recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ukrainas neatkarības iela** ir iela Rīgas Centra apkaimē ("Klusajā centrā"), kas sākas no Kalpaka bulvāra un beidzas krustojumā ar Nikolaja Rēriha ielu, aiz kura turpinās kā Antonijas iela. Ielā ir vienvirziena satiksmes kustība virzienā no Rēriha ielas. Ielai ir asfalta segums.

Vēsture
-------

Pirmo reizi Rīgas adrešu grāmatās atrodama 1867. gadā ar nosaukumu **1. Ganību iela** (vācu: *1. Weiden Strasse*), 1885. gadā pirmo reizi tiek minēta ar nosaukumu **Antonijas iela** (vācu: *Antonien-Strasse*, krievu: *Антонинская улица*). Ielas apbūve veidojusies galvenokārt 1901.—1913. gadā.

Pēc Latvijas okupācijas 1941. gadā ielu pārdēvēja rakstnieka **Leona Paegles** vārdā, bet 1942. gadā ķirurga **Ernsta Bergmaņa** vārdā (vācu: *Ernst von Bergmann Straße*), no 1944. gada tā atkal bija Leona Paegles iela. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1994. gadā ielai tika atjaunots oriģinālais nosaukums.

2022. gada Krievijas iebrukuma Ukrainā dēļ Rīgas dome 10. martā nolēma Antonijas ielas sākumposmu, kur atrodas Krievijas vēstniecība, līdz N. Rēriha ielai pārdēvēt par Ukrainas neatkarības ielu. Līdzīgi, pārdēvējot ielas posmu, kur atrodas Krievijas vēstniecība, rīkojās arī Viļņas pilsēta, attiecīgo posmu nosaucot par Ukrainas varoņu ielu.

Ielu savienojumi
----------------

Ukrainas neatkarības iela ir savienota ar šādām ielām:

* Kalpaka bulvāris (T veida krustojums),
* Nikolaja Rēriha iela/Antonijas iela (T veida krustojums).

Ievērojamas ēkas
----------------

* Ukrainas neatkarības iela 1, Paula Stradiņa Medicīnas vēstures muzejs
* Ukrainas neatkarības iela 2, Krievijas Federācijas vēstniecība

* Paula Stradiņa Medicīnas vēstures muzejsPaula Stradiņa Medicīnas vēstures muzejs
* Krievijas Federācijas vēstniecība  2006. gadāKrievijas Federācijas vēstniecība 2006. gadā
* Ukrainas neatkarības iela 2022. gada martāUkrainas neatkarības iela 2022. gada martā
* Ukrainas neatkarības iela 2022. gada martāUkrainas neatkarības iela 2022. gada martā

Skatīt arī
----------

* Centrs

Atsauces
--------

1. ↑  «citariga.lv». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 18. martā. Skatīts: 2018. gada 25. septembrī.
2. ↑  «Antonijas ielas posmu pārdēvē par Ukrainas neatkarības ielu | Rīgas valstspilsētas pašvaldība». *www.riga.lv* (latviešu). Skatīts: 2022-03-10.
3. ↑  «Krievijas vēstniecība Rīgā turpmāk atradīsies Ukrainas neatkarības ielā | Ziņas | LETA». *www.leta.lv*. Skatīts: 2022-03-10.[novecojusi saite]

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Rīgas ielas, kuru nosaukumi sākas ar burtu U |
| --- |
|  |
| 
* 0—9
* A
* B
* C
* D
* E
* F
* G
* H
* I
* J
* K
* L
* M
* N
* O
* P
* R
* S
* T
* U
* V
* Z

 |
|  |
| UŪ | 
* Ūbeles
* Ūdeļu
* Ūdens
* Ūdensvada
* Ugāles
* Uguns
* Ugunsdzēsēju laukums
* Ukrainas neatkarības iela
* Ulbrokas
* Ulmales
* Ulža
* Ūmeo
* Umurgas
* Ungura
* Ūnijas
* Upeņu
* Upes
* Upesciema
* Upesgrīvas
* Urdziņas
* Urgu
* Uriekstes
* Usmas
* Uzvaras bulvāris
* Užavas

 |

 |

Koordinātas: 56°57′25″N 24°06′31″E﻿ / ﻿56.956959°N 24.108486°E﻿ / 56.956959; 24.108486
**Ukrainas Valsts** (ukraiņu: *Українська Держава*) bija īslaicīgi pastāvoša valsts Vācijas okupētās Ukrainas teritorijā no 1918. gada 29. aprīļa līdz 14. decembrim, kad tika atjaunota Ukrainas Tautas Republika.

Vēsture
-------

Pēc  Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas Padomju Krievija apņēmās izvest Sarkano armiju no Ukrainas un tā līdz 1918. gada aprīļa beigām nonāca ķeizariskās Vācijas kontrolē. Ar vācu armijas palīdzību ģenerālis Pavlo Skoropadskis 1918. gada 29. aprīlī veica valsts apvērsumu un pasludināja sevi par Ukrainas hetmani. Pēc Vācijas Novembra revolūcijas vācu karaspēks atstāja Ukrainu, hetmaņa vara tika gāzta un 1918. gada 14. decembrī varu atkal pārņēma Ukrainas Tautas Republikas valdība jeb direktorija ar Simonu Petļuru priekšgalā. 

Ukrainas valsts Ģenerālštāba Organizācijas-apmācības daļas priekšnieks bija pulkvedis Pēteris Radziņš, tās armijā dienēja arī citi latviešu virsnieki.

* Ukrainas Valsts zīmogs/emblēmaUkrainas Valsts zīmogs/emblēma
* Hetmanis Pavlo Skoropadskis ar Ukrainas valsts vadītājiem. Pa labi no viņa ģenerālis Volodimirs Sikevičs, pa kreisi ārlietu ministrs Heorhijs Afanasjevs.Hetmanis Pavlo Skoropadskis ar Ukrainas valsts vadītājiem. Pa labi no viņa ģenerālis Volodimirs Sikevičs, pa kreisi ārlietu ministrs Heorhijs Afanasjevs.
* Ukrainas Valsts karogs ar ģerboni (1918)Ukrainas Valsts karogs ar ģerboni (1918)
**The Velvet Supernova** ir Latvijā dibināta alternatīvā roka grupa, kuras sastāvā darbojas Jēkabs Zemzaris (*vokāls, ģitāra*), Jānis Līde (*ģitāra*), Kaspars Pētersons (*basģitara*) un Kaspars Pļavnieks (*bungas*). Grupas pirmsākumi meklējami 2010. gadā, bet savu pirmo radiosinglu — *(Vive La) Resistance* tā izdeva 2011. gadā. Kopš tā brīža grupa ieguva strauji augošu fanu bāzi un kļuva atpazīstama ne tikai Latvijā bet arī Baltijā un aiz tās robežām. Par grupas veiksmīgāko singlu var uzskatīt dziesmu "Shelter", kas veiksmīgi iekaroja topus tādās radiostacijās kā Radio 101, Radio NABA un Radio SWH. 2013. gadā grupa ieguva iespēju iesildīt bijušā Guns N' Roses ģitārista Sleša (ang: *Slash*) koncertu Viļņā, kas vērtējams kā grupas lielākais šī brīža sasniegums. Grupa iesildījusi arī slavenu ārzemju grupu koncertus Rīgā, piemēram, Funeral For A Friend koncertu koncertzālē "Palladium". Šobrīd grupa strādā pie sava pirmā studijas albuma ierakstīšanas.

Ieraksti (dziesmas)
-------------------

* (Vive La) Resistance
* The Distance
* Sunshine
* Shelter

Videoklipi
----------

* The Distance (mūzikas video)

Atsauces
--------

1. ↑  «The Velvet Supernova - (Vive La) Resistance [radio edit]» – caur www.youtube.com.
2. ↑  DELFI Kultūra. «Rokgrupa 'The Velvet Supernova' piedāvā jaunu dziesmu». *delfi.lv*, 2012. gada 3. dec..
3. ↑  «The Velvet Supernova iesildīs Slash koncertu - alternative.lv». *www.alternative.lv*.
4. ↑  ««Funeral for a Friend» iesildīs «The Velvet Supernova»». *TVNET*. 2013. gada 8. marts.
5. ↑  «The Velvet Supernova - The Distance (Music Video)» – caur www.youtube.com.
**Sprāgstošā skābe** jeb **fulmīnskābe** (H−C≡N→O) ir ciānskābes (HO−CN) un izociānskābes (HN=C=O) izomērs. Tas ir ļoti nestabils, sprādziennedrošs savienojums ar zilskābei līdzīgu smaržu; temperatūrā zem −5 °C neilgu laiku eksistē gāzes veidā. Nedaudz stabilāki ir fulmīnskābes šķīdumi dietilēterī. Dažu metālu sprāgstošās skābes sāļi (fulmināti) ir pavisam stabili, taču ļoti eksplozīvi (no tā cēlies arī sprāgstošās skābes nosaukums). Sprāgstošās skābes molekulai ir lineāra forma.

Vēsture
-------

Sudraba fulminātu ieguva britu ķīmiķis Edvards Čārlzs Hauards (*Edward Charles Howard*) 1800. gadā, bet sīkāk to izpētīja vācu ķīmiķis Justuss fon Lībigs (*Justus von Liebig*) 1824. gadā.
Ilgu laiku tika uzskatīts, ka sprāgstošā skābe ir oglekļa(II) oksīda oksīms C=N−OH (formula tika ieteikta 1894. gadā), tādēļ to sauca arī par karbiloksīmu. 1925. gadā tika ieteikta formula H−C≡N→O (skudrskābes nitriloksīds), bet tikai 1965. gadā tika pierādīta šādas formulas pareizība. Tīrā veidā fulmīnskābe izolēta 1966. gadā.

Iegūšana
--------

Sprāgstošās skābes šķīdumus var iegūt no fulminātiem, iedarbojoties uz tiem ar skābēm. Svarīgāko sprāgstošās skābes sāli — dzīvsudraba fulminātu Hg(CNO)2 — iegūst, iedarbojoties ar slāpekļskābi un etilspirtu uz dzīvsudrabu vai tā sāļiem. Analoģiski var iegūt sudraba fulminātu.

Īpašības
--------

Sprāgstošajai skābei raksturīga liela reaģētspēja, īpaši tieksme uz pievienošanās reakcijām un polimerizāciju (trimerizāciju). Reakciju raksturs un reakcijas produktu uzbūve liecina, ka fulmīnskābe pieder pie nitriloksīdiem.


Iedarbojoties uz fulminātiem ar atšķaidītu sālsskābi pie 0 °C, radusies sprāgstošā skābe piesaista HCl molekulu un rodas monohlorformoksīms Cl−CH=N−OH. Tā ir nestabila kristāliska viela (jau pie 40 °C gandrīz momentāni sadalās) ar zilskābes smaržu un ādu kairinošu iedarbību. Monohlorformoksīmam reaģējot ar amonjaku ētera vidē, atkal veidojas sprāgstošā skābe, kas trimerizējas par izofulminūrskābi jeb 3-oksifurazān-4-karboksamīdu (sildot) vai par 1-oksi-2-ciānglioksīmu (bez sildīšanas).

100 °C temperatūrā veicot dzīvsudraba fulmināta hidrolīzi, radusies sprāgstošā skābe trimerizējas, veidojoties fulminūrskābei jeb nitrociānacetamīdam O2N−CH(CN)−CONH2 ar kušanas temperatūru 145 °C.

Trimerizācija notiek arī, kālija fulminātu sadalot ar atšķaidītu sērskābi, bet rodas metafulminūrskābe jeb 4,5-dioksiminooksazolīns. Tā hidrāts kūst pie 85 °C, bet bezūdens viela pie 106 °C sadalās. Šajā reakcijā rodas arī blakusprodukts — α-izocianilskābe jeb 3,4-*bis*(oksiminometil)furoksāns (k. t. 168—172 °C). Jo skābāks ir reakcijas maisījums, jo veidojas proporcionāli vairāk α-izocianilskābes.

Atsauces
--------

1. ↑  «Latvijas Nacionālais terminoloģijas portāls — sprāgstošā skābe». Skatīts: 2022. gada 20. aprīlī.
2. ↑  Beck, W. and Feldl, K. (1966), *The Structure of Fulminic Acid, HCNO*. Angew. Chem. Int. Ed. Engl. 5: 722–723. doi:10.1002/anie.196607221

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Sprāgstošā skābe***.
Ukrainas reihskomisariāta administratīvais iedalījums (no 1942. gada 1. septembra).
**Ukrainas reihskomisariāts** (vācu: *Reichskommissariat Ukraine*) bija Nacistiskās Vācijas okupācijas iestāžu izveidota militārās un civilās pārvaldes struktūra Otrā pasaules kara laikā, kas aptvēra daļu no Ukrainas un daļu no Baltkrievijas.

Ukrainas reihskomisariāts pastāvēja no 1941. gada 1. septembra līdz 1944. gada sākumam, kad tā atlikušo daļu (Brestas, Kobrinas, Pinskas apriņķus) pievienoja Ostlandes reihskomisariātam.
Galvenā pārvaldes pilsēta bija Rivne (vācu: *Rowno*). 1943. gada 1. janvārī Ukrainas reihskomisariātā bija reģistrēti 16,9 miljoni iedzīvotāju.

Teritorija
----------

Ukrainas reihskomisariāts ziemeļos robežojās ar Ostlandes reihskomisariātu, rietumos ar Vācijas okupētās Polijas daļu (*Generalgouvernement*), kurā bija iekļauta Galīcija, dienvidos ar Rumānijas izveidotās Transņistrijas guberņas daļu.
Pirms kara ar PSRS 1941. gada jūnijā Alfrēds Rozenbergs bija ieplānojis Ukrainas reihskomisariāta teritoriju paplašināt līdz Volgai, iekļaujot arī Lietuvas dižkunigaitijas un Zelta Ordas pakļautībā bijušās Krievijas dienvidu teritorijas, tomēr pēc Staļingradas kaujas šis plāns netika realizēts.
Austrumu robeža tika pakāpeniski pārvietota:

1. no 1941. gada 1. septembra līdz Horinas upei tagadējā Rivnes apgabalā;
2. no 1941. gada 20. oktobra līdz Dņepras upei tagadējā Kijivas apgabalā;
3. no 1941. gada 15. novembra līdz Dņepras upei tagadējā Čerkasu apgabalā;
4. no 1942. gada 1. septembra iekļāva arī Dņepras kreisā krasta zemes (tagadējā Poltavas, Dņipropetrovskas, Hersonas un Zaporižjas apgabalu teritorijā).

Administratīvais sadalījums
---------------------------

Ukrainas teritorija bija sadalīta četros ģenerālapgabalos (*Generalbezirke*), kurus vadīja ģenerālkomisāri:

* Volīnija-Podolija (*Generalbezirk Wolhynien-Podolien*) ar centru Luckā;
* Žitomira (*Generalbezirk Shitomir*) ar centru Žitomirā;
* Kijeva (*Generalbezirk Kiew*) ar centru Kijivā;
* Dņepropetrovska (*Generalbezirk Dnjepropetrowsk*) ar centru Dņepropetrovskā (no 1942. gada 1. septembra);
* Nikolajeva (*Generalbezirk Nikolajew*) ar centru Nikolajevā (no 1942. gada 1. septembra);
* Krima-Taurija (*Generalbezirk Krim-Taurien*) ar centru Melitopolē (no 1942. gada 1. septembra), kurā tomēr vilcinājās iekļaut Krimas pussalu.

Vietvārdi
---------

Tika ieviesti daži vāciskie vietvārdi, kas bija lietoti līdz Pirmajam pasaules karam, piemēram *Alexanderstadt* (Zaporižja), *Halbstadt* (Moločanska), vai vācu koloniju nosaukumi, piemēram, *Hegewald* pie Žitomiras.

Literatūra
----------

* Berkhoff, C. Harvest of Despair: Life and Death in Ukraine Under Nazi Rule. Cambridge, Mass.: Belknap Press (2004)
* Rich, N. Hitler's War Aims: The Establishment of the New Order. New York: W. W. Norton & Company (1974)
***The Way of All Flesh*** ir 1927. gada ASV drāma. Filmas režisors ir Viktors Flemings. Filmai nav nekāda sakara ar Semjuela Batlera tāda paša nosaukuma romānu. Galvenās lomas atveidotājs Emīls Janningss ieguva pašu pirmo Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā "Labākais aktieris galvenajā lomā" par aktierspēli šajā filmā un filmā *The Last Command*. Filma tiek uzskatīta par pazudušo filmu.

Sižets
------

Stāsts iesākās 1900. gadu sākumā, Janningss atveido Augustu Šilings, Milvoki bankas klerku, kuram ir veiksmīga karjera un laimīga ģimenes dzīve. Kad bankas vadība palūdz viņam aizvest uz Čikāgu vērtspapīrus 1000 ASV dolāru vērtībā, viņš iepazīstas vilcienā ar blondīni, kura pamana Šilinga vērtspapīrus. Viņa sāk flirtēt ar Augustu, pierunā viņu nopirkt viņai pudeli šampanieša, ko nopērk no iepriekš sarunāta blēža bārā. Nākamajā rītā viņš atmostas viens daļēji izvandītā viesnīcas numuriņā, bez vērtspapīriem. Viņš atrod sievieti, un iesākumā lūdzas, bet pēc tam draud viņai, lai tā atdod nozagtos papīrus. Bāra īpašnieks viņu apdullina un aiznes Šilingu uz netālajām dzelzceļa sliedēm.

Blēdis Augustam atņem jebko, kas varētu pierādīt viņa identitāti, Šilings atgūst samaņu, un cīnoties ar blēdi pagrūž to zem pa blakus sliedēm braucošā vilciena riteņiem. Šilings bēg no notikuma vietas, cīnoties ar izmisumu. Viņš avīzē pamana rakstu, kurā paziņots par Augusta Šilinga nāvi, blēža izkropļoto līķi atpazinuši kā Šilingu.

Filmas darbība turpinās pēc divdesmit gadiem. Šilings ir novecojis un strādā par atkritumu savācēju parkā. Viņš redz kā viņa ģimene iet uz kapiem un uz viņa kapa liek vainagu. Ziemassvētku sniegputenī Šilings dodas uz dzimtajām mājām, kur redz savu pieaugušo dēlu, kurš bērnībā mācījās vijoļspēli, un tagad ir profesionāls mūziķis. Kad Augusts dodas prom, viņš liek kabatā dolāru, ko viņam iedeva dēls, neatpazīstot vecajā klaidonī savu tēvu.

Galvenajās lomās
----------------

* Emīls Janningss - Augusts Šilings
* Belae Beneta - Šilinga kundze
* Filisa Heivera - blondīne
* Donalds Keits - Augusts, jaunākais
* Freds Kolers - blēdis

Pazudusī filma
--------------

Nav zināma neviena šīs filmas kopija, kas būtu saglabājusies līdz mūsdienām, tādā veidā Janningss ir vienīgais Amerikas Kinoakadēmijas balvas ieguvējs par galvenās lomas atveidi, kas nav apskatāma, jo nav saglabājusies neviena kopija, filmas pozitīvs vai negatīvs jebkādā privātajā kolekcijā vai filmu arhīvā. Šī ir viena no daudzajām pazudušajām Viktora Fleminga 1920. gadu mēmajām filmām.

Atsauces
--------

1. ↑  *The Way of All Flesh* vietnē *SilentEra*

Ārējās saites
-------------

* *IMDb* profils (angliski)
* *AllMovie* profils (angliski)
* *Turner Classic Movies* profils (angliski)
**Bādtelca** (vācu: *Bad Tölz*) ir pilsēta Bavārijā, Vācijā, Bādtelcas-Volfratshauzenes apriņķa administratīvais centrs.

Ģeogrāfija
----------

Bādtelca atrodas Augšbavārijā, Izāras upes krastā aptuveni 50 kilometrus uz dienvidiem no Bavārijas galvaspilsētas Minhenes. Pilsēta aizņem 30.8 km2 un atrodas 658 m vjl.

Vēsture
-------

Lai gan vieta bijusi periodiski apdzīvota jau kopš pēdējā leduslaikmeta beigām, mūsdienu vārds *Tölz* vēstures avotos pirmo reizi minēts 1180. gadā (dažādos avotos kā *Tollnze*, *Töllntze*, *Toelnz*). 1331. gadā miests ieguva tirdzniecības tiesības, 13. un 14. gadsimtā uzplauka arī saimniecība (piemēram, kaļķu dedzināšana, baļķu pludināšana pa Izāras upi u.c.).

1453. gadā Bādtelcas vēsturisko centru izpostīja milzīgs ugunsgrēks, taču pilsēta tika ātri atjaunota. Pateicoties ērtajam un lētajam Izāras ūdenceļam, pilsēta atkal uzplauka. Svarīgu nozīmi saimniecībā, līdzās baļķu pludināšanai, 16. - 18. gadsimtā ieguva arī brūvētavas, kuru skaits miestā 1721. gadā sasniedza 22.

1845. gadā pilsētas apkaimē tika atklāti ar jodu bagāti avoti, bet 1860. gadā tika ierīkots kūrorts, kas piedāvāja peldes joda-nātrija-sēra avotos.

1899. gadā miests ieguva tiesības uz prievārdu *Bād* (vācu: *Bad* - apzīmē nozīmīgus ārstniecisko avotu kūrortus), bet 1906. gadā - pilsētas tiesības. 1969. gadā Bavārijas valdība pilsētai piešķīra "Veselīga klimata kūrorta" statusu (vācu: *Heilklimatischer Kurort*). No 2005. gada pilsēta ir arī dūņu kūrorts.

Iekšējās saites
---------------

* Vācijas administratīvais iedalījums

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4 5 6  «www.bad-toelz.de». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 12. martā. Skatīts: 2010. gada 3. aprīlī.
2. ↑  Pagasta apraksts (2022. gada 4. kvartāls); pārbaudes datums: 12 februāris 2023.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Bādtelca***.
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* www.bad-toelz.de

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 151278713
* LCCN: n81053310
* GND: 4060317-9
* NKC: xx0174022

 |

 |
Ceturtais universāls
**Ukrainas Centrālās Radas Ceturtais universāls** (ukraiņu: *Четвертий Універсал Української Центральної Ради*) jeb **1918. gada Ukrainas neatkarības deklarācija** ir valstisks politisks akts, ar kuru tika pasludināta Ukrainas Tautas Republikas pilnīga valstiskā neatkarība. To pieņēma Ukrainas Centrālās Radas apakšpadome Kijivā 1918. gada 22. janvārī (pēc vecā stila 9. janvārī). Tā izdošanas priekšvēstnesis bija Ukrainas Tautas Republikas miera sarunu sākums 1918. gada janvārī–februārī ar centrālajām lielvalstīm Brestļitovskā.

Dokumentā tika norādīts, ka "no šī brīža Ukrainas Tautas Republika kļūst par patstāvīgu, no neviena neatkarīgu, brīvu, suverēnu Ukrainas tautas valsti", un tika paziņots par vēlmi mierīgi sadzīvot ar visām kaimiņvalstīm, kurām nav tiesību iejaukties tās iekšējās lietās.

Ukrainas Centrālās Radas Ceturtais universāls skaidri definēja suverēnas valsts izveidi kā visu ukraiņu augstāko mērķi.

Starptautiskā atzīšana
----------------------

Tajā pašā 1918. gada 22. janvārī (pēc vecā stila 9. janvārī) paziņoja, ka Lielbritānijas un Īrijas Apvienotā Karaliste atzīst Ukrainas Tautas Republiku. Kijivā ieradās bijušais Lielbritānijas Dienvidkrievijas ģenerālpadomes Odesā ģenerālpadomnieks Džons Piktons Begs (*John Picton Bagge*), kuru iecēla par pagaidu pilnvaroto lietvedi. Viņš tikās ar Ukrainas Ārlietu ģenerālsekretāru Oleksandru Šuļhinu (*Олександр Шульгин*).

Skatīt arī
----------

* Ukrainas neatkarības deklarācija (1991)

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4  «Fourth Universal of the Ukrainian Central Council (ЧЕТВЕРТИЙ УНІВЕРСАЛ УКРАЇНСЬКОЇ ЦЕНТРАЛЬНОЇ РАДИ) - Poltavas rajona valsts administrācija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 18. jūnijā. Skatīts: 2023. gada 29. aprīlī.
2. ↑  «ЧЕТВЕРТИЙ УНІВЕРСАЛ УКРАЇНСЬКОЇ ЦЕНТРАЛЬНОЇ РАДИ». *leksika.com.ua*. Skatīts: 2023-04-29.
3. ↑  «SPEECH BY AMBASSADOR LUKIANENKO». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008. gada 5. jūlijā. Skatīts: 2023. gada 29. aprīlī.
4. 1 2 3  «Незалежність №1: Коли Грушевський її оголосив, чому Винниченко сумнівався, а Єфремов був проти». *Історична правда*. Skatīts: 2023-04-29.
Zivs *Lampanyctodes hectoris* morfolģija:  

1 — žaunu vāks  

2 — sānu līnija  

3 — **muguras spura**  

4 — **tauku spura**  

5 — astes daļa  

6 — **astes spura**  

7 — **anālā spura**  

8 — fotofori  

9 — **vēdera spura** (pāra)  

10 — **krūšu spura** (pāra)
**Spuras** ir kustības orgāni, kurus organismi izmanto, lai pārvietotos ūdenī un kontrolētu savas kustības. Atsevišķos gadījumos spuras tiek izmantotas arī planēšanai vai pārvietošanai pa zemi. Bez pārvietošanās funkcijām spuras var tikt izmantotas arī aizsardzībai. Spurām parasti ir plakana forma. Sākotnēji par spurām sauca zivju ekstremitātes, bet vēlāk šī vārda nozīme paplašinājās, un tā sāka nozīmēt arī citu organismu ekstremitātes, kā arī dažādas mākslīgas ierīces.
Zivīm un citiem ūdens mugurkaulniekiem spuras kalpo gan kustībai uz priekšu, gan arī kā stabilizatori un stūres. Spuras var būt pāra (krūšu un vēdera), vai arī nepāra (muguras, anālā, astes)

Zivju spuras
------------

Lielākai kaulzivju daļai spuras parasti sastāv no elastīgas membrānas, kuru balsta kaula stari. Atkarībā no staru skaita un īpašībām tiek sastādīta spuru formula, kas plaši tiek izmantota zivju aprakstīšanai un noteikšanai. Šajā formulā ar latīņu burtiem apzīmējas spuru nosaukums:
A (*anal*) - analā spura,
P (*proximal*) - krūšu spuras,
V (*ventral*) - vēdera spuras,
D (*dorsal*) - muguras spura.
Ar romiešu cipariem tiek atzīmēts aso staru skaits, bet ar arābu cipariem mīksto staru skaits.

### Muguras spura

Muguras spura ir nepieciešama ķermeņa stabilizācijai (lai novērstu rotāciju ap zivs garenasi). Dažām zivīm tā kalpo aizsardzībai, jo staru gali ir nosmailināti dzelkšņi. Šī spura ir lielākajai zivju daļai, ka arī dažiem bezžokļaiņiem, dažām izmirušo rāpuļu grupām (ihtiozauriem) un dažām mūsdienu ūdens zīdītāju grupām (lielākajai vaļveidīgo daļai). Daudzām zivīm un bezžokļaiņiem ir divas muguras spuras: priekšējā un aizmugurējā.

#### Tauku spura

Tauku spura ir īpašs muguras spuru veids. Tā ir mīksta, viegli lokāma, bez stariem un bagāta ar taukiem. Šāda spura ir raksturīga lašveidīgajiem, haracīnveidīgajiem, samveidīgajiem un dažām citām zivīm.

### Astes spura

Astes spura lielākajai ūdens mugurkaulnieku daļai kalpo par galveno pārvietošanās orgānu. Tā ir lielākajai zivju un bezžokļaiņu daļai, kā arī dažiem izmirušajiem ūdens rāpuļiem (ihtiozauriem) un mūsdienu ūdens zīdītājiem (vaļveidīgajiem, sirēnām).

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Spuras***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
Them Mushrooms
***Them Mushrooms*** ir mūzikas grupa no Kenijas, kas izpilda čakačas, bengas un regeja mūziku. Viņi vislabāk ir zināmi sakarā ar savu 1982. gada dziesmu *Jambo Bwana*. Grupas dalībnieki ir Tedijs Kalanda, Henrijs Saha un Bens Mutviva. Viņi pārsvarā izpilda iepriekš sarakstītu hitu kaverversijas.

2009. gadā grupas līderis Džons Katana saņēma valsts galvas atzinības balvu no Kenijas prezidenta Mvai Kibaki.[1]

Vēsture
-------

Grupa tika dibināta 1969. gadā. Tās sākotnējais nosaukums bija *Avenida Success*. Oriģinālajā grupas sastāvā bija Tedijs Kalanda, Billijs Saro, Džordžs Ziro, Džons Katana, Pijs Čitjanda un Prits Njale. Divus gadus vēlāk viņiem pievienojās Deniss Kalume.

1972. gadā grupa tika pārdēvēta par *Them Mushrooms.* Nosaukumu viņi aizguva no noslēpumainajām "maģisko" sēņu sugām, kas aug Āfrikas lietus mežos. Grupa tiek uzskatīta par vadošo grupu Austrumāfrikā.

Šī grupa sasniedza slavu ar iepriekš nebijušu tāraba un bengas tautas mūzikas žanru maisījumu, pirms sāka darboties čakačas žanrā ar repa un hiphopa elementiem.

Atsauces
--------

1. ↑  «Kenyan Head of State Awards».
**Eva Eglāja-Kristsone** (dzimusi 1977. gada 6. aprīlī Valmierā) ir latviešu literatūrzinātniece. Kristsone ir Latvijas Universitātes literatūras, folkloras un mākslas institūta pētniece. 2021. gada 12. maijā ievēlēta par institūta direktori. Ar trimdas un Latvijas literātu sakaru izpēti PSRS okupācijas periodā nodarbojas kopš doktora studijām Latvijas Universitātē. 2007. gadā aizstāvējusi promocijas darbu "Padomju Latvijas un trimdas literātu saskarsme dzelzs priekškara laikmetā (20. gs. 50. – 80. gadi)", iegūstot filoloģijas doktores (Dr. philol.) zinātnisko grādu literatūrzinātnes nozarē latviešu literatūras vēstures apakšnozarē.

2014. gadā Latvijas Universitātes Literatūras, folkloras un mākslas institūta apgādā iznāca Evas Eglājas-Kristsones grāmata "Dzelzsgriezēji. Latvijas un Rietumu trimdas rakstnieku kontakti". 2015. gadā par to saņēmusi Latvijas Literatūras gada balva speciālbalvu. Kopš 2016. gada ir Latvijas un latviešu literatūras nozares vortāla Literatura.lv vadītāja. 2017. gadā publicēta nodaļa kolektīvajā monogrāfijā "Fin de siecle literārā kultūra Latvijā" (pārējie autori: Benedikts Kalnačs, Pauls Daija un Kārlis Vērdiņš) 

Organizējusi un bijusi līdzdalīga vairākos būtiskos kultūras dzīves projektos: 

* Sarīkojumu cikls "Zvārguļa festivāls" 2016. gadā, veltīts dzejniekam, aktierim un izdevējam Edvardam Treimanim-Zvārgulim,
* Izstāde "Populārā kultūra Latvijā 19. 20. gs. mijā" (2016. gada decembris - 2017. gada februāris) Latvijas Nacionālajā bibliotēkā,
* Sabiedrības iesaistes akcija "Skandē Veidenbaumu".

2018. gadā iznāca "The Book of Riga" (CommaPress), 10 latviešu autoru stāstu krājums, kur darbības vieta ir Rīga, kā redaktore kopā ar Becca Parcinson. 

2022. gadā Eglājas-Kristsones sastādījumā iznāca latviešu sieviešu prozas antoloģija "Baltic Belles: The Dedalus Book of Latvian Women's Literature"

Publikācijas žurnālos "Jaunā Gaita", "Karogs", zinātniskās publikācijas nacionālos un starptautiskos krājumos.

Ģimene
------

Māte ir Māra Eglāja, Valmieras Valsts ģimnāzijas latviešu valodas un literatūras skolotāja. Kristsone bija laulībā ar vēsturnieku, Latvijas Etnogrāfiskā brīvdabas muzeja darbinieku Zigmāru Kristsonu. Audzina trīs bērnus.

Publikācijas
------------

* "Dzejnieks Ojārs Vācietis trimdas publikācijās", *Jaunā Gaita*, 2004.
* "Rakstnieks Valentīns Pelēcis aukstā kara ideoloģisko cīņu krustugunīs", *Jaunā Gaita*, 2006.
* "Okupētās Latvijas un latviešu trimdas saskarsme un tās dinamika", *Jaunā Gaita*, 2009.
* "Tikšanās pie cauruma dzelzs priekškarā", *Karogs*, 2004.

Atsauces
--------

1. ↑  «Literatura.lv - Personas - Eva Eglāja-Kristsone». *literatura.lv* (latviešu). Skatīts: 2018-06-06.[novecojusi saite]
2. ↑  lasi.literatura.lv pirmais sarīkojums ciklā "Lasi skaļi"
3. ↑  Brauna, V. "Par grāmatu", Liesma, 1988, 14. decembris.
4. ↑  «Literatūrzinātniece Eva Eglāja-Kristsone – par kultūru un kolaboracionismu». *LA.lv* (latviešu). Skatīts: 2018-04-12.[novecojusi saite]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 86340651
* LCCN: no2009053916
* ISNI: 0000 0000 5902 1309
* GND: 113351751X
* SUDOC: 133064727
* BNF: cb16990299v (data)

 |

 |
**Baškims Fino** (*Bashkim Fino*; dzimis 1962. gada 12. oktobrī, miris 2021. gada 29. martā) bija Albānijas politiķis. 1997. gadā viņš bija Albānijas 29. premjerministrs.

Biogrāfija
----------

Baškims Fino piedzima 1962. gada 12. oktobrī Ģirokastrā.
1986. gadā viņš absolvēja Tirānas Universitātes Ekonomikas fakultāti finanšu specialitātē. Viņš ir mācījies arī pašvaldību pārvaldību ASV, Itālijā, Grieķijā un Somijā.
Fino strādāja par ekonomistu Ģirokastrā. No 1992. līdz 1996. gadam viņš bija Ģirokastras pilsētas mērs.

1997. gada 11. martā valsts prezidents, Demokrātiskās partijas priekšsēdētājs Sali Beriša par premjerministru iecēla Baškimu Fino, opozīcijas Sociālistiskās partijas pārstāvi, lai viņš vadītu nacionālās vienotības valdību. Tas notika pēc tam, kad pēc vairāku finanšu piramīdu shēmu sabrukuma sākušies masu protesti paralizēja lielāko daļu valsts. Fino bija valdības vadītājs līdz 1997. gada vispārējām vēlēšanām, kurās sociālisti Fatosa Nano vadībā ieguva lielu vairākumu. Arī Fino tika ievēlēts parlamentā. Nano valdībā Fino pildīja premjerministra vietnieka amatu līdz 1998. gada 23. aprīlim.

1999. gada 28. novembrī Baškims Fino kļuva par vietējo pašvaldību ministru Ilira Metas valdībā. Viņš pildīja amatu līdz 2001. gada 6. septembrim, kad kļuva par nodarbinātības un tūrisma ministru. 2002. gada 29. janvārī Ilira Metas valdība atkāpās.
No 2002. gada 29. decembra līdz 2005. gada 1. septembrim Baškims Fino bija teritoriālās regulēšanas un tūrisma ministrs Fatosa Nano valdībā.
Fino bija Albānijas Sociālistiskās partijas Politiskās akadēmijas lektors.

Baškims Fino nomira 2021. gada 29. martā no koronavīrusa *COVID-19* slimības 58 gadu vecumā.

Atsauces
--------

1. ↑  Economist who pulled Albania out of 1997 anarchy dead at 58 LLAZAR SEMINI Associated Press, 2021-03-29

  



| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis:Aleksanders Meksi | **Albānijas premjerministrs**1997. gads | Pēctecis:**Fatoss Nano** |
| Priekštecis:Tritans Šehu | **Albānijas premjerministra vietnieks**1997 — 1998 | Pēctecis:**Makbule Čečo** |
| Priekštecis:Arbens Demeti | **Albānijas vietējo pašvaldību ministrs**1999 — 2001 | Pēctecis:**Arbens Imami** |
| Priekštecis:? | **Albānijas nodarbinātības un tūrisma ministrs**2001 — 2002 | Pēctecis:**?** |
| Priekštecis:? | **Albānijas teritoriālās regulēšanas un tūrisma ministrs**2002 — 2005 | Pēctecis:**?** |
Šis raksts ir par vēsturisku novadu Vācijā. Par citām jēdziena **Bādene** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.
Bādenes ģerbonis
Bādenes teritorijas izmaiņas, 1803.-1819.
**Bādene** ir vēsturiska teritorija mūsdienu Vācijas dienvidos, Reinas upes piekrastē.

Vēsture
-------

Bādenes markgrāfi nāca no Cēringeru dinastijas. Bādenes Hermanis II 1112. gadā bija pirmais, kas izmantoja Bādenes markgrāfa titulu. Teritorijas nosaukums cēlies no markgrāfa Hohenbādenes pils nosaukuma Bādenbādenē. Bādenes markgrāfisti 1535. gadā sadalīja Bādenes-Durlahas un Bādenbādenes markgrāfistēs. Pēc 1689. gada postošā ugunsgrēka Bādenbādenē, galvaspilsētu pārcēla uz Karlsrūi. 1771. gadā markgrāfs Kārlis Frīdrihs abas markgrāfistes apvienoja. 1803. gadā Bādenes markgrāfs kļuva par kūrfirstu. 1806. gadā, ar papildus pievienotām zemēm, Bādenes kūrfirstiste kļuva par Bādenes lielhercogisti, kas pastāvēja līdz 1918. gada Novembra revolūcijai, kad tika izveidota Bādenes republika. No 1945. līdz 1952. gadam Bādenes zemes atradās franču un amerikāņu okupācijas spēku pārvaldē. 1952. gadā VFR sastāvā izveidoja Bādenes-Virtembergas federālo zemi.
**Baškīrijas dabas rezervāts** (krievu: *Башкирский заповедник*, baškīru: *Башҡортостан ҡурсаулығы*) ir dabas rezervāts, kas atrodas Baškortostānā, Krievijā, Urālu dienvidu daļā. Tika izveidots 1930. gada 11. jūlijā, tā platība ir 49 609 hektāri.

1951. gadā tika likvidēts, sākās intensīva meža ekspluatācija. Atjaunots 1958. gadā.

Rezervātā ir augsta bioloģiskā daudzveidība, sastopama Sibīrijas, Eiropas, Centrālāzijas un citu tipu veģetācija. 80% no rezervāta teritorijas klāj meži. Teritorijā ir saskaitītas 812 vaskulāro augu, 95 aļģu, 42 sēņu, 322 ķērpju un 124 sūnu sugas. Rezervātu apdzīvo tipiskie Urālu dienvidu dzīvnieki. Ir saskaitītas 275 mugurkaulnieku, 17 zivju, 3 abinieku, 6 rāpuļu sugas.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Baškīrijas dabas rezervāts***.
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

Atsauces
--------

1. 1 2 3  «Bashkirski Zapovednik» (krievu). Ministry of Natural Resources and Environment (Russia). Skatīts: 2016. gada 21. janvāris.
2. ↑  Baškīrijas rezervāts
**Arvīds Krievs** (dzimis 1944. gada 26. augustā) ir latviešu kinorežisors, scenārists un kinoproducents.

Biogrāfija
----------

Dzimis Kuldīgā. Pēc skolas beigšanas 1964. gadā sācis strādāt Rīgas Kinostudijā par gaismotāju, vēlāk bijis operatora asistents, administrators, režisora asistents. Sācis uzņemt dokumentālās filmas 1971. gadā. Paralēli darbam ieguvis žurnālista izglītību Latvijas Valsts universitātē (1976) un režisora kvalifikāciju Augstākajā Valsts kinematogrāfijas institūtā (ВГИК — *Высшый Государственный институт кинематографии*) Maskavā. Bijis Latvijas Kinematogrāfistu savienības valdes loceklis.

Savas pazīstamākās spēlfilmas uzņēmis Rīgas Kinostudijā — "Spēle" (1981), "Aveņu vīns" (1984), "Fotogrāfija ar sievieti un mežakuili" (1987). Vēlāk uzņēmis filmas citās studijās. Vairākās filmām bijis ne tikai režisors, bet arī scenārija autors vai producents. Arvīda Krieva režisētā filma "Ievas paradīzes dārzs" (1990) saņēmusi Lielā Kristapa balvu kā labākā spēlfilma. Vēlāk uzņēmis vairākas dokumentālās filmas studijā Kaupo filma. Tomēr pievērsies arī spēlfilmām — "Man patīk, ka meitene skumst" (2004), "Dancis pa trim" (2011).

Filmogrāfija
------------

### Īsmetrāžas filmas

* 1979 — "Vainīgais" — diplomdarbs

### Pilnmetrāžas filmas

* 1981 — "Spēle"
* 1984 — "Aveņu vīns"
* 1987 — "Fotogrāfija ar sievieti un mežakuili"
* 1990 — "Ievas paradīzes dārzs"
* 2004 — "Man patīk, ka meitene skumst"
* 2011 — "Dancis pa trim"

### Dokumentālās filmas

* 1971 — "Kristāls"
* 1973 — "Klātbūtne"
* 1974 — "Pūra lāde"
* 1976 — "Daba"
* 1988 — "Basi. Ir tāda vieta Kurzemē"
* 1992 — "Prezidenta laiks"
* 1993 — "Baltijas ceļš"
* 1993 — "Zemes saimnieks"
* 1995 — "Turiet zemi ciet"
* 1995 — "Kam lai sēžu kamanās"
* 2003 — "Foto: Inta Ruka"
* 2006 — "Tēvs, radi, kuļmašīna"
* 2006 — "Savas zemes bērni"
* 2006 — "Dzīve kā košums"
* 2014 — "Freimis. Mārtiņš Freimanis"
* 2018 — "Kamēr tu šo dzīvi spēlē"

Ārējās saites
-------------

* Kino muzejs
* Arvīds Krievs filmas.lv
* 

* *IMDb* profils (angliski)

* *AllMovie* profils (angliski)

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Arvīda Krieva filmas |
| --- |
|  |
| 
* "Spēle" (1981)
* "Aveņu vīns" (1984)
* "Fotogrāfija ar sievieti un mežakuili" (1987)
* "Ievas paradīzes dārzs" (1991)
* "Man patīk, ka meitene skumst" (2005)
* "Dancis pa trim" (2011)

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305095749
* ISNI: 0000 0004 1713 5788

 |

 |
**Arvīds Noriņš** (dzimis 1924. gada 19. septembrī, miris 2004. gada 9. februārī) bija latviešu leļļu teātra un leļļu filmu režisors un animators. Viņa pazīstamākais darbs ir leļļu seriāls par izmeklētāju Capu.

Biogrāfija
----------

A. Noriņš dzimis un audzis Salacgrīvā. 1940. gadā pārcēlies uz Rīgu, kur beidzis VEF arodvidusskolu (1943) un strādājis šajā rūpnīcā. Beidzis arī Rīgas 8. vakara vidusskolu (1948). Studējis Latvijas Valsts konservatorijas Teātra fakultātē.

No 1950. līdz 1952. gadam bijis Liepājas teātra aktieris. No 1954. līdz 1963. gadam strādājis Leļļu teātrī. No 1963. gada režisora asistents Rīgas kinostudijā. Bijis režisora asistents Leonīdam Leimanim filmā "Purva bridējs" (1966). Piedalījies mākslas filmā "Kapteiņa Enriko pulkstenis" (1967). 

1966. gadā kopā ar Arnoldu Burovu un Valentīnu Jakobsonu nodibinājis leļļu filmu grupu, no 1966. līdz 1984. gadam bijis tās mākslinieks multiplikators un aktieris animators, no 1970. gada arī režisors. Animators pirmajai Rīgas kinostudijas leļļu filai "Ki-ke-ri-gū" (1966), kā arī daudzām citām filmām. Režisors leļļu filmām "Zaķa kāposti" (1970), "Eža kažociņš" (1972), "Gribulītis" (1973), "Puspasaka" (1975), "Kāpostu dārza noslēpums" (1983), kā arī leļļu filmu seriālam par izmeklētāju Capu: "Caps meklē" (1976), "Caps meklē atkal" (1977), "Caps cīnās" (1979), "Caps ģībst" (1980), "Caps un neredzamais" (1981). Maija Augstkalna augsti vērtējusi A. Noriņa tehnisko meistarību un pieredzi leļļu vadīšanā: "Dot dzīvību lellei — tā ir grūta māksla, kas prasa ne vien smalki izslīpētu aktiera talantu, bet arī milzīgu pacietību, rūpību, filigrānu visdažādāko tēlu (ne 'tikai ar dvēseli apveltīto, bet arī nedzīvās, priekšmetiskās pasaules pārstāvju kā auto, helikopters utt.) individuālās kustības izjūtu kadrā. It bieži vienam aktierim — leļļu vadītājam vienlaikus jāprot «atdzīvināt» ne tikai galvenos varoņus, bet arī masas, kas ir ap viņiem."

Epizodiskas lomas filmās "Sēklis" (1988) un "Mērnieku laiki" (1991). Vairākas Noriņa filmas apbalvotas Vissavienības kinofestivālos.

Atsauces
--------

1. ↑  Runce M. Arvīds Noriņš. *Teātris un kino biogrāfijās*. 2. sējums. Rīga: Preses nams, 2002, 451.-452. lpp.
2. ↑  Arvīds Noriņš Archived 2020. gada 23. oktobrī, *Wayback Machine* vietnē.. Filmas.lv.
3. ↑  Augstkalna, Maija. Cilvēks, kuram klausa lelles. *Karogs*, 1984, Nr. 9.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305081233

 |

 |
**Arvīds Deģis** (dzimis 1972. gada 9. aprīlī Tukumā) ir latviešu literāts, publicists un publiskā sektora darbinieks, pasākumu moderators un mediators.

Literārā darbība
----------------

>  "[...]Runājot par saturu – es lieliski apzinos, ka neesmu augsti tikumīgs, bet esmu iekšēji izkurtējis, tāpēc bliezīšu ar akmeni un teikšu, ka Siržu boksā no „pilnvērtīga mākslas darba" ne smakas, toties pretenziju pārmēru daudz. Ir – puslīdz sakarīga sadzīviska rīmēšana. Dažs tantuks rīmē par rudzupuķēm un dzērvju kāšiem, Deģis – par „grēku kulto vētru" un aizsalušām pīzdām, atšķirība vien tā, ka Siržu boksā bagātīgās devās izbārstīta ironija."
> 
> 
>  — Guntis Berelis
> 
> 

Arvīds Deģis darbojas literārā laukā kā *Arvīds Dinijs Deģis*, vairāku sekmīgi pārdotu grāmatu autors. Nozīmīgākie literārie darbi ir dzejoļu krājumi "Debesu Žonglieris" (2005), "Siržu Bokss" (2007), "Tango reibums" (2010) un romāni "Nesodāmais avantūrists" (2009) un "Mellsila pirāti" (2010), kur rakstnieks izmantojis vēstures faktus un reālas personas. Prozas darbu devumā autora tā saucamo "Ulmaņlaiku sērijā" jāatzīmē Arvīda Deģa erotiski bohēmisks romāns "Marijas ielas koķetes" (2012), kurš stāsta par Ulmaņlaiku sabiedrības zemāko slāņu ikdienu un sadzīvi.

Pirmais Arvīda Deģa romāns "Nesodāmais avantūrists" nācis klajā 2009. gadā, kad pēc vairāk nekā desmit gadiem mediju un publicistiskas laukā A.Deģis nolēma atkal pievērsties literatūrai. Jau pēc gada *Jumava* apgādā dienasgaismu ieraudzīja nākamais autora darbs — "Mellsila pirāti", kura tēlu gaitas un darbība norisinās 17. gadsimtā Kurzemes-Zemgales hercogistē un vēstī par patiesiem notikumiem Mellsilā, Rojā un Talsos.

Pasākumu darbība
----------------

Arvīds Deģis ir izstrādājis pasākuma konceptu skolu jauniešiem — muzikālās pasaku darbnīcas "Supergovs fantāziņi", kuras sekmīgi realizē radošā sadarbībā ar Absolūtu Runci Tahneizeru (autoru, Radio Naba DJ, īstajā vārdā Ģirtu Rozentālu). Veidojot virkni autorpasākumu un izklaides programmu Arvīds Deģis izstrādājis neparastu literāru sarīkojums, kurā rakstnieks ar saviem draugiem iejutās pirātu tēlos, dalījās stāstos par pirātu neticamajiem piedzīvojumiem, dziedāja dziesmas un dejoja pirātu dejas, tā vēlreiz izdzīvojot paša radīto tēlu dēkas.

Sabiedriski politiskā darbība
-----------------------------

Arvīda Deģa politiskie uzskati atbalsojas viņa darbībā, ģenerāļu Krišjāņa Berķa, Vernera Tepfera un Jāņa Kureļa piemiņas biedrībā, kur nevis konkrēti politiski strāvojumi, bet valstiska izjūta un vēlme saglabāt nākamajām paaudzēm vēstures vērtīgās daļas ņem pārsvaru.[*nepieciešama atsauce*]

Atsauces
--------

1. ↑  «Arvīds Deģis». *literatura.lv* (latviešu). Skatīts: 2023-01-22.
2. ↑  DELFI. «Arvīds Dinijs Deģis 'Nesodāmais avantūrists'». *DELFI* (latviešu), 2009-02-24. Skatīts: 2018-06-11.
3. ↑  DELFI. «Dēku romāna 'Mellsila pirāti' atvēršana Galvenajā bibliotēkā». *DELFI* (latviešu), 2011-10-25. Skatīts: 2018-06-11.
**Arvīds Grigulis** (dzimis 1906. gada 12. oktobrī Lādes pagasta Jumpravmuižā, miris 1989. gada 5. oktobrī Rīgā) bija latviešu rakstnieks un literatūrzinātnieks. LPSR Zinātņu Akadēmijas akadēmiķis (1978). Latvijas PSR Tautas rakstnieks (1976).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1906. gadā pusmuižas nomnieka (agrāk skolotāja) ģimenē. 1925. gadā beidzis Limbažu vidusskolu. Strādāja Rīgā par ierēdni pastā (1925—1929) un Centrālajā kopējā slimo kasē (1929 - 1934). Pirmā publikācija - dzejolis "Stāsts" laikraksta "Sociāldemokrāts" literārajā pielikumā "Literatūra un Dzīve" 1927. gadā. Piedalījās Strādnieku teātra darbā, lasīja lekcijas par literatūru Tautas augstskolā, bija biedrības "Zemgalija" biedrs.

Līdztekus studēja Latvijas Universitātē dabaszinības (1926) un tieslietas (1932—1937), iegūstot jurista diplomu. Atsāka darbu pastā (1937—1940).

Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada jūnijā darbojās atbildīgos amatos LPSR kultūras iestādēs (Sabiedrisko lietu ministrijas teātru repertuāra redaktors, žurnāla "Karogs" atbildīgais sekretārs, Valsts Daiļliteratūras izdevniecības vadītājs). No 1941. līdz 1945. gadam Sarkanajā armijā (no 1942. gada frontes laikraksta "Latviešu Strēlnieks" kara korespondents).

1944. gadā atgriezās Rīgā. 1945. gadā Valsts apgādniecību un poligrāfisko uzņēmumu pārvaldes Daiļliteratūras apgāda vadītājs. Drāmas teātra literārās daļas vadītājs (1945—1947). LVU Filoloģijas fakultātes docētājs (1944—1983) (no 1973. profesors; 1948—1962 Latviešu literatūras katedras vadītājs). Rīgas Kinostudijas Scenāriju redakcijas kolēģijas galvenais redaktors (1962—1967).

Apbedīts Rīgā, Raiņa kapos.

Bibliogrāfija
-------------

### Dzeja

* Reportiera piezīmes (1929)
* Imitācija un sirds (1931)
* Nogurušo namā (1934)
* Zemnīcā (1943)
* Vētrā (1946)
* Rudens lietus (1966)
* Vējš dzied ezera vītolos (1968)
* Otrie gaiļi (1970)
* Marginālijas angļu valodas vārdnīcā Amerikas ceļojuma laikā (1972)
* Uz balta zirga (1977)
* Ar saules puķi pie cepures (1983)

### Lugas

* Logs uz priekšpilsētu (1933)
* Uz kuru ostu? (1945)
* Kā Garpēteros vēsturi taisīja (1946)
* Māls un porcelāns (1947) - PSRS Valsts prēmija
* Kramā ir uguns (1950)
* Profesors iekārtojas (1953)
* Karavīra šinelis (1955)
* Baltijas jūra šalc (1957)
* Nekur tā neiet kā pasaulē (1959)
* Savu lodi nedzird (1965)
* Šekspīrs mazgā traukus (1971)

### Esejas

* Vēstules dzejniecei Kamilai (1981) - LPSR Valsts prēmija
* Labvakar, Kamila! (1984)

### Romāni

* Cilvēki dārzā (1940) (Rīgas Kinostudijas filma, 1990)
* Kad lietus un vēji sitas logā (1964) (Rīgas Kinostudijas filma, 1968)

### Kopoti raksti

* Kopoti raksti, 7 sējumos (1963 - 1966)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 10953305
* LNB: 000005057
* LCCN: n83219993
* ISNI: 0000 0000 1557 5510
* GND: 130458651
* BNF: cb12745962q (data)
* BIBSYS: 90185938

 |

 |
**Arvīds Kubbels** (krievu: *Арвид Иванович Куббель*; 1889. gada 12. novembris Sanktpēterburga - 1938. gada 11. janvāris Ļeņingrada) bija vācbaltiešu un latviešu izcelsmes Krievijas un PSRS meistars šahā. 5. Baltijas Šaha savienības kongresa uzvarētājs (1911).

Biogrāfija
----------

Kubbela tēvs bija dzimis Latvijā, tādēļ savas šahista karjeras sākumā Arvīds Kubbels bieži pārstāvēja Rīgu. 1911. gadā kā Rīgas pārstāvis viņš uzvarēja 5. Baltijas Šaha savienības kongresā Liepājā. Pēc Pirmā pasaules kara Kubbels veiksmīgi piedalījies Padomju Krievijas turnīros. 1920. gadā Maskavā viņš dalīja 5.-7. vietu pirmajā Padomju Krievijas čempionātā, kurā uzvarēja nākamais Pasaules šaha čempions Aleksandrs Aļehins. Arī otrajā Padomju Savienības čempionātā, kas notika Petrogradā 1923. gadā Kubbels ieņēma augsto 6. vietu (turnīrā uzvarēja Pjotrs Romanovskis). 1924. gadā Kubbels ieņēma 5. vietu Ļeņingradas pilsētas šaha čempionātā, bet 1925. gadā dalīja 11.-13. vietu ceturtajā Padomju Savienības čempionātā, kurā uzvarēja Jefims Bogoļubovs. 1928. gadā Kubbels dalīja 8.-9. vietu Ļeņingradas pilsētas šaha čempionātā.
Kopš 1904. gada bijis pazīstams arī kā šaha problēmists. Publicējis vairāk nekā 500 kompozīcijas, pārsvarā čehu skolas uzdevumus. Bijis daudzu šaha kompozīciju konkursu laureāts. Strādājis par grāmatvedi sporta biedrībā "Spartaks". Lielā terora laikā 1937. gada 21. novembrī arestēts uz Krievijas PFSR kriminālkodeksa 58. panta pamata. Par aresta patieso iemeslu bijušas šaha kompozīcijas, kuras Kubbels regulāri sūtījis uz starptautiskajiem konkursiem. 1938. gada 11. janvārī viņam izpildīts nāvessods nošaujot.

Atsauces
--------

1. ↑  Шахматы: Энциклопедический словарь. Гл. ред. А.Е. Карпов, 1990, 184.lpp. 621 lpp. ISBN 5-85 270-005-3
2. ↑  «I Championship of USSR - Moscow 4-24.10.1920». Arhivēts no oriģināla, laiks: 04.06.2016. Skatīts: 27.03.2015.
3. ↑  «II Championship of USSR - Petrograd 8-24.7.1923». Arhivēts no oriģināla, laiks: 30.11.2012. Skatīts: 27.03.2015.
4. ↑  «3 Championship of Leningrad - 1924». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 3. martā. Skatīts: 2015. gada 27. martā.
5. ↑  «IV Championship of USSR - 1925». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 26. februārī. Skatīts: 2015. gada 27. martā.
6. ↑  6 Championship of Leningrad - 1928
7. ↑  Списки жертв

Ārējās saites
-------------

* Arvīds Kubbels šahista profils vietnē chessgames.com
* Arvīds Kubbels šahista profils vietnē 365chess.com
* Arvīds Kubbels šahista kompozīcijas vietnē "Chess Problem Database Server
**Pālmera arhipelāgs** (franču: *Archipel Palmer*, angļu: *Palmer Archipelago*, spāņu: *Archipiélago Palmer*) ir neapdzīvotu salu arhipelāgs Antarktīdas pussalas ziemeļrietumu piekrastē Antarktikā. Stiepjas 256 km garumā ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā gar Deivisa un Danko krastiem. No Deivisa krasta arhipelāgu (Triniti salu) atdala Orleānas šaurums ziemeļdaļā, no Greiema krasta — Žerlaša šaurums vidusdaļā un no Vilhelma arhipelāga — Bismarka šaurums dienviddaļā. Lielākās salas ir Anvera un Brabanta. Vistālāk ziemeļaustrumos atrodas Taueras sala, vistālāk dienvidos — Vīnkes sala un vairākas nelielas saliņas. Augstākā virsotne ir 2825 m augstais Fransē kalns Anveras salā.

Arhipelāga ziemeļdaļu kopā ar Triniti pussalas ziemeļu piekrasti 1820. gada 17. novembrī atklāja amerikāņu vaļu mednieka Natenjela Pālmera ekspedīcija un apvidu vēlāk nosauca viņa vārdā par Pālmera Zemi. 1873.—1874. gadu Vācijas antarktiskā ekspedīcija Eduarda Dalmaņa vadībā atklāja Bismarka šaurumu, noteica, ka līdz šim par cietzemes daļu uzskatītās zemes ir salas un nosauca tās par **Dirka Gerrica arhipelāgu** *(Dirck Gherritz-Archipels)* par godu jūrasbraucējam Dirkam Gerricam Pompam. Gerrics 1599. gada septembrī ar kuģi *De Blyde Boodschap* apkuģoja Hornas ragu un vētras laikā ticis aiznests uz dienvidiem, kur pie 64° dienvidu platuma novērojis kalnu virsotnes un atklāto zemi nosaucis par Gerrica Zemi. Beļģu antarktiskā ekspedīcija Adriena Žerlaša vadībā 1898. gada janvārī atklāja Žerlaša šaurumu, aptuveni nokartēja arhipelāga salu austrumu krastus un arhipelāgu nodēvēja apvidus pirmatklājēja Pālmera vārdā.

Vīnkes salas ziemeļu piekrastē Lokruā līcī kopš 1911. gada darbojās vaļu mednieku bāze. Vēlāk šī dabīgā osta tika izmantota operācijas "Tabarin" laikā. Arhipelāga salās darbojas vairākas polārstacijas: britu Portlokruā (1944—1962; 1996–) un Anverailenda (1955—1973), argentīniešu Melhiora (1947), čīliešu Jelčo (1962) un amerikāņu Pālmera (1968).

Atsauces
--------

1. ↑  SCAR Composite Gazetteer
2. ↑  «Clarke, J.M.: The reincarnation of James Eights, Antarctic Explorer». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 14. septembrī. Skatīts: 2012. gada 15. jūlijā.
3. ↑  Antarctic Place-Names Committee. BAT Gazetteer[novecojusi saite]
Latvijas grāmatizdevēju grupa (pirms 1944. gada). 1. rindā no kreisās: 1. Ludolfs Liberts, 2. Ansis Auziņš, 3. Pēteris Mantnieks, 4. Arturs Bērziņš, 5. Arvīds Mālītis, 6. Kārlis Skalbe, 7. Helmārs Rudzītis, 8. ?. 2. rindā: 1. Jānis Grīnbergs, 2. Edgars Ķiploks, 3. Kaktiņš, 4. Paulis Veismanis, 5. Ilmārs Roze, 6. Jānis Kadilis, 7. Indriķis Zeberiņš, 8. ?, 9. ?. 3. rindā: 1. Bīskaps, 2. Kārlis Sūniņš, 3. Krūze, 4. Kaupiņš, 5. Ābols, 6. ?, 7. ?
**Arvīds Mālītis** (1900–1971) bija latviešu grāmatizdevējs. Izdevniecības „A. Gulbis" īpašnieks (1936-1940), Latvijas rūpniecības kameras izdevēju un tirgotāju sekcijas priekšsēdētājs. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1900. gada 12. novembrī Rīgā. Mācījās Rīgas reālģimnāzijā. Latvijas brīvības cīņu laikā bija Rīgas skolnieku rotas, pēc tam Atsevišķā III bataljona un 3. Jelgavas kājnieku pulka karavīrs (1919). Latvijas kara skolas kadets, pēc skolas beigšanas paaugstināts leitnanta pakāpē, bija Bruņoto vilcienu diviziona Ložmetēju vada komandieris (1920-1921). 

Studēja Latvijas Universitātē, bija studentu korporācijas *Fraternitas Livonica* loceklis. Strādāja sava mātesbrāļa Anša Gulbja izdevniecībā, pēc viņa nāves 1936. gadā pārņēma izdevniecības vadību. Turpināja izdot „Latviešu konversācijas vārdnīcu".

Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā viņš devās trimdā uz Vāciju, vēlāk pārcēlās uz dzīvi Austrālijā. 
Miris 1971. gada 28. septembrī Melburnā.

Apbalvojumi
-----------

* Triju Zvaigžņu ordenis — 5. šķira Nr.2910
* Latvijas Atbrīvošanās kara piemiņas zīme (1923)

Atsauces
--------

1. ↑  biographien.lv
2. ↑  «Miris Latviešu konversācijas vārdnīcas izdevējs. — *Londonas Avīze Nr.1299 (22.10.1971)*». Arhivēts no oriģināla, laiks: 06.04.2016. Skatīts: 04.03.2016.
3. 1 2  *Ar parakstu par Latviju : biogrāfiskā vārdnīca : Latvijas Centrālās Padomes Memoranda parakstītāju biogrāfijas / sastādītāja Ieva Kvāle*. Rīga : Latvijas Kara muzejs. 2014. 297. lpp. ISBN 9789934827051.
4. ↑  «Valdības Vēstnesis Nr. 261 (17.11.1932), 4. lpp.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 06.04.2016. Skatīts: 04.03.2016.