --- | --- | --- |
| 2000 | 592 | +9.6% |
| 2011 | 500 | −15.5% |
| 2021 | 446 | −10.8% |

 |
|  |

Atsauces
--------

1. ↑  Generalkarte der russischen Ostseeprovinzen Liv- Est und Kurland
2. ↑  Vārmes muiža[novecojusi saite]
3. ↑  *Latvijas pagasti. Enciklopēdija*. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0.
4. ↑  OSP

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Vārmes pagasta ciemi  |
| --- |
|  |
| 
* Dūras
* **Vārme**
* Vecvārme
* Zalkšciems

 |

 |
**Serhijs Sternenko** (ukraiņu: *Сергій Стерненко*, dzimis 1995. gada 20. martā, Sadove, Odesas apgabals, Ukraina) ir ukraiņu galēji labējais nacionālists, sociālais aktīvists, jurists un blogeris.

Sternenko ir nevalstiskās organizācijas "Nebajduži" (ukraiņu: *Небайдужі*) vadītājs, viens no "Tautas lustrācijas" dibinātājiem un bijušais galēji labējās grupas "Labējais sektors" Odesas reģionālās nodaļas valdes loceklis un vadītājs.

Dzīves gājums
-------------

Dzimis 1995. gada 20. martā Odesas apgabalā, Ukrainā. Serhija tēvs ir bijušais robežsargs, bet māte — skolotāja. Līdz 2014. gadam viņš nodarbojās ar grupu "reklamēšanu" sociālajos tīklos.

Astoņpadsmit gadu vecumā viņš kļuva par aktīvu protestētāju pret Viktoru Janukoviču. 2013. gada beigās viņš pievienojās Eiromaidanam Odesā un drīz vien kļuva par tā līderi. 2015. gada maijā tika iekļauts labdarības fonda "Žurnālisti par demokrātiju" veiktajā Odesas reģiona nozīmīgo personu reitingā "100 ietekmīgie odesieši" (56. vieta).

Pēc labējā sektora izveides Odesā 2014. gada 5. februārī viņš 22. martā sāka strādāt par reģionālā centra vadītāju.

2016. gada 31. augustā Sternenko vadītie Labā sektora pārstāvji pārgrieza Maskavas patriarhāta Ukrainas pareizticīgo baznīcas priestera dēla automašīnas riepas par Krievijas Impērijas karoga piestiprināšanu pie automašīnas, tās īpašnieks tika piekauts un nodots policijai.

2017. gada 5. februārī viņš atkāpās no amata un pameta Labējo sektoru.

Sadursmes pie Ševčenkivskas tiesas (12.06.2020)
2020. gada 11. jūnijā Serhijam Sternenko tika paziņots par aizdomām par tīšu slepkavību un nelikumīgu aukstā ieroča nēsāšanu. 15. jūnijā Kijivas Ševčenkivskas rajona tiesa piemēroja mājas arestu. Tajā pašā dienā pie Ševčenkivskas tiesas ēkas notika sadursmes starp nacionālistu organizāciju aktīvistiem un policistiem.

2021. gada 21. janvārī tiesa atcēla mājas arestu un atbrīvoja Sternenko.

2021. gada 23. februārī ar Odesas Primorskas rajona tiesas lēmumu Sternenko tika notiesāts par Kominternovskas rajona padomes locekļa Serhija Ščerbiča nolaupīšanu uz 7 gadiem un 3 mēnešiem. Vēlāk viņam atkal tika piemērots mājas arests.

2022. gada 24. februārī, kad sākās Krievijas iebrukums Ukrainā, Sternenko pievienojās Kijivas teritoriālajai aizsardzībai.

Atsauces
--------

1. ↑  «How Ukrainians have reacted to Russia's massive attack – DW – 10/12/2022». *dw.com* (angļu). Skatīts: 2023-04-24.
2. ↑  «Ukrainian Ex-Paramilitary Leader Suspected Of Premeditated Murder». *Radio Free Europe/Radio Liberty* (angļu). 2020-06-11. Skatīts: 2023-04-24.
3. ↑  «"Сєпар Вася та імперський триколор": на Одесщине проучили сына московского попа». *РБК-Украина* (ukraiņu). Skatīts: 2023-04-24.
4. ↑  «Кіпіані, Вінтонів, Сенцов, Стерненко... Все більше відомих киян ідуть до територіальної оборони». *detector.media* (ukraiņu). 2022-02-25. Skatīts: 2023-04-24.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Serhijs Sternenko***.
**Kabile** ir ciems Kuldīgas novada Kabiles pagastā, pagasta centrs. Izvietojies Riežupes krastā pie autoceļa P121 29 km no novada centra Kuldīgas un 119 km no Rīgas.

Kabilē atrodas pagasta pārvalde, pamatskola, bibliotēka, pasts, ģimenes ārsta prakse, pils muzejs un amatniecības un rokdarbu muzejs. Kabiles muižas ansamblis ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis.

Vēsture
-------

Kabile vēstures avotos pirmoreiz pieminēta 1253. gada 4. aprīļa Kursas dalīšanas līgumā kā *Kabele* (latīņu: *Cab(e)le* vai *Kabilwen*) Vanemas zemē. Pēc šī līguma noslēgšanas starp Vācu ordeni un Kurzemes bīskapu Heinrihu Kabile piederēja Kuldīgas komturijai. Vēlāk Kabiles nosaukums (vācu: *Cabillen (Cabyllen), Kabillen*) minēts 1331. gadā sakarā ar ordeņa pils būvi un 1422. gadā feodālo īpašumu izlēņošanas gadījumā.

Ordeņa pastāvēšanas beigu posmā Kabile bija saimniecības muiža. Kabiles muiža piederējusi Heinriham Soblekam (16. gs.), Johanam Dītriham fon Bēram un viņa dzimtai (17.—18. gs.), Heinriham Dītriham Vilhelmam fon Keizerlingam (19. gs.), firstam Oto Andreasam Līvenam (19./20. gs).

Mūsdienu apdzīvotā vieta veidojusies ap muižas centru. Latvijas PSR laikā attīstījās kā kolhoza «Kabile» centrālais ciemats. 

### Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.

Iedzīvotāju skaita izmaiņas| 

| Gads | Iedz. | ±% |
| --- | --- | --- |
| 1970 | 253 | —     |
| 1979 | 395 | +56.1% |
| 1989 | 492 | +24.6% |

 | 

| Gads | Iedz. | ±% |
| --- | --- | --- |
| 2000 | 421 | −14.4% |
| 2011 | 351 | −16.6% |
| 2021 | 310 | −11.7% |

 |
|  |

Atsauces
--------

1. ↑  «Vietvārdu datubāze: Informācija par Kabili». *Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra*.
2. ↑  «Kabiles pagasta teritorijas plānojums. Paskaidrojuma raksts». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2021. gada 21. aprīlī. Skatīts: 2011. gada 9. decembrī.
3. ↑  OSP

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Kabiles pagasta ciemi  |
| --- |
|  |
| 
* Galamuiža
* Jaunā muiža
* **Kabile**
* Kalnansi
* Kāņmuiža
* Leiši
* Pusgaldiņi
* Vecā muiža
* Višļi

 |

 |
**Juhans Rūdolfs Svensons** (zviedru: *Johan Rudolf Svensson*; dzimis 1899. gada 27. martā, miris 1978. gada 4. decembrī) bija zviedru cīkstonis, divkārtējs olimpisko spēļu (1928, 1932) čempions grieķu-romiešu cīņā.

Biogrāfija
----------

Dzimis netālu no Fālšēpingas. 1918. gadā viņš iestājās armijā, kļūstot par dragūnu Stokholmā. Tur 1920. gadā viņš sāka nodarboties ar cīņas sportu un 1921. gadā, bez pieredzes starptautiskās sacensībās, viņš ieguva sudraba medaļu pasaules čempionātā Helsinkos. Tajā pašā gadā viņš pabeidza dienestu armijā, kļuva par ugunsdzēsēju un iestājās ugunsdzēsēju sporta klubā *Brandkårens IK*, kuru pēc tam pārstāvēja savas turpmākās karjeras laikā.

1924. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē Rūdolfs Svensons piedalījās abās cīņas sporta disciplīnās. Grieķu-romiešu cīņā viņš cīnījās svara kategorijā līdz 82,5 kilogramiem (pussmagais svars). Kategorijā cīnījās 22 sportisti. Finālā viņš zaudēja savas tautietim Karlam Vestergrēnam un ieguva sudraba medaļu. Arī brīvajā cīņā viņš iekļuva finālā, kur zaudēja amerikāņu cīkstonim Džonam Spellmanam. Līdz ar to šajā olimpiādē viņš ieguva otru olimpisko sudraba medaļu.

Atsauces
--------

1. ↑  Rūdolfa Svensona biogrāfija Zviedrijas Olimpiskās komitejas mājas lapā. (zviedriski)

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Rūdolfs Svensons***.
* *Olympedia* profils (angliski)
* FILA profils (angliski)
**Andrejs Eberhards Budbergs** (vācu: *Andreas Eberhard von Budberg*, krievu: *Андрей Яковлевич Будберг*; 1750. - 1812.) bija Krievijas Impērijas armijas virsnieks, diplomāts un ārlietu ministrs. Nākamā imperatora Aleksandra I skolotājs. Viņa vadībā tika organizētas sarunas starp Krieviju un Prūsiju pret Napoleonu, tomēr bija spiests piedalīties Tilzītes miera noslēgšanā 1807. gada 13. jūnijā.

Cēlies no Budbergu-Beninghauzenu dzimtas.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1750. gada 10. jūlijā Mangaļu muižā (*Magnusholm*, tagad Trīsciema apkaime Rīgā) Krievijas Impērijas virsnieka Jēkaba Vilhelma fon Budberga un viņa sievas Marijas Elizabetes ģimenē. Viņa tēvs krita 1759. gada Kunersdorfas kaujā Septiņgadu kara (1756-1763) laikā. Deviņgadīgo Andreju seržanta pakāpē ieskaitīja Krievijas armijā. Kā 3. grenadieru pulka virsnieks viņš piedalījās krievu-turku karā (1768-1774), tad dienēja Rīgas garnizonā. 1783. gadā viņš apprecējās ar Juliānu Magdalēnu fon Meku, viņu laulībā piedzima divas meitas. Rīgas ģenerālgubernators Džordžs Brauns (1762–1792) viņu ieteica Katrīnas II Pēterburgas galmā, kur 1785. gadā Budbergs kļuva par viņas mazdēla un troņmantnieka Aleksandra skolotāju un 1787. gadā tika paaugstināts par ģenerālmajoru.

1795. gadā Budbergu iecēla par Krievijas Impērijas vēstnieku Zviedrijā, bet pēc Katrīnas II nāves viņas dēls imperators Pāvils viņu 1797. gadā iecēla par slepenpadomnieku un pēc paša vēlēšanās atbrīvoja no amata, Budbergs atgriezās Kurzemē. Savukārt 1804. gadā Krievijas ķeizars Aleksandrs I viņu iecēla par Valsts Padomes locekli un 1806. gadā par Ārlietu ministru. Pēc Tilzītes miera noslēgšanas Budbergu 1807. gadā atvaļināja viņa pretnapoleonisko uzskatu dēļ.

Miris Pēterburgā 1812. gada 1. septembrī.

Atsauces
--------

Literatūra
----------

* *Brockhaus Conservationslexicon* Bd.3 Leipzig, 1882 S.687
* M. von Wrangel: *Biographie des Ministers Andreas Eberhartd von Budberg.* In. Mitteilungen aus dem Gebiet der Geschichte Liv-, Est- und Kurlands. Riga, 1845 S.2-35
* *Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 1, 2: Livland, Lfg. 9-15* Görlitz 1929, S.648 Digiatlisat

Ārējās saites
-------------

* I. Grigorash. International Affairs, No. 5, Vol.47, 2001, page(s): 170-182
**Raimonds Ķirķis** (dzimis 1997. gada 7. novembrī Rīgā) ir latviešu dzejnieks un literatūrkritiķis.

Biogrāfija
----------

R. Ķirķis pamatizglītību ieguvis Privātajā pamatskolā "Gaismas tilts 97" (2013). Absolvējis Āgenskalna Valsts ģimnāzijas Valodu un kultūras klasi (2016). Kopš 2016. gada studē Latvijas Kultūras akadēmijā Kultūras teorijas un menedžmenta programmā. Kopš 2018. gada strādā Raiņa un Aspazijas muzejā Rīgā.

Dzejas publikācijas kopš 2015. gada. No 2017. līdz 2023. gadam literārā žurnāla "Žoklis" redaktors. Dzejas kopa publicēta jauno dzejnieku kopkrājumā "Kā pārvarēt niezi galvaskausā?" (2018). Izdots dzejoļu krājums "Kartes" (2019), kuru atzinīgi novērtējis kritiķis Ivars Šteinbergs. Krājums 2020. gadā saņem Dzejas dienu balvu. 2021. gada maijā izdots kopā ar Lauri Veipu sarakstītais dzejas cikls "Levitācijas", kas veltīts Latvijas Republikas prezidentam Egilam Levitam.

2018. gadā piedalījies platformas ''Latvian literature'' organizētā atdzejas darbnīcā Rīgā. Periodikā publicējis Sohrāba Sepehrī un V. H. Odena atdzejojumus. No angļu valodas atdzejojis Moljēra lugas "Mizantrops" Mārtina Krimpa versiju (Liepājas teātrī, 2018). Tekstu līdzautors un lomas atveidotājs Kristas Burānes dokumentālajā dzejas izrādē "Netikumīgie" (Dirty Deal Teatro, 2019). Piedalījies vairākās dzejas performancēs, kopš 2016. gada iesaistījies Preiļu konceptuālisma dzejas grupas darbībā.

Kopš 2016. gada publicē dzejas grāmatu recenzijas izdevumos "Punctum", "Satori", "Domuzīme" un "Diena". 2019. gadā saņēmis Normunda Naumaņa balvas jaunā kritiķa veicināšanas godalgu. No 2017. līdz 2019. gadam piedalījies "Radio Naba" literatūras raidījuma "Bron-Hīts" veidošanā.

No angļu valodas atdzejojis Iļjas Kaminska dzejoļu krājumu "Kurlā republika" (2023), par to saņēmis Dzejas dienu balvu.

Atsauces
--------

1. ↑  Raimonds Ķirķis Archived 2020. gada 17. februārī, *Wayback Machine* vietnē. — Literature.lv.
2. ↑  Ivars Šteinbergs. «Mērogs 1:1», 27.02.2020.. Skatīts: 28.02.2020..
3. ↑  Undīne Adamaite. Intervija ar dzejnieku Raimondu Ķirķi. Nelīp klāt patoss. Diena, 2019, 11. februāris.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 19149485585493421040

 |

 |
**Lainas salas** (angļu: *Line Islands*) vai **Centrālās Polinēzijas Sporādas** ir vairāk kā 2000 km gara koraļļu salu un atolu virkne Klusā okeāna centrālajā daļā. Sastāv no astoņiem atoliem, trim atsevišķām salām un diviem pārplūstošiem koraļļu rifiem. Lielākā daļa salu ietilpst Kiribati valsts sastāvā, bet Džērvisa sala, Palmiras atols un Kingmana rifs pieder ASV kā neinkorporēta teritorija. Apdzīvoti ir tikai Kirisimasi (pasaulē pēc sauszemes platības lielākais atols), Tabuaeranas un Terainas atoli. Salas izvietojušās abpus ekvatoram, no kura angliskā nosaukuma *(The Line)* cēlies salu grupas nosaukums.

Kā pirmo no Lainas salām 1777. gada 24. decembrī Džeimss Kuks atklāja Kirisimasi. 19. gadsimta 50. gados saskaņā ar Gvano salu aktu ASV visas arhipelāga salas pasludināja par savu īpašumu, bet Lielbritānija lielāko daļu no tām apstrīdēja. 1888. gadā Lielbritānija anektēja Kirisimasi un Tabuaeranas atolus Kluso okeānu šķērsojošas telegrāfa līnijas izbūvei. 1950. un 1960. gados Kirisimasi un Moldena salas tuvumā Lielbritānija un ASV izmēģināja atomieročus. Kopš 1979. gada britu īpašumā bijušās salas ir Kiribati valsts sastāvā.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 411. lpp.
2. ↑  «CIA Factbook». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 11. janvārī. Skatīts: 2013. gada 8. aprīlī. Archived 2017. gada 11. janvārī, *Wayback Machine* vietnē.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Lainas salas***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Line Islands

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 83148570459024310197

 |

 |
**Kišalfelda** (ungāru: *Kisalföld*) jeb **Mazais Ungārijas līdzenums** (vācu: *Kleine Ungarische Tiefebene*, slovāku: *Malá dunajská kotlina*) ir Vidusdonavas zemienes ziemeļrietumu daļa 8000 km2 platībā Ungārijā, Slovākijā un Austrijā.

Līdzenums robežojas ar Karpatiem ziemeļos, Gerču austrumos, Vērtešu un Bākoņu dienvidaustrumos un Leitas kalniem rietumos. Kišālfeldas centrālajā daļā no rietumiem uz austrumiem tek Donava, kas starp Bratislavu un Komārno veido daudzas attekas un Slovākijas-Ungārijas robežu. Līdzenuma teritorijā Donavā ieplūst Leitas, Vāhas un Rābas upes. Līdzenuma galējos rietumos atrodas Neizīdles ezers. Lielākās reģiona pilsētas ir Ģēra, Komāroma, Mošonmaģarovāra Ungārijā, kā arī Komārno, Dunajska Streda un Nove Zāmki Slovākijā.

Zemkopība Kišalfeldā attīstījusies kopš neolīta. Starp 1. un 4. gadsimtu līdzenuma dienvidu daļa atradās romiešu Panonijas provincē. No 10. gadsimta līdzenums ietilpa Ungārijas teritorijā. Pēc Pirmā pasaules kara teritorija tika sadalīta starp Ungāriju, Čehoslovākiju un Austriju. Līdzenuma Slovākijas daļā ievērojams daudzums iedzīvotāju ir ungāri, piemēram, Dunajska Stredas apriņķī to ir vairāk nekā 80% no iedzīvotājiem. No 1977. gada Čehoslovākija un Ungārija kopīgi uz Donavas būvēja Gabčikovo HES, veidojot dambi un citas hidrobūves. 1989. gadā Ungārija vienpusēji izstājās no projekta, radot saspīlējumu valstu attiecībās.

Galerija
--------

* Neizīdles ezersNeizīdles ezers
* Kišālfelda Slovākijas teritorijāKišālfelda Slovākijas teritorijā
* Vāhas ieteka DonavāVāhas ieteka Donavā
* Donavas attekaDonavas atteka

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 360. lpp.

Ārējās saites
-------------
**Pelāgu salas** (itāļu: *Isole Pelagie*, sicīliešu: *Ìsuli Pilaggî*) ir Itālijai piederoša vulkāniskas izcelsmes salu grupa Vidusjūrā, dienvidos no Sicīlijas starp Maltu un Tunisijas piekrasti. Administratīvi ietilpst Sicīlijas autonomā reģiona Agridžento pašvaldību konsorcijā, kur veido atsevišķu Lampedūzas un Linozas (*Lampedusa e Linosa*) municipalitāti ar 6,5 tūkstošiem iedzīvotāju. Nosaukums cēlies no grieķu valodas vārda *πέλαγος* — ‘atklātā jūra’.

Ģeogrāfija
----------

Sala atrodas 160 km no tuvākā Sicīlijas krasta, 120 km no Goco salas un 115 km no tuvākā Tunisijas krasta. Arhipelāgu veido galvenās salas Lampedūza (46,8 km², 5871 iedzīvotājs), Linoza (5,4 km², 433 iedzīvotāji) un neapdzīvotās Lampione (0,04 km²) un Konilji (0,04 km²), kā arī vairākas klintis salu piekrastē. Salas kalnainas ar pārsvarā stāviem krastiem.

Salas ir nozīmīga putnu ligzdošanas vieta un iekļautas putniem nozīmīgo vietu sarakstā. Divas pludmales Linozas un Konilji salu piekrastē ir vienas no pēdējām olu dēšanas vietām apdraudētajam jūras bruņurupucim *Caretta caretta* — tās 2002. gadā iekļautas Pelagu salu jūras rezervātā.

Atsauces
--------

1. ↑  Istat. Popolazione residente per sesso, età e stato civile al 1° gennaio 2023
2. ↑  BirdLife International. Isole Pelagie
3. ↑  Area Marina Protetta Isole Pelagie

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Pelāgu salas***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 246521573
* NKC: ge457369

 |

 |
**Arābi** (arābu: العرب, *al-ʿarab*) ir semītu etniskā grupa, kas apdzīvo tā saucamo arābu pasauli, tas ir, Tuvos Austrumus un Ziemeļāfriku. Arābi dzīvo galvenokārt valstīs, kas ir Arābu valstu līgā. Arābi nav autohtoni, nozīmīgas arābu diasporas dzīvo arī Dienvidamerikā, Ziemeļamerikā un Eiropā.

Arābu definīcija dažādās kultūrās un laikos ir bijusi atšķirīga, tāpēc šī termina skaidrojums ir atkarīgs tikai no konkrēta konteksta. Arābi svešiniekus, kuri nerunā arābu valodā, sauc par adžamiem. Arābu valstu līgā dzīvo arī tādas lielas etniskās grupas kā berberi, somālieši, kurdi, turki, sīrieši, habeši, bet viņi netiek uzskatīti par arābiem. Daudzi šo etnisko grupu pārstāvji ir apguvuši arābu valodu kā otro valodu.

Etniskā identitāte
------------------

Piederību arābiem nosaka valoda, kultūra un izcelsme. Viduslaikos par arābu uzskatīja cilvēku, kas cēlies no senajām arābu ciltīm. Mūsdienās pieņemts par arābiem uzskatīt Arābu līgas valstu iedzīvotājus, taču šāda definīcija var sevī iekļaut citu etnisko grupu pārstāvjus, tajā pašā laikā neiekļaujot arābu diasporu. Arābu valodā runājošie, kuri nav musulmaņi, ne vienmēr sevi uzskata par arābiem.

Vēsture
-------

Arābi cēlušies no semītu ciltīm, kas ienāca Arābijas pussalā no Divupes un pirmoreiz minēti kādā asīriešu uzrakstā, kas datēts ar 853. gadu pirms mūsu ēras. Arābi pieminēti arī Vecajā derībā. Tiek pieņemts, ka sākotnēji šis nosaukums attiecināts uz tuksnešos dzīvojošajām semītu ciltīm. Visskaidrākā liecība par pirmajiem arābiem ir fragmentāri uzraksti arābu pirmvalodā, no kuriem agrākie datēti ar mūsu ēras 8. gadsimtu. 

Par arābu vēsturi līdz kristietības izplatībai saglabājies maz liecību un tikai pēc islāma rašanās 7. gadsimtā sākās arābu pasaules uzplaukums. Islāms apvienoja klejojošās ciltis un tika izveidota musulmaņu valsts — kalifāts. Jau 8. gadsimta vidū tam bija izdevies iekarot ne vien Arābijas pussalu un Tuvos Austrumus, bet arī plašas teritorijas Centrālāzijā, Ziemeļāfrikā un Spānijā. Tradicionāli tiek uzskatīts, ka šis uzplaukums beidzās 13. gadsimtā, kad pēdējo no arābu kalifātiem (Abāsīdu kalifātu) iekaroja Mongoļu impērija. No 1513. līdz 1918. gadam lielākā daļa arābu atradās Osmaņu impērijas pakļautībā.

Skatīt arī
----------

* Islāms
* Arābu valoda

Atsauces
--------

1. ↑  «Ghazi Tadmouri - Abstract». Hgm2011.org. 2011-03-15. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011-07-26. Skatīts: 2011-07-18.
2. ↑  «The Battle Over Rami Malek's Heritage». *Coptic Voice* (en-US). 2019-02-27. Skatīts: 2023-09-18.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Arābi***.
* Mūsdienu Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85006349
* GND: 4002528-7
* NDL: 00560301
* NKC: ph116929

 |

 |
Šis raksts ir par ciemu Kuldīgas novadā. Par citām jēdziena **Vanga** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.
Šis raksts ir par ciemu Kuldīgas novadā. Par Bulgārijas mistiķi un gaišreģi skatīt rakstu Baba Vanga.

**Vanga** ir ciems Kuldīgas novada Laidu pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļrietumos pie autoceļa V1266 11 km no pagasta centra Laidiem, 29 km no novada centra Kuldīgas un 176 km no Rīgas. Vangā atrodas veikals. Apdzīvotā vieta veidojusies ap bijušās Vangas muižas (*Wangen*) centru. Divas durvju vērtnes Vangas muižas klētī (18. gadsimta vidus) ir valsts nozīmes mākslas piemineklis.

Vangas muiža piederēja Ostenzakenu dzimtai. Vangas muižas ēkā Otrā pasaules kara beigās mitinājās vācu armijas štābs. Muižas jums tika noklāts ar tīklu un egļu zariem, lai no gaisa ēka nebūtu pamanāma, tomēr krievu lidmašīnas pēc vairākkārtējiem mēģinājumiem, ēku atklāja un pilnībā iznīcināja. Ir saglabājies reiz bijušais muižas parks ar vēl sazīmējamām pastaigu taku liepu alejām, barona tējas kalniņu (parka malā pie šosejas), kurš apstādīts ar kastaņām. Ostenzakenu dzimtas kapliča un kapenes bija 1 km attālumā no muižas tuvējā mežmalā, taču kapliča un kapenes līdz mūsdienām nav saglabājusies.

### Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.

Iedzīvotāju skaita izmaiņas| 

| Gads | Iedz. | ±% |
| --- | --- | --- |
| 1989 | 61 | —     |
| 2000 | 68 | +11.5% |

 | 

| Gads | Iedz. | ±% |
| --- | --- | --- |
| 2011 | 28 | −58.8% |
| 2021 | 22 | −21.4% |

 |
|  |

Atsauces
--------

1. ↑  «Vietvārdu datubāze: Informācija par Vangu». *Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra*.
2. ↑  *Latvijas pagasti. Enciklopēdija*. 1. sējums. Rīga : A/S Preses nams. 2001. 540. lpp. ISBN 9984-00-412-0.
3. ↑  OSP

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Laidu pagasta ciemi |
| --- |
|  |
| 
* **Laidi**
* Rude
* Sermīte
* Valtaiķi
* Vanga

 |

 |
**Elīze Junga-Štillinga** (vācu: *Elise von Jung-Stilling*; 1829—1904) bija vācbaltiešu gleznotāja, Rīgas privātās mākslas skolas direktore.

Dzīvesgājums
------------

Dzimusi 1829. gada 21. septembrī Jelgavā Kurzemes guberņas pasta meistara Arnolda Frīdriha fon Junga-Štillinga (1795—1853) un viņa sievas Amālijas fon Arnoldas (1806—1859) ģimenē. Mācījās pie gleznotāja Jūliusa Dēringa, ar viņa atbalstu papildinājās Drēzdenē un Minhenē. Kopā ar māsu pianisti Amāliju (1828—1905) izveidoja mākslinieku salonu.

Pēc atgriešanās dzimtenē viņa dzīvoja pie vecākiem Jelgavā, tad Rīgā, kur 1863. gadā sāka strādāt par zīmēšanas skolotāju pilsētas augstdzimušo meitu skolā (*Städtische Schule für höhere Töchter*).

1873. gadā viņa Rīgā nodibināja savu zīmēšanas un gleznošanas skolu sievietēm (*Jung-Stillingsche Zeichen- und Malschule*), kurā bija trīs divgadīgas klases: elementārā, ģipšu zīmēšanas un augstākā. 1879. gadā tā saņēma oficiālu atļauju, mācībspēki bija tēlnieks Augusts Folcs, vēlāk arī gleznotāji Gerhards fon Rozens, Bernhards Borherts un Frīdrihs Morics.

Mirusi 1904. gada 23. jūlijā Pēterupē (mūsdienās Saulkrastu daļa).

Viņas izveidoto skolu pārņēma Rīgas pilsēta un 1906. gadā izveidoja Rīgas pilsētas mākslas skolu Pēterburgas Mākslas akadēmijas pārziņā.

Atsauces
--------

1. ↑  1840 — 1890: Mākslas dzīve Latvijas mākslas vēsture

Literatūra
----------

* Neumann, W. Baltische Maler und Bildhauer des XIX. Jahrhunderts. Riga: Grosset, 1902, S. 172.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 35228912
* GND: 117236276

 |

 |
**Eduards Stepanovs** (*Эдуард Николаевич Степанов*, dzimis 1937. gada 14. aprīlī, miris 2015. gada 19. oktobrī) bija PSRS inženieris, kosmonauts, bet nav lidojis kosmosā.

1959. gadā Stepanovs pabeidza Kara Gaisa spēku Kijivas inženieru radiotehniskās skolas radiotehnisko fakultāti. 1959. gadā viņš sāka dienestu kā inženieris. 1961. gadā kļuva par radiostacijas priekšnieku.

1965. gada 28. oktobrī Eduards Stepanovs ieskaitīts kosmonautu grupā. Līdz 1967. gada decembrim apguva kosmonautu vispārējo apmācību.
No 1968. gada janvāra līdz 1970. gada augustam Stepanovs gatavojās programmai *7K-VI* (*7К-ВИ*).
No 1970. gada augusta līdz 1979. gadam viņš gatavojās programmai *Almaz*.
No 1979. gada līdz 1981. gadam Stepanovs gatavojās kosmosa kuģa *TKS* izmēģinājumu lidojumam, bet *TKS* pilotējamais lidojums tika atcelts.
No 1983. gadam līdz 1985. gadam gatavojās kosmiskajam lidojumam, lai apkalpotu aparatūru *Pion-K*, kas bija uzstādīta kosmosa kuģī *TKS-4* (*Kosmos-1686*).
No 1986. gada līdz 1990. gadam Stepanovs gatavojās lidojumam ar daudzkārtizmantojamo kuģi *Buran*.
No 1990. gada līdz 1992. gadam viņš gatavojās programmai *Sojuz-spasatel'* (*Sojuz* glābējs). Kosmosa kuģim orbītā bija paredzēta saslēgšanās ar kosmoplānu *Buran*.

1992. gada 31. oktobrī atstāja kosmonautu grupu un atvaļinājās no bruņotajiem spēkiem.
1993. gada februārī Eduards Stepanovs sāka darbu Kosmonautu sagatavošanas centrā par zinātnisko līdzstrādnieku.

Miris 2015. gada 19. oktobrī.

Ārējās saites
-------------

* Stepanovs biogrāfija (krieviski)
* Stepanovs Archived 2016. gada 5. martā, *Wayback Machine* vietnē. sm.evg-rumjantsev.ru (krieviski)
**Mirucs Jifters** (angļu: *Miruts Yifter*, *Muruse Yefter* dzimis 1944. gada 15. maijā, miris 2016. gada 22. decembrī) bija Etiopijas vieglatlēts, divu zelta medaļu ieguvējs 1980. gada olimpiskajās spēlēs.

Dzimis Adigratā, Tigrajas reģionā Etiopijā, Jifters pavadīja savu jaunību, strādājot dažādās rūpnīcās un kā šoferis. Viņa garo distanču skrējēja talants tika pamanīts, kad viņš pievienojās Etiopijas Gaisa spēkiem.

Jifteru iekļāva Etiopijas komandas sastāvā 1968. gada vasaras olimpiskajām spēlēm Mehiko, bet Olimpiādē debitēja pēc četriem gadiem Minhenes Olimpiādē, kur ieguva bronzas medaļu 10 000 metru distancē. Viņš nokavēja 5000 metru distances fināla startu, jo apmaldījās ceļā uz to.

1973. gada Āfrikas spēlēs viņš ieguva zelta medaļu 10 000 metros un sudraba medaļu 5000 metros. 1. Āfrikas vieglatlētikas čempionātā 1979. gadā viņš ieguva 2 zelta medaļas (5000 un 10 000 metros).

Viņš nevarēja piedalīties 1976. gada olimpiskajās spēlēs Monreālā, jo viņa valsts tās boikotēja. Četrus gadus vēlāk Maskavā viņš beidzot aptuveni 40 gadu vecumā ieguva Olimpisko zelta medaļu. 10 000 metru distances finālā viņš pēdējos 300 metros veica izšķirošo sprintu un uzvarēja ar 10 metru atstarpi. Pēc piecām dienām 5000 metru finālā viņš bija sāncenšu ielenkumā, kad pēdējā aplī viņa tautietis Mohameds Kedirs atbrīvoja viņam ceļu un Jifters atkal veica izšķirošo izrāvienu. Viņa spējas pēkšņi mainīt ātrumu, veicot finiša spurtu, viņu iesauca par *Yifter the Shifter* (Jifters — pārslēdzējs).

Maskavas Olimpisko spēļu laikā daļa no mistikas, kas iekļāva Jifteru, bija jautājums par viņa vecumu, kas varēja būt starp 33 un 42. Jifters atteicās dot precīzu atbildi, sakot reportieriem:

*Ļaudis var nozagt manas vistas, var nozagt manas aitas, bet neviens nevar nozagt manu vecumu*.
Biežāk minētais viņa dzimšanas datums ir 1938. gada 1. janvāris vai 1944. gada 15. maijs.

Ārējās saites
-------------

* *Olympedia* profils (angliski)
* *Munzüger Sport* profils (vāciski)
* IAAF profils (angliski)
* *Trach and Field* vieglatlēta profils (angliski)

| Sporta tituli |
| --- |
| Priekštecis: **Valsts karogs: Kostarika Huans Rafaels Peress**  |  **Vīriešu pusmaratona sezonas labākais rezultāts** 1977 | Pēctecis: **Valsts karogs: Anglija Antonijs Simonss**  |
| Priekštecis: **Valsts karogs: Tanzānija Suleimans Njambujs**  |  **Vīriešu 5000 metru sezonas labākais rezultāts** 1980 | Pēctecis: **Valsts karogs: Kenija Henrijs Rono**  |
**Sarkanās Flotes salas** (krievu: *Краснофлотские острова*) ir Krievijai piederoša neapdzīvotu salu grupa Ziemeļu Ledus okeānā Severnaja Zemļas arhipelāgā. Administratīvi ietilpst Krasnojarskas novada Taimiras Dolganu—Ņencu rajonā.

Ģeogrāfija
----------

Salas izvietojušās Karas jūras austrumos 15 km uz dienvidiem no Oktobra Revolūcijas salas dienvidu gala. 33 km platais Šokaļska šaurums austrumos arhipelāgu atdala no Boļševikas salas. Salu grupa stiepjas 18 km garumā ziemeļu—dienvidu virzienā, to veido 4 galvenās salas (Boļšoja, Sredņija, Ploskija un Grebeņa), kā arī 3 nelielas bezvārda saliņas Boļšojas un Ploskijas piekrastē. Augstākais punkts 39 m vjl atrodas Grebeņas salā arhipelāga dienvidos. Augu valsts nabadzīga, galvenokārt ķērpji un sūnas, piekrastē valzirgu kolonijas.

Vēsture
-------

Salas 1932. gada 17. augustā atklāja Arktikas un Antarktikas institūta ekspedīcija ar ledlauzi *Vladimir Rusanov*. Boļšojas salas austrumu krastā no 1953. līdz 1991. gadam darbojās polārstacija Krasnoflotskije Ostrova.

Atsauces
--------

1. ↑  БОЛЬШОЙ АРКТИЧЕСКИЙ заповедник. ЖИВОТНЫЙ МИР
2. ↑  К БЕРЕГАМ СЕВЕРНОЙ ЗЕМЛИ
3. ↑  ДИКСОН - СНЕЖНОЙ АРКТИКИ СТОЛИЦА. К 90-ЛЕТИЮ НАЧАЛА НАБЛЮДЕНИЙ НА о. ДИКСОН
Hollenhāgena teoloģijas doktora disertācija *De Sacramento In Genere* (1670).
**Johans Ādolfs Hollenhāgens** (vācu: *Johann Adolph Hollenhagen*, –1710) bija vācbaltiešu luterāņu mācītājs, Jelgavas vācu draudzes virsmācītājs un Kurzemes un Zemgales hercogistu superintendents. Miris Lielā mēra epidēmijā.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Kuldīgā aptuveni 1648. gadā tirgotāja Gotšalka Hollenhāgena un viņa sievas Barbaras, dzimušas Šilleres, ģimenē.
Mācījās Tallinas Gustava Ādolfa ģimnāzijā. Studēja teoloģiju Jēnā, 1670. gadā sāka studēt filozofiju. Pēc atgriešanās dzimtenē kļuva par Tērvetes draudzes mācītāju. 1676. gadā tika pieņemts par hercoga Jēkaba galma mācītāju. 1689. gadā kļuva par Bauskas draudzes mācītāju, 1696. gadā par vācu draudzes virsmācītāju Jelgavā un vienlaicīgi par Kurzemes un Zemgales hercogistu superintendentu. Izaudzināja divus dēlus Jēkabu un Ferdinandu. Miris mēra epidēmijas laikā 1710. gada 27. martā.

Atsauces
--------

1. ↑  
*Baltiešu biogrāfiskais leksikons digitāli*.
2. ↑  Carola L. Gottzmann, Petra Hörner. Lexikon der deutschsprachigen Literatur des Baltikums und St. Petersburgs: vom Mittelalter bis zur Gegenwart. Walter de Gruyter, 2007. - 1476 lappuses
3. ↑  geni.com
**Meldrumskābe** (С6Н8O4) ir cikliskais divkāršais esteris, kas ir laktīda struktūrizomērs. Atšķirībā no laktīda, meldrumskābe ir 1,3-dioksāna, nevis 1,4-dioksāna atvasinājums. Meldrumskābe ir balta, kristāliska (adatveida kristāli) viela bez smaržas, ūdenī šķīst slikti.

Vēsture
-------

Meldrumskābes sākotnējā, nepareizā struktūrformula
Meldrumskābi pirmais ieguva skotu ķīmiķis Endrū Normans Meldrums (*Andrew Norman Meldrum*) 1908. gadā malonskābes kondensācijas reakcijā ar acetonu acetanhidrīda un sērskābes klātienē. Kaut arī Meldrums šo vielu nepareizi uzskatīja par β-hidroksiizopropilmalonskābes β-laktonu tā ir nosaukta pirmatklājēja vārdā. Tā kā meldrumskābei ir stipri skābas īpašības (skābuma konstante 4,97), ķīmiķis uzskatīja, ka tā satur karboksilgrupu, kā vairums organisko skābju. Tikai 1948. gadā Deivids Deividsons (*David Davidson*) un Sidnejs Bernhards (*Sidney A. Bernhard*) noskaidroja meldrumskābes pareizo struktūru. Meldrumskābes skābumu nodrošina protona atšķelšanās no oglekļa atoma, kas atrodas starp abām karbonilgrupām, tādējādi meldrumskābe pieder pie tā saucamajām CH skābēm. Tomēr meldrumskābes aciditāte ir anomāli augsta, salīdzinot ar radniecīgiem savienojumiem, piemēram, dimetilmalonātu. To teorētiski izskaidroja japāņu ķīmiķi 2004. gadā.

Iegūšana
--------

Meldrumskābes iegūšana
Meldrumskābi var iegūt kā ar oriģinālo paņēmienu no acetona un malonskābes, tā arī no malonskābes un izopropenilacetāta sērskābes klātienē.

Izmantošana
-----------

Izmanto organiskajā sintēzē par reaģentu Knēvenāgela reakcijas veikšanai un citur.

Ārējās saites
-------------

* Meldrumskābe kā reaģents glikozes atvasinājumu sintēzē[novecojusi saite]

Atsauces
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***meldrumskābe*** |

1. ↑  Meldrum, Andrew N. (1908). "A β-lactonic acid from acetone and malonic acid". *J. Chem. Soc. Trans.* 93: 598–601. doi:10.1039/CT9089300598.
2. ↑  Davidson, David; Bernhard, Sidney A. (1948). "The Structure of Meldrum's Supposed β-Lactonic Acid". *J. Am. Chem. Soc.* 70 (10): 3426–3428. doi:10.1021/ja01190a060. PMID 18891879.
3. ↑  David Davidson, Sidney A. Bernhard: *The Structure of Meldrum's Supposed β-Lactonic Acid*, in: *Journal of the American Chemical Society*, **1948**, *70* (10), S. 3426–3428; doi:10.1021/ja01190a060.
4. ↑  Nakamura, Satoshi; Hirao, Hajime; Ohwada, Tomohiko (2004). "Rationale for the Acidity of Meldrum's Acid. Consistent Relation of C−H Acidities to the Properties of Localized Reactive Orbital". *J. Org. Chem.* 69 (13): 4309–4316. doi:10.1021/jo049456f. PMID 15202884.
**Oleksijs Rezņikovs** (ukraiņu: *Олексій Юрійович Резніков*; dzimis 1966. gada 18. jūnijā Ļvivā) ir Ukrainas jurists un politiķis. Bijis Ukrainas aizsardzības ministrs no 2021. līdz 2023. gadam.

Politiskā karjera
-----------------

Rezņikovs strādājis Kijivas administrācijā — bijis Kijivas pilsētas domes mēra vietnieks-sekretārs no 2014. gada jūnija līdz 2015. gada decembrim, un Kijivas pilsētas administrācijas vadītāja vietnieks no 2016. līdz 2018. gadam.

No 2015. līdz 2016. gadam Rezņikovs bija Ukrainas Nacionālās delegācijas vadītājs Eiropas Padomes Vietējo un reģionālo pašvaldību kongresā. 2020. gada 5. maijā prezidents Volodimirs Zelenskis viņu izvēlējās par Ukrainas pārstāvi trīspusējās kontaktgrupas Politikas apakšgrupā. Kontaktgrupa risināja jautājumus par Donbasa kara noregulējumu.

2020. gada 4. martā Rezņikovs kļuva par premjerministra vietnieku, Ukrainas Īslaicīgi okupēto teritoriju reintegrācijas ministru Denisa Šmihaļa valdībā. 2021. gada 4. novembrī kļuva par Ukrainas aizsardzības ministru.

Pēc armijas iepirkuma skandāliem Ukrainas Aizsardzības ministrijā 2023. gada 3. septembrī Ukrainas prezidents Volodimirs Zelenskis paziņoja, ka pieņēmis lēmumu par Oleksija Rezņikova atbrīvošanu no aizsardzības ministra amata. Zelenskis savā paziņojumā norādīja, ka ministrijai ir nepieciešama jauna pieeja un cits formāts mijiedarbībā gan ar militārpersonām, gan sabiedrību kopumā, un izvirzīja amatam Rustemu Umerovu.

Personīgās aizraušanās
----------------------

Rezņikovs piedalījies trofeju un rallijreidos, nodarbojas ar niršanu, tenisu un slēpošanu. Uzņēmis amatieru īsfilmas *People-quad* un *People-ATV: Elusive Again*. Veicis vairāk nekā 260 niršanas, 163 lēcienus ar izpletni un desmitiem tūkstošu kilometrus ar motorizētiem visurgājējiem pa nelīdzenu reljefu.

2009. gadā viņš piedalījās *Silk Way* Dakaras rallijā kā otrais pilots un stūrmanis. Rallijs norisinājās trīs valstu (Krievijas, Kazahstānas un Turkmenistānas) teritorijā un Karakuma tuksnesī.

Divkārtējs Ukrainas trofeju reida sudraba medaļas ieguvējs (2011–2012); Ukrainas trofeju reida čempions (2013); Ukrainas sporta meistars motosportā.

Atsauces
--------

1. ↑  Cabinet of Ministers of Ukraine Government Portal
2. 1 2  Zelenskis nolēmis atlaist Ukrainas aizsardzības ministru Rezņikovu lsm.lv- 2023. gada 3. septembrī
3. ↑  «Oleksiy Reznikov elected as Kyiv City Council Secretary». Interfax-Ukraine.
4. ↑  «Zelensky appoints lawyer, ex-secretary of Kyiv Council Reznikov to represent Ukraine in political subgroup in Minsk». Interfax-Ukraine.
5. ↑  «Verkhovna Rada has appointed the new composition of the Cabinet of Ministers of Ukraine». Ukrainas valdības oficiālā mājaslapa.
6. ↑  «Zelenskiy / Official». Telegram.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Oleksijs Rezņikovs***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 23161632335610642387
* GND: 1254568158

 |

 |
**Jānis Strupulis** (monogramma *JS*) ir latviešu tēlnieks un grafikas dizaineris, kurš veidojis vairākas Latvijas monētas ar nominālvērtību latos.

Biogrāfija
----------

Strupulis dzimis 1949. gada 28. janvārī Vecpiebalgā. 1973. gadā beidzis Latvijas Mākslas akadēmijas Tēlniecības nodaļu, ir Latvijas Mākslinieku savienības biedrs kopš 1978. gada un Latvijas Dizaineru savienības biedrs kopš 1994. gada. Viņš ir arī FIDEM (Medaļu mākslas starptautiskā federācija — franču: *Fédération Internationale de la Médaille d'Art*) biedrs, Latvijas Medaļu mākslas kluba prezidents un Latvijas Zinātņu akadēmijas goda loceklis.

Darbi
-----

 20 latu sudraba monēta 
Strupulis sadarbībā ar Gunāru Lūsi izstrādājis vairākas Latvijas monētas ar nominālvērtību latos, kuras datētas ar 1992. gadu, divmetālu 2 latu monētu, kas datēta ar 1999. gadu, 1 lata monētu variācijas, kas datētas ar 1999. 2001. gadu, un daudzas citas. 

Strupulis savus darbus aktīvi izstādījis kopš 1971. gada. Viņa galvenie darbi ir medaļu, monētu, attēlu un zīmējumu jomā, un tie ir eksponēti vairāk nekā divpadsmit valstīs, vairāk nekā 50 muzejos. Viņš ir izveidojis piemiņas plāksnes Rīgā vairākām ievērojamām personām, tai skaitā Ernstam fon Bergmanim (2011), Johanam Kristofam Brocem (1996), kā arī Ernestam Brastiņam (2007), Herbertam Tīmeram (2006; arhitekts, 1897–1938), Kristofam Hāberlandam (1994) un Aleksandram Tīpainim (2006; pasta ierēdnis, 1886–1974). Veidojis Stopiņu un Salaspils novada karogus.

### Apbalvojumi

* 1986. 1989. 1995. gada Baltijas triennāles medaļu mākslas balvas
* 1997. gada Paula Stradiņa balva
* 1992. 1996. gada Dantes biennāles zelta medaļa

Atsauces
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Jānis Strupulis*** |

1. ↑  «Jānis Strupulis». Council of the Creative Unions of Latvia. Skatīts: 2016. gada 9. augusts.
2. ↑  «Pārskats par Latvijas Medaļu mākslas kluba darbu». Artists' Union of Latvia. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 3. februārī. Skatīts: 2016. gada 9. augusts.
3. ↑  LZA goda locekļi
4. ↑  «Jānis Strupulis». vanderkrogt.net. Skatīts: 2016. gada 9. augusts.
5. ↑  Salaspils novada karogs būs jaunības, miera un Daugavas krāsās[novecojusi saite]
Etlijs, Trumens un Staļins Potsdamas konferencē
Karte ar 1939. gada robežām un vācu iedzīvotāju īpatsvaru agrākajās Vācijas teritorijās, kuras pēc Potsdamas konferences piešķīra Polijai un PSRS.
**Potsdamas konference** notika 1945. gadā no 17. jūlija līdz 2. augustam Potsdamā, Vācijā (netālu no Berlīnes). Konferences dalībvalstis bija Padomju Savienība, Amerikas Savienotās Valstis un Lielbritānija — spēcīgākās un lielākās Otrā pasaules kara Sabiedroto valstis, kas sakāva Ass valstis. Postdamas konferencē Sabiedroto valstis pārstāvēja attiecīgo valstu vadītāji — VK(b)P pirmais sekretārs Josifs Staļins, ASV prezidents Harijs Trumens un Lielbritānijas premjerministrs Klements Etlijs.

Šī bija pēdējā no trim Otrā pasaules kara konferencēm, kurās tikās "lielais trijnieks", 1943. gada novembrī—decembrī bija notikusi Teherānas konference, bet 1945. gada februārī — Jaltas konference. Konferences mērķis bija izlemt, kā pārvaldīt sakauto nacistisko Vāciju. Tāpat konferences mērķi bija pēckara politiskās sistēmas izveidošana un miera līguma jautājumu apspriešana.
Baltijas valstu okupācijas jautājums Potsdamas konferencē tieši netika apspriests, tomēr ASV puse atteicās pakļauties PSRS prasībām uzskatīt visus baltiešu bēgļus Vācijā kā padomju pilsoņus. Savukārt Apvienotās Karalistes politiķi PSRS teritoriālās pretenzijas Baltijas reģionā uztvēra kā vēlmi iegūt kolonijas.

Konferences rezultāti
---------------------

* Visu Vācijas aneksēto teritoriju atjaunošana, kuras tika anektētas pēc 1937. gada, Austrijas atdalīšana no Vācijas.
* Vācijas un Austrijas (atsevišķi arī Berlīnes un Vīnes) sadalīšana četrās (ASV, Lielbritānijas, PSRS un Francijas) okupācijas zonās.
* Polijas un Vācijas robežu noteikšana (Oderas—Neises līnija).
* Ārpus Vācijas dzīvojušo vāciešu deportācija uz Vāciju.
* Vienošanās par reparāciju maksājumiem.

Atsauces
--------

1. ↑  R. Schnorf. THE BALTIC STATES IN U.S.-SOVIET RELATIONS. The Years of Doubt, 1943-1946 Archived 2016. gada 15. augustā, *Wayback Machine* vietnē. *Lituanus*, Volume 12, No.4 - Winter 1966
2. ↑  Winston Churchill: "But in spite of the heavy losses we have suffered, we have made no territorial claims — no Königsberg, no Baltic states, nothing. We therefore approach the question of colonies with complete rectitude." no James F. Byrnes. Speaking Frankly. New York: Harper and Brothers, 1947, p. 76.

Skatīt arī
----------

* Teherānas konference
* Jaltas konference

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Potsdamas konference***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 133170879
* LCCN: n50026604
* GND: 2017879-7
* NKC: kn20050914028

 |

 |
**Frīdrihs Kārlis Akels** (igauņu: *Friedrich Karl Akel*; 1871—1941) bija igauņu valstsvīrs, Igaunijas ārlietu ministrs, Igaunijas Valsts vecākais (1924), diplomāts un Igaunijas pārstāvis Starptautiskajā Olimpiskajā komitejā (1927–1932).

Dzīvesgājums
------------

Frīdrihs Akels vada Baltijas ārlietu ministru konferenci Tallinā (1937. gada decembris).
Dzimis 1871. gada 5. septembrī (24. augustā pēc VS) Vīlandes apriņķa Kaubi muižas (*Neu-Bornhusen*) īpašnieka Juhana Akela ģimenē.
Mācījās Vīlandes elementārskolā 1881–1883, Vīlandes apriņķa skolā (1883–1887), Tērbatas ģimnāzijā (1889–1892), studēja Tērbatas Universitātes Medicīnas fakultātē (1892–1897), uzņemts igauņu studentu korporācijā *Fraternitas Estica*. Strādāja par asistentu Tērbatas Universitātes klīnikā (1898–1899), tad Reimersas acu klīnikā Rīgā (1901–1902) un papildinājās Varšavas, Prāgas un Leipcigas klīnikās. 
No 1902. gada strādāja par acu ārstu Tallinā, piedalījās Krievu-japāņu karā (1904–1905). 1912. gadā nodibināja savu acu klīniku Tallinā, bija vairāku biedrību priekšnieks. 

1922. gadā viņu iecēla par Igaunijas sūtni Somijā, vēlāk viņš bija Rīgikogu deputāts (1923–1929), Igaunijas ārlietu ministrs (1923-1924). No 1924. gada marta līdz decembrim viņš bija Igaunijas Valsts vecākais, Tallinas puča laikā Akela dzīvoklī iebuka nemiernieki, tomēr viņam izdevās izglābties no nogalināšanas.

No 1926. gada 23. jūlija līdz 1927. gada novembrim viņš otro reizi Igaunijas ārlietu ministrs. Darbojās SOK, bija Igaunijas vēstnieks Zviedrijā un Vācijā. Konstantīna Petsa autoritārās vadīšanas laikā 1936. gadā atkārtoti kļuva par Igaunijas ārlietu ministru (1936–1938) un parlamenta apakšpalātas (*Riiginõukogu*) deputātu (1938–1940). 

Pēc Igaunijas okupācijas viņu 1940. gada oktobrī apcietināja NKVD un nošāva 1941. gada 3. jūlijā Tallinā.

Atsauces
--------

1. ↑  *Latviešu konversācijas vārdnīca*. I. sējums. Rīga : Anša Gulbja izdevniecība. 184. sleja.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Frīdrihs Akels***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 308694675
* ISNI: 0000 0004 3428 9594
* GND: 1050400070
* BNF: cb15510687g (data)

 |

 |