recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Mezglainā gaurenīte** (latīņu: *Sagina nodosa*) ir neļķu dzimtas suga, kura ir sastopama Āzijā, Ziemeļamerikā un Eiropā. Latvijā suga ir sastopama diezgan bieži visā valsts teritorijā, kur skrajas grupas aug mitros, smilšainos pazeminājumos mežos, kā arī starpkāpu ieplakās, ūdenstilpju krastos, ceļmalās un nezālienēs.

Apraksts
--------

Mezglainā gaurenīte ir daudzgadīgs, 5—15 cm garš lakstaugs. Tam ir pacils, kails un tievs stublājs, kam pie pamata ir lapaini dzinumi; tas parasti zaro maz. Augs veido ceru. Apakšējās lapas ir šauri lineāras, 2,5—4 cm garas un līdz 0,1 cm platas, lapas uz stublāja vēl sīkākas. Stublāja lapu žāklē mēdz būt lapainas īsvasas. Stublāja un zaru galā ir viens vai divi ziedi. Kauslapas ir zaļas un nelielas — divreiz īsākas nekā baltās vainaglapas. Ziedi uz sīko lapu un tievā stublāja fona izskatās lieli. Kauslapas, vainaglapas un irbuļi ir 5, putekšņlapas 10. Auglis ir olveidīga piecvāršņu pogaļa, kas garāka nekā kauss. Gatavas pogaļas 5 zobiņi mazliet atlīkst. Zied no jūnija līdz augustam.

Atsauces
--------

1. 1 2  «mezglainā gaurenīte - Sagina nodosa (L.) Fenzl - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2023-05-09.
**Jānis Staņislavs Birnbaums** (dzimis 1863. gada 17. maijā Lielstraupē, miris 1944. gada 8. oktobrī Rīgā) bija Latvijas gleznotājs, mākslinieku pulciņa "Rūķis" biedrs.

Biogrāfija
----------

Jānis Staņislavs Birnbaums dzimis 1863. gada 17. maijā Lielstraupes Miškās mežkunga Remberta Birnbauma un viņa sievas Natālijas Šarlotes ģimenē. Māksliniecisko izglītību ieguvis, mācoties pie krusttēva gleznotāja Jāņa Staņislava Rozes, vēlāk Pēterburgas Mākslas akadēmijā (1887-1897), kur kā brīvklausītājs specializējies batāliju glezniecības klasē pie B. Vilevaldes (B. Willewalde). Brīvmākslinieka grādu ieguvis 1897. gadā. Pēc akadēmijas beigšanas strādājis Čitā kā skolotājs vietējā mākslas amatniecības skolā un ģimnāzijā. Latvijā atgriezies 1923. gadā un bijis pedagogs Valkā un Rūjienā, 1929. gadā pārcēlies uz Rīgu, pievēršoties tikai glezniecībai. Bijis latviešu mākslinieku apvienības "Rūķis" biedrs. Miris 1944. gada 8. oktobrī Rīgā.

Mākslinieciskā darbība
----------------------

Galvenokārt strādājis akvareļa, arī eļļas glezniecībā, visbiežāk ainavas žanrā, īpaši gleznojot batālijas. Gleznojis arī erotiska sižeta pastkartes.

Izstādes
--------

Bijis pirmās latviešu etnogrāfijas izstādes dalībnieks (1896). Personālizstādes noritējušas Rīgā (1928, 1930), pēcnāves izstāde notikusi Rīgā (1978).

Izmantotā literatūra
--------------------

* Red. Vilsons, A. *Māksla un arhitektūra biogrāfijās*. Rīga: Latvijas enciklopēdija, 1995. 239 lpp.

Atsauces
--------

1. ↑  Ārējais resurss, Straupes-Augstrozes latviešu un vācu draudzes 1863. gada dzimušo un kristīto, laulāto un mirušo reģistrs
2. ↑  Red. Vilsons, A. *Māksla un arhitektūra biogrāfijās*. Rīga: Latvijas enciklopēdija, 1995. 66. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Biogrāfija un māksl. darbība
* Darbi[novecojusi saite]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305088831
* LNB: 000147465
* ISNI: 0000 0004 1696 8681

 |

 |
**TU2** ir šaursliežu dīzeļlokomotīve ar līdzstrāvas elektrisko spēka pārvadu, konstruēta izmantošanai PSRS Satiksmes ceļu ministrijas šaursliežu dzelzceļos (750 mm).
Krievu valodā tipa nosaukums nozīmē "Otrā tipa šaursliežu dīzeļlokomotīve" (*Тепловоз узкоколейный, тип второй*). Lokomotīve izveidota uz eksperimentālās lokomotīves TU1 bāzes, un no tās atšķiras ar jaunu dīzeļģeneratora iekārtu (DĢI). Lokomotīves sērijveida ražošana sākās 1955. gadā Kalugas mašīnbūves rūpnīcā.

Neskatoties uz to, ka lokomotīves projekts izstrādāts 1953. gadā, tā joprojām tiek uzskatīta par vienu no PSRS labākajām lokomotīvēm. Kā iemesls tam kalpo lokomotīves izturība un kvalitāte. Lokomotīvju ražošana turpinājās līdz 1958. gadam.

Pateicoties veiksmīgai konstrukcijai un ārējai līdzībai ar platsliežu dīzeļlokomotīvēm, tā tika pieņemta par mācību lokomotīvi PSRS Bērnu dzelzceļos. Arī Rīgas bērnu dzelzceļā bija šādas lokomotīves.

Mūsdienās Latvijā TU2 lokomotīves tiek izmantotas līnijā Gulbene—Alūksne.

Konstrukcija
------------

Lokomotīves virsbūve uzstādīta uz diviem divasu ratiņiem, kuriem visas asis velkošās. Lokomotīves priekšā un aizmugurē uzstādītas vadības kabīnes, vidusdaļā izvietots mašīnu nodalījums. Kabīnēs izvietoti lokomotīves vadības agregāti un mērinstrumenti, kas nodrošina dīzeļģeneratora, kā arī atsevišķu palīgmašīnu kontroli. Mašīnu nodalījumā izvietota dīzeļģeneratora iekārta (sastāvoša no dīzeļdzinēja 1D12 un ar to caur elastīgo vai pirksta-ieliktņu sajūgu savienota līdzstrāvas ģeneratora), kompresors E400, dzesēšanas ietaise ar ventilatoru un ūdens un eļļas radiatoru, augstsprieguma kamera, katls-sildītājs un palīgģenerators.

Modifikācijas
-------------

Zināmas dažas lokomotīves TU2 modifikācijas, kuras radītas uz vietas lokomotīvju depo:

1. Zasulauka lokomotīvju depo tika modernizēta lokomotīve TU2-244. Modernizācija skāra eļļas sistēmu, uz lokomotīves jumta tika novietoti eļļas savācēji. Pēc šīs modernizācijas lokomotīve ieguva apzīmējumu TU2M-244.
2. Kratovas Bērnu dzelzceļā lokomotīvēm TU2-078 un TU2-129 uzstādītas jaunas vadības kabīnes.
3. Harkivas Bērnu dzelzceļā modernizācijai tika pakļauta lokomotīve TU2-125, uz šīs lokomotīves bāzes tika radīta lokomotīve TEU3-001.

Lokomotīves TU2 tehniskie raksturlielumi
----------------------------------------

* **Tips** — vagona veida, ar divām vadības kabīnēm un elektrisko vilces spēka pārvadu.
* **Dienesta veids** — kravas/pasažieru, nepieciešamības gadījumā var tikt izmantota arī kā manevru un izvedceļu lokomotīve.
* Asu formula: 2o-2o
* Velkošo asu skaits: 4
* Ratiņu skaits: 2
* Spēka iekārtas jauda: 300 ZS (195 kW)
* Konstruktīvais ātrums: 50 km/h
* Dienesta svars ekipētā stāvoklī: 32 000 kg.
* Spiediens uz sliedi no ass: 8 000 kg.
* Degvielas rezerve: 700 l
* Eļļas rezerve sistēmā: 120 l
* Smilšu rezerve: 200 kg
* Ūdens rezerve sistēmā ar katlu sildītāju: 185 l
* Minimālais caurbraucamo līkņu rādiuss: 50 m
* Lielākais sasniegtais lokomotīves ātrums: 75 km/h

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***TU2***.
**Vadse** (norvēģu: *Vadsø*, ziemeļsāmu: *Čáhcesuolu*, kvenu: *Vesisaari*) ir pilsēta Norvēģijas ziemeļos, Trumses un Finnmarkas filkes gubernatora rezidence (līdz 2020. gadam — Finnmarkas filkes centrs) un Vadses komūnas centrs.

Izvietojusies Varangeras pussalas dienvidu krastā pie Varangeras fjorda. Daļa pilsētas atrodas uz nelielas saliņas Vadsejas, kas ir vēsturiskā pilsētas atrašanās vieta. Zināma no 16. gadsimta kā zvejnieku ciems. Pilsētas statuss piešķirts 1833. gadā. Strauji izauga 19. gadsimta beigās kā nozīmīgs pomoru tirdzniecības centrs. Ilgus gadus pilsētā dominējošas bija somu un kvenu valodas un daļā no mājsaimniecībām tās joprojām tiek lietotas sadzīvē.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Tettsteders befolkning og areal». Q2367019.
2. ↑  Store norske leksikon. Vadsø

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Vadse***.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 125497925
* LCCN: n81054203

 |

 |
Šis raksts ir par latviešu izcelsmes arhivāru. Par latviešu dziedātāju skatīt rakstu Jānis Sproģis.

**Jānis (Ivans) Sproģis** (krievu: *Иван Яковлевич Спрогис*; dzimis 1835. gada 20. jūnijā, miris 1918. gada 19. jūlijā) bija Aizkraukles novadā dzimis latviešu izcelsmes Krievijas vēsturnieks, arheogrāfs, etnogrāfs un bibliogrāfs. No 1879. gada vadīja Viļņas seno aktu centrālo arhīvu (*Виленский центральный архив древних актов*), piedalījās Viļņas Arheogrāfiskās komisijas darbā.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis nabadzīga zemnieka ģimenē. Ģimene bija pārgājusi pareizticībā, un Jānis Sproģis, kristītajā vārdā Ivans, izvēlējās garīdznieka profesiju. Mācījās Rīgas Pareizticīgo garīgajā seminārā. No 1859. gada mācījās Sanktpēterburgas Garīgajā akadēmijā, no kuras tika atskaitīts par piedalīšanos studentu nemieros. Sāka darbu kā lasītavas dežurants Pēterburgas Publiskajā bibliotēkā. 1864. gadā tika pārcelts uz darbu Viļņā. 

Kaut arī Sproģis bija noskaņots pret lietuviešu un latviešu nacionālo atmodu, viņš krieviski publicēja vairākus darbus latviešu un lietuviešu etnogrāfijā. 1868. gadā izdeva *Памятники латышского народного творчества* ("Latviešu tautas daiļrades pieminekļi"), kur pirmoreiz iepazīstināja krievu lasītāju ar Dainām, sadalot tās pēc tematikas četrās daļās - ūdens, gaiss, zeme; augu valsts; dzīvnieki; cilvēks. Tajā tika publicētas 1857 dziesmas un 52 mīklas. 1866. gadā publicēja kalendāru *Латышско-русский месяцеслов*. No 1867. līdz 1875. gadam izdeva latgaliešu kalendārus, kuri latīņu drukas aizlieguma apstākļos rakstīti latviešu valodā kirilicā. Uzskatīja Latviju un Lietuvu par Krievijas impērijas neatdalāmu daļu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Latgales dati». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 1. jūnijā. Skatīts: 2019. gada 1. jūnijā.

Ārējās saites
-------------

* Literatura.lv


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 165363470
* LNB: 000227089
* ISNI: 0000 0001 1326 6930
* GND: 1041287100
* NKC: js2014841352

 |

 |
**Kamara** (spāņu: *Base Antártica Cámara*) ir Argentīnas vasaras polārstacija Antarktīdā. Izvietojusies nelielajā Hāfmūnas saliņā Mūnbeja līcī Livingstona salas austrumu piekrastē Dienvidšetlendas salās. Stacija izveidota 1953. gada 1. aprīlī kā Argentīnas Kara flotes bāze ar nosaukumu **Baijaluna** *(Destacamento Naval Bahía Luna)* pēc Mūnbeja argentīniešu nosaukuma «Lunas līcis». 1955. gadā pārdēvēta par godu flotes leitnantam Huanam Kamaram *(Juan Ramón Cámara)*, kas 1955. gada 16. janvārī gāja bojā negadījumā Potera līcī *(Destacamento Naval Teniente Cámara)*. 1990. gadā nodota Argentīnas Antarktikas institūtam un pārdēvēta tagadējā nosaukumā. Līdz 1959. gadam stacija funkcionēja vissezonas režīmā, 1959./1960. gada sezonā — slēgta, vēlāk darbojās tikai kā vasaras stacija. Galvenās pētniecības nozares ir meteoroloģija, okeanogrāfija, ģeoloģija, ornitoloģija. Populārs tūrisma galamērķis.

Atsauces
--------

1. ↑  «BASES ANTÁRTICAS ARGENTINAS». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 12. maijā. Skatīts: 2009. gada 27. aprīlī.
2. ↑  Base Cámara

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kamara***.
* Kamaras polārstacijas fotogalerija

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Argentīnas polārstacijas Valsts karogs: Argentīna |
| --- |
|  |
| 
* Baljve
* *Belgrano I*
* Belgrano II
* *Belgrano III*
* Brauna
* Desepsjona
* *Elsvērta*
* Esperansa
* Kamara
* Karlīni
* *Korveta Urugvaja*
* *Livingstona*
* Marambio
* Matjenso
* Melhiora
* Orkadasa
* Petrela
* Primavera
* Sanmartina
* *Sovrala*
* *Tenjente Eskivela*

 |

 |
**Nacionālā republikāniskā armija** **(NRA)** (krievu: *Национальная республиканская армия*) ir krievu partizānu kustība, kas darbojas, lai vardarbīgi gāztu Vladimira Putina valdību. Dibināta 2022. gadā pēc Krievijas iebrukuma Ukrainā.

Vēsture
-------

Veiktie uzbrukumi Krievijā (2022)
Krievijas opozicionārs Iļja Ponomarjovs
Pēc 2022. gada Krievijas iebrukuma Ukrainā sākšanās tika ziņots par Krievijas armijas iesaukšanas centru dedzināšanas uzbrukumiem. Bijušais Krievijas parlamenta deputāts Iļja Ponomarjovs apgalvo, ka 2022. gada aprīlī ir sazinājies ar vienu no grupām, kas stāv aiz šiem dedzināšanas aktiem. Ponomarjovs atbalstīja dedzināšanas aktus konferencē Viļņā un vienlaikus nodibināja divus medijus Kijivā, kas ir vērsti uz pret Putinu noskaņotu auditoriju Krievijā.

2022. gada augustā tika nogalināta krievu filozofa un "Krievu pasaules" ideologa Aleksandra Dugina meita Darja Dugina. Dugins ir tuvs Krievijas prezidenta Vladimira Putina sabiedrotais un dažkārt ticis dēvēts par "Putina smadzenēm" un "Putina Rasputinu". Krievijas Federālais Drošības dienests apgalvoja, ka aiz notikušā auto sprādziena stāv Ukraina. Bet pēc Darjas Duginas slepkavības Ponomarjovs paziņojis, ka atbildību par nogalināšanu uzņemas līdz šim nezināmā partizānu kustība "Nacionālā republikāniskā armija" (NRA). Vēlāk ēterā viņš nolasīja NRA manifestu.

Opozicionārs arī deva mājienu, ka nākamo mēnešu laikā var notikt jauni uzbrukumi, arī Krievijas valdībai un drošības spēkiem. Ponomarjovs vēlāk paziņoja, ka pirmo vēstījumu no NRA saņēmis 20. augustā. Nākamajā vēstījumā tika ziņots par Aleksandra Dugina un viņa meitas nāvi. Vēlāk noskaidrojās, ka pats Dugins nav gājis bojā, tomēr cilvēki, kas sarīkojuši akciju, apgalvoja, ka auto bijuši divi cilvēki.

Krievijas kara korespondents un propagandists Vladlens Tatarskis
2023. gada 3. aprīlī sprādzienā kafejnīcā Sanktpēterburgā nogalināts militārais blogeris Vladlens Tatarskis. 5 cilvēki eksplozijā tika ievainoti, no kuriem 19 tika hospitalizēti. Sprādzienu izraisījis improvizēts spridzeklis, kas bijis paslēpts statujā, kura uzdāvināta Tatarskim. Tatarskim, kura īstais vārds ir Maksims Fomins, ir vairāk nekā 560 000 sekotāju platformā "Telegram" un viņš aktīvi atbalstījis Krievijas iebrukumu Ukrainā. Vēlāk atbildību par uzbrukumu uzņēmās Nacionālā republikāniskā armija.

Atsauces
--------

1. ↑  «Национальная Республиканская Армия | Роспартизан». *Telegram*. Skatīts: 2023-04-05.
2. ↑   В РОССИИ СОЗДАНА НАЦИОНАЛЬНАЯ РЕСПУБЛИКАНСКАЯ АРМИЯ, ОСУЩЕСТВИВШАЯ ПОКУШЕНИЕ НА ДУГИНА. Atjaunināts: 2023-04-05
3. ↑  «Krievijas specdienesti «Putina ideologa» meitas nāvē vaino Ukrainu». *www.lsm.lv* (latviešu). Skatīts: 2023-04-05.
4. ↑  «Krievu opozicionārs: Atbildību par sprādzienu Piemaskavā uzņemas partizānu kustība». *tv3.lv* (latviešu). Skatīts: 2023-04-05.
5. ↑  «Sprādzienā kafejnīcā Sanktpēterburgā nogalināts militārais blogeris Vladlens Tatarskis». *tv3.lv* (latviešu). Skatīts: 2023-04-05.
6. ↑  «Российские партизаны заявили, что это они убили Татарского». *24 Канал* (krievu). Skatīts: 2023-04-05.

Ārējās saites
-------------
**Nacionālā administrācijas skola** (franču: *École nationale d'administration*, ENA) ir viena no prestižākajiem franču *grande école* izglītības iestādēm. Tā tika izveidota 1945. gadā, lai demokratizētu piekļuvi augsta līmeņa valsts dienestam. Pašlaik iestāde ir atbildīga par Francijas un starptautisko vadītāju atlasi, sākotnējo un tālākizglītību. ENA ir republikas meritokrātijas simbols, kas saviem bijušajiem studentiem piedāvā piekļuvi galvenajiem vadošajiem amatiem valsts dienestā.

Strasbūrā katru gadu tiek apmācīti 80-100 studenti, un Strasbūrā papildus simts ārvalstu studentiem ir aptuveni 60 maģistrantūras un specializētās maģistra programmas studenti. Katram no viņiem piedāvā īsu tālākapmācību Parīzē. Bijušos skolas audzēkņus sauc par "*énarques*".

Slaveni absolventi
------------------

* Emanuels Makrons, Francijas politiķis un pašreizējais prezidents, Andoras līdzprincis, kādreizējais ierēdnis un investīciju baņķieris

Atsauces
--------

1. ↑  L'ENA, n'a, par son statut, pas d'équivalent en Europe et dans le monde: bref tour d'horizon
2. ↑  Pourquoi l'ENA fascine-t-elle toujours ?

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Nacionālā administrācijas skola***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Oficiālā vietne

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 149568785
* ISNI: 0000 0001 2116 7043
* GND: 5153385-6
* SUDOC: 026374943
* BNF: cb118634640 (data)

 |

 |
**Sentetjēna** (franču: *Saint-Étienne*) ir komūna Francijas dienvidaustrumos. Tā atrodas Centrālajā masīvā un 60 kilometrus uz dienvidrietumiem no Lionas. 2010. gadā pilsētā dzīvoja 171 260 iedzīvotāji un ar 506 655 iedzīvotāju lielu aglomerāciju.

Pazīstama kā Francijas velosipēdu ražošanas centrs. Pilsētā atrodas velosipēdu ražošanas kompānijas *Mavic* galvenā mītne. Pilsētā atrodas arī lielveikalu tīkla kompānijas *Groupe Casino* galvenā mītne.

Pretēji citām Francijas pilsētām, Sentetjēna 20. gadsimta gaitā nelikvidēja tramvaja tīklu līdz 20. gadsimta beigās tika atzītas tramvaja priekšrocības. Pēc Sentetjēnas parauga tramvajs tika atjaunots daudzās citās Francijas pilsētās.

Santetjēna ir futbola kluba *AS Saint-Étienne* mājvieta.

Vēsture
-------

Pirmo reiz rakstos minēta 1258. gadā, un nosaukta par godu Svētajam Stefanam. 13. gadsimta sākumā pilsēta bija mazs ciems, kas izvietots gar baznīcu.

16. gadsimtā pilsētā attīstījās ieroču ražošana. 17. gadsimtā Franču revolūcijas laikā pilsētu pārdēvēja par *Armeville* ("Ieroču pilsēta"). 19. gadsimtā pilsēta kļuva par ogļu ieguves centru, tomēr pilsētas izaugsme bija ļoti lēna.

1832. gadā pilsētā dzīvoja ap 33 064 iedzīvotāju. Pieaugot rūpniecības izaugsmei, pieauga iedzīvotāju skaits, un 1880. gadā pilsētā dzīvoja jau ap 110 000 iedzīvotāju.

Cilvēki
-------

Sentetjēnā ir dzimuši tādi cilvēki kā:

* Žils Masnē (*Jules Massenet*, 1842 - 1912) - komponists
* Aravane Razaī (*Aravane Rezaï*, 1987 - ) - tenisiste
* Vilijs Sanjols (*Willy Sagnol*, 1977 - ) - futbolists
* Žilbērs Simondons (*Gilbert Simondon*, 1924 - 1989) - filozofs
* Žans Žitons (*Jean Guitton*, 1901 - 1999) - filozofs

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Sentetjēna***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 266572463
* LCCN: n80089849
* GND: 4118220-0
* SUDOC: 057616884
* BNF: cb15259786w (data)
* NKC: ge134470

 |

 |

1. ↑  Populations légales 2019.
**Jānis Ferdinands Tīdemanis** (dzimis 1897. gada 1. oktobrī, miris 1964. gada 12. aprīlī) bija latviešu gleznotājs.

Biogrāfija
----------

Tīdemanis dzimis 1897. gada 1. oktobrī Ventspilī. Pazīstams ar savu dēkaino jaunību un bohēmisko dzīvesveidu. Jaunībā braucis uz kuģiem. Pēc dažām ziņām bijis ASV, kur apmeklējis mākslas skolas Klīvlendā un Ņujorkā. Viņš izglītojies un ilgstoši dzīvojis Beļģijā. Profesionālo izglītību ieguvis Antverpenē. No sākuma karaliskajā Mākslas Akadēmijā (1922—1927), pēc tam Augstākajā Mākslas institūtā pie I. Opsomera (līdz 1934. gadam). Vēlāk atgriezies un strādājis Latvijā. Bijis tuvs draugs vairākiem ievērojamiem latviešu māksliniekiem, to starpā minami Kārlis Padegs, Eduards Kalniņš un Artūrs Jūrasteters. Rīgas bohēmistu sabiedrībā Jānis Tīdemanis bija pazīstams ar iesauku "Džonis". Viņa darbnīcā Pārdaugavā bieži pulcējās jauni latviešu mākslinieki, lai no ārzemēs izglītību guvušā un pieredzējušā mākslinieka gūtu iedvesmu un padomus savu mērķu realizēšanā.

Tīdemanis, līdzīgi savam netiešajam sekotājam Kārlim Padegam, bija slavens ar netradicionālu pieeju izstāžu rīkošanā un sabiedrībā pieņemto strikto uzvedības normu neievērošanā.
1944. gadā emigrējis; sākumā uz Vāciju, vēlāk, dēkainu piedzīvojumu pavadīts, uz Šveici un Kanādu. Jānis Tīdemanis miris Toronto 1964. gada 12. aprīlī.

Māksla
------

Jānis Tīdemanis bija neapvaldīta temparementa un spožu krāsu gleznotājs. Savā laikā rakstura un gleznu neierastības dēļ viņš tika dēvēts par krāsās uzbāzīgu, kliedzošu un pašpārliecinātu mākslinieku, taču tās ir īpatnības kuras veidojušās saskarē ar beļģu mākslas tradīcijām.
Tīdemanis ir gleznojis klusās dabas, ainavas, portretus un figurāla žanra darbus. Meistaram nav svarīgs konkrētas vietas vai pat konkrēta cilvēka (lai gan ļoti daudz gleznojis sievas Hanneles portretus) reālistiski precīzs gleznojums. Daudz vairāk viņu saistījis uzdevums parādīt cilvēka un vides attiecības, cilvēku savstarpējās attiecības. Lai kompozīcijās panāktu īpašu spriegumu. gleznotājs izmantojis grotesku un deformāciju. Viņa gleznās redzama liesmojoša krāsu spēle, reizēm arī asi kontrasti: kobaltzilais pret citrondzelteno, melnais pret sarkano utt. kā arī virtuozs otas triepiens, kas it kā demonstrē krāsu un temperamenta orģijas. Pat spraigs sižets, kas nebūt nav maznozīmīgs meistara audeklos, tomēr tiek uztverts kā sekundāra vērtība. Nemeklējot vizuāli skaisto, viņš tiecies pēc vitalitātes un ekspresivitātes, ko uzskatīja par skaisto mākslā. Tīdemanis gleznojis ļoti ātri. Šķita, ka iekšējā skatījumā viņš jau redz darbu gatavu un it kā baidās kaut ko no iztēlotā aizmirst. Tieši šo krāsu spēku no Jāņa Tīdemaņa vēlāk pārņēma tādi virtuozi krāsu meistari kā Jānis Pauļuks un Leo Svemps, nododami to tālāk arī nākamajai paaudzei.

Atsauces
--------

1. ↑  Siliņš J. Latvijas māksla: 1915 - 1940, I. Stokholma, 1988
2. ↑  Latviešu glezniecības meistardarbi. Rīga. 1988.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 295286278
* LNB: 000028673
* LCCN: n2008017903
* ISNI: 0000 0003 9987 0622
* GND: 1147048827
* SUDOC: 237691957
* ULAN: 500121481

 |

 |
**Pēteris Kleperis** (1904—1968) bija Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas (LELB) arhibīskaps (1968).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1904. gada 4. maijā Cēsīs strādnieka ģimenē. Pēc Pirmā pasaules kara beigām mācījās Bērzaines vidusskolā. Studēja teoloģiju Latvijas Universitātē, no 1930. gada bija prāvesta A. Vibuļa palīgs (adjunkts) Tukumā, līdztekus strādāja par latīņu un ticības mācības skolotāju Tukuma ģimnāzijā un komercskolā.
1933. gadā viņu ordinēja par Kandavas prāvesta iecirkņa vikāru, 1934. gada maijā apstiprināja par Rīgas pilsētas latviešu draudžu vikāru, 1935. gadā par Biķeru baznīcas mācītāju, 1937. gadā arī par Krusta draudzes mācītāju.

Pēc Otrā pasaules kara 1947. gadā viņš kļuva par Rīgas apriņķa prāvestu. No 1948. gadā bija LELB virsvaldes prezidija loceklis, kalpoja par Jaunās Ģertrūdes II draudzes mācītāju.
1967. gadā LELB Konsistorijas sēdē prāvests Pēteris Kleperis un Teoloģijas semināra profesors Alberts Freijs cēla pret arhibīskapu  Gustavu Tursu apsūdzības par nepiemērotību savam amatam. Konsistorija iecēla prāvestu Kleperi par arhibīskapa vietnieku, ko apstiprināja Latvijas PSR Kulta lietu pārzinis.

1968. gada 24. martā LELB sinode Kleperi ievēlēja par arhibīskapu, bet jau 1968. gada 21. aprīlī viņš pēkšņi mira kādā Ukrainas dzelzceļa stacijā ceļā uz konferenci Budapeštā. Apbedīts Rīgas Meža kapos.

Darbi
-----

* "Kalposim patiesībai vārdos un darbos" (1936),
* "Dzīvība — Dieva dāvana" (1937).

Atsauces
--------

1. ↑  Baznīcas vēstures profesors R. Feldmanis, Atmiņas. Rīga, 2000.
2. ↑  literatura.lv
**Mākslinieka darbnīca** ir latviešu gleznotāja Jaņa Rozentāla 1896. gadā radīta eļļas krāsas glezna. Glezna atrodas Latvijas Nacionālā mākslas muzeja kolekcijā.

Apraksts
--------

Gleznā attēlota mākslinieka darbnīca, tās priekšplānā redzams sievietes kailmodelis, gleznots no mugurpuses. Gleznas dziļumā redzama čuguna krāsniņa, ko kurina vīrietis, tiek uzskatīts, ka tas ir pats gleznotājs Janis Rozentāls, jo šajā tēlā ir saskatāma autora portretiskā līdzība.

1970. gados kails ķermenis muzeja ekspozīcijā reti bija apskatāms, tāpēc nākot skolēnu grupām, īpaši puišiem, bija dažādi komentāri par šo darbu, un muzeja direktorei, tolaik gidei, Mārai Lācei daudz nācies runāt par to, ka akts ir nopietns mākslas žanrs, kuru dažādos laikos ir daudz gleznojuši mākslinieki.

Nelielajā darbā "Mākslinieka darbnīcā" izpaužas skaista glezniecības tehnika un Rozentālam izdevies panākt trausluma sajūtu ar kailās miesas tonalitāti. Gleznieciskā valoda ir ļoti skaidra, dzidra un ļoti poētiska, māksliniekam izdevies panākt sajūtu, ka darbnīcā ir auksti un kailajai muguriņai tomēr varbūt arī salst. Tajā pašā laikā gleznā var saskatīt siltumu, ko ienes krāsu izteiksme un valoda.

Glezna ilgstoši atradusies Latvijas Nacionālā mākslas muzeja pastāvīgajā ekspozīcijā.

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4  Baiba Kušķe. «Desmit Jaņa Rozentāla gleznas: Mākslinieka darbnīcā». Lsm.lv, 2016. gada 16. martā. Skatīts: 2017. gada 7. novembrī.

Ārējās saites
-------------

* LNMM direktores Māras Lāces komentāru audioieraksts — Desmit Jaņa Rozentāla gleznas. Astotais stāsts: Mākslinieka darbnīca
**Pēteris Dreimanis** (dzimis 1879. gada 11. oktobrī Kusas pagastā, miris 1971. gada 23. janvārī Landonā, Ontārio, Kanādā) bija latviešu vēsturnieks un sabiedriskais darbinieks.

Dzīvesgājums
------------

Piedzima Kusas pagasta Bikās kā saimnieka jaunākais dēls. Pēc vietējo skolu un Rīgas Pareizticīgo garīgo semināra beigšanas iestājās studēt vēsturi Tērbatas universitātē. Beidza to 1906. gadā un ieguva vēstures zinātņu kandidāta grādu. No 1907. — 1909. gadam strādāja par pedagogu Valmieras skolotāju seminārā, no 1909. līdz 1912. gadam bija skolotājs Kuresāres (Ārensburgas), no 1912. līdz 1914. gadam Liepājas, bet no 1914. līdz 1915. gadam Rīgas Aleksandra ģimnāzijā.

Pirmā pasaules kara laikā no 1916. gada Pēteris Dreimanis dzīvoja Krievijā, bet 1920. gadā atgriezās Latvijā. 1921. — 1929. gadā darbojās Darba partijā un Demokrātiskajā centrā.

Latvijas neatkarības laikā bija vēstures metodikas lektors Latvijas Universitātē un skolotājs Rīgas Skolotāju institūtā, Valsts tehnikumā un Rīgas pilsētas komercskolā.

Līdzās pedagoģiskajam darbam nodevās Latvijas vēstures pētīšanai. Publicēti viņa pētījumi par Viestartu, tautas atmodas laika saimniecību un sabiedrību un par zemnieku cīņām Vidzemē. Viņš bija rosīgs arī sabiedriskajā darbā, darbodamies Nacionālo skolotāju savienībā, rakstīja dienas presē un ilgāku laiku vadīja Latvijas radiofona informācijas un priekšlasījumu daļu.

1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, 1948. gadā pārcēlās uz Kanādu. 1949. gadā pie Landonas latviešu biedrības noorganizēja latviešu sestdienas skolu un to vadīja līdz 1962. gadam. Piedalījās LNAK dibināšanā un bija tās padomes loceklis līdz 1967. gadam. Bija LPB Kanādas kopas loceklis un kopš 1959. gada tās goda biedrs. 1960. gadā saņēma LNJAK balvu un 1964. gadā Ziemeļamerikas KF atzinības rakstu.

Darbi
-----

Pēteris Dreimanis ir autors daudzām pamatskolas mācību grāmatām, rakstījis arī ar pseidonīmu P. Tokarevs.

* Vadonis, vispārējā un Latvijas vēsturē. / I—III. (1922)
* Latvijas vēsture (1925)
* Vispārējā vēsture (1925)
* Zemgales lielskungs Viestarts (1927)
* Latvju tautas vēsture. (1. izd. 1957, 2. izd. 1958, 3. izd. 1969)
* atmiņas "Dzīves virpulī" (1959)
* Audzināšana (1964)
* Ģimene un tās loma audzināšanā (1966)
* Latviešu tautas attīstība un nacionālisms (rakstu krājums, 1968)

Atsauces
--------

1. ↑  «Pēterim Dreimanim 90 gadu». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 3. februārī. Skatīts: 2018. gada 12. oktobrī.
2. ↑  «Miris vēsturnieks P.Dreimanis». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 3. februārī. Skatīts: 2018. gada 12. oktobrī.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305057166
* LNB: 000014287

 |

 |
**Jānis Tepfers** (1898-1994) bija latviešu diplomāts, Latvijas Republikas Ārlietu ministrijas ģenerālsekretārs (1937—1938), Latvijas vēstnieks Somijā (1938—1940). Latvijas diplomātiskā dienesta vadītāja pārstāvis Zviedrijā (1954—1991).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1898. gada 16. janvārī Iecavas pagastā aptiekāra ģimenē. Mācījās Jelgavas ģimnāzijā (1909—1915), Pirmā pasaules kara laikā devās bēgļu gaitās uz Tērbatu, kur turpināja mācības Luda Bērziņa un Friča Šmidhena vadītajā ģimnāzijā. Studēja Tērbatas Universitātē medicīnu (1917—1918). Latvijas brīvības cīņu laikā 1918. gada decembrī kopā ar vecāko brāli Verneru Tepferu iestājās Atsevišķajā studentu rotā. No 1919. gada 1. decembra bija Latvijas pagaidu valdības ārlietu ministra Z. A. Meierovica adjutants, pavadīja ministru ārzemju ceļojumos Latvijas valsts *de iure* atzīšanas sarunās (1920—1921) un Dženovas konferencē (1922).

No 1923. gada bija LR Ārlietu ministrijas atašejs, tad I. šķiras sekretārs, administratīvās un protokola nodaļas vadītājs (1928—1934), Administratīvi juridiskā departamenta direktors (1934—1937). Līdztekus studēja tieslietas Latvijas Universitātē (1921—1937). LR Ārlietu ministrijas ģenerālsekretārs (1937—1938). No 1938. gada novembra sūtnis Somijā.

Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada jūlijā atbrīvots no amata un pārcēlies uz dzīvi Zviedrijā. No 1942. gada bija tulks Zviedrijas Ārlietu ministrijā. Pēc kara beigām bankas darbinieks (1947—1959), līdztekus no 1948. gada vadīja Nacionālā fonda padomes darbu, līdz 1954. gadam bija Zviedrijas Latviešu padomes vicepriekšsēdētājs. No 1954. gada Latvijas diplomātiskā dienesta vadītāja Kārļa Zariņa pārstāvis Zviedrijā (1954—1991). Piedalījies visās Latvijas diplomātisko pārstāvju sanāksmēs no 1964. līdz 1983. gadam.

Miris 1994. gada 9. aprīlī Stokholmā.

Apbalvojumi
-----------

* II šķiras Atzinības krusts Nr. 1 (1938.g. 16. novembrī)
* Triju Zvaigžņu ordenis — 4. šķira Nr.379 (1928)

Apbalvots arī ar Austrijas, Beļģijas, Dānijas, Dienvidslāvijas, Igaunijas, Itālijas, Lietuvas, Luksemburgas, Norvēģijas, Polijas, Portugāles, Somijas, Ungārijas, Vācijas, Vatikāna, Zviedrijas ordeņiem.

Atsauces
--------

1. ↑  *Latviešu konversācijas vārdnīca*. XXI. sējums. Rīga : Anša Gulbja izdevniecība. 42 585. sleja.
2. ↑  «mfa.gov.lv». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2021. gada 18. janvārī. Skatīts: 2016. gada 22. februārī.
3. ↑  Ar Atzinības Krustu apbalvotie Latvijas vēstnesis Nr. 426/429 no 28.11.2000
4. ↑  «Valdības Vēstnesis Nr.262 (17.11.1928), 4. lpp.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 06.04.2016. Skatīts: 22.01.2016.

| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: **Vilis Šūmanis**  |  **Latvijas sūtnis Somijā** 1938—1940 | Pēctecis: **Anna Žīgure**  |
| Priekštecis: |  **Latvijas diplomātiskā dienesta vadītāja pārstāvis Zviedrijā** 1954—1991 | Pēctecis: |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 5174152503055710800004

 |

 |
**Pēteris Dombrovskis** (1945. gada 2. marts — 1996. gada 28. marts) bija latviešu izcelsmes Austrālijas fotogrāfs, plašāk pazīstams ar Tasmanijas ainām. 2003. gadā viņš bija vienīgais Austrālijas fotogrāfs, kas uzņemts Starptautiskajā fotogrāfijas slavas zālē.

Dombrovskis dzimis Vīsbādenē, Vācijā, latviešu ģimenē. Zināmā dabas fotogrāfa un aktīvista Oļega Truhanas mācekļa Dombrovska uzņemtās Tasmānijas dabas fotogrāfijas - jo īpaši ikgadējā Austrālijas Dabas biedrības kalendārā iekļautās - padarīja attālo un nepieejamo Tasmānijas štatu teritoriju ainas pieejamas sabiedrībai. Dombrovskis 1977. gadā nodibināja West Wind Press un drīz sāka izdot kalendārus ar attēliem tikai no savas kolekcijas un trāpīgiem komentāriem no ietekmīgākajiem vides nozares profesionāļiem.

"Rīta dūmaka, Rock Island Bend, Frenklina upe"
Viņa slavenākā fotogrāfija ir "Rīta dūmaka, Rock Island Bend, Frenklina upe", par kuru daži komentētāji uzskata, ka tā spēlēja būtisku lomu Boba Hoka uzvarā 1983. gada federālajās vēlēšanās. Fotogrāfijā atainots Frenklina upes posms, kas tiktu appludināts ierosinātā Frenklina aizsprosta uzcelšanas rezultātā, un tā simbolizēja Frenklina upes vizuālo tēlu strīdīgajā 1982. gada kampaņā "Aizsprostam nē". 2010. gadā šī fotogrāfija profesionālu fotogrāfu aptaujā atzīta par vienu no 40 visu laiku labākajām dabas fotogrāfijām.

Vēlāk, 1983. gadā Dombrovskis kopā ar Dr. Bobu Braunu izdeva grāmatu "Wild Rivers" (Mežonīgās upes), kura ar Gordona un Frenklin upju fotogrāfijām lieliski ilustrēja viņa fotogrāfa talantu.

Pēteris mira 1996. gada 28. martā no sirdslēkmes, fotografējot netālu no Hejsa kalna dienvidrietumu Tasmānijā.

Atsauces
--------

1. ↑  *Latvijas enciklopēdija*. 2. sējums. Rīga : Valērija Belokoņa izdevniecība. 2003. 255. lpp. ISBN 9984-9482-2-6.
2. ↑  The greatest nature photographs of all time, guardian.co.uk, 22.04.2010. informācija iegūta 25.04.2010.

Ārējās saites
-------------

* *Dombrovska kolekcija: Tasmānijas dabas fotogrāfijas* , 1978-1995, Austrālijas Nacionālā bibliotēka, Kanbera, 21 krāsu fotogrāfiju kolekcija
* Truhana un Dombrovska fotogrāfiju galerija
* Starptautiskajā fotogrāfijas slavas zālē uzņemtie
* *Australian Broadcasting Corporations Big Ideas - The Terry Lane Interviews - That Photograph*, dokumentāls radioraidījums par šajā rakstā pieminētās fotogrāfijas politisko ietekmi

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 30792857
* LNB: 000258395
* LCCN: n78018784
* ISNI: 0000 0001 0779 2459
* GND: 143037447
* BIBSYS: 8037667
* NLA: 35850281

 |

 |
**Mākslīga šūna** ir no mākslīgām sastāvdaļām izveidota šūna. Pirmās mākslīgās šūnas tika izgatavotas, izmantojot dezoksiribonukleīnskābes (DNS) pamatsastāvā esošos ķīmiskos savienojumus.

Amerikāņu zinātnieki ir radījuši mākslīgu šūnu, kura spēj atšifrēt gēnu kodu un sintezēt olbaltumvielas. Mākslīgo šūnu veido divkārša tauku membrāna, zem tās atrodas šķīdums ar visām ķīmiskajām vielām, kas parasti šūnai nepieciešamas olbaltumvielu ražošanai, kā arī gēns, kas ietver zaļi fluorescējošā proteīna izgatavošanas recepti.

Tikko mākslīgā šūna bija izveidota, tā sāka sintezēt zaļi fluorescējošo proteīnu, kas lika tai spīdēt zaļā krāsā. Process apstājās tikai tad, kad šūnā beidzās sintēzei vajadzīgās izejvielas. Zinātnieki mainīja šūnas sastāvu, lai nepieciešamās vielas varētu piegādāt no ārējās vides, un tas proteīna ražotnei ļāva sekmīgi darboties veselas piecas diennaktis. Spēja uzturēt vielmaiņu ir viens no kritērijiem, lai organismu varētu saukt par dzīvu.

Ārējās saites
-------------

* Zinātnieki: mākslīgā dzīvība tiks radīta pēc trim līdz desmit gadiem
* (angliski) NASA shēma, kā izveidot mākslīgos asinsķermenīšus
**Bristola sala** (angļu: *Bristol Island*) vai **Blanka** (spāņu: *Isla Blanca* vai *Isla Blanco*) ir neapdzīvota vulkāniska sala Dienvidsendviču salu arhipelāgā Atlantijas okeāna dienvidos, otrā lielākā arhipelāga sala. Administratīvi sala ietilpst Apvienotās Karalistes valdījumā Dienviddžordžijā un Dienvidsendviču Salās. Izvietojies arhipelāga dienvidrietumos, Forstera šaurums to atdala no Dienvidu Tules salām dienvidrietumos, bet Bisko šaurums — no Montagjū salas ziemeļos. Sala ir aktīvs vulkāns, pēdējais izvirdums reģistrēts 1956. gada 11. janvārī.

Salu 1775. gadā atklāja britu jūrasbraucēja Džeimsa Kuka ekspedīcija un nosauca par godu britu flotes virsniekam, vēlākajam admirālim un politiķim Augustam Hērvijam, 3. grāfam Bristolam *(Augustus Hervey, 3rd Earl of Bristol)*. Krastā pirmais izkāpa norvēģu polārpētnieks Karls Antons Larsens 1908. gadā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Global Volcanism Program. Bristol Island». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 25. decembrī. Skatīts: 2013. gada 14. decembrī.
2. ↑  Exploring Polar Frontiers: A Historical Encyclopedia, Volume 1, 2, By William James Mills
**Ehiūri** (*Echiura, syn. Echiurida*) ir bezmugurkaulnieku dzīvnieku tips. Tas apvieno nelielu jūras tārpu grupu, kas agrāk tika uzskatīta par posmtārpu tipa klasi.

Morfoloģija
-----------

Ķermenis mīksts, nesegmentēts, līdzīgs cīsiņam. Garums no 3 līdz 25 centimetri. Ehiūriem ir garš neievelkams snuķītis, kurš ir klāts ar sariņiem, ar kuriem mutei tiek pievadītas barības daļiņas. Dzīvnieki spēj nomest snuķīti vai tā daļu, kura pēc paris nedēļām atkal ataug. Mute izvietota ventrālajā pusē pie snuķīša pamatnes. Aiz mutes ir divi vēdera sariņi, kas tiek izmantoti alu rakšanai. Ķermeņa aizmugurējais gals apjozts ar 1—2 sariņu gredzeniem, ar kuru palīdzību ehiūrs tīra savu patvēruma vietu. Ķermeņa sariņi tuvina ehiūrus posmtārpiem. Uz ķermeņa ādas ir dziedzeri, kuri izdala gļotas. Apjomīgā celomā ir izvietota cauruļveida zarna, kas nobeidzas ar tūpli. Pāra izvadorgāni ir metanefrīdiji un anālie maisi, kas nosēti ar skropstu piltuvēm — nefrostomiem. Anālie maisi ir raksturīgi ehiūru orgāni, tie veic elpošanas un izvadfunkcijas. Asinsrites sistēma ir vāji attīstīta; asinis — bezkrāsainas un satur amebocītus. Celomiskais šķidrums satur eritrocītus un leikocītus. Pieaugušajiem īpatņiem tajā ir arī dzimumšūnas. Celomiskais šķidrums pilda elpošanas, barošanās un izvadfunkcijas. Ehiūriem ir vēdera nervu stobrs, bet nav ne gangliju, ne arī specializētu maņu orgānu. Nervu sistēma sastāv no pierīkles nervu gredzena un vēdera stobra bez gangliju paplašinājumiem.

Vairošanās
----------

Ehiūri ir divdzimumu organismi (*Bonellia* ģints pārstāvjiem dzīvnieku starpā ir visizteiktākais dzimumu dimorfisms). Apaugļošanās parasti ārēja. No oliņas izšķiļas kāpurs — trohofora.

Dzīvesveids
-----------

Ehiūri ir jūras organismi, kas pārsvarā dzīvo lielos dziļumos. Tie apmetas aizsargātās vietās; lielākā daļa ierokas smiltīs vai dūņās, kur dzīvo U-veida aliņās. Tāpat tie apdzīvo klinšu spraugas, tukšus gliemežvākus, jūras ežu čaulas u.c. patvēruma vietas. Barojas, ar snuķīti filtrējot detrītu. *Urechidae* dzimtas pārstāvji uztver baktērijas un barības daļiņas ar ķermeņa izdalīto gļotu palīdzību. Gļotas veido tīklveida caurulīti, kas aizpilda tārpa aliņu; ehiūrs peristaltiski savelkot ķermeni dzen caur to ūdeni. Pēc tam gļotu caurulīte tiek apēsta. Tika noskaidrots, ka caurulītes sieta poru izmēri ir 36—40 angstrēmi, jo tās laiž cauri albumīna molekulas, bet aiztur globulīna molekulas.

Sistemātika
-----------

Ir zināmas ap 150 ehiūru sugas. Vairākas morfoloģiskas pazīmes tos tuvina posmtārpiem, tajā pat laikā embriju agrīnās attīstības īpatnības tos tuvina moluskiem. Ehiūru fosilās atliekas nav daudz atrastas; pats agrākais fosilais materiāls attiecas uz karbonu. Tomēr U-veida aliņas, kas ir līdzīgas ehiūru slēptuvēm, ir zināmas jau no kembrija.

* tips: **Ehiūri (Echiura)**

* klase: *Echiuroidea*

* kārta: *Bonelliida*

* dzimta: *Bonelliidae*
* dzimta: *Thalassematidae*

* kārta: *Echiurida*

* dzimta: *Echiuridae*
* dzimta: *Ikedidae*
* dzimta: *Urechidae*
**Estadosa** (spāņu: *Isla de los Estados*) ir praktiski neapdzīvota Argentīnai piederoša sala Ugunszemes arhipelāgā Dienvidamerikas pašos dienvidos. Administratīvi ietilpst Tjerras del Fuego provinces Ušvajas departamentā. Kopš 2016. gada Estadosas un tās piekrastē esošo mazo saliņu teritorijā izveidots dabas rezervāts. Vienīgā apdzīvotā vieta salā ir Argentīnas Kara flotes postenis ar piecu cilvēku personālu, kuri mainās ik pēc 45 dienām.

Ģeogrāfija
----------

Estadosa atrodas dienvidaustrumos no Ugunszemes Lielās salas, 30 km platais Lemēra šaurums to atdala no Mitres pussalas. Izstiepta austrumu—rietumu virzienā 65 km garumā, krasti ļoti roboti, daudz līču un pussalu. piekrastē vairākas mazākas saliņas, lielākā no kurām ir Observatorijas sala 4 km² platībā ziemeļos no Estadosas. Reljefs ļoti kalnains, tiek uzskatīts, ka Estadosa ir vistālāk dienvidos esošais Andu kalnu turpinājums. Salu klāj biezs mūžzaļo notofāgu mežs. Dzīvnieku valsti pārstāv galvenokārt putni (pingvīni un kaijas), vaļveidīgie un roņveidīgie, kā arī cilvēku introducētie brieži un kazas. Neskatoties uz izteikto veģetāciju, klimats salā tiek klasificēts kā tundrai atbilstošs. Siltāko mēnešu vidējā temperatūra ir ap 10 °C, kā arī raksturīgi bagātīgi nokrišņi visa gada garumā.

Vēsture
-------

Pirmie eiropieši, kas atklāja salu, bija no spāņu Garsijas Loaisas eskadras nomaldījies kuģis Fransisko de Osesa vadībā 1526. gadā. 1615. gada 25. decembrī salu no jauna atklāja holandiešu jūrasbraucēji Jakobs Lemērs un Villems Shautens, kas to nodēvēja *Staten Landt* par godu Nīderlandes parlamentam (*Staten-Generaal*). Salas spāniskais nosaukums ir tiešs kalks no holandiešu valodas vārda *Staten* — ‘valsts’. Sala nekad nav bijusi pastāvīgi apdzīvota, kaut arī 19. gadsimta beigās te bijušas ierīkotas roņu mednieku apmetnes.

Atsauces
--------

1. ↑  Macri declaró la Isla de los Estados como Reserva Natural Silvestre
2. ↑  Isla de los Estados. Un lugar en el mundo
3. ↑  Climatic and Environmental History of Isla de los Estados, Argentina

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Estadosa***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 153632937
* LCCN: n82147348
* SUDOC: 171351843

 |

 |
1922. gada ASV skaņuplate ar Ukraiņu nacionālā kora ieskaņotām dziesmām "Ščedriks" un "Kaza".

|  |  |
| --- | --- |
|  | 
Ščedriks ukrainiski

Oriģinālais ieraksts (1922) |
| 

---

*Palīdzība, ja ir problēmas šī faila atskaņošanā.* |

**Ščedriks** (ukraiņu: *Щедрик*, no *Щедрий вечiр* — "Dāsnais vakars") ir polifoniska ukraiņu Ziemassvētku dziesma, kas latviski pazīstama kā **Zvanu korālis**.

Vēsture
-------

Dziesmas pamatā ir tradicionāls ukraiņu tautas dziedājums par bezdelīgu, kas ielido mājsaimniecībā, lai dziedātu par bagātību, kas nāks ar nākamo pavasari. Pirmā pasaules kara laikā 1916. gadā tautas dziesmu aranžēja komponists un skolotājs Mikola Ļeontovičs.
Tā kļuva par populāru Ziemassvētku dziesmu pēc tam, kad Aleksandra Košeca vadītais Ukraiņu nacionālais koris to atskaņoja Kārnegija zālē 1922. gada 5. oktobrī.

Atsauces
--------

1. ↑  Zvanu korālis *LA vocal studio*

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ščedriks***.
**Egīls Švarcs** (dzimis 1935. gada 15. aprīlī) ir latviešu džeza mūziķis, Rīgas estrādes orķestra (REO) diriģents (1960—1964). Kopš 1973. gada dzīvo Vācijā. Radio Brīvā Eiropa žurnālists.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1935. gada 15. aprīlī Valmierā skolotāja Jāzepa Švarca ģimenē. Mācījās Rīgas Emīla Dārziņa speciālajā mūzikas vidusskolā, apguva kontrabasa spēli Latvijas valsts konservatorijā (1953—1958). Kopā ar Raimondu Paulu izveidoja Radio estrādes sekstetu, pēc Ringolda Ores vadīja Rīgas estrādes orķestri no 1960. līdz 1964. gadam.

1964. gadā viņš apprecējās ar REO solisti Larisu Mondrusu un pārcēlās uz dzīvi Maskavā, kur strādāja Edija Roznera vadītajā orķestrī par aranžētāju.
1973. gadā viņam kopā ar sievu atļāva izbraukt no PSRS uz Izraēlu, viņi īslaicīgi dzīvoja Romā, 1974. gadā apmetās uz pastāvīgu dzīvi Minhenes priekšpilsētā Grīnvaldē. Larisa Mondrusa ieguva popularitāti vācu auditorijā ar Egila Švarca komponēto dziesmiņu *Jeder nette Lette* ("Katrs krietns latvietis"), vēlāk iznāca viņa aranžētie Mondrusas dziesmu albumi latviešu valodā. Līdztekus ar Elmāra Sūnas pseidonīmu viņš strādāja par žurnālistu Radio Brīvā Eiropa.

Atsauces
--------

1. ↑  Egilam Švarcam 80! Daiga Mazvērsīte lsm.lv 2015. gada 13. aprīlī

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 342147665801960670001
* ISNI: 0000 0004 0682 6938

 |

 |
Megrē statuja Delfzeilā Nīderlandes ziemeļos, kur Simenons uzrakstīja savu pirmo romānu par detektīvu.

**"Pēteris Latvietis"** (franču: *Pietr-le-Letton*) ir 1931. gadā izdotais beļģu rakstnieka Žorža Simenona pirmais detektīvromāns sērijā par komisāru Megrē. Noziedznieka tēls atbilst vēsturiskajai Pētera Krāsotāja personai, kas 1911. gadā noslēpumaini pazuda Sidnejstrītas aplenkuma laikā Londonā.

Sižets
------

Interpols informē Parīzes kriminālpolicijas komisāru Megrē par starptautiski darbojošās bandas vadoņa Pētera Latvieša gaidāmo ierašanos Ziemeļu stacijā. No pienākušā vilciena izkāpj eleganti tērpts vīrietis, kas atbilst atsūtītajam aprakstam, bet Megrē atrod vilciena tualetē līķi, kas arī izskatās līdzīgi meklētajam noziedzniekam. Aizdomās turamais vīrietis sevi viesnīcā piesaka kā Brēmenes rēderis Osvalds Openheims. 

Pēc dažādiem mīklainiem notikumiem un slepkavībām Megrē atklāj, ka patiesībā lietā ir iesaistīti divi dvīņi - Pēteris un Ansis (Hanss) Johansoni. Pēteris kā veiksmīgs avantūrists dzīvojis bagāta vīra dzīvi, bet viņa dvīnis Ansis ar mainītu identitāti kā Olafs Svāns (*Olaf Swaan*) mita nomaļā vietā trūkumā. Kad Ansis brāļa noziedzīgo dzīvi vairs nevarēja izturēt, viņš to nogalināja.

Skatīt arī
----------

* Laikraksta "Le Monde" 100 gadsimta grāmatas

Ārējās saites
-------------

* *Maigret of the Month: Pietr-le-Letton (Maigret and the Enigmatic Lett)* (angliski)
* *Maigret und Pietr der Lette* (vāciski)
**Leins Tomass Steilijs** (angļu: *Layne Thomas Staley*; dzimis kā **Leins Ruterfords Steilijs** 1967. gada 22. augustā — miris 2002. gada 5. aprīli) bija amerikāņu mūziķis, dziesmu autors un sākotnējais vokālists rokgrupā *Alice in Chains*, kas ieguva starptautisku slavu deviņdesmito gadu sākumā kā daļa no Sietlas grandžmūzikas kustības. Steilijs bija pazīstams ar savu spēcīgo vokālu, savdabīgo dziedāšanas stilu un tenora balsi.

"Man in the Box", otrais singls no *Alice in Chains* debijas albuma "*Facelift"* (1990), izpelnījās kritisku atzinību par Steilija vokālo stilu. *Alice in Chains* EP "*Jar of Flies"* (1994) debitēja *Billboard 200* pirmajā vietā, padarot to par grupas pirmo ierakstu — un pirmo EP — ierindojoties topa pirmajā vietā.

*Alice in Chains* radošās pauzes laikā ziņas par Steilija narkotiku atkarību sāka plaši izplatīties fanu un plašsaziņas līdzekļu kopienās — par to liecināja sliktais fiziskais stāvoklis, ko bija izraisījusi ilgstoša heroīna lietošana. 1996. gada 10. aprīlī grupa atgriezās ar uzstāšanos kanālā MTV *"Unplugged*" koncertā Ņujorkā — tas bija grupas pirmais koncerts divarpus gadu laikā. 1996. gada vidū Steilijs pazuda no aprites un koncertus vairs nesniedza.

Steilijs lielāko daļu sava mūža cīnījās ar depresiju un atkarībām, un vēlāk nomira no "Antverpenes kokteiļa" (heroīna un kokaīna sajaukuma) pārdozēšanas 2002. gada 5. aprīlī 34 gadu vecumā. Steilijs 2006. gadā ierindojās 27. vietā *Hit Parader* sarakstā "100 visu laiku labākie smagā metāla vokālisti" un 42. vietā "*Complex*" žurnāla sarakstā "Visu laiku 50 labākie dziedātāji" 2012. gadā. Sietla 2019. gada 22. augustu oficiāli pasludināja par "Leina Steilija dienu". Steilijs ieguva sešas *Grammy* balvas nominācijas kā *Alice in Chains* dalībnieks.

Atsauces
--------

1. ↑  David de Sola. *Alice in Chains: The Untold Story*. Thomas Dunne Books, 2015. gada 4. augusts. 7. lpp. ISBN 978-1250048073.
2. ↑  David de Sola. «The Origin of Layne Staley's Middle Name». *DavidDeSola.com*, 2017. gada 22. jūlijs. Skatīts: 2017. gada 17. augusts.
3. ↑  Huey, Steve. [[[:Veidne:AllMusic]] «Man in the Box»]. *Allmusic*. Skatīts: 2009-02-27.
4. ↑  [[[:Veidne:BillboardURLbyName]] «Billboard charts»]. Billboard charts. Skatīts: 2008-02-14.
5. ↑  «Rock Singer Lay Dead for Two Weeks». *Seattle Post-Intelligencer*. 2002. gada 22. aprīlis. Skatīts: 2007-08-21.
6. ↑  «20 Years Ago: Layne Staley Performs One of His Final Shows With Alice In Chains for 'Unplugged'». *Diffuser*. 2016. gada 10. aprīlis. Skatīts: 2017. gada 22. jūlijs.
7. ↑  «GRAMMY Award Results for Layne Staley». *Grammy.com*. 2020. gada 23. novembris. Skatīts: 2021. gada 31. oktobris.
**Pēteris Ozols** (dzimis 1901. gada 10. aprīlī Vijciema pagastā, miris 1979. gada 10. novembrī Ādažu slimnīcā) bija latviešu jurists, *mag. iur.*. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.

Dzīves gājums
-------------

Dzimis Vijciema pagastā tautskolotāja ģimenē. Mācības uzsācis Dubultos, bet Pirmā pasaules kara dēļ evakuējies uz Vidzemi, kur 1919. gadā Cēsīs pabeidzis ģimnāziju. 1919. gada jūnijā brīvprātīgi iestājies armijā un nosūtīts uz karaskolu. Piedalījies Brīvības cīņās 1919. gada 18. novembrī kaujā pret bermontiešiem pie Vareļiem ticis ievainots. 1920. gadā iestājies Latvijas Universitātes teoloģijas fakultātē. Pēc tam lūdzis pāreju uz medicīnas fakultāti, bet 1924. gadā turpinājis studijas tautsaimniecības un tieslietu zinātņu fakultātē. Paralēli strādājis, bijis Tiesu palātas krimināldepartamenta sekretārs (1926—1936). 1937. gadā pabeidzis universitāti ar tieslietu maģistra grādu. Strādājis tieslietu sistēmā.

Vācu okupācijas laikā bijis Rīgas Bāriņtiesas priekšsēdētājs. Kara beigās ar ģimeni devies uz Ventspili.

Pēc padomju otrreizējās okupācijas un sievas Marijas apcietināšanas nevarējis strādāt par juristu. Strādājis dažādus darbus un bieži mainījis dzīves vietas. Pēdēja dzīves vieta bijusi Ulbroka. Miris 1979. gada 10. novembrī Ādažu slimnīcā.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ar parakstu par Latviju : biogrāfiskā vārdnīca : Latvijas Centrālās Padomes Memoranda parakstītāju biogrāfijas / sastādītāja Ieva Kvāle*. Rīga : Latvijas Kara muzejs. 2014. 315. lpp. ISBN 9789934827051.