recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Skandināvijas pussalas karte
**Skandināvijas pussala** (zviedru: *Skandinaviska halvön,* somu*: Skandinavian niemimaa,* norvēģu: *Den skandinaviske halvøya*) ir pussala Eiropas ziemeļos. To apskalo Baltijas, Norvēģu, Barenca un Ziemeļjūra. Tā izstiepusies ziemeļaustrumu-dienvidrietumu virzienā 1900 km garumā. Tās platums ir ap 800 km. Pussala aizņem ap 800 000 km2 lielu platību. Tā ir Eiropas lielākā pussala pēc platības. Pussalas teritorijā atrodas Zviedrijas, Norvēģijas un Somijas rietumdaļas teritorija.

Ziemeļu un rietumu krasta līnija ir stipri izrobota, tajās ir daudz fjordu. Piekrastē atrodas liels daudzums salu un arhipelāgu. Austrumu un dienvidu krasti ir lēzeni un zemi. Krastu tuvumā ir daudz sīku salu un zemūdens klinšu - šēru, kuras stipri apgrūtina kuģošanu.

Pussalas rietumu daļā ir Skandināvijas kalni, kuru augstākā virsotne Galhēpigens (2469 m) ir arī visas pussalas augstākā virsotne. 

Skats uz pussalu no kosmosa, 2003. gada 19. februārī
Lielākā pussalas daļa atrodas mērenajā klimata joslā, tomēr ziemeļdaļa atrodas subarktiskajā klimata zonā. Tā kā rietumos ir Skandināvijas kalni, kuri ir diezgan nopietns šķērslis Atlantijas okeāna cikloniem un pussala ir izstiepta meridiānu virzienā, tad klimats tajā ir daudzveidīgs. Rietumos Atlantijas okeāna ietekmē ir jūras klimats ar maigu ziemu (vidējā temperatūra no -4 °C ziemeļos līdz +2 °C dienvidos), vēsu vasaru (jūlijā atbilstoši no 8 līdz 14 °C) un lielu nokrišņu daudzumu (1000 - 3000 mm gadā). Skandināvijas kalnu ziemeļdaļā janvāra vidējā temperatūra ir -16 °C, jūlija 6-8 °C. 5000 km2 liela teritorija šeit ir noklāta ar ledāju. Austrumos klimats ir mērens, tas pāriet kontinentālajā, janvāra vidējā temperatūra no -15 °C ziemeļos līdz -3 °C dienvidos, bet jūlijā tā ir no 10 °C ziemeļos līdz 17 °C dienvidos, nokrišņu daudzums 300 - 800 mm gadā, bet tā kā ūdens šeit ļoti maz iztvaiko, mitruma daudzums ir vai nu pietiekams vai arī pārāk liels, tāpēc ir daudz purvu. Upju tīkls pussalā arī ir liels, upes pārsvarā ir īsas, ūdeņainas, straujas, tām ir lielākais enerģijas potenciāls Rietumeiropā. Daudz ir arī ezeru. Lielākie no tiem ir Vēnerns un Veterns.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Skandināvijas pussala***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 236358348
* NKC: ge125947

 |

 |
**Brūču pērkonamoliņš** (*Anthyllis vulneraria*) ir polimorfa, mainīga izskata pērkonamoliņu suga. Tā ir sastopama Āfrikas ziemeļos un Eiropā, tostarp nevienmērīgi sastopama Latvijā — diezgan bieži rietumdaļā, pārējā teritorijā reti vai ļoti reti. Suga ir introducēta arī citviet pasaulē. Vairāki autori brūču pērkonamoliņam nodala vairākas pasugas, kas Latvijā tiek aplūkotas patstāvīgu sugu rangā.

Brūču un jūrmalas pērkonamoliņi veido hibrīdu — Baltijas pērkonamoliņu (*Anthyllis x baltica*).

Apraksts
--------

Brūču pērkonamoliņš ir divgadīgs vai daudzgadīgs, 15— 40 cm garš lakstaugs ar stāvu vai pacilu stublāju, kurš ir īsi pieguloši apmatots. Vienam augam stublāji parasti vairāki. Uz stublāja ir 2— 4 saliktas lapas, kuras veido 4—6 šauri eliptiskas vai eliptiskas lapiņas. Visu lapiņu virspuse ir kaila, apakšpuse ar izklaidus piegulošiem matiņiem. Kauss ir divkrāsains, skraji apmatots. Ziedu galviņas parasti 3 (vai 4), satuvinātas stublāja galā. Seglapas ir šķeltas, plūksnas šauras un smailas. Vainags ir tumšdzeltens vai oranždzeltens. Auglis ir pākstīte ar 1 sēklu.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Anthyllis vulneraria L. | Plants of the World Online | Kew Science». *Plants of the World Online* (angļu). Skatīts: 2024-01-08.
2. 1 2 3  «brūču pērkonamoliņš - Anthyllis vulneraria L. s.str. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2024-01-08.
**Dapitana** (filipīniešu: *Lungsod ng Dapitan*, angļu: *City of Dapitan*, sebuāņu: *Dakbayan sa Dapitan*) ir pilsēta Filipīnās, Zamboangas Pussalas reģionā, Ziemeļzamboangas provinces trešā lielākā apdzīvotā vieta. Atrodas Mindanao salas rietumos Zamboangas pussalas ziemeļaustrumu piekrastē. Pilsētas urbānais centrs atrodas uz nelielas saliņas Dapitanas upes grīvā pie ietekas Sulu jūrā. Pēc etniskās piederības lielākā daļa iedzīvotāju ir sebuāņi un subanoni; pēc konfesionālās piederības pārsvarā katoļi.

Vēsture
-------

Dapitana bija plaukstoša pilsētiņa jau 1595. gadā, kad šeit ieradās spāņu konkistadori Migela Lopesa de Legaspi vadībā. Par pilsētas dibināšanas gadu tiek uzskatīts 1629. gads, kad šeit tika izveidota patstāvīga jezuītu misija un Dapitana kļuva par Mindanao rietumdaļas kristianizācijas centru. 1834. gadā no Dapitanas nodalīta Dipologa, kas vēlāk attīstībā apsteidza Dapitanu un kļuva par provinces galvaspilsētu. 1963. gadā Dapitanai piešķirts pilsētas statuss.

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------
Šis raksts ir par pilsētu Filipīnās. Par pilsētu Apvienotajā Karalistē skatīt rakstu Vigana (Anglija).

**Vigana** (filipīniešu: *Lungsod ng Vigan*, angļu: *City of Vigan*, ilokanu: *Siudad ti Vigan*) ir pilsēta Filipīnās, Ilokosas reģionā, Dienvidilokosas provinces centrs. Atrodas Lusonas salas ziemeļrietumos Dienvidķīnas jūras krastā. Lielākā daļa iedzīvotāju ir iloki. Nozīmīgs reģionāls saimnieciskais un kultūras centrs. Viganas vēsturiskā pilsēta kopš 1999. gada iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā kā spilgts spāņu Āzijas koloniālās pilsētas paraugs.

Vēsture
-------

Pirms spāņu ierašanās Vigana bija nozīmīga tirdzniecības pilsēta; tās vārds cēlies no tajā dzīvojušo ķīniešu tirgotāju dotā nosaukuma 美岸 (*bí-gān*), kas dienvidminu dialektā nozīmē ‘Skaistais krasts’. Spāniskā interpretācijā tas pārvērtās par Viganu. 1572. gadā spāņu kolonizatori tirdzniecības pilsētiņas vietā dibināja savu apmetni, ko nodēvēja par **Fernandinu** (*Villa Fernandina de Vigan*) par godu karaļa Filipa II dēlam Ferdinandam. Vigana kopš dibināšanas sākotnēji kopējās Ilokosas provinces, bet no 181. gada — Dienvidilokosas provinces centrs. 1758. gadā Viganai pirmoreiz piešķīra pilsētas statusu (*Ciudad Fernandina de Vigan*) un tā kļuva par Nuevasegovijas bīskapa rezidenci. 1999. gada Vigana iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā, bet 2001. gadā Viganas municipalitātei apstiprināts 1758. gadā piešķirtais pilsētas statuss.

Atsauces
--------

1. ↑  «2020 Census of Population and Housing (2020 CPH) Population Counts Declared Official by the President». *Q107442757*. Q17067223. 7 jūlijs 2021.
2. ↑  Historic City of Vigan

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Vigana***.
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 153954077
* LCCN: no2003124362

 |

 |
Krievijas un Ķīnas impēriju robežas (vēlākās PSRS-Mandžūrijas robežas) pārmaiņas pēc Aigunas līguma. Krievijas impērija pakļāva brūnā krāsā iezīmēto teritoriju.
**Aigunas līgums** (krievu: *Айгунский договор*, ķīniešu: 瑷珲条约 — *Aìhún Tiáoyuē*) bija starptautisks līgums, ko 1858. gada 28. (16.) maijā Aigunas pilsētā noslēdza starp Krievijas impēriju un Cjinu dinastijas pārvaldīto Ķīnas impēriju.

Līgumā Ķīnas impērija zaudēja Amūras kreisā krasta zemes, kas tai pienācās pēc Ņerčinskas līguma.
1860. gadā Krievija piespieda Ķīnu parakstīt Pekinas līgumu, kurā tā atteicās arī no Usūrijas (tagadējā Piejūras novada).

Teksts
------

1. Amūras upes kreisais krasts no Arguņas upes līdz Amūras upes grīvai būs Krievijas valsts īpašums, bet labais krasts līdz Usuri upes ietekai būs Ciņu dinastijas valsts īpašums; no Usuri upes tālāk līdz jūrai līdz robežas noteikšanai starp abām valstīm Amūras kreisā krasta zemes būs Ķīnas un Krievijas valstu kopīpašumā. Pa Amūras, Sungari un Usuri upēm drīkst kuģot vienīgi Ķīnas un Krievijas valstu kuģi. Amūras upes kreisajā krastā dzīvojošie mandžūri uz visiem laikiem paliek Mandžūru valdības pakļautībā, lai krievu iedzīvotāji viņus nesāpina un neapspiež.

2. Abu valstu savstarpējai draudzībai ir atļauta savstarpēja tirdzniecība abu valstu pilsoņiem, kas dzīvo pie Usuri, Amūras un Sungari upēm, un priekšniekiem ir savstarpēji jāaizsargā abu valstu tirgoņi abos krastos.

3. Krievijas valsts pilnvarotais ģenerālgubernators Muravjovs līguma tekstu krievu un mandžūru valodās nodeva Ķīnas valsts pilnvarotajam Amūras virspavēlniekam I-Šanam, bet virspavēlnieks I-Šans tekstu mandžūru un mongoļu valodās nodeva ģenerālgubernatoram Muravjovam. Viss, kas šeit rakstīts, ir jādara zināms abu valstu pierobežas iedzīvotājiem.

Atsauces
--------

1. ↑  Айгунский договор между Россией и Китаем о границах и взаимной торговле no ru.wikisource.org

Ārējās saites
-------------

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
**Klamatu-modoku** valoda ir izmirusi Ziemeļamerikas pamatiedzīvotāju valoda, kurā runāja klamatu un modoku ciltis ap Klamatu ezeru tagadējā dienvidu Oregonā un ziemeļu Kalifornijā.

Klamatu valoda pieder plakankalnes penutu valodu saimei. To nereti iekļauj hipotētiskajā penutu virssaimē, kuru veido deviņas nelielas Ziemeļamerikas rietumu daļas valodu saimes.

Valoda sastāvēja no diviem dialektiem, kuru pārstāvji bez grūtībām spēja saprast viens otru. Abas ciltis sauca sevi par *maklaks*, kas nozīmē "cilvēki". Modoki pārstāvēja dienvidu dialektu, un dēvēja sevi arī par "dienvidu tautu" (*moowatdal'knii*), bet klamati — par "[Klamatu] ezera tautu" (*ewksiknii*). 

Padzīvojusi klamatu sieviete 1924. gadā.
Pirmskolonizācijas laikā 19. gadsimta pirmajā pusē varēja būt no 600 — 700 modoku, kas runāja šajā dialektā, un vēl lielāks bija klamatu dialektā runājošo skaits. 19. gadsimta beigās un 20. gadsimtā angļu valoda kļuva par noteicošo, lai kontaktētos ar ārējo pasauli. Pēdējais indiānis, kas brīvi runāja klamatu valodā, 2003. gadā bija 92 gadus vecs. Daži klamati-modoki apgūst valodu, cenšoties to atjaunot un atdzīvināt.

Atsauces
--------

1. ↑  «Modoki». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 23. janvārī. Skatīts: 2014. gada 5. martā.
2. ↑  «Klamatu cilts valodas projekts». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 28. oktobrī. Skatīts: 2014. gada 5. martā. Arhivēts 2012. gada 28. oktobrī, *Wayback Machine* vietnē.

Ārējās saites
-------------

* Klamatu-modoku indiāņu valoda
* Šķēršļi Vārmspringsas, klamatu un Grandrondes cilšu valodu programmām.
**Siņhajas revolūcija** (ķīniešu: 辛亥革命) bija revolūcija Ķīnā, kas gāza monarhiju — Cjinu impēriju. 

Revolūciju veidoja daudzas sacelšanās. Pagrieziena punkts bija Učanas sacelšanās 1911. gada 10. oktobrī. Revolūcija beidzās ar sešus gadus vecā imperatora Puji atkāpšanos no troņa 1912. gada 12. februārī, kas iezīmēja aptuveni 2000 gadus ilgas monarhijas valdīšanas beigas un Ķīnas agrīnās republikas ēras sākumu.

Pēc revolūcijas saasinājās spriedze starp Gomiņdanu un Ķīnas Komunistisko partiju un 1920. gadu beigās notika šķelšanās. Vairākas sadursmes starp abām partijām 20. gadsimta 40. gadu beigās pārauga plaša mēroga pilsoņu karā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Siņhajas revolūcija***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85024103
* BNF: cb119361068 (data)
* NDL: 00571018
* NKC: ph744590

 |

 |
**Talks** (latīņu: *talcum* < arābu: طلق‎ (*ṭalq*) < persiešu: تالک (*tālk*) — 'tīrs', jo talka pulveris ir koši balts) ir sekundārs minerāls, kas veidojas, dēdējot un pārveidojoties citiem magnija silikātu minerāliem (piroksēni, amfiboli, olivīns u.c.). Talka pulveris ir viena no baltākajām zināmajām dabiskajām vielām.

Talks ir viens no Mosa skalā iekļautajiem minerāliem — etaloniem. Talks ir vismīkstākais no šiem minerāliem — tā cietība ir 1.

Izmantošana un ar to saistītās problēmas
----------------------------------------

Izturīgāks zaļganbrūns talks ar dažādiem piejaukumiem tiek saukts par **steatītu** un šo materiālu izmanto, lai izgatavotu pavardus, izlietnes, dažādus paneļus utml.

Talku daudz izmanto kosmētikā kā lubrikantu (talka pulveris), tai skaitā zīdaiņu ādas aizsardzībai pret izsitumiem un iekaisumiem, kurus rada autiņbiksīšu lietošana. Līdzīgiem nolūkiem talka pulveri lietoja jau senie feniķieši. Talku ļoti bieži izmanto krīta vietā, piemēram, drēbnieki, un arī kā pildvielu papīra, gumijas, keramikas ražošanā. Talka augstā temperatūras izturība ļauj to izmantot speciālai tehniskai keramikai, kam jāiztur augstāka temperatūra.

Talks tiek izmantots arī kā pārtikas piedeva un piedeva zālēm. Eiropas Savienība šai vielai piešķīrusi piedevas numuru E553b.

Vairāki pētījumi norāda uz to, ka ir saistība starp talka lietošanu un elpvadu slimību biežumu, ieskaitot plaušu vēzi. Šī problēma ir ļoti nozīmīga, jo talku mūsdienās lieto ļoti plaši. Tomēr talka kaitīgums veselībai vēl nav pilnībā pierādīts un ilgstošā talka lietošanas vēsture norāda, ka būtiskas veselības problēmas tas visdrīzāk neizraisa.

Paveidi
-------

* Bīkonīts (*Beaconite*) — smalki šķiedrains talks
* Hroma talks — koši sarkans talks ar hroma oksīda piejaukumu
* Polifants — dekoratīvs apdares akmens no Kornvolas
* Pseidolīts — špineļa kristālu pseidomorfozes
* Steatīts — smalkgraudains talks ar piejaukumiem un plašu lietojumu

Atradnes
--------

Talks ir diezgan plaši izplatīts minerāls. Mūsdienās visvairāk talka iegūst tajās valstīs un valstu savienībās, kurās pēc tā ir vairāk pieprasījuma — Eiropas Savienībā, ASV, Ķīnā.

Skaistu talku ābolzaļā krāsā atrod Austrijā, Tirolē, Cillertālē, Greinera kalnā.

Atsauces
--------

1. ↑  [ 
Pulmonary toxicity of inhaled and intravenous talc]
2. ↑  Perineal exposure to talc and ovarian cancer risk.
3. ↑  NTP Toxicology and Carcinogenesis Studies of Talc (CAS No. 14807-96-6)(Non-Asbestiform) in F344/N Rats and B6C3F1 Mice (Inhalation Studies)
4. ↑  Research on long-term exposure Talc Miners and Millers (Talc)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85132075
* BNF: cb11981709s (data)
* NDL: 00565136

 |

 |
**Jānis Cielavs** (1890. gada 15. jūlijs — 1968. gada 11. novembris) bija Latvijas gleznotājs. Dzimis Rīgā. Bijis "Rīgas mākslinieku grupas" biedrs.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1890. gada 15. jūlijā Rīgā būvuzņēmēja ģimenē. 1909. gadā absolvēja mācības Aleksandra ģimnāzijā, sāka studēt tieslietas Pēterburgas universitātē (1909-1911), tad mācījās Rīgas pilsētas mākslas skolā (1911-1915), kā arī papildinājies glezniecībā Pirmā pasaules kara gados Penzā un Taškentā. Strādāja žurnālos "Rūgtās drapes" (1922-1923) un "Ho-ho" (1922-1924) par karikatūristu. Bija Latvijas Mākslas akadēmijas pedagogs (1940-1941).

1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, tad uz Austriju, kur papildinājās mākslas institūtā. Vēlāk devās uz Parīzi (1946), kļūstot par savienības "*Societies National des Beaux-Arts*" mūža biedru un piedaloties salona izstādēs. 1949. gadā emigrēja uz Ņujorku, kur pārtika no profesionāla gleznotāja darba. Miris 1968. gada 11. novembrī Ņujorkā.

Mākslinieciskā darbība
----------------------

1923. gadā pievienojies Rīgas mākslinieku grupai. Mākslinieciskās darbības sākumā, 1920. gadu sākumā strādājis reālismā ievirzē, realizējot pacietu zīmējumu. Vēlāk sācis lietot asākas kontūras, uzsvēris lietu raupjumu un nedaudz ģeometrizējis formas, tuvinoties tolaik latviešu glezniecībā populārajām franču mākslas tradīcijām. 1930. gados raksturīga nosliece uz plašu atmosfēras atveidojumu, otas raksta dažādība un pustoņu attiecības lietojums. Gleznieks kļuvis noskaņā romantisks un glezniecībā atraisītāks. 
Jānis Cielavs gan Latvijā, gan trimdā gleznojis portretus, jo bijis iecienīts salonu un reprezentīvo portretu gleznotājs, tirgus ainas, kafejnīcas skatus, sadzīviskas kompozīcijas.
Mākslinieks piedalījies izstādēs no 1920. gada, darbi tikuši eksponēti Latvijas Kultūras fonda rīkotajās un valsts reprezentācijas izstādēs ārzemēs. Personālizstādes bijušas Rīgā 1930. gadā un trimdā 1957. gadā R.Kalniņa vadītajā mākslas salonā "Franču mākslas centrs".

Ārējās saites
-------------

* Darbi
* Biogrāfija
* Darbi

Atsauces
--------

1. 1 2  Glezna - Jānis Cielavs - Latvijas Nacionālais mākslas muzejs
2. 1 2  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2010. gada 9. oktobrī.
3. ↑  Cielavs Jānis - piedāvājumā 5 darbi - Glezniecība - KLASISKĀS MĀKSLAS GALERIJA "ANTONIJA"
**Latrinidada** (filipīniešu: *Bayan ng La Trinidad*, angļu: *Municipality of La Trinidad*, ilokanu: *Ili ti La Trinidad*) ir municipalitāte Filipīnās, Kordiljeras administratīvajā reģionā, Bengetas provinces administratīvais centrs un lielākā apdzīvotā vieta. Atrodas provinces vidusdaļā Latrinidadas ielejā, ietilpst Bagio aglomerācijā. Nosaukums cēlies no spāņu valodas *trinidad* — trīsvienība; pēc vienas no versijām tas cēlies no trijiem kalniem, kas ieskauj ieleju.

Vēsture
-------

spāņu koloniālā vara kontroli pār Bengetas teritoriju ieguva tikai 1830. gados, kad to pakļāva Giljermo Galveja vadītā ekspedīcija. Bengetas apriņķis tika nodibināts 1846. gadā. 1874. gadā Bengetas ieleja tika pārdēvēta par Latrinidadas ieleju; pēc vienas no versijām ieleja un vēlāk pilsēta nosaukta Galveja sievas Trinidadas de Galvejas (*Doña Trinidad de Galvey*) vārdā. 1890. gadā amerikāņu koloniālā administrācija ielejā nodibināja Bagio kalnu staciju (*hill station*), kas līdz 1909. gadam bija Bengetas administratīvais centrs. Pēc pilsētas statusa piešķiršanas Bagio 1909. gadā Bengetas administrāciju pārcŗla atpakaļ uz Latrinidadu. Latrinidadai pilnvērtīgas municipālitātes statuss piešķirts 1950. gadā.

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------
Šis raksts ir par farmaceitu. Par citām jēdziena **Kārlis Šmits** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.
Šis raksts ir par farmaceitu. Par citām jēdziena **Šmits** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Kārlis Ernests Heinrihs Šmits** (vācu: *Carl Ernst Heinrich Schmidt*; 1822—1894) bija vācbaltu farmaceits. Tērbatas Universitātes profesors (1852), dekāns (1863—1866) un (1891—1892). Pētīja vielmaiņas procesus, kuņģa sālsskābes mijiedarbību ar pepsīnu, vēlāk pievērsās ģeoķīmijai.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1822. gada 13. jūnijā Jelgavas aptiekāra Kristofa Heinriha Šmita (1787—1866) un viņa sievas Karolīnes Dorotejas Adelheides (1803—1835) ģimenē.
Mācījās Jelgavas ģimnāzijā. Studēja ķīmiju un medicīnu Berlīnes Universitātē (1842—1943) un Gīsenes Universitātē (1843—1844), kur 1844. gadā pie Justusa fon Lībiga aizstāvēja *Dr. phil.* par augu gļotu pētījumu. Pabeidza medicīnas studijas Getingenes Universitātē (1844—1845), kur 1845. gadā ieguva *dr. med.* grādu.
Strādāja Pēterburgas Kara medicīnas akadēmijā (1845), 1847. gadā kļuva par Tērbatas Universitātes privātdocentu, 1850. gadā viņu ievēlēja par ārkārtas profesoru un Farmaceitiskā institūta vadītāju, 1852. gadā par medicīnas ķīmijas profesoru.

Miris 1894. gada 11. martā Tērbatā.

Darbi
-----

* Friedrich H. Bidder, Carl Schmidt. Die Verdauungssäfte und der Stoffwechsel. Mitau und Leipzig: 1852

Atsauces
--------

1. ↑  
*Baltiešu biogrāfiskais leksikons digitāli*.

Ārējās saites
-------------

* Deutsche Biographie (vāciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 54469789
* LCCN: no2003116986
* ISNI: 0000 0000 4423 6550
* GND: 122400755
* SUDOC: 073935980
* BNF: cb156004062 (data)
* MGP: 137314

 |

 |
Vojvodinas vēsturiskās daļas - Bačka (Tisas rietumu krastā), Banata (austrumu krastā) un Sirmija (Donavas dienvidu krastā)Vojvodinas karogs
**Vojvodina** (serbu: *Војводина*, ungāru: *Vajdaság*, slovāku: *Vojvodina*, rumāņu: *Voivodina*, horvātu: *Vojvodina*, rusīnu: *Войводина*) vai arī **Vojevodina** (krievu: *Воеводина*) ir autonoma teritorija Serbijā. Tās galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Novisada. Vojvodinā dzīvo aptuveni 2 miljoni cilvēku. Tās prezidents ir Bojans Pajtičs (*Pajtić*). Vojvodinā ir 6 oficiālās valodas — serbu, ungāru, slovāku, rumāņu, horvātu un rusīnu valoda.

Nosaukums
---------

Vojvodinas nosaukums cēlies vārda "vaivadija" jeb "vojevodiste" (serbu: *vojvodstvo*), kas savukārt ir vārda "vaivads" vai "vojevoda" atvasinājums. Līdzīga cilme ir arī ungāru nosaukumam *Vajdaság* (ungāru: *vajda* - vaivads). Austroungārijas pastāvēšanas laikā tā bija divu provinču — Bačkas un Rietumbanatas sastāvā.

Pilsētas
--------

Vojvodinas atrašanās vieta Serbijā
Lielākās Vojvodinas pilsētas (pēc iedzīvotāju skaita): 

* Novisada (215 659),
* Subotica (99 471),
* Zrenjanina (79 545),
* Pančevo (76 110),
* Sombora (50 950),
* Kikinda (41 825),
* Sremska Mitrovica (39 041),
* Vršaca (36 001),
* Ruma (32 125),
* Bačka Palanka (29 431),
* Indija (26 244),
* Vrbasa (25 887),
* Bečeja (25 703),
* Senta (20 363),
* Kula (19 293),
* Apatina (19 289),
* Temerina (19 143).

Skatīt arī
----------

* Kosova
* Serbija

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Vojvodina***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Mūsdienu Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)
* Austrumeiropas enciklopēdijas raksts (vāciski)
* Vojvodinas parlamenta oficiālā mājaslapa
* Lielāko Vojvodinas pilsētu saraksts
* Atlas of Vojvodina (Wikimedia Commons)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 295369411
* LCCN: n81019818
* GND: 4066811-3
* SUDOC: 027940039
* BNF: cb119875028 (data)
* NKC: ge134575
* BNE: XX455976

 |

 |
Aptuvenās Slobodas Ukrainas robežas
Slobodas Ukrainas kazaku pulku teritorijas
**Slobodas Ukraina** bija vēsturisks teritoriāli administratīvs reģions mūsdienu Ukrainas un Krievijas Federācijas teritorijās. Nosaukums veidojies no šajā reģionā 17. gadsimta sākumā izveidotajām slobodām, un tika izmantots līdz 19. gadsimta sākumam.

Reģions robežojās ar Hetmanātu, Zaporižjas Siču un Maskaviju. Teritorijas robežas pamatā veidoja Ostrožokas, Izjumas, Harkivas, Ohtirkas un Sumu kazaku vienību teritorijas.

16. gadsimta sākumā šis mazapdzīvotais un tatāru reidu plosītais reģions nonāca Maskavijas kontrolē. Šeit arī dzīvoja no valsts varas bēgošie cilvēki, kas nodarbojās ar biškopību, zvejniecību un medībām. Viņi arī attīstīja sāls ieguvi, kas galvenokārt notika Bahmutas reģionā un pie mūsdienu Slovjanskas.

16. gadsimta gaitā šeit no ziemeļiem ienāca Maskavijas karaspēks, kas veidoja aizsardzības līnijas pret Krimas hanistes uzbrukumiem, bet no rietumiem ukraiņu zemnieki. Lai nodrošinātu savu varu, Maskavija šeit veidoja jaunas garnizonu apmetnes. Tāda bija 1585. gadā Orla, Livni, Voroņeža, 1592. gadā Jeļeca, 1596. gadā Belgoroda, Starijoskola, Kurska, 1599. gadā Valuiki.

Nostiprinoties Romanovu dinastijas varai, 16. gadsimta 30. un 40. gados šeit izbūvēja Belgorodas aizsardzības līniju. 18. gadsimta sākumā šī aizsardzības līnija zaudēja savu nozīmi, jo no 1731. līdz 1733. gadam tika izbūvēta Ukrainas līnija.

17. gadsimta beigās Slobodas Ukrainas iedzīvotāju skaits sasniedza 120 000. 1732. gada tautas skaitīšana uzrādīja 400 000 iedzīvotājus, bet 1773. gadā to bija jau vairāk nekā 660 000. Ukraiņu ienākšana pavirzīja ukraiņu etnogrāfiskās zemes robežu 120-200 km uz austrumiem. 18. gadsimta vidū Slobodas Ukraina veidoja 25% no ukraiņu etnogrāfiskās teritorijas.

Maskavija veicināja ukraiņu kolonizāciju, jo pieaugošais iedzīvotāju skaits nodrošināja valsts robežas. Šejienes iedzīvotājiem piešķīra slobodu tiesības, tradicionālās kazaku brīvības un militāro vienību pārvaldi. Ietekmīgāko kazaku ģimeņu pārstāvji parasti ieņēma visus vadošos amatus.

1765. gada 28. jūlijā imperatore Katrīna II izbeidza kazaku administratīvo sistēmu. Kazaku militārās vienības tika iekļautas Krievijas Impērijas armijā.

Atsauces
--------

1. ↑  Slobidska Ukraine
2. ↑  Slobidska Ukraine
3. ↑  Slobidska Ukraine
4. ↑  Slobidska Ukraine

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Slobodas Ukraina***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Ukrainas Interneta enciklopēdijas raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
Žultsakmeņi
**Žultsakmens** ir akmens, kas veidojas žultspūslī no žults sastāvdaļām. Žultsakmeņu veidošanos žultspūslī sauc par holelitiāzi jeb žultsakmeņu slimību. Žultsakmeņi var pārvietoties zemāk pa žultsvadiem un iznākt divpadsmitpirkstu zarnā. Pārvietošanās laikā tie var bojāt žultsvadu sieniņas un izraisīt sāpes un iekaisumu. Atsevišķos gadījumos žultsakmeņi var nosprostot žultsvadus, tādējādi izraisot žults plūsmas traucējumus, žultsvadu iekaisumus, holangītu, pankreatītu. Pēdējie divi ir bīstami dzīvībai un ir nepieciešama steidzama medicīniskā palīdzība. Žultsakmeņi paaugstina risku iegūt akūtu holecistītu jeb žultspūšļa iekaisumu infekciju rezultātā. To bieži izraisa zarnu mikroflora — *E. coli*, klebsiellas un enterobaktērijas.

Žultsakmeņu veidi un sastāvs
----------------------------

Ir divi galvenie žultsakmeņu veidi: holesterīna un pigmentu akmeņi, kas atšķiras pēc sastāva un veidošanās. Klīniskie sindromi, ko izsauc žultsakmeņi, nav atkarīgi no akmeņu tipa.

### Holesterīna akmeņi

Holesterīna akmeņi galvenokārt sastāv no holesterīna, gļotu proteīna — mucīna, kalcija bilirubināta, fosfātiem, karbonātiem u. c. vielām.

### Pigmentu akmeņi

Pigmentu akmeņi sastāv no bilirubīna un kalcija sāļiem. Ir divu veidu pigmentakmeņi: melnie un brūnie.

Melnie žultsakmeņi ir mazi un tumši un sastāv no bilirubīna un kalcija sāļiem. Tie satur mazāk nekā 20% holesterīna.

Brūnie pigmentu akmeņi (saukti arī par jauktajiem akmeņiem) satur 20—80% holesterīna, kalcija karbonāta, palmitāta, fosfāta, bilirubīna u. c. vielām. Tā kā tajos ir liels kalcija daudzums, tos var labi pamanīt ar radioloģiskajām metodēm.

Patoģenēze
----------

Holesterīna akmeņi veidojas, kad žultī ir par maz žults sāļu un lecitīna, bet par daudz holesterīna. Neskaitot holesterīna augsto koncentrāciju, būtiski faktori ir arī tas, cik labi spēj sarauties žultspūslis, gan cik daudz aknu veidoto proteīnu ir sastopami žultī. Ja žultspūslis saraujas vāji, tad tas neiztukšojas pilnīgi un veidojas palielināta žults koncentrācija. Savukārt aknu proteīni var gan veicināt, gan samazināt holesterīna kristalizēšanos žultsakmeņos. Pie tam, palielināts estrogēnu līmenis grūtniecības, hormonu terapijas vai hormonālās kontracepcijas lietošanas gadījumā var arī samazināt žultspūšļa saraušanās spējas, kā arī paaugstināt holesterīna līmeni žultī.

Pigmentu akmeņi veidojas no nekonjugētā bilirubīna pieauguma žultī. Tam par iemeslu var būt hemolītiskie sindromi, sabrūkot eritrocītiem un izdaloties hemoglobīnam, no kā pēc tam veidojas nekonjugētais bilirubīns. Citi iemesli ir arī infekcijas, kad mikroorganismi ar savu enzīmu (beta-glikuronidāzi) pārveido konjugēto bilirubīnu (šķīstošo) par nekonjugēto (nešķīstošo), kas tad var veidot akmeņus.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Žultsakmeņi***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85052869
* GND: 4137688-2
* NDL: 00572683
* NKC: ph297098

 |

 |
**"Atgriešanās"** (krievu: *Возвращение*) ir 2003. gada Krievijas drāmas filma. Starptautiski izlaista 2004. gadā. Filma ir kinorežisora Andreja Zvjaginceva debija.

Filma ieguva Zelta lauvu Venēcijas kinofestivālā (kā arī balvu par labāko pirmo filmu) un tika nominēta Zelta globusa balvai kā labākā ārzemju filma. Filmu izvēlējās arī kā Krievijas filmu atlasē par labāko ārzemju filmu 76. Kinoakadēmijas balvu pasniegšanas ceremonijā, taču tā neiekļuva galīgajā sarakstā. Kopumā filma ieguvusi 34 balvas un 20 nominācijas balvām dažādos starptautiskos festivālos.

2016. gada BBC rīkotajā kritiķu aptaujā filma "Atgriešanās" ierindota 80. vietā starp 21. gadsimta dižākajām filmām.

Sižets
------

Filma stāsta par diviem zēniem, kuru tēvs pēc 12 gadu prombūtnes pēkšņi atgriezies mājās. Viņš aizved zēnus makšķerēšanas brīvdienās uz nomaļu salu pie ezera. Brāļi saskaras ar jaunām, pretrunīgām emocijām attiecībā uz tēvu, kuru viņi pazīst tikai no vienas fotogrāfijas. Brauciena laikā norisinās negaidīti un spraigi notikumi.

Galvenajās lomās
----------------

* Vladimirs Garins — Andrejs
* Ivans Dobronravovs — Ivans
* Konstantīns Lavroņenko — tēvs
* Natālija Vdovina — māte

Filmēšana
---------

Filmēšana norisinājās Lādogas ezerā un Somu līča apkārtnē. Filmas budžets netika izpausts, lai gan intervijā režisors un producents izteicās, ka tas ir krietni zem 500 000 US$. Režisors arī minēja, ka producenti naudu atguva jau pirms filmas izrādīšanas Venēcijas kinofestivālā. Filmas pirmizrāde Krievijā notika 2003. gada 16. oktobrī, pasaules pirmizrāde notika 2003. gada 31. oktobrī.

Vecākā brāļa Andreja lomas tēlotājs Vladimirs Garins noslīka neilgi pēc filmēšanas, divus mēnešus pirms filmas debijas. Viņam bija 16 gadi.

Atsauces
--------

1. ↑  «The Return (2003)». *Box Office Mojo*. Internet Movie Database.
2. ↑  «The Return». IMDB.
3. ↑  «The 21st Century's 100 greatest films». BBC. 2016. gada 23. augusts. Skatīts: 2023. gada 18. jūnijs.
4. ↑  The Guardian Tragic twist denies young star triumph in Venice, Friday 5 September 2003

Ārējās saites
-------------

* *IMDb* profils (angliski)
* *AllMovie* profils (angliski)
* *Turner Classic Movies* profils (angliski)
* *TV.com* profils (angliski)
* *Metacritic* profils (angliski)
* *Rotten Tomatoes* profils (angliski)
Šis raksts ir par plāksnes veida palīgierīci. Par ielu mākslas žanru skatīt rakstu Stensils.
Trafareta vizuālā diagramma
**Trafarets** (no itāļu: *traforetto*) jeb agrāk arī **stensils** (angļu: *stencil*) ir plāksnes veida palīgierīce ar izgriezumiem, kuru izmanto liela skaita identisku simbolu (ciparu, burtu, dažādu figūru) uzkrāsošanai uz dažādām virsmām.

Trafarets ir neliela lapa no caurspīdīgas plēves vai papīra, kurā izgriezti vairāki segmenti, kas veido attēlu. Trafareta izgatavošanā attēls tiek sadalīts segmentos, lai trafarets turētos kopā.

Pielietojums
------------

Ar trafareta palīdzību uz Berlīnes mūra uzzīmēts attēls
### Uz ielas

Trafaretus izmanto stensils zīmējuma formu piešķiršanai vai ātrai attēla dublēšanai vairākas reizes.

Trafareti-stensili (angļu: *stencil art*) pārsvarā sevī ietver kādu jēgu, piemēram "Pilsoņi! Apšaudes gadījumā, šī ielas puse ir īpaši bīstama.", tātad liek aizdomāties, bet grafiti lielākoties vienkārši priecē ar izskatu.

Lielākoties, šādus trafaretus izgriež ar skalpeli no papīra vai kartona un uzkrāso ar aerosola krāsas baloniņu palīdzību.

### Korporatīvi

Rūpniecībā un bruņotajos spēkos izmanto liela izmēra trafaretus. Tos izmanto ātrai lielu atzīmju, marķējumu un numerācijas uzkrāsošanai. Trafaretam uzkrāso krāsu ar krāsotāja rullīti 2—3 reizes vai arī to dara automatizēta sistēma.

Rasēšanā metāliskie vai plastmasas trafareti atvieglo uzrakstu un standarta ģeometrisko figūru rasēšanu.

### Mājās

Trafaretus izmanto dzīvojamo platību izrotāšanai. Trafareti ir arī bērnu rotaļlietas.

### Cits lietojums

Ar trafaretu izveidots brīdinājums četrās valodās Singapūrā
* 20. gadsimta 70. un 80. gados ar trafaretu palīdzību zīmēja uzrakstus uz plakātiem. Ir zināmi vairāki speciāli izstrādāti trafaretu burti.
* Trafaretus var izmantot dažādu brīdinājumu un ieteikumu uzkrāsošanai.
* Dažreiz trafaretus izmanto poligrāfijā, piemēram, rotatorā.

Skatīt arī
----------

* Stensils

Ārējās saites
-------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Trafareti*** |

* Trafareta izgatavošana mājas apstākļos (krieviski)
**Sanpedru un Sanpaulu salas** (portugāļu: *Arquipélago de São Pedro e São Paulo*) ir Brazīlijai piederošs neliels neapdzīvots vulkānisks arhipelāgs Atlantijas okeānā. Atrodas ap 940 km no Dienvidamerikas piekrastes un administratīvi ietilpst Riugrandi du Norti štatā. Arhipelāgs sastāv no 15 maziņām saliņām un klintīm, kas izvietojušās ekvatoriālajā konverģences zonā. Salās nav saldūdens avotu, veģetācija nabadzīga.

Salas 1511. gada 20. aprīlī nejauši atklāja portugāļu flotile Garsijas di Noroņas vadībā, kas sešu kuģu sastāvā devās uz Indiju. Nakts laikā viens no flotiles kuģiem, *São Pedro*, uzskrēja uz klints līdz tam neizpētītā apvidū. Nākamajā dienā *São Pedro* apkalpi izglāba cits flotiles kuģis, *São Paulo*. Atklātais arhipelāgs tika nosaukts par godu šiem abiem kuģiem. Pēc citiem datiem, salas 1511. gadā atklāja portugāļu kuģotājs Manuels di Kaštru Alkoforadu.

1930. gadā salās uzbūvēja bāku, kas guva bojājumus zemestrīcē 1931. gadā un tika pamesta 1933. gadā. Jaunu bāku uzbūvēja 1995. gadā. 1998. gadā salās tika izveidota Brazīlijas kara flotes pētniecības stacija, ko 15 diennakšu maiņās apdzīvo 4 cilvēku komanda. Pastāvīgi apdzīvotas stacijas izveidošana ļāva ievērojami paplašināt Brazīlijas speciālo ekonomisko zonu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Sanpaulu salas». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 619. lpp.
2. ↑  «Tesouro submerso». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 17. maijā. Skatīts: 2013. gada 15. oktobrī.
3. ↑  «The scientific station of São Pedro and São Paulo Archipelago — Brazil». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 20. oktobrī. Skatīts: 2013. gada 15. oktobrī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Sanpedru un Sanpaulu salas***.
Janiša gambīts Spāņu atklātnē

**Kārlis Ferdinands fon Janišs** (vācu: *Carl Ferdinand von Jänisch*; krievu: *Карл Андреевич Яниш*; 1813. gada 11. aprīlis Viborga — 1872. gada 9. marts Sanktpēterburga) bija somu izcelsmes Krievijas meistars šahā un matemātikas profesors.

Biogrāfija
----------

Bērnību un jaunību pavadījis Maskavā. Izglītību ieguvis Sanktpēterburgas satiksmes inženieru institūta korpusā, pēc kura beigšanas atstāts savā augstskolā par profesoru. Pēc tam bijis ierēdnis Krievijas impērijas finanšu ministrijā.

Ar šahu iepazinies jau bērnībā. 1830. gados kļuvis par vienu no spēcīgākajiem Sanktpēterburgas šahistiem. 1838. gadā korespondencšaha mačā starp Sanktpēterburgu un Tērbatu uzvarējis Lionelu Kizericki. 1840. gados šahs tā aizrāvis Janišu, ka viņš atstāja profesora un ierēdņa karjeru, lai pilnībā sevi veltītu šaha teorijas analīzēm. 1842. gadā Drēzdenē Janišs publicēja franču valodā savu traktātu "Analyse nouvelle des ouvertures du jeu des échecs" ("Jaunākā šaha atklātņu analīze"), kas bija vērtīgs pētījums tā laika šaha atklātņu teorijā. Tas tika vairākkārt papildināts, tulkots vairākās valodās un izdots atkārtoti. 1851. gadā Janišu uzaicināja piedalīties pirmajā lielajā starptautiskajā šaha turnīrā Londonā, taču viņš nokavēja tā sākumu un netika iekļauts dalībnieku skaitā. No 1856. gada bijis pirmās Krievijas šaha nodaļas redaktors Sanktpēterburgas avīzē "Vedomosti". Izstrādājis arī pirmo Krievijas šaha kodeksu un bijis Sanktpēterburgas šaha kluba sekretārs. 1862-1863. gados publicējis grāmatu "Traité des applications de l'analyse mathématique au jeu des échecs" ("Traktāts par matemātiskās analīzes \lietošanu šaha spēlei").

Janiša vārdā ir nosaukts gambīts Spāņu atklātnē: 1.e4 e5 2.Zf3 Zc6 3.Lb5 f5.

Atsauces
--------

1. ↑  «Carl Friedrich von Jaenisch vs Lionel Adalbert Bagration Felix Kieseritsky corr (1838)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 29. novembrī. Skatīts: 2015. gada 10. aprīlī. Arhivēts 2014. gada 29. novembrī, *Wayback Machine* vietnē.
2. ↑  «А.Кентлер. РОССИЙСКАЯ ШАХМАТНАЯ ШУЛЕ. 21.01.2008». Arhivēts no oriģināla, laiks: 17.03.2015. Skatīts: 10.04.2015.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
* K. Janiša šaha kompozīcijas vietnē PDB-Server

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 66051243
* LCCN: no95006808
* ISNI: 0000 0000 4188 3349
* GND: 105535204X
* SUDOC: 191794937

 |

 |
**Interneta enciklopēdija** jeb **tiešsaistes enciklopēdija** ir digitāla enciklopēdija, kas ir pieejama no interneta.

Tīkla enciklopēdijas kļuva par populāriem uzziņu resursiem līdz ar interneta attīstību strauja informācijas apjoma pieauguma apstākļos. Virtuālā enciklopēdiskās informācijas pasniegšanas forma pavēra jaunas perspektīvas šī žanra izdevumu attīstībā, ļāva mainīt formātu (meklēšana pēc pieprasījuma, nepāršķirot lapas, meklēšana pēc attēliem, lielāks teksta apjoms, atsauces, nav nepieciešami saīsinājumi, lai taupītu papīru) un palielināt pieejamību plašai sabiedrībai gan informācijas brīvas pieejamības, gan sabiedrības līdzdalības satura veidošanā ziņā.

Tāpat kā papīra enciklopēdijas, arī interneta enciklopēdijas var būt universālas (tajās var aprakstīt tēmas no visām galvenajām zināšanu jomām) vai tematiskas (vispārīgas, specializētas vai tematiskas). Pēc izveides metodes tiešsaistes enciklopēdijas var iedalīt divās lielās grupās: enciklopēdijas, kas izveidotas no nulles un paredzētas internetam, un papīra enciklopēdiju digitalizētās un publicētās kopijas. Parasti pēdējās ir orientētas tikai uz informācijas sniegšanu, bet pirmās ir interaktīvas un ļauj saviem lasītājiem būt arī redaktoriem.

Vikipēdija
----------

2001. gada janvārī parādījās Vikipēdija, kuras pamatā bija jau 1995. gadā radītā *wiki* tehnoloģija. Šī tehnoloģija spēja piedāvāt metodes, kas bija labi piemērotas enciklopēdisku projektu izveidei, un nodrošināja rīkus, kas atviegloja ātru enciklopēdisko projektu izstrādi. Vikipēdija ir pilnībā atvērta tiešsaistes enciklopēdija, ko izstrādā un papildina paši apmeklētāji.

Ņemot vērā Vikipēdijas panākumus un straujo attīstību, 2000. gados strauji attīstījās līdzīgas tiešsaistes interneta enciklopēdijas. Daudzas no tām izveidoja Vikipēdijas autori ar alternatīvu viedokli par to, kādai jābūt brīvai interneta enciklopēdijai. Pašlaik lielākā daļa interneta enciklopēdiju ir balstītas uz *wiki* tehnoloģiju, gan "vispārīgas", gan šauri orientētas, aprakstot konkrētas jomas.

Ārējās saites
-------------
Nūbijas tuksneša fragments no kosmosa
**Nūbijas tuksnesis** (arābu: صحراء النوبة) ir tuksnesis Āfrikā, Sahāras austrumu daļā. Tas atrodas starp Nīlas upi un Etbejas kalnu grēdu. 

Tuksneša platība ir 1 240 000 km² (viens no lielākajiem tuksnešiem pasaulē). Lielākā daļa atrodas Sudānā, mazāka — Ēģiptes dienvidos.

Lielākā Nūbijas tuksneša pilsēta ir Portsudāna, kas atrodas tās austrumu galā, pie Sarkanās jūras. Citas svarīgas pilsētas ir Atbara, kā arī Masava.

Klimats
-------

Klimats  ir sauss tropisks, karsts, kontinentāls. Vidējā temperatūra jūlijā ir +30 °C, janvārī +15 °C. Maksimālā temperatūra sasniedz +53 °C. Ziemā aukstas naktis nav retums. Gada nokrišņu daudzums nepārsniedz 25 mm, un dažos gados nokrišņu nav vispār.

Iedzīvotāji
-----------

Tiek lēsts, ka abos tuksneša daļas dzīvo aptuveni 2–2,5 miljoni iedzīvotāju: nūbieši, arābi, berberi, niloti, kopti. Ir izplatīts sunnītu islāms, kā arī koptu kristietība. Tiek lietotās arābu, angļu, nilotu, nūbiešu, beja un koptu valodas.

Ārējās saites
-------------

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* SELIBR: 155390
* NKC: ge167707

 |

 |
**Jūrmalas zilpodze** (*Eryngium maritimum* L.) ir 30 – 60 cm augsts čemurziežu dzimtas lakstaugs. Augam raksturīga zilgana apsarme. Spēcīgs stublājs. Lapas ieapaļas, veselas vai ar 3 – 5 daivām, lapu malas ar rupjiem dzeloņainiem zobiņiem. Ziedus veido blīvs, galviņveida čemurs ar zilām vainaglapām. Ziedus apņem rombiskas vīkala lapas. Apputeksnē kukaiņi. Auglis ir dvīņsēklenis ar sīkiem dzelonīšiem. Dekoratīvs augs.

Jūrmalas zilpodze

Izplatība
---------

Jūrmalas zilpodze sastopama visplašāk sastopama Eiropā, Atlantijas okeāna un tā jūru piekrastēs, sākot ar Baltijas jūru līdz Āfrikas ziemeļu piekrastēm. Latvijā sastopama ļoti reti, vienīgi Kurzemes piekrastes dienvidu un vidus daļā. Atsevišķi eksemplāri Ventspils – Papes posmā un Ziemupes – Akmensraga posmā novērota visstabilākā un lielākā zilpodžu atradne. Ierakstīta Latvijas Sarkanās grāmatas 1. kategorijā.

Biotopi
-------

Jūrmalas zilpodze sastopama nelielās grupās smilšainās un akmeņainās vietās. Kserofītiska smiltāja suga. Jūrmalas zilpodze aug vairākos īpaši aizsargājamos biotopos, piemēram, tādos kā pelēkās kāpas, priekškāpas un embrionālās kāpas, kas ir ietvertas Eiropas Savienības aizsargājamo biotopu sarakstā.

Izplatību ierobežojošie faktori
-------------------------------

Jūrmalas zilpodzes sēklas
Secināts, ka Eiropas ziemeļos jūrmalas zilpodzes augšanas apstākļus ietekmē paaugstināts nokrišņu daudzums un samazinātais saulaino dienu skaits. Šādi laika apstākļi nenodrošina pilnīgu sēklu nogatavošanos. Sēklām ir zema dīgtspēja. Vairums augu vairojas veģetatīvi, ar sakņu sistēmas palīdzību. Tas izskaidro daudzu populāciju zemo ģenētisko daudzveidību. Vēl izplatību ierobežo kāpu degradācija un jūras līmeņa celšanās.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  Daina Vītola. «Zilpodze».. Skatīts 4.01.2017. Tukšs vai neesošs `|url=`
2. 1 2  «Jūrmalas zilpodze».. Sugu enciklopēdija "Latvijas daba". Skatīts 4.01.2017. Tukšs vai neesošs `|url=`
3. ↑  Ieviņš Ģederts. «Jūrmalas zilpodze iet mazumā».. Vides Vēstis. Skatīts 4.01.2017. Tukšs vai neesošs `|url=`
**Smiltāja kāpuniedre** (latīņu: *Ammophila arenaria*) ir suga graudzāļu dzimtā. Savvaļā tā ir sastopama jūru un okeāna piekrastē Eiropas ziemeļu, rietumu un dienvidu daļā, kā arī Ziemeļāfrikā. Latvijā smiltāja kāpuniedre ir sastopama retumis un nevienmērīgi (vietām diezgan bieži) Rīgas līča un Baltijas jūras piekrastē.

Veido grupas un audzes smilšainajā kāpu joslā.

Apraksts
--------

Smiltāja kāpuniedre ir daudzgadīgs, 50—120 cm garš, zilganzaļš lakstaugs ar ložņājošiem sakneņiem, kurš veido blīvu ceru. Stiebrs ir stāvs, spēcīgs, kails un gluds. Lapas ir 0,2—0,5 cm platas, durošas, plātne saritināta. Lapas virspuse ir rievaina, īsi apmatota, apakšpuse — gluda, spīdīga. Maksts ir kaila, vaļēja un rievaina. Lapas mēlīte ir smaila, šķelta līdz pamatam. Ziedkopa — ļoti blīva, iedzeltena, 8—20 cm gara skara, kas atgādina cilindrisku vārpu ar sašaurinātu pamatu un galu. Skaras zariņi blīvi cits pie cita. Vārpiņā viens sāniski saplacināts zieds. Vārpiņas plēksnes vārpiņas garumā, šķautņainas, mala plēvjaina. Ārējā zieda plēksne galā divzobaina, akots ļoti īss. Auglis ir paliels, 0,3—0,6 cm garš grauds. Zied jūnija beigās un jūlijā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «smiltāja kāpuniedre - Ammophila arenaria (L.) Link - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-09-20.
Dzemdes kakla gļotas
**Gļotas** ir daudzšūnu organismu šūnu sekrēcijas produkts, kuru veido pārsvarā gļotādas epitēlijaudi. Šī viskozā viela visbiežāk sastāv no glikozamīnoglikāniem un bieži vien satur dažus antiseptiķus (piemēram, lizocimu) un imunoglobulīnus, kas kalpo zīdītāju plaušu, zarnu trakta, uroģenitālo sistēmu, redzes un dzirdes, abinieku epidermas un zivju žaunu aizsardzībai. Kailgliemeži un daži citi bezmugurkaulnieki arī izdala gļotas, kas bez aizsardzības funkcijas var atvieglot arī pārvietošanos un veikt savu lomu savstarpējā komunikācijā.

Mikroorganismu gļotas
---------------------

Mikroorganismi spēj uz savas virsmas producēt pagaidu gļotainas struktūras, kā kapsulas vai apvalkus. Bez šīm struktūrām var veidoties arī dažādas pārejas formas. Fermentatīvā vai mehāniskā veidā tās var arī atdalīt. Baktēriju šūnas bez gļotu struktūrām var uzturēt savu dzīvotspēju, taču zaudē vai mazina dažas savas īpašības.

Baktēriju gļotas veido polisaharīdi. Bagātīga gļotu veidošanās ir novērojama vairākās mikroorganismu kultūrās, kuras tiek audzētas saharozes vidē. Konkrēti baktērijas *Leuconostoc mesenteroides* (pienskābās baktērijas) īsā laikā cukurniedru cukura šķīdumu pārveido dekstrāna gēlā. Tādēļ tās sauc par "varžu ikru baktērijām".

### Gļotu bioloģiskās funkcijas

Gļotas, kā kapsulas, veic dažādas bioloģiskas funkcijas:

* aizsargā šūnas no nelabvēlīgiem ārējās vides faktoriem (pārlieka vai nepietiekoša mitruma, mehāniskiem bojājumiem);
* rada papildus osmotisko barjeru;
* veido dažām baktērijām, konkrēti, *Streptococcus pneumoniae* (pneimonijas streptokoks) virulences faktoru;
* rada barjeru bakteriofāgiem, neļaujot tiem uzsorbēties uz baktēriju virsmas;
* kalpo kā barības vielu rezerves avoti;
* sekmē šūnu apvienošanos virknēs un kolonijās;
* nodrošina baktēriju nostiprināšanos uz substrāta virsmas.
Ziemeļrietumu armijas aproce
**Ziemeļrietumu armija** (krievu: *Северо-Западная армия*) bija Krievijas valsts militārais formējums, kas darbojās Krievijas armijas Ziemeļrietumu frontē (arī Baltās kustības apvienība Krievijas pilsoņu kara laikā).

Dibināta 1919. gada 20. jūnijā uz Ziemeļu korpusa un citu izkliedētu krievu pretboļševistisko formējumu bāzes Pleskavas guberņas teritorijā un tajā laikā izveidotajās Igaunijas un Latvijas republikās. Tā beidza pastāvēt 1920. gada 22. janvārī. Pēdējo karavīru lazareti slēdza 1920. gada 13. novembrī.

Padomju historiogrāfijā to bieži dēvē par "Judeņiča armiju", lai gan kājnieku ģenerālis Judeņičs to tieši komandēja tikai nepilnus divus mēnešus.

Skaits
------

* 1919. gada jūlijs — 17 500 karavīru un virsnieku;
* 1919. gada oktobrī — līdz 18 500 karavīriem;
* 1919. gada novembrī — aptuveni 15 000 vīru;

Kadru virsnieki veidoja 10 % no armijas. Tās rindās bija 53 ģenerāļi.

Attiecības ar Igaunijas valdību
-------------------------------

Igaunijas varas iestādēm bija neviennozīmīga attieksme pret Ziemeļrietumu armiju. Lielākā daļa igauņu politiķu nevēlējās balto uzvaru pilsoņu karā pār sarkanajiem, jo zināja, ka Baltā kustība iestājās par "vienotu, lielu un nedalāmu Krieviju" (admirāļa Kolčaka vārdi), līdz ar to bija pret neatkarīgas Igaunijas valsts izveidi. Tajā pašā laikā armija piedalījās Neatkarības karā Igaunijas pusē.

Kad 1919. gada janvārī ģenerālim Nikolajam Denikinam piedāvāja atzīt Igaunijas neatkarību apmaiņā pret atbalstu viņa Petrogradas operācijai, ģenerālis teica:

> *Nekādas Igaunijas nav, tā ir tikai Krievijas zemes gabals — Krievijas province. Igaunijas valdība nav nekas vairāk kā noziedznieku kompānija, kas sagrāba varu savās rokās. Es ar viņiem nerunāju!*
> 
> 

Pēc šādiem vārdiem Igaunijas valdība praktiski neatbalstīja Ziemeļrietumu armiju, kas 1919. gada septembrī uzsāka ofensīvu no Jamburgas apkaimes uz Petrogradu. Pie Pulkovas augstienēm Sarkanā armija sagrāva Ziemeļrietumu armiju un tā atkāpās uz Igauniju. Kad igauņi saprata, ka baltie zaudē karu un ka Igaunijas Republikai nepieciešams miers ar boļševikiem, viņi atsauca visu atbalstu balto kustībai, kas deva iespēju noslēgt miera līgumu ar Padomju Krieviju.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ziemeļrietumu armija***.
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
Šis raksts ir par 1210. gada karagājienu uz Ugauniju. Par citām jēdziena **Karagājieni uz Ugauniju** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Trešais karagājiens uz Ugauniju** notika 1210. gadā pēc Zobenbrāļu ordeņa Cēsu pils pārvaldnieka Bertolda aicinājuma. Tajā piedalījās arī bīskapam Albertam padotie krustneši un daudzi viņu sabiedrotie līvi un leti. 

Viņi ieņēma ugauņu galveno pili Otepē, izlaupīja un, nogalinājā vīriešus un sagūstija sievietes. Tad viņi palika vairākas dienas turpat atpūtā, sadalija laupījumu, pielika pilij uguni un atgriezās Līvzemē. 

Igauņi rīkoja atbildes karagājienu uz Cēsīm

Trīs dienas pie vecās pils igauņi cīnijās ar Bertoldu un viņa ordeņa brāļiem un vendiem, izmantojot palīgierīces un uguns sārtus. 3. Aplenkuma dienā vēstis par aplenkumu nonāca Rīgā un no Rīgas sāka nākt karaspēks. 4. dienā Karaspēks nonāca Siguldā.

Uzzinājuši par liela krustnešu un Turaidas līvu un letu karaspēka tuvošanos Kaupo vadībā, viņi pārtrauca Cēsu aplenkumu un atkāpās. Cēsu brāļi,Kaupo ar līviem un letiem igauņiem sekoja.

Skatīt arī
----------

* Livonijas krusta kari
* Kauja pie Imeras

Atsauces
--------

1. ↑  «Indriķa hronika XIV. 6.-8.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 30. jūnijā. Skatīts: 2009. gada 9. augustā.