recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Magnuss Ferdinands fon Freimanis** (vācu: *Magnus Ferdinand von Freymann*, krievu: *Фёдор Юрьевич фон Фрейман*; 1725—1796) bija vācbaltiešu virsnieks, Krievijas Impērijas armijas ģenerālporučiks, Pugačova sacelšanās apspiedējs.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis pēc Lielā Ziemeļu kara 1725. gada 6. novembrī (26. oktobrī pēc VS) Rīgas guberņas mužnieka Ernesta Baltazāra Georga fon Freimaņa un viņa sievas Sofijas, dzimušas fon Brunnovas, ģimenē. 1742. gadā sāka dienēt Krievijas Impērijas armijā, Septiņgadu kara laikā 1760. gadā tika iecelts par Rīgas cietokšņa komendantu ģenerālmajora pakāpē, pēc ķeizarienes Elizabetes Petrovnas nāves 1762. gadā tika atvaļināts no kara dienesta. 1765. gadā viņš apprecējās ar Kusas (*Kussen*) un Lubejas (*Lubey*) muižnieka meitu Katrīnu Elizabeti fon Krīdeneri (*Krüdener, 1736-1799).*

1772. gadā viņu no jauna iesauca karadinestā un nosūtīja apspiest Žajikas kazaku dumpi. Pēc Pugačova sacelšanās sākuma 1773. gadā ģenerālis Freimanis kļuva par vienu no ekspedīcijas karaspēka daļas komandieriem. 1774. gadā viņš ieņēma Tatiščevas cietoksni, kas sekmēja kazaku un viņu sabiedroto pilnīgu sakāvi.
1779. gadā viņu paaugstināja ģenerālporučika pakāpē. 1784. gadā nopirka Jusu muižu (*Waimel-Neuhof*) Pelvas apriņķī.

Miris 1796. gada 14. (3.) novembrī.

Darbi
-----

* *Getreue Darstellung der Expedition wider die jaikischen Kosaken, wie auch wider den Rebellen Pugutschew*. Neue Nordische Miscellaneen, 7-8, 1794,  355-410 lpp.

Litaratūra
----------

* Бантыш-Каменский Д. Н. Словарь достопамятных людей земли русской. Т. V.
* Волков С. В. Генералитет Российской империи. Энциклопедический словарь генералов и адмиралов от Петра I до Николая II. Том II. Л—Я. М. 2009
* Фрейман, Федор Юрьевич // Русский биографический словарь : в 25 томах. — СПб.—М. 1896—1918.

Рознер И. Г.. Яик перед бурей. Восстание 1772 года на Яике — предвестник Крестьянской войны под руководством Е.Пугачева. — Москва: Издательство «Мысль», 1966. — 218 с.

* Фрейман, Федор Юрьевич // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб. 1890—1907.
* Фрейман Ф.Ю. Записки об экспедиции против мятежных яицких казаков и об участии в подавлении Пугачёвского восстания (нем.) // Новая северная всякая всячина. — Рига, 1794. — № 7—8.

Atsauces
--------
**Fukuoka** (japāņu: 福岡市, *Fukuoka-shi*, izrunā: [ɸɯ̟̊ᵝkɯ̟ᵝo̞ka̠ꜜɕi]) ir pilsēta Japānas dienvidrietumos, Kjusju salas ziemeļos, Fukuokas prefektūras administratīvais centrs. Pilsētā 2020. gadā dzīvoja 1,60 miljoni cilvēku, tādējādi tā ir lielākā pilsēta Kjusju un sestā lielākā valstī. Kopš 1992. gada Fukuoka ir viena no 20 ar Japānas valdības rīkojumu noteiktajām pilsētām.

2019. gadā veidotajā laikraksta *Monocle* pasaules pilsētu, kurās ir vislabāk dzīvot, sarakstā Fukuoka tika ierindota 22. vietā.

Vēsture
-------

Edo periodā no 17. līdz 19. gadsimta beigām mūsdienu Fukuokas teritorijā bija divas pilsētiņas — Hakata un Fukuoka —, kuras savstarpēji vienu no otras atdalīja Nakagvas upe. Rietumos esošā Fukuoka bija administratīva pilsētiņa, bet Hakata bija tirdzniecības pilsētiņa. Hakata bija ļoti noslogota osta, no kuras bija regulāra satiksme ar pārējām Austrumāzijas zemēm, savukārt Fukuoka bija samuraju pārvaldīta teritorija ap pili, kas uzcelta 17. gadsimtā. Cilvēkiem, kuri dzīvoja Hakatā, vajadzēja saņemt atļauju, lai nokļūtu Fukuokā. 1889. gada 1. aprīlī abas apdzīvotās vietas tika apvienotas vienā pilsētā. Sākotnēji bija nevienprātība par jaunizveidotās apdzīvotās vietas nosaukumu. Rezultātā tā tika nosaukta par Fukuoku, lai gan Hakatā dzīvoja vairāk cilvēku. Hakatas nosaukums ir saglabājies ostai un ātrvilcienu sistēmas *Shinkansen* stacijai.

Ģeogrāfija
----------

Fukuokas atrašanās vieta Fukuokas prefektūrā iekrāsota tumši zilā krāsā
Fukuoka atrodas Kjusju salas ziemeļos, Fukuokas prefektūrā, pie Hakatas līča. Līdz Japānas galvaspilsētai Tokijai taisnā līnijā ir 1100 km (Dienvidkorejas galvaspilsēta Seula taisnā līnijā atrodas divas reizes tuvāk, 540 km). No Fukuokas 65 km uz ziemeļaustrumiem atrodas cita liela pilsēta, Kitakjusju.

Lai arī pārsvarā Fukuoka atrodas līdzenumā, to no trim pusēm ieskauj kalni. Vidējais augstums virs jūras līmeņa ir 8 m, bet augstākais punkts ir Sefuri kalns (1055 m), kas atrodas uz Fukuokas un Kandzaki pilsētu robežas.

Sports
------

Fukuokā ir bāzēts beisbola klubs *Fukuoka Sofutobanku Hōkusu*, kas startē Klusā okeāna līgā (viena no *Nippon Professional Baseball* līgām), kā arī futbola klubs *Abisupa Fukuoka*. 1995. gadā Fukuokā norisinājās vasaras universiāde, 1998. gadā — pasaules čempionāts sieviešu volejbolā (Fukuoka bija viena no vairākām pilsētām, kurā organizēja čempionātu), bet 1999. gadā — Āzijas čempionāts basketbolā.

Atsauces
--------

1. ↑  «福岡県　人口移動調査 第１表　市区町村別人口 - データセット - 自治体オープンデータのCKAN» (japāņu valoda). Skatīts: 23 februāris 2023.
2. ↑  «Quality of Life Survey». Monocle.com. Skatīts: 2021. gada 8. augustā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Fukuoka***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Oficiālā tīmekļa vietne

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 150702289
* LCCN: n80051369
* ISNI: 0000 0004 0615 4166
* GND: 4125989-0
* NDL: 00283599
* NKC: xx0052406
* CiNii: DA03284323

 |

 |
Arturs Šniclers
**Arturs Šniclers** (*Arthur Schnitzler*, dzimis 1862. gada 15. maijā Vīnē, miris 1931. gada 21. oktobrī Vīnē) bija ebreju izcelsmes austriešu rakstnieks — prozaiķis un dramaturgs, Vīnes modernisma pārstāvis.

Dzīve
-----

Arturs Šniclers dzimis pazīstama laringologa Johana Šniclera ģimenē. No 1871. līdz 1879. gadam viņš mācījies ģimnāzijā, tad turpat Vīnē studējis medicīnu, studijas beidzis 1885.g. Līdz 1894.g. bijis ārsts, taču darbojies arī kā rakstnieks. Viņa literārā debija bija stāsts "Balerīnas mīlasdziesma" (*Liebeslied der Ballerine*) laikrakstā *Der freie Landbote* 1880. gadā.

No 1890.g. Šniclers kopā ar saviem draugiem Hugo fon Hofmanštālu un Rihardu Bēru-Hofmanu bija viens galvenajiem Vīnes modernistiem. Kopš 20.gs. sākuma Šniclera darbi bija vieni no visvairāk iestudētajiem Vācijas un Austrijas teātros. Pēc noveles "Leitnants Gustls" (*Leutnant Gustl*, 1900), kurā kritiski aplūkota karavīra dzīve Austrijas armijā, publicēšanas Šnicleram tika atņemta virsnieka pakāpe (viņš bija rezervē esošs virsārsts). 1903. gadā viņš apprecējās ar aktrisi Olgu Gusmanu, viņu dēlam Heinriham šajā laikā jau bija viens gads.

1921. gadā Šniclers šķīrās no sievas Olgas. Viņš pakāpeniski izolējās no sabiedrības dažādu fizisku un psihisku problēmu dēļ. 1928.g. viņu spēcīgi satrieca meitas pašnāvība. Šniclers nomira 1931. gadā 21. oktobrī no asinsizplūduma smadzenēs.

Darbi
-----

Šniclers rakstīja prozu (stāstus, noveles, romānus) un lugas. Darbība tajos lielākoties notiek Vīnē ap gadsimta miju. Viņa darbos liela loma seksualitātei, daudzos darbos viņš pieskāries tēmām, kas tā laika literatūrā vēl bija tabu. Šniclers ir viens no iekšējā monologa tehnikas attīstītājiem vācvalodīgajā literatūrā, un vairākos viņa darbos iekšējais monologs jau pārvēršas apziņas plūsmā.

Šniclera pazīstamākie darbi ir arī latviešu valodā publicētās noveles "Leitnants Gustls", "Sapņa novele" (*Traumnovelle*, 1926), "Kazanovas atgriešanās" (*Casanovas Heimfahrt*, 1918), stāsts "Elzas jaunkundze" (*Fräulein Else*, 1924). Citi pazīstami darbi ir romāns "Ceļš uz brīvību" (*Der Weg ins Freie*, 1908), luga "Riņķa deja" (*Reigen*, 1896/97). Vēl latviešu valodā publicēts romāns "Terēze" (*Therese*, 1928) un citi darbi. Pēc "Sapņa noveles" motīviem uzņemta Stenlija Kubrika filma "Acis plaši aizvērtas" (1999).

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Arturs Šniclers***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 82526567
* LNB: 000019723
* LCCN: n80032767
* ISNI: 0000 0001 2141 5481
* GND: 118609807
* SELIBR: 211265
* SUDOC: 027127869
* BNF: cb11924097f (data)
* BIBSYS: 90053339
* ULAN: 500524442
* NLA: 35482027
* NDL: 00455692
* NKC: nlk20000086905
* SBN identifikators CFIV006233 nav derīgs.
* BNE: XX866167
* CiNii: DA00597082

 |

 |
Šis raksts ir par sporta spēļu inventāru. Par citām jēdziena **Ripa** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.
Hokeja ripa
**Ripa** ir apaļš, plakans diskveida priekšmets, ko izmanto dažos sporta veidos. Tā tiek lietota hokejā ar ripu, kur to spēles dalībnieki ar nūju vai ķermeņa palīdzību pārvieto pa spēles laukumu no ledus, cenšoties to iemest vārtos. Līdzīgi ripu izmanto fizisko iemaņu galda spēlēs — galda hokejā un gaisa hokejā, kā arī zemūdens hokejā. Novusā papildus pamatripai ("mammai") tiek izmantoti daudzi ripas veida kauliņi, kurus ar nūju (kiju) sitieniem cenšas iedzīt atverēs laukuma galos. Hokeja ripas parasti izgatavo no vulkanizētas gumijas, galda hokeja — no plastmasas, novusa — no koka.

Dažās spēlēs izmanto ar roku novietojamus ripas veida kauliņus, kā dambretē vai go Ķīnas versijā. Vārds "ripa" to nosaukumos lietots netiek.

Ripa ledus hokejā
-----------------

Hokejam izveidojoties par sporta veidu 19. gadsimta beigās, tajā sākumā tika lietotas arī koka kvadrātveida "ripas". Tomēr apaļās gumijas ripas ātri tās izspieda.

Mūsdienu ripa ir 1 collu (2,54 cm) bieza, 3 collas (7,62 cm) diametrā, ar svaru starp 5,5 un 6 uncēm (156—170 g). Tomēr jauno spēlētāju treniņos un spēlēs reizēm tiek lietotas arī vieglākas ripas; savukārt spēlētāji, kuriem svarīgs spēcīgs metiens, var trenēties arī ar smagākām ripām, ieskaitot 910 g smagas tērauda ripas.

Nelielie ripas izmēri, kas apgrūtina nepieredzējušu skatītāju sekošanu spēlei, vairākkārt mudinājuši uz tehnoloģiskiem uzlabojumiem, kas ļautu ripai būt pamanāmākai, taču līdz šim tie nav bijuši efektīvi.

Ripa spēles laikā var sasniegt ātrumu vismaz līdz 180 km/st. Šāds ātrums tika sasniegts Sanktpēterburgā 2011. gadā KHL zvaigžņu demonstrācijas spēlē. Lidojošas ripas var radīt traumas ne tikai spēlētājiem, bet arī skatītājiem, tāpēc pēc jaunas skatītājas nāves no ripas, kas pēc atlēciena pārlidoja gala nožogojumam, NHL nācās ar tīkliem pastiprināt skatītāju norobežojumu. Arī starp spēlētājiem 16—19% traumu rada sadursmes ar lidojošām ripām.

Galerija
--------

* Cīņa par ripu zemūdens hokejā.Cīņa par ripu zemūdens hokejā.
* Ledus hokeja ripa un laukuma aizsargstikls.Ledus hokeja ripa un laukuma aizsargstikls.
* Galda hokeja ripas.Galda hokeja ripas.
* Novusa galdiņš ar ripu — mammu un ripām — kauliņiem.Novusa galdiņš ar ripu — mammu un ripām — kauliņiem.
* Ripa gaisa hokejā.Ripa gaisa hokejā.

Atsauces
--------

1. ↑  LNF: Novusa inventārs
2. ↑  "McGill Man Tells of How First Rules for Hockey Were Written". The Gazette. Montreal. December 17, 1936. p. 17.
3. ↑  "Hockey Puck: How Products are Made". eNotes
4. ↑  Russia Today: World record for fastest slap shot beaten at KHL All-Star game
5. ↑  "Death of a fan". Sports Illustrated.
6. ↑  Спортивная медицина: Травмы в хоккее с шайбой

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ripa***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
Bezdūmu šaujampulveris
**Šaujampulveris** (novecojis termins — **biszāles**) ir strauji degošs produkts, kam sadegot, izdalās gāzes, kuras darbojas kā virzošais spēks šaujamieročos. Šaujampulveris ir zemi eksplozīvs. Tam degot, rodas drīzāk sadegšanas zemskaņas ātruma vilnis, nekā virsskaņas sprādziena vilnis, kurš ir raksturīgs augsti eksplozīvām vielām (šaujampulveris ir ballistiskā, nevis brizantā sprāgstviela). Rezultātā spiediens šaujamieroča stobrā ir pietiekošs, lai dzītu uz priekšu lodi, bet nepietiekošs, lai iznīcinātu stobru. Tajā pašā laikā šī īpašība padara šaujampulveri mazāk piemērotu klinšu vai nocietinājumu sagraušanai, kam ir vairāk piemērotas brizantās sprāgstvielas.

Vēsture un izcelsme
-------------------

Par salpetra izmantošanu pirmie dokumentētie pierādījumi ir no 5. gadsimta, bet šaujampulveri no salpetra, sēra un kokoglēm ķīnieši iemācījās izgatavot trīs līdz četrus gadsimtus vēlāk. Šaujampulveri uzskata par vienu no ķīniešu "četriem diženajiem izgudrojumiem". Ķīnas valdība aizliedza eksportēt šaujampulveri uz ārzemēm, un šaujampulvera ražošanas tehnoloģija nekad nebija parādīta ārzemju valstīm. Choe Mu-seon, Gorueo dinastijas korejiešu zinātnieks, ar Ķīnas amatnieka Lī Juana palīdzību pirmais ārpus Ķīnas izgudroja un uzlaboja šaujampulveri, lai atvairītu japāņu pirātu uzbrukumus.

Melnais pulveris ir pasaules vēsturē pirmā izgudrotā sprāgstviela — tā bija vienīgā pazīstamā sprāgstviela ap tūkstoš gadus.

Sastāvs
-------

*Pamatraksts: dūmu pulveris* 
Melnā pulvera sastāvā ietilpst 75% kālija nitrāta (salpetra), 10% sēra un 15% kokogles. Proporcijas var tikt mainītas, lai pielāgotu šaujampulveri kādiem konkrētākiem mērķiem. Atšķirībā no bezdūmu reaktīvajiem maisījumiem, tas uzvedas vairāk kā sprāgstviela, tā kā tā degšanas ātrumu neietekmē spiediens, tomēr tā ir ļoti vāja sprāgstviela. Tā kā šī viela satur ogli, tā ir melnā krāsā. Degot šīm maisījumam, veidojas daudz dūmu (cieto daļiņu), tāpēc to sauc arī par dūmu pulveri.

*Pamatraksts: bezdūmu pulveris* 
Bezdūmu šaujampulveris sastāv no plastificētas nitrocelulozes vai nitrocelulozes un nitroglicerīna maisījuma. Dinitroceluloze un trinitroceluloze šķīst acetonā un dietilēterī. Nitrocelulozi izšķīdina nelielā daudzumā šķīdinātāja, un no iegūtās plastiskās masas izveido vajadzīgo izmēru pārslas.

Agrāk izmantoja arī tā saucamo balto šaujampulveri, kas ir Bertolē sāls un cukura maisījums. Šī sprāgstviela ir ļoti nedroša un izraisīja daudzus smagus nelaimes gadījumus.

Atsauces
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***šaujampulveris*** |

1. ↑  «biszāles». Tēzaurs. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 26. Februāris. Skatīts: 2019. gada 28. aprīlī.
2. ↑  «Дымным порох» (krievu). Энциклопедия вооружения. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 28. Aprīlis. Skatīts: 2019. gada 28. aprīlī.
3. ↑  Valdis Rēvalds. *Fizikas un tehnikas vēstures lappuses*. Rīga : LU akadēmiskais apgāds, 2006, 225. lpp. ISBN 9984-802-20-5
4. ↑  *Краткая химическая энциклопедия*. Том IV. Москва : Советская энциклопедия, 1965, 267. lpp. (krieviski)
*Oryoku Maru* Otrajā pasaules karā
**"Elles kuģi"** (angļu: *hell ships*) ir termins, ar ko apzīme Japānas Impērijas tirdzniecības kuģus, kas pārvadāja karagūstekņus un strādniekus, kuri tika piespiedu kārtā aizvesti no okupētajām teritorijām.

"Elles kuģiem" nebija īpašu apzīmējumu. ASV un Britu Impērijas karaspēks tos nogremdēja vispārēju iemeslu dēļ.

Etimoloģija
-----------

Terminu "elles kuģis" lietoja amerikāņu karagūstekņi, lai aprakstītu briesmīgos apstākļus un nežēlīgo izturēšanos, ko viņi piedzīvoja uz britu kuģiem Amerikas revolūcijas kara laikā. Amerikāņu karavīri, kuri atteicās zvērēt uzticību Lielbritānijai, tika ieslodzīti vecajos kuģos, un aptuveni 11 000 no viņiem gāja bojā. Kuģis *Jersey* bija lielākais un bēdīgi slavenākais no visiem kuģiem, jo tas bija paredzēts 400 jūrniekiem, bet kara laikā uz tā tika iesprostoti līdz pat 1100 vīru. Kad 1783. gadā briti atstāja Ņujorku, viņi aizdedzināja *Jersey* kuģi ar gūstekņiem, kas joprojām atradās uz tā.

Otrā pasaules kara laikā sabiedroto karagūstekņi lietoja terminu "elles kuģis", lai apzīmētu tirdzniecības kuģus, ko Japānas Impērija rekvizēja, lai pārvadātu karagūstekņus un piespiedu strādniekus uz dažādām Japānas kontrolē esošām vietām. Saskaņā ar amerikāņu vēsturnieka Gregorija F. Mihno (*Gregory F. Michno*) datiem Otrā pasaules kara laikā 134 japāņu "elles kuģi" vairāk nekā 156 reisos pārvadāja aptuveni 126 000 sabiedroto karagūstekņu. Kara laikā japāņi plaši izmantoja piespiedu darbu, tostarp sabiedroto karagūstekņu piespiedu darbu, lai ražotu milzīgu daudzumu izejvielu, kas bija nepieciešamas militāro operāciju uzturēšanai. Tādējādi šie kuģi tika izmantoti, lai pārvestu karagūstekņus uz apgabaliem, kur viņi piespiedu kārtā ražoja materiālus Japānas kara vajadzībām.

Apstākļi uz šiem kuģiem bija drausmīgi, jo pasažieriem bieži vien bija liegta piekļuve atbilstošai pārtikai, dzeršanai un tualetēm, turklāt tie bija ievietoti šaurās telpās. Galējā dehidratācija, hipertermija un bads, kā arī tūlītēja nāvessoda izpilde un pārmērīga sišana izraisīja dažu cilvēku nāvi, lai gan lielākais karagūstekņu nāves cēlonis uz šiem kuģiem bija sabiedroto uzbrukumi, kuros netīšām gāja bojā tūkstošiem pasažieru.

Terminu "elles kuģis" britu prese lietoja arī attiecībā uz kuģiem, kurus sabiedroto karagūstekņu pārvadāšanai izmantoja nacistiskā Vācija, piemēram, naftas tankkuģi *Altmark*.

Atsauces
--------

1. ↑  «The Japanese "Hell Ships" of World War II». *public1.nhhcaws.local* (en-US). Skatīts: 2024-01-08.[novecojusi saite]

Ārējās saites
-------------
**Kīkings** (no igauņu: *kiik* — šūpoles) jeb **augstšūpošanās** ir sporta un izklaides veids, izmantojot šūpoles. To 1993. gadā Igaunijā izgudroja Ado Kosks.

Kīkingā cilvēks ar savu ķermeni cenšas iekustināt šūpoles tā, lai ar tām varētu veikt 360º apli ap šūpoļu asi. Jo garākas šūpoles, jo grūtāk to izdarīt.

Sacensībās dalībniekam sākumā ir jānosauc augstums, kādā viņš plāno uzšūpoties. Šūpošanās piegājienus drīkst izpildīt piecas reizes. Uzvarētājs ir tas, kurš spējis veikt pilnu apli ar visgarāko šūpoļu kārti.

Kīkinga rekords (2018. gada dati) ir 7,15 m, ko 2015. gadā uzstādīja Kaspars Taimso (*Kaspar Taimsoo*).

Vēsture
-------

Šūpoles daudzām tautām ir viena no vecākajām izklaides formām. Ziemeļu tautām ir raksturīga šūpošanās, stāvot kājās. Šūpošajās bija populāra tradīcija Lieldienās, tā arī kalpoja kā jauniešu drosmes un veiklības pārbaude. Ja šūpoles bija piemērotas, ar tām varēja veikt pilnu apli ap šūpoļu asi.

1990. gadu sākumā Igaunis Ado Kosks iedomājās, ka šūpošanās varētu būt objektīvi novērtējams sporta veids. 
Izmēģinot dažādas šūpoļu konstrukcijas, viņš atklāja, ka šūpoties ir sarežģītāk un fiziski grūtāk, kad šūpoļu kārtis kļūst garākas. 1993. gadā viņš uzbūvēja pirmās kīringa šūpoles. 1996. gadā tika izveidotas pirmās kīkinga šūpoles ar balstiem, kam iespējams mainīt augstumu. Līdz ar to varēja sacensties, pakāpeniski palielinot šūpoļu garumu.
1997. gadā Ado Kosks saņēma patentu par viņa izstrādātajām šūpolēm.

Šūpoles
-------

Kīkingā šūpoles ir izgatavotas no tērauda. Tās paredzētas vienam cilvēkam. Personas kājas tiek piestiprinātas šūpoles šķērslim, bet rokas — kārtīm.

Ir trīs modeļu šūpoles:

* **KIKI1** — šūpoļu kārts garums 3—4 m
* **KIKI2** — šūpoļu kārts garums 4—6 m
* **KIKI3** — šūpoļu kārts garums 6—8 m

Atsauces
--------

1. ↑  Pārvarēt gravitācijas spēku Sintija Masjuka, nra.lv, 2013-08-16

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kīkings***.
* Igaunijas kīkinga asociācija
**Spānijas dedestiņa**  (*Lathyrus tingitanus*) ir viengadīgs tauriņziežu dzimtas augs. Savvaļā sastopama Pireneju pussalas dienvidu un rietumu daļā, Sardīnijā, Āfrikas ZR un Makaronēzijā (Azoru salas, Kanāriju salas un Madeira). Kā kultūraugs ievesta ASV, Meksikā, Austrālijā un Jaunzēlandē, kur dažreiz pāriet savvaļā. Tiek audzēta lopbarībai. Latvijā to vietām audzē kā dekoratīvu augu, savvaļā atsevišķi eksemplāri reti sastopami nezālienēs.

Apraksts
--------

Spānijas dedestiņai ir 60—150 cm garš, pie pamata sazarots, kāpelējošs stublājs. Tas ir kails, ar 0,7—3 mm platiem spārniem. Uz šauri spārnaina lapas kāta ir divas ovālas vai lancetiskas lapiņas (ga 3—7 cm, pl 0,5—3 cm). Lapa beidzas ar sazarotu vītni, pielapju nav.

Lapas žāklē izveidojas garš ziedkāts ar 1—3 ziediem. Zieda vainags ir ļoti liels (2—3 cm), spilgti purpursarkans. Ziedēšanas beigās tas kļūst zils vai violets. Nogatavojusies pāksts (ga 4—8 cm) ir melna un spīdīga, ar 6—9 brūnām sēklām. Sugas pamatareālā augs zied maijā un jūnijā, bet Latvijā — jūlijā un augustā.

Biotopi
-------

Suga sastopama pļavās un ganībās, krūmājos un mežmalās, upju krastos, parādās arī jūras piekrastes veģetācijā. Pireneju pussalā sasniedz augstumu no 250 līdz 850 m virs jūras līmeņa.

Atsauces
--------

1. ↑  Lathyrus tingitanus L. Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens, Kew. Skatīts: 2024.03.03.
2. 1 2  Lathyrus tingitanus L. Flora Iberica. Skatīts: 2024.03.03.
3. 1 2  Spānijas dedestiņa Lathyrus tingitanus L. Sugu enciklopēdija Latvijas daba. Skatīts: 2024.03.03.
4. ↑  Datenblatt Lathyrus tingitanus Flora Vascular. Skatīts: 2024.03.03.
**Ķīles kanāls** vai **Ziemeļjūras—Baltijas jūras kanāls** (vācu: *Nord-Ostsee-Kanal*) ir 98 km garš kuģojams saldūdens kanāls, kas savieno Ziemeļjūru ar Baltijas jūru. Sākas pie Brunsbiteles Elbas upes grīvā un beidzas Ķīlē pie Ķīles līča. Kanāls ir pasaulē visintensīvāk lietotais mākslīgais ūdensceļš — gadā to izmanto ap 30 000 kuģu, kas pārvadā ap 100 miljoniem tonnu kravu.

Vēsture
-------

Pirmais kanāls, kas savienoja Baltijas jūru un Ziemeļjūru tika uzbūvēts, kad šo teritoriju pārvaldīja Dānija—Norvēģija un tas tika pabeigts 1784. gadā. Eideras kanāls savienoja Eideras upes grīvu ar Tenningu rietumu krastā. Kanāls bija 29 m plats un 3 m dziļš, kas ierobežoja kuģu kravnesību ar 300 tonnām.

Jauna kanāla būvniecība tika uzsākta 1887. gadā no Holtenavas pie Ķīles. Ap 9000 strādnieku astoņu gadu laikā to uzbūvēja. Kanālu 1895. gada 20. jūnijā svinīgi atklāja Vācijas ķeizars Vilhelms II un līdz pat 1948. gadam tas saucās par **Ķeizara Vilhelma kanālu** (*Kaiser-Wilhelm-Kanal*) par godu ķeizaram Vilhelmam I.

Starp 1907. un 1914. gadu kanāls tika paplašināts, lai pa to varētu kuģot *Dreadnought* tipa bruņukuģi. Pēc Pirmā pasaules kara Versaļas līgums noteica, ka kanāls ir atvērts visu miera stāvoklī ar Vāciju esošu valstu tirdzniecības un kara kuģiem. 1936. gadā Ādolfs Hitlers šo statusu atcēla; tas atjaunots pēc Otrā pasaules kara.

Atsauces
--------

1. ↑  Wasserstraßen- und Schifffahrtsverwaltung des Bundes. Nord-Ostsee-Kanal

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ķīles kanāls***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 237239821
* LNB: 000292093
* LCCN: sh85072282
* GND: 4042567-8
* SUDOC: 170634183
* BNF: cb13534029r (data)

 |

 |
**Felikss Ingaunis** (1894—1938) bija Latvijas lietuviešu izcelsmes kara lidotājs, Krievijas pilsoņu kara dalībnieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1894. gada 30. maijā Liepājā lietuviešu izcelsmes strādnieka Antona Ingauņa ģimenē. Strādāja par atslēdznieku kuģu remonta uzņēmumā, mācījās amatniecības vakarskolā un Liepājas jūrskolā, kuru nepabeidza Pirmā pasaules kara dēļ. 1915. gada maijā Kurzemes ofensīvas laikā devās bēgļu gaitās uz Petrogradu, kur turpināja strādāt par atslēdznieku.
1915. gadā viņu iesauca Krievijas Impērijas armijā, kur viņš pabeidza mehāniķu kursus, tad Petrogradas aviācijas skolas kursus. 1917. gada februārī pabeidza arī Maskavas lidotāju skolu un piedalījās kaujās iznīcinātāju grupas sastāvā.
1918. gada maijā iesaistījās Krievijas pilsoņu karā Sarkanās armijas pusē, komandēja 2. kavalērijas armijas 1. kaujas aviogrupu un 1. iznīcinātāju divīziju.

Pēc pilsoņu kara beigām beidza Mihaila Frunzes militāro akadēmiju, bija Ukrainas PSR gaisa spēku priekšnieks. 1931. gadā iestājās VK(b)P.
1934. gadā viņu iecēla par Baltkrievijas PSR gaisa spēku komandiera palīgu un Kijivas kara apgabala komandiera vietnieku.
1937. gadā viņu iecēla par Tālo Austrumu Īpašās armijas kara aviācijas (*ВВС Особой Краснознаменной Дальневосточной армии*) priekšnieku.

NKVD "Latviešu operācijas" laikā Ingauni 1937. gada 29. novembrī Habarovskas viesnīcā arestēja. Pēc ilgām pratināšanām viņam PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija 1938. gada 28. jūlijā piesprieda nāvessodu, nošauts tajā pašā dienā Komunarkas masu kapos.

Apbalvojumi
-----------

* Sarkanā Karoga ordenis (1920)
* Sarkanā Karoga ordenis (1930) par lidojumu Мaskava — Ankāra — Tbilisi — Teherāna — Kabula — Taškenta — Maskava
* Ļeņina ordenis (1936)

Atsauces
--------

1. ↑  timenote.info
Šis raksts ir par Sarkanās armijas virsnieku. Par citām jēdziena **Pumpurs** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Pēteris Pumpurs** (1900. gada 25. aprīlis — 1942. gada 23. marts) bija Sarkanās armijas aviācijas ģenerālleitnants, Padomju Savienības Varonis. Krievijas pilsoņu kara un Spānijas pilsoņu kara dalībnieks.

Biogrāfija
----------

Dzimis Rīgas apriņķa Plāteres pagastā (mūsdienās Taurupes pagasts) zemnieka ģimenē. 1918. gadā iestājies Sarkanajā armijā, kur jau no sākuma dienēja kara aviācijas daļās. 1919. gadā iestājies boļševiku partijā. Krievijas pilsoņu kara (1918—20) dalībnieks. 1924. gadā pabeidza lidotāju skolu. 1935. gada 22. septembrī ar aizsardzības Tautas komisāra pavēli Nr. 2509 Pumpuram tika piešķirta kombriga dienesta pakāpe. 1936. gadā Pumpurs pabeidza Nikolaja Žukovska Gaisa kara akadēmiju. Piedalījās vairāk kā 30 dažādu sistēmu lidmašīnu izmēģināšanā.

No 1936. gada oktobra līdz 1937. gada maijam kā militārais padomnieks piedalījās Spānijas pilsoņu karā (pseidonīms "pulkvedis Hulio"). Veiksmīgi vadījis iznīcinātāju grupu Madrides frontē, kā arī pats personiski piedalījās vairākās gaisa kaujās, notriecot kopā 5 pretinieka lidmašīnas. Par varonību un vīrišķību kaujās, izpildot internacionālo pienākumu, 1937. gada 4. jūlijā apbalvots ar Padomju Savienības Varoņa goda nosaukumu. Reizē apbalvots arī ar Ļeņina ordeni. Pēc "Zelta Zvaigznes" ieviešanas, kas nāca klāt Padomju Savienības Varoņa nosaukumam, tika apbalvots ar Zelta Zvaigzni Nr. 49.

Pēc atgriešanās no Spānijas tika iecelts par Sarkanās armijas Gaisa spēku Militārās sagatavošanas pārvaldes priekšnieku. Neilgu laiku bija Maskavas Kara apgabala Gaisa spēku pavēlnieks (1937). Tajā pašā gadā ievēlēts par PSRS Augstākās Padomes deputātu. No 1937. līdz 1938. gadam Atsevišķās Tālo Austrumu armijas Gaisa spēku pavēlnieks. Pēc tam iecelts par Gaisa spēku armijas pavēlnieku. No 1940. līdz 1941. gadam komandēja Maskavas apgabala Kara apgabala GS. Ar PSRS Tautas komisāru padomes lēmumu 1940. gada 4. jūnijā piešķirta aviācijas ģenerālleitnanta pakāpe. Piedalījies Baltijas valstu okupācijā 1940. gada vasarā.

Pēc Krievijas prezidenta arhīva informācijas, Pumpurs tika arestēts 1941. gada 31. maijā, kā "pretpadomju militārās sazvērestības dalībnieks...". Pumpurs pratināšanā atzinās, ka ir pretpadomju sazvērestības dalībnieks. 1942. gada 23. martā nošauts Saratovā. 1955. gada 25. jūnijā reabilitēts.

Atsauces
--------

1. ↑  Soviet Fighter Aces of 1936 — 1953 years (krieviski)
2. ↑  Пумпур Пётр Иванович (krieviski)
3. ↑  Staļina saraksti Arhivēts 2011. gada 31. janvārī, *Wayback Machine* vietnē. (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 8187469
* LCCN: n90701035
* ISNI: 0000 0000 3244 5654
* GND: 118964100

 |

 |
Jēkabpils lauktehnikas piemiņas plāksne veltīta 100 000 izremontētajam traktoram
**Lauktehnika** jeb **Latvijas Lauksaimniecības tehnika** (**LLT**) bija Latvijas PSR Ministru Padomei un Vissavienības apvienībai "Vissavienības Lauksaimniecības tehnika" pakļauta koprepublikāniska organizācija, kas bija dibināta 1961. gadā uz LPSR MP Automobiļu, traktoru, lauksaimniecības mašīnu, rezerves daļu u.c. lauksaimniecības ražošanai vajadzīgo materiālu tirdzniecības galvenās pārvaldes, LPSR Lauksaimniecības ministrijas mehanizācijas inspekcijas un Galvenās meliorācijas un remontu pārvaldes bāzes. LLT darbojās pēc saimnieciskā aprēķina principiem, atbilstoši LPSR MP un "Vissavienības Lauksaimniecības tehnikas" noteiktajiem plāna uzdevumiem un limitiem. LLT vadīja priekšsēdētājs, un pie tās bija padome, kurā ietilpa vadošie LLT un LPSR Lauksaimniecības ministrijas darbinieki, kā arī kolhozu priekšsēdētāji, padomju saimniecību direktori, u.c. lauksaimniecības speciālisti. LLT bija pakļautas 25 rajonu nodaļas, Rīgas starprajonu bāze, eksperimentālā nestandarta iekārtu rūpnīca "Stars", republikāniskā bāze un darba zinātniskās organizācijas laboratorija. Uz 1968. gada 1. janvāri LLT sistēmā bija nodarbināti virs 7000 cilvēku. LLT uzņēmumi 1967. gadā saražoja preču produkciju 29,5 mlj. vērtībā un realizēja lauksaimniecības organizācijām preces par 134 mlj. rubļu.

LLT galvenās funkcijas bija apgādāt LPSR kolhozus, padomju saimniecības u.c. lauksaimniecības uzņēmumus un organizācijas ar traktoriem, automobiļiem, lauksaimniecības mašīnām, rezerves daļām, iekārtām, ķimikālijām u.c. materiāliem. LLT piegādāja arī citu LPSR tautas saimniecības nozaru uzņēmumiem un organizācijām automobiļus, traktorus, lauksaimniecības mašinas un rezerves daļas, remontēja traktorus, un lauksaimniecības mašīnas, izstrādāja pasākumus jaunas augstražīgas tehnikas, jaunu mēslošanas līdzekļu, ķimikāliju u.c. materiālu, kā arī progresīvu tehnoloģiju ieviešanai lauksaimniecības uzņemumos. Vēl tā piedalījās traktoru, lauksaimniecības, meliorācijas u.c. mašīnu, augu ķīmijas apstrādes un aizsardzības līdzekļu valsts izmēģinājumos, organizēja minerālmēslu, mašīnu, iekārtu, ķīmisko līdzekļu u.c. materiālu piegādi saimniecībām, ieviesa ražošanā lauksaimniecības tehnikas remonta tipveida tehnoloģijas, kā arī uz līgumu pamata veica mašīnu un iekārtu tehnisko apkopi, un montēja iekārtas kolhozu un padomju saimniecību lopkopības fermās.

Ārējās saites
-------------

* Raunas Lauktehnika
* "LAUKTEHNIKAS" SPORTA NAMS
19. gadsimta psihiatriskā slimnīca
**Psihiatriskā slimnīca** ir ārstniecības iestāde, kas specializējas pacientu ar psihiskiem traucējumiem un slimībām diagnostikā, ārstēšanā un rehabilitācijā. Šādās iestādēs strādā psihiatri, psihologi, medmāsas un citi speciālisti, kas pacientiem sniedz medicīnisko aprūpi.

Pacientus var uzņemt psihiatriskajā slimnīcā 24 stundu medicīniskai novērošanai un ārstēšanai nopietnu psihisku traucējumu gadījumā, kuriem nepieciešama specializēta iejaukšanās un aprūpe.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Psihiatriskā slimnīca***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85108356
* GND: 4138163-4
* BNF: cb13318477x (data)
* NKC: ph250753
* BNE: XX526653

 |

 |
*Prise de la Bastille*
**Bastīlijas ieņemšana** (franču: *Prise de la Bastille*) bija viena no galvenajām Franču revolūcijas epizodēm 1789. gada 14. jūlijā.

Bastīlijas cietoksnis tika uzcelts 1382. gadā. Tam bija jākalpo kā nocietinājumam galvaspilsētas pieejās. Drīz vien to sāka izmantot kā cietumu, galvenokārt politieslodzītajiem. Bastīlijas cietumā 400 gadu laikā ieslodzīto vidū bija daudzas slavenas personības. Daudzām paaudzēm cietoksnis bija karaļu visvarenības simbols. Ap 1780. gadu cietums praktiski vairs netika izmantots.

Pēc četru stundu ilgas cīņas un 94 bojāgājušajiem nemierniekiem izdevās iekļūt Bastīlijā. Pēc kapitulācijas tika nogalināts gubernators de Lonē un vairāki garnizona locekļi. Tās krišana bija Franču revolūcijas uzliesmojuma punkts.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Bastīlijas ieņemšana***.
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh95002764
* BNF: cb119567399 (data)

 |

 |
**Agija Staka** (arī **Agija Staka-Jansone**; dzimusi 1969. gada 29. jūlijā) ir latviešu ilustratore, pārsvarā nodarbojas ar bērnu literatūras ilustrāciju.

Biogrāfija
----------

Pabeigusi Lietišķās mākslas vidusskolu (1989) un Latvijas Mākslas akadēmiju (bakalaura studijas Dizaingrafikas nodaļā, 1998, un maģistra studijas Vizuālās komunikācijas nodaļā, 2009).

No 1989. līdz 1993. gadam A. Staka strādāja par mākslinieci Zinātņu akadēmijas Arheoloģijas nodaļā. Pēc tam pievērsusies ilustrēšanai, sadarbojoties ar vairākām izdevniecībām un izdevējiem. Sevišķi daudz A. Stakas ilustrāciju ir izdevniecības "Zvaigzne ABC" grāmatās, kopā veidojusi ilustrācijas vairāk nekā 200 grāmatām. Vairākām bērnu grāmatām arī pati ir teksta autore, veidojusi ilustrācijas arī periodiskajiem izdevumiem, reklāmām, spēlēm, puzlēm u.c. Par saviem darbiem saņēmusi Pastariņa prēmiju (2013), nominēta Jāņa Baltvilka balvai (2010).

A. Stakai ir divi dēli.

Atsauces
--------

1. ↑  Agija Staka Arhivēts 2021. gada 23. septembrī, *Wayback Machine* vietnē. Valmieras Integrētā bibliotēka
2. ↑  Agija Staka LNB Lasāmkoks
3. ↑  Agija Staka: Reizēm domāju, ka vajadzētu gleznot nra.lv
**Sigmavirgulīnas** (*Sigmavirgulina*) ir foraminīferu ģints rotaliīdu kārtā. Ģinti 1957. gadā izdalīja amerikāņu mikropaleontologi Alfrēds Lēblihs un Helēna Tappana. Ģints tipiskā suga ir *Sigmavirgulina tortuosa* (Brady, 1881). Ģeohronoloģiski bolivīnas ir zināmas no miocēna līdz mūsdienām. Šī ir kosmopolītiska ģints.

Apraksts
--------

Čaula ir brīva (nepieaugoša pie substrāta), biseriāla, ar kamerām, kas pievienojas nedaudz vairāk par 180° cita attiecībā pret citu, veidojot sigmoīdu izvietojuma tipu ar divām kameru sērijām. Sākumā veidojas blīva un zema apakšējā daļa, bet vēlāk veidojas augstākā daļa, kas izskatās gandrīz regulāri biseriāla, kaut arī nedaudz savīta visā augstumā. Čaulas perifērija stūraina vai ar skaidri izteiktu ķīli. Kameras ir daudzskaitlīgas, pievienošanās gaitā regulāri kļūst augstākas, bet čaula platāka. Šuves ir krasas, paresninātas, iespiestas. Sieniņas veidotas no kalcīta, rupji perforētas, pēc uzbūves graudainas. To virsma ir gluda vai ar īsiem dzelksnīšiem, īpaši agrīnajā stadijā. Atvere pēdējās kameras iekšējā malā veidota izstiepta ovāla veidā, un to ieskauj lūpa, kura pakāpeniski pāriet perifērajā ķīlī. Dažiem eksemplāriem atverei var būt tendence kļūt terminālai un izvietoties nelielā attālumā virs kameras pamatnes.

Sistemātika
-----------

Sigmavirgulīnu ģintī ir 3 recentās sugas, bet ar izmirušajām kopā ir 4 sugas:

* *Sigmavirgulina basistriata* Zheng, 1979
* *Sigmavirgulina lanceolata* Zheng, 1979
* *Sigmavirgulina spissitruncula* Poag, 1966 †
* *Sigmavirgulina tortuosa* (Brady, 1881)

(†) - izmirušu organismu grupa.

Atsauces
--------

1. ↑  Loeblich, A. R.; Tappan, H. (1957). Eleven New Genera of Foraminifera. Bulletin United States National Museum. 215: 223-232. 227. lpp.
2. ↑  World Foraminifera Database
**Šumska** (ukraiņu: *Шумськ*) ir pilsēta Ukrainas rietumos, Ternopiļas apgabala Šumskas rajona centrs.

Vēsture
-------

Rakstos pirmoreiz minēta 1152. gadā kā Volīnijas kņazistes apdzīvotā vieta, vēlāk bija nelielas kņazistes centrs. Nopostīta 13. gadsimtā mongoļu iebrukuma laikā. Vēlāk pilsēta ietilpa Polijas-Lietuvas karalistē. Pēc Polijas dalīšanām pilsēta iekļāvās Krievijas impērijā un bija tur līdz Pirmā pasaules kara beigām.

Pēc Pirmā pasaules kara Šumska iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, pēc PSRS iebrukuma Polijā iekļauta Ukrainas PSR. No 1941. līdz 1944. gadam atradās vācu okupācijā. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Šumska***.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Ternopiļas apgabala pilsētas  |
| --- |
|  |
| 
* Berežani
* Borščiva
* Bučača
* Čortkiva
* Horostkiva
* Kopičinci
* Kremeneca
* Laņivci
* Monastiriska
* Pidhajci
* Počajiva
* Skalata
* Šumska
* Terebovļa
* **Ternopiļa**
* Zaļiščiki
* Zbaraža
* Zboriva

 |

 |
**Saulvedis Cimermanis** (1929—2022) bija latviešu etnogrāfs, vēstures zinātņu doktors (1960), LZA Latvijas vēstures institūta profesors (1994).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1929. gada 3. jūlijā Bejas pagastā. Mācījās Bejas pamatskolā, tad Smiltenes vidusskolā. Pēc Otrā pasaules kara sāka studēt medicīnu, tad vēsturi Latvijas Universitātē, līdztekus neklātienes studijām strādādams gumijas fabrikā "Varonis". 
Vēlāk strādāja par jaunāko zinātnisko līdzstrādnieku Latvijas Etnogrāfiskajā muzejā (1951–1954), tad Latvijas Zinātņu akadēmijas (LZA) Etnogrāfijas un folkloras institūtā (1954–1955). Vēlāk bija LZA Latvijas vēstures institūta vecākais zinātniskais līdzstrādnieks (1956–1971) un Etnogrāfijas nodaļas vadītājs (1971–1995).

Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1990. gadā Cimermanis ieguva doktora grādu vēsturē, 1992. gadā habilitētā vēstures doktora grādu. 1992. gadā viņu ievēlēja par Latvijas Zinātņu akadēmijas īsteno locekli, 1994. gadā par LZA Latvijas vēstures institūta profesoru. No 1992. līdz 2015. gadam viņš bija žurnāla "Latvijas Zinātņu Akadēmijas Vēstis" A daļas redaktors.

Miris 2022. gada 26. decembrī Rīgā.

Darbi
-----

* Laukstrādnieku dzīves veids Kurzemē un Zemgalē 19. gs. otrajā pusē (1959),
* Latvijas Etnogrāfiskais brīvdabas muzejs (1964, 1978),
* Latviešu tautas dzīves pieminekļi: celtnes un to iekārta (1969),
* Zveja un zvejnieki Latvijā 19. gadsimtā (1998),
* Kultūrvēstures avoti un Latvijas ainava (2011),
* Tautas celtniecība Latvijas ainavā. Rīga: Zinātne, 2020. — 688 lpp.

Apbalvojumi un pagodinājumi
---------------------------

* Latvijas Kultūrkapitāla fonda mūža stipendija (1999),
* Latvijas Republikas Ministru kabineta balva (2005),
* Triju Zvaigžņu ordenis, IV šķira (2014).

Atsauces
--------

1. ↑  Kultūrvēsturnieks Cimermanis: Nepārtrukti mācīties jebkuros apstākļos Līvija Dūmiņa nra.lv 2014. gada 10. novembrī
2. ↑  IN MEMORIAM. Akadēmiķis Saulvedis Cimermanis
**Maranavi** (pašnosaukums: *Mëranaw*, ماراناو), agrāk arī **lanaji** vai **maronaji**, ir viena no Filipīnu tautām. Apdzīvo Lanao ezera apkārtni Mindanao salas ziemeļrietumos; to pašnosaukums nozīmē ‘ezera ļaudis’. Pēc konfesionālās piederības lielākā daļa ir musulmaņi sunnīti, tādēļ tiek pieskaitīti moro tautām. Maranavu kopskaits ir ap 1,8 miljoniem, kas veido 1,5 % no valsts kopējā iedzīvotāju skaita. Maranavi ir dominējošā tauta Dienvidlanao provincē (1 114 765 cilvēki, 93,3 % no iedzīvotāju skaita), kā arī veido nozīmīgu iedzīvotāju daļu Ziemeļlanao provincē (325 804; 45,1 %) un Iliganas pilsētā (39 980; 11,0 %). Runā maranavu valodā, Ziemeļlanao un Iliganā arī sebuāņu valodā; oficiālā saziņā lieto arī angļu un filipīniešu valodu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Lanaji». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 412. lpp.
2. ↑  Philippine Statistics Authority. Ethnicity Statistical tables
3. ↑  Ethnic Groups of the Philippines. Maranao

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Maranavi***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85080898

 |

 |
Latīņvalodīgie vai citādi latīņu valodas spēcīgi ietekmētie reģioni vēlīnajā Romas impērijā (sarkanā krāsā)
**Latīņu sarunvaloda** jeb **vulgārā latīņu valoda** (pašnosaukums — *sermo vulgaris*) bija latīņu valodas sarunvalodas paveids, kas bija izplatīts Itālijā un vēlāk arī citās Romas impērijas provincēs. Tā ir pretstats rakstītajai literārajai valodai. Tieši sarunvaloda (nevis klasiskā latīņu valoda) ir romāņu valodu priekštece.

Latīņu sarunvaloda savu vislielāko ģeogrāfisko izplatību sasniedza mūsu ēras 3. gadsimtā, Romas impērijas maksimālās ekspansijas laikā. No 3. gs. beigām un jo īpaši no 5. līdz 7. gs. Lielās tautu staigāšanas laikā, tautas latīņu valodas areāla lingvistiskās robežas ievērojami saruka. Piemēram, Ziemeļāfrikā latīņu valodu pilnībā aizstāja arābu valoda, bet Lielbritānijā — ģermāņu dialekti (lai gan vietējai latīņu valodai bija ievērojama ietekme uz vietējām ķeltu valodām). Reģionus, kuros pakāpeniski izzuda latīņu valoda (Panonija, Illirija, Britānija, Ģermānija, romiešu Āfrika), apzīmēja kā *Romania submersa*.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Latīņu sarunvaloda***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LNB: 000119195
* LCCN: sh85074964
* GND: 4120386-0
* BNF: cb11932234t (data)
* NKC: ph821539

 |

 |
Austrumfranku valsts (zaļā) un tās vasaļteritorijas, 843
**Austrumfranku valsts** (latīņu: *Francia orientalis*) pastāvēja no 843. līdz 962. gadam. Izveidojās 843. gada Verdenas līguma rezultātā, kad Kārļa Lielā mazdēli vienojās par mantoto Karolingu dinastijas zemju sadalīšanu. Pēc tam, kad Karolingi 911. gadā zaudēja varu, franku vietā valstī sāka valdīt vācu izcelsmes valdnieki, kas aizsāka Svētās Romas impērijas un atšķirīgas Vācijas identitātes veidošanos.

843. gada līgums paredzēja, ka imperatora Luija Dievbījigā jaunākais dēls Luijs II Vācietis saņēma franku valsts zemes uz austrumiem no Reinas upes — Saksijas hercogisti, daļu Austrazijas, Alemāniju, Tīringenes hercogisti, Bavārijas hercogisti un Karintijas marku. Tikai Austrazijas daļa bija franku zeme, pārējās teritorijas franki bija iekarojuši iepriekšējo gadsimtu laikā, un šeit joprojām dominēja ģermāņu cilšu augstmaņi. Ziemeļos dzīvoja dāņi, bet austrumu un dienvidu pierobežā slāvi. 870. gadā, kārtējo reizi dalot mantojumu, Austrumfranku valsts ieguva daļu Lotaringas.

Karolingu dinastiskie strīdi noveda pie karaļa varas novājināšanās, un hercogu varas nostiprināšanās. No ieceltiem augstmaņiem, hercogu tituls un zemes kļuva par mantojamām. Karaļiem aizvien biežāk bija jāapspiež ambiciozu hercogu dumpji. 911. gadā, mirstot pēdējam Austrumfranku Karolingu valdniekam, Saksijas, Frankonijas, Bavārijas un Švābijas augstmaņi Rietumfranku Karolingu pārstāvja vietā par karali ievēlēja Karolingu radinieku, franku Frankonijas hercogu Konrādu I. Līdz 915. gadam viņa varu neatzina spēcīgais Saksijas hercogs Heinrihs. Karā pret dumpīgo Bavārijas hercogu Arnulfu 918. gada beigās Konrāds I guva nāvīgu ievainojumu, un par savu mantinieku nosauca Saksijas Heinrihu, kuru par karali ievēlēja tikai Saksijas un Frankonijas augstmaņi. Tādējādi vara pārgāja no frankiem uz sakšiem. Heinriham nācās ilgstoši karot ar pārējiem hercogiem, lai nostiprinātu savu karaļa varu. Līdz nāvei 936. gadā Heinriham bija izdevies nostiprināt savu varu un nepieļaut valsts feodālo sabrukumu, kā tas notika Rietumfranku valstī. Viņa mantinieks Otons I veiksmīgi karoja Centrālajā Eiropā un Itālijā, 962. gadā saņemot Romas imperatora kroni, un aizsākot Svētās Romas impērijas pastāvēšanu.

Karaļi
------

* Luijs II Vācietis (843—876)
* Luijs III Jaunākais (876—882)
* Kārlis III Resnais (882—887)
* Karintijas Arnulfs (887—899)
* Luijs IV Bērns (900—911)
* Konrāds I (911—918)
* Heinrihs I Putnuķērājs (919—936)
* Otons I (936—973)
***Smerš*** (krievu: *Смерш*, no *«Смерть шпионам!»* — "Nāvi spiegiem!") bija kopīgs nosaukums trim atsevišķām Padomju Savienības pretizlūkošanas iestādēm Otrā pasaules kara laikā:

* PSRS Aizsardzības Tautas komisariāta Pretizlūkošanas galvenā pārvalde "*Smerš*" aizsardzības Tautas komisāra (Staļins) pakļautībā, priekšnieks — Abakumovs;
* PSRS Jūras kara flotes Tautas komisariāta Pretizlūkošanas pārvalde "*Smerš*" Jūras kara flotes Tautas komisāra (Kuzņecovs) pakļautībā, priekšnieks — Gladkovs;
* PSRS Iekšlietu Tautas komisariāta Pretizlūkošanas nodaļa "*Smerš*" iekšlietu Tautas komisāra (Berija) pakļautībā, priekšnieks — Juhimovičs (līdz 1944. gada maijam), Smirnovs.

Visas trīs iestādes izveidotas 1943. gada pavasarī ar PSRS Tautas komisāru padomes lēmumu, par pamatu izmantojot Iekšlietu TK Īpašo nodaļu pārvaldi.

*Smerš* darbojās pret ienaidnieku izlūkošanas dienestiem, pirmkārt, Vācijas — Abvēru, Reiha drošības galveno pārvaldi —, bet arī pret Vācijas sabiedroto valstu izlūkdienestiem. Pretizlūkošanas darbs veikts piefrontē (Īpašās nodaļas padomju karaspēka vienībās, kuru darbinieki kontrolēja dienošos, vervēja aģentus) un aizmugurē — savā (pretinieku izlūkdienestu aģentu atklāšana un likvidēšana) un pretinieku (darbs padomju partizānu vienībās, pretinieku izlūku skolās). Viens no *Smerš* darbības veidiem bija tā saucamās radiospēles — radiosakaru izmantošana pretinieka maldināšanai. Tāpat *Smerš* darbība bija vērsta pret dezertieriem padomju bruņotajos spēkos, *Smerš* pārbaudīja no karagūsta atbrīvotās padomju militārpersonas (t.s. filtrācija), meklēja pretinieku karaspēka vienībās dienējušos padomju pilsoņus un vadīja izmeklēšanu viņu lietās.

Pēc kara 1946. gada 25. februārī Aizsardzības TK un Jūras kara flotes TK apvienoti Bruņoto spēku TK, 4. maijā Pretizlūkošanas galvenā pārvalde "*Smerš*" iekļauta PSRS Valsts drošības TK kā 3. galvenā pārvalde.
Ukrainas PSR valsts karogs
**Ukrainas Padomju Sociālistiskās Republikas valsts himna** (ukraiņu: *Державний гімн Української радянської соціалістичної республіки*) bija Ukrainas PSR himna no 1949. līdz 1992. gadam.

Vēsture
-------

Pēc Padomju Savienības izveidošanas „Internacionāle" tika izmantota kā PSRS himna no 1922. līdz 1944. gadam. 1949. gada 21. novembrī tika apstiprināta Ukrainas Padomju Sociālistiskās Republikas (Ukrainas PSR) himna.

No 1953. līdz 1977. gadam valsts himna tika dziedāta bez vārdiem. Himnas tekstu pārrakstīja Nikolajs Bažans, lai no himnas svītrotu jebkādu Staļina pieminēšanu. 1978. gada 22. martā himnas grozītā versija tika oficiāli apstiprināta.

Himna tika atcelta 1992. gada 15. janvārī ar Ukrainas Augstākās Radas Prezidija dekrētu "Par Ukrainas valsts himnu".

Kopš 2015. gada Ukrainā ir aizliegts atskaņot Ukrainas PSR himnu, un tās pārkāpējiem par "padomju un komunistisko simbolu propagandu" tiek piemērots cietumsods līdz 5 gadiem.

Himnas teksts
-------------

### Himnas teksts (1949—1953)

**Oriģināls**

  

Живи, Україно, прекрасна і сильна,

В Радянськім Союзі ти щастя знайшла.

Між рівними рівна, між вільними вільна,

Під сонцем свободи, як цвіт, розцвіла.

  

Слава Союзу Радянському, слава!

Слава Вітчизні народів-братів!

Живи, Україно, радянська державо,

Возз’єднаний краю на віки-віків!

  

Нам завжди у битвах за долю народу

Був другом і братом російський народ,

I Ленін осяяв нам путь на свободу,

I Сталін веде нас до світлих висот.

  

Слава Союзу Радянському, слава!

Слава Вітчизні народів-братів!

Живи, Україно, радянська державо,

Возз’єднаний краю на віки-віків!

  

Розіб’ємо всі ми ворожі навали

Народного гніву священним мечем!

Під стягом радянським ми дужими стали

I в світ комунізму велично ідем!

  

Слава Союзу Радянському, слава!

Слава Вітчизні народів-братів!

Живи, Україно, радянська державо,

Возз’єднаний краю на віки-віків!

  

No 1953. līdz 1977. gadam himna tika atskaņota bez vārdiem.

### Himnas teksts (1978—1992)

**Oriģināls**

Живи, Україно, прекрасна і сильна,

В Радянськім Союзі ти щастя знайшла.

Між рівними рівна, між вільними вільна,

Під сонцем свободи, як цвіт розцвіла.

  

Слава Союзу Радянському, слава!

Слава Вітчизні на віки-віків!

Живи Україно, радянська державо,

В єдиній родині народів-братів!

  

Нам завжди у битвах за долю народу

Був другом і братом російський народ,

Нас Ленін повів переможним походом

Під прапором Жовтня до світлих висот.

  

Слава Союзу Радянському, слава!

Слава Вітчизні на віки-віків!

Живи Україно, радянська державо,

В єдиній родині народів-братів!

  

Ми славим трудом Батьківщину могутню,

Утверджуєм правду безсмертних ідей.

У світ комунізму — величне майбутнє

Нас Ленінська партія мудро веде.

  

Слава Союзу Радянському, слава!

Слава Вітчизні на віки-віків!

Живи Україно, радянська державо,

В єдиній родині народів-братів!

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ukrainas PSR himna***.