recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Āraišu vējdzirnavas** ir aptuveni 19 gadsimta vidū Cēsu novada Drabešu pagastā celtas vējdzirnavas. Dzirnavas pazīstamas arī kā **Drabešu muižas vējdzirnavas**, jo sākotnēji tāpat kā Drabešu muiža piederējusi baroniem Blankenhageniem.

Apraksts
--------

Dzirnavas ir klasiskā holandiešu stilā celtas vējdzirnavas ar grozāmo augšējo daļu, ko no dzirnavu pakājes ar īpašu mehānismu varēja pagriezt vēja virzienā. Dzirnavām ir četri stāvi. Trešajā stāvā bija īpaša tvertne — kratītājs, no kura tajā iebērtie graudi nokļuva otrajā stāvā esošajos dzirnakmeņos. Tajos saberztie milti pa gaņģi (speciālu koka skreju) nonāca pirmajā stāvā, kur iebira maisā. Dzirnavās darbojās arī speciāls pacēlājs, ar kuru graudu maisus no pirmā stāva varēja nogādāt trešajā stāvā.

Vēsture
-------

Dzirnavu iespējamais uzcelšanas datums ir 1852. gads, par ko mudina domāt pārbūves laikā dzirnavu ēkas sienā atrasts akmens ar uzrakstu ANNO 1852. Tās pieminētas arī 1906. gada Rīgā izdotajā Konversācijas vārdnīcā. 1921. gadā dzirnavas nonākušas no Krievijas atbraukušā Sturmes īpašumā, kurš tās nopircis no dzirnavnieka Jēkabsona. Sturme dzirnavās malis putraimus, kā arī miltus rupjmaizei un lopbarībai. Malšanas neienesīguma dēļ tolaik vējdzirnavās bijusi arī iekārtota pat neliela klavieru izgatavošanas darbnīca. 1925. gadā dzirnavas iegādājies Kārlis Lībants. 1934. gadā Paulīne Eglīte (Lībanta meita) ar vīru aizgājusi dzīvot uz Cēsīm, bet no 1967. gada atgriezusies atpakaļ uz dzirnavām.

Vējdzirnavas bija pilnīgi izpostītas un tās atjaunotas laikā no 1982. līdz 1984. gadam. Dzirnavu atjaunošana notika pateicoties Gaujas nacionālajam parkam un to vadīja meistars Ādolfs Bitmets, kura dzimtas vīrieši jau 4 paaudzēs bijuši dzirnavnieki. Katru gadu, Jēkaba jeb jaunrudzu maizes dienā (jūlija beigās), Āraišu vējdzirnavu kalnā Gaujas nacionālais parks rīko Maizes dienu.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  «Āraišu vējdzirnavas» (latviski). Gaujas nacionālais parks. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 6. Janvāris. Skatīts: 2015. gada 1. martā.
2. 1 2  Āraišu vējdzirnavas Archived 2015. gada 24. martā, *Wayback Machine* vietnē.. tourism.cesis.lv. Skatīts: 2015. gada 1. martā.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Āraišu vējdzirnavas*** |
**Ārdlija sala** (angļu: *Ardley Island*) vai **Ārdlija pussala** (spāņu: *Península Ardley*) ir ap 2 km gara un 1 km plata saliņa Dienvidšetlendas salu arhipelāgā Antarktikā. Izvietojusies arhipelāga lielākās Karaļa Džordža salas dienvidrietumu piekrastē Maksvela līcī. Ar Karaļa Džordža salu to savieno ap 300 m gara pie augsta paisuma applūstoša strēle. Sala kalnaina (līdz 65 m vjl), vasarā brīva no ledus.

Salu pirmā nokartēja *Discovery International* ekspedīcija 1935. gadā un nosauca par godu kuģa virsniekam Ričardam Arturam Blaitam Ārdlijam *(Richard Arthur Blyth Ardley)*. 1953. gadā salā tika ierīkots Argentīnas Kara flotes patvērums Baljve, 1982. gadā — Čīles patvērums Hulioripamonti.

Salā ir vairāku putnu sugu kolonijas un 1991. gadā pēc Čīles ierosinājuma salai tika piešķirts Speciālas zinātniskas intereses vietas (mūsdienās — ASPA Nr. 150) statuss.

Atsauces
--------

1. ↑  SCAR Composite Gazetteer
2. ↑  Management Plan for Antarctic Specially Protected Area No. 150
**Simo Vuorilehto** (somu: *Simo Vuorilehto*; dzimis 1930. gada 8. augustā) ir Somijas inženieris, uzņēmējs. Pazīstams kā *Nokia* vadītājs no 1988. līdz 1992. gadam.

Sākotnēji Vuorilehto darbojās papīra un celulozes rūpniecībā.

1986. gadā Simo Vuorilehto kļuva par *Nokia* vadītāja Kari Kairamo vietnieku.
Pēc tam, kad 1988. gada 11. decembrī Kari Kairamo izdarīja pašnāvību, par uzņēmuma izpilddirektoru un padomes priekšsēdētāju kļuva Simo Vuorilehto.
Viņš turpināja Kairamo izstrādāto uzņēmuma restrukturizācijas plānu. Tika pārdoti zaudējumus nesošie meitas uzņēmumi, koncentrējoties uz strauji attīstošos mobilo telesakaru nozari.
Viņu 1990. gada aprīlī padomes priekšsēdētāja amatā nomainīja Mika Tīvola.
1992. gada maijā viņu izpilddirektora amatā nomainīja Jorma Ollila.

Atsauces
--------

1. ↑  Dan Steinbock. Wireless Horizon: Strategy and Competition in the Worldwide Mobile Marketplace. AMACOM Div American Mgmt Assn, 2003

| Uzņēmējdarbība |
| --- |
| Priekštecis: **Kari Kairamo**  |  ***Nokia* izpilddirektors** 1988—1992 | Pēctecis: **Jorma Ollila**  |
| Priekštecis: **Kari Kairamo**  |  ***Nokia* padomes priekšsēdētājs** 1988—1990 | Pēctecis: **Mika Tīvola**  |
**Lielais Hingans** (ķīniešu: 大興安嶺, *Dàxīng'ānlǐng*; mongoļu: *Их Хянган*; mandžūru: ᠠᠮᠪᠠ  
ᡥᡳᠨ᠋ᡤᡤᠠᠨ, *Abma'hingan*) ir vulkāniskas izcelsmes kalnu sistēma Centrālāzijā. Atrodas Ķīnas ziemeļos Iekšējās Mongolijas autonomajā reģionā un Heilundzjanas provincē, kā arī rietumos neliela daļa Mongolijā. Stiepjas ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā 1200 kilometru garumā. Austrumos Lielajam Hinganam piekļaujas Mandžūrijas līdzenums, rietumos — Mongolijas plato un Gobi tuksnesis. Augstākā virsotne ir Huanganlians grēdas dienvidos. Pa grēdu iet nosacītā robeža starp Austrumāziju un Centrālāziju.

Lielais Hingans veidojies juras periodā 200—145 miljonus gadu senā pagātnē. Grēda ir asimetriska — relatīvi stāva austrumu nogāze un lēzena rietumu nogāze.

Grēda apaugusi ar biezu mežu, ziemeļdaļā — skujkoku taiga, dienviddaļā — jauktais mežs. Ievērojamas akmeņogļu atradnes.

Atsauces
--------

1. ↑  «Lielais Hingāns». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 424. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Lielais Hingans***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
**Lielais Jūgezers** (arī **Jūgu ezers**) ir beznoteces ezers Ropažu novada Garkalnes pagasta rietumos, starpkāpu ieplakā Jūgu purvā. Ezers ir senās jūras palieka un joprojām aizaug. Vēl 20. gadsimta sākumā tā platība bijusi 66,5 ha un dziļums līdz 6,4 m. 1955. gadā nosusināta apkārtne. Samazinājies ezera sateces baseins, noteka uz Ataru ezeru nefunkcionē, ezers kļuvis beznoteces. Uz ziemeļrietumiem senajā ezerdobē atrodas Mazais Jūgezers (platība 3,3 ha), uz dienvidiem — Piekūnītis (1,0 ha). Ezera dibens dūņains, siekstains, ezera krasti zemi, lielākoties grūti pieejami. Makrofīti: grīšļi, vilkvālītes, meldri, niedres, kosas, parīss, ūdensrozes, mazlēpes, glīvenes, pavedienaļģes. Pie Jūgezera aug Latvijas Sarkanajā grāmatā ierakstītā slaidā spilve un atrodas viena no trīs Latvijā zināmajām palu grīšļa atradnēm, ezerā sastopama īpaši aizsargājamā suga — mazā lēpe. Dzīvo līnis, karūsa, līdaka, asaris, rauda, ķīsis. Ligzdo pīles, ezers ir atpūtas vieta pārceļotājiem putniem — ziemeļu gulbjiem, gaigalām, lielajām un mazajām gaurām, cekulpīlēm un baltvēderiem.

Latvijas PSR laikā PSRS armija izmantoja Lielo Jūgezeru kā mācību mērķi bumbvedējiem, kas padarījis tā dibenu nelīdzenāku.

Attēlu galerija
---------------

* 
* Skats no DA krastaSkats no DA krasta
* Skats no DA krastaSkats no DA krasta
* Skats no A krastaSkats no A krasta
* Skats no A krastaSkats no A krasta
* Skats no A krastaSkats no A krasta
* Atpūtas vieta austrumu krastāAtpūtas vieta austrumu krastā
* Dienvidaustrumu piekrasteDienvidaustrumu piekraste
* Austrumu piekrasteAustrumu piekraste
* Armijas helikopters ņem ūdeni meža ugunsgrēka dzēšanai 24.06.2019Armijas helikopters ņem ūdeni meža ugunsgrēka dzēšanai 24.06.2019

Atsauces
--------

1. ↑  ezeri.lv
2. ↑  *Latvijas daba*. Rīga : Preses nams.
3. 1 2  «Vides Vēstis: Jaunciema mežs, purvi un ezeri». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 3. janvārī. Skatīts: 2020. gada 4. janvārī.
4. ↑  «Historia.lv: Jakovičs, Aivars. Jaunciema meža masīva kultūrvēsturiskais raksturojums». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 3. janvārī. Skatīts: 2020. gada 4. janvārī.
**Ilopango ezers** (spāņu: *Lago de Ilopango*) ir krāterezers Salvadoras centrālajā daļā, Ilopango vulkāna kalderā. Lielākais ezers Salvadorā.

Kvemadu salu veidošanās 1879. gadā
Ilopango kaldera radās mūsu ēras 260. gadā. Milzīgā vulkāniskā sprādziena pelni pārklāja lielu daļu mūsdienu Salvadoras teritorijas. 1879.—1880. gados krāterezerā izveidojās Kvemadu salas (*Islas Quemadas*).

Vulkāna izvirduma laikā Salvadoras teritorijā bija attīstījusies maiju kultūra. Izvirduma laikā tika izpostīta teritorijā ap 100 km rādiusā ap vulkānu, gāja bojā tūkstošiem cilvēku. Izvirduma rezultātā pelni apglabāja maijus un viņu sadzīves priekšmetus, kas mūsdienās ir vērtīgi arheoloģiskie atradumi. Izvirduma rezultātā daudz bēgļu devās uz tagadējo Gvatemalu un Belizu, izmainījās tirdzniecības ceļu virzieni, Tikalas valdnieki ieguva kontroli pār tirdzniecību reģionā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ilopango kaldera***.
**Ilona Salceviča** (dzimusi **Pabērza**, dzimusi 1940. gada 4. aprīlī Rīgā) ir latviešu literatūrzinātniece. Dzimusi teātra kritiķa Jura Pabērza (1818—2003) ģimenē. Vectēvs — latgaliešu sabiedriskais un kultūras darbinieks, dzejnieks un jurists Jurs Pabērzs (1891—1961).

Biogrāfija
----------

Mācījusies Rīgas 49. pamatskolā (1947—1954), Rīgas 2. vidusskolā (1954—1958), beigusi Rīgas 49. vidusskolu (1959), Latvijas Valsts universitātes Vēstures un filoloģijas fakultāti ar specialitāti žurnālistikā (1964).

1963—64. gadā strādājusi rūpnīcas RER laikraksta "Rezietis" redakcijā, 1965. gadā — izdevniecībā "Zvaigzne" par korektori, Raiņa literatūras un mākslas vēstures muzejā par zinātnisko līdzstrādnieci (1965—1969), kur veidojusi ekspozīcijas par 20.—30. gadu latviešu rakstniekiem, ka arī F. Bārdas memoriālā muzeja "Rumbiņi" un J. Jaunsudrabiņa memoriālā muzeja "Riekstiņi" ekspozīciju. Bijusi ZA Valodas un literatūras (tagad — Folkloras, literatūras un mākslas) institūta aspirante un zinātniskā līdzstrādniece (1970—1993), rakstījusi par B. Saulīša, R. Ezeras, Ē. Vilka daiļradi, par 20.—30. gadu literatūru, par latgaliešu literatūru, piedalījusies Raiņa Kopotu rakstu izdevuma 23. (vēstuļu sējuma) sagatavošanā. Līdz 1993. gadam strādājusi par lektori Latvijas Universitātes Latgales filiālē un Mākslas Akadēmijas Latgales filiālē.

Bijusi Latgales pētniecības institūta valdes locekle (1991—2001). 2001—2009 pārcēlusi latgaliski un rediģējusi 4 A. Stankeviča prozas grāmatas un 3 lugas.

Bibliogrāfija
-------------

Grāmatas
1. Gadsimts latgaliešu prozā un lugu rakstniecībā: 1904 - 2004. Rīga: Zinātne, 2005.
2. Saucējs. Apcere par Jāni Klīdzēju. Rīga: Zinātne, 2012.

Sastādītās: grāmatas (galvenās)
1. Erss Ā. Muižnieki. Rīga: Zinātne, 1990. Priekšvārds, komentāri.
2. Klīdzējs J. Seši kalni. Rēzekne: Latgales Kultūras centra izdevniecība,1991. Pēcvārds.
3. Klīdzējs J. Dāvātās dvēseles. Rīga: 1992. Priekšvārds, komentāri.
4. Klīdzējs J.Eņģelīši nav miruši. Rēzekne:Latgales Kultūras centra izdevniecība; 1993.
5. Klīdzējs J.Bārenis. Rīga: Zinātne, 1995. Priekšvārds, komentāri.
6. Klīdzējs J. Gribējās saullēkta. Rīga: Zinātne, 1995. Priekšvārds, komentāri.
7. Lōcis-Vaideāns. Tautas gors. Rēzekne: 1992. Latgales kultūras centra izdevniecība. Priekšvārds.
8. Lōcs- Vaideāns V. Myuža dīnas. Rēzekne : 1997. Latgale kultūras centra izdevniecība. Priekšvārds.
9. Giluča-Vaivode N. Preiļi: 1998. A. Rancāna izdevniecība. Priekšvārds.

Līdzautore grāmatām
1. Latviešu rakstniecība biogrāfijās. Rīga: Zinātne, 1992, 2003. Šķirkļi par latgaliešu literatūras darbiniekiem.
2. Latgales kultūras darbinieki 1, 2. Rīga: Jumava, 2008. Škirkļi par Latgales literatūras darbiniekiem.

Atsauces
--------

1. Dzeiveite, dzeiveite. Marutas Latkovskas intervija ar Ilonu Salceviču. "Katōļu Dzeive", 2010, 3.4. num.
2. Briedis R. 2. apvāka teksts grāmatai Salceviča I. Saucējs. Apcere par Jāni Klīdzēju. 2012.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 63420029
* LCCN: n2005071312
* ISNI: 0000 0000 3650 1211

 |

 |
**Lielais Gauslis** (arī **Lielais Gausls**, **Gauslis**, **Gausls**, **Gausļa**; latgaliešu: *Lielais Gausls*) ir caurteces ezers Krāslavas novada Aulejas pagastā, kas atrodas starp vietējās nozīmes valsts autoceļiem V642 un V614. Kādreiz ezera platība sasniegusi 100,9 ha, taču pēc 20. gadsimta 60. gados veiktās ūdenslīmeņa pazemināšanas par 0,9 m platība sarukusi līdz 79 ha (pēc citiem avotiem 72,2 ha).

Ezerā no Aulejas ezera ietek Mazā Dubna, kas aizplūst uz Plaudiņa ezeru. Lielā Gausļa ziemeļos aiz augušas caurteces atrodas Mazais Gausls. Ziemeļos no ezera atrodas Žaunerānu pilskalns.

Mīt līdaka, plaudis, rauda, asaris, konstatēti vēži. Ligzdo pīles.

Apdzīvojums
-----------

Ezera krasti nav ļoti apdzīvoti, taču tā krastos vai netālu no tā atrodas vairāki Aulejas pagasta ciemi. Dienvidu krastā atrodas Zīperi, austrumu krastā — Azargoli jeb Ezergali un Kolna Pūdnīki jeb Kalna Podnieki, ziemeļu krastā — Žaunerāni, bet rietumu — Veiguļi.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Informācija par objektu: Lielais Gausls». *LĢIA vietvārdu datubāze*. Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra. Skatīts: 2018. gada 13. jūnijā.
2. 1 2  ezeri.lv
3. ↑  «BalticMaps». *www.balticmaps.eu*. Skatīts: 2020-10-10.
**Ārdavs** (arī **Ardavas ezers**, **Ardovas ezers**, **Ārdavas ezers**, **Ardava ezers**, **Ardovas ezers**) ir ezers Krāslavas novada Kombuļu pagastā, Latgales augstienē, Saules kalna piekājē. Uzņem apkārtējo ezeru (Sīvera, Ota, Drīdza u.c.) ūdeņus un tālāk novada tos uz Lejas ezeru. Ļoti līkumota, 18,8 km gara krasta līnija, daudz līču. Ezerā 2 mazas saliņas, daudz līču, pussalu, dziļumu, sēkļu. Zvejo plaužus, asarus, līdakas, līņus, sniedzes.

Ūdens līmenis pazeminājās 1929. gadā, pēc iztekas regulēšanas. Ezerā licencēta makšķerēšana, ko organizē vietējā pagastu ezeru pārvalde.

Ezera izpēte
------------

2006. gada vasarā Ārdavas ezerā botāniķis Uvis Suško atklāja Latvijai jaunu augu sugu - smalko najādu (*Najas tenuissima*). Pasaulē zināmas tikai ap 15 šī auga atradnes Somijā un Krievijā - Karēlijā un Novgorodas apgabalā. Smalkā najāda ir pēcleduslaikmeta relikts, kas neilgi pēc ledus laikmeta beigām Latvijas ezeros bija izplatīts daudz biežāk, taču mainoties klimatiskajiem apstākļiem, izzuda.

2013. gada vasarā un rudenī Ārdavas ezerā un tā apkārtējā teritorijā tika veikta izpēte, kuras mērķis bija smalkās najādas atradne un jaunas īpaši aizsargājamas teritorijas dibināšana vai paplašināšana. Pētījuma rezultātā ezerā tika konstatētas 18 retas un aizsargājamas sugas: 3 mieturaļģu, 1 sūnaugu, 13 vaskulāro augu un 1 zivju suga.

Ārdavas ezera ekoloģiskais stāvoklis kopumā tika atzīts par apmierinošu, kaut arī pēdējo 12 gadu laikā ezera ziemeļaustrumu un austrumu krastā tika veikti plaši dabiskā hidrogrāfiskā tīkla pārveidošanas darbi. Tas pēdējo septiņu gadu laikā ir būtiski pastiprinājis antropogēno eitrofikāciju visā ezera ziemeļu un ziemeļaustrumu daļā, kas var radīt nopietnu apdraudējumu visām ezera unikālajām dabas vērtībām. Šādā situācijā Īpaši apdraudēta ir tieši smalkā najāda, kas pagaidām nelielā daudzumā sastopama tieši antropogēnajai eitrofikācijai visvairāk pakļautajā ezera ziemeļu daļā.

Šī pētījuma materiāli tiks izmantoti, lai piešķirtu Ārdava ezera teritorijai īpaši aizsargājamas dabas teritorijas statusu, paplašinot Drīdža ezera dabas parku, un iekļautu smalko najādu Latvijas īpaši aizsargājamo augu sarakstā.

Atsauces
--------

1. ↑  LĢIA Vietvārdu datubāze
2. ↑  *Latvijas daba*. 1. sējums. Rīga : Preses nams. 1994. 65. lpp.
3. ↑  Ziņu aģentūra LETA, 2007. gada 22. marts

Ārējās saites
-------------

* ezeri.lv
* Ārdava ezera izpēte 2013. gadā.
Marcipāna cūciņas
**Marcipāns** (vācu: *Marzipan*, itāļu: *marzapane*, no grieķu: *Μάζα*, *Maza* — 'miltu izstrādājums' un latīņu: *panis* — 'maize') ir konditorejas izstrādājums, ko pamatā gatavo no sasmalcinātām mandelēm un cukura, cukura sīrupa (Francijā) vai medus. Pasaulē slavenākie marcipāni ir Lībekas (*Lübecker Marzipan*) un Kēnigsbergas marcipāns (*Königsberger Marzipan*).

Līdzīgu izstrādājumu, kam mandeļu vietā izmantoti sasmalcināti persiku un aprikožu kauliņi, sauc par persipānu.

Sastāvdaļas
-----------

Bļodā iebērts mandeļu pulveris un pūdercukurs
Marcipāna pamatmasu veido 2/3 nolobītas, applaucētas un sasmalcinātas mandeles un 1/3 cukurs, cukura sīrups vai medus, no kā līdz 10% var būt aizvietots ar invertcukuru. Pēcāk pamatmasai var pievienot arī papildu cukuru, dažādas pārtikas krāsvielas, olas baltumu vai citas piedevas, piemēram, pievienojot marcipāna pamatmasai pūdercukuru, iegūst modelējamo marcipānu.

Ražošana
--------

Marcipāna ražošanu sāk ar mandeļu tīrīšanu īpašās iekārtās, kam seko vairākkārtēja sijāšana un attīrīšana aspirācijas iekārtās, kur no riekstu masas atdala putekļus un citus mehāniskos piemaisījumus. Pēc tam mandeles pāris minūtes applaucē karstā ūdenī ar temperatūru 90—100 °C, un laiž cauri gumijas veltņiem, kas noberž riekstu brūno miziņu.

Noberzto mandeļu kvalitātes pārbaudi veic elektroniski ar fotoelementiem, tām slīdot plūsmā pa lenti, bet tālāko riekstu tīrību novērtē darbinieki, atlasot mandeles ar nepilnīgi noberzto miziņu. Tad mandeles mazgā rotējošā mazgāšanas iekārtā. Tīrās mandeles sajauc, nosver un smalcina smalcināšanas iekārtā, kas sasmalcinātajām mandelēm, atkarībā no receptūras, pievieno arī noteiktu daudzumu cukura, rūgto mandeļu, invertcukura sīrupa un citas sastāvdaļas.

Marcipāna sastāvdaļu maisījums nokļūst veltņu iekārtā, kuras granīta veltņi maisījumu veido smalkā un viendabīgā masā. Tad masu karsē vaļējos rotējošos vara katlos. Karsēšanas laikā iet bojā marcipānā esošie mikroorganismi, no masas iztvaiko mitrums, kā arī veidojas marcipānam raksturīgā garša un smarža. Visbeidzot, marcipāna masu atdzesē un iesaiņo (standartā — 12,5 vai 6,25 kg smagos blokos).

Atsauces
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Marcipāns*** |

1. 1 2 3 4 5 6  Valdis Segliņš, Daiga Kunkulberga. *Miltu konditorejas izstrādājumu ražošana*. Rīga : RTU izdevniecība, 2013. 88.—91. lpp. ISBN 978-9934-10-519-7.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85081780
* GND: 4168989-6

 |

 |
**Margareta Pervoznika** (rumāņu: *Margareta Perevoznic*; dzimusi kā Kovali (rumāņu: *Covali*); 1936. gada 10. septembris Čerņivci — 2015. gada 15. decembris) bija Rumānijas starptautiskā meistare šahā (1967).

Biogrāfija
----------

Piedzimusi tagadējās Ukrainas pilsētā Černovcos, kas līdz 1940. gadam ietilpa Rumānijas sastāvā. Viņas tēvs bijis rumānis, bet māte - poliete. Pēc tam, kad Sarkanā armija 1940. gadā Černovcus pievienoja Ukrainas PSR, Margareta tika atdalīta no ģimenes un ievietota bērnu namā, no kurienes viņu izglāba vecmāmiņa un pārcēla uz Rumāniju. Margaretas tēvs tika izsūtīts uz Sibīriju, kur gājis bojā, bet māte atgriezās mājās tikai pēc vairākiem ieslodzījumā Irkutskā pavadītiem gadiem.

Šahu iemācījusies spēlēt 1950. gados, bet 1960. gados kļuvusi par vienu no vadošajām Rumānijas šahistēm. Trīs reizes izcīnījusi medaļas Rumānijas sieviešu šaha čempionātā: zeltu (1962), sudrabu (1961) un bronzu (1960). 1967. gadā piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla pretendentu turnīrā un ierindojusies 11. vietā. Pārstāvējusi Rumānijas izlasi Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 2 reizes (1963-1966). Komandu vērtējumā izcīnījusi sudraba (1966) medaļu.

Par panākumiem turnīros FIDE 1967. gadā Pervoznikai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. Pazīstama arī kā šaha trenere un korespondencšahiste. 1979. gadā Rumānijas izlases sastāvā ieguvusi 6. vietu Korespondencšaha olimpiādē.

Atsauces
--------

1. ↑  «Federația Română de Șah: Prezentare». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 17. martā. Skatīts: 2016. gada 5. augustā.
2. ↑  «1967 Candidates Tournament». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 3. martā. Skatīts: 2016. gada 5. augustā.
3. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Margareta Perevoznic

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Mariona Mota-Makgrāta** (angļu: *Marion Mott-McGrath*; dzimusi kā **Makgrāta** (angļu: *McGrath*) 1940. gada 6. februārī) ir Austrālijas šahiste, četrkārtēja Austrālijas sieviešu šaha čempione (1966, 1969, 1976, 1980).

Biogrāfija
----------

No 1960. gadu beigām līdz 1980. gadu vidum bijusi viena no vadošajām Austrālijas šahistēm. 1966. gadā pirmo reizi uzvarējusi Austrālijas sieviešu šaha čempionātā, bet 1980. gadā atkārtojusi šo panākumu ceturto reizi. Piedalījusies 1967. gada pretendentu turnīrā šahā sievietēm Suboticā, kurā ierindojusies 16. vietā (uzvarēja Alla Kušnira). Sešas reizes pārstāvējusi Austrāliju sieviešu šaha olimpiādēs (1972, 1976, 1978, 1980, 1984, 1986).

Atsauces
--------

1. ↑  «1967 Candidates Tournament : World Chess Championship (women)». *www.mark-weeks.com*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 15. novembrī. Skatīts: 2018. gada 19. septembrī.
2. ↑  Wojciech Bartelski. «OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Marion Mott-McGrath». *www.olimpbase.org*.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Margareta Teodoresku** (dzimusi **Andrejesku**; rumāņu: *Margareta Teodorescu*; 1932. gada 13. aprīlis Bukareste — 2013. gada 22. janvāris Bukareste) bija Rumānijas starptautiskā lielmeistare šahā (1985).

Biogrāfija
----------

No 1940. gadu beigām līdz 1970. gadu beigām bijusi viena no Rumānijas spēcīgākajām šahistēm. Savu pirmo medaļu Rumānijas sieviešu šaha čempionātos izcīnījusi 1949. gadā, kad ieņēmusi 2. vietu, bet pēdējo – 1978. gadā, kad bijusi 3. vietā. Kopā Rumānijas sieviešu šaha čempionātos ieguvusi 20 medaļas: 4 zelta (1959, 1968, 1969, 1974), 8 sudraba un 8 bronzas.

1964. gadā Suhumi piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla pretendentu turnīrā, kurā dalījusi 13.—15. vietu. 1968. gada Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla zonas turnīrā bijusi 2. vietā, tomēr nav iekļuvusi starpzonu turnīrā. 1978. gadā piedalījusies starptautiskā sieviešu turnīrā Bidgoščā, kurā ieņēmusi 3. vietu.

Vairākkārt pārstāvējusi Rumānijas izlasi Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 3 reizes (1957, 1963, 1974). Komandu vērtējumā izcīnījusi divas sudraba (1957, 1974) medaļas.

Par panākumiem turnīros FIDE 1964. gadā Teodoresku piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM), bet 1985. gadā — starptautiskās lielmeistares (WGM) goda nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  Obituary - Margareta Teodorescu
2. ↑  «Federaţia Română de Şah: Prezentare». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 17. martā. Skatīts: 2016. gada 3. augustā.
3. ↑  1964 Candidates Tournament
4. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Margareta Teodorescu

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Žagatsīļi** (*Calocitta*) ir viena no vārnu dzimtas (*Corvidae*) ģintīm, kas apvieno divas sugas. Tās savā starpā mēdz hibridizēties. Žagatsīļi dzīvo Meksikā un Centrālamerikā: Salvadoras, Gvatemalas, Hondurasas un Kostarikas teritorijās.

Izskats
-------

Žagatsīļus grezno izteiksmīgs cekuls
Abas sugas ārēji izskatās ļoti līdzīgas. Tie ir samērā lieli putni, bet melnrīkles žagatsīlis ir lielāks par baltrīkles žagatsīli; pirmā ķermeņa garums kopā ar asti ir 58—77 cm. bet baltrīkles žagatsīlis ir apmēram 44 cm garš.

Aste ir ļoti gara, puse no ķermeņa vai vairāk ir žagatsīļa aste. Tā galvu grezno cekuls, kas sastāv no dažām samērā garām un viegli izliektām spalvām. Abas sugas ārēji visvieglāk atšķirt pēc pakakles apspalvojuma krāsas: melnrīkles žagatsīlim tā ir melna, bet baltrīkles žagatsīlim balta.

Uzvedība
--------

Žagatsīļi ir skaļi un sabiedriski putni. Tos ir viegli atrast un novērot, jo mēdz sekot un uzbrukt saviem novērotājiem. Žagatsīļi veido nelielus barus, kas sastāv no 6—10 indivīdiem. Žagatsīlis ir nometnieks, lai gan tēviņi, sasnieguši dzimumbriedumu, klejo nelielus attālumus, lai atrastu savu teritoriju.

Žagatsīļi ir visēdāji. Tie barojas ar dažādiem kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem, vardēm, ķirzakām, olām un putnēniem, sēklām, augļiem un graudiem, kā arī sūc nektāru no balsa koka ziediem. Jaunie putni paliek kopā ar vecākiem vairākus gadus, līdz iemācās patstāvīgi sameklēt barību.

Klasifikācija
-------------

* **Žagatsīļu ģints** (*Calocitta*)
	+ Baltrīkles žagatsīlis (*Calocitta formosa*)
	+ Melnrīkles žagatsīlis (*Calocitta colliei*)

Atsauces
--------

1. 1 2  World Bird List: Crows, mudnesters & birds-of-paradise, 2020
2. 1 2  «Black-throated Magpie-jays». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 15. oktobrī. Skatīts: 2010. gada 27. oktobrī.
3. ↑  «White-throated Magpie-jay (Calocitta formosa)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 13. augustā. Skatīts: 2010. gada 27. oktobrī.
4. 1 2  «White-Throated Magpie-Jay». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 1. jūnijā. Skatīts: 2010. gada 27. oktobrī.
5. ↑  «Skill acquisition and the timing of natal dispersal in the white-throated magpie-jay, Calocitta formosa». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2015. gada 4. jūlijā.
6. ↑  Genus Calocitta

Ārējās saites
-------------

* Baltrīkles žagatsīļa foto (animaldiversity)
* Melnrīkles žagatsīļa foto (avibase)
**Tanegasimas kosmosa centrs** (japāņu: 種子島宇宙センタ, *Tanegashima Uchū Sentā*), arī **Tanegašimas kosmosa centrs**, ir Japānas lielākais kosmodroms. Izvietots Tanegasimas salas dienvidaustrumu piekrastē, apmēram 40 km uz dienvidiem no lielās Kjusju salas dienvidu krasta. Administratīvi atrodas Kagosimas prefektūrā. Dibināts 1969. gadā, pieder Japānas Aerokosmisko pētījumu aģentūrai — JAXA.

Galvenokārt no Tanegasimas kosmisko raķešu palaišanas kompleksa tiek palaistas smagās Japānas nesējraķetes H-IIA un H-IIB, kā arī nelielas suborbitālās raķetes zinātniskiem mērījumiem. Kosmiskos aparātus iespējams palaist līdz 99° leņķī no ekvatora plaknes. Galvenais palaišanas komplekss Josinobu (japāņu: 大型ロケット発射場, *Ōgata Rokketo Hassjadzjo, Lielo raķešu starta laukums*) sastāv no diviem palaišanas laukumiem. Raķetes uz tiem tiek nogādātas un uzstādītas pilnīgi gatavā veidā.

Pie kosmodroma ir izpētes centrs, kurā tiek testēti pavadoņi, dzinēji un degviela.

Tanegasimā atrodas kosmosa muzejs, uz to tiek organizētas autobusu ekskursijas. Tuvumā esošajā Minamitanes pilsētiņā izvietoti startu vērošanas punkti. JAXA reklamē šo kosmodromu kā skaistāko pasaulē.

Par godu Tanegasimas salai un kosmodromam nosaukts asteroīds #8866.

Attēlu galerija
---------------

* Kosmosa centrs 2018. gadāKosmosa centrs 2018. gadā
* Skats uz startu no ziemeļiemSkats uz startu no ziemeļiem
* Viena no H-II raķetēm muzejā.Viena no H-II raķetēm muzejā.
* ASV sūtne Japānā Kerolaina Kenedija ar JAXA prezidentu Naoki Okumuru TKC apmeklētāju centrā.ASV sūtne Japānā Kerolaina Kenedija ar JAXA prezidentu Naoki Okumuru TKC apmeklētāju centrā.

Atsauces
--------

1. ↑  JAXA: Tanegashima Space Center
2. ↑  JAXA brošūra tūristiem
3. ↑  JAXA in Youtube: Pursuing the Limitless Possibilities of Outer Space - The Tanegashima Space Center
4. ↑  IAU Minor Planet Center: (8866) Tanegashima

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Tanegasimas kosmosa centrs***.
**Texas Lightning** ir vācu kvintets no Hamburgas. Viņu mūzika ietver kantriju, popu un Eirovīzijas popu. Grupas dalībnieki ir Olī Dītrihs saukts arī par "Ringouguni" (bungas un vokāls), Džons Flemings Olsens saukts par "Liesmu" (vokāls un ģitāra), Markuss Šmits saukts par "Ātro pirkstu" (elektriskā ģitāra un bandžo), Uve Frencels saukts arī par "draudzīgo"" (bass un vokāls) un austrāliete Džeina Komerforda (vokāls un ukulele).

2006. gada 9. martā Texas Lightning uzvarēja Vācijas Eirovīzijas nacionālajā atlasē ar dziesmu "No No Never" un pārstāvēja Vāciju lielajā Eirovīzijā Grieķijā, Atēnās. Konkursā viņi palika 15. vietā, bet par spīti tam, viņi ar šo dziesmu iekaroja labas pozīcijas Eiropas topos. Vācijas nacionālajā čārtā dziesma vairākas nedēļas noturējās 1. vietā, savukārt Eiropas čārtā tā tika līdz 4. vietai.

Jaunumi
-------

Grupa patlaban ieraksta jaunu albumu un viena no jaunākajām albuma dziesmām "Septiņi ceļi" ir iekļauta filmas "Winetoons - the legend of the treasure in Silversea" skaņu celiņā! Filma kinoteātros būs redzama Augusta beigās, bet nav zināms vai tiks rādīta arī Latvijā.

Diskogrāfija
------------

### Albumi

* 2005 "Meanwhile, Back at The Ranch"

### Singli

* 2005 "Like a Virgin"
* 2006 "No No Never"

Video
-----

Video Youtube.com

Ārējās saites
-------------

Oficiālā mājaslapa Archived 2019. gada 12. jūnijā, *Wayback Machine* vietnē.
Oficiālais Fanu klubs
Fanulapa

Vācieši jautā kādēļ Eiropa viņus ienīst...

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 152278747
* ISNI: 0000 0001 0212 0688
* GND: 3063814-8

 |

 |
Tangaņikas ezers
**Tangaņikas ezers** (*Tanganyica*) ir otrs lielākais ezers Āfrikā, tiek uzskatīts, ka tas ir otrs lielākais pasaulē pēc tilpuma un otrs dziļākais pasaulē pēc Baikāla. Ezers sadalīts starp četrām valstīm — Burundi, Tanzāniju, Kongo Demokrātisko Republiku (KDR) un Zambiju. KDR pieder 45% ezera, Tanzānijai — 41%.

Ezerā darbojas divi prāmji — *MV Liemba* (kursē starp Kigomu un Mpulungmu) un *MW Mwongozo* (kursē starp Kigomu un Bužumburu).

Pirmie eiropieši ezeru sasniedza 1858. gadā — tie bija ceļotāji Ričards Bērtons un Džons Speke. Ceļojuma mērķis bija atrast Nīlas izteku, ko Speke arī paveica, atrodot Viktorijas ezeru.

Ģeogrāfija
----------

Tanganjikas ezers no kosmosa, 1985. gada jūnijs
Ezers atrodas Āfrikas Lielā Rifta zonā un tā krastus daudzviet veido stāvas, augstas kraujas. Lielākais tektoniskā lūzuma zonā izvietotais ezers Āfrikā. Dziļākais un pēc tilpuma lielākais ezers Āfrikā. Caurmērā 50 km plats. Krasta līnijas garums ir 1828 km. Vidējā ūdens temperatūra augšējos slāņos ir 25 °C.

Ezera lielais dziļums un atrašanās tropu joslā noslāņo ezera ūdeni dziļuma joslās, kas savā starpā nesajaucas. Lielākā dziļumā atrodas ūdens bez skābekļa.

Lielākās ezerā ietekošās upes ir Ruzizi, Malagarasi, Kalambo. Malagarasi upe ir vecāka nekā Tanganjikas ezers un agrāk tecēja uz Kongo upes baseinu. Ezera izteka Lukuga tek uz Kongo baseinu.

Sugu daudzveidība un zvejniecība
--------------------------------

*Neolamprologus cylindricus* - viena no Tangaņikas ezera zivju sugām.
Ezerā dzīvo ap 400 sugu zivis. Lielākā daļa šo zivju sugu dzīvo tikai Tangaņikas ezerā un citur pasaulē nav sastopamas. Lielākā sugu daudzveidība ir piekrastē, savukārt lielākā zivju biomasa - ezera centrālajā rajonā (pelaģiāle). Endēmiskas ir arī daudzu citu Tangaņikas ezerā dzīvojošu organismu sugas — moluski (kuri šeit bieži ir radniecīgi jūras moluskiem), vēžveidīgie, medūzas, dēles u.c.

Daļa no Tangaņikas ezera zivju sugām ir populāras akvārija zivtiņas pateicoties to košajām krāsām, neparastajām ķermeņa formām un relatīvi labi attīstītajam intelektam.

Pašlaik ap 45 000 ap Tangaņikas ezeru dzīvojošo cilvēku iesaistīti zvejniecībā, ezera krastos atrodas ap 800 zvejas ostas. Aptuveni 1 miljons cilvēku ir atkarīgi no nozvejas. 1995. gadā Tangaņikas ezerā tika noķertas 180 000 tonnas zivju un iezīmējas izteikta pārzvejošana, kas var novest pie straujas zivju resursu izsīkšanas.

Atsauces
--------

1. ↑  «International Lake Environment Committee». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008. gada 28. martā. Skatīts: 2008. gada 14. martā.

Skatīt arī
----------

* Pasaules lielāko ezeru saraksts
* Pasaules lielākie ezeri pēc tilpuma
* Pasaulē dziļākie ezeri

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Tangaņikas ezers***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 242540287
* LCCN: n80121276
* GND: 4058979-1
* NKC: ge272786

 |

 |
**Rostkova žibulītis** (latīņu: *Euphrasia rostkoviana*) ir augu suga brūnkāšu dzimtā. Savvaļā tā ir plaši sastopama Eiropā, tostarp visā Latvijas teritorijā, un Rietumāzijā.

Atsevišķi eksemplāri un dažāda lieluma sugas pārstāvju grupas aug pļavās, atmatās, upju krastu nogāzēs, kā arī ceļu un dzelzceļu malās.

Morfoloģija
-----------

Rostkova žibulītis ir viengadīgs 5-30 cm garš lakstaugs. Stublājs ir stāvs un parasti bagātīgi zaro — zari ir stāvi un pretēji. Augs ir viscaur klāts ar vienkāršiem matiņiem un dziedzermatiņiem. Stublāja apmatojums ir īss un blīvs. Dziedzermatiņi atrodas lapu apakšpusē un uz stublāja posmu mezgliem.

Lapas ir zaļas, bez spīduma, sēdošas, olveidīgas, katrā pusē ar vienmērīgi izvietotiem 5 vai 7 zobiņiem. Ziedi ir izvietoti skrajā vārpā stublāja un zaru galā. Ziediem ir 0,7-1,2 cm garš balts vai blāvi violets, divlūpainais vainags. Vainaga apakšlūpa daudz lielāka, ar dzeltenu plankumu pie pamata. Seglapas ir stāvas vai tikai mazliet atstāv. Auglis ir divvāršņu pogaļa. Zied no jūnija beigām līdz septembrim.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Rostkova žibulītis - Euphrasia rostkoviana Hayne - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-03-14.
Maskavas triumfa vārti Sanktpēterburgā (1836-1838) par godu Krievijas impērijas uzvarai pār Osmaņu impēriju Krievu-turku karā (1828-1829).
Krievijas impērijas teritoriālie ieguvumi pēc Turkmenčajas miera līguma (dzeltneni svītroti) un Adrianopoles miera līguma (zaļi svītroti).
**Adrianopoles miera līgums** (arī **Edirnes līgums**) tika noslēgts Krievu-turku kara (1828-1829) beigās Adrianopolē (tag. Edirne, Turcija) 1829. gada 4. septembrī starp Krievijas impēriju un Osmaņu impēriju. Līgumu parakstīja no Krievijas puses grāfs Aleksejs Orlovs un no osmaņu puses Abduls Kadirs bejs. Ar līgumu Osmaņu impērija Krievijas impērijai atdeva pieeju Donavas iztekai un Ahaltsihes un Ahalkalakas cietokšņus (tag. Gruzijā). Sultāns ar līgumu atzina Krievijas tiesības uz Gruzijas teritoriju (ieskaitot Imeretiju, Mingrēliju un Guriju), Erevānas hanisti un Nahičevānas hanisti, kuras pirms gada Krievijai Persija bija cedējusi Turkmenčajas līgumā. Ar līgumu visiem Krievijas tirdzniecības kuģiem tika atvērts Dardaneļu jūras šaurums, bet pilnīgai jūras šauruma atvēršanai tika noslēgts Unkjar-Iskelesi līgums, ar kuru tika atrisināti visi neskaidrie jautājumi. Ar līgumu sultāns rakstiski nostiprināja Serbijas kņazistei iepriekš apsolīto autonomiju, apņēmās piešķirt autonomiju Grieķijas Karalistei un atļāva okupēt Moldāviju un Valahiju, kamēr Osmaņu impērija nesamaksā noteiktās kontribūcijas.

Saites
------

* Grieķu neatkarības karš
* Krievu-turku karš (1828—1829)

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Adrianopoles līgums***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
AKTH molekulas modelis
**Adrenokortikotropais hormons** (**AKTH** ; arī **adrenokortikotropīns**, **kortikotropīns**) ir polipeptīds, tropīnu tipa hormons, ko ražo un izdala hipofīze. To lieto arī kā medikamentu un diagnostikas līdzekli. AKTH ir svarīga hipotalāma-hipofīzes-virsnieru ass sastāvdaļa, un to ķermenis bieži ražo, reaģējot uz bioloģisko stresu (kopā ar prekursoru kortikotropīnu atbrīvojošo hormonu no hipotalāma). Tā galvenais efekts ir palielināta kortizola ražošana un izdalīšanās virsnieru garozā. AKTH ir saistīts arī ar diennakts ritmu daudzos organismos.

AKTH deficīts liecina par sekundāru virsnieru mazspēju (nomākta AKTH ražošana hipofīzes vai hipotalāma darbības traucējumu dēļ, sk. hipopituitārisms) vai terciāro virsnieru mazspēju (hipotalāma slimība, samazinoties kortikotropīnu atbrīvojošā hormona (CRH) izdalīšanai). Un otrādi, hroniski paaugstināts AKTH līmenis rodas primārās virsnieru mazspējas gadījumā (piemēram, Adisona slimība), kad virsnieru dziedzera kortizola ražošana ir hroniski nepietiekama. Kušinga slimības gadījumā hipofīzes audzējs ir cēlonis paaugstinātam AKTH (no priekšējās hipofīzes) un kortizola pārpalikumam (hiperkortizolisms) — šo pazīmju un simptomu kopumu sauc par Kušinga sindromu.

References intervāli asins analīzēm, parādot adrenokortikotropo hormonu (zaļā krāsā pa kreisi) starp hormoniem ar mazāko koncentrāciju asinīs

Atsauces
--------

1. ↑  *Concise Dictionary of Pharmacological Agents: Properties and Synonyms*. Springer Science & Business Media. 2012. gada 6. decembris. 84–. lpp. ISBN 978-94-011-4439-1.
2. ↑  "The mammalian circadian timing system: organization and coordination of central and peripheral clocks". *Annual Review of Physiology* 72: 517–49. 2010. doi:10.1146/annurev-physiol-021909-135821. PMID 20148687.
**Salicilskābe** (2-hidroksibenzoskābe, C6H4OHCOOH) ir bezkrāsaina, kristāliska aromātiskā hidroksikarbonskābe. Salicilskābe ir bezkrāsaini adatveida kristāli ar saldskābu garšu, kas samērā labi šķīst ūdenī.

Salicilskābes molekula satur divas reaģētspējīgas funkcionālās grupas - hidroksilgrupu un karboksilgrupu, tās abas var veidot esterus. Pazīstamākais ir esteris, kur etiķskābe ir reaģējusi ar hidroksilgrupu - acetilsalicilskābe jeb aspirīns.

Atrašanās dabā
--------------

Salicilskābi satur vītolu miza, no tā arī cēlies vielas nosaukums (latīņu: *salix* - vītols, kārkls). Salicilskābe pieder pie augu hormoniem.

Iegūšana
--------

Iegūstot salicilskābi pēc Kolbes - Šmita metodes, autoklāvā sārmainā vidē ogļskābās gāzes atmosfērā no fenola iegūst nātrija salicilātu, ko pēc tam hidrolizē līdz salicilskābei.

Īpašības
--------

Ar dzelzs hlorīdu salicilskābe dod violetu krāsojumu.

Reducējot no salicilskābes rodas pimelīnskābe (notiek cikla atvēršanās).

Izmantošana
-----------

Salicilskābei un tās atvasinājumiem piemīt antiseptiskas īpašības. Lieto medicīnā kā dezinficējošu līdzekli (iekšķīgi - pret locītavu reimatismu) un pārtikas rūpniecībā kā konservantu. Izmanto arī krāsvielu sintēzē.

Skatīt arī
----------

* Benzoskābe
* Karbonskābes
* Aromātiskie ogļūdeņraži

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Svarīgākās aromātiskās karbonskābes |
| --- |
|  |
|  | 
* Benzoskābe
* Toluilskābes
* Feniletiķskābe
* Kanēļskābe
* Ftalskābe
* Naftalskābe
* Melitskābe
* Salicilskābe

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85116754
* GND: 4178954-4
* BNF: cb13174049h (data)
* NDL: 00570211

 |

 |
**Sebastjēns Lēbs** (franču: *Sébastien Loeb*; dzimis 1974. gada 26. februārī Ageno, Elzasā, Francijā) ir franču autorallija pilots. Viņš ir vienīgais astoņkārtējais WRC pasaules čempions sporta veida vēsturē. Visus savus čempiona titulus un WRC uzvaras viņš ir izcīnījis kopā ar savu monegasku stūrmani Danielu Elenu. S. Lēbam pieder vairāki rekordi, tostarp, visvairāk izcīnītās uzvaras WRC posmos.

Autobraucēja karjera
--------------------

Sākotnēji S. Lēbs bija vingrotājs. Viņš kļuva par vairākkārtēju Elzasas čempionu. Tikai 1995. gadā, 21 gada vecumā, viņš pievērsās autosacīkstēm. 2002. gadā viņš aizvadīja savu pirmo sezonu WRC sacīkstēs *Citroën* komandas sastāvā. Tosezon francūzim izdevās vienreiz uzvarēt. Jau savā otrajā sezonā S. Lēbs bija nopietns titula kandidāts, tomēr čempionāta izskaņā viņš zaudēja norvēģim Peteram Sūlbergam ar viena punkta starpību. 2004. gadā S. Lēbs jau dominēja WRC čempionātā un izcīnīja savu pirmo titulu.

Viņš kļuva par čempionu arī gadu vēlāk, tomēr atlika tā izcīnīšanu. Pēc tam, kad avārijā gāja bojā Marko Mertina stūrmanis Maikls Pārks, S. Lēbs apzināti nopelnīja divu minūšu sodu un atkrita uz 3. vietu, zaudējot izredzes sakrāt pietiekami punktus titula izcīnīšanai Velsas rallijā. 2006. gadu *Citroën* pavadīja testējot jauno *C4 WRC*, tāpēc komanda nepiedalījās sacīkstēs. S. Lēbs brauca *Citroën* atbalstītajā *Kronos* komandā un kļuva par trīskārtēju čempionu. 2007. gadā S. Lēbs uzveica Markusu Grenholmu, kurš beidza savu karjeru, un kļuva par četrkārtēju čempionu - pirms tam to bija paveicis vienīgi Tomijs Mekinens. 2008. gadā S. Lēbs titulu garantēja priekšpēdējā rallijā, viņa galvenais konkurents sezonas gaitā bija Miko Hirvonens. 2009. gadā viņš kļuva par seškārtējo pasaules čempionu, sīvā konkurencē ar M. Hirvonenu uzvarot pēdējā rallijā Lielbritānijā, un kopvērtējumā apsteidzot konkurentu tikai par vienu punktu. 2010. gadā viņš uzvarēja jau septītajā Pasaules čempionātā un to pašu paveica arī 2011. gadā, otrajā vietā atstājot savu komandas biedru Sebastjēnu Ožjē.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
WRC pasaules čempioni |
| --- |
|  |
| 
* 1977: Sandro Munari
* 1978: Marku Alens
* 1979: Bjerns Valdegerds
* 1980: Valters Rērls
* 1981: Āri Vatanens
* 1982: Valters Rērls
* 1983: Hannu Mikola
* 1984: Stigs Blomkvists
* 1985: Timo Salonens
* 1986, 1987: Juha Kankunens
* 1988, 1989: Mikijs Biasons
* 1990: Karloss Sainss
* 1991: Juha Kankunens
* 1992: Karloss Sainss
* 1993: Juha Kankunens
* 1994: Didjē Oriols
* 1995: Kolins Makrejs
* 1996, 1997, 1998, 1999: Tomijs Mekinens
* 2000: Markuss Grenholms
* 2001: Ričards Bērnss
* 2002: Markuss Grenholms
* 2003: Peters Sūlbergs
* 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012: Sebastjēns Lēbs
* 2013 - 2018, 2020, 2021: Sebastjēns Ožjē
* 2019: Ots Tenaks
* 2022: Kalle Rovanpera

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 51906431
* LNB: 000263398
* LCCN: n2011011487
* ISNI: 0000 0001 2133 0242
* GND: 143049631
* SUDOC: 084283491
* BNF: cb14423304r (data)

 |

 |
*Actinophrys* saulenīšu kolonija.
**Saulenītes** (*Heliozoea*) ir sarkodīnvicaiņu tipa klase (senāk *Heliozoa* kārta) kuras pārstāvji pēc ārējā izskata nedaudz atgādina Sauli. Saulenītes ir lodveida vienšūņi, kam uz visām pusēm, līdzīgi stariem, atiet pseidopodijas. Tām ir pastāvīga adatveida forma, jo tām centrā ir blīvs skeleta pavediens no radiāli izvietotām krama nūjiņām. Dažkārt vairākas saulenītes ar pseidopodijām saplūst, veidojot nepastāvīgas kolonijas. *Actinophrys sol* kolonijas diezgan bieži sastāv no 10—20 īpatņiem.

Protoplazmā ir izšķirama blīvāka, sīkgraudaina endoplazma ar kodoliem un vakuolizēta ektoplazma, kurā atrodas pulsējošās vakuolas. Saulenītes barojas ar sīkiem organismiem, ko satver ar pseidopodijām. Tās satver ne tikai nelielas aļģes, vienšūņus u.t.t. bet ķer pat sīkus daudzšūņus — virpotājus, mazus vēzīšus.

Vairošanās
----------

Saulenītes vairojas parasti bezdzimumiski, pārdaloties uz pusēm vai, retāk, — pumpurojoties. Mūsu saldūdeņos plaši izplatītajām ģintīm *Actinosphaerium* un *Actinophrys* ir aprakstīta arī dzimumvairošanās. *Actinophrys sol* dzimumiski vairojas šādi. Saulenīte dalās, pārklājas ar recekļainu apvalku, un meitu šūnu kodolos notiek divas nogatavošanās dalīšanās. Pēc tam divas meitu šūnas no jauna saplūst un veido zigotu, kas pēc miera perioda attīstās par pieaugušu saulenīti. Šāda veida dzimumprocesu, kurā viens īpatnis dalās uz pusēm, bet abas meitu šūnas no jauna saplūst un veido zigotu, sauc par pedogamiju.

Ekoloģija
---------

Saulenītes dzīvo galvenokārt saldūdeņos. Lielākā daļa brīvi peld ūdenī, bet ir arī sēdošas formas, kas ar īpašu kātu piestiprinās pie substrāta. Saulenītes visbiežāk sastop tīrā, ar skābekli bagātā ūdenī, tomēr dažas no tām (*Actinosphaerium* un *Actinophrys*) ir sastopamas arī netīros purvu ūdeņos. Liela daudzumā saulenītes var atrast kūdras purvos. Latvijas teritorijā saulenītes ir maz pētītas. Pašlaik pie mums ir zināmas 5 saulenīšu sugas. 3 sugas (*Actinophrys sol*, *Raphidiophrys pallila*, un *Acanthocyrstis turfacea*) ir atrastas Daugavas planktonā. Pirmās divas sugas bieži ir atrastas sfagnu sūnās Rīgas un Jūrmalas apkaimē. Kā Latvijas faunas elementi, nenorādot atradņu vietas, tiek nosaukti *Actinosphaerium eichhorni* un *Vampyrella spirogyrae*. Pēdējo gan daži autori pieskaita pie kailamēbām. Savukārt Igaunijā ir konstatētas 14 saulenīšu sugas.

Atsauces
--------

1. ↑  N.Sloka "Latvijas daba" 5. sējums — "Preses nams", Rīga, 1998.g. 59 lpp. ISBN 9984-00-312-4
**Secernenti (Secernentea)** ir nematožu klase (citās klasifikācijās - apakšklase). Parasti dzīvo augsnē vai saldūdeņos, bieži koncentrējas vietās, kur notiek pūšanas procesi. Pie secernentiem ir pieskaitāms lielākais parazītisko nematožu vairums.

Morfoloģija
-----------

Maņu orgāni papillu veidā atrodas tikai galvas kapsulā. Amfīdas sīkas, porveidīgas, bieži izvirzītas uz priekšu, un bieži atrodas uz lūpām. Fotoreceptoru nav. Ir sazarots kakla dziedzeris ar vienu vai diviem kanāliem hipodermas sānu valnīšos. Ādas dziedzeri reducēti. Bieži sastopami rektālie dziedzeri. Secernentiem ir fazmīdas - jūtīgas vai dziedzeru dabas pāru orgāni, kas atrodas astes abos sānos. Sānu hipodermālo un astes terminālo dziedzeru nav. Kutikula ar pazeminātu caurlaidību un labām aizsardzības spējām, īpaši pūstošā vidē dzīvojošiem vai arī augu un dzīvnieku parazītiem. Tēviņiem bieži ir attīstīti bursālie spārni.

Sistemātika
-----------

Tradicionāli Secernenti tiek dalīti 3 apakšklasēs un 8 kārtās.

* klase: **Secernenti (Secernentea)**

* apakšklase: Rhabditia

* kārta: Rhabditida
* kārta: Strongylida

* apakšklase: Spiruria

* kārta: Spirurida
* kārta: Ascaridida
* kārta: Camallanida
* kārta: Drilonematida

* apakšklase: Diplogasteria

* kārta: Diplogasterida
* kārta: Tylenchida

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85090709
* GND: 4586273-4
* BNF: cb15541692x (data)

 |

 |
**Saue** (igauņu: *Saue*) ir dzelzceļa pieturas punkts Igaunijā, Harju apriņķa Saues pilsētā, dzelzceļa iecirknī Tallina—Keila un tas atrodas 7,8 km attālumā no Keilas un 19 km attālumā no Tallinas centrālās dzelzceļa stacijas. Sauē apstājas visi Keilas, Paldiski, Rīsiperes, Kloga-Rannas un Tallinas virzienā kursējošie elektrovilcieni. Saues pieturas punktā ir viena starpceļu pasažieru platforma. Tās garums - 150 metri.

Vēsture
-------

1870. gadā atklātajā dzelzceļā Baltijas osta—Rēvele—Tosno pasažieru vilcieni no Rēveles (Tallina) līdz Kēgelei (Keila) kursēja bez pieturām, taču jau 1872. gadā tika ierīkoti divi jauni pieturas punkti - Pieturas punkts 7. versts un Frīdrihshofa (vācu: *Friedrichshof*, krievu: *Фридрихсгофь*). Frīdrihshofa (tagad Saue) savu vārdu ieguva no Frīdriha muižas, kuru 1786. gadā savā vārdā bija nodēvējis tās īpašnieks Frīdrihs Hermanis fon Ferzens (vācu: *Friedrich Herman von Fersen*). Esošo nosaukumu pieturas punkts ieguva 1926. gadā. 
1958. gada pavasarī uzsāka dzelzceļa iecirkņa Pēskila-Keila elektrifikācijas darbus un tā paša gada 19. jūlijā līnijā sāka kursēt elektrovilcieni.

Atsauces
--------

1. ↑  AS EVR Infra raudteerajatistel võimaldatavad operatsioonid 2011/2012
2. ↑  Tammeru, Tõnu. 2009. Elektrieadtee Eestimaal. Alates 1924. Tallinn: TÄNAPÄEV AS

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Uz Tallinu** |  | **Uz Keilu** |
|  Padula |  **Saue** | Valingu  |
|