recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Teātra ēka 2021. gadā
**Viļņas Vecais teātris** (lietuviešu: *Vilniaus senasis teatras*) ir teātris Lietuvas galvaspilsētā Viļņā. Izrādes tajā notiek galvenokārt krievu valodā (vai krievu valodā ar lietuviešu subtitriem), kā arī lietuviešu valodā. Teātra ēka atrodas Viļņas centrā, Jona Basanaviča ielā 13.

To 1864. gadā izveidoja Sanktpēterburgas Aleksandras teātra aktieris Pāvels Vasiļjevs kā **Krievu drāmas teātri** (krievu: *Русский драматический театр*, lietuviešu: *Lietuvos rusų dramos teatras*). Tolaik tas bija vienīgais teātris Viļņā. Otrā pasaules kara laikā teātris tika likvidēts un atjaunots 1946. gadā.

Pēc Krievijas iebrukuma Ukrainā 2022. gadā teātris tika pārdēvēts par Viļņas Veco teātri.

Atsauces
--------

1. ↑  «About Us». Viļņas Vecais teātris. Skatīts: 2011. gada 6. maijs.
2. ↑  «Lithuania’s Russian Drama Theatre to be rebranded as Old Theatre of Vilnius». Lietuvas Nacionālais radio un televīzija. 2022. gada 13. septembris. Skatīts: 2022. gada 13. septembris.
3. ↑  «Lietuvā nomaina Krievu drāmas teātra nosaukumu» (latviešu). Latvijas Sabiedriskais medijs. LETA. 2022. gada 13. septembris. Skatīts: 2022-09-14.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Viļņas Vecais teātris***.
* Oficiālā tīmekļa vietne
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)
**Sofiko Čiaureli** (krievu: *Софико Чиаурели*; gruzīnu: სოფიკო ჭიაურელი; dzimusi 1937. gada 21. maijā, mirusi 2008. gada 2. martā) bija padomju / gruzīnu teātra un kino aktrise. Čiaureli piešķirti Gruzijas PSR Tautas skatuves mākslinieces (1976) un Armēnijas PSR Tautas skatuves mākslinieces (1979) goda nosaukumi, bijusi PSRS Valsts prēmijas laureāte (1980).

Biogrāfija
----------

Sofiko Čiaureli piedzima Tbilisi kinorežisora Mihaila Čiaureli un aktrises Veriko Andžaparidzes ģimenē. Sofiko izlēma pievērsties aktiermākslai 16 gadu vecumā. Viņa devās uz Maskavu, kur par režisoru gribēja mācīties viņas topošais vīrs Georgijs Šengelaja. Abi iestājās Vissavienības Valsts kinematogrāfijas institūtā, kuru Sofiko pabeidza 1960. gadā.

Pēc studijām atgriezusies Gruzijā, Čiaureli strādāja K. Mardžanišvili vārdā nosauktajā Tbilisi akadēmiskajā teātrī (1960—1964, 1968–2008) un Šotas Rustaveli vārdā nosauktajā Gruzijas akadēmiskajā teātrī (1964—1968). Čiaureli filmējusies vairāk nekā 100 filmās. Pazīstamākās lomas bijušas Georgija Danelijas filmā "Neskumsti!" (1969), Georgija Šengelaja filmā mūziklā "Verijas kvartāla melodijas" (1973), Tengiza Abuladzes filmā "Vēlmju koks" (*Древо желания*, 1977), Sergeja Paradžanova filmās "Granāta krāsa" (1968), "Leģenda par Suramas cietoksni" (1985), "Ašiks Keribs" (1988). Plašu popularitāti ieguva ar lomu kinostudijas "Mosfilm" TV detektīvfilmā "Meklējiet sievieti" (1982).

Mirusi pēc ilgstošas slimības 2008. gadā 70 gadu vecumā. Apglabāta Tbilisi Didubuiskas panteonā līdzās savam otrajam vīram Kote Maharadzem.

Atsauces
--------

1. ↑  «Sofiko Čiaureli – gruzīnu spožā mūza». sievietespasaule.lv.

Ārējās saites
-------------

* *IMDb* profils (angliski)
* *AllMovie* profils (angliski)
* *Софико Чиаурели: мать маленького принца* Intervija ar Sofiko Čiaureli, АиФ.ru (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 56923979
* LCCN: n82090862
* ISNI: 0000 0000 8385 0756
* GND: 1048667472
* SUDOC: 135580633
* BNF: cb15543713j (data)
* NKC: mub2010599769
* BNE: XX4861191

 |

 |
**Aleksejs Sorokins** (*Алексей Васильевич Сорокин*, dzimis 1931. gada 30. martā, miris 1976. gada 11. janvārī) bija PSRS ārsts, medicīnas dienesta apakšpulkvedis, kosmonauts, bet nav lidojis kosmosā.

No 1955. gada, pēc Saratovas medicīnas institūta absolvēšanas, A. Sorokins dienēja 26. Gaisa armijā Baltkrievijas kara apgabalā par ārstu. 1963. gada maijā viņš tika nosūtīts uz Kosmonautu sagatavošanas centru, kur viņš bija ārsts-speciālists.

1964. gada aprīlī Sorokins pieteicās par kosmonautu kandidātu Voshod programmā. 1964. gada 29. maijā viņš tika ieskaitīts kosmonautu grupā. No 1964. gada 1. jūnija līdz septembrim viņš gatavojās Voshod-1 trīs cilvēku kosmiskajam lidojumam kā apkalpes ārsts. Jūlijā viņš kopā ar Vladimiru Komarovu un Konstantīnu Feoktistovu tika apstiprināts dublieru apkalpē. Pēc tam, kad Komarovu un Feoktistovu pārcēla uz pamatapkalpi, Sorokins kopā ar Borisu Volinovu un Georgiju Kati palika dublieros. 1964. gada 12. oktobrī startēja kosmosa kuģis *Voshod-1*.

Sorokins turpināja darbu Kosmonautu sagatavošanas centrā. Viņš piedalījās pirmās PSRS izgatavotās centrifūgas palaišanā, kā arī kosmonautu treniņu metodikas izstrādāšanā tai.

Miris 1976. gada 11. janvārī no pulmonārās hipertensīvās sirds slimības, kuru saasināja pneimonija.

Ārējās saites
-------------

* Sorokina biogrāfija (krieviski)
* Почему не полетел доктор Сорокин (krieviski)
*Nokia tune* izmantots fragments no Tarregas skaņdarba *Gran Vals*
***Nokia tune*** ir muzikāla frāze no kompozīcijas ***Gran Vals*** solo ģitārai, kuru 1902. gadā uzrakstījis spāņu klasiskais ģitārists un komponists Fransisko Tarrega (*Francisco Tárrega*). To savos mobilajos telefonos kā zvana melodiju kopš 1994. gada izmanto *Nokia*.

1993. gadā *Nokia* izpilddirektora vietnieks Ansi Vanjoki (*Anssi Vanjoki*) aiznesa *Gran Vals* Lauri Kivinenam (*Lauri Kivinen*) un viņi kopīgi izvēlējās skaņdarba fragmentu, kurš kļuva par *Nokia tune*. Izvēlētas tika *Gran Vals* taktis no 13. līdz 16. Melodija kļuva par pirmo identificējamo zvana melodiju mobilajos telefonos. Pirmoreiz tā izmantota modelī *Nokia 2110*, kurš izlaists 1994. gadā. *Nokia* melodiju vairākās valstīs ir reģistrējusi kā skaņas tirgus zīmi.

|  |  |
| --- | --- |
|  | 
Piano versija

Melodijas piano versija |
| 

---

*Palīdzība, ja ir problēmas šī faila atskaņošanā.* |

Sākotnēji melodija mobilajos telefonos tika saglabāta ar nosaukumu ***Grande Valse***. Aptuveni 1998. gadā tā tika pārdēvēta par ***Nokia tune***.
Gadu gaitā tehnoloģijas ir attīstījušās, un *Nokia tune* ir skanējusi dažādās versijās, bet saglabājusi to pašu melodiju.

*Nokia tune* tiek izmantota arī jaunākajos telefonu modeļos. Aplēsts, ka melodija visā pasaulē izskan 1,8 miljardu reižu dienā jeb 20 000 reižu sekundē.

Atsauces
--------

1. ↑  Melena Z. Ryzik. «The Nokia Fugue in G Major». *The New York Times*, 2005. gada 10. jūlijs. Skatīts: 2008. gada 13. aprīlis.
2. ↑  United States Patent and Trademark Office
3. 1 2  «Which is the World’s Most Popular Mobile Ringtone». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 10. februārī. Skatīts: 2014. gada 9. aprīlī.
4. ↑  Nokia leģendārais zvanu tonis svin 20 gadu jubileju TVNET, 2014. gada 8. aprīlī
**Vienādzobji (*Nuculoida***, syn. ***Taxodonta*)** ir gliemeņu (*Bivalvia*) kārta, kas ietilpst *Protobranchia* apakšklasē. Šīs kārtas pārstāvi ir zināmi no ordovika perioda (iespējams, pat no prekembrija).

Morfoloģija
-----------

Kārtu pārstāv divvāku gliemji ar atsevišķām primitīvām iekšējās uzbūves īpatnībām. Čaulas slēdzene ir taksodontu tipa, t.i. tā sastāv no sīku, vienādu zobiņu rindas, kas izvietota gar čaulu muguras (augšējo) malu. Žaunu uzbūve ir vienkāršota ktenīdiju tipa, kas sastāv no sīku ieapaļu lapiņu rindas, pa vienai rindai katrā ķermeņa pusē, kas piestiprināti pie kopējās ass (Protobranchia). Šo pārstāvju kāja ir ar saliecamu pamatni, bet gonādu dobums savienojas ar nierēm. Ķermenis parasti iegrens; slēdzējmuskuļi — divi. Mutes atveri ieskauj gari mutes taustekļi.

Izplatība
---------

Vienādzobji ir plaši izplatīti okeānos un tiem pieguļošās jūrās. Apdzīvo visdažādākos dziļumus, no litorāles līdz okeāniskajām ieplakām (virs 6000 metru dziļumā).

Sistemātika
-----------

* kārta: **Vienādzobji (*Nuculoida*)**

* dzimta: Lametilidae
* dzimta: Malletiidae H. and A. Adams, 1858
* dzimta: Neilonellidae Schileyko, 1989
* dzimta: Nuculanidae Meek, 1864
* dzimta: Nuculidae Gray, 1824
* dzimta: Praenuculidae Mcalester, 1969
* dzimta: Pristiglomidae Sanders and Allen, 1973
* dzimta: Siliculidae Allen and Sanders, 1973
* dzimta: Tindariidae Verrill and Bush, 1897
* dzimta: Yoldiidae Habe, 1977
Šis raksts ir par krievu 19. gadsimta rakstnieku. Par krievu 20. gadsimta rakstnieku skatīt rakstu Aleksejs Tolstojs (1883—1945).

**Aleksejs Tolstojs** (krievu: *Алексей Константинович Толстой*; dzimis 1817. gada 24. augustā [v.s. 1817. gada 5. septembrī], miris 1875. gada 28. septembrī [v.s. 1875. gada 10. oktobrī]) bija krievu rakstnieks, dzejnieks un dramaturgs.

Biogrāfija
----------

Alekseja tēvs Konstantīns bija no Tolstoju dzimtas, bet māte Anna Perovska — grāfa Razumovska ārlaulības meita. Aleksejs ir otrās pakāpes brālēns slavenajam krievu rakstniekam Ļevam Tolstojam.

Alekseja vecāki izšķīrās tūlīt pēc bērna dzimšanas. Alekseja audzināšanā iesaistījās mātes brālis rakstnieks A. Perovskis. Aleksejs bērnībā bija viens no Aleksandra II rotaļu biedriem. Dzīves laikā daudz ceļoja pa Eiropu. Darbojās valsts dienestā. Piedalījās Krimas karā. Dzīves otrajā pusē apmetās Čerņihivas guberņā (mūsdienās Brjanskas apgabalā). Dzīves pēdējos gados smagi slimoja. Lai mazinātu spēcīgās galvassāpes, sāka lietot morfīnu, no kura viņam izveidojās atkarība. 1875. gadā miris, iespējams, nejauši noindējoties ar morfīna devu.

Vairākkārt viesojies Latvijā — savu radu Žemčužņikovu īpašumos Loboržos un Runtortā.

Daiļrade
--------

Kā rakstmieks pazīstams ar saviem vēsturiskajiem un satīriskajiem darbiem. 1850. un 1860. gados kopā ar trim brāļiem Žemčužņikoviem (Alekseju, Vladimiru un Aleksandru Žemčužņikovu) žurnālos rakstījis satīriska rakstura publikācijas zem kopēja pseidonīma Kozma Prutkovs, radot šo tēlu kā personāžu — publikāciju autoru ar pašam savu biogrāfiju.

Alekseja Tolstoja pazīstamākie vēsturiskie romāni ir «Князь Серебряный» (1862) un triloģija «Смерть Иоанна Грозного» (1866), «Царь Фёдор Иоаннович» (1868) и «Царь Борис» (1870). 1898. gadā ar viņa lugu «Царь Фёдор Иоаннович» tika atklāts Maskavas Dailes teātris. Pazīstami ir arī Tolstoja dzejoļi, no kuriem dzejolis *Средь шумного бала, случайно…*, Čaikovska komponēts, kļuvis par pazīstamu romanci.

Atsauces
--------

1. ↑  «Алексей Константинович Толстой». fantlab.ru.
2. ↑  «Козьма Прутков – уникальное жизнеописание». Радио Свобода.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Aleksejs Tolstojs***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 20473541
* LNB: 000072488
* LCCN: n50053016
* ISNI: 0000 0001 2123 3338
* GND: 118623257
* SELIBR: 399772
* SUDOC: 035286210
* BNF: cb11926772h (data)
* BIBSYS: 90107872
* NLA: 35440955
* NDL: 00458896
* NKC: jn19990210620
* SBN identifikators CFIV009720 nav derīgs.
* RLS: 000084023
* BNE: XX952520
* CiNii: DA00849389

 |

 |
***Nokia Asha platform*** ir *Nokia* programmatūras platforma mazbudžeta viedtālruņiem. To izmanto *Nokia Asha* sērijas modeļos.

*Asha* ir *Series 40* tiešs pēctecis, un uz tas var darbināt progrmmatūru, kura izstrādāta platformai *Series 40*. Tās izstrādē izmantotas tehnoloģijas no Norvēģijas uzņēmuma *Smarterphone*, kuru *Nokia* iegādājās 2012. gadā. Lietotāja saskarnes dizainu izstrādāja grupa Pītera Skillmena (*Peter Skillman*) vadībā, kurš agrāk darbojās *webOS* projektā un izstrādāja *MeeGo* dizainu moodelim *Nokia N9*.

Lietotnes var izmantot veidotas uz *Java ME* bāzes vai kā tīmekļa lietotnes, kuras attēlo ar *Nokia Xpress* pārlūkprogrammu. Sistēmai nav daudzuzdevumu režīma, bet radio un mūzikas lietotnes var darboties fonā.

Vēsture
-------

Sākotnēji *Nokia* strādaja pie projekta *Meltemi* kā *Series 40* pēcteša. Tā būtu uz *Linux* bāzēta sistēma. 2012. gada jūlijā projekts tika pārtraukts, tā iestrādes turpinot *Asha platform*.

Pirmais tālrunis ar *Asha platform* bija *Nokia Asha 501*, kurš izlaists 2013. gada vasarā.
Pēdējā versija *Asha Platform 1.4* izlaista 2014. gada 7. aprīlī.

2014. gadā *Nokia* mobilo telefonu biznesu nopirka *Microsoft*.
2014. gada jūlijā paziņots, ka 18 mēnešu laikā tiks pārtraukts *Asha* atbalsts, turpmāk izlaižot modeļus tikai ar *Windows Phone* operētājsistēmu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Nokia Asha platform overview». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 27. septembrī. Skatīts: 2014. gada 1. septembrī.
2. ↑  Microsoft is killing off Nokia’s feature phones in favor of Windows Phone The Verge, July 17, 2014
**Ausainie cīruļi** (*Eremophila*) ir cīruļu dzimtas (*Alaudidae*) putnu ģints, kas apvieno divas mūsdienās dzīvojošas dziedātājputnu sugas. Ģints zinātniskais nosaukums atvasināts no sengrieķu valodas un latviski nozīmē "tuksneša mīlis" (*eremos* — tuksnesis, *phileo* — mīlēt).

No visiem cīruļiem pasaulē ausainajam cīrulim ir visplašākais izplatības areāls. Tam ir cirkumpolāra izplatība, un ausainais cīrulis ir veiksmīgi iedzīvojies gan tundras zonā, gan Dienvidamerikā. Otra suga — ragainais cīrulis — mājo Āfrikā un Tuvajos Austrumos.

Kopīgās īpašības
----------------

Abām ausaino cīruļu sugām raksturīgas koši rakstainas galvas un krūtis, kā arī katrā galvas pusē redzamas pagarinātas spalvas, kas atgādina nelielus ragus. Abas sugas ir apmēram vienādi lielas. Ķermeņa garums 13—17 cm, svars 30—40 g.

Latvijā
-------

Latvijā sastopama viena ausaino cīruļu ģints suga — ausainais cīrulis (*Eremophila alpestris*). Tas Latviju nelielā skaitā regulāri caurceļo. Vairāk novērojumu ausainajam cīrulim ir rudenī piekrastes zonā, bet, visticamākais, ka līdzvērtīgā skaitā tas ceļo arī iekšzemē. Pēdējos gados daži īpatņi regulāri pārziemo.

Sistemātika
-----------

* **Ausaino cīruļu ģints** (*Eremophila*)
	+ Ausainais cīrulis (*Eremophila alpestris*)
	+ Ragainais cīrulis (*Eremophila bilopha*)

Atsauces
--------

1. ↑  World Bird List: Nicators, reedling & larks, 2020
2. ↑  Jobling, James A (2010). The Helm Dictionary of Scientific Bird Names. London: Christopher Helm. p. 148. ISBN 978-1-4081-2501-4.
3. 1 2 3  Larks (Family Alaudidae)[novecojusi saite]
4. ↑  Alive: Horned Lark (Eremophila alpestris)
5. ↑  Alive: Temminck’s Lark (Eremophila bilopha)[novecojusi saite]
6. ↑  «Latvijas daba: Cīruļu dzimta». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 21. jūnijā. Skatīts: 2017. gada 1. aprīlī.
7. ↑  «Ornitofaunistika: Ausainais cīrulis Eremophila alpestris». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 21. jūnijā. Skatīts: 2017. gada 22. aprīlī.

Ārējās saites
-------------

* Xeno-Canto: Genus Eremophila
* eBirdr: Eremophila Genus
**Ludmila Pestova** (dzimusi **Jadrova** 1938. gada 10. decembrī) ir Latvijas mākslas zinātniece un viena no mākslas ekspertēm.

Biogrāfija
----------

Dzimusi Serdobskā, padomju armijas virsnieka un mājsaimnieces ģimenē. Tēvs kritis Otrajā Pasaules karā. Ludmila Pestova nonākusi bāreņu namā Rīgā un 1945. gadā ar ģimeni palikusi Latvijā. 1967. gadā beigusi Iļja Repina Ļeņingradas Glezniecības, tēlniecības un arhitektūras institūta Mākslas vēstures un teorijas fakultāti, aizstāvot diplomdarbu "Latviešu padomju ksilogrāfija".
No 1961. līdz 1969. gadam bijusi Latvijas Mākslas muzeju un izstāžu apvienotās direkcijas zinātniskā līdzstrādniece, bet no 1969. līdz 1989. gadam Izstāžu daļā galvenā fondu glabātāja un mākslas darbu eksperte. No 1980. līdz 1991. gadam bijusi mākslas muzeja "Arsenāls" galvenā fondu glabātāja. Vēlākos gados darbojusies antikvariātos "Volmārs" kā mākslas eksperte (1991 — 2001) un "Antiks-Variants" kā īpašniece un vadītāja. Darbības laikā sastādījusi katalogus, organizējusi izstādes un pievērsusies krievu ikonu pētniecībai, kā arī publicējusies laikrakstos. Mākslas zinātniecei 2000. gadā piešķirta Latvijas Republikas Kultūras ministrijas Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcijas 1. pakāpes mākslas un antikvāro priekšmetu eksperta kvalifikācija.

Nozīmīgākie darbi
-----------------

* Riharda Zariņa simtgades atceres izstādes kataloga sastādītāja un ievada autore (1969);
* Latvijas, Lietuvas un Igaunijas mākslas izstādes Čehoslovākijā organizētāja (1974);
* Padomju Latvijas gobelēna un keramikas izstādes Kijevā prospekta sastādītāja un ievada autore (1976);
* Padomju Latvijas mākslas izstādes Ļeņingradā (1983), Maskavā (1984) organizētāja
* Izstādes "Krievu ikona" kataloga sastādītāja un teksta autore (1991), scenāriste TV raidījumam (1992);
* Ādolfa Zārdiņa darbu izstādes Rīgā (1998), Maskavā (1999) un Veclārā Vācijā (1999) organizētāja;
* Monogrāfijas "Ādolfs Zārdiņš" autore (2004).

Atsauces
--------

1. ↑  Ludmila Pestova "Ādolfs Zārdiņš" www.delfi.lv

Izmantotā literatūra
--------------------

* Enciklopēdija "Latvija un latvieši". Māksla un arhitektūra biogrāfijās 4. Rīga: Preses nams, 2003. 251.lpp.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 194682602
* LNB: 000182654
* LCCN: n2005062297
* ISNI: 0000 0003 8544 2221

 |

 |
**Idiotija** ir oligofrēnijas (iedzimtas plānprātības) vissmagākā pakāpe. Idiotijas slimnieki nespēj apgūt valodu un strādāt (veikt jebkādas saprātīgas darbības), ir pastāvīgi kopjami un uzraugāmi. Šiem slimniekiem nav emociju (tikai primitīvas patikas vai nepatikas reakcijas). Dažiem slimniekiem raksturīgi nemotivētas agresijas uzliesmojumi (tajā skaitā pret sevi), citi ir kūtri un vienaldzīgi pret apkārtnē notiekošo.

Vārds ‘idiots’ cēlies no grieķu *ἰδιώτης, idiōtēs* — ‘neprasmīgs indivīds’, ‘indivīds’ un *ἴδιος, idios* — ‘privāts’, ‘vienpatis’. Vārds sastopams arī latīņu valodā — *idiota* — ‘vienkāršs ļautiņš’. Mūsdienīgā formā vārdu ‘idiots’ izmanto kopš 13. gadsimta, kad vidusangļu valodā ienāca no senfranču *idiote* — neizglītots vai nekompetents cilvēks.

Sarunvalodā vārds 'idiotisms' tiek izmantots, lai apzīmētu galēju muļķību un tās simptomus. 'Idiots' tiek lietots nevis kā medicīnisks termins, bet kā sinonīms vārdiem 'stulbenis', 'plānprātiņš' vai 'muļķis'. Ar to apzīmē personu ar garīgiem trūkumiem, kas darbojas visiznīcinoši vai būtiski neefektīvi.

Literatūrā
----------

Idiota tēls tiek izmantots arī literatūrā, bieži kā alegorija kādai citai problēmai. Idiota tēlus izmantojuši Viljams Folkners, Viljams Šekspīrs (luga Karalis Līrs), Fjodors Dostojevskis (romāns Idiots). Frīdrihs Nīče savā darbā "Antikrists" apgalvoja, ka Jēzus bija idiots, jo nostājās pret materiālo pasauli.

Skatīt arī
----------

* Imbecilitāte
* Debilitāte

Atsauces
--------

1. ↑  Imants Eglītis. *Psihiatrija*. Rīga : Zvaigzne, 1974, 90. lpp.
2. ↑  Laidels-Skots-Džonss *A Greek-English Lexicon*
3. ↑  «Vārda idiots skaidrojums Latviešu valodas vārdnīcā». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 26. februārī. Skatīts: 2018. gada 8. oktobrī.
Baikāla-Amūras maģistrāle (zaļā krāsā), Transsibīrijas dzelzceļš (sarkanā) un Amūras-Jakutskas maģistrāle (oranžā).
**Baikāla-Amūras maģistrāle (BAM)** (krievu: *Байкало-Амурская магистраль (БАМ)*) ir 1520 mm platuma dzelzceļš Krievijas Federācijas Sibīrijas un Tālo Austrumu daļā.

Tā kopējās būvniecības izmaksas pārsniegušas 14 miljardus ASV dolāru, celtniecībā izmantoja arī Latvijas PSR darbaspēku un finansējumu (galvenokārt Taksimo stacijas būvē). Kopējais garums no Taišetas līdz Klusā okeāna piekrastei ir 4324 km, elektrificēts ir vienīgi iecirknis Taišeta-Taksimo (1469 km).

Vēsture
-------

BAM tika plānots kā Transsibīrijas dzelzceļa alternatīvais dzelzceļš militāro konfliktu ar Japānu un Ķīnu gadījumā. Tā būve uzsākta jau 1930. gados, izmantojot Gulaga soda nometnē (*Bamlagā*) ieslodzīto darbu, taču pabeigts tikai līdz Bratskas stacijai. Otrā pasaules kara laikā ieslodzītie uzbūvēja 486 km garu dzelzceļa līniju no Komsomoļskas līdz Sovetskaja Gavaņas ostai, taču maģistrāle netika pabeigta.

1974. gadā PSKP CK ģenerālsekretārs Leonīds Brežņevs paziņoja par Baikāla-Amūras maģistrāles celtniecības turpināšanu un tā tika pasludināta par komjaunatnes triencienceltni. 1984. gadā BAM rietumu daļa tika svinīgi savienota ar austrumu daļu, taču vilcienu kustība pa dzelzceļu netika atklāta daudzo nepabeigto tiltu un tuneļu dēļ. BAM pabeigšana atkārtoti tika pasludināta arī 1991. un 2003. gadā, kad tika nodots ekspluatācijā Severomuiskas tunelis.

Atsauces
--------

1. ↑  Krievijā pabeidz BAM celtniecībuReuters, LETA, BNS, 2003. gada 6. decembrī Archived 2020. gada 25. Oktobris *Wayback Machine* vietnē.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 101144647633737152110
* LCCN: n86125743
* GND: 4004278-9
* NKC: xx0131029

 |

 |
**Katalina Kovāča** (ungāru: *Katalin Kováts*; dzimusi 1957. gada 16. oktobrī) ir ungāru valodniece, esperantiste un matemātiķe.

Biogrāfija
----------

Katalina Kovāča ir dzimusi 1957. gada 16. oktobrī Ungārijas galvaspilsētā Budapeštā. Studējusi Lorānda Etveša universitātē (ELTE). Precējusies ar francūzi Silvēnu Lellarge. Šo ģimeni 2001. gadā papildināja dēls Martins. Viņai ir arī vēl divi bērni - Petra Šmideliusa (bijusī Vispasaules esperantistu jaunatnes organizācijas (*TEJO*) valdes locekle) un Bens Šmideliuss. Katalina Kovača kopā ar vīru un jaunāko dēlu dzīvo Nīderlandē.

Karjera
-------

Katalina Kovača izvēlējās valodnieces profesiju. Savā promocijas darbā viņa analizēja propedeitikas nozīmi esperanto valodas apguvē. Viņa aktīvi darbojas šajā virzienā līdz šai dienai. Viņa turpina organizēt daudzus esperanto valodas kursus un metodiskos seminārus. Papildus teorētisko stundu vadīšanai, Kovača pēc jaunas metodikas valodu mācīja skolotājiem. Viņa aktīvi izmanto savu pieredzi, lai uzlabotu esperanto valodu.

Katalina Kovača ieņēma augstu amatu Budapeštas universitātes Lietišķās valodniecības katedrā, kur interlingvistika ir galvenais topošo valodnieku studiju priekšmets.

Kopš 1994. gada Kovača ir rakstu autore žurnālā "Monato" un no 1994. līdz 2006. gadam bija starptautiskā pedagoģiskā žurnāla *Internacia Pedagogia Revuo* (*IPR*) redaktora vietniece. 2001. gadā viņa izveidoja vietni *educado.net* esperanto valodas studijām un kopš tā laika turpina to rediģēt. Kopš 2007. gada Katalina Kovača ir Esperanto akadēmijas locekle un kopš 2009. gada Vispasaules esperanto asociācijas (esperanto: *Universala Esperanto-Asocio; UEA*) eksaminācijas komisijas koordinatore. Daudzās valodās rakstītu rakstu autore, kas, galvenokārt, publicēti žurnālā *IPR*.

Apbalvojumi
-----------

* Adas Figieras-Sikorskas prēmija (2009).
* Gada esperantiste (2010).
* Ālenes Esperanto kultūrprēmija (2016).
* Deguči prēmija (2018).

Atsauces
--------

1. ↑  «Instruantoj de Esperanto estas la "soldatoj" de nia movado. Intervjuo kun la Esperantisto de la Jaro 2010» (esperanto). esperanto-ondo.ru. Skatīts: 2020-04-14.
2. ↑  «Mallonga prezento de la historio de nia paĝaro ekde la naskiĝo de la ideo». *Historio* (esperanto). educado.net. Skatīts: 2020-04-13.
3. ↑  «Ekzamenoj laŭ ...» (esperanto). UEA. Skatīts: 2020-04-13.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Katalina Kovāča***.
* Katalinas Kovāčas grāmatas Esperanto muzejā.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 121645908
* ISNI: 0000 0001 1732 7024
* GND: 1020256990
* SUDOC: 261837532

 |

 |
**Muradimas ieleja** (baškīru: *Мораҙым тарлауығы*, krievu: *Мурадымовское ущелье*) ir dabas parks dienvidu Urālos, Krievijas Federācijas Baškortostānas Republikas dienviddaļā Kugarču un Zilairas rajonu teritorijā. Izveidots 1998. gadā ar Baškortostānas Ministru kabineta lēmumu, kopš 2012. gada ietilpst biosfēras rezervātā "Baškīrijas Urāli". Atrodas Lielās Ikas un tajā parka teritorijā ietekošās Mazās Ikas upju baseinos (kuri savukārt ietilpst Urālas baseinā). Ielejas gleznainajos klinšu atsegumos ir redzami devona kaļķakmeņi, kas sniedzas no Muradimas ciema līdz Mazajai Ikas upei un tālāk uz ziemeļiem. Vietās, kur šīs upes izgrauzušas sev ielejas caur devona kaļķakmeņiem, veidojušās stāvas kraujas ar augstumu 100 un vairāk metru, tās ir pilnīgi kailas un viegli pieejamas ģeoloģiskai izpētei.

Parkā var nokļūt pa grants ceļu Mrakovo — Muradima, autobusu satiksmes pa šo ceļu gandrīz nav. Iekļuve parkā un galvenajās alās ir par maksu.

Rezervāta zona, kurā aizliegta jebkāda saimnieciska darbība, aizņem 31 km² (ap 14% parka teritorijas). 121 km² aizņem lieguma zona, kurā atļauta ierobežota organizēta saimnieciska darbība, atlikušos 84 km² aizņem tūrismam un atpūtai paredzētā zona. Ielejas garums ir 28 kilometri.

Reljefs
-------

Ziemeļos un ziemeļrietumos valda mēreni kalnains reljefs ar dziļām upju izgrauztām ielejām, rietumos un dienvidrietumos izteikti kalnains, dienvidos — erozijas reljefs. Biežas karsta kritenes. Parkā šobrīd uzskaitītas 46 alas, 36 no tām pie Lielās Ikas Muradimas ciemata apkaimē. No alām ievērojamākā ir Novomuradimovskas ala (*Яңы Мораҙым мәмерйәһе*), kuras garums ir 1850 metru un pirmie 500 metri ir cilvēkam ar grūtībām izlienami. Vairākās alās konstatētas paleolīta, mezolīta un neolīta cilvēku pēdas.

Flora
-----

Teritorijas mežainums ir 69%. Galvenokārt platlapju un gaišie skuju koku meži, stepes, reizēm pļavas.

Starp augiem atzīmētas 11 endēmas sugas, 17 Baškortostānas Sarkanajā grāmatā ierakstītas sugas, astoņas no kurām bijušas iekļautas Krievijas PFSR Sarkanajā grāmatā.

Fauna
-----

Uzskaitītas 27 zīdītāju, 9 zivju, 5 abinieku un 4 rāpuļu sugas. No lielajiem dzīvniekiem parkā sastopami vilki, lūši, mežacūkas, aļņi, staltbrieži, Sibīrijas stirnas. Ligzdo 122 putnu sugas, 10 kurām iekļautas Krievijas Sarkanajā grāmatā.

Attēlu galerija
---------------

* 
* 
* 
* Viena no parka alāmViena no parka alām

Atsauces
--------

1. ↑  Мурадымовское ущелье: описание, как добраться, фото
2. ↑  ПОЛОЖЕНИЕ о Природном парке "Мурадымовское ущелье "
3. ↑  «Виртуальный Башкортостан. Мурадымовское ущелье». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 18. janvārī. Skatīts: 2020. gada 15. aprīlī.
4. 1 2 3  Позднякова Э. П. Мурадымовское ущелье // Башкирская энциклопедия / Archived 2020. gada 26. oktobrī, *Wayback Machine* vietnē. гл. ред. М. А. Ильгамов. — Уфа : ГАУН «Башкирская энциклопедия», 2015—2020. — ISBN 978-5-88185-306-8.
5. ↑  Соколов Ю.В. Смирнов А.И. Книсс В.А. *Пещеры Мурадымовского участка на реке Большой Ик.* Уфа, 1994.
6. ↑  Информация о парке

Ārējās saites
-------------

* Parka vietne
* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Muradimas ieleja***.
**Kārle Ojanens** (somu: *Kaarle Ojanen*; 1918. gada 4. decembris Helsinki — 2009. gada 9. janvāris Helsinki) bija Somijas starptautiskais meistars šahā (1952).

Biogrāfija
----------

20. gadsimta otrajā pusē bijis viens no vadošajiem Somijas šahistiem. Somijas šaha čempionātos laika periodā no 1950. līdz 1983. gadam trīspadsmit reizes izcīnījis zelta medaļas, divas reizes saņēmis sudraba medaļas un divas reizes ieguvis bronzas medaļas. Iegūto medaļu skaita ziņā Ojanens joprojām ir Somijas šaha čempionātu absolūts rekordists.

1946. gadā Helsinkos ieņēmis 3. vietu starptautiskajā šaha turnīrā. 1959. gadā Tallinā un 1960. gadā Helsinkos nospēlējis divus nelielus mačus ar igauņu lielmeistaru Paulu Keresu, kuri abi beigušies neizšķirti - 1:1. Par panākumiem turnīros FIDE 1952. gadā Ojanenam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.

Pārstāvējis Somijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādēs piedalījies 11 reizes (1937, 1950-1952, 1956-1962, 1966-1972). Individuālajā vērtējumā izcīnījis bronzas (1966) medaļu;
* neoficiālajās Pasaules šaha olimpiādēs piedalījies 1936. gadā;
* Ziemeļu kausa izcīņām komandām piedalījies 1983. gadā.

1991. gadā piedalījies Pasaules senioru šaha 1. čempionātā, kur ar iegūtajiem 7 punktiem 11 partijās dalījis 11.-21. vietu. Aktīvi pievērsies arī korespondencšaham un 1981. gadā kļuvis par ICCF starptautisko meistaru (ICM).

Atsauces
--------

1. ↑  Henkilökohtaiset SM-turnaukset
2. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Kaarle Ojanen
3. ↑  OlimpBase :: unofficial Chess Olympiads :: Kaarle Ojanen
4. ↑  OlimpBase :: Nordic Chess Cup :: Kaarle Ojanen
5. ↑  ICCF - Player Details

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
* Korespondecšahista profils ICCF mājaslapā (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 282026640
* ISNI: 0000 0003 8877 9743

 |

 |
Šis raksts ir par salu Indonēzijā. Par upi Krievijā skatīt rakstu Muna (upe).

**Muna** (indonēziešu: *Pulau Muna*) ir sala Indonēzijā, Lielo Zunda salu arhipelāgā. Administratīvi ietilpst Dienvidaustrumu Sulavesi provincē, dalās trijos apriņķos. Lielākā apdzīvotā vieta ir Raha (69 980), bet iedzīvotāji lielākoties pieder munu un butonu tautām.

Ģeogrāfija
----------

Sala izvietojusies Indonēzijas dienviddaļā. Dienvidos to apskalo Floresas jūra. Butonas šaurums austrumos to šķir no Butonas, Tivoro šaurums ziemeļos — no Sulavesi, bet Munas šaurums rietumos — no Kabaenas salas. Sala izstiepta ziemeļu—dienvidu virzienā 95 km garumā. Reljefs līdzens. Salā valda tropiskais klimats. Ainavā dominē lietusmežu masīvi.

Ekonomika
---------

Salas ekonomika lielākoties bāzēta lauksaimniecībā (rīsi, dārzeņi, sago un cukurniedres), mežsaimniecībā un zvejā.

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Muna***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 315529476
* LCCN: no2001020413
* GND: 7522800-2

 |

 |
*Nokia Asha* logo
***Nokia Asha*** ir mazbudžeta mobilo telefonu viedtālruņu sērija, kuru ražo *Microsoft Mobile* (līdz 2014. gadam *Nokia*). Pirmais *Asha* modelis izlaists 2011. gadā (*Asha 200*). Nosaukums aizgūts no sanskrita vārda *āśā* ("cerība", "vēlme").

Agrāk izlaistie *Asha* tālruņi darbojas ar *Series 40* programmatūras platformu. Kopš 2013. gada maija izlaisto modeļu (*Asha 501*, *Asha 500*, *Asha 502*, *Asha 503* un *Asha 230*) operētājsistēma ir *Asha platform*, kas veidota uz *Series 40* un Norvēģijas uzņēmuma *Smarterphone* programmatūras bāzes.

*Asha* modeļi ir gan ar tradicionālajiem taustiņiem, gan *QWERTY* tastatūru, gan skārienekrānu. Visiem ir kamera.

2014. gada jūlijā paziņots, ka 18 mēnešu laikā tiks pārtraukts *Asha* tālruņu atbalsts, turpmāk izlaižot modeļus tikai ar *Windows Phone* operētājsistēmu.

Atsauces
--------

1. ↑  Microsoft is killing off Nokia’s feature phones in favor of Windows Phone The Verge, July 17, 2014

Ārējās saites
-------------

* Nokia Asha
**Čārlzs Simičs** (īstajā vārdā **Dušans Simičs**, dzimis 1938. gada 9. maijā Belgradā, miris 2003. gada 9. janvārī ASV, Ņūhempšīras štatā) bija serbu izcelsmes amerikāņu dzejnieks.

Biogrāfija
----------

Kara laikā kopā ar ģimeni devies bēgļu gaitās. 1954. gadā emigrējis uz ASV, tur viņa ģimene apmetās Čikāgā. Studējis Ņujorkas Universitātē.

Pirmais dzejoļu krājums *What the Grass Says* ("Ko saka zāle") iznāk 1967. gadā. Izdevis daudzus dzejoļu krājumus angļu valodā, par izlasi *Selected Poems 1963-1983* ("Dzejas izlase 1963-1983", 1985) un dzejoļu krājumu *Unending Blues* ("Nebeidzamais blūzs", 1986) nominēts Pulicera balvai. Šo prēmiju saņēmis par dzejprozas krājumu *The World Doesn't End* ("Nav gala pasaulei", 1989).

Atdzejojis angļu valodā dienvidslāvu autoru dzeju (Vasko Popa, Milorads Pavičs, Tomažs Šalamuns). Par Vasko Popas grāmatu saņēmis Amerikas PEN centra tulkotāju balvu (1980).

Par ieguldījumu amerikāņu dzejā saņēmis arī Vollesa Stīvena balvu (2007) un Roberta Frosta medaļu (2011).

Č. Simiča dzeju latviski atdzejojuši Gunars Saliņš, Maija Meirāne un Jānis Elsbergs. 2013. gadā latviski izdots krājums "Nav gala pasaulei" Kārļa Vērdiņa atdzejojumā. Amanda Aizpuriete tulkojusi Č. Simiča eseju "Dzeja un pieredze".

Atsauces
--------

1. ↑  Karogs, 1998, Nr. 1.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 22044
* LNB: 000006894
* LCCN: n80043344
* ISNI: 0000 0001 0860 8385
* GND: 119151596
* SELIBR: 311161
* SUDOC: 075434083
* BNF: cb12014306h (data)
* BIBSYS: 90135820
* NLA: 35499859
* NDL: 00930658
* NKC: mzk2003169581
* BNE: XX1343897
* CiNii: DA03657023

 |

 |
**Munirs Habibs Habibs** (dzimis 1953. gada 3. septembrī) ir Sīrijas gaisa spēku lidotājs. 1987. gadā bija Sīrijas pirmā kosmonauta Muhameda Farisa dublieris.

Munirs Habibs dzimis Džeblā.
No 1969. līdz 1973. gadam mācījās Sīrijas gaisa spēku akadēmijā Nairabas aviobāzē netālu no Halebas.
1973. gadā sāka dienēt Nairabas aviobāzē par lidotāju, no 1975. gada par instruktoru.

1985. gada septembrī Muniru Habibu un Muhamedu Farisu, kuri dienēja vienā eskadriļā, izvēlējās pa kosmonautu kandidātiem. Oktobrī viņi ieradās PSRS un sāka gatavoties kosmiskajam lidojumam. 1986. gada decembrī Fariss tika apstiprināts kosmosa kuģa *Sojuz TM-3* pamatapkalpē, bet Habibs bija viņa dublieris.

Pēc Farisa kosmiskā lidojuma 1987. gada jūlijā Habibs atgriezās dienestā Sīrijas gaisa spēkos.
2001. gadā viņš kļuva par Halebas militārpersonu kvalifikācijas paaugstināšanas institūta vadītāju.

Ārējās saites
-------------

* Informācija astronaut.ru (krieviski)
**Hipogalaktija** ir pazemināts piena izslaukums, bet **agalaktija** ir piena sekrēcijas pilnīga pārtraukšanās. Šādu diagnozi uzstāda, kad tesmenī un pienā neatrod citoloģiskas pārmaiņas, ir tikai piena sekrēcijas traucējumi. Abas šīs parādības var būt dažādu tesmeņa slimību simptomi.

Cēloņi
------

Fizioloģiski hipogalaktija un agalaktija novērojama laktācijas beigās, meklēšanās laikā, kā arī veciem dzīvniekiem. Hipogalaktija un agalaktija parasti ir funkcionālas dabas. Tās novērojamas pēc dzīvnieku trūcīgas vai nesabalansētas ēdināšanas (olbaltumu, ogļhidrātu, tauku, minerālvielu un vitamīnu trūkums), slaukšanas kļūdām (neregulāra, nepilnīga izslaukšana), cietstāvēšanas laika saīsināšanas vai neaizlaišanas ciet, abortiem, turēšanas un kopšanas kļūdām, dažādām hroniskām un smagām akūtām citu orgānu slimībām, dažādiem iekšējās sekrēcijas dziedzeru un nervu sistēmas traucējumiem. Pirmpienēm šo patoloģiju novēro tad, ja tām ir iedzimta piena dziedzeru nepietiekoša attīstība.

Klīniskās pazīmes
-----------------

Pēkšņi vai pamazām bez redzamiem cēloņiem laktācijas laikā samazinās vai pilnīgi apstājas piena sarecēšana. Tesmenī patoloģisku pārmaiņu nav, arī pienā nav ievērojamas izmaiņas.

Ar laiku notiek tesmeņa apjoma samazināšanās.

Prognoze uzmanīga, jo piena izslaukums atjaunojas tikai tad, ja tesmenī vai visā organismā nav nopietnu morfoloģisku pārmaiņu. Parasti izslaukums atjaunojas nākamajā laktācijā.

Ārstēšana
---------

·        Iespējamo cēloņu novēršana.

·        Uzlabo dzīvnieka ēdināšanu, turēšanu, kopšanu un ekspluatāciju.

·        Ārstē primārās slimības.

·        Izēdina vairāk sulīgas barības, sakņu, dod koncentrēto barību.

·        Regulāri rūpīgi slauc un masē tesmeni.

·       leteiktā hormonālā terapija — gonadotropie, estrogēnie hormoni ir mazefektīvi, tāpat mazefektīvi ir dažādi piena dzenošie pulveri.
**Sers Čārlzs Vitstons** (angļu: *Sir Charles Wheatstone*, dzimis 1802. gada 6. februārī, miris 1875. gada 16. oktobrī) bija angļu fiziķis un izgudrotājs.

Dzimis Glosterā, mūzikas instrumentu pārdevēja ģimenē. Uzaudzis Londonā. Autodidakts.

1829. gadā radīja jaunu mūzikas instrumentu koncertīni. Kopā ar Viljamu Kuku 1838. gadā izbūvēja pasaulē pirmo komerciālo elektriskā telegrāfa līniju no Londonas Padingtonas stacijas līdz 21 kilometru attālajai Vestdreitonai. Tajā pašā gadā izgudroja stereoskopu. 1843. gadā uzlaboja Semjuela Kristija radīto slēgumu pretestības mērīšanai, kas mūsdienās pazīstams kā Vitstona tilts. 1854. gadā kriptogrāfijas jomā radīja Pleifera kodu, kas nosaukts tā propagandētāja lorda Pleifera vārdā.

Ārējās saites
-------------

* 

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Čārlzs Vitstons***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 54231425
* LCCN: n84188392
* ISNI: 0000 0000 8132 8358
* GND: 11733362X
* SUDOC: 084531061
* BNF: cb123920934 (data)
* BIBSYS: 90234565
* ULAN: 500080851
* NLA: 36224398
* CiNii: DA01818904

 |

 |
**Čārlzs Edvards Renkens** (angļu: *Charles Edward Ranken*; 1828. gada 5. janvāris Bristole — 1905. gada 11. aprīlis Vusteršīra) bija Lielbritānijas šahists.

Biogrāfija
----------

Piedzimis Brislingtonā netālu no Bristoles. Šahu iemācījies spēlēt skolas gados, bet par spēcīgu spēlētāju izveidojies mācību laikā Oksfordas Vedhema koledžā, kuru beidzis 1850. gadā. 1851. gadā Londonas šaha turnīrā pēc izslēgšanas sistēmas nokļuvis līdz finālam, kur zaudējis Zamuelam Bodenam. 1867. gadā kļuvis par Anglikāņu baznīcas vikāru Sendfordā uz Temzas netālu no Oksfordas. 1869. gada aprīlī kopā ar Vinstona Čērčila tēvu Rendolfu nodibinājis Oksfordas Universitātes šaha klubu un kļuvis par tā pirmo prezidentu. 1869. gadā dalījis arī 2.-3. vietu 5. Britu grāfistu šaha asociācijas kongresā Jorkā, kurā piedalījušies ārpus Londonas dzīvojošie Anglijas šaha amatieri. 1871. gadā apmeties Vusteršīras grāfistes pilsētā Malvernā, kur nodzīvojis līdz sava mūža beigām. 1872. gadā viņš šeit uzvarējis 8. Britu grāfistu šaha asociācijas kongresā. Aizrāvies arī ar korespondencšahu un 1872. gadā uzvarējis Britu šaha asociācijas turnīrā. No 1877. līdz 1880. gada septembrim bijis šaha žurnāla *Chess Player’s Chronicle* redaktors. Sadarbojies arī ar citu šaha žurnālu *British Chess Magazine*. 1878. gadā Londonā ieņēmis 2. vietu 14. Britu grāfistu šaha asociācijas kongresā. 1881. gadā uzvarējis 16. Britu grāfistu šaha asociācijas kongresā, apsteidzot Džonu Ouenu un Viljamu Veitu. 1883. gadā dalījis 5.-6. vietu starptautiskā šaha turnīrā Londonā, kurā uzvarējis Kurts fon Bardelebens.

1889. gadā izdevis pirmo šaha atklātņu teorijai veltīto grāmatu angļu valodā - *Chess Openings Ancient and Modern*, kurai bijis nozīmīgs ieguldījums tā laika šaha teorijas attīstībā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Leamington 1881». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 2. augustā. Skatīts: 2017. gada 27. janvārī.
2. ↑  London (Vizayanagaram) (1883)

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
**Kernave** (lietuviešu: *Kernavė*, vācu: *Kernowen*) jeb **Ķērnava** bija Lietuvas dižkunigaitijas galvaspilsēta no ķēniņa Traideņa (1269—1282) līdz ķēniņa Ģedimina valdīšanas laikam (1316—1341), kad par Lietuvas dižkunigaitijas jauno galvaspilsētu ap 1323. gadu kļuva Viļņa.

Atrodas Širvintu rajonā pie Neres upes, ap 35 km uz ziemeļrietumiem no Viļņas.
1989. gadā Kernavē tika nodibināts Lietuvas valsts kultūras rezervāts, 2004. gadā Kernaves arheoloģisko kompleksu iekļāva UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.

Vēsture
-------

Neres krastos vienuviet atrodas četri pilskalni, kuriem pieeju sargājis vēl viens pilskalns. Ķēniņa pils bija Ziedokļa kalnā (2 ha), amatniecība un tirdzniecība koncentrējās Pils kalnā. Senpilsētā bija blīva apbūve un plēstiem kokiem klātas ielas.
Netālu atrodas 6 ha liela senpilsēta un uzkalniņu kapulauks.

Kernaves pils pirmo reizi rakstos minēta Livonijas Atskaņu hronikā sakarā 1279. gada karagājienu uz Kernavi Lietuvas-Livonijas kara (1262—1282) laikā. Kernaves pilsētu un pili Livonijas ordeņa karavīri nopostīja 1390. gadā un pēc tam tā vairs netika atjaunota.

Vēl 1413. gada ziemā Žilbērs de Lanuā, kas no Daugavpils uz Viļņu cauri tagadējai Aukštaitijai divas dienas un divas naktis ceļoja pāri septiņiem vai astoņiem lieliem aizsalušiem ezeriem cauri milzīgam mežam, neatrodot nevienas cilvēku mītnes, līdz nonāca vienā no ķēniņa Vītauta pilīm, ko viņš nosaucis par *Court de Roy* (no franču valodas — Ķēniņpils'). No šīs pils līdz Viļņai bija daudz ciemu, lieli ezeri un meži.

Vairāk kā 450 gadus Kernaves pilskalni bija pamesti un apauguši ar mežu. Pirmos arheoloģiskos izrakumus 19. gadsimta vidū veica brāļi Tiškeviči, vēlāk V. Sirokomla. Kopš 1967. gada lietuviešu studenti Kernaves pilskalnos sāka pulcēties uz vasaras saulgriežu Rasas svētkiem, ko padomju varas iestādes mēģināja izskaust.
1979. gadā izrakumus atsāka Viļņas Universitātes arheologi 1979. gadā, ko turpināja Lietuvas Vēstures institūta arheologi (1980—1983).

Mūsdienās
---------

Kernavas panorāma ar pilskaniem Neres upes krastos.
Mūsdienās Kernavē ir izveidots muzejrezervāts.

Atsauces
--------

1. ↑  *Kernavė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Skatīts: 2023-01-15.
2. ↑  «Izvilkumi no franču bruņinieka Žilbēra de Lanuā ceļojuma apraksta par Livoniju (15. gadsimta pirmā puse).». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 9. novembrī. Skatīts: 2014. gada 3. maijā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kernave***.
* Oficiālā tīmekļa vietne
* Kernaves pils iespējamie attēli Archived 2012. gada 4. augustā, *Wayback Machine* vietnē. (lietuviski)

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Lietuvā |
| --- |
|  |
| Kultūra | 
* Kernaves arheoloģiskā vieta (Kernaves kultūras rezervāts)
* Kuršu kāpas
* Viļņas vēsturiskais centrs
* Strūves ģeodēziskais loks

 |  |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 145622052
* LCCN: n2004032584
* GND: 4648982-4

 |

 |
**Kermoda lācis** (*Ursus americanus kermodei*) ir lāču dzimtas (*Ursidae*) Amerikas malnā lāča (*Ursus americanus*) pasuga. Kermoda lāci mēdz saukt arī par **spoku lāci**, un tam ir nozīmīga loma Ziemeļamerikas indiāņu folklorā. Tas dzīvo Britu Kolumbijas centrālās daļas piekrastē. 2006. gada februārī Kermoda lācis tika pasludināts par Britu Kolumbijas oficiālo dzīvnieku.

Kermoda lāča populācijas 1/10 daļa ir gaišā krāsā, to kažoki ir balti vai krēmkrāsā. Kermoda lācim ir īpašs, unikāls recesīvais gēns, kas izpaužas gaišā kažoka krāsā. Gaišie Kermoda lāči nav nedz albīni, nedz jaukteņi ar polārlāčiem vai gaišajiem Aļaskas brūnajiem lāčiem. Dažiem Kermoda lāčiem ir dzeltenīga vai oranžīga mugura, bet pārējie ir melnā krāsā. Tā kā gaišos lāčus var redzēt ļoti reti, tādēļ indiāņi tos iesaukuši par spoku lāčiem.

Etimoloģija
-----------

Savu nosaukumu Kermoda lācis ieguva, pateicoties Kanādas dabas pētniekam Fransim Kermodam (franču: *Francis Kermode*), kas pētīja un aprakstīja šos dzīvniekus. Tomēr pirmais zinātnieks, kas 1905. gadā aprakstīja šo lāci bija Viljams Hornedejs (angļu: *William Hornaday*) no Ņujorkas zoodārza. Viņš uzskatīja, ka Kermoda lācis ir atsevišķa suga, to nosaucot par *Ursus kermodei* par godu savam Kanādas kolēģim. Tikai 1928. gadā tika zinātniski pierādīts, ka Kermoda lācis ir Amerikas melnā lāča pasuga. Mūsdienu zinātnieki uzskata, ka Kermoda lācis ir dzīvojis izolācijā no pārējiem Amerikas melnajiem lāčiem pēdējos 10 000 gadus.

Atsauces
--------

1. ↑  Last Stand of the Great Bear. National Geographic. 2006. ISBN 0-7922-4110-X.
2. ↑  Kermode Bear | Mammals[novecojusi saite]
3. ↑  Kermit Ritland, Craig Newton, and H. Dawn Marshall (18 September 2001). "Inheritance and population structure of the white-phased "Kermode" black bear". Current Biology 11 (18): 1468–1472. doi:10.1016/S0960-9822(01)00448-1
4. 1 2  «Valhalla Wilderness Society - Spirit Bear». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 13. aprīlī. Skatīts: 2009. gada 27. jūlijā.
5. ↑  «The Kermode Bear». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008. gada 16. aprīlī. Skatīts: 2008. gada 18. aprīlī.

Ārējās saites
-------------

* Spoku lāča foto
* Kermode Bear
**Kermadeka salas** (angļu: *Kermadec Islands*) ir Jaunzēlandei piederošs neapdzīvotu vulkānisku salu arhipelāgs Klusā okeāna dienvidos, administratīvi daļa no Jaunzēlandes Ārējām salām.

Ģeogrāfija
----------

Salas izvietojušās ap 980 km uz ziemeļaustrumiem no Jaunzēlandes Ziemeļsalas. Arhipelāgs izstiepts ap 250 km garumā ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā gar 10 047 m dziļo Kermadeka dziļvagu un ir vulkāniskās zemūdens Kermadeka grēdas virsūdens daļa. Arhipelāga lielākā sala ir 29 km² lielā Raula sala, kas ir aktīvs vulkāns ar tā augstāko punktu Mumukai smaili (pēdējais izvirdums 2006. gadā ar vēlākām zemestrīcēm). Pārējās salas ir nelielās Makoli sala, Kērtisa sala, Havra, Makdonalda klints un Lesperānsa klints, kā arī sīkās Heralda salas Raula salas piekrastē.

Vēsture
-------

Arhipelāga lielākajā, Raula salā, ir saglabājušās vēsturiskas polinēziešu apdzīvotības liecības. Pirmie eiropieši, kas nonāca Kermadeka salās, bija britu cietumnieku transporta kuģis *Lady Penrhyn*, kas 1788. gada 31. maijā atklāja Makoli un Kērtisa salas. Arhipelāgs nosaukts par godu d'Antrkasto ekspedīcijas dalībniekam kapteinim Žanam Mišelam Ionam de Kermadekam *(Jean-Michel Huon de Kermadec)*.

Raula salā kopš 1937. gada darbojas Jaunzēlandes meteostacija un tiek uzturēts hostelis dabas aizsardzības departamenta darbiniekiem.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 353. lpp.
2. ↑  «Global Volcanism Program. Raoul Island». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 25. februārī. Skatīts: 2014. gada 1. februārī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kermadeka salas***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 315526933
* NKC: ge1150469

 |

 |
**Adaju** (arī **adaizanu**, **adaizi**, **adahi**, **adaes**, **adees**, **ataios**, latv. arī kā *ataji*) ir mirusi izolēta valoda, kurā runāja ziemeļrietumu Luiziānas indiāņi. Nosaukums "adaji" radies no kado vārda *hadai* ("krūmājs", "brikšņi").

Valoda ir ļoti vāji dokumentēta. Saglabājušies 1804. gadā pierakstīti 275 vārdi, tāpēc tās klasifikācija ir apgrūtinoša vai pat neiespējama. Neskatoties uz ģeogrāfisko tuvumu ar kado valodām, pieņēmums par šo valodu savstarpējo radniecību ir noraidīts. 

Adaji bija vieni no pirmajiem Ziemeļamerikas indiāņiem, kas sastapās ar eiropiešiem. 1530. gadā konkistadors Kavesa de Vaka tos pieminēja savā atskaitē, nosaucot par *atayos*. De Vakas ceļojums aprakstīts latviski tulkotajā K. V. Cerama grāmatā "Pirmais amerikānis". Vēlāk cilts pameta dzimtās vietas. Ap 1820. gadu bija palikuši vairs tikai 30 valodas pratēju.

Atsauces
--------

1. ↑  K. V. Cerams. Pirmie amerikāņi. Rīga. Liesma. 1985. 48.lpp.

Literatūra
----------

* K. V. Cerams. *Pirmais amerikānis*. Rīga. Liesma. 1985.
* Campbell, Lyle. (1997). *American Indian Lanuages: The historical linguistics of Native America*. New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-5094327-5 Nepareizs ISBN
* Mithun, Marianne. (1999. *The languages of Native North America*. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0-521-23228-7 (hbk); ISBN 0-521-29875-X.
Ieeja Labās Cerības pilī
Pils skice ap 1680. gadu
**Labās Cerības pils** (nīderlandiešu: *Kasteel de Goede Hoop*; afrikandu: *Kasteel die Goeie Hoop*) ir 17. gadsimtā uzbūvēts bastionu forts Keiptaunā, Dienvidāfrikā. Sākotnēji atradās Galda līča krastā, bet pēc zemes atgūšanas darbiem forts šobrīd atrodas iekšzemē. 1936. gadā pils tika atzīta par vēstures pieminekli (pašlaik reģionālas nozīmes kultūras mantojuma objekts) un pēc restaurācijas darbiem 1980. gados tiek uzskatīts par labāk saglabāto Nīderlandes Austrumindijas kompānijas fortu.

Atsauces
--------

1. ↑  Dirk Teeuwen (2007) *Kasteel De Goede Hoop, Castle of Good Hope* Archived 24 July 2011 *Wayback Machine* vietnē.
2. ↑  «Home». *castleofgoodhope.co.za*.
3. ↑  «Castle Of Good Hope». *places.co.za*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 13. aprīlī. Skatīts: 2018. gada 18. decembrī. Archived 2019. gada 13. aprīlī, *Wayback Machine* vietnē.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Labās Cerības pils***.
* Tūrisma vietne
* Labās Cerības pils *Iziko Museums of Cape Town* vietnē
* Labās Cerības pils vietnē *Fortified Places* Archived 2009. gada 16. janvārī, *Wayback Machine* vietnē.

Koordinātas: 33°55′33″S 18°25′40″E﻿ / ﻿33.92583°S 18.42778°E﻿ / -33.92583; 18.42778

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 235671557
* LCCN: sh2001001187
* SUDOC: 07442372X

 |

 |