recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Itālijas pussalas valstis ap 1000. gadu
**Stilo kauja** notika 982. gada 13. vai 14. jūlijā Kalabrijā, pie Krotones pilsētas starp Svētās Romas impērijas imperatora Oto II un viņa langobardu vasaļu karaspēku no vienas puses un Sicīlijas emīra Abulkasima karaspēku no otras puses. Kaujas sākumu zaudējušie musulmaņi pārgrupējās un smagi sakāva imperatora armiju.

976. gada pavasarī Abulkasims no Sicīlijas iebruka Bizantijas impērijas teritorijās mūsdienu Itālijas dienvidos. Viņš ieņēma Mesīnu un devās uz Apūliju, kur ieņēma Kozencu, izlaupīja apkārtni un atgriezās Sicīlijā. Pēc pāris mēnešiem Abulkasima spēki atkal iebruka Itālijā, iekarojot Taranto un citas reģiona pilsētas. Uz Sicīliju verdzībā tika aizvesti simtiem cilvēku. Galveno militāro pretestību šeit vadīja langobadu hercogs Pandulfs I, kas valdīja Kapujā, Benevento, Spoleto un Salerno. 981. gada martā Pandulfs I mira, un viņa daudzie dēli bija pārāk sašķelti, lai veiksmīgi pretotos musulmaņiem.

982. gada maijā Abulkasims atkal iebruka Itālijā, cerot dot prettriecienu reģionā ienākušajai imperatora Oto II armijai. Oto mērķis bija pilnībā savai varai pakļaut Itālijas dienvidu reģionus, padzenot no šejienes bizantiešus. Oto II armija aplenca vairākas pilsētas un devās dziļāk Kalabrijā. Netālu no Rosano pilsētas Abulkasima izlūki sastapās ar imperatora armiju. Saprotot tās pārspēku, Abulkasims centās ātri atgriezties Sicīlijā. Pie Kapo Kolonnas abas armijas tomēr sastapās. Imperatora bruņotajai kavalērijai sākumā izdevās gūt panākumus, kaujā krita Abulkasims, taču daļa musulmaņu armijas, ko veidoja ap 5000 kareivju un kavalēristu, pārgrupējās un deva prettriecienu imperatora armijai, to smagi sakaujot. Kaujā krita ap 4000 imperatora armijas kareivju un augstmaņu. Otto II izdevās izglābties tikai peldus, bēgot uz bizantiešu tirgoņu kuģi, kas viņu nogādāja drošībā. 982. gada 12. novembrī Oto II beidzot sasniedza Romu.

Ziņas par smago sakāvi sasniedza impērijas tālākos reģionus. Dāņi un Baltijas piekrastē dzīvojošie vendu slāvi sadumpojās un atbrīvojās no impērijas varas.
**Siprjēns Sarazēns** (franču: *Cyprien Sarrazin*; dzimis 1994. gada 13. oktobrī Gapā) ir franču kalnu slēpotājs, vairāku Pasaules kausa posmu uzvarētājs.

Karjera
-------

Ar slēpošanu sāka nodarboties sešu gadu vecumā. 2009. gada 19. decembrī viņš pirmo reizi piedalījās FIS sacensībās. 2011. gadā piedalījās Eiropas jaunatnes olimpiskajā festivālā, kur startēja milzu slalomā un slalomā.

Pasaules kausā debitēja 2016. gada 19. februārī Šamonī ar 29. vietu kombinācijā. Tā paša gada 19. decembrī tikai savās septītajās Pasaules kausa sacensībās izcīnīja pirmo uzvaru, pārsteidzoši pārspējot visus paralēlajā milzu slalomā.

Piedalījās 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs, startēja tikai milzu slalomā, bet nefinišēja pirmajā braucienā. Karjeras sākumā startēja galvenokārt milzu slalomā, bet turpinājumā pievērsās ātruma disciplīnām — supergigantam un nobraucienam. Pirmo panākumu nobraucienā guva 2022. gada 17. decembrī Valgardenā, kur ieņēma sesto vietu, startējot ar 61. numuru. 2023. gada Pasaules čempionātā Sarazēns bija pieteikts startam kombinācijā, bet neizgāja uz starta jau pirmajā no disciplīnām supergigantā.

2023. gada decembrī Valgardenā divreiz ierindojās ceturtajā vietā — gan supergigantā, gan nobraucienā. 28. decembrī Pasaules kausa posmā Bormio Sarazēns izcīnīja savu pirmo uzvaru nobraucienā. 2024. gada 12. janvārī Vengenē pirmoreiz uzvarēja arī supergiantā. Pēc nedēļas Kicbīelē viņš izcīnīja divas uzvaras nobraucienā divās dienās pēc kārtas.

Rezultāti
---------

### Olimpiskās spēles

| Gads | Vieta | Slaloms | Milzu slaloms | Supergigants | Nobrauciens | Kombinācija |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | Valsts karogs: Ķīna Pekina | — | DNF | — | — | — |

### Pasaules čempionāts

| Gads | Vieta | Slaloms | Milzu slaloms | Supergigants | Nobrauciens | Kombinācija |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2023 | Valsts karogs: Francija Kurševela/Meribela | — | — | — | — | DNS |

Atsauces
--------

1. ↑  «Qui est Cyprien Sarrazin, nouvelle sensation du ski français ?». *actu.fr* (franču). 2024. gada 20. janvāris. Skatīts: 2024. gada 20. janvārī.
2. ↑  «Sarrazin claims shock victory in parallel giant slalom race at FIS Alpine Skiing World Cup». *insidethegames.biz* (angļu). 2016. gada 19. decembris. Skatīts: 2024. gada 20. janvārī.
3. ↑  «Kilde back on top in World Cup downhill». *fis-ski.com* (angļu). 2022. gada 17. decembris. Skatīts: 2024. gada 20. janvārī.
4. ↑  «Sarrazin grabs debut downhill title on wild Bormio piste». *fis-ski.com* (angļu). 2023. gada 28. decembris. Skatīts: 2024. gada 20. janvārī.
5. ↑  «Sarrazin too good even for Odermatt to continue miracle season in Wengen». *fis-ski.com* (angļu). 2024. gada 12. janvāris. Skatīts: 2024. gada 20. janvārī.
6. ↑  «Cyprien Sarrazin dominates Hahnenkamm Downhill for second victory in two days». *fis-ski.com* (angļu). 2024. gada 20. janvāris. Skatīts: 2024. gada 20. janvārī.

Ārējās saites
-------------
**Sidera Lodoicea** bija vārds, kādā astronoms Džovanni Kasīni nosauca četrus Saturna pavadoņus, kurus viņš atklāja 1671. 1672. un 1684. gadā. Datus par pavadoņu atklāšanu viņš publicēja 1673. gadā darbā *Découverte de deux nouvelles planètes autour de Saturne* un 1686. gadā *Journal des sçavans*.

Šie četri pavadoņi mūsdienās ir pazīstami kā:

* Japets — atklāts 1671. gada 25. oktobrī
* Reja — atklāts 1672. gada 23. decembrī
* Tētija — atklāts 1684. gada 21. martā
* Dione — atklāts 1684. gada 21. martā

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Japets | Reja | Tētija | Dione |

Vārds *Sidera Lodoicea* latīņu valodā nozīmē „Luija zvaigznes". Kasīni to veltīja Francijas karalim Luijam XIV, kurš bija Kasīni labvēlis, būdams patrons Parīzes observatorijai, kuru Kasīni tolaik vadīja.

Vārdu *Sidera Lodoicea* Kasīni veidoja pēc Galileja parauga, kurš jaunatklātos Jupitera pavadoņus nosauca par *Medicea Sidera* (Mediči zvaigznes), par godu Kozimo de' Mediči.
**Apdzira** (latīņu: *Huperzia selago*) ir mūžzaļš, daudzgadīgs staipekņu dzimtas (pēc dažām klasifikācijām apdziru dzimtas) lakstaugs. Suga sastopama abās puslodēs, galvenokārt mērenajos un boreālajos apgabalos.

Latvijā *H. selago* ir vienīgā apdziru ģints suga, sastopama samērā reti. Tā ir ierakstīta Baltijas reģiona Sarkanajā grāmatā un Latvijas Sarkanās grāmatas nepietiekami izpētīto sugu kategorijā, kā arī MK noteikumos par ierobežoti izmantojamo īpaši aizsargājamo sugu sarakstu.

Latvijas Botāniķu biedrība apdziru izvēlējās par Gada augu 2024.

Apraksts
--------

Apdzirai ir stāvi, 7—20 cm gari stublāji, kas augšdaļā dakšveidīgi (dihotomiski) zarojas. Uz stublāja un zariem blīvi sakārtotas lancetiskas 0,5—0,8 cm garas lapas. Lapu krāsa atkarīga no apgaismojuma: ēnā augošiem augiem tās ir tumši zaļas, bet saulainās vietās — dzeltenzaļas. Zaru vidusdaļā vai augšdaļā lapu žāklēs veidojas mazi, dzeltenīgi sporu nesēji jeb sporangiji. Sporas nogatavojas no jūlija līdz oktobrim. Attīstības cikls no sporu izveidošanās līdz jaunam augam (sporofītam) ilgst 15—20 gadus.

Izplatība un biotopi
--------------------

Apdzira sastopama gandrīz visā Eiropā no Norvēģijas līdz Pirenejiem un Spānijas ziemeļiem, līdz Apenīniem un Balkānu pussalai, neiekļaujot galējos rietumu apgabalus. Ziemeļamerikā sugai ir atsevišķas atradnes, tā neveido vienlaidus areālu. Arī Āzijā areāls ir izkliedēts.

Apdzira ir ēncietīgs meža augs. Tā veido nelielas grupas mitros egļu un platlapju—egļu mežos. Retāk apdziru var atrast pārejas purvos, mežmalu krūmājos un izcirtumos. Viduseiropā galvenokārt sastopama mēreni mitros, gaišos kalnu skujkoku mežos ar barības vielām nabadzīgām augsnēm.

Sugas pastāvēšanu apdraud apdziru augšanai piemērotu mežu izciršana. Ilgā attīstības cikla dēļ nav pieļaujama augu ievākšana un izmantošana dekoratīviem mērķiem.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  *Latvijas Sarkanā grāmata* 3.sēj. *Vaskulārie augi*. Rīga: LU Bioloģijas institūts, 2003. 644. lpp. ISBN 9984-559-08-4
2. ↑  Ierobežoti izmantojamo īpaši aizsargājamo sugu saraksts Likumi.lv: Noteikumi. Skatīts: 2024.01.13.
3. ↑  Gada augs 2024 – apdzira Dabasdati. Skatīts: 2024.01.13.
4. 1 2 3  N. Priedītis *Enciklopēdija Latvijas augi*. Rīga : Gandrs, 2014. 44. lpp. ISBN 978-9934-8015-2-5
5. ↑  Erich Oberdorfer: Pflanzensoziologische Exkursionsflora für Deutschland und angrenzende Gebiete. 8. Auflage. Stuttgart, Verlag Eugen Ulmer, 2001, ISBN 3-8001-3131-5
6. ↑  Huperzia selago (L.) Schrank & Mart. In: Info Flora, dem nationalen Daten- und Informationszentrum der Schweizer Flora. Abgerufen am 15. Februar 2022.
***Zvani*** (somu: *Kellot*) ir somu gleznotāja Ilmari Ālto eļļas krāsas glezna, kas tapusi 1914. gadā.

Apraksts
--------

Tā gleznota ar eļļas krāsām uz 50 × 40 cm liela audekla. Glezna kopš 1971. gada atrodas *Ateneum* mākslas muzejā.

Analīze
-------

Gleznā ar zilu, brūnu un baltu krāsu attēloti baznīcas zvani, kas gleznoti ar atkārtotām līnijām, it kā attēlojot zvanu skanēšanu un vibrācijas. Tas gleznā rada vieglu, muzikālu sajūtu.

Gleznai ir līdzības ar Krievijas kubisma mākslu. Kopš 1908. gada Sanktpēterburgā attīstījās avangards dažādās formās un šis mākslas virziens piesaistīja Ālto uzmanību, Somu mākslas biedrības gleznošanas skolas studentiem dodoties papildināties Sanktpēterburgā. Kā nozīmīgas ietekmes minamas krievu mākslinieka Vasīlijs Kandinska māksla un rakstītais par mūziku, kā arī 1913. gada decembrī pirmatskaņojumu Maskavā piedzīvojusī Sergeja Rahmaņinova kora simfonija "Zvani".

Helsinkos pirms tam bija notikusi arī Vācijas mākslinieku grupas "Zilais jātnieks" pārstāvja Heinriha Kampendonka izstāde par mūziku gleznās.

Ālto māksla
-----------

Ilmari Ālto no kubisma ietekmējās tikai dažus gadus, laikā no 1914. līdz 1916. gadam kā jauns mākslinieks. Kubisms Somijā nonāca Sanktpēterburgas ietekmē. Somu mākslinieku draugi veda grāmatas un žurnālus un Helsinkos uzstājās dažādi lektori, to skaitā 1913. gadā norvēģis Jenss Tīss. 1914. gadā Helsinkos notika izstāde, ko organizēja Berlīnes *Der Sturm* galerija. Šajā izstādē bija apskatāma gan Krievijas, gan Vācijas avangarda māksla.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  ; pārbaudes datums: 9 augusts 2015.
2. 1 2  ; pārbaudes datums: 22 aprīlis 2016.
3. ↑  «The Bells». *www.europeana.eu*. Skatīts: 2016-05-04.
4. 1 2 3 4  Sinisalo, 2000

Bibliogrāfija
-------------

* Soili Sinisalo. *Unknown Horizon - Finnish art 1870-1920*. Helsinki : Ateneum Art Museum, 2000.

Ārējās saites
-------------

* Teos Suomen Kansallisgallerian sivulla: Kokoelmat: Kellot. Arhivēts 2014. gada 3. maijā, *Wayback Machine* vietnē. (somiski)
Livonijas mestra zīmogs ar uzrakstu "(Sigillum) (Com)MENDATORIS DOM(us) (the)VTO(nic)I IN LIVONIA" - "Vācu ordeņa komandiera Livonijā zīmogs".
**Ernsts fon Rasburgs** vai **Raceburgas Ernests** (vācu: *Ernst von Rassburg*, latīņu: *Ernestus von Rassburch*) bija Livonijas ordeņa mestrs no 1274. gada līdz 1279. gada 5. martam, kad krita Kaujā pie Aizkraukles.

Dzīvesgājums
------------

Cēlies no Raceburgas pilsētas (20 km uz dienvidiem no Lībekas) rātskungu dzimtas. Pēc tam, kad mestrs Valters no Nordekes slimības dēļ aizbrauca uz Vāczemi, Vācu ordeņa lielmestrs Hartmanis no Heldrungenes (Hartmann von Helderungen) 1274. gadā par mestru iecēla brāli Ernestu, kurš "saviem draugiem atspaids bija, bij pazemīgs un pieklājīgs, un savai zemei uzticīgs un turējās pie taisnības, kamēr vien mestrs bija tas."

1275. gadā ordeņa mestrs Ernsts, lai nostiprinātos iekarotajās latgaļu zemēs un kotrolētu tirdzniecības ceļus pa Daugavu, senajā latgaļu Naujenes pilskalnā uzcēla Vec-Daugavpils pili (Duneburc). 1277.gadā lietuviešu dižkunigaitis Traidens veselu mēnesi nesekmīgi centās iekarot Daugavpili. 1278. gadā mestrs Ernsts uzbruka senajai Lietuvas galvaspilsētai Kernavei, bet atceļā pie Aizkraukles viņa armiju sakāva lietuviešu karaspēks, kaujā krita arī pats mestrs.

Par mestra vietas izpildītāju palika Livonijas landmaršals Gerhards no Kacenellenbogenes (*Gêrhart von Katzenellenbogen*), kas 1280. gada krita Nameiša gūstā.

Rusova Livonijas hronika
------------------------

> 
> 
> "Racburgas Ernests tapa 1278. gadā par mestri. Viņš sāka celt Dinaburgu, kas visiem apkārtējiem pagāniem ļoti nepatika, un viņi uzbruka pilij, kauču bez panākumiem. Mestris ar saviem brāļiem un bruņniekiem, Dānijas pilnvarotam Elertam Rēvelē palīdzot, devās pret leišiem. Slepkavošana, laupīšana bija viņu darbi. Leiši sekoja mestrim uz Livoniju un abas puses satikās kaujā pie Aizkraukles pils. Pagānu kaŗaspēks bija ļoti liels un kristīgie pazaudēja kauju. Mestris Ernests, 71 ordeņbrālis un daudz bruņnieku krita kaujā. Pagāni nolaupīja mūsu mīļās Marijas karogu, un viņa sargu bruņnieku Indriķi Tīzenhauzenu nosita, Dānijas pilnvarnieks Rēvelē centās izlabot slikto stāvokli, bet tika ievainots un viņa zirgs nogalināts. Tas notika 1279.gada gavēnī".
> 
> 
> 
>   
> 
> 
> 
>  — Rusova Livonijas hronika
> 
> 

| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: **Valters fon Nortekens**  |  **Livonijas Ordeņa mestrs** 1274. gads — 1279. gads | Pēctecis: **Konrāds fon Foihtvangens**  |

Atsauces
--------

1. ↑  «Atskaņu hronika (08148. - 08167.)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 7. februārī. Skatīts: 2012. gada 18. februārī.
Nezināma vērtība "Vieta\_mir"

**Nikolajs Heņķis** (dzimis 1864. gadā Alšvangā, Kurzemes guberņā, Krievijas Impērijā, miris 1934. gadā Alšvangā) bija suitu tautas muzikants (koklētājs, vijolnieks, ermoņiku spēlētājs, klarnetists un dūdinieks), Kurzemes kokļu meistars un audējs.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1864. gadā Alšvangā, Kurzemes guberņā, Krievijas Impērijā. Ieguvis pamatskolas izglītību. Tautas instrumentu gatavošanu un kokļu, dūdu un āžraga spēlēšanu apguvis no vectēva, bet dienēdams Krievijas Impērijas armijā iemācījies spēlēt arī vijoli un klarneti. Savas pirmās kokles izgatavojis jau 7 gadu vecumā, ar ko arī visu turpmāko mūžu uzstājies. Viņa vadītais suitu muzikantu orķestris vairākkārt uzstājies Liepājā, Aizputē un Rīgā, kur Heņķa koklēšana ieskaņota skaņuplatēs, ko 1930. gados izdevusi Latviešu folkloras krātuve.

20. gadsimta 20. gados tautas mūzikas materiālu vākšanas ekspedīcijā pie viņa vairākas dienas viesojies Emilis Melngailis, kurš Heņķi atzina par ļoti labu koklētāju un teicamu kokļu gatavotāju. Par pirmo tikšanos ar Heņķi viņš rakstīja:

>  Laimīgi sastopu koklētāju mājā. „Vai jūs būtu tas Eņķis", es prasu. Tad tas savukārt prašņā pēc mana vārda i vajadzības. — „Jūs taču nebūsat tas Melngailis, kas Korātam — ?" Manu vārdu nezin caur avīzēm, kuras te maz pienāk, bet caur Korātu, citu daudzinātu kokles meistaru, kas pērn Rīgā producējās (...)
> 
> 
> Jau Eņķis ir uzskaņojis kokli. Klausamies vienu no viņa koncertgabaliem, kādu modernu deju. Bet mums nav ilgi jājautā pēc senatnējiem kokļubalsiem. Jau Eņķis dainē, ko meklējam.
> 
> 
> 

Vēlāk pie Heņķa ciemojies arī Arturs Salaks. Heņķi gleznā „Vecais koklētājs" uzgleznojis mākslinieks Jēkabs Bīne. Miris 1934. gadā Alšvangā. Kopā ar koklēm apglabāts Alsungas Dzēriņu kapos. Pēc Heņķa nāves Latvijas Valsts vēsturiskajā muzejā nokļuva viņa 7 gadu vecumā izgatavotās kokles, kā arī dūdas, stabule, taure, nošu burtnīca, dziesmu grāmata un dzīves laikā valkāta rakstaina ādas josta ar misiņa kalumiem. Heņķa skolnieks un tradīciju turpinātājs bija suitu koklētājs Jānis Poriķis.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

|  |
| --- |
| Nikolajs Heņķis jaunībā Krievijas Impērijas armijas formastērpā |
| Nikolajs Heņķis jaunībā Krievijas Impērijas armijas formastērpā  |

|  |
| --- |
| Nikolajs Heņķis (pa labi) kopā ar dūdinieku Pēteri Šefleru no Alšvangas |
| Nikolajs Heņķis (pa labi) kopā ar dūdinieku Pēteri Šefleru no Alšvangas  |

 |

Atsauces
--------

1. 1 2 3  Juris Lipsnis. «Par godu slavenajam koklētājam». Kurzemnieks, 2016. gada 1. marts. Skatīts: 2017. gada 4. aprīlī.
2. 1 2 3  Īrisa Priedīte. *Ko spēlēja sendienās*. Rīga : Zinātne, 1983. 95. lpp.
3. ↑  "Deewſemites danudarhrſi". *Atpūta* (Nr. 12): 12. 1925. gada 23. janvāris.
4. ↑  "Suitu koklētāja Heņķa dūdas vēsturiskā mūzejā". *Laiks* (Nr. 124): 12. 1934. gada 30. decembris.
**Čehu-latviešu biedrība** ir nevalstiska interešu biedrība ar galveno mītni Čehijā, Prāgā. Biedrības mērķis ir palīdzēt Čehijas un Latvijas attiecību attīstībai kultūras, izglītības, tūrisma un ekonomikas jomā, popularizēt Čehijā latviešu tautas vēsturi un šodienu, tās kultūru un valodu.

Vēsture
-------

Latvijas vēstniecības ēka Prāgā - *Královské Vinohrady*
Biedrība dibināta 1990. gada 22. jūnijā ar nosaukumu **Čehu-latviešu klubs** un turpina vēsturiskās čehu un latviešu draudzības tradīcijas, kas īpaši izpaudās starpkaru Čehoslovākijas-Latvijas biedrības darbībā.

Čehu-latviešu biedrību dibināja Latvijas draugi, kuri 1990. un 1991. gados līdzorganizēja demonstrācijas un petīcijas, lai atzītu Baltijas republiku atjaunoto neatkarību. Toreiz šīm aktivitātēm ar saviem parakstiem pievienojās gandrīz 30 000 Čehoslovākijas pilsoņu. Kopš 1993. gada biedrība cieši sadarbojas ar Latvijas Republikas vēstniecību Prāgā, kur 1997. gadā tika dibināts Latviešu kultūras centrs. Biedrība kopš 2015. gada tiek dēvēta par Čehu-latviešu biedrību.

Atsauces
--------

1. ↑  «Úvodní stránka». *cesko-lotyssky-spolek.webnode.cz* (čehu). 2022-03-25. Skatīts: 2024-01-03.

Ārējās saites
-------------

* Mājaslapa
* Čehu-latviešu biedrība Facebook
**Reliģija Kanādā** ietver visdažādākās reliģiskās grupas un uzskatus. Visizplatītākā reliģija Kanādā ir kristietība, lielākā konfesija ir katoļticība (29,9 %)

Kristiešiem, kas 2021. gadā veidoja 53,3 % iedzīvotāju, seko cilvēki bez reliģiskās piederības — 34,6 % (no kopējā iedzīvotāju skaita). Citas reliģijas ir islāms (4,9 %), hinduisms (2,3 %), sikhisms (2,1 %), budisms (1,0 %), jūdaisms (0,9 %) un citas.

Pirms kolonizācijas dažādās aborigēnu reliģijas un ticības sistēmas bija lielā mērā animistiskas vai šamanistiskas.

Franču kolonizācijas, kas sākās 16. gadsimtā, rezultātā Jaunajā Francijā, īpaši Akadijā (vēlāk Lejkanādā, tagadējā Jaunskotijā un Kvebekā), parādījās franču valodā runājoši katoļi. Britu kolonizācija atnesa anglikāņu un citu protestantu viļņus uz Augškanādu (tagadējā Ontārio). Krievijas Impērija nelielā mērā izplatīja pareizticību tālo ziemeļu un rietumu piekrastes cilšu vidū, jo īpaši starp inuītiem. Kontinentālajā daļā 20. gadsimtā pareizticība ienāca ar imigrantiem no Padomju Savienības, Austrumu bloka, Grieķijas un citām valstīm.

Mūsdienās Kanādā nav valsts reliģijas un valdība oficiāli atbalsta reliģisko plurālismu.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Reliģija Kanādā***.
1945. gadā 97% no Veselas pilsētas tika sabombardēti, pirms pilsētu ieņēma sabiedrotie.
**Laukveida bombardēšana** (arī "blīvā" vai "paklājveida" bombardēšana) ir aviācijas uzlidojumā pilsētai vai apdzīvotai vietai izmantota bombardēšanas taktika, kurā netiek izdalīti atsevišķi militāri objekti, bet mērķis ir visa apdzīvota vieta kā tāda: blīva, vienlaidus bombardēšana.

Juridiskais vērtējums
---------------------

*Laukveida bombardēšana* par noziedzīgu atzīta 1977. gada *Ženēvas konvenciju 1. Papildprotokolā* - aizliedzot bombardēt pilsētas, ciemus u.c. apdzīvotas vietas, kurās atrodas liels daudzums civiliedzīvotāju. Uzbrukums, kurā kā viens kopīgs mērķis izvēlēts vairāki savrupi un nesaistīti militāri objekti apdzīvotā vietā, tiek uzskatīts par nemērķtiecīgu un noziedzīgu. Šāda uzbrukuma īstenošana, apzinoties, ka tā rezultātā būs pārlieku lieli civilo objektu un civiliedzīvotāju upuri, tiek traktēts kā *nopietns pārkāpums* (grave breach). 

Savukārt tikai militāru objektu (piemēram, armijas pozīciju vai karabāzes) kopuma laukveida bombardēšana ir likumīga.

Vēsture
-------

Daudzos uzlidojumos 2. Pasaules kara laikā bombardēja nevis atsevišķus militārus objektus pilsētu robežās, bet gan pašas pilsētas. Šādus gadījumus mēdza attaisnot gan ar tiesiskiem, gan militāriem argumentiem, tai skaitā ar nepieciešamību iznīcināt pretinieka rūpniecību, demoralizēt iedzīvotājus, piespiežot tos pārstāt atbalstīt savu valdību, vai vienkārši kā pretinieka "sodīšanu" par kādu tā nodarījumu. Roterdama, Drēzdene, Hirosima — zināmākie no piemēriem. Nirnbergas procesā laukveida bombardēšanas likumība netika apspriesta. Kaut gan laukveida bombardēšana bija klajā pretrunā ar 1949. gada *4. Ženēvas Konvencijas* prasībām par civiliedzīvotāju aizsardzību, tā turpinājās arī t.s. aukstā kara laikā. Par spilgtākajiem šādas bombardēšanas piemēriem daudzi starptautisko tiesību speciālisti uzskata 1972. gadā ASV kara aviācijas īstenotos t.s. "Ziemassvētku uzlidojumus" Ziemeļvjetnamas pilsētām Hanojai un Haifonai, ko šobrīd atzīst par kara noziegumu. Arī 1991. gadā bumbvedēji B-52 savos uzlidojumos izmantojuši t.s. laukveida bombardēšanas taktiku. Taču, tā kā uzbrukuma mērķis bijis tikai un vienīgi Irākas republikas gvardes pozīcijas un līdzekļi, ASV aviācijas rīcība šajā gadījumā tiek uzskatīta par likumīgu.

Pēdējo gadu konflikti liecina, ka karojošās puses, pat ja nav pievienojušās *1. Papildprotokolam*, respektē *laukveida bombardēšanas* aizliegumu. Piemēram, sabiedroto alianse Līča kara laikā informēja, ka dodot triecienus objektiem Irākā, tas darīts, ievērojot *1. Papildprotokola* normas.

Bibliogrāfija
-------------

* Crimes of war. What the public should know. Edited by Roy Gutman and David Rieff, legal Editor Kenneth Anderson. W.W. Norton & company, NewYork-London, 1999.
**PSRS Konstitūcija** (krievu: *Конституция СССР*) bija galvenais juridiskais dokuments, kas noteica Padomju Savienības organizācijas un darbības pamatprincipus. Tā noteica varas struktūru, valsts uzbūves principus un pilsoņu tiesības un pienākumus. Šis dokuments nodrošināja tiesisko pamatu sociālistiskajai sistēmai, kurā galvenā nozīme bija proletariāta diktatūrai, Komunistiskās partijas vadībai un ekonomikas kolektivizācijai. PSRS Konstitūcija oficiāli apstiprināja sociālistiskās iekārtas principus un Padomju Savienības kā sociālistiskas valsts pastāvēšanu.

PSRS konstitūcijā tika veiktas vairākas izmaiņas, tostarp pēc Otrā pasaules kara. Tomēr līdz ar Padomju Savienības sabrukumu 1991. gadā konstitūcija zaudēja spēku.

Kritika
-------

PSRS konstitūcija tika kritizēta dažādos aspektos gan iekšpolitiski, gan no starptautiskās sabiedrības puses.

PSRS konstitūcija piešķīra pilsoņiem dažas formālas tiesības, bet faktiski negarantēja tādas politiskās brīvības kā vārda, pulcēšanās un biedrošanās brīvība. Opozīcijas darbība tika apspiesta, un politiskā vara bija koncentrēta Komunistiskās partijas rokās.

PSRS konstitūcijas versijas
---------------------------

* PSRS 1924. gada konstitūcija
* PSRS 1936. gada konstitūcija, pazīstama arī kā Staļina konstitūcija
* PSRS 1977. gada konstitūcija, pazīstama arī kā Brežņeva konstitūcija

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***PSRS konstitūcija***.
Vācu Šveice kartē (oranžā krāsā)
**Vācu Šveice** (vācu: *Deutschschweiz*, franču: *Suisse alémanique*, itāļu: *Svizzera tedesca*, retoromāņu: *Svizra tudestga*) ir Šveices Konfederācijas daļa, ko pārsvarā apdzīvo vācvalodīgi iedzīvotāji, kas lieto Šveices vācu valodas paveidu (*Schwyzerdütsch*, *Schwyzertütsch*). Vācu Šveice aizņem aptuveni 65% valsts, un ir gan platības, gan iedzīvotāju skaita ziņā lielākā Šveices daļa.

Vācu Šveicē vācvalodīgo šveiciešu ikdienas saziņā lietoto Šveices vācu valodas sarunvalodas paveidu dažos gadījumos pat lieto plašsaziņas līdzekļos, izglītībā un vietējā pārvaldē. Šveices vācu valodai šveiciešu vidū ir lielāks prestižs, un tā tiek uzskatīta par labāku un labskanīgāku nekā Vācijas vācu valoda (*Bundesdeutsche*), tomēr, sazinoties ar vāciešiem, vācvalodīgie šveicieši parasti pāriet uz federālo vācu valodu.

Ārējās saites
-------------



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 315160381
* LCCN: sh86002732
* GND: 4070352-6
* BNF: cb11947885s (data)

 |

 |
**Krāsainais pērkonamoliņš** (*Anthyllis vulneraria*) ir polimorfa un mainīga izskata pērkonamoliņu suga. Tā ir sastopama Āfrikas ziemeļos un Eiropā, tostarp nevienmērīgi sastopama Latvijā — diezgan bieži rietumdaļā, pārējā teritorijā reti vai ļoti reti. Suga ir introducēta arī citviet pasaulē.

Atsevišķi eksemplāri un grupas aug dažādos sausos, atklātos biotopos un skrajos priežu mežos.

Apraksts
--------

Krāsainais pērkonamoliņš ir divgadīgs vai daudzgadīgs, 15—40 cm garš lakstaugs ar stāvu vai pacilu stublāju, kas zaro, ir īsi pieguloši apmatots, un lapas uz tā ir izvietoas vienmērīgi visā stublāja garumā. Vienam augam stublāji parasti vairāki. Uz stublāja ir 2—4 saliktas lapas, kas ir nepāra plūksnaini saliktas no 4—6 pāriem šauri eliptisku vai eliptisku lapiņu. Visu lapiņu virspuse ir kaila, apakšpuse ar izklaidus piegulošiem matiņiem. Kauss ir divkrāsains, skraji apmatots un zobiņi sārti. Ziedu galviņas parasti ir 3 vai 4, satuvinātas stublāja galā. Seglapas šķeltas, plūksnas šauras un smailas. Vainags ir tumšdzeltens vai oranždzeltens. Auglis ir pākstīte ar 1 sēklu.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Anthyllis vulneraria L. | Plants of the World Online | Kew Science». *Plants of the World Online* (angļu). Skatīts: 2024-01-08.
2. 1 2 3  «brūču pērkonamoliņš - Anthyllis vulneraria L. s.str. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2024-01-08.
**Planorbulinoidejas** (*Planorbulinoidea*) ir foraminīferu virsdzimta rotaliīdu kārtā. Virsdzimtu 1877. gadā izveidoja vācu paleontologs Konrāds Švāgers. Ģeohronoloģiski planorbulinoidejas ir zināmas no agrā krīta perioda (berriasa) līdz mūsdienām.

Apraksts
--------

Planorbulinoidejas raksturo trohospirāliskas čaulas, vismaz agrīnajā stadijā, bet kuras vēlāk var attīties. Čaulas sieniņa veidota no perforēta hialīna kalcīta, parasti ar optiski radiālu struktūru, un ar kristāliskajām c asīm, kas perpendikulāras virsmai. Atveres apgabals var būt neperforēts. Atvere starpmarģināla un ekstraumbilikāli umbilikāla, gandrīz ekvatoriāla spirāliskām formām un subtermināla attītām formām.

Sistemātika
-----------

Planorbulinoidejas iekļauj šādas dzimtas:

* dzimta: Bisacciidae Loeblich & Tappan, 1987
* dzimta: Cibicididae Cushman, 1927
* dzimta: Cymbaloporidae Cushman, 1927
* dzimta: Lousianinidae Denne & Sen Gupta, 1996
* dzimta: Planorbulinidae Schwager, 1877
* dzimta: Planulinidae Bermúdez, 1952
* dzimta: Victoriellidae Chapman & Crespin, 1930

Atsauces
--------

1. ↑  World Foraminifera Database
**Baltijas pērkonamoliņš** (*Anthyllis x baltica*) ir Baltijas reģionā sastopama hibridogēnas izcelsmes suga, kura veidojās kā jūrmalas un brūču pērkonamoliņu hibrīds (*Anthyllis maritima* x *Anthyllis vulneraria*). Precīzs kopējais sugas areāls nav noskaidrots. Baltijas pērkonamoliņš aug kāpās, priežu mežos, upju krastu nogāzēs, sausās pļavās un atmatās.

Apraksts
--------

Baltijas pērkonamoliņš ir divgadīgs vai daudzgadīgs, 20—60 cm garš lakstaugs, kuram ir pacils vai stāvs stublājs, kas nezaro vai zaru maz. Vienam augam parasti ir 2—6 stublāji. Piezemes un stublāja lapas ir nepāra plūksnaini saliktas no 2—4 pāriem šauri eliptisku vai eliptisku lapiņu. Galotnes (nepāra) lapiņa ir lielāka. Lapiņas ir apmatotas, bet matiņi nav zīdaini. Ziedi ir izvietoti stublāja galotnē blīvās galviņveida ziedkopās pa vienai vai divām. Seglapas ir dziļi šķeltas, plūksnas šauras un smailas. Kauslapas ir blīvi klātas ar atstāvošiem matiņiem. Kauslapām nereti ir sarkanīga nokrāsa. Ziedu vainags ir zeltaini vai gaiši dzeltens. Auglis ir pākstīte ar vienu sēklu. Zied no jūnija līdz augustam.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Baltijas pērkonamoliņš - Anthyllis x baltica Juz. ex Kloczkova - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2024-01-06.
**Baļotes ezers** (saukts arī **Balades ezers**, **Balodes ezers**, **Balotas ezers**, **Stirnas ezers**, **Stirnezers**, **Stirniņas ezers**) ir saldūdens dabīgs ezers Jēkabpils novada Variešu un Kūku pagastā. Ezers atrodas 8 km no Jēkabpils pilsētas.

Raksturojums
------------

Ezers ir salīdzinoši dziļš, tā vidējais dziļums ir 2,6 metri, taču tā maksimālais dziļums ir 4,76 metri. Ezera spoguļa laukums ir 180 ha, bet sateces baseina laukums ir 6,8 km². Gada vidējā notece ir 200 mm. Baļotes ezerā pastiprināti aug aļģes un ūdensaugi, kuru vidū ir minami meldri, hāras, glīvenes, kosas un niedres, tas ir eitrofs. Lai saglabātu ezera ūdens līmeni, ezers ir regulēts, tam ir meniķis.
Ezers ir bagāts ar zivīm, tajā mīt līnis, līdaka, zutis, asaris, rauda, karūsa, zandarts, plaudis, ķīsis un karpa. Ezers tiek izmantots kā atpūtas vieta, tam ir peldvieta. Ezers ir tīrs, par ko liecina ezerā konstatētie vēži.

No ezera iztek 11 km garā Donaviņas upe, kas ietek Mazajā Daugavā Jēkabpils pilsētas teritorijā.

Ezera juridiskais statuss
-------------------------

Ezers ir iznomāts, to apsaimnieko S/O "Baļote", kas nodarbojas arī ar zivju audzēšanu.

Atsauces
--------

1. ↑  Vietvārdu datubāze
2. ↑
3. ↑  Latvijas ezeru datubāze Internetā

Ārējās saites
-------------

* www.krustpils.lv[novecojusi saite]
* www.ezeri.lv
* www.icelo.lv Arhivēts 2016. gada 6. martā, *Wayback Machine* vietnē.
**Staipekņu nodalījums** (*Lycopodiophyta*) ir viens no diviem sporaugu (*Pteridophytes*) nodalījumiem.

Staipekņu nodalījuma augi ir vieni no vecākajiem un primitīvākajiem vaskulārajiem augiem. Daži no tiem ir visprimitīvākie augstākie augi. Staipekņu nodalījuma sporaugi auga jau pirms 410 miljoniem gadu. Staipekņu nodalījumā ir apmēram 1200 mūsdienās augošu augu sugu.

Tie visi vairojas ar sporām, bet staipekņu un apdziru dzimtas augiem attīstības ciklā dominē bezdzimumpaaudze sporofīts, uz kura attīstās sporangiji ar sporām. No sporām, pēc to izsēšanās, meža trūdu kārtā attīstās dzimumpaaudze gametofīts, ko sauc par pirmdīgli. Tā attīstība saistīta ar mikorizas sēni, kura pirmdīglī ieviešas jau agrā attīstības stadijā.

No staipekņu nodalījuma Latvijā sastopami staipekņu dzimtas (*Lycopodiaceae*), apdziru dzimtas (*Huperziaceae*) un ezereņu dzimtas (*Isoétaceae*) augi.

Klasifikācija
-------------

* Staipekņu nodalījums (*Lycopodiophyta*)
	+ klase Ezereņu klase (*Isoetopsida*)
	+ klase Staipekņu klase (*Lycopodiopsida*)
	+ †  klase *Zosterophyllopsida*

† izmirusi augu grupa

Atsauces
--------

1. ↑   Callow, R. S.; Cook, Laurence Martin (1999). Genetic and evolutionary diversity: the sport of nature. Cheltenham: S. Thornes. ISBN 0-7487-4336-7.
2. 1 2  Staipekņu nodalījums

Ārējās saites
-------------

* Staipekņi
Krustpils pilsētas parks 2010. gadā.
**Krustpils pilsētas parks** ir viens no Jēkabpils pilsētas parkiem, kas atrodas pie Rīgas ielas iepretim Krustpils kultūras namam un blakus Otrā pasaules kara memoriālam.

Vēsture
-------

Parks ir veidots 20. gadsimta sākumā starp pilsētas apbūvi un Ādamsona zemes gabalu. Parku arhitekts Zeidaks ir sniedzis padomus parka veidošanā. Kopš tā laika parkā aug rets, introducēts koks — Delakarlijas bērzs. Nojaucot Ādamsona dzirnavas, veic parka paplašināšanas darbus uz pils pusi. 
20. gadsimta 50. gados koku stādīšanā piedalās Krustpils pilī izvietotās Padomju armijas karaspēka daļas karavīri, tad parks tiek pārsaukts par **Padomju armijas parku**. Jau 1944. gadā šeit ir ticis veikts Otrajā pasaules karā kritušo apbedījums. 1976. gadā parkā atklāj Otrā pasaules kara memoriālu ar centrālo tēlu — milzīgu Ļeņina akmens galvu. Pēc atmodas jēkabpilieši no šī tēla atbrīvojās un parks atguva sākotnējo nosaukumu.

Attēlu galerija
---------------

* 
* 
* 
* 
* 
*

Atsauces
--------

1. 1 2  Gailīte. S. Jēkabpils. Rīga:Gandrs, 2002. 107.lpp
Memoriāla fragments parkā.
**Otrā pasaules kara memoriāls** atradās Jēkabpilī Daugavas labajā pusē blakus Rīgas ielai Krustpils pilsētas parkā.

Otrā Pasaules kara memoriāls tika atklāts 1976. gadā, to veidojuši tēlnieks Ļevs Bukovskis un arhitekts Gunārs Asaris. Memoriāls veltīts deviņu Padomju Savienības varoņu piemiņai, par viņu varonību un vīrišķību, atbrīvojot Jēkabpils rajonu no Vācijas karaspēka. Viņu vārdi ir: Mihails Budenkovs, Emanuils Gotlībs, Aleksandrs Gusevs, Andrejs Mirskovs, Jevgenijs Moizihs, Mihails Orlovs, Zahars Osjagins, Otomārs Oškalns un Stepans Petrenko.

Memoriāla centrālais tēls bija milzīga akmens galva ar Krievijas revolūcijas vadoņa Ļeņina sejas vaibstiem, bet laukuma malās - piloni ar deviņu Padomju Savienības varoņu bareljefiem. Pēc Trešās atmodas Ļeņina tēls tika demontēts, bet pats memoriāls turpināja pastāvēt līdz 2022. gada 13. maijam, kad tas tika demontēts.

Attēlu galerija
---------------

* 
* 
* 
* Bijusī Ļeņina tēla atrašanās vietaBijusī Ļeņina tēla atrašanās vieta

Atsauces
--------

1. ↑  Gailīte, S. Jēkabpils. Rīga: Gandrs, 2002. 107.lpp.
**Roberts Lepsis** (1896—1940) bija latviešu padomju karavadonis un drošības iestāžu darbinieks.

Dzimis 1896. gadā Rīgā kalpotāju ģimenē.

Krievijas Sociāldemokrātiskās strādnieku (boļševiku) partijas biedrs kopš 1917. gada. Piedalījās Krievijas pilsoņu karā Sarkanajā armijā, 1918. gadā sāka dienestu Viskrievijas Ārkārtas komisijā (VĀK). 1919. gadā bija Permas Revolucionārā tribunāla priekšsēdētājs. Permā Lepsis iepazinās ar savu vēlāko sievu Aleksandru Lepsi, dzimušu Mogiļņikovu (1901—1977), kura 1919. gadā kļuva par Permas VĀK izmeklētāju, bet pēc dienesta atstāšanas ieguva augstāko medicīnas izglītību, strādāja par ķirurgu. Kopdzīves laikā pārim piedzima divi bērni.

1921. gadā kļuva par Jeņisejas guberņas VĀK priekšsēdētāju, 1923. gadā — par Turkestānas APSR Augstākā tribunāla Kasācijas kolēģijas locekli, 1926. gadā — par Apvienotās valsts politiskās pārvaldes (AVPP) Robežsardzes pārvaldes priekšnieka palīgu. 1928. gadā iecelts par AVPP Augstākās robežsardzes skolas priekšnieka vietnieku un 1929. gadā — par tās priekšnieku. 1932. gadā kļuva par Aizbaikāla robežsardzes apgabala priekšnieku. 1937. gadā iecelts par Iekšlietu Tautas komisariāta (IeTK) karaspēka priekšnieku Austrumsibīrijas novadā un par IeTK Robežas un iekšējās apsardzes galvenās pārvaldes priekšnieka palīgu.

Kopš 1938. gada pensijā. 1938. gada 27. aprīlī arestēts, apzūdzēts "kaitniecībā, spiegošanā un dalībā latviešu pretpadomju spiegošanas un kaitniecības organizācijā". 1940. gada 19. janvārī Augstākās tiesas Kara kolēģija piesprieda Lepsim nāvessodu, kas tika izpildīts tā paša gada 21. janvārī. Apglabāts Maskavas Donas kapos kopējā kapavietā. Reabilitēts 1956. gadā.
**Tretomfali** (*Tretomphalus*) ir foraminīferu ģints rotaliīdu kārtā. Ģinti 1880. gadā izveidoja vācu zoologs Kārlis Augusts Mebiuss. Ģints tipiskā suga ir *Rosalina bulloides* d'Orbigny, 1839, kas tagad ir pārdēvēta par *Tretomphalus bulloides*.

Apraksts
--------

Čaula agrīnajā stadijā ir rotaliīdveidīga, bet vēlākajās stadijās ar lielu lodveida kameru, kurā ir iekšējā kamera ar plānu sieniņu, un kura var piepildīties ar gāzi. Atveri veido apaļu, porveidīgu caurumu rinda uz lodveida kameras ārējās virsmas. Sieniņas agrīnajā stadijā ir hitinoīdas, bet vēlīnajās stadijās no poraina kalcīta.

Sistemātika
-----------

Tretomfalu ģintī ir iekļautas šādas sugas:

* ģints: ***Tretomphalus*** Möbius, 1880

* suga: *Tretomphalus bulloides* (d'Orbigny, 1839)
* suga: *Tretomphalus myersi* Cushman, 1943
* suga: *Tretomphalus pacificus* Cushman, 1934
* suga: *Tretomphalus roquesensis* Sellier de Civrieux, 1976

Atsauces
--------

1. ↑  World Foraminifera Database
**Edgars Sims** (1980) ir heraldikas speciālists, Sēlijas ģerboņa, vairāku Latvijas pagastu (Abavas, Ķūļciema, Strazdes, Virbu), organizāciju un dzimtu ģerboņu autors.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1980. gada 5. maijā Rīgā. Mācījās Rīgas 69. vidusskolā un Umeo *Östra* ģimnāzijā, studēja LU Vēstures un filozofijas fakultātē. 
Darbojas Latvijas Centrālās padomes piemiņas fonda valdē un Stendera biedrībā, uzstājies ar lekcijām par teorētisko un praktisko heraldiku. 
Cita starpā izveidojis arī Rīgas 69. vidusskolas, Paula Stradiņa Klīniskās universitātes slimnīcas un Mihaila Čehova Rīgas Krievu teātra jaunos ģerboņus, Talsu novada pagastu ģerboņus, kuršu ķoniņu Peniķu dzimtas ģerboni.

Atsauces
--------

1. ↑  Abavas pagasta ģerbonis – starptautiski atzīts Sabiles pilsētas un Abavas pagasta pārvalde
2. ↑  Skolas simboli un tradīcijas no r69vsk.lv
3. ↑  Stradiņi – vienīgā Latvijas slimnīca ar oficiāli apstiprinātu ģerboni no stradini.lv
4. ↑  Par ģerboņa reģistrāciju Latvijas Vēstnesis 8.10.2018. Nr. 198 (6284)
5. ↑  Peniķu dzimtas ģerbonis gerboni.kulturaskarte.lv

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Edgars Sims*** |
Veļimira Hļebņikova grāmta *Zangezi* (1922).
**Zaums** (krievu: *за́умь*, arī krievu: *зау́мный язык*) ir literārs paņēmiens, kad notiek atteikšanās no dažiem vai visiem dabiskas valodas elementiem, tos aizstājot ar citiem elementiem vai konstrukcijām, kas konceptualizējami kā analoģiski valodas elementi. Zauma elementus izmantoja tādi krievu dzejnieki futūristi kā Veļimirs Hļebņikovs un Aleksejs Kručonihs. Zaums nav jāsaprot kā atteikšanās no jēgas vispār (vai kā dažu runas traucējumu, piemēram, šizofāzijas, imitēšana): valodas elementu aizstāšana ļauj autoram piešķirt kādu nozīmi valodā trūkstošām skaņas sistēmām un vārdu savienojumiem, bet lasītājam — šo (vai kādu citu) nozīmi uztvert. Taču precīzi formulēt zauma valodas konstrukcijās ietverto saturu ir grūti, bieži tas pat vispār nav iespējams, un tādēļ, kā uzskata šo paņēmienu izmantojošie autori, lasītāja saskarsmē ar zauma tekstu emocionāli intuitīvā uztvere ņem virsroku pār racionālo. Tādēļ amerikāņu filologs Džeralds Janečeks (angļu: *Gerald Janeceek*) zauma valodu uzskata par valodu ar nenoteiktām nozīmēm.

Zauma klasifikācija
-------------------

Atkarībā no tā, kādā līmenī zauma valodā notiek atteikšanās no valodas normām, Dž. Janečeks izdala četrus šīs valodas paveidus:

* fonētiskais zaums: burtu savienojumi nav uztverami kā atpazīstamas morfēmas (piemēram, Ņerīga virsla);
* morfoloģiskais zaums: valodā jau eksistējošas morfēmas (saknes un afiksi) tiek apvienotas tādā veidā, ka izveidotā vārda nozīme ir vairāk vai mazāk nenoteikta;
* sintaktiskais zaums: izmantojot normālus, vārdnīcās atrodamus vārdus, tie neapvienojas gramatiski pareizos teikumos, attiecības starp vārdiem joprojām paliek zināmā mērā nenoteiktas.
* supersintaktiskais zaums: izmantojot normālas, gramatiski pareizas konstrukcijas, kas sastāv no parastiem vārdiem, nenoteiktība rodas nozīmes līmenī, citiem vārdiem, nav izprotama teikuma jēga.

Vairumā literāro darbu, kuros izmantots zaums, atrodami vismaz divi vai pat vairāki no minētajiem paveidiem.

Zaums un citi mākslas veidi
---------------------------

Zauma loma literatūrā ir analoģiska abstrakcionisma lomai tēlotājā mākslā: abos gadījumos vispārpieņemto nozīmju vietā tiek piedāvāta vairāk vai mazāk nenoteikta nozīme.

Atsauces
--------

1. ↑  Литературная энциклопедия 1929—1939. — М.: 1987
**Mainīgais staipeknis** (*Lycopodium dubium*) ir staipekņu dzimtas (*Lycopodiaceae*) augs. Sugas izplatības areāls ir galvenokārt subarktiskajos un subalpīnajos apgabalos. Mainīgais staipeknis sastopams Eiropā, Āzijā un Ziemeļamerikas ziemeļu daļā, mērenajā un aukstajā joslā. Latvijā ir areāla dienvidu mala, tādēļ tas sastopams ļoti reti, ir zināmas tikai dažas atradnes. Mainīgais staipeknis ierakstīts Latvijas Sarkanās grāmatas 1. kategorijā, kā izzūdoša suga.

Apraksts
--------

Mainīgais staipeknis ir daudzgadīgs, mūžzaļš lakstaugs ar gandrīz 2 m garu, ložņājošu stublāju un stāviem vai paciliem zariem. Stublājs ar iežmaugām sadalīts labi saskatāmos gadskārtu posmos. Lineāri lancetiskās lapas atliecas no stublāja un zariem un tikai iežmaugu vietās ir piespiestas. Tās ir spīdīgas, dzeltenzaļas, ar gari nosmailotiem galiem. Sporu nesēji (sporangiji) sakārtoti vālītēs. Vālītes ir sēdošas (bez kātiņiem), pa vienai zaru galos. Sporas nogatavojas augustā un septembrī. Attīstības cikls no sporas līdz jaunam sporofītam ilgst aptuveni 20 gadus.

Mainīgais staipeknis ir ļoti līdzīgs gada staipeknim (*Lycopodium annotinum*), tāpēc daži sistemātikas autori to uzskata par gada staipekņa pasugu (*Lycopodium annotinum subsp. alpestre*). Dažādos aprakstos ir izmantoti arī citi nosaukuma sinonīmi.

Atšķirībā no gada staipekņa, mainīgajam staipeknim ir īsāks, ar iežmaugām sadalīts stublājs un īsāki zari. Gaišākas un cietākas lapas ir blīvāk novietotas un vairāk piekļautas, tāpēc augs izskatās druknāks.

Mainīgais staipeknis aug skrajos skujkoku mežos un augsto purvu malās.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  *Latvijas Sarkanā grāmata* 3.sēj. *Vaskulārie augi*. Rīga: LU Bioloģijas institūts, 2003. 80. lpp. ISBN 9984-559-08-4
2. 1 2  Lycopodium dubium (Zoëga) Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens, Kew. Skatīts: 2024.01.29.
3. 1 2  N. Priedītis *Enciklopēdija Latvijas augi*. Rīga : Gandrs, 2014. 42. lpp. ISBN 978-9934-8015-2-5
**Linga** ir latviešu rokgrupa, kuras solists bija Gvido Linga. Grupu 1988. gada decembrī dibināja bijušais grupas "Zig Zag" līderis Gvido Linga un ģitārists Armands Cālītis, kad viņi kopīgi ierakstīja dziesmu "Pilsēta".

Grupas pirmā publiskā uzstāšanās notika festivālā "Roks par neatkarību" 1989. gada martā, kad grupai pievienojās ģitārists Viktors Fedosejevs un sintezatorists Ivars Makstenieks. Vasarā uz grupu atnāca arī bundzinieks Juris Norītis un saksofonists Elmārs Rudzītis. Gandrīz visu dziesmu tekstu autors bija Gvido brālis Igors Linga. 1989. gadā Linga ierakstīja savu pirmo albumu kasetes formātā, kuram gan nebija nosaukuma. 1990. gadu sākumā "Linga" jau kļuva par vienu no populārākajām Latvijas grupām, jo īpaši jauniešu vidū, viņu pazīstamākās dziesmas ir "Nāc dejot", "Krodziņš", "Signe melo" un "Šeit šeit". 1994. gadā grupa uzvarēja pašā pēdējā Mikrofona dziesmu aptaujā ar dziesmu "Nāc man līdz". Tajā pašā gadā grupa izdeva arī albumu ar nosaukumu "Nāc man līdz". 

Populārākās dziesmas "Mikrofona" aptaujā: "Pilsēta" (1989, 33. vieta), "Nāc dejot" (1990, 9. vieta), "Šeit" (1991, 2. vieta), "Karogs" (1992, 17. vieta), "Spēle" (1992, 2. vieta), "Atdodies man" (1993, 5. vieta), "Negribu lai" (1993, 13. vieta), "Nāc man līdz" (1994, 1. vieta).

Turpmāk grupa vairs neuzstājās regulāri. 1998. gadā tika izdota "Lingas" labāko dziesmu izlase. Vēl pēc 2 gadiem 2000. gadā "Linga" beidzot izdeva albumu ar jaunām dziesmām "Ieklausies vējā". Tālāk grupas darbībā atkal iestājās klusais periods, līdz 2006. gada pavasarī radio stacijās nokļuva dziesma "Spārni" no topošā studijas albuma. Dziesma izpelnījās augstas vietas Latvijas radio topos.

2020. gada 20.decembrī miris grupas vokālists Gvido Linga.

2021. gada rudenī ar grupu kā vokālists sāka sadarboties Jānis Frišfelds. Uzstājoties tiek lietots nosaukums "Linga & Frišs".

Diskogrāfija
------------

* "Linga". Lana Records/Duck Dive Music, 1992, LP.
* "Nāc man līdz". Mikrofona ieraksti, 1994, CD, kasete.
* "Vai tu biji tad? 1989-1992". Mikrofona ieraksti, 1995, kasete.
* "The Best Of Linga". Mikrofona ieraksti, 1998, CD.
* "Ieklausies vējā". 2000, CD.
* "20 labākās dziesmas". Mikrofona ieraksti, 2009, CD.

Atsauces
--------

1. ↑  «Grupai 'Linga' top jaunas dziesmas un studijas albums». Delfi. 2006. gada 10. aprīlis. Skatīts: 2006. gada 22. novembrī.

Ārējās saites
-------------

* Ierakstu kompānija

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Priekštecis: **Bet Bet  ar dziesmu "Vakara vējā"1993**  |  **Mikrofona aptaujas uzvarētāji** **ar dziesmu "Nāc man līdz" 1994** | Pēctecis: **-**  |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* ISNI: 0000 0000 8817 5235

 |

 |
Mežonīgā Lauka teritorija mūsdienu Ukrainas kartē.
Mežonīgais Lauks *(Loca Deserta)* 1648. gada Gijoma de Boplāna kartē
**Mežonīgais Lauks** (ukraiņu: *Дике Поле*, krievu: *Дикое Поле*, poļu: *Dzikie Pola*, lietuviešu: *Dykra*, latīņu: *Loca Deserta*) ir vēsturisks apzīmējums mazapdzīvotajai Pontas stepes daļai ziemeļos no Melnās un Azovas jūras. Lietots galvenokārt 16.—18. gadsimta poļu un lietuviešu dokumentos un bieži vien apzīmē teritoriju no Donas austrumos līdz Kijivai ziemeļos un Dņestrai un tās pietekām Siņuhai un Kodimai rietumos.

Vēsture
-------

Līdz 13. gadsimtam šīs teritorijas bija daļa no Polovciešu stepes, kad to iekaroja Zelta Ordas karaspēks. 1362. gadā, kad lietuviešu kņaza Aļģirda karaspēks sakāva Zelta Ordas karaspēku, Mežonīgā Lauka rietumu daļa nonāca Lietuvas Lielkņazistes varā. 1399. gadā Vītauts Dižais zaudēja šīs teritorijas Zelta Ordai, bet 1441. gadā tās kā Jedisana nonāca Krimas Hanistes varā. Vairāku gadsimtu garumā šīs teritorijas bija Krimas Hanistes, Nogaju Ordas, Maskavas Lielkņazistes un Lietuvas Lielkņazistes cīņu objekts, kas veicināja šo teritoriju depopulāciju.

Dņepras vidustecē 15. gadsimtā izveidojās Zaporižjas Seča. Pēc Bohdana Hmeļnicka vadītās sacelšanās un Hetmanāta izveidošanās lielākā daļa Mežonīgā Lauka ziemeļu daļas nonāca kazaku valsts sastāvā. Vēlākos gadsimtos kazaku zemes un pēc krievu-turku kariem arī Melnās un Azovas jūru piekrastes kā Jaunkrievija nonāca Krievijas Impērijas sastāvā. Mūsdienās Mežonīgā Lauka teritorijas sadalītas starp Ukrainu, Krieviju un Moldovu.

Atsauces
--------

1. ↑  Cossack era

Ārējās saites
-------------

* ФЕНОМЕН ДИКОГО ПОЛЯ Уничтожив украинскую государственность, оно раздуло пламя ее возрождения. Александр Ляшев
**Holi** (sanskritā: होली, *Holī*) ir hinduistu pavasara svētki, kuros tiek atzīmēta labā uzvara pār ļauno, ziemas beigas un pavasara sākšanās, godināta Krišnas un Rādhas mīlestība. Šos svētkus svin arī sikhi, kā arī daļa no džainiem. Mūsdienās tos ir sākuši atzīmēt ne tikai Indijā un Nepālā, bet arī citās pasaules valstīs. Holi ir zināmi arī kā "krāsu svētki" un "mīlestības svētki". Šajos svētkos svinētāji tiek apšļākti ar iekrāsotu ūdeni un apbērti ar krāsu pulveriem (gulali). Svētkos tiek dedzināti lieli ugunskuri, kas simbolizē ļaunā sadedzināšanu.

Process un nozīme
-----------------

Holi ir vieni no senākajiem svētkiem Indijas ziemeļos. Tie tiek svinēti, kad ir pilnmēness hindu kalendāra *Vikram Samvat* vienpadsmitajā mēnesī phālgunā. Pēc Gregora kalendāra tas iekrīt laika posmā no februāra beigām līdz marta beigām. Tradicionāli krāsu svētki tiek svinēti divas dienas, bet atsevišķās vietās svētki ieilgst līdz desmit dienām. Pirmajā dienā dedzina ugunskuru, kurš simbolizē velna Holika sadedzināšanu. Nākamajā rītā cilvēki var brīvi viens otru apkrāsot, neņemot vērā savu sociālo stāvokli, kastu, vecumu un dzimumu.

Pastāv vairākas interesanti stāsti par Holi svētku izcelsmi. Tie galvenokārt atšķiras pa Indijas štatiem. Visizplatītākie stāsti ir par velnu Holiku un leģenda par Krišnas un Rādhas mīlestību. Leģenda vēsta, ka Krišna, kura āda bija tumši zila, lai iepatiktos Rādhai, nokrāsojās dažādās krāsās. Vēl tiek stāstīts par to, ka Krišnam esot paticis izjokot ciema meitenes, tās mērcējot ūdenī un apkrāsojot.

Vēl viena tradīcija ir tāda, ka sievietes no Barsanas (Rādhas tempļa) uzbrūk vīriešiem no Nandagoanas, kas ir Krišnas dzimtā pilsēta. Kamēr vīrieši cenšas sievietes apkrāsot, tikmēr sievietes ar koka nūjām mēģina vīriešus atgaiņāt un pat sit viņiem pa galvu.

Arī Latvijā ir notikuši Holi festivāli, bet tie norisinājās vasarā. Pirmo reizi Holi festivāls norisinājās 2015. gada 1. augustā Lucavsalā. Šāds festivāls notika arī 2016. gada vasarā, bet 2017. gada vasarā festivāls finansiālu apsvērumu dēļ tika atcelts. Citās valstīs nereti Holi festivāli tiek organizēti ne tik daudz reliģisku iemeslu dēļ, bet gan ar komerciālu nolūku, lai radītu ballīti.

Svētku datumi
-------------

Holi svētku sākums| Gads | 2014. gads | 2015. gads | 2016. gads | 2017. gads | 2018. gads | 2019. gads | 2020. gads | 2021. gads | 2022. gads | 2023. gads |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Pirmā svētku diena | 17. marts | 6. marts | 23. marts | 12. marts | 2. marts | 21. marts | 9. marts | 28. marts | 18. marts | 7. marts |

Atsauces
--------

1. ↑  «Foto: Tūkstošiem jauniešu Lucavsalā ālējas 'Holi' festivālā». DELFI Izklaide. Skatīts: 2017. gada 18. novembrī.
2. ↑  «HOLI Krāsu Festivāls 2017». holi.lv. Skatīts: 2017. gada 18. novembrī.
3. ↑  «When is Holi?» (angļu). Skatīts: 2017. gada 18. novembrī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Holi***.
* «Holi in India» (angļu). holifestival.org.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh86002490

 |

 |