recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Seklene** (arī **Seklenes ezers**, **Seklenezers**, **Sēklenes ezers**, **Vellezers**, **Velnezers**) ir noteces ezers Ventspils novada Puzes pagasta austrumos.

Seklene izveidojusies no Baltijas ledus ezera. Tas atrodas glaciokarsta ieplakā. Dibens - smilšains. Krasti lēzeni, ziemeļos un dienvidos - zemi. Ūdens krāsa - brūnūdens. Novērojama bebru darbība.

Makrofīti - niedres, meldri, grīšļi, kosas, glīvenes, ūdensrozes. 2006. gadā konstatēts, ka ezerā izzuduši sīpoliņu donis (*Juncus bulbosus*), gludsporu ezerene (*Isoetes lacustris*), daudzstublāju pameldrs (*Eleocharis multicaulis*), vienzieda krastene (*Littorella uniflora*), Dortmaņa lobēlija (*Lobelia dortmanna*).

Ezerā dzīvo līdakas, raudas, asari.

Ezers ietilpst dabas lieguma "Stiklu purvi" teritorijā.

Atsauces
--------

1. ↑  ezeri.lv
2. ↑  ezeri.lv
3. ↑  «Informācija par objektu: Seklene/Velnezers». *LĢIA vietvārdu datubāze*. Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra. Skatīts: 2016. gada 25. aprīlī.
Uzbeku haniste 1448. gadā
**Uzbeku haniste** (uzbeku: *Oʻzbek ulusi, Oʻzbek xonligi*, 1428—1468) bija Zelta Ordas sabrukuma laikā hana Abulhaira dibināta valsts, kas atradās mūsdienu Uzbekistānas, Kazahstānas un Krievijas Federācijas Sibīrijas daļā. Tās galvaspilsēta līdz 1446. gadam bija Čingitura (tagad Tjumeņa), pēc tam Siganaka tagadējā Kizilordas apgabalā.

Vēsture
-------

Uzbeku hanisti nodibināja 1428. gadā un nosauca agrākā Zelta Ordas hana Uzbeghana vārdā. Zelta Ordas hanu pēcnācēju cīņu rezultātā radās arī Kazaņas haniste (1438), Krimas haniste (1441), Nogaju Orda (pēc 1440. gada), Kazahu haniste (1465), Astrahaņas haniste (1466).

Pēc Abulhairhana (uzbeku: *Abulxayrxon*) nāves 1469. gadā lielāko viņa valsts daļu pakļāva Kazahu haniste, bet ziemeļos izveidojās Tjumeņas haniste, ko vēlāk pārdēvēja par Sibīrijas hanisti.
Viņa mazdēls hans Muhameds Šeibani (uzbeku: *Muhammad Shayboniy*) kļuva par Timura pēcteča Samarkandas sultāna Ahmedmirzas karavadoni, kas no 1501. līdz 1510. gadam atkaroja Timura pēctečiem visu tagadējās Uzbekistānas teritoriju, kurā izveidojās Buhāras un Hivas hanistes.
Akadēmijas ēka
**Nikolaja Ģenerālštāba akadēmija** (krievu: *Николаевская академия Генерального штаб*а) bija Krievijas Impērijas armijas augstākās militārās izglītības iestāde.

Tās oficiālais nosaukums tās dibināšanas brīdī bija **Imperatora militārā akadēmija**, no 1855. gada tā saucās Nikolaja Ģenerālštāba akadēmija (imperatora Nikolaja I piemiņai), no 1909. gada — **Imperatora Nikolaja militārā akadēmija**.

86 gadu laikā Nikolaja Ģenerālštāba akadēmiju ir absolvējuši vairāk nekā 4500 virsnieku, no kuriem daudzi sevi apliecināja kā izcili militāri komandieri un valstsvīri. Starp aobsolventiem bija arī latviešu strēlnieks Jukums Vācietis.

Vēsture
-------

Nikolaja Ģenerālštāba akadēmija tika dibināta 1832. gada 26. novembrī [8. decembrī].

Pirmā pasaules kara laikā gandrīz visi armiju un fronšu komandieri, 29 no 36 korpusu komandieriem un 46 no 70 divīziju priekšniekiem bija akadēmijas absolventi. Sākoties karam, pati akadēmija pēc būtības tika likvidēta, mācības tika pārtrauktas, tika veikta priekšlaicīga izlaiduma procedūra, lielākā daļa pasniedzēju tika nosūtīti aktīvajā armijā. Kara gaita parādīja, ka šis lēmums bija dziļa kļūda, jo bija milzīga vajadzība pēc apmācītiem militārajiem komandieriem ar augstāko militāro izglītību. 1916. gadā tika nolemts atsākt mācības, un 1917. gada sākumā jaunāko kursu apguvē tika uzņemti 120 virsnieki.

1918. gada martā—maijā akadēmija tika evakuēta uz Jekaterinburgu, bet jūlijā — uz Kazaņu. 1918. gada jūlijā pēc KPFSR Tautas komisāru padomes priekšsēdētāja Vladimira Ļeņina ierosinājuma akadēmiju pārdēvēja par Strādnieku un zemnieku Sarkanas armijas militāro akadēmiju. 1918. gada jūlijā lielākā daļa pasniedzēju un studentu (393 no 530) atteicās pretoties Čehoslovākijas korpusa un Krievu armijas daļām, kas virzījās uz Kazaņu, un pārgāja to pusē.

1918. gada 7. oktobrī Revolucionārā militārā padome izdeva rīkojumu izveidot Sarkanās armijas Ģenerālštāba akadēmiju. Tādējādi Krievijas pilsoņu kara laikā no 1918. līdz 1922. gadam Krievijas teritorijā vienlaicīgi darbojās divas Ģenerālštāba akadēmijas — "baltā" un "sarkanā". Baltās kustības rindās akadēmija turpināja darbu vispirms Jekaterinburgā, pēc tam Tomskā un Omskā.

Oktobrī—novembrī 1919 akadēmija tika evakuēta uz Vladivostoku. Vladivostokā akadēmija darbojās tikai kā zinātniska institūcija, mēģinājumi atsākt izglītības procesu bija neveiksmīgi. 1923. gada pavasarī daļa akadēmijas pasniedzēju, bibliotēka, tipogrāfija un īpašumi tika evakuēti uz Maskavu kā daļa no jau padomju akadēmijas.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Nikolaja Ģenerālštāba akadēmija***.
Rundēnu skola
**Rundēnu skolas** komplekss atrodas bijušā poļu pana Viktora Šahno Rundēnu muižas vietā Rundēnu ziemeļrietumos. No savulaik bagātās un krāšņās muižas pils palicis tikai muižas parks. Savā muižā pans iestādīja divas alejas: liepu aleja no vienas puses, egļu — no citas. Liepu aleja daļēji ir saglabājusies līdz mūsu dienām. Sava milzīgā garuma dēļ liepas pievilina zibens spērienus un iet bojā. Egļu aleja tika izcirsta celtniecības vajadzībām Otrā pasaules kara laikā.

1938. gadā tika uzsākta jaunās Rundēnu vidusskolas ēkas celtniecība, ko vadīja Artūrs Burtnieks, kurš vēlāk kļuva par skolas direktoru. Skola tika būvēta ar rokām, tehnikas nebija. Granti un smiltis ar rokām nesa uz otro un trešo stāviem. 1939. gadā savas durvis atvēra jauna, plaša skolas ēka, kurā skolēni mācījās divās plūsmās. Patlaban Rundēnu skola stāv tukša — 2007. gadā bija pēdējais skolēnu izlaidums un skola tika slēgta.

* Ceļš uz Rundēnu skoluCeļš uz Rundēnu skolu
* Liepu alejaLiepu aleja

Atsauces
--------


Koordinātas: 56°16′55″N 27°49′12″E﻿ / ﻿56.28194°N 27.82000°E﻿ / 56.28194; 27.82000
**Ansis Kalniņš** bija latviešu revolucionārs, padomju valsts darbinieks.

Dzīvesgājums
------------

Piedzimis 1883. gadā Kandavas pagastā. No 1890. līdz 1895. gadam pabeidza Tukuma pilsētas skolas 5 klases. No 1902. līdz 1905. gadam mācījās lauksaimniecības skolā Smoļenskas guberņā, kļuva par veterinārfeldšeri. 1904. gadā iestājies LSDSP, ievēlēts LSD Centrālkomitejā. 1905. gadā pildījis kara dienestu.

Kopš 1906. gada aģitēja strādniekus, izmantoja pseidonīmu Jūliuss Rederss, tika arestēts un ieslodzīts Rīgas cietumā. 1911. gadā Sanktpēterburgas Tiesu palāta A. Kalniņu notiesāja, viņš izsūtīts nometinājumā Irkutskas guberņas Verhoļenskas apriņķa Ilgas pagastā. 1912. gadā aizbēdzis no nometinājuma, 1913. gadā no Japānas ieradies Brisbenā, Austrālijā. Dzīvoja ar vārdu *John Cook*, strādāja par cukurniedru cirtēju, pēc tam pārvācies uz Sidneju. Bija Austrālijas Sociālistiskās partijas loceklis, Krievu emigrantu savienības loceklis, avīzes *«Известия Союза русских эмигрантов»* redakcijas padomes loceklis. Kopā ar Fjodoru Sergejevu darbojās avīzes dibināšanā.

1917. gada maijā, pēc Februāra revolūcijas, atgriezās Krievijā, ierazdamies Vladivostokā. Iestājies KSDSP. No 1917. gada jūnija darbojās Sučanas raktuvēs, kuru strādnieki pirmie Tālajos Austrumos savās raktuvēs ieviesuši strādnieku kontroli. No šejienes A. Kalniņš deleģēts uz Tālo Austrumu novada padomju kongresu Habarovskā, kur viņš ievēlēts par Tālo Austrumu Tautas komisāru padomes locekli — darba, rūpniecības un transporta Tautas komisāru. Tālo Austrumu TKP ievēlēts 3 reizes. 1918. gadā Čehoslovāku korpusa dumpja laikā un interventiem ieņemot Vladivostoku, A. Kalniņš piedalījās kaujās Usurijskas frontē. Vēlāk evakuējies uz Zeju partizānu vienību veidošanai, pēc tam nokļuvis līdz Tomskai, kur balto aizmugurē veicis aģitācijas darbu. 1919. gadā pārgājis fronti, nokļūdams sarkano pusē, iestājies Sarkanās armijas 5. armijā, piedalījās kaujās. Pēc Kolčaka spēku sagrāves strādāja Maskavā Profinternā, Sojuzasbestā, PSRS Naftas sindikātā un citur.

1937. gada 1. augustā arestēts. Tobrīd strādāja par pārzini kūdras izmēģinājumu stacijā Kaļiņinas apgabala Zavidovskas rajonā. Apsūdzēts dalībā trockistiskā teroristiskā organizācijā un kaitniecībā. 1938. gada 5. martā PSRS Iekšlietu TK Īpašā apspriede piesprieda A. Kalniņam 8 gadus labošanas darbu nometņu. Sodu izcieta Uhtas—Ižmas LDN (Uhtižemlags).

Nomiris 1950. gadā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Курляндская губерния». *Всероссийское генеалогическое древо*.
2. ↑  «Калнин Анс Эрнестович (1883)». *Открытый список*.
3. ↑  «Анс Калнин». *timenote.info*.
**Parastā zeltene** (*Lysimachia vulgaris*) ir zelteņu suga. Tā ir plaši sastopama Eirāzijā, tostarp bieži visā Latvijas teritorijā, kur atsevišķi eksemplāri un dažāda lieluma grupas aug pļavās, krūmājos, mežos, kā arī ūdenstilpju piekrastē.

Apraksts
--------

Parastā zeltene ir daudzgadīgs,30—120 cm garš lakstaugs ar stāvu, stīvu un īsi apmatotu stublāju, kas nezaro vai mazliet zaro ziedkopā. Stublājs ir aplapots līdz ziedkopai. Lapas ir iegareni lancetiskas, to mala gandrīz gluda, gals smails, pamats strupi ķīļveidīgs un kāts īss. Apakšējās lapas izvietotas pamīšus, sākot no stublāja vidus pretējas vai mieturī pa 3. Ziedi ir izvietoti blīvā skarveida ziedkopā stublāja galotnē un augšējo lapu žāklēs. Kauslapas ir zaļas, īsas un piecdaļīgi šķeltas. Vainaglapas ir zeltaini dzeltenas, piecdaļīgi šķeltas, vismaz divreiz garākas nekā kauss. Auglis ir lodveidīga vāršņu pogaļa. Zied no jūnija līdz augustam.

Atsauces
--------

1. 1 2  «parastā zeltene - Lysimachia vulgaris L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2024-03-20.
Operācijas plāns
***Fall Weiss*** ("Baltais gadījums") bija Vācijas stratēģiskais plāns karam ar Poliju, izstrādāts pirms 1939. gada un sākts īstenot Polijas kampaņā 1939. gada 1. septembrī.

Plāna detaļas
-------------

Plāns tika izmantots, lai sāktu karadarbību pirms kara pieteikšanas. Vācijas spēkiem vajadzēja iebrukt Polijā trīs virzienos:

* galvenais uzbrukums no Vācijas cietzemes caur Polijas robežai;
* otrais uzbrukuma ceļš no ziemeļiem, no Austrumprūsijas;
* trešais vācu un slovāku vienību uzbrukums no Slovākijas teritorijas.

Visiem trim triecieniem bija jāvēršas vienā virzienā uz Varšavu, kamēr poļu armija tiktu ielenkta un iznīcināta uz rietumiem no Vislas.

*Fall Weiss* tika izmantota kā pirmā operācija Otrajā pasaules karā, 1939. gada pirmajā septembrī.

Līdzīgi plāni
-------------

Līdzās *Fall Weiss* izstrādei vācu stratēģisti gatavoja citus plānus:

* *Fall Gelb* (1940) — Vācijas plāns iebrukumam Beļģijā un Nīderlandē
* *Fall Grün* (1938) — Vācijas plāns iebrukumam Čehoslovākijā
* *Fall Grün 2* (1940) — Vācijas plāns iebrukumam Īrijā
* *Fall Rot* (1935) — Vācijas aizsardzības plāns pret iespējamo Francijas iebrukumu
**Apmešanās uz austrumiem** (vācu: *Ostsiedlung*) bija vāciešu migrācijas process no Vācijas centrālajiem un rietumu reģioniem un Reinas upes uz Viduseiropas ziemeļiem un austrumiem un tālāk uz Austrumeiropu — no Slovēnijas dienvidaustrumos līdz mūsdienu Igaunijai (Tallina) Eiropas ziemeļaustrumos.

Vācu ekspansija Vācijas vēsturē ir bijusi daudzpusīga. Ziemeļos franku un vēlāk ģermāņu valsts ekspansija no Kārļa Lielā laikiem bija vērsta uz Dāniju un Skandināvijas valstīm. Šeit iekarotāji bija feodāļi, krustnešu bruņinieki un tirgotāji, kas bija apvienojušies Hanzas savienībā. Rietumos vācu valsts iekarošana sākās Henriha I laikā. Tur līdz pat Francijas karaļa Luija XIV valdīšanai Burgundija, Elzasa, Lotringa un Reinas grīva bija pastāvīgs vācu ekspansijas mērķis. Dienvidos vācu ekspansija turpinājās līdz pat Itālijas apvienošanai 19. gadsimta vidū, izpaudās jo īpaši vāciešu valdnieku kampaņās pret Romu (vācu: *Romfahrt*). Austrumos vāciešu ekspansija bija vērsta pret slāviem, ungāriem un baltiem.

Austrumu ekspansijas virziens atšķīrās no pārējiem ar to, ka teritoriālo un politisko ekspansiju šeit pavadīja demogrāfiskā ekspansija. Ja citos virzienos (pret Dāniju, Franciju un Itāliju) vācu ekspansija beidzās ar lejupslīdi un atkāpšanos, tad austrumu virzienā tā turpinājās līdz pat Otrā pasaules kara beigām. Vēsturnieki 19. gadsimtā šo virzienu definēja vispārpieņemtajā nosaukuma versijā — "*Drang nach Osten*".

Pēc Otrā pasaules kara vācu iedzīvotāji no teritorijām, kas tika atņemtas citām Austrumeiropas valstīm (saskaņā ar uzvarētāju valstu noslēgtajiem pēckara sadales līgumiem), tika deportēti. Austrumeiropas valstu atlikušo vāciešu (*Ostziedler*) iedzīvotāju daļa turpmākajās desmitgadēs bija spiesta emigrēt uz Vāciju.

Skatīt arī
----------

* Senlatvijas tautu kristianizēšana

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Vāciešu apmešanās uz austrumiem***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85039388
* GND: 4130328-3

 |

 |
Šis raksts ir par Briseles Nacionālo lidostu. Par Briseles Šarleruā lidostu skatīt rakstu Šarleruā lidosta.

**Briseles lidosta** (*Brussels Airport*), saukta arī **Briseles Nacionālā lidosta** (nīderlandiešu: *Luchthaven Brussel-Nationaal*, franču: *Aéroport de Bruxelles-National* vai **Zaventemas lidosta** (nīderlandiešu: *Luchthaven Zaventem*, franču: *Aéroport de Zaventem*), ir starptautiska lidosta Beļģijā. Izvietojusies 12 km uz ziemeļaustrumiem no valsts galvaspilsētas Briseles pie Zaventemas pilsētas. Lidostai ir viens terminālis un 3 skrejceļi.

Vēsture
-------

1940. gadā vācu Luftwaffe izveidoja Melsbrūkas kara lidlauku (vācu: *Fliegerhorst Melsbroek*) ar trim skrejceļiem trijstūra formā, no kuriem divi (01/19 un 07L/25R) izmantoti arī mūsdienās. 1944. gadā lidlauks nonāca britu karaspēka rokās. 1948. gadā uz Melsbrūkas lidlauku pārcēla civilo gaisa satiksmi no vecā Harenas lidlauka. 1958. gadā lidostai tika uzbūvētas jaunas ēkas Zaventemas municipalitātē, saglabājot jau esošos skrejceļus. Vecajā lidostas infrastruktūrā tika izveidota Melbrūkas gaisa karaspēka bāze. Vēlākos gados lidostas infrastruktūra vairākkārt paplašināta un pārbūvēta.

2016. gada 22. martā Briseles lidostā notika divi teroristu pašnāvnieku sarīkoti sprādzieni, kuros gāja bojā 17 cilvēki, bet vairāki desmiti tika ievainoti.

Atsauces
--------

1. ↑  AIP Belgium & Luxembourg[novecojusi saite]

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Briseles lidosta***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 839153716395758820001
* GND: 116677113X

 |

 |
**Aleksandrs Degtjarjovs** (krievu: *Александр Викторович Дегтярёв*, ukraiņu: *Олександр Вікторович Дегтярев*; dzimis 1951. gada 31. oktobrī, miris 2020. gada 24. novembrī) bija Ukrainas inženieris konstruktors. Viņš visu mūžu nostrādāja Konstruktoru birojā *Južnoje*, un beigās bija tā ģenerāldirektors.

Aleksandrs Degtjarjovs piedzima 1951. gada 31. oktobrī Jaranskā, Kirovas apgabalā, Krievijā. 
1975. gadā viņš absolvēja Ļeņingradas Mehānisko institūtu specialitātē "Lidaparātu dzinēji". Viņu norīkoja darbā Konstruktoru birojā *Južnoje* Dņepropetrovskā (tagad Dņipro), Ukrainā. Sākotnēji viņš strādāja par inženieri, vēlāk kļuva par vecāko inženieri, grupas priekšnieku, dienesta priekšnieku.
Degtjarjovs piedalījās starpkontinentālo ballistisko raķešu kompleksu izstrādē un modernizēšanā. Viņš piedalījās nesējraķešu *Zenit-2* un *Dnepr* projektos, kā arī kosmisko aparātu un pavadoņu sistēmu projektos.

1999. gadā Degtjarjovs kļuva par galvenā konstruktora — ģenerāldirektora vietnieku ārējās ekonomikas lietās. 
2001. gadā viņš absolvēja Dņepropetrovskas Nacionālās universitātes Ekonomikas fakultāti.
2005. gadā Degtjarjovs kļuva par galvenā konstruktora — ģenerāldirektora vietnieku uzņēmuma sistēmprojektēšanas un kompleksās attīstības lietās.
No 2010. līdz 2016. gadam viņš bija galvenais konstruktors — ģenerāldirektors.
2018. gadā Degtjarjovs kļuva par uzņēmuma ģenerāldirektoru.

Aleksandrs Degtjarjovs nomira 2020. gada 24. novembrī no koronavīrusa *COVID-19* slimības.

Degtjarjovs ir aptuveni 200 zinātnisko publikāciju un rakstu autors par raķešu kompleksu izstrādes, modernizācijas un adaptācijas jautājumiem. Viņš ir 50 izgudrojumu un patentu autors. Viņš daudz uzmanības pievērsa nozares zinātnes attīstībai un Konstruktoru birojā *Južnoje* zinātniskās ražošanas attiecību stiprināšanai ar Ukrainas Nacionālo zinātņu akadēmiju, akadēmiskajiem institūtiem un Ukrainas reģionu augstskolām.

Atsauces
--------

1. ↑  Був одним з кращих авіаконструкторів України: від коронавірусу помер директор КБ "Південне" tsn.ua, 2020-11-24

Ārējās saites
-------------

* ПІШОВ З ЖИТТЯ ГЕНЕРАЛЬНИЙ ДИРЕКТОР-ГЕНЕРАЛЬНИЙ КОНСТРУКТОР ДП «КБ «ПІВДЕННЕ» О.В. ДЕГТЯРЕВ Arhivēts 2020. gada 27. novembrī, *Wayback Machine* vietnē. Конструкторське Бюро "Південне"
* ДЕГТЯРЕВ ОЛЕКСАНДР ВІКТОРОВИЧ Національна академія наук України
**Volodimirs Groismans** (ukraiņu: *Володимир Борисович Гройсман*, dzimis 1978. gada 20. janvārī) ir Ukrainas politiķis. No 2016. līdz 2019. gadam viņš bija Ukrainas premjerministrs. Groismans ir bijis Ukrainas Augstākās Radas priekšsēdētājs, Ukrainas reģionālās attīstības, celtniecības un dzīvojamās komunālās saimniecības ministrs — vicepremjerministrs.

Volodimirs Groismans dzimis Vinnicā ebreju ģimenē. Jau 16 gadu vecumā viņš kļuva par maza privātuzņēmuma komercdirektoru. Vēlāk viņš bija vadītājs vairākos uzņēmumos.
2003. gadā viņš pabeidza Starpreģionālo personāla pārvaldības akadēmiju jurisprudences specialitātē.
2010. gadā Groismans Nacionālajā valsts pārvaldības akadēmijā ieguva maģistra grādu.

Saeimas priekšsēdētājas Ināras Mūrnieces un Ukrainas parlamenta priekšsēdētāja Volodimira Groismana preses konference 2015. gada 13. februārī
2002. gadā Volodimirs Groismans tika ievēlēts Vinnicas pilsētas domē. 2005. gada novembrī no amata tika atstādināts pilsētas mērs, un Groismanu ievēlēja par mēra pienākumu izpildītāju. 2006. gada 26. martā viņu ievēlēja par Vinnicas mēru.

2014. gada 27. februārī tika apstiprināta Arsēnija Jaceņuka valdība, un Volodimirs Groismans kļuva par vicepremjerministru — reģionālās attīstības, celtniecības un dzīvojamās komunālās saimniecības ministru. Viens no galvenajiem ministra uzdevumiem bija veikt varas decentralizācijas un vietējo pašvaldību reformu.

2014. gada 27. novembrī Groismanu ievēlēja par Ukrainas Augstākās Radas priekšsēdētāju.
2016. gada 14. aprīlī Volodimiru Groismanu Augstākā Rada apstiprināja par premjerministru.
2019. gada 29. augustā Groismanu premjerministra amatā nomainīja Oleksijs Hončaruks.

Ārējās saites
-------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Volodimirs Groismans*** |

* Volodimirs Groismans Ukrainas Augstākās Radas mājaslapā (ukrainiski)

  


| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: **Arsēnijs Jaceņuks**  |  **Ukrainas premjerministrs** 2016 — 2019 | Pēctecis: **Oleksijs Hončaruks**  |
| Priekštecis: **Oleksandrs Turčinovs**  |  **Ukrainas Augstākās Radas priekšsēdētājs** 2014 — 2016 | Pēctecis: **Andrijs Parubijs**  |
| Priekštecis: **Genādijs Temniks**  |  **Ukrainas reģionālās attīstības, celtniecības un dzīvojamās komunālās saimniecības ministrs** 2014. gads | Pēctecis: **Genādijs Zubko**  |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 315946304
* LCCN: nb2017012459
* GND: 1146520689

 |

 |
Tenozri saglabā linearitāti- transformāciju veikt abiem vektoriem un summēt ir tas pats, kas veikt transformāciju to summai (animācijā transformācija f(x;y)=f(2x;y))
**Tenzors** ir algebrisks objekts, kas vektortelpā saista, piemēram, skalārus, vektorus, tenozorus, ar citiem skalāriem, vektoriem, tenzoriem, saglabājot linearitāti(vektoru saskaitīšanu un reizināšanu ar skaitli). Varētu teikt, ka tenzors ir tas, kas transformējas kā tenzors. Tenozori ir, piemēram, skaitlis, kuru reizina ar matricu vai skalārā reizināšanas operācija, kas mazina rangu no *n* uz *n-2* , piemēram, divu vektoru skalārais reizinājums ir skaitlis- rangs pāriet no *n = 2* uz skalāru *n= 2-2 = 0.*

Tenozri saglabā linearitāti- transformēt vektoru un reizināt ar skaitli ir tas pats, kas reizināto vektoru transformēt (animācijā transformācija f(x;y)=f(2x;y))
Tenzorus var attēlot kā daudzdimensiju datu masīvs. Gluži kā vektoru *n-*dimensiju telpā var attēlot kā viendimensionālu sarakstu ar *n* komponentēm kādā bāzē, jebkuru tenzoru var attēlot kā daudzdimensionālu sarakstu ar *n\*m\*k\*...* komponentēm, kur reizinātāju skaits norāda dimensiju. Piemēram, otrā ranga tenzors ir matrica. Parasti tenzori ir kvadrātiski/kubiski/hiperkubiski u.t.t. piemēram, *n\*n* matrica, jo šādi matricai ir definēta apgrieztā matrica un ir vērts runāt par determinantu, īpašvērtībām un īpašvektoriem, raksturīgo polinomu kā arī šadu matricu var interpetēt kā lineāru vienādojumu sistēmu.

Piemēri tenzoriem vektortelpās un tenzorlaukos|  | m |
| --- | --- |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| n | 0 | Skaitlis | Kovektors, skalāra lauka gradients | Metriskais tenzors |  |
| 1 | Vektors | Lineāra transoformācija, Kronekera simbols | Vektoriālais reizinājums |  |
| 2 | Bivektors |  |  |  |
| ... |  |  |  |  |

Atsauces
--------

1. ↑  «What are the Differences Between a Matrix and a Tensor?». *Mathematics Stack Exchange* (angļu). Skatīts: 2024-03-16.
2. ↑  Joseph C. Kolecki. «An Introduction to Tensors for Students of Physics and Engineering». Skatīts: 16.03.2024.
3. ↑  «Why is it important for a matrix to be square?». *Mathematics Stack Exchange* (angļu). Skatīts: 2024-03-16.
**Volodimirs Baklans** (ukraiņu: *Володимир Олегович Баклан*; dzimis 1978. gada 25. februārī Kijivā) ir Ukrainas starptautiskais lielmeistars šahā (1998).

Biogrāfija
----------

Pārstāvējis Ukrainu Pasaules un Eiropas junioru šaha čempionātos dažādās vecuma grupās. 1995. gadā izcīnījis 3. vietu Eiropas junioru šaha čempionātā U18 vecuma grupā. 1997. gadā uzvarējis Ukrainas šaha čempionātā, bet pēc gada šajā turnīrā dalījis 1.-3. vietu. 2000. gadā dalījis pirmo vietu starptautiskajā šaha turnīrā Atēnās *Ano Liosia Open*. Uzvarējis arī starptautiskajos šaha turnīros Kijivā (2006), Vroclavā (2009), Sidžesā (Spānija, 2014). 2011. gadā kopā ar Iļju Nižniku un Ivanu Sokolovu dalījis pirmo vietu starptautiskajā šaha turnīrā Reikjavikā.

Divas reizes piedalījies Pasaules šaha čempionātos pēc izslēgšanas sistēmas un abas reizes izstājies 2. kārtā (2000, 2001).

Pārstāvējis Ukrainas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādēs piedalījies 2 reizes (2000-2002). Komandu vērtējumā izcīnījis bronzas (2000) medaļu;
* Eiropas komandu šaha čempionātos piedalījies 2 reizes (2001-2003);
* Pasaules komandu šaha čempionātā piedalījies 2001. gadā un komandu vērtējumā izcīnījis zelta medaļu.

Par panākumiem turnīros FIDE 1995. gadā Baklanam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1998. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  Ano Liosia Open 2000
2. ↑  GM Vladimir Baklan tops Sunway Sitges Chess Festival 2014
3. ↑  2000 FIDE Knockout Matches
4. ↑  2001-02 FIDE Knockout Matches
5. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Volodymyr Baklan
6. ↑  OlimpBase :: European Men's Team Chess Championship :: Volodymyr Baklan
7. ↑  OlimpBase :: World Men's Team Chess Championship :: Volodymyr Baklan

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**1. mikroautobusu maršruts** ir mikroautobusu maršruts, kurā pasažieru pārvadājumi tiek nodrošināti no Buļļuciema līdz Bulduriem - (galapunkts saucas "Bulduri"), taču lielākā daļa reisu tiek veikta līdz veikalam "RIMI Lielupe". Tāpat 2 reisi darba dienās un 3 reisi brīvdienās tiek veikti līdz Priedainei - (galapunkts saucas "Baldones iela")

Maršruts
--------

**Buļļuciems** — **Bulduri** mikroautobusi kursē šādās ielās: Lašu iela, Vikingu iela, Jūrnieku iela, Bulduru prospekts, Oskara Kalpaka prospekts, Vikingu iela, Mastu iela, Paula Stradiņa iela, Meža prospekts.

**Bulduri** — **Buļļuciems** mikroautobusi kursē šādās ielās: Meža prospekts, Paula Stradiņa iela, Mastu iela, Vikingu iela, Oskara Kalpaka prospekts, Bulduru prospekts, Jūrnieku iela, Vikingu iela, Lašu iela.

Pieturvietas
------------

1. mikroautobusu maršrutā pavisam kopā ir 24 pieturas. Maršrutā **Buļļuciems** — **Bulduri** ir 12 pieturas un arī maršrutā **Bulduri** — **Buļļuciems** ir 12 pieturas.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Nr. | Nosaukums |
| --- | --- |
| 1 | Buļļuciems |
| 2 | Enkuru iela |
| 3 | Kuģu iela |
| 4 | Marienbāde |
| 5 | 23. līnija |
| 6 | 21. līnija |
| 7 | 18. līnija |
| 8 | Vikingu iela |
| 9 | Lielupes stacija |
| 10 | Paula Stradiņa iela |
| 11 | 12. līnija |
| 12 | Bulduri |
|

 | 

| Nr. | Nosaukums |
| --- | --- |
| 1 | Bulduri |
| 2 | 12. līnija |
| 3 | Paula Stradiņa iela |
| 4 | Lielupes stacija |
| 5 | Vikingu iela |
| 6 | 18. līnija |
| 7 | 21. līnija |
| 8 | 23. līnija |
| 9 | Marienbāde |
| 10 | 33. līnija |
| 11 | Jūrnieku iela |
| 12 | Buļļuciems |
|

 |

Vēsture
-------

Padomju laikā 1. maršrutā kursēja autobusi no galapunkta Dubultos pie dzelzceļa pārbrauktuves (pretīm ugunsdzēsējiem, kur mūsdienās ir tirgus laukums), cauri Bulduriem, gar Lielupes staciju, pa Bulduru prospektu, līdz Buļļuciemam (toreizējā zvejnieku kolhoza „Uzvara" caurlaidei). 20. gadsimta 90.-to gadu sākumā maršruts tika saīsināts - no Buļļuciema („Uzvaras") autobuss kursēja līdz Lielupes stacijai. Vēlāk maršruts tika mazliet pagarināts līdz Bulduriem un vēlreiz pagarināts līdz veikalam „Rimi" pie Lielupes tilta un maršrutā sāka izmantot mikroautobusu. 

No 2018. gada 12. februāra 1. maršruts tika apvienots ar agrāko 7. maršrutu un pagarināts līdz Priedainei, taču, kad 2018. gada 1. jūnijā atjaunoja 7. maršrutu, 1. mikroautobuss atkal kursē līdz Bulduriem, vien izpildot dažus reisus dienā uz Priedaini.

Skatīt arī
----------

* Jūrmala
* Autobusu satiksme Jūrmalā

Ārējās saites
-------------

* www.jurmalassatiksme.lv
**Jānis Laube** (1889—1938) bija latviešu izcelsmes padomju valsts un militārais darbinieks un čekists.

Dzīvesgājums
------------

Piedzima 1889. gadā Smiltenes pagasta Tālēnu mājās. Ieguva vidējo medicīnisko izglītību. No 1908. līdz 1911. gadam strādāja par maiznieku.

No 1911. līdz 1915. gadam dienēja par feldšeri 93. kājnieku pulkā Pleskavā. No 1915. līdz 1916. gadam bija 6. Tukuma latviešu strēlnieku pulka medicīnas rotas vecākais feldšeris, sasniedza vecākā apakšvirsnieka dienesta pakāpi. 1917. gadā iestājās Latvijas Sociāldemokrātijā. Ievēlēts par 6. Tukuma latviešu strēlnieku pulka komandieri pēc Februāra revolūcijas 1917. gada novembrī, kad pulks bija ieradies Petrogradā. Aizkomandēts uz Somiju, lai kā instruktors palīdzētu tur veidot Sarkanās gvardes vienības. 1918. gada martā kļuva par Tukuma latviešu strēlnieku bataljona komisāru, bataljons Pleskavas guberņā apsargāja demarkācijas līniju starp Padomju Krieviju un Vāciju un vēlāk kļuva par 6. Torošinas latviešu strēlnieku pulku. Tā gada vasarā pulks tika pārvests uz Urālu, kur piedalījās kaujās pret Čehoslovāku korpusu un, cietis nopietnus cilvēku zaudējumus, iekļauts citās Sarkanās armijas vienībās.

Pēc tam Jānis Laube dienēja Viskrievijas Ārkārtas komisijā (pazīstama kā čeka, pārveidota par Valsts Politpārvaldi, pēc tam par Apvienoto valsts politpārvaldi, kas vēlāk iekļauta Iekšlietu Tautas komisariātā). 1918.—1919. gadā bija Penzas guberņas čekas bataljona komandieris, no 1919. līdz 1923. gada — Kurskas guberņas un Tambovas guberņas čekas priekšnieks. No 1923. līdz 1926. gadam bija Krimas Centrālās administratīvās pārvaldes priekšnieks un Krimas Ieslodzījuma vietu galvenās pārvaldes priekšnieks.

No 1927. līdz 1929. gadam bija Kirgīzu ASPR iekšlietu Tautas komisārs.

No 1930. līdz 1937. gadam bija Ziemeļu novada Iekšlietu Tautas komisariāta priekšnieks un PSRS Strādnieku un zemnieku inspekcijas Centrālās kontroles komisijas priekšsēdētājs. 1937. gadā bija valsts kontroles komisijas loceklis Staļingradā, Staļingradas pilsētas Izpildkomitejas celtniecības tresta nodaļas priekšnieks.

1937. gada 27. decembrī arestēts, būdams komunālās saimniecības mājokļu nodaļas priekšnieks. Etapēts uz Arhangeļsku, kur pēc Arhangeļskas apgabala Iekšlietu pārvaldes troikas lēmuma nošauts 1938. gada 1. novembrī. 1957. gadā PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija Jāni Laubi reabilitēja. Apglabāts Arhangeļskā brāļu kapos.

Ģimene
------

* sieva Anastasija (Anna) Sudakova, 1900—1975;
* dēls Henrijs Laube (Andrejs Gončarovs), KPFSR Nopelniem bagātais skatuves mākslinieks, 1924—1996;
* dēls Felikss Laube, padomju dzejnieks, 1934—1996;
* brāļi Pēteris, Jūliuss, Kārlis

Atsauces
--------

1. ↑  «Семейство латышей Лаубе: архитектор и чекист». *livejournal.com*. 08.10.2020.
2. ↑  «Ян Лаубе». *timenote.info*.
Ahtems Seitablajevs 2018. gadā
**Ahtems Seitablajevs** (krimas tatāru: *Ahtem Şevket oğlu Seit-Abla*, ukraiņu: *Ахтем Шевкетович Сеітаблаєв*, dzimis 1972. gada 11. decembrī Jangijulā, Taškentas apgabalā, Uzbekijas PSR, PSRS) ir Krimas tatāru izcelsmes Ukrainas aktieris un režisors.

2017. gadā Ahtems Seitablajevs uzņēma kara drāmu par Doneckas lidostas kauju ar nosaukumu ''Kiborgi''.

2018. gada 29. maijā viņš ierakstīja video vēstījumu, lai atbalstītu Krievijā nelikumīgi ieslodzīto ukraiņu režisoru Oļegu Sencovu.

2022. gada 25. februārī, Krievijas iebrukuma Ukrainā pirmajās dienās, viņš iesaistījās Kijivas teritoriālajā aizsardzībā.

Personiskā dzīve
----------------

Precējies ar Ivannu Djadjuru. Ir divas meitas — Nazli (11.01.1995) un Safije (16.12.2009) un divi dēli — Selims un Anatolijs (Ivannas dēls). Ģimene savu privāto dzīvi neafišē.

Atsauces
--------

1. ↑  detector.media. «Оголошено лауреатів кінопремії «Золота дзиґа – 2018»». *detector.media* (ukraiņu), 2018-04-20. Skatīts: 2023-05-28.
2. ↑  Радіо Свобода. «Сеітаблаєв, Хливнюк, Ломаченко: до тероборони приєднуються щораз більше відомих українців». *Радіо Свобода* (ukraiņu), 2022-02-27. Skatīts: 2023-05-28.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ahtems Seitablajevs***.
**Dobrudžas tatāru valoda** (*tatarşa*, *tatar tĭlĭ*) Rumānijas tatāru valoda, Krimas tatāru valodas dialekts, tuvs tās stepju (nogaju) dialektam. Tajā runā galvenokārt Rumānijas Dobrudžas reģionā. Ir arī runātāji Bulgārijā un Turcijā. Tajā ir daudz aizguvumu no turku un rumāņu valodas.

Rakstība
--------

Rumānijā 1956. gadā tur dzīvojošajiem Krimas tatāriem tika izstrādāta cita alfabēta versija uz latīņu alfabēta pamata. To aktīvi izmantoja izglītībā, bet 1959. gadā visas tatāru skolas Rumānijā tika slēgtas. Šajā alfabētā bija šādi burti:

*A a, Á á, B b, Č č, D d, E e, F f, G g, Ğ ğ, H h, I i, Í í, Î î, J j, K k, L l, M m, N n, Ñ ñ, O o, Ó ó, P p, R r, S s, Ș ș, T t, Ț ț, U u, Ú ú, V v, W w, Y y, Z z.*

Krimas tatāru kopiena Rumānijā pašlaik izmanto šādu alfabētu:

*A a, B b, C c, Ç ç, D d, E e, F f, G g, H h, I ı, İ i, Ĭ ĭ, J j, K k, L l, M m, N n, Ñ ñ, O o, Ö ö, P p, R r, S s, Ş ş, T t, U u, Ü ü, V v, W w, Y y, Z z.*

Ārējās saites
-------------
J. Guminera Darba svētkiem veltīta atklātne (1923)
**Jakovs Guminers** (krievu: *Яков Моисеевич Гуминер*; dzimis 1896. gadā Minskā, miris Ļeņingradas blokādē 1942. gadā) bija padomju mākslinieks.

Piedzimis 1896. gadā Minskā ārsta un skolotājas ģimenē. Pabeidza reālskolu Minskā.

1915. gadā pārcēlās uz Petrogradu, kur iestājās Imperatoriskās mākslu veicināšanas biedrības Zīmēšanas skolā. 1918. gadā sāka mācīties Brīvajās mākslas mācību darbnīcās. Guminera darbi izstādīti kopš 1916. gada, pēc padomju varas nodibināšanās piedalījās Proletkultā. Kopš 1918. gada zīmēja grafiku grāmatām, žūrnāliem un plakātiem. 20. gados ieturēja konstruktīvisma stilu. Līdz 1929. gadam bija Augstākā mākslinieciski tehniskā institūta profesors. Veidoja dekorācijas teātriem, noformēja Petrogradas ēkas padomju valsts svētkiem. Piedalījās PSRS ģerboņa izstrādes konkursā. 1937.—1941. gadā bija Ļeņina muzeja Ļeņingradas filiāles galvenais mākslinieks.

Nomiris no bada Ļeņingradas blokādes laikā 1942. gadā.
**Laosas pilsoņu karš** bija pilsoņu karš Laosā no 1959. līdz 1975. gadam starp komunistiski noskaņotajiem *Pathet Lao* spēkiem un Laosas karalisti. Karadarbība bija cieši saistīta ar Vjetnamas karu un Kambodžas pilsoņu karu, kā arī Aukstā kara norisēm pasaulē. Dažkārt to dēvē arī par Slepeno karu (angļu: *Secret War*). Kaujās Laosas teritorijā piedalījās ne tikai Laosas, bet arī Ziemeļvjetnamas, ASV, Dienvidvjetnamas un Taizemes spēki. Būtiska loma kara norisē bija faktam, ka Laosas austrumdaļa bija Ho Ši Mina ceļa sastāvdaļa. Attiecīgās Laosas teritorijas smagi bombardēja ASV Gaisa spēki, sekas jūtamas arī šodien. Piemēram, UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā iekļautais Krūžu līdzenums ir tikai daļēji atmīnēts. Līdz ar ASV sakāvi Vjetnamas karā, krita arī ASV atbalstītā Laosas karaliste un 1975. gadā nodibinājās mūsdienu Laosa.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Laosas pilsoņu karš***.
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
**Nīkejas impērija** (grieķu: *Αὐτοκρατορία τῆς Νίκαιας*) ir nosaukums valstij, kas izveidojās Anatolijas ziemeļrietumos pēc tam, kad 1204. gadā krustneši ieņēma Konstantinopoli, un pastāvēja līdz 1261. gadam. Nīkejas impērija bija lielākais un dzīvotspējīgākais no viduslaiku grieķu valsts veidojumiem, tās imperatori turpināja uzskatīt sevi par īstiem Bizantijas valdniekiem.

Atšķirībā no Bizantijas impērijas Nīkejas impērija bija diezgan decentralizēta valsts. Neraugoties uz tās nosaukumu, Nīkejai bija tikai galvenā militārā cietokšņa loma.

Nīkejas impērijas ideoloģijai, kā arī tās pastāvīgajai konkurencei ar itāļu-franču (romāņu) valstīm bija nozīmīga loma grieķu nacionālās apziņas pakāpeniskajā pārveidē, bet grieķu valoda kļūva par etniskās identitātes pamatu.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Nīkejas impērija***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Pasaules vēstures enciklopēdijas raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 239492101

 |

 |
**Veliko Tarnovas Svēto Kirila un Metodija universitāte** (bulgāru: *Великотърновският университет „Св. св. Кирил и Методий"*) ir Bulgārijas augstākās izglītības iestāde, otrā lielākā augstskola valstī. Tā atrodas Veliko Tarnovas pilsētā.

Vēsture
-------

Augstskola tika dibināta 1963. gadā kā **Kirila un Metodija Augstākais pedagoģiskais institūts**. Pirmā uzņemšana 340 studentiem notika četrās specialitātēs: bulgāru filoloģijā, krievu filoloģijā, vēsturē un tēlotājmākslā. Ar 1971. gada dekrētu to pārveidoja par universitāti.

Starptautiskā sadarbība
-----------------------

Veliko Tarnovas Universitāte ir starptautisko augstskolu asociāciju biedre:

* Eiropas Universitāšu asociācija (CRE)
* Starptautiskā universitāšu asociācija (IAU)
* Melnās jūras universitāšu tīkls (BSUN)
* Austrumeiropas universitāšu tīkls (AIMOS).

Atsauces
--------

1. ↑  «История на университета».

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Veliko Tarnovas Universitāte***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 146215751
* LCCN: n80070826
* ISNI: 0000 0001 0944 292X

 |

 |
SLIKTA SKOLA

Skolas nosaukumu maiņas
-----------------------

* Jelgavas 2. septiņgadīgā skola (no 1945)
* Jelgavas 4. vidusskola (no 1964)

Vēsture
-------

Skola dibināta Otrā pasaules kara laikā 1945. gada 11. janvārī Pārlielupē kā **Jelgavas 2. septiņgadīgā skola**. Sākotnēji tā atradās trijās dzīvojamās mājās un pirmajā izlaidumā bija tikai 13 meitenes un 4 zēni. 1953. gada decembrī padomju varas iestādes likvidēja Jelgavas 2. septiņgadīgās skolas audzēkņu pretpadomju organizāciju, kurā izgatavoja ap 100 pretpadomju lapiņu.
1960. gadā tika pieņemts lēmums par jaunas vidusskolas veidošanu, kurā līdztekus jāmācās gan latviešu, gan krievu valodas klasēm. Jelgavas 4. vidusskolas ēku Akmeņu ielā 1 atklāja 1964. gada 1. septembrī.

1966./67. mācību gadā skolā mācījās 1183 skolēni un strādāja 73 skolotāji, bet 1971./72. mācību gadā skolā mācījās 1283 skolēni un strādāja 76 skolotāji. No 1977./78. mācību gada notika mūzikas novirziena attīstīšana.
1982./83. mācību gadā aizsākās Skolotāju dienas svinēšana ar pašu vidusskolēnu vadītām stundām un kopīgu ballēšanos. 1986. gadā skolas dramatiskais kolektīvs kļuva par skolēnu Tautas teātri. 1994./1995. mācību gadā vidusskolā uzņēma pirmo uzņēmējdarbības klasi. 1999./2000. mācību gadā tika apstiprinātas trīs mmācību programmas — humanitārā, vispārizglītojošā un uzņēmējdarbības.
2011./2012. mācību gadā skolā mācījās 917 skolēni un strādāja 85 skolotāji.

Jelgavas 4.vidusskolā darbojas pūtēju orķestris "Rota", zēnu koris "Spīguņi", meiteņu kori "Spīgmeitiņa", "Spīgo studija", "Spīgo" un vīru vokālais ansamblis "Kārkli pelēkie zied".

### Skolas vadītāji

* no 1962. gada — Boriss Antipenko
* no 1965. gada — Ilga Rudze
* no 1985. gada — Andris Tomašūns
* no 1990. gada — Guntis Jurkevičs
* no 1995. gada — Agris Celms

Atsauces
--------

1. ↑  «Latvijas Komunistiskās partijas CK skolu nodaļas vadītāja A. Andriksona izziņa par skolu jaunatnes pretpadomju darbību (1954).». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008. gada 19. aprīlī. Skatīts: 2012. gada 10. jūlijā.
2. ↑  Solvita Cukere. 4. vidusskolā 67. jubilejas svinību nedēļa. www.jelgavniekiem.lv, 2012. gada 10. javārī.
3. ↑  ««Spīgo» daudzajiem klausītājiem pierāda savu augsto meistarību. Uldis Veilands, www.zz.lv 22.12.2011.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 20.07.2012. Skatīts: 10.07.2012.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Jelgavas vispārizglītojošās skolas |
| --- |
|  |
| Ģimnāzijas un vidusskolas | 
* Valsts ģimnāzija
* Spīdolas
* Tehnoloģiju
* 4.
* 5.

 |
|  |
| Pamatskolas un sākumskolas | 
* Centra pamatskola
* Pārlielupes pamatskola
* P. Bendrupa pamatskola
* "Punktiņš"
* "Valdeka"
* 4. sākumskola

 |
|  |
| Profesionālās skolas | 
* Amatu
* Mūzikas
* tehnikums

 |

 |
Šis raksts ir par Vecslocenes pieteku. Par citām jēdziena **Vēršupīte** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Vēršupīte** (arī **Ķemerupe**, **Vēršupe**) ir upe Latvijā, Vecslocenes pieteka Zemgales ziemeļrietumos. Upes izteka, pēc vieniem avotiem, ir no Kubuliņa dīķa dienvidos no Ozolpils un augštecē tiek saukta par Stirnupīti, bet pēc citiem — no grāvju sistēmas mežā dienvidaustrumos no Smārdes. Upe tek pa Tukuma novadu un lejtecē pa Jūrmalas pilsētu. Šķērso Ķemeru nacionālā parka teritoriju un uzņem Ķemeru-Smārdes tīreļa ziemeļdaļas ūdeņus. Vēršupītes krastos iztek minerālūdeņi, ko izmantoja Ķemeru dziednīcas. Upi trīs reizes šķērso autoceļš A10, bet pie Ķemeriem — dzelzceļa līnija Torņakalns—Tukums II. Lielākās pietekas - Lūžņu grāvis un Stirnupīte.

Vēršupīte Ķemeru parkā

Atsauces
--------

1. ↑  LĢIA vietvārdu datubāze
2. ↑  *Latvijas pagasti. Enciklopēdija*. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0.
3. ↑  LĢIA Karšu pārlūks
**Priekules Ikars** jeb **Toms Johansons** ir kalējs, kas 17. gadsimtā dzīvojis Korfiem piederošajā Priekules muižā. Priekules apkārtnes ļaudīm Ikars bijis īsts varonis, bet citi to saukuši par bezdievi un gribējuši tiesāt. Tāpēc Priekules barons Korfs savas muižas kalēju aizstāvējis. Pēc lidojuma viņš izsludinājis kalēju Polijas karaļa aizsardzībā un rudenī viņu stiprā eskorta pavadībā vedis uz Viļņu. Bet uz leišu robežām eskortam uzbrukuši Grobiņas kapitāna jātnieki, izklīdinājuši kalēja pavadoņus, pašu kalēju sagūstījuši un aizveduši uz Grobiņu, kur lidoni apsūdzējuši ķecerībā, notiesājuši kā burvi un velna sabiedroto un pēc Grobiņas pilskunga iecirkņa tiesas lēmuma esot pie Grobiņas pils sadedzināts uz sārta par mēģinājumu nolaisties no Priekules baznīcas torņa ar pašizgatavotiem spārniem.

2009. gadā Dailes teātris iestudēja Māras Zālītes un Ulda Marhilēviča muzikālo drāmu "Priekules Ikars" divos cēlienos.

Ap 1680. gadu celtā Priekules mūra baznīca, no kuras torņa kalējs esot sācis savu lidojumu. Sagrauta Kurzemes cietokšņa lielkaujas laikā, atjaunota 1997. gadā

Nostāsti
--------

Johana Frīdriha Rekes 1805. gadā Jelgavā izdotajā izklaides žurnālā "*Wöchentliche Unterhaltungen für Liebhaber deutscher Lektüre in Rußland*" bija publicēts šāds notikuma apraksts: "Viņš iesāka lidojumu ar paša pagatavotiem spārniem no Priekules baznīcas torņa, kura bumbu bija uzlicis pats. Daudzu klātesošo izbrīna pavadīts, ar neticamu pārdrošību pacēlies gaisā, viņš patiesi nolidoja divas verstis līdz Knuipenes muižiņai. Te viņš nokrita un pārlauza kāju." Kalējs nodēvēts par Johansonu (Jāņa dēlu) jeb Zviedri.

Ludis Bērziņš rakstu pārtulkoja latviski un šo teiksmu pieminēja savā avīzes rakstā "Kurzemes gaisa kuģotājs priekš 200 gadiem". Antons Birkerts šo stāstu pārpublicēja grāmatā "Latviešu inteliģence savās cīņās un gaitās". 1965. gadā to rakstā "Latviešu Ikars no Priekules" vēlreiz iztirzāja D. Zilmanovičs.

Sākotnējā raksta publikācija 1805. gadā tapusi neilgi pēc fiziķa E. G. Robertsona (īstajā vārdā: Etjēns Gaspārs Robērs, *Étienne-Gaspard Robert*) 1804. gada augusta lidojuma aerostatā no Rīgas uz Ropažiem.

Atsauces
--------

1. ↑  «Timenote.info - Priekules Ikars».
2. ↑  anotācija par teātra izrādi "Priekules Ikars" dailesteatris.lv
3. ↑  Bilterling G. S. Der neue Ikarus. Wöchentliche Unterhaltungen für Liebhaber deutscher Lektüre in Russland. Mitau, den 7. August 1805, № 32.
4. ↑  "Latvis", 1924. gada 13. maijā, № 792
5. ↑  "Zinātne un Tehnika", 1965, № 6, 36. lpp.
6. ↑  Jānis Stradiņš, Laima Stradiņa, Dzintra Cēbere. Robertsona 1804. gada lidojums no Rīgas uz Ropažiem Latvijas kultūrvēsturē. LATVIJAS UNIVERSITĀTES RAKSTI. 693. sējums (2006) Zinātņu vēsture un muzejniecība.
**Edīte Mērija Ena Mičela** (angļu: *Edith Mary Ann Michell*; dzimusi **Tepsela** (angļu: *Tapsell*); 1872. gada jūlijs, Kroidona — 1951. gada 18. oktobris Bekshilla) bija Lielbritānijas šahiste, daudzkārtējā Lielbritānijas sieviešu šaha čempionāta uzvarētāja, pirmo Pasaules sieviešu šaha čempionātu dalībniece (1927, 1933).

Biogrāfija
----------

Savas šahistes karjeras sākumā divas reizes uzvarējusi Redhillas šaha kluba čempionātos (1906, 1909). 1924. gadā Itālijas pilsētā Merano bijusi 4. vietā Eiropas neoficiālajā sieviešu šaha čempionātā. Trīs reizes uzvarējusi Lielbritānijas sieviešu šaha čempionātos (1931, 1932, 1935).

Divas reizes piedalījusies Pasaules sieviešu šaha čempionātos. 1927. gadā Londonā dalījusi 4.—5. vietu ar Edīti Holoveju, bet 1933. gadā Folkstonā izcīnījusi 4. vietu (abos čempionātos uzvarējusi Vera Menčika).

Bijusi precējusies ar angļu šaha meistaru Redžinaldu Mičelu (1873—1938).

Atsauces
--------

1. ↑  Unofficial European women’s champion
2. ↑  British Chess Champions 1904-present
3. ↑  «1927-39 Title Tournaments : World Chess Championship (women)». *www.mark-weeks.com*.
**Alfrēds Grava** (1919—2003) bija Rīgas Valsts 1. ģimnāzijas matemātikas pedagogs, mācību grāmatu autors.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis kā Alfrēds Gernsdorfs, uzvārdu latviskošanas laikā pieņēma uzvārdu Grava. 1944.-1946. gadā sāka vadīt praktiskās nodarbības LVU Fizikas un matemātikas fakultātē, no 1963. līdz 1999. gadam strādāja Rīgas Valsts 1. ģimnāzijā. Izskoloja vairākus desmitus Latvijas un starptautiskajās matemātikas olimpiādes panākumus guvušus skolēnus.
Viens no A. Gravas ievērojamākajiem skolēniem bija LU profesors Agnis Andžāns.

Apbalvojumi
-----------

* Triju Zvaigžņu ordeņa 5. šķira (1997),
* Ata Kronvalda prēmija (1994).

Atsauces
--------

1. ↑   Arhivēts 2015. gada 7. novembrī, *Wayback Machine* vietnē. Alfrēds Grava, Matemātikas maģistrs, matemātikas skolotājs ar 50 gadu praksi.
2. ↑   Arhivēts 2009. gada 26. martā, *Wayback Machine* vietnē. A. Liepas Neklātienes matemātikas skolas goda plāksne, Ata Kronvalda prēmija.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305054396
* LNB: 000000245
* ISNI: 0000 0004 1670 1442

 |

 |
**Antons Circāns** (segvārds "Vārpa", 1918—1947) bija nacionālās pretošanās kustības vadītājs Latgalē un Vidzemē, Latvijas nacionālo partizānu apvienības (LNPA) otrais komandieris (1946—1947), izstrādājis daudzus LNPA pamatdokumentus un instrukcijas.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1918. gada 24. janvārī Viļakas pagasta Slobodskas ciema "Vinčos" trīs bērnu ģimenē. 1937. gadā absolvēja Šķilbēnu lauksaimniecības skolu un strādāja vecāku saimniecībā. 1939. gadā viņu iesauca Latvijas armijā, Latvijas vācu okupācijas laikā strādāja Viļakas pagasta valdē. Pēc apmācības vācu izlūku skolā *SS Jagdverband Ost* viņu operācijas "Mežaķakis" (vācu: *Unternehmen "Wildkatze"*) ietvaros pēc Latgales okupācijas iesūtīja Sarkanās armijas aizmugurē.
1944. gada septembrī Antons Circāns sāka organizēt nacionālo partizānu grupas, decembrī viņš kļuva par Latvijas nacionālo partizānu apvienības (LNPA) štāba virsnieku un tās komandiera Pētera Supes ("Cinīša") vietnieku. Circāns pamatā darbojās Stampaku bāzē starp Viļaku un Balviem. Pēc zaudētās Stompaku kaujas 1945. gada martā viņš dzīvoja Slobodkā, Vīksnas mežos, vēlāk devās uz Ziemeļvidzemi, kur organizēja Vidzemes un Latgales atsevišķu partizānu grupu apvienošanu.

1945. gada 28. septembrī LNPA centrālā štāba sakarnieks Antons Circāns ar segvārdu "majors Šmits" Alsviķu pagasta "Strautiņos" noslēdza 12 dienu pamieru ar Latvijas PSR NKVD Bandītisma apkarošanas nodaļas priekšnieku apakšpulkvedi Alekseju Korņejevu. Pārrunu laikā nacionālie partizāni izvirzīja vairākas politiskas prasības saistībā ar Latvijas neatkarības jautājumu: nodrošināt latviešu tautai pašnoteikšanās tiesības demokrātijas garā, PSRS saimnieciskās politikas izbeigšanu Latvijā, izsūtīto un arestēto Latvijas iedzīvotāju atgriešanos Latvijā, kā arī demokrātiskas vēlēšanas.

Pēc Pētera Supes nāves 1946. gadā viņu ievēlēja par LNPA nodaļas komandieri. 1946. gada jūlijā viņam izdevās panākt Kārļa Rusova ("Salnas") vadītās Centrālvidzemes partizānu grupas pievienošanos LNPA.
Ievērojamākais A. Circāna rakstu darbs bija LNPA memorands Latvijas PSR varas iestādēm ar prasību nekavējoties beigt izsūtīšanu teroru, laupīšanas u.c. despotiskas darbības pret civiliedzīvotājiem, no Latvijas evakuēt Sarkanās armijas, NKVD daļas, veikt brīvu tautas nobalsošanu par to, vai Latvija paliek vai nepaliek PSRS sastāvā. Dokumentā bija atsauces uz ANO dokumentiem un starptautisko cilvēktiesību deklarāciju.

1947. gada 7. jūlijā Gatartas pagastā pie "Kaimiņu" mājām notika bruņota sadursme ar VDK nodaļu. Izlietojis visu munīciju un sapratis, ka nonāks gūstā, Antons Circāns nošāvās vai arī krita no čekistu lodes. Viņa līķis vairākas dienas gulēja Jaunpiebalgas pagasta izpildkomitejas pagalmā, līdz tika aprakts Abrupes gravā aiz tās.

Atsauces
--------

1. ↑  „Mit Lettland leben — mit Lettland sterben". Der SS-Jagdverband Ost — Unternehmen „Wildkatze" und die Vorbereitungen von antisowjetischen Partisanen in Lettland (1944—1945) Björn M. Felder. Zeitschrift für Ostmitteleuropa-Forschung 54 (2005) (vāciski)
2. ↑  enciklopedija.lv
3. ↑  Nacionālais partizāns Antons Circāns Baiba Logina "Piebaldzēniem", 2002. gada aprīlī