recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Krūmu suns** (*Speothos venaticus*) ir suņu dzimtas plēsējs. Tā ir **krūmu suņu ģints** (*Speothos*) vienīgā izdzīvojusī suga. Ir zināms, ka krūmu suņu ģintī bija vēl viena suga, kas mūsdienās ir izmirusi — *Speothos pacivorus*.

Tas ir sastopams Dienvidamerikā un Centrālajā Amerikā, tādās valstīs kā Panama, Kolumbija, Venecuēla, Bolīvija, Peru (uz rietumiem no Andiem), Ekvadora, Gajāna, Paragvaja, Argentīnas ziemeļaustrumi un Brazīlija. Lai arī teritorija ir liela, tas ir ļoti rets dzīvnieks.

Spāņvalodīgajās valstīs krūmu suni sauc arī par **etiķa suni** (*perro vinagre*) jeb **etiķa zorro** (*zorro vinagre*) , kā arī par **ūdens suni** (*perro de agua*) un **krūmu suni** (*perro de monte*). Spāņu valodā "lapsa" ir "zorro".

Izskats
-------

Krūmu suns ar kucēniem
Krūmu suņa ķermeņa garums ir 55—75 cm, astes garums 13 cm, svars 5—7 kg. Krūmu suņa kājas un purns ir relatīvi īsi salīdzinot ar citiem suņu cilts dzīvniekiem. Tā augstums skaustā ir 25—30 cm.
Krūmu sunim ir mīksts, pagarš, rudi brūns kažoks, tā galva, kakla augšpuse, mugura un kuplā, bet īsā aste ir iesarkani ruda. Vēders, pakakle, zods ir tumšāks par muguru, dažreiz pakakle ir muguras krāsā. Astes gals un kājas ir tumši brūnas vai melnas.

Krūmu suņa dzerokļi tāpat kā hiēnsuņiem un sarkanajiem suņiem ir veidoti tādā veidā, lai lielā ātrumā un daudzumā varētu sagrauzt kaulus. Krūmu sunim tāpat kā īsausu zorro starp pirkstiem ir peldplēves, tādēļ tie ir labi peldētāji. Tie var arī nirt un peldēt zem ūdens. Krūmu suņiem ir vāja redze.

Ieradumi
--------

Krūmu suns medī dienas laikā, tam patīk mitras pļavas un tropu lietus meži. Tas visbiežāk medī līdzenumu pakas (*Cuniculus paca*), kas ir palieli grauzēji, sarkanos akuči (*Myoprocta acouchis*) un agutus (*Agouti*). Lai arī reizēm krūmu suns medī vienatnē, tas parasti medī barā, kas sastāv no 10—12 suņiem. Tādā veidā tie kopīgi var nomedīt lielākus dzīvniekus, kā kapibaras un nandu. Krūmu suņi ir vissabiedriskākie Dienvidamerikas suņu dzimtas pārstāvji. Savā starpā tie visu laiku sasmilkstās.

Krūmu suns, midzeņa iekārtošanai, izmanto dabiskas alas un padziļinājumus. Grūsnības periods ilgst 63 dienas, parasti piedzimst līdz 6 tumši pelēkiem kucēniem. Māte mazuļus zīda apmēram 8 nedēļas. Pieaudzis krūmu suns ir apmēram viena gada vecumā. Tas dzīvo līdz 10 gadiem.

Sistemātika
-----------

Krūmu sunim (*Speothos venaticus*) ir 3 pasugas:

* *Speothos venaticus panamensis* — sastopams Panamā.
* *Speothos venaticus venaticus* — sastopams Ekvadorā, Kolumbijā, Venecuēlā, Surinamē, Gvinejā, Brazīlijā, Peru, Paragvajā, Argentīnā un Bolīvijā.
* *Speothos venaticus wingei* — sastopams Brazīlijas dienvidaustrumos.

Atsauces
--------

1. 1 2  Speothos venaticus (Bush Dog, Savannah Dog, Vinegar Dog)[novecojusi saite]
2. 1 2 3 4 5 6  ADW: Speothos venaticus: Information
3. ↑  Macdonald, D. (1984). The Encyclopedia of Mammals. New York: Facts on File. pp. 31. ISBN 0-87196-871-1.
4. ↑  «Mammal Species of the World - Browse: venaticus». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 4. jūnijā. Skatīts: 2009. gada 3. martā.

Ārējās saites
-------------

* 
* 
* 
*
**Elrejs Borge Jepesens** (*Elrey Borge Jeppesen*; dzimis 1907. gada 28. janvārī Leikčārlzā, Luiziānā, ASV, miris 1996. gada 29. novembrī), saukts arī **Kapteinis Džeps** (*Captain Jepp*), bija dāņu izcelsmes amerikāņu lidotājs, viens no aeronavigācijas pamatlicējiem — izstrādājis rokasgrāmatas un kartes, kas ļāva pilotiem veikt drošākus lidojumus.

Biogrāfija
----------

Dzimis Leikčārlzā, Luiziānā, izaudzis Oregonā. Jau kopš bērnības bijis apsēsts ar lidošanu. 14 gadu vecumā pirmoreiz lidojis ar ceļojošā gaisa cirka lidmašīnu *Curtiss JN-4* desmit minūtes par 4 dolāriem.

18 gadu vecumā pievienojies Teksa Renkina lidojošajam cirkam par palīgstrādnieku, kur arī iemācījies pilotēt lidmašīnu jau pēc 2 stundu un 15 minūšu mācību lidojuma. Vēlākajos gados strādājis par aerofotogrāfu. 1928. gadā, kad ASV valdība ieviesa pilotu licences, Jepesens saņēma Oregonas licenci ar Nr. 27, ko bija parakstījis pats Orvils Raits. 1930. gadā viņš pievienojās *Boeing Air Transport* kā aviopasta pārvadātājs.

Tajā laikā lidaparātu piloti orientējās pēc *Rand McNally* autoceļu kartēm, dzelzceļa līnijām un ievērojamiem objektiem maršrutā, lidojot 50—300 pēdu augstumā. Jepesens sāka par 10 centiem pirktā piezīmju grāmatiņā fiksēt detālus norādījumus par saviem regulārajiem maršrutiem. Viņš mērīja kalnu augstumus un vāca to fermeru telefonu numurus, kas piekrita sniegt laika novērojumus maršrutā. Viņa piezīmes kļuva slavenas, un viņš to kopijas iedeva vairākiem saviem paziņām pilotiem. Kad pieprasījums pēc šādas informācijas pieauga, Jepesens nodibināja firmu *Jeppesen & Co* ar ofisu Soltleiksitijā un pārdeva sevis savāktās informācijas kopijas par 10 ASV dolāriem gabalā, piesaistot informācijas vākšanā arī citus pilotus.

1941. gadā Jepesens pārcēla kompānijas galveno ofisu uz Denveru Kolorādo štatā. 1947. gadā Jepesens kopīgi ar ASV Civilās Aviācijas pārvaldi izstrādāja instrumentālo lidojumu standartu un nodibināja Nacionālo Lidojumu datu centru. 1957. gadā Jepesena kompānija paplašināja savu darbību uz Eiropu, atverot ofisu Frankfurtē. 1961. gadā Jepesena kompāniju nopirka *Times-Mirror Company*, bet pats Jepesens palika tās vadībā. Miris 1996. gadā Arapaho, ASV.

Atsauces
--------

1. ↑  The early adventures of Captain Jepp
2. ↑  «ELREY BORGE JEPPESEN». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 30. martā. Skatīts: 2014. gada 10. oktobrī.
3. ↑  Elrey Borge Jeppesen

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Elrejs Jepesens***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 71221481
* LCCN: no2008182088
* ISNI: 0000 0000 4745 350X

 |

 |
|  |
| --- |
| 

 |

**Bērda rags** (angļu: *Cape Bird*) ir Rosa salas galējais ziemeļu punkts. Atklāja britu polārpētnieka Džeimsa Rosa ekspedīcija 1841. gadā un nosauca ekspedīcijas kuģa *"Erebus"* leitnanta Edvarda Bērda (*Edward J. Bird*) vārdā.[1] Pēc Bērda raga ir nosaukts apdzisušais vulkāns Bērda kalns, kas atrodas ap 11 km uz dienvidiem no raga. Austrumos no raga atrodas Luisa līcis, rietumos — Makmerdo šaurums.

10 km uz dienvidrietumiem no Bērda raga atrodas Jaunzēlandiešu vasaras polārstacija Keipbērda (*Cape Bird Hut*) ar 85 m² lielu 8 cilvēkiem paredzētu mājiņu.[2][3]

Atsauces
--------

1. ↑  Antarctica feature detail
2. ↑  An Alternate Energy Proposal For Cape Bird Antarctic Research Station
3. ↑  «Cape Bird». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 22. maijā. Skatīts: 2010. gada 22. februārī.

Koordinātas: 77°9′45″S 166°41′45″E﻿ / ﻿77.16250°S 166.69583°E﻿ / -77.16250; 166.69583

Ārējās saites
-------------

* 20. gadsimta sākuma fotogrāfija
**Laimutis Šolis** (lietuviešu: *Laimutis Šolys*; dzimis 1961. gadā) ir Lietuvas šahists.

Biogrāfija
----------

1985. gadā absolvējis Maskavas Valsts Centrālo fiziskās kultūras institūtu. Ieguvis šaha trenera kvalifikāciju. No 1985. gada līdz 1992. gadam strādājis Ķēdaiņu šaha skolā. 2010. gadā bijis Lietuvas sieviešu izlases treneris Pasaules šaha olimpiādē. No 2010. gada strādā Kauņas šaha skolā par treneri. Pazīstamākais no viņa audzēkņiem ir Lietuvas šaha meistars Toms Laurušs.

2009. un 2014. gadā pārstāvējis Lietuvas klubus Eiropas klubu komandu čempionātos. 2007. gadā Starptautiskā šaha federācija viņam piešķīrusi FIDE meistara (FM) nosaukumu. 2014. gadā Lietuvas izlases sastāvā uzvarējis Eiropas senioru komandu šaha čempionātā.

Piedalījies 2009. gada Latvijas šaha čempionātā atpūtas bāzē "Mežezers" Pļaviņu novadā, kur ieņēmis 20. vietu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Kėdainietis šachmatininkas – pasaulio čempionas». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 1. martā. Skatīts: 2015. gada 29. oktobrī.

Ārējās saites
-------------

* Laimutis Šolis šahista profils vietnē fide.com
* Laimutis Šolis šahista profils vietnē chessgames.com
* Laimutis Šolis šahista profils vietnē 365chess.com
* Laimutis Šolis[novecojusi saite] šahista profils vietnē chesstempo.com
* Laimutis Šolis šahista profils vietnē olimpbase.org (Eiropas klubu komandu čempionāti)
**Elsvērta kalni** (angļu: *Ellsworth Mountains*) ir ap 360 km garš kalnu masīvs Antarktīdā. Atrodas Elsvērta Zemē Ronnes šelfa ledāja rietumu krastā Rietumantarktīdas ledus vairoga malā. Sastāv no divām galvenajām grēdām — Sentinela grēdas ziemeļos un Heritidža grēdas dienvidos, kuras atdala Minesotas glečers. Sentinelas grēdā paceļas kontinenta augstākā virsotne — 4892 m augstais Vinsona masīvs.

Kalnus 1935. gada 23. novembrī transantarktiskā pārlidojuma laikā atklāja amerikāņu polārpētnieks Linkolns Elsvērts un nomaļo grēdu aprakstoši nosauca par Sentinela grēdu — ‘Sardzes grēda’. 1958.—1966. gados tika noskaidrots, ka kalnu sistēma sastāv no divām atsevišķām grēdām un Sentinelas grēdas nosaukums tika atstāts tās ziemeļu daļai, kalnu masīvam piešķirot atklājēja vārdu.

Elsvērta kalnu dienvidos dažādos laika posmos darbojušās vairākas sezonālas polārstacijas un nometnes: Čīles Antoniouneeusgana (kopš 1997. gada) un Arturoparodi (1999), kā arī privātās Petriothilsa (1996) un Jūnionglečera (2010).

Kartes
------

* 
* 
* 
*

Atsauces
--------

1. ↑  SCAR Composite Gazetteer. Pensacola Mountains
2. ↑  ASV Ģeoloģijas dienesta Ģeogrāfisko nosaukumu informācijas sistēma *(USGS GNIS)*: Elsvērta kalni

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 238454256
* LCCN: sh89006754
* GND: 4247053-5

 |

 |
Terpentīna pudeles, ko izmanto krāsas šķīdināšanai
**Šķīdinātājs** ir šķidra viela, kas izšķīdina citu cietu, šķidru vai gāzveida vielu, veidojot šķīdumu, kura koncentrācija ir atkarīga no vielas šķīdības norādītajā temperatūrā. Organiskos šķīdinātājus izmanto, piemēram, sausajā tīrīšanā (piemēram, tetrahloretilēnu), kā krāsas šķīdinātāju (piemēram, toluols, terpentīns), nagu lakas noņēmēju un līmes šķīdinātāju (acetons, metilacetāts, etilacetāts), traipu noņēmēju (heksāns, petrolēteris), mazgāšanas līdzekli (citrusaugu terpēni), smaržās (etanols), un ķīmiskajā sintēzē. Neorganiskos šķīdinātājus (izņemot ūdeni) parasti izmanto tikai ķīmijas pētniecībā un dažos tehnoloģiskos procesos.

Iedalījums
----------

Šķīdinātājus iedala arī polārajos un nepolārajos šķīdinātājos. Tos iedala arī pēc viršanas temperatūrām:

* Zema: zem 100 °C (Ūdens viršanas temperatūra)
* Vidēja: 100 °C—150 °C
* Augsta: virs 150 °C

Bīstamība
---------

Šķīdinātāji, tāpat, kā citas vielas mēdz būt indīgi, kancerogēni, viegli uzliesmojoši, kodīgi un ētera tipa šķīdinātāji, kas veci un sastāvējuši, arī sprādzienbīstami, jo skābekļa, piemaisījumu un gaismas ietekmē var veidot ēteru peroksīdus, kas ir sprāgstvielas. Tādēļ veca, gaismā stāvējuša ētera destilācija var būt bīstama.

Skatīt arī
----------

* Acetons
* Terpentīns
* Toluols
* Ūdens

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4036160-3
* NDL: 00574251

 |

 |
**Skaumenakīdas** (*Scaumenaciidae*) ir izmirušu dipterīdveidīgo zivju dzimta no divējādelpojošo zivju virskārtas. Dzimtu 1940. gadā izdalīja krievu ihtiologs Ļevs Bergs. Zivis bija izplatītas augšdevona laikā Ziemeļamerikā. Tipveida ģints ir *Scaumenacia* Traquair, 1893. Bez šīs ģints reizēm dzimtā nosacīti ieskaita *Oervigia* Lehman 1959 ģinti. Beidzamā laikā bieži vien *Scaumenacia* ģinti nosacīti vai tieši ieskaita *Phaneropleuridae* dzimtā.

Morfoloģija
-----------

Galvai bedrīšu līnijas ir dziļas. Uz pterigoīdiem un *praearticularia* zobu plātnes ir ar paugurainiem ķīļiem, kas radiāli atiet no viena (iekšējā) stūra. Galvas vairogu veido divas *frontalia*, un divas *postrostralia medialia*.

Zivīm ir divas muguras spuras, kas nesaplūst kopā. Otrā muguras spura nesaskaras ar astes spuru. Astes spura ir heterocerkāla. Priekšējā muguras spura ir bez iekšējā skeleta. Anālā spura ir ar koncentrētu iekšējo skeletu. Tā ir neliela un mēreni norobežota no astes spuras. Ass skelets ir stipri pārkaulots. Neirālie un hemālie izaugumi saplūst ar to lokiem. Zvīņas brīvajā daļā ir ornamentētas.

Atsauces
--------

1. ↑  Д. В. Обручев, Основы палеонтологии (Бесчелюстные, рыбы), издательство "Наука", Москва, 1964. г. 310. lpp.
Viens no skarlatīnas simptomiem - koši sarkana mēle ar baltu pārklājumu pie pamatnes.
**Skarlatīna** jeb **šarlaks** ir A grupas streptokoku izraisīta infekcijas slimība, ko parasti pavada iekaisis kakls vai, retāk, citas streptokoku infekcijas. Slimības raksturīgākie simptomi ir iekaisis kakls, drudzis, izsitumi augšējā ķermeņa daļā, kas var izplatīties gandrīz pa visu ķermeni, kā arī raksturīga sasārtusi seja, izņemot laukumu ap muti.

Vēsture
-------

Daudzos romānos, kuros attēlota dzīve pirms deviņpadsmitā gadsimta, šarlaks attēlots kā akūta slimība ar mēnešiem ilgu atlabšanas laiku pēc izslimošanas. Šis garais atveseļošanās periods varētu būt saistīts ar komplikācijām, piemēram, locītavu reimatismu.

Arī, pirms nebija izpētīts streptokoku izplatīšanās veids, šarlaka slimnieka personiskās mantas mēdza sadedzināt vai kā citādi iznīcināt, lai neļautu slimībai izplatīties tālāk.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Skarlatīna***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85118023
* GND: 4395395-5
* BNF: cb124935243 (data)
* NDL: 00572113
* NKC: ph915571

 |

 |
Skansena funikuliera vagons.
Apmaiņas punkts.
**Skansena kalnu vilcieniņš** ir kalnu vilciens — funikulieris, kas atrodas Skansena muzeja teritorijā Jūrgordenā, Stokholmā.

Funikulieris kursē līnijā pa Skansena kalnu, bez starppieturām ar galapunktiem Hazēliusa vārti un Bolnēsa laukums. Funikulierim ir viens 34,67 metrus augsts ceļš, kura garums ir aptuveni 196,4 metri, bet sliežu platums ir 1000 mm. Aptuveni ceļa vidū atrodas funikuliera vagonu, kas brauc no pretējām pusēm, apmaiņas punkts, kurā ir divi ceļi. Satiksmi nodrošina divi vagoni, no kuriem katrs spēj uzņemt 45 pasažierus. Brauciens vienā virzienā ilgst 90 sekundes. Maksimālais funikuliera ātrums ir 2,5 metri sekundē, bet maksimālais slīpums - 24,7%.

Funikulieri uzcēla šveiciešu firma "Von Roll" 1897. gadā un atklāja šī paša gada 21. jūlijā, pirms Starptautiskās mākslas un rūpniecības izstādes. 1959. gadā funikuliera satiksme tika slēgta, pēc tam atjaunota 1973. gada 18. aprīlī un turpina darboties līdz mūsu dienām.

Ārējās saites
-------------

* www.funiculars.net
* www.funiculars.net

Atsauces
--------

1. 1 2  Funiculars.net - Skansens Bergbana (I), Stockholm (SE)
2. ↑  Funiculars.net - Skansens Bergbana (II), Stockholm (SE)
**Ēriks Upenieks** (dzimis 1979. gada 2. augustā Dobelē) ir latviešu ģitārists, kontrabasists, diriģents un mūzikas pedagogs.

Dzīvesgājums
------------

Upenieks dzimis 1979. gada 2. augustā Dobelē. 1999. gadā beidzis Jelgavas mūzikas koledžu kontrabasa, orķestra diriģenta un mūzikas pedagoga specialitātē. Mūziķa karjeru sācis, spēlējot Jelgavas Bigbendā, kā arī Normunda Rutuļa pavadošajā ansamblī. 2000. gadā pārcelies uz dzīvi Rīgā, un kā ģitārists spēlējis neskaitāmos projektos un grupās.

Savu solo programmu sācis rakstīt 2015. gada rudenī, bet koncertēt ar to sāka 2016. gada pavasarī. Kā mūziķis piedalījies aptuveni 20 CD albumu ierakstos. Kā studijas mūziķis piedalījies vairāk kā 300 skaņdarbu ierakstos. Kā skaņu ierakstu režisors strādājis Rodrigo Fomina studijā, Ērika Stendzinieka reklāmas studijā, kā arī savā EU Studio ierakstu studijā.

Ierakstījis 2 solo albumus — "Visuma Skaņa" un "Vakara Valsītis". Joprojām muzicē dažādos džeza un populārās mūzikas projektos, kā arī pastāvīgs *Bague Duo* dueta dalībnieks.

Privātā dzīve
-------------

Ēriks Upenieks 2017. gadā aprecējās ar Gintu Upenieci (Ceru) Kuldīgas baznīcā pie sabiedrībā zināmā mācītāja Mārtiņa Burke Burkevica, vedēji pārim bija mūziķi Kristaps un Ginta Krievkalni. 2017. gada aprīlī sagaidīja savu pirmdzimto meitiņu.

Solo albumi
-----------

* "Visuma Skaņa "(CD 2016)
* "Vakara Valsītis "(CD 2017)
* "Bague duo" (CD 2017, sadarbībā ar Aivaru Hermani)
|  |
| --- |
| 

 |

**Maka Robertsona Zeme** (angļu: *Mac Robertson Land*) ir dabas apgabals Austrumantarktīdā, Indijas okeāna krastā. Formāli tā ir Austrālijas Antarktiskās teritorijas daļa. Austrumos tā robežojas ar Princeses Elizabetes Zemi un Eimerija šelfa ledāju, rietumos — ar Enderbiju Zemi. Piekraste nosacīti ir sadalīta sekojošos sektoros:

* Larsa Kristensena krasts: 66°54'E līdz 71°00'E
* Mosona krasts: 59°34'E līdz 66°54'E

Iekšzemē lielu daļu teritorijas zemes austrumos aizņem Prinča Čārlza kalni. Piekrastes daļā ir vairākas nelielas kalnu grēdas un nunataki, ievērojamākā no kurām ir Framnēsa kalni.

Apvidu no 1929. līdz 1931. gadam apsekoja un pētīja BANZARE ekspedīcija, un nosauca to ekspedīcijas aizbildņa sera Makfersona Robertsona *(Sir Macpherson Robertson)* vārdā.

Maka Robertsona Zemē atrodas vairākas polārstacijas, lielākās no kurām ir vissezonas Mosona (Austrālija) un vasaras stacija Sojuza (Krievija).

Atsauces
--------

1. ↑  ASV Ģeoloģijas dienesta Ģeogrāfisko nosaukumu informācijas sistēma *(USGS GNIS)*: Maka Robertsona Zeme

Ārējās saites
-------------

* Mac. Robertson Land
**Maka Purcheladze** (gruzīnu: მაკა ფურცელაძე; dzimusi 1988. gada 18. februārī) ir Gruzijas starptautiskā lielmeistare šahā (2005).

Biogrāfija
----------

No 1997. līdz 2006. gadam vairākkārt pārstāvējusi Gruziju Pasaules un Eiropas jauniešu šaha čempionātos, kuros izcīnījusi piecas medaļas: zelta (2005. gadā Pasaules jauniešu šaha čempionātā U18 meiteņu vecuma grupā), 2 sudraba (2003. gadā Eiropas jauniešu šaha čempionātā U16 meiteņu vecuma grupā un 2005. gadā Eiropas jauniešu šaha čempionātā U18 meiteņu vecuma grupā) un 2 bronzas (2004. gadā Pasaules jauniešu šaha čempionātā U16 meiteņu vecuma grupā un 2004. gadā Eiropas jauniešu šaha čempionātā U16 meiteņu vecuma grupā).
2005. gadā kopā ar Sopiko Huhašvili dalījusi pirmo vietu Gruzijas junioru šaha čempionātā U20 meiteņu vecuma grupā. 2006. gadā kopā ar Lelu Džavahišvili un Maiju Lomineišvili dalījusi trešo vietu Gruzijas sieviešu šaha čempionātā aiz uzvarētājām Nino Hurcidzes un Nanas Dzagnidzes.

Četras reizes piedalījusies Eiropas individuālajā šaha čempionātā sievietēm (2005, 2010-2011, 2013), kuros labāko rezultātu sasniegusi 2005. gadā Kišiņevā, kad ieņēmusi 16. vietu un kvalificējusies Pasaules šaha čempionātam sievietēm.

Piedalījusies 2006. gada Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas Jekaterinburgā, kurā 1. kārtā zaudējusi Alisai Gaļļamovai.. 

Par panākumiem turnīros FIDE 2005. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās lielmeistares (WGM) un vīriešu starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  «OlimpBase :: European Women's Individual Chess Championship :: Purtseladze, Maka». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 6. decembrī. Skatīts: 2018. gada 16. novembrī.
2. ↑  2006 FIDE Knockout Matches

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Bolsēnas ezers** (itāļu: *Lago di Bolsena*) ir krāterezers Itālijas centrālajā daļā, Lacio reģionā. Ezeram ovāla, tipiska krāterezeru forma. Ūdens apmaiņas periods — 120,6 gadi. Ūdens ļoti dzidrs. Populārs tūrisma objekts.

Vēsture
-------

Saulriets Bolsēnas ezerā
Izveidojies pirms aptuveni 370 000 gadiem, iebrūkot Vulsīni vulkāniskā kompleksa kalderai. Romiešu vēsturnieki piemin, ka Vulsīni bijis aktīvs vēl 104. gadā p.m.ē. taču kopš tā laika šis vulkāns ir snaudošs. Abas salas ezera dienvidu daļā radušās no vulkāna izvirdumiem, kas notikuši jau pēc kalderas iebrukuma. Ezera nosaukums ir pārveidots romiešu *Lacus Volsinii*. Šis nosaukums savukārt cēlies no etrusku vietvārda *Velzna*, kā sauca pēdējo romiešu neieņemto etrusku pilsētu. 264. gadā p.m.ē. pilsētu ieņēma, tās iedzīvotājus izsūtīja un pilsētu iznīcināja tik pilnīgi, ka tās atrašanās vieta vairs nav zināma.

Vienu trešo daļu ezera baznīcai dāvinājusi Orvjeto Alberiči ģimene. Par šo dāvanu Alberiči ģimene trīs reizes gadā no Orvjeto bīskapa saņem 5,5 kg labākās ezerā noķertās zivis.

1990. gados tika pieņemti stingri ierobežojumi ezera krastu apbūvēšanai, savukārt pieeja ezeram gandrīz visur ir brīva.

Ezera salas
-----------

### Bisentīna

Bisentīnas sala
Bisentīnas salas (*Bisentina*) platība ir 17 ha, lielākā ezera sala. Interesants tūrisma objekts, pieejama ar prāmi. Uz salas aug pirmatnējs mūžzaļu ozolu mežs, taču šeit ir arī iekopti skaisti dārzi un parki, arhitektūras un kultūrvēstures pieminekļi. Uz salas atrodas vairākas vērtīgas baznīcas, templis, 5. gadsimta kapela un *Malta dei Papi* — mūža cietums zaimošanā apvainotiem garīdzniekiem, kas sastāv no mazas, gandrīz tumšas alas, kuru izgaismo tikai šaura ieeja 20 metrus augstāk. 9. gadsimtā sala kalpoja kā vietējo iedzīvotāju patvērums no saracēņiem.

### Martāna

Martānas sala (*Martana*) reiz kalpoja kā kristiešu relikviju glabātuve barbaru iebrukumu laikā. Tagad sala ir privātīpašums un parastiem tūristiem nepieejama.

Ārējās saites
-------------

* Bolsēnas ezera mājaslapa
* Bolsēnas ezera mājaslapa (cita)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 241451857
* LCCN: sh93008660
* GND: 4087986-0
* SUDOC: 066838436

 |

 |
**Elvis Mihaiļenko** (dzimis 1976. gada 13. septembrī Jūrmalā) ir profesionāls bokseris no Latvijas, pirmais Latvijas čempions profesionālajā boksā (izcīnīja titulu 2004. gada 16. septembrī Ķīpsalā, Rīgā). Pirmais no Latvijas bokseriem, kurš izcīnījis kādu no prestižākajiem tituliem profesionālajā boksā: 2002. gada 3. oktobrī Madridē WBA Intercontinental, 12 raundos pēc punktiem pieveicot Spāniju pārstāvošo Rumānijas čigānu, Alehandro Lakatosu (*Alejandro Lakatos*). Šī uzvara ierindoja Elvi Eiropas un pasaules reitingu spēcīgāko pussmagsvaru desmitniekā. Kā arī divkārtējais Eiropas Savienības (EBU-EU) čempions, 2004. gada 11. jūnijā Kopenhāgenā atņēma titulu Zviedrijas bokserim Džovanni Alvarezam (*Giovanni Alvarez*), bet 2005. gada 12. martā aizstāvēja to pret Vācijas sportistu Kaju Kurcavu (*Kai Kurzawa*), Cvikavā, Vācijā.

Cīnījās pussmagajā svara kategorijā līdz 79,4 kg. Ringā aizvadīja 20 cīņas, kurās guva 18 uzvaras, 1 zaudējumu, 1 neizšķirtu.

Profesionālo karjeru aizvadīja Londonā (*Peacock Promotion*) un Hamburgā (*Universum-Box Promotion*). Aizvadījis kopējas treniņnometnes ar izciliem bokseriem. Vairākkārt aizvadījis treniņcīņas ar tādiem slaveniem pasaules čempioniem kā velsieti Džo Kalzagi (*Joe Calzaghe*), dāni Mikelu Kesleru (*Mikkel Kessler*), ungāru Žoltu Erdei (*Zsolt Erdei*), horvātu Stipi Drevsu (*Stipe Drews*), angli Deividu Heju (*David Haye*).

Amatieros izcīnīja Latvijas čempiona nosaukumu 1997. gadā pussmagajā svarā (81 kg), kā arī kļuva par Eiropas kikboksa čempionu 1998. gadā un divkārtējo Latvijas čempionu (1998. 1999.). Viņa treneris, starptautiskās klases sporta meistars, 1965. gada Eiropas čempions, Andrejs Dolgovs. Pārstāvēja Rīgas Tehniskās universitātes boksa klubu un Budo cīņu centru.

Pieturējās pie agresīvas uzbrūkošas taktikas, piespiežot pretiniekus atkāpties, vai cīnīties tūvcīņā, ļoti bieži un aktīvi izdarīja sitienus ar priekšējo kreiso roku.

2008. gadā pievērsās sportistu menedžmentam un cīņu šovu rīkošanai, dibināja biedrību ***Fighter Elvis Promotion***.
Ir absolvējis Ekonomikas un Kultūras Augstskolu (EKA), pēc izglītības angļu valodas tulks.

Pašreiz ir treneris, kā arī komentē boksa pārraides Viasat Sport Baltic kanālā.

Tituli profesionālajā boksā
---------------------------

* EBU-EU (European Union) (2004—2005)
* Latvijas čempions (2004)
* WBA Intercontinental (2002)
* WBF European (2001)

Atsauces un piezīmes
--------------------

1. ↑  Elvis Mihaiļenko — Eiropas boksa zvaigzne
2. 1 2 3  Iespējams nav pareizi atveidots šī sportista vārds. Skatīt spāņu īpašvārdu atveidošanu
3. ↑  Zaldāts kļūst par komandieri

Ārējās saites
-------------

* *BoxRec* profils (angliski)
* Agrākā vietne
* Personiskais kanāls *YouTube*
Ropažu iela pie Čiekurkalna tirgus.
**Čiekurkalna tirgus** ir viens no Rīgas tirgiem, kas atrodas Ropažu ielā Vidzemes priekšpilsētas Teikas apkaimē.

Vēsture
-------

Tirgu izveidoja 1951. gadā aiz divām veikalu ēkām Ropažu ielā 62 un 70. 1980. gados tirgū bija iespējams iegādāties arī dzīvniekus, bet pēc Latvijas neatkarības atgūšanas 1990. gadu sākumā izveidojās rūpniecības preču brīvais tirgus. 1994. gadā Čiekurkalna tirgu pārņēma a/s "Čiekurkalns". 1998. gadā teritorijai piešķīra tirgus statusu.

2022. gada 14. decembrī ar Rīgas domes lēmumu Čiekurkalna tirgum atcēla tirgus statusu.

Atsauces
--------

1. ↑  citariga.lv
2. ↑  «Čiekurkalna tirgum atceļ tirgus statusu». TVNET. LETA. 2022. gada 14. decembrī.

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Rīgas tirgi |
| --- |
|  |
| 
* Āgenskalna tirgus
* Centrāltirgus
* Kalnciema kvartāls
* Mežciema tirgus
* Vidzemes tirgus

 |
|  |
| Bijušie tirgi | 
* Aleksandra tirgus
* Berga bazārs
* Čiekurkalna tirgus
* Daugavmalas tirgus
* Juglas tirgus
* Ķengaraga tirgus
* Purvciema tirgus
* Rātslaukums
* Rumbulas tirgus
* Zolitūdes tirgus

 |

 |
**Aleksandrs Priede** (dzimis 1907. gada 13. augustā, miris 1978. gada 3. augustā) bija Latvijas futbolists. Trīskārtējs Latvijas meistars futbolā RFK sastāvā, 15 reizes spēlējis Latvijas izlasē

Futbola karjera
---------------

Aleksandrs Priede, tāpat kā viņa brālis Ādolfs futbolista gaitas sāka sociāldemokrātu futbola paspārnē, 1927. gadā Rīgas Centra komandas sastāvā kļūstot par strādnieku sacensību uzvarētājiem. 1927. gada vasarā SSS sastādītās komandas sastāvā piedalījās spēlēs pret PSRS izlasi.1928 .gadā A. Priede un vēl viens vēlākais Latvijas izlases futbolists Augusts Baraks pārgāja uz pilsonisko sportu, pievienojoties Rīgas ASK komandai.

Kā ASK spēlētājs Aleksandrs Priede 1929. gadā debitēja Latvijas izlases sastāvā un jau 2. spēlē - Baltijas kausa sacensībā pret Igauniju atzīmējās ar vārtu guvumu. 1930. gadā Aleksandrs Priede pārgāja uz spēcīgo RFK komandu un tās sastāvā 3 reizes (1930, 1931, 1934) izcīnīja Latvijas meistartitulu. 1935. gadā Priede atkal atgriezās ASK rindās  un par saviem sasniegumiem, pārstāvot Latvijas izlasi, saņēma LFS Lielo nozīmi, taču savā otrajā uznācienā armijnieku rindās viņš vairs tik veiksmīgs nebija, un 1936. gadā pie spēlēšanas Virslīgas spēlēs vairs netika. Latvijas neatkarības pēdējos gados Aleksandrs Priede spēlēja zemākās Rīgas līgās RPDS (tramvaja darbinieku) komandas sastāvā, liekot nopietnām sportiskajām gaitām punktu sirds problēmu dēļ.

Vēlākos gados strādājis, remontējot dzīvokļus, bet 1963. gadā pārcēlies dzīvot uz Lēdurgu, kur aizvadījis sava mūža pēdējos gadus. Apglabāts Lēdurgas kapos.

Apbalvojumi
-----------

* Latvijas Virslīga: 1930, 1931, 1934 (RFK)

Atsauces
--------

1. ↑  «Rīgas Centrs - Latvijas meistars». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 28. aprīlī. Skatīts: 2015. gada 11. februārī.
2. ↑  «SSSR reprezentējošā - Latvijas SSS kombinētā 5:1». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 28. aprīlī. Skatīts: 2015. gada 11. februārī.
3. ↑  «Skandāls pilsoņu sportā». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 28. aprīlī. Skatīts: 2015. gada 11. februārī.
4. ↑  «Sporta pasaule». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 28. aprīlī. Skatīts: 2015. gada 11. februārī.
5. ↑  «LFS Lielās nozīmes laureāti». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 28. aprīlī. Skatīts: 2015. gada 11. februārī.
**Karalienes Elizabetes Zeme** (angļu: *Queen Elizabeth Land*) ir apgabals Britu Antarktiskās teritorijas dienvidos, Antarktīdā uz Austrumantarktīdas un Rietumantarktīdas robežas. Aizņem sektoru no Ronnes un Filhnera šelfa ledājiem ziemeļos līdz Dienvidpolam. Ziemeļaustrumos robežojas ar Kotsu Zemi, rietumos un ziemeļrietumos — ar Elsvērta Zemi un Mērijas Bērdas Zemi. Lielāko daļu teritorijas aizņem Polārais plato un Rietumantarktīdas ledus vairogs, bet teritorijas vidusdaļu — Pensakolas kalni.

Līdz tam vārdā nenosauktai 437 000 km² lielai Antarktīdas teritorijas daļai nosaukums tika piešķirts 2012. gada 18. decembrī, "kā pienācīga cieņa Viņas Majestātes valdīšanas dimanta jubilejas gadā". Nosaukumu piešķīra Britu Ārlietu ministrija, attiecinot to uz tās pārvaldījumā esošās Britu Antarktiskās teritorijas dienvidu daļu.

Atsauces
--------

1. ↑  «UK to name part of Antarctica Queen Elizabeth Land». *BBC News*. BBC. 2012. gada 18. decembris. Skatīts: 2012. gada 18. decembris.

Skatīt arī
----------

* Princeses Elizabetes Zeme
**Karalienes Elizabetes salas** (angļu: *Queen Elizabeth Islands*) ir Kanādai piederoša mazapdzīvotu salu grupa Kanādas Arktiskajā arhipelāgā. Administratīvi pieder Nunavutas teritorijas Kikiktālukas reģionam un Ziemeļrietumu Teritoriju Inuvikas reģionam. Salās ir ap 14 % no pasaules ledājiem ārpus Antarktīdas un Grenlandes. Vienīgās pastāvīgi apdzīvotās vietas ir Rezolūta, Grisfjorda un Alerta, kā arī vairākas polārstacijas. Līdz 1953. gadam bija zināmas kā **Perija salas** vai **Perija arhipelāgs**; pārdēvētas par godu Elizabetes II kronēšanai.

Ģeogrāfija
----------

Salas izvietojušās Kanādas Arktiskā arhipelāga ziemeļos. Arhipelāgu veido Elsmīra sala ziemeļaustrumos, Sverdrupa salas ziemeļos un Perija salas dienvidos un rietumos. No Grenlandes ziemeļrietumos tās atdala Neirsa šaurums un Smita šaurums, bet no pārējām Kanādas Arktiskā arhipelāga salām dienvidos — Perija šaurums (Maklūra šaurums, Vikonta Melvila šaurums, Barova šaurums un Lankasteras šaurums). Grupā ietilpst 34 galvenās salas un 2092 nelielas saliņas un klintis. Lielākās salas (vairāk par 5000 km²) ir Elsmīra sala, Devona, Aksela Heiberga sala, Melvila sala, Batērsta sala, Prinča Patrika sala, Elefa Ringnesa sala, Kornvolisa, Amunda Ringnesa sala, Makenzi Kinga sala. Valda arktiska tuksneša klimats ar sausu aukstu ziemu un vēsu vasaru.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 335. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Karalienes Elizabetes salas***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 315144080
* GND: 4271742-5
* SUDOC: 179261002
* NKC: ge705000

 |

 |
**Takidīns Ahmads ibn al Halīms ibn Abd al Salāms al Numairī al Harānī** (arābu: تقي الدين أحمد بن عبد الحليم بن عبد السلام النميري الحراني, dzimis 1263. gada 22. janvārī, miris 1328. gada 26. septembrī), plašāk zināms kā **Ibn Taimija** (ابن تيمية), bija islāma teologs, Hanbali jurisprudences skolas jurists un filozofs. Viņš ir sarakstījis apmēram 500 grāmatu un traktātu par dažādām tēmām, un viņa idejas mūsdienās tiek vērtētas pretrunīgi.

### Ideoloģija

Ibn Taimija dzīvoja laikā, kad islāma pasaule tika satricināta mongoļu iebrukumā no austrumiem, kam sekoja Abāsīdu kalifāta sabrukums un krustnešu agresija no rietumiem. Šī laika politiskā nestabilitātes veicināts, ibn Taimija centās izskaidrot musulmaņu valstu morālā un politiskā pagrimuma cēloņus, un uzsāka reformas, kas veicinātu atgriešanos pie tīras Korāna un sunnas reliģijas, kāda tā bija pirmo paaudžu laikā. Ibn Taimijas idejas tiek uzskatītas par pamatu modernā islāmisma un salafisma ideoloģijai.

Omeijādu mošeja Damaskā ap 1895. gadu, kur ibn Taimija izplatīja savas idejas.
* absolūta uzticēšanās Korānam un Sunnai (taslim);
* jebkāda jauninājuma (bid’a), kas neatbilst Korānam un Sunnai, kategoriskais noliegums;
* politikas, valsts un reliģijas neatdalīšana;
* konfesionālās segregācijas sekmēšana, totāla citu ticību nepieņemšana.

Ibn Taimija papildināja islāma piecus pilārus ar sesto — džihādu, kas viņam kļuva par individuālo pienākumu.

Atsauces
--------

1. ↑  Rayan, S. (2009). "Nominal Definition in the Writings of Ibn Taymiyya". *International Studies in the Philosophy of Science* 23:2: 123-141.
2. ↑  Nettler, R Kéchichian, J.A. *Ibn Taymīyah, Taqī al-Dīn Aḥmad. The Oxford Encyclopedia of the Islamic World, 2,*. Oxford : Oxford University Press, 2009. 502–504. lpp.
3. ↑  Sarrio, D. R. (2011). "Spiritual anti-elitism: Ibn Taymiyya's doctrine of sainthood (walāya)". *Islam and Christian-Muslim Relations* 22:3: 275-291.
***Ichneumon*** ir plēvspārņu ģints no tievvēderlapseņu dzimtas. Tā ir parazītisko plēvspārņu ģints, no kuriem vairākas sugas ir polifāgas (daudzu saimnieku parazīti) un dažas oligofāgas (noteiktas saimnieku dzimtas parazīti) vai monofāgas (parazitē uz vienas saimnieku sugas vai vienas ģints robežās). Sugas ir ar diezgan līdzīgu ķermeņa formu un krāsu, kas rada grūtības sugu diagnostikā. Taču ir diezgan labi attīstīts dzimumdimorfisms un krāsojuma atšķirība starp tēviņiem un mātītēm.

Ekoloģija
---------

Lielāka daļa no *Ichneumon* pārstāvjiem ir endoparazitoīdi, kas uzbrūk lielo zvīņspārņu kūniņām. Ja saimnieks (zvīņspārņa kūniņas) tiek parazitēts, tas pārstāj augt, bet parazītiskais *Ichneumon* kāpurs pretēji - sāk attīstīties, izmantojot saimnieka resursus. Dažas *Ichneumon* sugas nogalina savus saimniekus (idiobionti). Daži citi *Ichneumon* (*Ichneumon eumerus*, *Ichneumon caloscelis*) uzbrūk saimnieka kāpuriem, ļaujot tiem attīstīties tālāk (koinobionti). Polifāgās sugas parasti ir idiobionti.

Sistemātika un filoģēnija
-------------------------

Pamatojoties uz morfoloģiskiem izmeklējumiem un laboratoriskiem saimnieku izvēles eksperimentiem, Hincs un Horstmans (*Hinz* & *Horstmann*) iedalījuši ģinti divās grupās. Pirmā grupā ietilpst polifāgi parazitoīdi, kas pārsvarā uzbrūk pūcīšu dzimtas zvīņspārņiem (retāk citiem zvīņspārņiem), kas iekūņojas dobumos augsnē. Otras grupas saimnieki iekūņojas augsnē vai augos; šie *Ichneumon* pārstāvji ir parasti oligofāgi vai monofāgi un tie parasti uzbrūk taureņiem (*Rhopalocera*).

Hilperta filoģēnijas hipotēze *ad hoc* par *Ichneumon* ģinti bija pamatots uz pieļāvumu, ka šīs divas parazitoīdu grupas izpauž dabisku būtību. Viņš rakstījis, ka divu grupu iespējamā sinamorfija galvenokārt ir ķermeņa forma un, vēl svarīgāk, ūsu garums mātītēm, kas ir īsākas un resnākas ar trulu virsotni pirmās grupas pārstāvjiem un garākas un punktētas otrai grupai. Ūsu īsumu, kas vairāk kombinējas ar tievu un vairāk kompaktu ķermeņa formu, var izskaidrot kā adaptāciju saimnieku meklēšanai, kas iekūņojas augsnē, pie kam garas ūsas traucē un ir lielāks to traumatizācijas risks.

Atsauces
--------

1. ↑  *Nomina insecta Nearctica*.
2. 1 2 3 4  Andreas Tschopp, Matthias Riedel, Christian Kropf, Wolfgang Nentwig & Seraina Klopfstein. *The evolution of host associations in the parasitic wasp genus Ichneumon (Hymenoptera: Ichneumonidae): convergent adaptations to host pupation sites Archived 2017. gada 8. augustā,* Wayback Machine *vietnē.*. Tschopp et al. BMC Evolutionary Biology 2013, 13:74
3. ↑  A. Tereshkin. *Faunistic review of the genus IchneumonLinnaeus, 1758 in Byelorussia (Hymenoptera, Ichneumonidae, Ichneumoninae)*. Entomofauna: Zeitschrift für Entomologie. Band 23, Heft 4:37-52. Ansfelden, 15. April 2002. ISSN 0250-4413
Oriona miglājs — pazīstams atstarojošais miglājs
**Difūzais miglājs** ir neregulāras formas miglājs bez izteiktām robežām; tas var pats izstarot gaismu vai arī absorbēt to. Lielāko daļu miglāju var raksturot kā difūzos miglājus[1]; tas nozīmē, ka tie ir izstieptas formas un bez izteiktām robežām. Redzamās gaismas spektrā šos miglājus var iedalīt emisijas un atstarojošajos miglājos. Emisijas miglāji izstaro jonizētas gāzes spektrālās līnijas radiāciju (galvenokārt no jonizēta ūdeņraža); tos bieži dēvē par H II reģioniem (terminu H II profesionālajā astronomijā lieto, lai apzīmētu jonizētu ūdeņradi).

Atstarojošie miglāji paši par sevi neizdala nozīmīgu redzamās gaismas daudzumu, taču tie atrodas tuvu zvaigznēm un atstaro to gaismu. Līdzīgi miglāji, kurus neizgaismo zvaigznes, redzamo gaismu neizstaro, bet tos var atklāt kā gaismu necaurlaidīgus mākoņus, kas bloķē gaismu no fonā esošiem spožiem ķermeņiem; tos sauc par "tumšajiem" jeb absorbcijas miglājiem.

Lai gan difūzajiem miglājiem optiskajos gaismas viļņos ir dažāda pamanāmība, tie ir spēcīgs infrasarkanā starojuma avots, galvenokārt pateicoties miglājos esošajiem putekļiem.

Atsauces
--------

1. ↑  Difūzais miglājs — letonika.lv
Dieva Jēra attēls loga vitrāžā, morāviešu baznīcas ģerbonī
**Dieva Jērs** (latīņu: *Agnus Dei*) ir viens no kristietības pamatsimboliem. Bībelē tas pirmo reizi parādās apustuļa Jāņa evaņģēlijā. Kad Jānis Kristītājs ieraugām nākam Jēzu, sacīja: *Redzi, Dieva Jērs, kas nes pasaules grēkus* (Jņ.1:29).[1]
Tas būtībā simbolizē Jēzus Kristus nesto upuri, lai atpestītu cilvēci no bojāejas. 
Jērs simbolizē gan nevainību, gan ievainojamību. Jūdaisma agrīnajās tradīcijās ietilpa dedzināmais upuris, par ko parasti izvēlējās jēru. Tas tika veikts, lai upura dēļ tiktu piedoti cilvēka grēki. Vecajā Derībā par to var izlasīt 1. Mozus grāmatas 22. nodaļā, 4. Mozus grāmatas 7. nodaļā un citās vietās.
Jaunajā Derībā jēra upuris vairs netiek uztverts kā dzīvnieka upurēšana, bet sevi kā upuri par cilvēku grēku dzēšanu nodevis Jēzus Kristus.[2]
Baznīcā tas bieži vien tiek attēlots kā jērs ar karogu, kurā ir sarkans krusts.

*Agnus Dei*, jeb Dieva Jērs, ir pēdējā no sešām Mesas daļām katoļu baznīcas dievkalpojumā.

Ārējās saites
-------------

* Agnus Dei

Atsauces
--------

1. ↑
2. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2012. gada 28. decembrī.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4510117-6

 |

 |
Koordinātas: 50°50′25″N 4°21′22″E﻿ / ﻿50.84028°N 4.35611°E﻿ / 50.84028; 4.35611

**Dievmātes baznīca** (franču: *Notre-Dame du Sablon*) pieder Romas Katoļu Baznīcai un tā ir viens no Briseles ievērojamiem tūrisma objektiem kā Brabantes gotikas stila smalks paraugs Beļģijā. Tā atrodas Briseles augšpilsētā.

Vēsture
-------

Šajā vietā, uz smilšu pakalna (franču: *Sablon*), šo vārdu vietējie iedzīvotāji lieto joprojām, apzīmējot dievnamu un tam blakus esošos divus laukumus, baznīca ir atradusies jau laikā, kad stopu izgatavotājiem šeit atļāva būvēt kapelu Dievmātes godam. Kapelas būvniecība ir saistīta ar kādu leģendu, kas vēsta, ka kāda jauna meitene Antverpenē redzējusi Dievmātes Marijas tēlu, kas licis nogādāt tās statuju Briselē. Meitene paņēmusi statuju un ar laivu pa upi devusies uz Briseli, kur statuju atdevusi stopu izgatavotājiem, kuri tad būvējuši Dievmātes kapelu. Drīz pēc šī notikuma kapela kļuvusi par svētceļojumu vietu. Kļūstot kapelai populārai, sākās tās pārbūve 1400. gadā, taču celtniecība līdzekļu trūkuma dēļ beidzās tikai 1550. gadā. Dievmātes statuja tika sabojāta 1565. gadā un līdz mūsu dienām ir saglabājušies tikai divi kokgrebumi, kas attēlo jaunu meiteni laivā.

Interjers
---------

Baznīcas interjers ir salīdzinoši vienkāršs, veidota simetriski, ar savstarpēji savienotām sānu kapelām un grandiozu kanceli, kas darināta 1697. gadā. Uzmanību piesaista vienpadsmit 14 metrus augsti vitrāžu logi. Apskates vērta ir arī Tūra un Taksī (franču: *Tour et Taxis*) dzimtas kapela. Šī dzimta ir ievērojama ar to, ka 1517. gadā, dzīvojot netālu no Mazā Smilšu laukuma, kas atrodas netālu no baznīcas, pasūtīja baznīcai īpašus gobelēnus, godinot leģendu, kas kapelu padarīja par svētceļojumu vietu. Daži no šiem gobelēniem ir aplūkojami Karaliskajā mākslas un vēstures muzejā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Dievmātes baznīca***.
**Maija Dragūne** (dzimusi 1945. gada 19. martā Rīgā) ir latviešu grafiķe, darbojas stājgrafikā un grāmatu grafikā, izmantojot galvenokārt litogrāfijas tehniku. Karikatūrista Voldemāra Dragūna meita.

Biogrāfija
----------

Maija Dragūne dzimusi 1945. gada 19. martā Rīgā karikatūrista un feļetonista Voldemāra Dragūna ģimenē. Mācījusies Jaņa Rozentāla Rīgas mākslas vidusskolā, kuru beigusi 1963. gadā un Latvijas Mākslas akadēmijas Grafikas nodaļā, ko beigusi 1970. gadā ar diplomdarbu "Labi", kas ir ilustrācija V. Majakovska tāda paša nosaukuma poēmai, diplomdarba vadītājs bija Pēteris Upītis. No 1973. gada Latvijas Mākslinieku savienības biedre. Bija izdevniecības "Liesma" mākslinieciskā redaktore no 1979. gada, bet no 1996. gada ir pedagogs Jaņa Rozentāla Rīgas mākslas vidusskolā. Saņēmusi vairākus apbalvojumus: diplomi Tallinas grafikas triennālēs (1983, 1987, 1989), sudraba medaļa Parīzes Pavasara salonā (1984), Rīgas pilsētas medaļa un piemiņas medaļa 2. Rīgas miniatūrgrafikas triennālē (1987), Mākslinieku Savienības diploms par litogrāfiju sēriju "Sargi apkārtējo dabu" (1976) un medaļa par labāko jaunrades sasniegumu (1977).

Mākslinieciskā darbība
----------------------

Darbojas stājgrafikā un grāmatu grafikā, darina akvareļus. Litogrāfijas veido melnbaltas, tām raksturīgas gleznieciskas toņu pārejas, spēcīgi kontrasti, mākslas tēla daudzslāņainība. Portretos atklāj cilvēka iekšējās pasaules mainīgumu un attīstības nepārtrauktību. Grāmatu ilustrācijas darina dažādās tehnikās — litogrāfija, guaša, tuša, akvarelis, krītiņu zīmējums. 

### Izstādes

Māksliniece izstādēs piedalās no 1970. gada. Nozīmīgākās personālizstādes noritējušas Rīgā, Saulkrastos (1975. gadā kopā ar Maiju Māru Baltiņu un Andreju Jansonu), Cēsīs un Rīgā (1984), Rīgā (1990. gadā kopā ar Ināru Helmūtu, Maldu Muižuli, Ilzi Lībieti).

Izmantotā literatūra
--------------------

* Red. Vilsons, A. *Māksla un arhitektūra biogrāfijās*. Rīga: Latvijas enciklopēdija, 1995. 239 lpp.

Atsauces
--------

1. ↑  www.reitingi.lv
2. ↑  Red. Vilsons, A. *Māksla un arhitektūra biogrāfijās*. Rīga: Latvijas enciklopēdija, 1995. 126-127. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Mākslinieces darbi[novecojusi saite]
* Biogrāfija un darbi

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305071240
* LNB: 000084343
* ISNI: 0000 0004 1686 3310
* GND: 1054613966
* SUDOC: 266738974

 |

 |
Maijāra reakcijas rezultātā nobrūnējuši cepti kartupeļi
**Maijāra reakcija** ir ķīmiska reakcija starp aminoskābēm un ogļhidrātiem, kas parasti norisinās, karsējot pārtikas produktus. Maijāra reakcijas rezultātā rodas ceptiem produktiem raksturīgā krāsa, smarža un garša, ko nodrošina Maijāra reakcijas produkti. Tipiski Maijāra reakcijas piemēri ir gaļas vai maizes cepšana. Maijāra reakcija kopā ar karamelizāciju (ogļhidrātu oksidēšanos augstā temperatūrā) pieder pie nefermentatīvajām pārtikas nobrūnēšanas parādībām. Maijāra reakcijas rezultātā veidojas arī visai kaitīgas vielas, piemēram, akrilamīds, tādēļ ceptu produktu lietošanu uzturā ieteicams ierobežot.

Akrilamīda veidošanās no asparagīna Maijāra reakcijas rezultātā
Maijāra reakcija nelielos apjomos norisinās arī cilvēka organismā, bet nemēdz to ietekmēt, jo reakcijas produkti paspēj izdalīties no organisma. Tomēr vielmaiņas traucējumu (cukura diabēta) apstākļos Maijāra reakcijas produkti nelabvēlīgi ietekmē organismu — piemēram, uzkrājas acs lēcā un izraisa redzes pasliktināšanos diabēta slimniekiem.

Vēsture
-------

Maijāra reakcija nosaukta franču ārsta un ķīmiķa Luija Kamila Maijāra (*Louis-Camille Maillard*) vārdā. Maijārs bija viens no pirmajiem zinātniekiem, kuri 1910. gados izpētīja šo reakciju.

Reakcijas mehānisms
-------------------

6-Acetil-2,3,4,5-tetrahidropiridīns — Maijāra reakcijas produkts, kas nodrošina svaigai maizei raksturīgo smaržu
Reakcija ir ļoti sarežģīta un līdz galam vēl nav izpētīta. Vienkāršie ogļhidrāti reaģē atvērtās konformācijas stāvoklī; to karbonilgrupa mijiedarbojas ar aminoskābes nukleofilo aminogrupu, kā rezultātā veidojas nestabili glikozilamīni un atšķeļas ūdens. No glikozilamīniem Amadori pārgrupēšanās ceļā rodas ketozamīni, kuri pēc tam atkal atšķeļ ūdeni un rodas dažādi reduktoni un dehidroreduktoni (karamelei līdzīgi produkti), melanoidīni un citi brūnas krāsas slāpekli saturoši polimēri, kā arī mazmolekulāras vielas, piemēram, diacetils, acetols vai pirovīnogskābes aldehīds.[1]

Dažādiem cukuriem ir dažāda reaģētspēja. Fruktoze Maijāra reakcijā iesaistās līdz 200 reizes aktīvāk, nekā glikoze. Disaharīdi (saharoze) reaģē vēl grūtāk.

Atsauces
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Maijāra reakcija*** |

1. ↑  The Maillard Reaction (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85079891
* GND: 4168628-7

 |

 |
**Maija Prēdele** (dzimusi 1950. gadā) ir latviešu čelliste, Latvijas Nacionālās operas orķestra čelliste. Strādājusi par pedagoģi Emīla Dārziņa mūzikas vidusskolā. Strādājusi par čellu grupas koncertmeistari Tovija Lifšica vadītajā Filharmonijas kamerorķestrī. Mācījusies aspirantūrā pie Mstislava Rostropoviča Maskavā. Rīgā studējusi pie profesores Eleonoras Testeļecas. Vairāku starptautisku konkursu laureāte. Sagatavojusi oriģinālas solo programmas, kurās iekļauti P. Vaska, M. Einfeldes, A. Grīnupa, P. Plakida un citu latviešu komponistu darbi.

2011. gadā kļuvusi par Triju Zvaigžņu ordeņa kavalieri par "nopelniem kultūras darbā, par vairāk nekā 42 gadu spilgtu un neaizmirstamu devumu čella mūzikas mākslā un tā popularizēšanā Latvijā un pasaulē".

Atsauces
--------

1. ↑  Latvijas Nacionālā opera un balets
2. ↑  Valmiera24.lv
3. ↑  Latvijas Valsts prezidenta mājaslapa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 186144782718725011321

 |

 |
**Maija Lūsēna** (dzimusi **Maija Renskumberga** 1957. gada 12. martā) ir latviešu popmūzikas dziedātāja un aktrise. Pazīstama kā grupu "Zodiaks" un "Dāmu pops" dalībniece un arī vokālā pedagoģe.

Biogrāfija
----------

Dzimusi 1957. gada 12. martā Liepājā. No viena līdz trīspadsmit gadu vecumam kopā ar ģimeni dzīvoja Kuldīgā, mācījās Kuldīgas mūzikas skolas vijoles klasē, tad Liepājas 1. vidusskolā (beidza 1975), sāka darboties jauniešu mūzikas grupā.

Studēja Latvijas Valsts konservatorijas Teātra fakultātē (ko pabeidza 1980. gadā), spēlēja Dzintras lomu Rīgas Kinostudijas mākslas filmā "Nakts bez putniem" (1979). Studiju laikā viņa koncertēja arī kopā ar Arni Miltiņu, pēc konservatorijas beigšanas viņa strādāja Latvijas Valsts filharmonijas vokāli instrumentālajā ansamblī "Tip-top" par piedziedātāju, koncertējot PSRS.

1982. gadā viņa uzstājās horeogrāfes Janīnas Pankrates iestudētajā kabarē dziesmu programmā ar R. Paula dziesmām un apprecējās ar komponistu Jāni Lūsēnu. Kopā ar viņa grupu "Neptūns" Maija piedalījās Liepājas teātra izrādē "Māte un neitronbumba" (1985).
1987. gadā atjaunotās grupas "Zodiaks" sastāvā kopā ar Zigfrīdu Muktupāvelu devās koncerttūrē uz ASV, kur tika ierakstīta plate "Mākoņi". Notika koncertēšana Amerikas klubos, un mūzikas pazinēji Maijas balsi salīdzināja ar Džūlijas Krūzas balsi.
Zodiaks aktīvi koncertēja arī festivālā "Bildes", kurā Maija piedalījās ar saviem abstraktās mākslas darbiem. Grupa "Zodiaks" ieguva festivāla "Liepājas dzintars" *Grand Prix* 1987. un 1989. gadā. Maija nodziedāja Laimdotas lomu Zigmāra Liepiņa rokoperā "Lāčplēsis" (1988).

Pēc "Zodiaka" darbības pārtrūkšanas Maija kopā ar Jāni Lūsēnu sagatavoja dziesmu programmas bērniem kasetēs, un guva panākumus "Mikrofona '92" aptaujā ar dziesmu "Ja es būtu". Viņa piedalījās TV seriālā "Līdumu dūmos" (1992), kā arī atsāka aktrises gaitas neatkarīgajā teātrī "Kabata". Maija vadīja televīzijas rīta pārraides bērniem "Nāc sadziedāt!", bija vokālā pedagoģe, 2007. gadā nodibināja vokālo studiju "Maijas Lūsēnas meistarklase".

Diskogrāfija
------------

* *Mākoņi* (kopā ar "Zodiaku", "Melodija", LP, 1990)
* *Ziemas prieki bērniem* (kopā ar J. Lūsēnu, "MicRec", kasete, 1993)
* *Mirušais gadsimts* (kopā ar "Zodiaku", kasete, 1995)
* *Nāc sadziedāt!* (kopā ar J. Lūsēnu, "Balss", kasete, 1996)
* *Par rozēm* (kopā ar "Dāmu popu", 2000)
* *Mirušais gadsimts* (kopā ar "Zodiaku", "MicRec", CD, 2006)

Atsauces
--------

1. ↑  Dziedātājai Maijai Lūsēnai 60! Daiga Mazvērsīte 2017. gada 12. martā