recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Parastā aktīnija *Actinia equina* ar taustekļiem, kas ievilkti bēguma laikā
**Parastā aktīnija** jeb **zirga aktinija** (*Actinia equina*) ir klasisks jūras anemoņu pārstāvis ar plašu izplatības areālu.

Ārējais izskats
---------------

Aktīnijai ir blīva, bet mīksta cilindra veids; ar vienu galu tā piestiprināta pie substrāta. Pretējā — nedaudz izliektajā galā atrodas ovāla mutes atvere, ap kuru ir ļoti daudz samērā īsu, dobu taustekļu. Aktīniju krāsa ir ļoti mainīga: sastopamas, piemēram, spilgti sarkanas ar zilu apmali (Melnajā jūrā) un gaišzaļas (ziemeļu jūrās).

Iekšējā uzbūve
--------------

Mutes atvere pāriet nedaudz no sāniem saspiestā rīklē, ar divām sifonoglifām abos galos. Iekšējā dobumā ir daudz starpsienu — septu. Dobuma augšdaļā starpsienas sniedzas līdz rīklei un, saaugot ar to, izveido aklas kabatas, kas uz augšu pāriet taustekļu dobumos. Septas no iekšpuses sedz entoderma, bet centrālajā daļā tās sastāv no mezoglejas, kas iespiežas septā. Katrā starpsienā ir muskuļu valnītis, kas sastāv no gareniskajiem muskuļiem. Dobumā ievirzīto septu malās ir mezenteriālie pavedieni. Nervu sistēma aktīnijām ir nedaudz komplicētāka nekā hidropolipiem; tām ap mutes atveri koncentrētas samērā daudz lielākas nervu šūnas.

Vairošanās
----------

Parastās aktīnijas ir šķirtdzimumu dzīvnieki. Dzimumprodukti veidojas starpsienu entodermā. Apaugļošanās un attīstība notiek iekšējā dobumā, un pilnīgi izveidojušās mazas aktīnijas iznāk no mātes ķermeņa caur mutes atveri. Tātad parasto aktīniju var uzskatīt par dzīvdzemdētāju.

Ekoloģija un ģeogrāfiskā izplatība
----------------------------------

Parastā aktīnija ir ļoti plaši izplatīta, tā sastopama visā jūras piekrastes joslā. Aktīnijas parasti apmetas akmeņu apakšpusē. Dažkārt aktīnijas sastopamas lielā daudzumā. Aktīnijas ir plēsīgas: ar dzeļkapsulām, kas lielā daudzumā atrodas uz taustekļiem, tās spēj apdullināt pat zivju mazuļus un pēc tam ievilkt tos mutes atverē. Aktīnijas bieži apmetas uz citiem dzīvniekiem. Vispazīstamākais simbiozes gadījums ir aktīniju simbioze ar vēzi-vientuļnieku. Pēdējie parasti dzīvo gliemežu tukšajās čaulās, slēpjot tajās ķermeņa pakaļējo mīksto nodalījumu. Paaudzies vēzis-vientuļnieks maina čaulu un pārnes uz to arī aktīniju. Aktīnijas simbioze ar vēzi-vientuļnieku izpaužas tādējādi, ka aktīnija ar dzeļkapsulām aizsargā vēzi-vientuļnieku no uzbrucējiem, bet tas pārnēsā aktīniju no vienas vietas uz otru un tai iespējams baroties ar vēža-vientuļnieka barības atliekām.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Actinia equina*** |
**Fēlikss Lūkins** (1875—1934) bija latviešu ārsts oftalmologs un homeopāts. Latvijas Rēriha biedrības vadītājs (1930—1934).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1875. gada 6. februārī Mālpils pagasta „Ģērķēnos" tirgotāja un muižas zemes rentnieka Teņa Lūkina un viņa sievas Marietas ģimenē, kas bija ienācēji no Mazsalacas pagasta Jaunates muižas.
Mācījās Mālpils draudzes skolā, Vietalvas ministrijas skolā un Rīgas Aleksandra zēnu ģimnāzijā (1886—1894). Studēja Tērbatas Universitātes medicīnas fakultātē, iestājās studentu korporācijā "Lettonia". Pēc studiju beigšanas 1899. gadā papildinājās Kēnigsbergā, Berlīnē un Vīnē. 1901. gadā apprecējās ar Antoniju Melderi-Milleri (vēlāk pazīstama kā Ivande Kaija), atvēra acu ārsta privātpraksi Rīgā, bija arī skolas ārsts. 
Pirmā pasaules kara Fēlikss Lūkins pildīja dzelzceļa līnijas Rīga—Orla ārsta pienākumus, bet sieva ar trim bērniem devās bēgļu gaitās uz Krieviju.

1918. gada 1. oktobrī Lūkins atgriezās Latvijā, 1919.—1921. gadā ārstējās Davosas tuberkulozes sanatorijā Šveicē. 
Pēc atgriešanās Latvijā viņš strādāja par homeopātu un iridodiagnostu. 1923. gadā nodibināja Latvijas Tuberkulozes biedrību, pabeidza iekārtot Biķernieku sanatoriju. 1930. gada vasarā Lūkins Parīzē tikās ar Nikolaju Rērihu un kļuva par Latvijas Rēriha biedrības pirmo vadītāju.

Miris 1934. gada 28. martā Rīgā, apglabāts Rīgas Meža kapos.

Arī viņa dēls Haralds Lūkins (1906—1991) bija ārsts homeopāts un fitoterapeits.

Apbalvojumi
-----------

* Triju Zvaigžņu ordenis, IV šķira (1928, 1933)

Uzskati
-------

F. Lūkinu interesēja slimību izcelšanās, viņš uzskatīja, ka ārstējot nedrīkst neievērot pacienta apziņu un psihi, ka kontakts ar slimnieku ir galvenais izveseļošanās nosacījums. Ārstniecības augi ir tuvāki cilvēka organismam nekā ķīmiskie preparāti. Viņš studēja botāniku, Austrumu tautas medicīnas praksi, īpaši Ājurvēdiskos materiālus, Tallinā pie ārsta Rozendorfa apguva elektrohomeopātiju.

Piemiņa
-------

Fēliksa Lūkina piemiņai Rēriha biedrības apgāds „Uguns" 1937. gadā izdeva rakstu krājumu „Sirds Gaisma", kurā bija ietverti 60 autoru darbi: gan F. Lūkina tuvinieku un biedrības biedru atmiņas, gan viņa kolēģu — ārstu un pateicīgo pacientu raksti. H. un N. Rērihi no Indijas atsūtīja atmiņu rindas, kurās uzsvēra viņa uzskatu nesatricināmību, dzīvi, kas atdota, sadegot „par savu tuvāko".

Atsauces
--------

1. ↑  malpils.lv Archived 2021. gada 20. janvārī, *Wayback Machine* vietnē. Ieva Pauloviča, "Mālpils Vēstis", 2015. gada decembrī
2. ↑  nekropole.info
3. ↑  Rēriha biedrības Rīgā dibinātājs Fēlikss Lūkins un viņa sadarbība ar Rērihiem un Urusvati institūtu
4. ↑  Gunta Rudzīte. Latvijas Rēriha biedrības izdevumi

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305065414
* ISNI: 0000 0004 1673 4375

 |

 |
**Fācija** ģeoloģijā ir nogulumu uzkrāšanās vide, kuras klimatisko, ģeomorfoloģisko, hidrodinamisko, ģeoķīmisko un citu apstākļu, kā arī faunas un floras sastāva specifika atspoguļojas attiecīgo nogulumu īpatnībās. Par fāciju sauc arī konkrētu iežu slāni vai svītu (slāņu kopumu), kuru raksturo līdzīgas litoloģiskās īpatnības un kas iekļauj sevī vienotu fosilo organisko atlieku sastāvu. Metamorfo iežu fācijas raksturo dažāda sastāva metamorfo iežu kopums ar vienādiem rašanās apstākļiem. Terminu "fācija" ieviesa šveiciešu ģeologs A. Greslijs (angl. Amanz Gressly) 1838. gadā. Viņš rakstīja, ka fācija ir slānis vai slāņu grupa, kas atspoguļo sedimentācijas (slāņu veidošanās) vidi. Fāciju izpēte ļauj iezīmēt denudācijas un sedimentācijas apgabalus, klimatu, gultnes reljefu un jūras baseina dziļumu, sāļu un gāzu sastāvu, ūdens temperatūru, vecumu u.c.

Faciālā analīze
---------------

Nogulumu faciālās analīzes restaurē seno nogulumu veidošanās apstākļus un izdala fosilās fācijas. Reizēm analizē tikai kādu konkrētu nogulumu pazīmi un to attiecīgi norāda fācijas apzīmējumā (litofācija, biofācija, topofācija, ģeoķīmiskā fācija u.c.).

### Denudācijas apgabali

Pašlaik ģeologu rīcībā ir daudz plašāka informācija par seno jūras baseinu fizikāli-ģeogrāfiskajiem apstākļiem, nekā par apstākļiem senajos sauszemes apgabalos. Sauszeme bija denudācijas (erozijas) apgabals. Erodējot tā parasti neatstāja aiz sevis nekādas pēdas. Jūras bija nogulumu uzkrāšanās apgabali. Pēc šiem uzkrāšanās (sedimentācijas) apgabaliem ģeologi var spriest par drupu materiāla denudācijas avotiem. Kritēriji denudācijas apgabalu noteikšanai ir nogulumu granulometriskais sastāvs un virkne citu pazīmju. Oļi, kas atrodas tiešā erozijas apgabalu tuvumā ir paši lielākie un mazāk nogludināti. Jo vairāk attālinās no erozijas apgabaliem, jo gludāki un sīkāki paliek oļi. Lai noteiktu drupu materiāla denudācijas apgabalus pētnieki izmanto arī tādu īpašību, kā smilšu graudu orientāciju smilšakmeņos. Būtiska nozīme denudācijas apgabalu noteikšanai ir minerāliem, kas ir akumulācijas apgabalu iežu sastāvā. Šos minerālus ģeologi sauc par allotigēniem (atnestiem no ārienes).

### Klimatiskie apstākļi

Nogulumu klimatisko apstākļu svarīgs rādītājs ir akmeņsāls slāņi. Sāļu izgulsnēšanās no jūras ūdens notika un notiek karsta un sausa klimata apstākļos. Savukārt, uz aizgājušo epohu tropisko klimatu norāda fosilās faunas un floras lielā daudzveidība (polārajā klimatā tā ir 30-40 reizes mazāka). Koraļļu klātbūtne nogulumos liecina par siltu un seklu jūru klātbūtni tajā periodā.

Ģeoloģisko fāciju veidi
-----------------------

Pamatojoties uz faciālās analīzes datiem Zemes garozas sastāvā tiek izdalītas atsevišķas fācijas. Nogulumiežu fācijas atkarībā no to veidošanās vietas ir pieņemts dalīt trijās pamatgrupās:

* jūras fācijas;
* pārejas fācijas:

* lagūnu fācijas;
* deltu fācijas;

* kontinentālās fācijas.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85046811
* GND: 4016568-1

 |

 |
**Fēlikss Lisjēns Rožē Debaks** (franču: *Félix Lucien Roger Debax*; dzimis 1864. gada 28. septembrī, miris 1914. gada 25. augustā) bija franču armijas virsnieks un paukotājs. Startēja 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē.

Viņš 18 gadu vecumā iestājās Francijas armijā kā virsnieka kandidāts. Pēc kājnieku dienesta (kur viņš tika paaugstināts uz kapteiņa pakāpi) viņš 1889. gadā pievienojās armijas vingrošanas skolai (*Ecole Normale de Gymnastique*). 1893. gadā viņš uz diviem gadiem tika pārcelts atpakaļ uz kājnekiem.

1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē viņš startēja paukošanā ar floreti. Šajā disciplīnā viņš ieguva 4. vietu.

Pēc tam, kad viņš pameta armijas vingrošanas skolu, viņš atkal tika pārcelts uz kājinekiem, lai gan izdeva grāmatas par vingrošanu un cīņu ar bajoneti, kā arī studēja Stokholmas Vingrošanas institūtā. Paaugstināts par bataljona vadītāju, Debaks tika nogalināts 1914. gada 25. augustā, cīnoties pret vācu spēkiem pie Senmorisas pie le Kotē, Pirmā pasaules kara pirmajā mēnesī.

Atsauces
--------

1. ↑  «Félix Debax». Olympedia. Skatīts: 2022. gada 13. jūnijs.
2. ↑  «Jean-Joseph Renaud». *Sports Reference*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2022. gada 13. jūnijs. Skatīts: 2022. gada 13. jūnijs.
3. ↑  «Olympians Who Were Killed or Missing in Action or Died as a Result of War». *Sports Reference*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 7. novembris. Skatīts: 2015. gada 3. augusts.

Ārējās saites
-------------

* Fēlikss Debaks (*Olympics* profils) (angliski)
* Fēlikss Debaks (*Olympedia* profils) (angliski)
* Fēlikss Debaks (*Sports Reference* profils) (angliski)
**Parastā rudzusmilga** (latīņu: *Apera spica-venti*) ir viengadīgs 30 — 100 cm augsts lakstaugs. Bieži sastopams smilšainās vietās un tīrumos kā nezāle. Cers skrajš. Strumbru nedaudz, tie taisni, kaili, gludi. Lapas pamīšus, vienkāršas, veselas, lineāras, līdz 0,3 cm platas, plakanas, gar malām un no abām pusēm ļoti raupjas. Lapu makstis garas, gludas vai galotnē nedaudz raupjas, mēlīte iegarena, galotnē sašķelta. Zied jūnijā un jūlijā. Ziedkopa - liela skara ar daudzām vārpiņām, daudziem atstāvošos pušķos sakopotiem ļoti skarbiem, tieviem zariņiem, kas līdz ziedēšanai piekļāvušies pie stumbra, ziedēšanas laikā un pēc tam izplesti. Vārpiņas ar 1 ziedu, zaļas vai citādā krāsā, ļoti sīkas, mazliet no sāniem saspiestas. Vārpiņas plēksnes nevienādas, ārējā plēksne parasti pusotrreiz īsāka par iekšējo plēksni. Ziedi divdzimumu. Zieda plēksnes gandrīz vienādas, nedaudz īsākas par vārpiņas iekšējo plēksni, zieda ārējai plēksnei garš akots, kas daudzreiz garāks par vārpiņu. Auglis ir 0,2 — 0,3 cm garš grauds.

Ārējās saites
-------------

* *chundelka metlice Apera spica-venti (L.) P. Beauv.*. BioLib.cz
**Tonlēsābs** jeb **Tonlesaps**[*nepieciešama atsauce*] (khmeru: បឹងទន្លេសាប, *Tonlé Sap* — ‘lielais svaigais ūdens’), ir lielākais ezers Kambodžas teritorijā. Apvienota ezeru un upju sistēma ar mainīgu līmeni un platību, ar ļoti lielu nozīmi Kambodžas saimnieciskajā dzīvē un vēsturē. Lielākais saldūdens ezers Dienvidaustrumu Āzijā. Karstais punkts no vides aizsardzības viedokļa, UNESCO biosfēras rezervāts kopš 1997. gada.

Laiva Tonlēsāba ezerā
Lielāko daļu gada ezers ir salīdzinoši mazs, ap 2—3 metru dziļš un ar 2700 km² platību. Taču musonu perioda laikā Tonlēsābas upe, kas savieno ezeru ar Mekongu, sāk plūst atpakaļ uz ezeru, jo ūdens daudzums Mekongā palielinās aptuveni 4 reizes. Rezultātā ūdens līmenis tajā kāpj un ezers sasniedz līdz 16 000 km² platību un līdz 16 metru dziļumu, ūdens tilpums tajā pieaug ap 70 reižu. Šajā laikā applūst meži un lauki ezera piekrastē, applūdinot līdz trešdaļai no Kambodžas lauksaimniecībā izmantojamās zemes. Šī paliene ir ideāla zivju barošanās vieta. Lietus sezonas beigās Tonlēsābas upe sāk plūst uz Mekongu un ūdens kopā ar zivīm aizplūst no Tonlēsāba ezera.

Neparastais hidroloģiskais režīms apvienojumā ar mitro, silto klimatu un barības vielu plūsmu no Mekongas padara Tonlēsābu par vienu no bagātīgākajām zvejas vietām pasaulē.[*nepieciešama atsauce*] Tonlēsābs apgādā ar pārtiku vairāk nekā 3 miljonus cilvēku, sniedzot ap 60% no visām Kambodžā uzņemtajām olbaltumvielām.

Nereti tiek apgalvots, ka ezers strauji piepildās ar nogulumiem. Tomēr pētījumi liecina, ka vidējais nogulumu daudzums pēdējo 7—7,5 tūkstošu gadu laikā ir tikai 0,1—0,16 mm gadā. Tonlēsābs kalpo arī kā plūdu drošības sistēma, kas novērš plūdus Mekongas lejtecē. Savukārt sausajā sezonā no decembra līdz aprīlim ezers dod ap 50% Mekongas lejteces ūdens.

Dažus kilometrus uz ziemeļiem no Tonlēsāba palienes atrodas seno khmeru kultūras centrs Ankorvats.

Mūsdienās ezeru apdraud pārmērīga zvejošana (tai skaitā izmantojot granātas indi, elektrību), ezera piesārņojums ar notekūdeņiem no Taizemes un Ķīnas. Aizvien lielāks drauds ir dambji, kurus būvē Mekongas augštecē un vidustecē — šie dambji ar katru gadu samazina palu ūdens pieplūdi Tonlēsābā.

Atsauces
--------

1. ↑  *Lielais pasaules atlants*. Rīga : Karšu izdevniecība Jāņa sēta. 2008. ISBN 978-9984-07-532-7.

Ārējās saites
-------------

* International Journal of Water Resources Development — speciālais izdevums par Tonlesapu Archived 2020. gada 9. augustā, *Wayback Machine* vietnē. (angliski)[novecojusi saite]
* Tonlesapa modelēšanas projekts (angliski)
**Kristīgā baznīca** ir jēdziens, ar kuru parasti apzīmē Pasaules kristiešu kopienu. Pastāv priekšstats, ka visi kristieši viedo vienu kopīgu baznīcas "ķermeni". Jaunajā Derībā jēdziens ἐκκλησία (baznīca vai sapulce) tiek lietots lai apzīmētu atsevišķu ticīgo kopienu vai apzīmējot visus ticīgos. Mūsdienās pastāv vairākas baznīcas, kuras tiek sauktas par konfesijām, un kuras sīkāk iedalās nacionālajās baznīcās.

Vēsture
-------

Vienkāršs vēsturisks kristiešu konfesiju pārskats (angliski)
Kristīgā baznīca radās mūsu ēras sākumā Jūdejā, Romas impērijā, balstoties uz Jēzus Kristus mācību. Tiek uzskatīts, ka pirmā kristiešu draudze izveidojās Jeruzalemē jau 50 dienas pēc Jēzus augšāmcelšanās. Ap 50. gadu Jeruzalemē notika pirmais apustuļu koncils. Baznīca izplatījās pa visu Romas impēriju un arī ārpus tās, par spīti tam, ka vairākus gadsimtus Romas impērijā tā bija aizliegta un notika kristiešu vajāšanas, līdz 313. gadā Milānas edikts atļāva reliģijas brīvību Romas impērijā. Baznīca Romas impērijā bija sadalīta diecēzēs, no kurām augstākās bija Romas, Aleksandrijas, Antiohijas, Jeruzalemes un vēlāk arī Konstantinopoles. No šīm vienīgi Roma atradās impērijas rietumu daļā, tādēļ par rietumu baznīcas galvu izvirzījās Romas bīskaps (pāvests), tomēr bija arī draudzes, kas neatzina Romas autoritāti. Noformējās garīdzniecības hierarhija un garīdzniecība izveidojās kā īpaša sabiedrības kārta.

3. gadsimta beigās — 4. gadsimta sākumā radās pirmie klosteri. Par vienu no klosteru sistēmas pamatlicējiem tiek uzskatīts Nursijas Benedikts, kurš nodibināja arī pirmo mūku ordeni. Visa 4. gadsimta laikā baznīcas iekšienē notika divu galveno uzskatu sadursme — Trīsvienības atbalstītāji pret ariāņiem, tomēr pamazām vairākos ekumeniskajos koncilos (Nīkajas, Konstantinopoles u.c.) virsroku guva pirmie. Koncilos noformulēja arī citas ticības pamatnostādnes un priekšstatus. 380. gadā imperators Teodosijs I pasludināja kristietību par Romas valsts reliģiju, tomēr jau pēc viņa nāves impērija sadalījās Rietumromas un Austrumromas impērijās, kas radīja pamatu, lai baznīca abās valstīs arvien vairāk attālinātos viena no otras. Formāla baznīcas šķelšanās tomēr notika tikai 1054. gadā, izveidojoties Romas un Konstantinopoles baznīcai.

7. gadsimta beigās lielas bijušās Romas impērijas teritorijas iekaroja Islāma kalifāts, tomēr Eiropa, izņemot Ibērijas pussalas dienvidu daļu, palika neieņemta. 15. gadsimtā kristīgo baznīcu Dienvidaustrumeiropā apdraudēja augošā Osmaņu impērija (Konstantinopoles krišana 1453. gadā). 16. gadsimta sākumā Rietumeiropā sākās reformācijas kustība, kuras mērķis bija tuvināt kristīgo baznīcu tās pirmsākumiem. Reformācijā no katoļu baznīcas, atdalījās vairākas konfesijas — luterāņi, kalvinisti, anglikāņi u.c. Šajā laikā notika arī lielie ģeogrāfiskie atklājumi, kuri veicināja kristietības izplatīšanos citos kontinentos, un mūsdienās kristietība ir lielākā reliģija pasaulē.

Skatīt arī
----------

* Baznīcas tituli
* Baznīcas apustulitāte
**Parastā plaukšķene** (latīņu: *Silene vulgaris*) ir augs neļķu dzimtā. Sugas dabiskais izplatības areāls ir Eirāzijas mērenajā joslā, Makaronēzijā, un Ziemeļāfrikā, taču ir ieviesta arī Ziemeļamerikā, Japānā un citur. Suga ir bieži sastopama Latvijā, visā valsts teritorijā — pļavās, krūmājos, mežmalās un laucēs, kā arī dažādās nezālienēs.

Apraksts
--------

Parastā plaukšķene ir daudzgadīgs, 15—65 cm garš lakstaugs ar stāvu stublāju, kas augšdaļā zaro. Lapas ir zilgani zaļas, pacietas, to forma ir no eliptiskas līdz lancetiskai, tām ir gluda mala un smails gals. Lapas uz stublāja ir novietotas pretēji, bet pie pamata tās ir rozetveida pušķī — kātainas. Ziedu dihāzijs ir plašs un skrajš. Ziedi var būt gan divdzimumu, gan viendzimuma. Ziedu vainags ir balts, dziļi šķelts, un putekšņlapas tālu pārsniedz stobriņu. Vainadziņa nav. Kauss ir bāli zaļš, uzpūsts, ar trīsstūrainiem zobiņiem. Kausam raksturīgas 20 gareniskas dzīslas un tīklveidīgs dzīslojums starp tām. Auglis ir stāva, olveidīga un mīksta pogaļa ar 6 trīsstūrainiem zobiņiem. Parastā plaukšķene zied no jūnija līdz augustam.

Pasugas
-------

Mainīgā izskata dēļ sugai ir nodalāmas vairākas pasugas:

* *Silene vulgaris* subsp. *aetnensis* (Strobl) Pignatti
* *Silene vulgaris* subsp. *angustifolia* Hayek
* *Silene vulgaris* subsp. *commutata* (Guss.) Hayek
* *Silene vulgaris* subsp. *glareosa* (Jord.) Marsden-Jones & Turrill
* *Silene vulgaris* var. *litoralis* (Rupr.) Jalas
* *Silene vulgaris* subsp. *megalosperma* Hayek
* *Silene vulgaris* subsp. *prostrata* (Gaudin) Schinz & Thell.
* *Silene vulgaris* subsp. *suffrutescens* Greuter, Matthäs & Risse
* *Silene vulgaris* subsp. *vourinensis* Greuter
* *Silene vulgaris* subsp. *vulgaris —* vienīgā Latvijā sastopamā pasuga.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Silene vulgaris (Moench) Garcke | Plants of the World Online | Kew Science». *Plants of the World Online* (angļu). Skatīts: 2023-05-23.
2. 1 2 3  «parastā plaukšķene - Silene vulgaris (Moench) Garcke - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2023-05-23.
**Kristālu ala** (ukraiņu: *Кришталева печера*) ir ģipša iežos izveidojusies karsta alu sistēma Ukrainā, Podolijas augstienē. Administratīvi atrodas Ternopiļas apgabala Čortkivas rajonā, Cihankas upes ielejas malā dienvidos no Krivčes ciema. Alas labirintu kopgarums ir ap 26,6 km un tā tiek uzskatīta par pasaulē garāko ģipša iežu alu. 1968. gadā ala noteikta par Ukrainas valsts nozīmes ģeoloģisko pieminekli.

Vēsture
-------

Ala pirmoreiz minēta 1721. gadā izdotajā poļu jezuītu mūka Gabriela Ržačinska grāmatā «Polijas Karalistes dabas vēsture». Alu pirmais sistemātiski pētījis inženieris Kļims Gutkovskis 1908.—1914. gados, kurš sastādījis eju karti un piešķīris galvenajām ejām nosaukumus. 1928.—1931. gadā alu pētīja Podolijas novadpētnieki Ļvivas Universitātes arheoloģijas profesora Leona Kozlovska vadībā, kā rezultātā tika sastādīta precizēta alas karte.

1946. gada martā NKVD reida laikā alā slēpās OUN-UPA dalībnieki. Kad viņi atteicās padoties, čekisti uzspridzināja alas ieeju un tā aizgruva. Ieeju atraka 1961. gadā, bet 1963.—1963. gadā tika sastādīta pirmā pilnīgā alas karte, nosakot alas kopgarumu 17,8 km. Ieeja tika aprīkota ar pakāpieniem un durvīm, tajā ierīkoja apgaismojumu. Ala kļuva par populāru tūrisma objektu, gadā to apmeklēja līdz 70 000 cilvēku.

Apraksts
--------

Ala izveidojusies, pazemes ūdeņiem izskalojot viegli šķīstošos ģipša slāņus apkārtējos iežos. Alas ejas un zāles izvietojušās vairākos līmeņos. Alās daudz stalaktītu, uz sienām izveidojušies dažādu krāsu ģipša kristāli. Mūsdienās izpētītais alas kopgarums ir ap 26 623 metru, kopējā platība — 37 730 m², kopējais tilpums — 105 000 m³. Vidējais eju platums ir ap 2 m, maksimālais — 25 m, vidējais augstums — 2,7 m, maksimālais — 10 m. Alā valda pastāvīgs klimats. Gaisa temperatūra alā ir no 13—10,2 °C vidusdaļā līdz 9,3 °C perifērijā. Vērojama vāja gaisa cirkulācija, gaisa plūsmas ātrums 0,15—0,8 m/s. Gaisa mitrums 93—100 %.

Galerija
--------

* «Zilonis»«Zilonis»
* «Buļļa galva»«Buļļa galva»
* Kristālu alaKristālu ala
* Viens no alas koridoriemViens no alas koridoriem
* Kristālu alaKristālu ala

Atsauces
--------

1. ↑  «Kristāla stalaktītu ala». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 392. lpp.
2. ↑  snap.com.ua Печера Кришталева (Кривченська)
3. ↑  Кадастр печер та порожнин України. Печера Кришталева

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kristālu ala***.
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
**Toni Kristians Sēderholms** (zviedru: *Toni Kristian Söderholm*; dzimis 1978. gada 14. aprīlī Kauniainenā) ir Somijas hokeja treneris un bijušais hokejists. Spēlējis aizsarga pozīcijā, karjeras lielāko daļu pārstāvējis Somijas klubu HIFK, spēlējis arī Šveicē, Zviedrijā un Vācijā, bijis Somijas hokeja izlases dalībnieks. Kopš 2018. gada ir Vācijas hokeja izlases galvenais treneris.

Hokejista karjera
-----------------

Ar hokeju sāka nodarboties Helsinku IFK (HIFK) jauniešu sistēmā. 1990. gadu vidū devās uz Ziemeļameriku un spelēja *Trinity* koledžas komandā. 1997.—1998. gada sezonu atkal aizvadīja HIFK jauniešu komandā, bet no 1998. līdz 2002. gadam pārstāvēja Masačūsetsas Universitātes komandu.

2002. gadā atgriezās Somijā HIFK rindās. 2002.—2003. gada sezonā saņēma Somijas hokeja līgas gada debitanta balvu. Nākamajā sezonā ieguva Pekas Rautakallio balvu kā labākais aizsargs. 2005. gadā parakstīja divu gadu līgumu ar Šveices NLA klubu *SC Bern*. Vēlāk karjeru turpināja Zviedrijas hokeja līgas klubā *Frölunda HC*, bet 2008.—2009. gada sezonas vidū atgriezās HIFK komandā. 2011. gadā izcīnīja Somijas čempiontitulu un saņēma Jari Kurri balvu kā izslēgšanas spēļu vērtīgākais spēlētājs.

HIFK rindās nospēlēja līdz 2015. gadam, līdz pievienojās Vācijas hokeja līgas (DEL) klubam *EHC München*. 2015.—2016. gada sezonā kļuva par Vācijas čempionu. 2016. gada maijā paziņoja par spēlētāja karjeras beigām.

Somijas izlasē debitēja 2002.—2003. gada sezonas Eirotūres turnīrā. Pasaules čempionātā pirmo reizi izlasi pārstāvēja 2004. gadā Čehijā. Piedalījās arī 2005. un 2007. gada pasaules čempionātos. 2007. gadā izcīnīja sudraba medaļu.

Trenera karjera
---------------

Pēc spēlētāja karjeras beigām 2016. gada jūnijā kļuva par Vācijas kluba *EHC München* attīstības treneri. 2017. gada maijā viņš pārņēma galvenā trenera amatu *SC Riessersee* klubā Vācijas otrā līmeņa līgā DEL2. 2018. gadā aizveda *SC Riessersee* līdz DEL2 finālam, kur piekāpās *SC Bietigheim-Bissingen* komandai. 2018. gada 20. decembrī tika apstiprināts par Vācijas hokeja izlases galveno treneri.

Atsauces
--------

1. ↑  «Palkinnot». *liiga.fi*. 2019. gada 29. maijs. Skatīts: 2021. gada 23. maijā.
2. ↑  «HBL: Toni Söderholm avslutar spelarkarriären – fick nytt jobb i Tyskland». *svenska.yle.fi* (zviedru). Skatīts: 2021. gada 23. maijā.
3. ↑  «Eishockey-Bundestrainer: Der neue Sturm heißt Söderholm». *www.nrz.de* (vācu). 2018. gada 20. decembrī. Skatīts: 2021. gada 23. maijā.

Ārējās saites
-------------

* *Olympedia* profils (angliski)
* *Munzüger Sport* profils (vāciski)
* *Eliteprospects* profils (angliski)
* *Internet Hockey Database* profils (angliski)
* *Eurohockey* profils (angliski)
"Kristus Pantokrators" kompozīcija ar imperatori Zoju un Konstantīnu IX Monomahu,mozaīka, 11. gs. sv. Sofijas katedrāle (Konstantinopole), Stambula
"**Kristus tronī**" ir viens no ikonas "Kristus Pantokrators" veidiem ar tai piederošajiem atribūtiem - Evaņģēliju, svētībai pacelto roku, Kristus izskatu. Atšķirīgā iezīme ir tā, ka Jēzus Kristus vienmēr šajā ikonā ir attēlots pilnā augumā, sēžot tronī, zem kājām palikts spilvens.

Tronis simbolizē Visumu - visu redzamo un neredzamo pasauli. Kristus šeit ir Debesu Ķēniņš un Soģis. Radījis jaunas debesis un zemi Viņš ir jaunas pasaules sākums. Visa valdītājs, kurš sargā pasauli līdz savai otrajai atnākšanai.

Šis ikonogrāfiskais tips nereti sastopams monumentālajā glezniecībā un bijis īpaši izplatīts Bizantijā, kur blakus Pestītājam tika attēloti arī imperatori, tādejādi sakralizējot imperatoru varu. Piemēram, kompozīcijā Konstantinopoles Sv. Sofijas katedrālē, kur Kristus attēlots starp imperatoru Konstantīnu IX Monomahu un imperatori Zoju (XI gs.) Taču visbiežāk Kristus tronim blakus stāv eņģeļi. Iespējams arī abu šo kompozīciju sajaukums, piem. Kristum vienā pusē uz ceļiem nometies imperators Leo VI un otrā pusē Dievmāte un erceņģelis Gabriels, atgādinot par Pasludināšanas ainu. Šāda mozaīka atrodas pie Konstantinopoles Sv. Sofijas katedrāles ieejas (IX gs.)
**Ftalskābe** (benzoldikarbonskābe, C6H4(COOH)2) ir vienkāršākā aromātiskā divvērtīgā karbonskābe. Visi ftalskābes izomēri ir bezkrāsainas cietas vielas, kas nešķīst ūdenī (relatīvi labāk šķīst *o*-ftalskābe). Ftalskābes sāļus un esterus sauc par **ftalātiem**.

Ftalskābei ir 3 izomēri:

* *o*-ftalskābe jeb vienkārši ftalskābe (arī 2-ftalskābe);
* *m*-ftalskābe (izoftalskābe, 3-ftalskābe);
* *p*-ftalskābe jeb tereftalskābe (arī 4-ftalskābe).

Nozīmīgākie izomēri ir *o*- un *p*-ftalskābe.

Vēsture
-------

*o*-Ftalskābi atklājis franču ķīmiķis Ogists Lorāns 1836. gadā, oksidējot naftalīna 1,2,3,4-tetrahlorīdu ar slāpekļskābi. Sākumā viņš uzskatīja, ka ir atklājis naftalīna atvasinājumu un nosauca iegūto vielu par naftalīnskābi. Kad šveiciešu ķīmiķis Žans Šarls Galisards de Mariņaks noteica šīs vielas formulu un norādīja uz kļūdu, Lorāns deva ftalskābei tagadējo nosaukumu. Dažreiz ftalskābi nepareizi sauc par ftālskābi.

Atrašanās dabā
--------------

*o*-Ftalskābe atrasta miega magones (*Papaver somniferum*) lapās un augļos.

Iegūšana
--------

*o*-Ftalskābi iegūst, oksidējot naftalīnu ar sērskābi dzīvsudraba sāļu klātienē. Vēlāk atklāta naftalīna tiešās oksidēšanas metode ar gaisa skābekli molibdēna vai vanādija oksīdu klātienē, kā arī, oksidējot *o*-ksilolu.

Tereftalskābi iegūst, oksidējot *p*-ksilolu vai *p*-toluilskābi.

Izoftalskābi var iegūt, oksidējot *m*-ksilolu ar kālija permanganātu.

Īpašības
--------

*o*-Ftalskābe ļoti viegli veido iekšējo anhidrīdu karsējot vai ūdeni atņemošu vielu klātienē - tas izskaidrojams ar tās molekulas struktūru (blakus novietotām karboksilgrupām). Ftalskābes anhidrīdam ir liela rūpnieciska nozīme.

Pārējie izomēri anhidrīdus neveido, bet karsējot sublimējas.

Izmantošana
-----------

*o*-Ftalskābi lieto krāsu bāzes polimēru ieguvei (poliesteri ar glicerīnu un pentaeritrītu), polimēru plastifikatoriem (dibutilftalāts), odu un ērču atbaidīšanas līdzekļiem (dimetilftalāts).

Tereftalskābi lieto galvenokārt polimēru ieguvei (PET jeb polietilēntereftalāts).

Izoftalskābei tikpat kā nav praktiskas nozīmes.

Atsauces
--------

1. ↑  O. Neilands. Organiskā ķīmija. R:, Zvaigzne, 1977, 553. lpp.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Svarīgākās aromātiskās karbonskābes |
| --- |
|  |
|  | 
* Benzoskābe
* Toluilskābes
* Feniletiķskābe
* Kanēļskābe
* Ftalskābe
* Naftalskābe
* Melitskābe
* Salicilskābe

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85101458
* GND: 4532319-7
* BNF: cb12311319n (data)
* NDL: 01169672

 |

 |
Šis raksts ir par 1997. gadā debitējušu F1 pilotu. Par citām jēdziena **Šūmahers** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.
**Ralfs Šūmahers** (vācu: *Ralf Schumacher*, dzimis 1975. gada 30. jūnijā, Hirtē, Vācijā) ir DTM pilots, bijušais F1 pilots, titulētā Mihaela Šūmahera brālis.

Iespējams, daļēji pateicoties savam slavenajam uzvārdam, 1997. gadā Ralfs debitēja "autosporta karalienē" kā *Jordan* komandas pilots. Savā trešajā sacīkstē Ralfs pirmo reizi kāpa uz goda pjedestāla. Tomēr Šūmahers izstājās vairāk nekā pusē no sezonas sacīkstēm un kopvērtējumā izrādījās zem sava komandas biedra Fizikellas. 1998. gadā Ralfs palīdzēja komandai izcīnīt dubultuzvaru, tiesa gan, jaunais Šūmahers bija otrais, jo uzvarētājs bija Deimons Hills. 1999. gadā viņš devās uz *Williams* komandu un izcīnīja visus tās punktus, jo otrs pilots, Alesandro Dzanardi, palika tukšā. Kamēr pilots no Hirtes palika šajā komandā, viņš izcīnīja arī savu pirmo uzvaru. 2005. gadā viņš mainīja komandu un devās uz *Toyota*. Viņa labākais sasniegums komandā ir trešā vieta. 2007. gada oktobrī tika paziņots, ka viņa līgums ar *Toyota* netiek pagarināts. Viņš piedalījās *Sahara Force India* komandas testos, tomēr pēc pirmās reizes viņš bija lēnākais un tad paziņoja, ka principā ir atmetis cerības turpināt savu F1 karjeru. 2007. gada 27. decembrī Šūmahers apstiprināja, ka 2008. gadā nepiedalīsies, tomēr viņš arī neatmeta cerības atgriezties 2009. gadā. 2008. gadā viņš debitēja DTM sacīkstēs.

Atsauces
--------

1. ↑  «Ralfs Šūmahers ņems gadu ilgu pārtraukumu». DELFI Autosports. 27.12.2007.

Ārējās saites
-------------

* Oficiālā mājaslapa (angliski), (vāciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 50037748
* ISNI: 0000 0000 7839 3829
* GND: 119505932
* BNF: cb13996182w (data)

 |

 |
**Gatis Ērglis** (dzimis 1969. gada 24. aprīlī Siguldā) ir bijušais latviešu futbolists, spēlēja aizsarga pozīcijā, šobrīd futbola treneris, strādā Virslīgas klubā FK Valmiera. Pārstāvējis Latvijas izlasi. 2015. gadā nosaukts par "Gada valmierieti 2015".

Viņas dēls ir futbolists Mārcis Ērglis, kas šobrīd spēlē FK Valmiera.

Futbolista karjera
------------------

Futbolā sācis trenēties piektajā klasē pie trenera Aivara Pundiņa, turpinājis pie Jevgēnija Katājeva.

1985. gadā tika uzaicināts uz pieaugušo komandu FK Gauja, izcīnīja Latvijas čempionāta bronzas medaļu. Tika iekļauts jaunatnes izlasē.

Sākot ar 1987. gadu tika iesaukts karadienestā un turpināja karjeru sporta rotā Rīgā, pēc kuras jaunos futbolistus iekļāva FK RAF Jelgava.

Latvijas futbola izlasē debitējis 23 gadu vecumā trenera Jāņa Giļa vadībā 1992. gada 18. novembrī. Kopā pieaugušo izlasē aizvadījis 10 spēles.

1996. gadā atgriezās Valmierā komandā "Gauja", bijis tās kapteinis.

Trenera karjera
---------------

Trenera karjeru sācis 2001. gadā kā spēlējošais treneris, "Gaujas" galvenā trenera Vladimira Serbina palīgs. No 2002. gada nozīmēts kā komandas galvenais treneris. Savā pirmajā sezonā izcīnīja 5. vietu Virslīgā, savā otrajā sezonā izcīnīja 6. vietu Virslīgā.

2004. gadā "Gauja" atteicās no spēlēšanas Virslīgā, jo klubam netika atrasts finansējums, un pārcēlās uz 1. līgu.

2005. gadā bija asistents FK Jūrmala trenerim Jurijam Popkovam. 2007. gadā tika nozīmēts par FK Jūrmala galveno treneri, kad to atstāja galvenais treneris Oļegs Stogovs.

2010. gada sāka vadīt FK Valmiera: vispirms 1. līgā, no 2017. gada — Virslīgā.

2018. gadā FK Valmiera komandas menedžeris Uldis Pūcītis paziņoja, ka Gatis Ērglis vairs nebūs galvenais komandas treneris, par iemeslu minot treniņu procesa trūkumus un izsakot piedāvājumu palikt kluba sistēmā.

Šobrīd ir trenera palīgs FK Valmiera galvenajam trenerim Tamazam Pertijam.

Atsauces
--------

1. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 30. novembrī. Skatīts: 2020. gada 10. februārī.
2. 1 2 3 4 5  «Gata Ērgļa biogrāfija un intervija». *Sportacentrs.com*. 2013. gada 24. apr.
3. ↑  «Gatis Erglis - National team». *www.transfermarkt.com*.
4. ↑
5. 1 2  «Valmieras puika zem Jūrmalas tanka». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2021. gada 17. janvārī. Skatīts: 2020. gada 10. februārī.
6. ↑  ««Gauja» atsakās no dalības virslīgas čempionātā». *Apollo.lv*. 2004. gada 13. janv.
7. ↑  «FK «Jūrmala» līdz sezonas beigām trenēs Gatis Ērglis». *Apollo.lv*. 2007. gada 18. jūl.
8. ↑  «Ērgļa Valmiera ceļā uz virslīgu». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 20. septembrī. Skatīts: 2020. gada 10. februārī.
9. ↑  «Virslīgā vēl divas atlaišanas: jauni treneri būs arī Jelgavā un Valmierā». *Sportacentrs.com*. 2018. gada 28. maijs.
10. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 27. novembrī. Skatīts: 2020. gada 10. februārī.
11. ↑  «Brīnumi bez brīnumiem jeb Valmiera satricina Latvijas futbola čempionātu». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 23. novembrī. Skatīts: 2020. gada 10. februārī.
**Edgars Pūseps** (igauņu: *Edgar Puusepp*}; dzimis 1911. gada 11. septembrī, miris 1982. gada 19. decembrī) bija igauņu, vēlāk padomju cīkstonis, 1938. gada Eiropas grieķu-romiešu cīņas čempionāta sudraba medaļas ieguvējs, un treneris.

Biogrāfija
----------

Dzimis 1911. gadā Rēvelē. Beidzis Rauas ielas pamatskolu. Ar sportu nodarbojies kopš skolas gadiem. 1928. gadā sporta biedrībā "Kalev" sācis praktizēties cīņas sportā olimpiskā čempiona Osvalda Kepa vadībā. Pūseps sacentās vieglajā (līdz 72 kg) svarā un galvenokārt grieķu-romiešu cīņā.

1936. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Berlīnē Pūseps ieguva 4. vietu. Arī 1937. un 1938. gada Eiropas čempionātos viņš bija ceturtais, bet 1939. gada Eiropas čempionātā cīņas sportā Oslo ieguva sudraba medaļu.

1941. gadā viņš tika iekļauts Igaunijas cīkstoņu komandā, kas pēc Igaunijas okupācijas uzņēmās Kaukāza ceļojumu. Šajā turnejā Igaunija ar 7:0 divreiz uzvarēja Gruziju, zaudēja Azerbaidžānai 3:4 un atpakaļceļā uzvarēja Maskavu 5:2. Šajā turnejā Pūseps zaudēja tikai cīņu ar Azerbaidžānas cīkstoni F. Fedosovu.

1944. un 1947. gada PSRS klasiskās cīņas čempionātos Pūseps izcīnīja zelta, bet 1945. gada čempionātā — bronzas medaļu. Par Igaunijas čempionu viņš kļuva 11 reizes: 1938. 1940. un 1945.—1951. gadā grieķu-romiešu cīņā; 1948. un 1951. gadā brīvajā cīņā.

Pēc kara sāka strādāt sporta biedrībā "Kalev" par cīņas sporta treneri, 1945.—1959. gadā bija Igaunijas grieķu-romiešu cīņas komandas galvenais treneris, 1951.—1957. gadā arī Padomju Savienības nacionālās komandas treneris.

1951. gadā Pūsepam piešķīra PSRS Nopelniem bagātā sporta meistara nosaukumu, bet 1956. gadā arī PSRS Nopelniem bagātā trenera nosaukumu.

1952. un 1956. gada vasaras olimpiskajās spēlēs viņš piedalījās kā cīņas sporta tiesnesis.

Publicējis rakstus par cīņas sportu žurnālos "*Spordilehes*", "*Kehakultuuris*" un laikrakstos.

Miris 1982. gadā, apglabāts Tallinas Meža kapos.

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4 5 6 7  «PUUSEPP, EDGAR» (igauņu). ESBL. 2015-12-30. Skatīts: 2018-10-25.
2. ↑  "Igaunijas PSR cīkstoņu lieliskais starts Maskavā". *Sarkanais Sports* (Nr. 30 (13.03.1941)): 4. lpp.
3. ↑  "Igaunias PSR cīkstoņi zaudē Baku vienībai". *Sarkanais Sports* (Nr. 28 (08.03.1941)): 4. lpp.

Ārējās saites
-------------

* *Olympedia* profils (angliski)
* FILA profils (angliski)
**Sjojaha** (krievu: *Сёяха*) ir ciems Krievijas ziemeļos, Jamalas Ņencu autonomā apvidus Jamalas rajonā, kur veido atsevišķu municipālo ciemu. Izvietojies Jamalas pussalas austrumu krastā Obas līča piekrastē pie Sjojahas upes ietekas līcī. Iedzīvotāji lielākoties (83 %) ņenci.

Vēsture
-------

Apdzīvotā vieta veidojusies 1920. gados. 1927. gadā pie Sjojahas upes ietekas nodibināja iezemiešu padomi, ko 1933. gadā pārveidoja par Neito ciema padomi ar centru Sjojahas apmetnē. 1929. gadā Sjojahā nodibināja pastāvīgu faktoriju. 1935. gadā apmetnē atvērta sākumskola 40 bērniem (mūsdienās — internātvidusskola). 1936. gadā ciemā ierīkoja Sejahas polārstaciju. 1960. gadu sākumā pēc vairāku kolhozu apvienošanas Sjojaha kļuva par sovhoza centrālo ciematu. 1969. gadā atvērta bibliotēka un klubs, 1970. gadā — slimnīca. Kopš 1968. gada ciemā bāzējas Aizpolārās ģeoloģiskās izpētes ekspedīcija. Sjojahā bāzējas sanitārās aviācijas teritoriālā nodaļa, ir bērnudārzs, pirts, kultūras centrs, energostacija, viesnīca, kā arī briežu gaļas pārstrādes uzņēmums.

Atsauces
--------

1. ↑  Энциклопедия «Ямальский район»
2. ↑  «История поселения». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 4. augustā. Skatīts: 2020. gada 11. decembrī.
**Sjuidžou** (ķīniešu: 徐州, piņjiņs: *Xúzhōu*), ir prefektūras līmeņa municipalitāte Dzjansu provincē Ķīnas austrumos. Izvietojusies provinces ziemeļrietumos gar kādreizējo (līdz 1851. gadam) Huanhe gultni. Robežojas austrumos ar Liaņjuņganu un Sucjaņu, dienvidos — ar Aņhui provinci, bet ziemeļos — ar Šaņdunas provinci. Daudzus gadsimtus Sjuidžou bijis nozīmīgs Ķīnas komunikāciju un saimniecības centrs. 1986. gadā pilsētai piešķirts Valsts nozīmes vēstures un kultūras pilsētas statuss.

Vēsture
-------

Senākās liecības par cilvēkiem Sjuidžou apkārtnē ir no neolīta laikmeta Daveņkou kultūras. Leģenda vēsta, ka pirmās valsts šajā apvidū dibinātājs un vadonis bijis Pens Dzu. Ļui valsts (1042—249 p.m.e.) seno upju Biaņas un Si satekā tika dibināta **Penčenas** (彭城, *Péngchéng*) pilsēta. Haņu dinastijas laikā Penčena bija Ču valsts (201 p.m.e.— 70) galvaspilsēta. Pēc 220. gada Penčena kļuva par Sjui provinces *(Xú zhōu)* centru. Vēlākos laikos pilsētai šie nosaukumi (Penčena un Sjuidžou) vairākkārt nomainījuši viens otru. Dažādos laikos pilsētas nosaukums bijis **Unina** (武寧, *Wǔníng*), **Gaņhua** (感化, *Gǎnhuà*) un **Uaņa** (武安, *Wǔ'ān*). 

Pēc 1951. gada plūdiem, kad Huanhe mainīja savu gultni uz ziemeļiem, tika nopostīta pilsētas kanālu sistēma un iedzīvotāji cieta badu. Pēc japāņu okupācijas 1937. gadā vara pilsētā nonāca Vana Dzjinvei režīma pārvaldē un Sjuidžou kļuva par Huaihai provinces centru. Pēc provinces likvidēšanas Sjuidžou sākotnēji tika iekļauta Šaņdunas provincē, bet pēc Dzjansu provinces izveidošanas 1953. gadā iekļauta tās sastāvā, kļūstot par Sjuidžou speciālā rajona (徐州专区, *Xúzhōu zhuānqū*) centru. 1983. gadā tika izveidota Sjuidžou municipalitāte.

Ekonomika
---------

Vēsturiski Sjuidžou apkārtne ir lauksaimniecības reģions. Sakarā ar biežajiem plūdiem un Huanhe gultnes maiņu, kuru rezultātā tika noplicināta aramzeme, audzētas galvenokārt kultūras, kas nebaidās sausuma: kvieši, sorgo, soja un kartupeļi. Vēl izplatītas kultūras ir kokvilna, zemesrieksti, tabaka un sezams. Attīstīta arī kalnrūpniecība — iegūst dzelzs rūdu, akmeņogles, varu.

Galvenās rūpniecības nozares ir mašīnbūve, metalurģija, enerģētika un pārtikas rūpniecība. Celtniecības mašīnu ražotājs XMGC ir lielākais uzņēmums Sjuidžou un 6. lielākais nozares uzņēmums pasaulē.

Atsauces
--------

1. ↑  ; Ķīnas Tautas Republikas Septītā nacionālā tautskaite.
2. ↑  XMGC. Company profile

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Sjuidžou***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Dzjansu prefektūras līmeņa municipalitātes |
| --- |
|  |
| 
* Čandžou
* Džeņdzjana
* Huaiaņa
* Jaņčena
* Jandžou
* Liaņjuņgana
* **Naņdzjina**
* Naņtuna
* Usji
* Sjuidžou
* Sucjaņa
* Sudžou
* Taidžou

 |

 |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 141882813
* LCCN: n79089285
* GND: 4252155-5
* SUDOC: 113452462
* BNF: cb135564977 (data)

 |

 |
**Vladimirs Malahovs** (krievu: *Владимир Наильевич Малахов*; dzimis 1980. gada 27. novembrī Ivanovā) ir Krievijas starptautiskais lielmeistars šahā (1998).

Biogrāfija
----------

1992. gadā Duisburgā izcīnījis sudraba medaļu Pasaules junioru šaha čempionātā U12 vecuma grupā, bet 1993. gadā Bratislavā uzvarējis Pasaules junioru šaha čempionātā U14 vecuma grupā. Divus gadus pēc kārtas uzvarējis Budapeštas starptautiskajos šaha turnīros (1995, 1996). 1998. gadā uzvarējis Minskas, bet 2000. gadā Dženovas starptautiskajos šaha turnīros.

Divas reizes piedalījies Pasaules šaha čempionātos pēc izslēgšanas sistēmas, kuros abas reizes izstājies 2. kārtā (2000, 2004). 2003. gadā Stambulā izcīnījis sudraba medaļu Eiropas individuālajā šaha čempionātā. 2005. gadā Hantimansijskā Pasaules kausa izcīņā šahā ierindojies 11. vietā un iekļuvis Pasaules šaha čempiona izcīņas cikla pretendentu mačos. 2007. gadā Elistā pretendentu maču 1. kārtā piekāpies Aleksandram Griščukam.

Divas reizes uzvarējis Eiropas šaha klubu kausa izcīņā: 2001. gadā Noriļskas kluba *Norilsky Nikel* sastāvā, bet 2008. gadā Sverdlovskas apgabala kluba *Ural* sastāvā. 2007. un 2008. gadā Helsingērā uzvarējis starptautiskajā šaha festivālā *Politiken Cup*. 2009. gadā Budvā (Melnkalne) izcīnījis sudraba medaļu Eiropas individuālajā šaha čempionātā, bet 2012. gadā Plovdivā kļuvis par šī turnīra bronzas laureātu. 

Pārstāvējis Krievijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādē piedalījies 2010. gadā un komandu vērtējumā izcīnījis sudraba medaļu;
* Pasaules komandu šaha čempionātā piedalījies 2010. gadā un gan komandu, gan individuālajā vērtējumā izcīnījis zelta medaļas.

Par panākumiem turnīros FIDE 1995. gadā Malahovam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1998. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

2004. gadā beidzis Maskavas Valsts universitātes fizikas fakultāti. Strādājis atomfizikas nozarē.

Atsauces
--------

1. ↑  2000 FIDE Knockout Matches
2. ↑  «2004 FIDE Knockout Matches». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 6. jūlijā. Skatīts: 2016. gada 21. novembrī.
3. ↑  4th European Individual Chess Championship 2003
4. ↑  2005 World Cup
5. ↑  «Candidates Matches 2007». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 11. aprīlī. Skatīts: 2016. gada 21. novembrī.
6. ↑  OlimpBase :: 17th European Chess Club Cup, Panormo 2001, Norilsky Nikel Norilsk
7. ↑  OlimpBase :: 24th European Chess Club Cup, Halkidiki 2008, Ural Sverdlovsk region
8. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Vladimir Malakhov
9. ↑  OlimpBase :: World Men's Team Chess Championship :: Vladimir Malakhov

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Purva bruņurupuči** (*Emys*) ir purva bruņurupuču dzimtas (*Emydidae*) ģints, kas pieder purva bruņurupuču apakšdzimtai (*Emydinae*). Ģints apvieno 2 vai 4 saldūdenī dzīvojošas sugas. Gadu gaitā apakšdzimta ir piedzīvojusi vairākas sistemātiskas izmaiņas, bet joprojām starp zinātniekiem nav vienprātības.

Latvijā sastopama viena purvu bruņurupuču suga — purva bruņurupucis (*Emys orbicularis*), kas ir vienīgā Latvijas bruņurupuču suga un ir iekļauta Latvijas Sarkanajā grāmatā.

Sistemātikas diskusijas
-----------------------

Daži sistemātiķi marmorbruņrupuci izdala atsevišķā marmorbruņrupuču ģintī (*Actinemys*), saucot to par *Actinemys marmorata*, bet citi to iedala purva bruņurupuču ģintī, saucot par *Emys marmorata*. Otra suga, par kuru sistemātiķiem nav vienprātības, ir Amerikas purva bruņurupucis, kuru mēdz daži sistemātiķi izdalīt atsevišķā Amerikas purva bruņurupuču ģintī (*Emydoidea*), sugai dodot zinātnisko nosaukumu *Emydoidea blandingii*, bet citi iedala purva bruņurupuču ģintī, saucot par *Emys blandingii*.

Sistemātika
-----------

* **Purva bruņurupuču ģints** (*Emys*)
	+ Amerikas purva bruņurupucis (*Emys blandingii*)
	+ Marmorbruņrupucis (*Emys marmorata*)
	+ Purva bruņurupucis (*Emys orbicularis*)
	+ Sicīlijas purva bruņurupucis (*Emys trinacris*)

Atsauces
--------

1. ↑  Purva bruņurupucis - Emys orbicularis
2. 1 2  «Turtles of the World 2010 Update: Annotated Checklist of Taxonomy, Synonymy, Distribution and Conservation Status». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 15. decembrī. Skatīts: 2010. gada 15. decembrī.

Ārējās saites
-------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Purva bruņurupuči*** |

* Purva bruņurupucis
**Purva bērzs** (*Betula pubescens* Ehrh. sīn. *Betula alba*) ir bērzu dzimtas suga. Latvijā bieži sastopams koks.

Apraksts
--------

Iejauna koka miza, jaunas lapas
Tas ir līdz 30 m gars, vasarzaļš koks. Miza gandrīz viscaur balta, veido tipisku, noplēšamu tāsi. Tikai jaunu zaru miza sārti brūna. Lapas veselas ar zobainu malu, gals nosmailots. Pamats ķīļveidīgs vai sirdsveidīgs. Jaunās lapas apakšpusē un atvases lipīgas un apmatotas. Vienmājas augi ar viendzimuma ziediem spurdzēs. Zied lapām plaukstot aprilī, maijā. Vīrišķās spurdzes izveidojas jau rudenī. Auglis - spārnains riekstiņš.

Lapas un atvases apmatotas
Auglis un sēkla

Biotopi
-------

Aug mitros mežos, purvos.

Izplatība
---------

Purva bērzs aug gandrīz visā Eiropā un lielā Āzijas daļā.

Literatūra
----------

* Artūrs Mauriņš, Andris Zvirgzds. *Dendroloģija*. Rīga 2006. ISBN 9984-802-21-3

Atsauces
--------

1. ↑  Izplatība

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Purva bērzs***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)
* latvijasdaba.lv[novecojusi saite]
**Visvaldis Georgs Nagobads** (dzimis 1921. gada 18. novembrī, miris 2023. gada 31. martā) bija latviešu izcelsmes ASV sporta ārsts, ASV hokeja slavas zāles (*US Hockey Hall of Fame*) loceklis.

Dzīvesgājums
------------

Ernests un Emma Nagobadi ar bērniem Visvaldi, Ilgvaru un Ainu (1929).
Dzimis 1921. gada 18. novembrī Rīgā pedagoga Ernesta Nagobada un viņa sievas Emmas ģimenē.
Viņa vecākā māsa Aina Nagobads-Ābola (1920—2021) vēlāk kļuva par diplomāti.
Jaunībā spēlēja hokeju un bendiju. Otrā pasaules kara laikā 1941. gadā sāka studēt Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātē, dienēja Latviešu leģiona sanitārajā rotā un strādāja frontes slimnīcā. 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, kur turpināja medicīnas studijas Gīsenes un Tībingenes Universitātēs, strādāja ar mobilo rentgena iekārtu, diagnosticējot tuberkulozi pēckara bēgļiem. 1947. gadā kopā ar citiem trimdas mediķiem Eslingenē nodibināja Latviešu ārstu un zobārstu apvienību (LĀZA).

1951. gada jūnijā pārcēlās uz Minesotu, kur pabeidza ķirurģisko rezidentūru un 1956. gadā sāka strādāt Minesotas Universitātes studentu veselības dienestā, tad no 1958. gada 34 gadus bija Minesotas *Golden Gophers* vīriešu hokeja komandas ārsts. 1967. gadā kļuva par ASV hokeja valstsvienības ārstu, kur strādāja līdz 1990. gadam, piedalīdamies piecās ziemas olimpiskajās spēlēs.

Atsauces
--------

1. ↑  «Dr. George Nagobads, 1980 U.S. Olympic hockey team physician, dies». *OlympicTalk | NBC Sports* (en-US). 2023-03-31. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2023-04-01. Skatīts: 2023-04-01.
2. ↑  2018. gada PBLA balvu saņem ALA kandidāts Dr. Visvaldis Georgs Nagobads Latvian Dimensions VOL. 27-1. FALL-WINTER 2018/2019.
**Sofija Polgāra** (ungāru: *Polgár Zsófia*; dzimusi 1974. gada 2. novembrī, Budapeštā) ir Ungārijas starptautiskā lielmeistare (WGM, 1989) un starptautiskā meistare šahā (IM, 1990).

Biogrāfija
----------

Vidējā no māsām Polgārām, kuru tāpat kā Judīti un Žužu, viņu tēvs Lāslo Polgārs izaudzināja par spēcīga līmeņa šahisti. Lai gan ģimenē tika uzskatīta par talantīgāko no māsām, tomēr viņas šaha rezultāti nesasniedza abu pārējo māsu līmeni.

1986. gadā Sofija Polgāra ir dalījusi 2.-3. vietu Pasaules junioru šaha čempionātā Puertoriko un 1989. gadā uzvarējusi spēcīgā starptautiskā šaha turnīrā Romā ar izcilu rezultātu - 8½ punkti no 9.

No 1988. līdz 1996. gadam četras reizes pārstāvējusi Ungārijas izlasi Pasaules šaha olimpiādēs. Komandu vērtējumā ieguvusi 3 medaļas: 2 zelta (1988, 1990) un 1 sudraba (1994), bet individuālajā vērtējumā izcīnījusi 3 zelta medaļas (1990, 1994 -2) un bronzas medaļu (1996).

Tomēr vēlākajos gados pievērsusies mākslas studijām Telavivas Avni mākslas un dizaina institūtā. 1999. gada 7. februārī apprecējusies ar Izraēlas šaha lielmeistaru Jonu Kosašvili. Pārim ir divi bērni. Ģimene ir dzīvojusi Toronto (Kanāda), taču 2012. gadā atgriezusies Izraēlā. Sofija Polgāra strādā kā šaha trenere un māksliniece.

Atsauces
--------

1. ↑  «Sofia Polgar Webpage». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 17. maijā. Skatīts: 2013. gada 5. novembrī.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils olimpbase.org mājaslapā (Pasaules sieviešu šaha olimpiāde) (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 65642168
* LCCN: n91012813
* ISNI: 0000 0000 7905 4677
* GND: 1135967393

 |

 |