recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Siargao** (*Siargao*) ir sala Filipīnu arhipelāgā, administratīvi ietilpst Karagas reģiona Ziemeļsurigao provincē. Apdzīvo galvenokārt visaju tauta surigavieši. Administratīvi dalās astoņās municipalitātēs. Lielākā apdzīvotā vieta ir Dapa salas dienvidos ar 29 000 iedzīvotājiem municipalitātes robežās. Sala populāra sērfotāju aprindās un tiek uzskatīta par «Filipīnu sērfotāju galvaspilsētu».

Ģeogrāfija
----------

Izvietojusies arhipelāga dienvidaustrumu daļā uz ziemļaustrumiem no Mindanao. Austrumos un ziemeļos tās krastus apskalo Filipīnu jūra, rietumos Dinagatas šaurums salu atdala no Dinagatas, bet Dapas šaurums dienvidos — no Bukasas salu grupas. Krasta līnija stipri izrobota, daudz izteiktu līču un pussalu, plašas mangrovju audzes. Sala vulkāniskas izcelsmes, lielākoties pauguraina. Valda tropu musonu klimats. Siargao kopā ar piekrastes saliņām, Bukasas salu grupu un jūras akvatoriju kopš 1996. gada iekļauta 2789 km² plašajā Siargao salas aizsargātajā ainavapvidū.

Atsauces
--------

1. ↑  ISLAND DIRECTORY. Islands of Philippines
2. ↑  «SIPLAS - Siargao Island Protected Landscape And Seascape». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2022. gada 4. oktobrī. Skatīts: 2024. gada 15. februārī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Siargao***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 315130782
* LCCN: sh90000641

 |

 |
**Arnolds Kristaps Stubavs** jeb **Arnolds Stubaus** (1910—1958) bija latviešu aktieris un politieslodzītais.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1910. gada 29. decembrī Šķibes pagastā zemnieka Jāņa Stubava ģimenē. Mācījās Zeltmata dramatiskajos kursus, strādāja Tautas teātrī, tad Liepājas teātrī un Valmieras teātrī, spēlēja Šķiltera lomu kinofilmā "Kaugurieši" (1941).

Latvijas vācu okupācijas laikā 1941. gadā īsu laiku bija pašaizsardzības grupas rakstvedis Rīgas 10. policijas iecirknī. Pēc kara beigām strādāja par aktieri Dailes teātrī, spēlēja Kangara lomu Smiļģa iestudētajā Raiņa lugā "Uguns un nakts". 1945. gada rudenī Arnolds Stubavs, Kurts Fridrihsons, Gustavs Bērziņš un Alfrēds Sausne kopā ar sievām sāka regulāri tikties, lai apspriestu jaunākās teātra izrādes. No 1946. gada pirmdienās viņa dzīvoklī Dzirnavu ielā 70 pulcējās inteliģentu grupa, kas apsprieda galvenokārt franču literatūru, katrs sanāksmju dalībnieks varēja ņemt līdzi arī savus domubiedrus. 
Latvijas PSR Tautas drošības komisariāta darbinieki Stubavu izsekoja un 1951. gada 17. janvārī apcietināja kopā ar viņa sievu Irmu Stubavu un citiem tā sauktās "Franču grupas" locekļiem, apsūdzot pretpadomju literatūras izplatīšanā. Citi apcietinātie grupas dalībnieki bija Mirdza Ersa, Ieva Birgere, Skaidrīte Sirsone, Milda Grīnfelde, Maija Silmale, Elza Stērste un Miervaldis Ozoliņš.

Jau izmeklēšanas laikā 1951. gada 5. februārī Stubaviem atņēma dzīvokli Dzirnavu ielā 70 un piešķīra VDM majoram Vincam Tutinam, bet 2. jūnijā PSRS Valsts drošības ministrijas Sevišķā apspriede Stubavam par "pretpadomju propagandu un aģitāciju (Krievijas PFSR Kriminālkodeksa 58-10 panta I daļa), piedalīšanos pretpadomju organizācijā (58-11 pants) un dzimtenes nodevību (58-1a pants)" piesprieda desmit gadus sevišķā režīma nometnē.
Ieslodzījumu viņš izcieta Steplaga nometnē Žezkazghanā Kazahijas PSR.

1953. gada 23. februārī A. Stubaus sūdzībā rakstīja, ka "nekāda fiziska iespaidošana pie manis netika pielietota, bet toties psihiska. Pirmkārt, man kategoriski paziņoja, ka pierādīt savu nevainību nav nozīmes, jo, ja reiz esmu arestēts, tikšu arī notiesāts. Bez tam man neļāva gulēt vairākas diennaktis nepārtraukti un lika saprast, ka mana liegšanās parakstīt protokolus man tikai kaitēs un par to nāksies smagi ciest manai sievai."

Pēc Staļina nāves viņu 1956. gadā atbrīvoja no lēģera. Pēc atgriešanās dzimtenē viņam izdevās nospēlēt vienīgi nelielu lomu filmā "Rita" (1957).

Miris 1958. gada 19. maijā Rīgā.

Ārējās saites
-------------

* Franču grupa. No Sibīrijas lēģera līdz Miterāna rokasspiedienam Undīne Adamaite. *Diena* 2012. gada 11. maijā
* "Franču grupa" un mākslinieks Kurts Fridrihsons Gundega Repše, žurnāls "Studija" 2005. gada 3. janvārī

Atsauces
--------

1. ↑  Raiņa Uguns un nakts Latvijas teātrī Arhivēts 2017. gada 29. martā, *Wayback Machine* vietnē. Līvija Dūmiņa, nra.lv 2015. gada11. septembrī
2. 1 2  Daina Bleiere. "FRANČU GRUPAS" TIESĀŠANA 1951. GADĀ: LIETU POLITISKAIS KONTEKSTS UN VALSTS DROŠĪBAS MINISTRIJAS DARBĪBAS METODES Arhivēts 2020. gada 16. jūlijā, *Wayback Machine* vietnē. LATVIJAS VĒSTURES INSTITŪTA ŽURNĀLS 2017. Nr. 4 (105)
3. ↑  timenote.info
**Tboli** vai **t'boli** ir viena no Filipīnu tautām, tiek pieskaitīti lumadiem. Apdzīvo Mindanao salas dienvidrietumus kalnu nogāzēs Alahas upes augštecē, kā arī vairākos piekrastes rajonos. Kopskaits tiek lēsts ap 180 tūkstošiem (0,17 % no valsts iedzīvotāju skaita) un tā ir viena no daudzskaitlīgākajām lumadu tautām. Lielākā daļa tboli mīt Dienvidkotabato (131 720; 13,5 % no iedzīvotāju kopskaita) un Sarangani (37 254; 6,7 %) provincēs. Runā tboli valodā; kā *lingua franca* izmanto sebuāņu, ilongu un filipīniešu valodas. Tboli lielākoties ir savas tradicionālās politeistiskās reliģijas piekritēji, kuru pēdējā laikā ietekmē kristietība un islāms.

Atsauces
--------

1. ↑  Philippine Statistics Authority. Ethnicity Statistical tables
2. ↑  Ethnic Groups of the Philippines. T'boli
3. ↑  Peoples of the Philippines: T’Boli

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Tboli***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85132917

 |

 |
**Traunas ezers** (vācu: *Traunsee*), arī **Gmundenes ezers** (*Gmundner See*), ir kalnu ezers Austrijā, Augšaustrijas zemē, Austrijas dziļākais ezers. Populārs tūrisma objekts.

Traunas ezers ap 1900. gadu, litogrāfija
Austrumu krasts ļoti stāvs, nepieejams. Uz nelielas saliņas Gmundenes tuvumā atrodas Ortas pils. Ūdens temperatūra augustā ir ap 20 °C. Vasarā ezerā kursē kuģi, tai skaitā 1871. gadā būvētais tvaikonis ar ūdensratu *Gisela* ar oriģinālo dzinēju.

Romieši ezeru dēvēja *Lacus Felix*. 909. gadā rakstītā dokumentā tas nosaukts par *Trunseo*. Pirmais tvaikonis ezerā nolaists 1839. gadā. 1945. gada 8. maijā ezerā iekrita amerikāņu lidmašīna P-47 — pēdējā ASV spēku zaudētā lidmašīna Eiropā. 2005. gadā lidmašīnu izdevās izcelt no aptuveni 70 m dziļuma. Lidmašīna tiek restaurēta.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Traunas ezers***.
* Tūrisma informācija
* Kuģošana Traunas ezerā Arhivēts 2010. gada 13. aprīlī, *Wayback Machine* vietnē.
* Niršana Traunas ezerā

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 237705381
* LCCN: sh95000908
* GND: 4060754-9
* NKC: ge1087220

 |

 |
**Tauns** (arī **Tauna ezers**, **Taunis**) ir stipri aizaudzis caurteces ezers Cēsu novada Vecpiebalgas pagastā uz rietumiem no Vecpiebalgas starp Alaukstu ziemeļos un Inesi dienvidos.

Dibens — dūņains. Krasti zemi, lēzeni, nav pieejami. Ezerā ietek Balga un Silakroga grāvis no Alauksta, iztek — Pīle uz Inesi. Makrofīti — niedres, grīšļi, meldri, kosas, vilkvālītes, kalmes, cirvenes, velnarutki, cūkauši, vārnkājas, puplakši, doņi, ežgalvītes, baltās ūdensrozes, dzeltenās un sīkās lēpes, mazlēpes, spirodellas, peldošās un skaujošās glīvenes, daudzlapes, raglapes, elši, hāras, avotsūnas. Ezerā dzīvo līņi, raudas, asari, plauži, ruduļi, līdakas, ķīši, vīķes, zuši, karūsas, vēdzeles, ālanti un sudrabkarūsas.

Ezera austrumos — peldvieta. Ezerā ietek attīrīti notekūdeņi no Vecpiebalgas un no liellopu fermas.

**Teika** vēsta „Reiz nākuši divi melni negaisa debeši: tie bijuši Inesis ar Alaukstu. Gribējuši abi vienā vietā nomesties. Abi gribējuši nomesties augstākā vietā, kur nekas netraucē. Tāda vieta te. Inesis arī te grib nomesties. Sākuši gaisā plēsties. Taisīt savā starpā karu. Inesis pirmais licis Alaukstam vienu pļauku. No tās Alaukstam esot cēlusies sala. Alauksts par to Inesim sadevis septiņas pļaukas no vietas. No tā Inesim cēlušās septiņas salas. Kad izrādījies, ka Alauksts uzvarētājs, tad Inesis bēdzis no šā apgabala un nosviedis vienu gabalu no sevis purvā. No tā cēlies purvainais Tauna ezers. Viena šļakata aizskrējusi pāri kalnam. Tā cēlies Zobola ezers.

Atsauces
--------

1. ↑  ezeri.lv
2. ↑  «Informācija par objektu: Tauns». *LĢIA vietvārdu datubāze*. Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra. Skatīts: 2016. gada 6. jūnijā.
3. ↑  «Vecpiebalgas novada ezeri». *www.vecpiebalga.lv*. Skatīts: 2018-02-23.
***ESSCA Business School*** (franču: *École supérieure des sciences commerciales d'Angers*) ir Eiropas biznesa augstskola ar vairākām universitātes pilsētiņām, kas atrodas Anžē, Buloņā-Bijankūrā, Šolē, Bordo, Lionā, Eksanprovansā, Budapeštā un Šanhajā. *ESSCA* dibināta 1909. gadā.

*The Financial Times* 2019. gadā skolu Eiropas biznesa skolu vidū ierindoja 76. vietā.

Skolas programmas ir trīskārši akreditētas — atbilstoši starptautiskajiem AMBA, EQUIS un AACSB standartiem. Skolas absolventu vidū ir tādi ievērojami uzņēmēji un politiķi kā *groupe Le Duff* izpilddirektors *Louis le Duff* un *Système U* izpilddirektors *Dominique Schelcher*.

Atsauces
--------

1. ↑  (angliski)European Business School Rankings 2019 Arhivēts 2020. gada 28. martā, *Wayback Machine* vietnē.
2. ↑  (angliski)Triple accredited business schools (AACSB, AMBA, EQUIS)

Ārējās saites
-------------

* Oficiālā vietne

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 156138909
* LCCN: n2003108839
* ISNI: 0000 0001 1541 0780

 |

 |
**Marianas salas** (angļu: *Mariana Islands*, čamorru: *Islas Mariånas*) ir vulkānisku salu virkne Klusā okeāna ziemeļrietumos. Ietilpst divās ar Amerikas Savienotajām Valstīm saistītās teritorijās — Ziemeļu Marianas Salās un Guamā. Salas tradicionāli dalās divās grupās — lielākās un apdzīvotās dienvidu salas (Guama, Rota, Agihana, Tiniana un Saipana) un neapdzīvotās ziemeļu grupas salas. Salu pamatiedzīvotāji ir čamorri.

Vēsture
-------

Arheoloģiskie pētījumi liecina, ka salas apdzīvojuši ieceļotāji no Filipīnām ap 1500.—1400. gadu pirms mūsu ēras. Pirmais eiropietis, kas atklāja salas, bija Fernāns Magelāns 1521. gada 6. martā un nosauca tās par **Ladronesu salām** (*Islas de los Ladrones* — ‘zagļu salas’). Pats Magelāns ceļojuma atskaitēs tās dēvēja par *Islas de las Velas Latinas* — ‘Latīņu buru salas’. 1667. gadā Spānija formāli anektēja salas, nodibināja tur savu koloniju un pārdēvēja par Marianas salām par godu karalienei konsortei, Felipes IV atraitnei Marianai.

Salas bija Spānijas īpašums līdz Spāņu-amerikāņu karam, kad vispirms tā bija spiesta atdot ASV Guamu 1898. gadā, bet 1899. gadā par 837 500 vācu zelta markām pārdeva Vācijai pārējās salas. Salu ziemeļdaļa kļuva par Vācijas Jaungvinejas protektorāta daļu. 1914. gadā salu ziemeļdaļu ieņēma Japāna un ar Nāciju Līgas akceptu tās kļuva par Japānas mandātteritoriju.

1941. gada 8. decembrī, vienlaicīgi ar Pērlhārboras bombardēšanu, Japāna ieņēma arī Guamu. ASV atkaroja visas Marianas salas 1944. gadā. Pēc kara arhipelāga ziemeļdaļu ASV pārvaldīja kā ANO Klusā okeāna salu aizbildniecības teritoriju, bet Guama kļuva par ASV neinkorporētu organizētu teritoriju, piešķirot tās iedzīvotājiem ASV pilsonību. 1958. 1961. 1963. un 1969. gadā notika referendumi par Ziemeļu Marianas salu apvienošanos ar Guamu — ziemeļi nobalsoja par, bet Guamas iedzīvotāji nepiekrita. 1978. gadā ziemeļu daļa ieguva speciālu sadraudzības (*Commonwealth*) statusu ar ASV.

Atsauces
--------

1. ↑  Spencer Tucker. *The encyclopedia of the Spanish-American and Philippine-American wars: a political, social, and military history*. ABC-CLIO, 2009. 379. lpp. ISBN 1-85109-951-4.
2. ↑  «Pacific Magazine: Sablan WIll Stand For NMI Delegate Position». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008. gada 21. novembrī. Skatīts: 2008. gada 21. novembrī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Marianas salas***.
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 151340572
* LCCN: n85231275
* GND: 4249309-2
* BNF: cb12196971x (data)
* NDL: 00629290
* NKC: ge841576
* BNE: XX456598

 |

 |
**Keslera sindroms** jeb **efekts** ir teorētiska ap Zemi esošo kosmisko atkritumu daļu skaita lavīnveida palielināšanās savstarpējo sadursmju rezultātā, kas nākotnē var nopietni traucēt cilvēces lidojumus kosmosā un mākslīgo pavadoņu izvešanu orbītā.

Vēsture
-------

Kosmosa izpētes laikmets sākās ar *Sputņik-1* palaišanu 1957. gadā. Kopš tiem laikiem cilvēce ir nopietni piesārņojusi kosmisko telpu Zemes tuvumā. 1960.—1965. gadā Staņislavs Lems savos fantastiskajos stāstos "No Ijona Klusā atmiņām" aprakstīja atkritumu gredzenu, kas izveidojies ap Sīriusa sistēmas planētu. Laika gaitā uz Zemes orbītas sakrājušies kosmiskie atkritumi, kurus veido raķešu daļas, mākslīgie pavadoņi, kuri vairs nedarbojas, taču nav ievadīti Zemes atmosfērā un tur sadedzināti. Tāpat daļu šo atkritumu izveidojušies apzinātas cilvēku darbības dēļ, piemēram, 20. gadsimta 60. gados ASV Vestfordas projekta (*Project West Ford*) ietvaros orbītā ap Zemi tika ievadīts pusmiljards vara stiepļu (garums — 17,8 mm, biezums — 17,8 µm), tā mērķis bija radioviļņu tālsakaru nodrošināšana neatkarīgi no jonosfēras stāvokļa.

Keslera sindroma teoriju izstrādāja *NASA* zinātnieks Donalds Keslers 1978. gadā.

Mūsdienās
---------

*NASA* ilustrācija zināmajiem kosmiskajiem atkritumiem (2005)
Mūsdienās tiek veikta kosmiskā piesārņojuma novērošana, taču ievērot ir iespējams tikai relatīvi lielus (> 10 cm diametrā) piesārņojuma objektus. Kosmosa pētniecība jau saskaras ar šī piesārņojuma radītajām problēmām — Starptautiskā kosmosa stacija vairākkārt ir bojāta sadursmēs ar kosmiskā atkrituma daļām, kuru izmērs ir mazs, bet kuras pārvietojas izplatījumā ar milzīgu ātrumu (vairāki km/s).

Tāpat pastāv mākslīgo pavadoņu sadursmes iespēja. 2009. gada notika sadursme starp Iridium 33 un Kosmos-2251, kuras dēļ radās ap 2000 lielu atlūzu un ap 10 000 mazu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Ints Ķešāns: Runas, ka derīgos izrakteņus turpmāk "raksim" arī kosmosā, jāuztver nopietni». *lr1.lsm.lv*. 31.10.2017. Skatīts: 13.08.2021.
2. ↑  «Zinātnieki izkausē satelīta daļu, lai glābtu mūs no kosmosa atkritumiem». *lv.gov-civ-guarda.pt*. Skatīts: 13.08.2021.
3. ↑  «kosmosa izpēte». *enciklopedija.lv*. Skatīts: 13.08.2021.
4. ↑  «The Forgotten Cold War Plan That Put a Ring of Copper Around the Earth». *wired.com*. 13.08.2013. Skatīts: 13.08.2021.
5. ↑  «The Kessler syndrome and space debris». *spacelegalissues.com*. 27.03.2019. Arhivēts no oriģināla, laiks: 27.07.2021. Skatīts: 13.08.2021.
6. ↑  «Ziemeļkorejas satelīts potenciāli apdraudējis citus satelītus». *diena.lv*. 11.02.2016. Skatīts: 13.08.2021.
7. ↑  «Заминированный космос. Что такое синдром Кесслера и чем именно он нам угрожает». *nauka.tass.ru*. 16.11.2021. Arhivēts no oriģināla, laiks: 12.08.2021. Skatīts: 13.08.2021.

Ārējās saites
-------------

* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
Reliģijas Balkānos
**Slāvi-musulmaņi** ir slāvu etnereliģiskas grupas, kas piekopj islāmu kā tradicionālo reliģiju.

Slāvi pirmo reizi saskārās ar islāma tautām agrīnajos viduslaikos. Dienvidslāviem, kas apmetās Bizantijas impērijā, ir bijuši līdzīgi kontakti ar arābiem. 15. gadsimtā Bizantijas impēriju nomainīja musulmaņu Osmaņu impērija. Turku ietekmē lielas slāvu grupas, īpaši bogomili, kurus iepriekš vajāja grieķu pareizticīgā baznīca, pieņēma islāmu, kā arī daļa dienvidslāvu aristokrātiskās elites, kas centās saglabāt savas privilēģijas. Slāvu bērni tika ņemti verdzībā un padarīti par janičāriem. Tajā pašā laikā 15.-18. gadsimtā serbi Bosnijā un citur arī pieņēma islāmu. Daļēji slāvi, īpaši muižnieki, kļuva par musulmaņiem, jo osmaņi uzlika zemākus nodokļus musulmaņu iedzīvotājiem.

Daļa dienvidslāvu saglabāja savu slāvu identitāti un slāvu valodu kā dzimto valodu. Tādējādi viņu reliģija, islāms, ir galvenais pašnoteikšanās faktors, lai gan ne visi slāvi-musulmaņi ir reliģiozi.

Dienvidslāvi, kas pieņēma islāmu
--------------------------------

* Pomaki
* Torbeši
* Bosnieši
* Musulmaņu serbi

Ārējās saites
-------------
**Elama** (elamiešu: *Haltamti*) bija Seno laiku pirmspersiešu civilizācija mūsdienu Irānas dienvidu un rietumu teritorijās, uz austrumiem no Senās Divupes. Tā pastāvēja aptuveni no 2700. gada p.m.ē. līdz 539. gadam p.m.ē. kad to pilnībā pakļāva Ahemenīdu impērija. Elamas administratīvais centrs jeb galvaspilsēta bija Sūsas, tādēļ šī civilizācija (reti) tiek dēvēta par **Sūsiānu**. Informācija par šo civilizāciju ir ļoti nepilnīga, tā galvenokārt ir nākusi no Senās Divupes avotiem.

Vēsture
-------

Civilizācija kultūras jomā allaž ir bijuši cieši saistīta ar Seno Divupi. Elamīti izmantoja ķīļrakstu, kuru aizguva no Akadas valsts, iespējams, tāpēc ka no 2334. gada p.m.ē. līdz 2154. gadam p.m.ē. tā kontrolēja lielākas vai mazākas Elamas teritorijas. Vienlaicīgi Elamu regulāri apdraudēja kalnu tauta gutieši un tad trešā Ūras dinastija. Tiklīdz Ūras vara panīka, elamieši atguva pilnīgu neatkarību.

Ap 1600. gadu p.m.ē. Elamai un Babilonijai uzbruka jauni iebrucēji kasīti. Gandrīz nekas nav zināms par Elamu līdz 13. gadsimtam p.m.ē. kad elamieši atkal kļuva par ievērojamu spēku reģionā. Elamieši devās karagājienos uz Seno Divupi. Uz neilgu laika posmu elamīti kontrolēja visu Divupes daļu uz austrumiem no Tigras upes. Šo Elamas uzplaukumu apturēja Babilonas valdnieks Nebukadnecars I (valdīja aptuveni no 1119. līdz 1098. gadam p.m.ē.). Viņš iekaroja arī Elamas galvaspilsētu Sūsu. Atkal aptuveni par 300 gadus ilgu periodu gandrīz nekas nav zināms par Elamu. 640. gadā p.m.ē. Sūsā iebruka asīriešu valdnieks Ašurbanipals. Pēc tam iebruka persiešu Ahemenīdu impērija, Elamai kļūstot par vienu no impērijas satrapijām. Pilnībā Elama tika pakļauta 539. gadā p.m.ē.

Kultūra
-------

Čogas-Zanbilas zikurāts mūsdienās
Elamas kultūras sasniegumi šķiet nav bijuši plaši. Rakstiskie avoti ir ļoti ierobežoti. Vēl mazāk ir zināms par elamītu reliģisko pārliecību, jo elamītu valodā nav atrasti reliģiski teksti vai eposi, uzskata, ka tā bijusi radniecīga dravīdu valodām. 
Elamas mākslā un arhitektūra ir stipri jūtama Babilonijas ietekme. Viena no Elamas kultūras spilgtākajām vērtībām, kas saglabājusies līdz mūsdienām, ir Čogas-Zanbilas zikurāts.

Atsauces
--------

1. ↑  Roland Kent. *Old Persian: Grammar, Texts & Lexicon*. American Oriental Series 33). American Oriental Society, 1953. 53. lpp. ISBN 0-940490-33-1.
2. ↑  *Black Athena: The linguistic evidence*, by Martin Bernal, p. 701

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Elama***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Pasaules vēstures enciklopēdijas raksts (angliski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)
* «History of the Elamite Empire» (angļu). iranchamber.com.
* «Древний Элам» (krievu). historic.ru. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 18. novembrī. Skatīts: 2017. gada 15. novembrī.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 243355130
* LCCN: n83181686
* NDL: 00575957
* NKC: ge601535

 |

 |
**Ciesas** (latīņu: *Calamagrostis*) ir plaši izplatīta graudzāļu dzimtas ģints, kurā ir aptuveni 260 sugas, kas sastopamas galvenokārt zemeslodes mērenajos reģionos. Tuvāk ekvatoram ciesu sugas parasti sastopamas augstākos apgabalos. Augiem parasti ir šauras lapas bez apmatojuma, dažas sugas var būt līdzīgas niedrēm.

Augiem var būt sakneņi, tie var būt ložņājoši vai veidot ciņus. Vārpas ir divdzimuma, tajās ir viens violeti brūns vai purpursarkans zieds. Vārpiņas ir sagrupētas ziedkopās, kas parasti attīstās vasaras sākumā vai vidū uz gariem kātiņiem.

Daudzas ciesu sugas ir morfoloģiski līdzīgas, taču tās parasti sastopamas atšķirīgos biotopos, un tām ir unikāls ģeogrāfiskais izplatījums. Ņemot vērā smalkās atšķirības starp daudziem cieši saistītiem taksoniem, ir vairākas sugas, kas varētu gūt labumu no papildu sistemātiskas izpētes. Pat ģints vispārīgās robežas ir pretrunīgas. Piemēram, *Deyeuxia* ģints sugas, kas galvenokārt izplatītas dienvidu puslodē, ir morfoloģiski ļoti līdzīgas ciesu sugām. Iespējams abas šīs ģintis būtu jāapvieno, taču iesākumā ir nepieciešams veikt detalizētu zinātnisku pētījumu par sugu DNS no visas pasaules.

Dažas ciesas ir ļoti dekoratīvas, un tās plaši kultivē (galvenokārt ziemeļu mērenajā zonā).

Sugas
-----

Latvijā ir sastopamas šādas ciesu sugas:

* Niedru ciesa (*Calamagrostis arundinacea*) (L.) Roth,
* Purvāja ciesa (*Calamagrostis canescens*) (Weber) Roth,
* Slotiņu ciesa (*Calamagrostis epigeios*) (L.) Roth,
* Necilā ciesa (*Calamagrostis neglecta*) (Ehrh.) P.Gaertn. B.Mey. et Scherb.

Iespējams ir sastopamas arī sugas:

* Purpura ciesa (*Calamagrostis phragmitoides*) Hartm.
* Meinhauzena ciesa (*Calamagrostis meinshausenii*) (Tzvelev) Viljasoo,
* Stīvā ciesa (*Calamagrostis stricta*) (Timm) Koeler.

Atsauces
--------

1. ↑  «RBG Kew: GrassBase - Calamagrostis Description». *www.kew.org*. Skatīts: 2022-12-23.
2. 1 2  «Graudzāļu dzimta - Gramineae, syn. Poaceae - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-12-23.
Šis raksts ir par dzelzceļa staciju. Par citām jēdziena **Skrunda** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Skrunda** ir dzelzceļa stacija, kas atrodas Skrundas pilsētas ziemeļu daļā dzelzceļa līnijā Jelgava—Liepāja. Skrundā pietur pasažieru vilciens Rīga—Liepāja-Rīga, bet svētdienās divas reizes. Stacijā biļešu kase ir slēgta.

Vēsture
-------

Skrundā dzelzceļa stacija pastāvēja jau Pirmā pasaules kara laikā, ap 1916. gadu, kad vēl nebija uzbūvēta platsliežu dzelzceļa līnija uz Liepāju. Stacija atradās 600 mm platuma līnijā Aizpute—Saldus, taču tā neatradās tajā vietā, kur atrodas mūsdienu Skrundas stacija, bet apmēram 1 km uz dienvidaustrumiem, netālu no Ventas (mūsdienās šai vietai iet pāri Ventas iela jeb autoceļš A9). Šaursliežu posmu Skrunda—Saldus slēdza līdz ar Jelgavas—Liepājas dzelzceļa atklāšanu 1928. gadā (šaursliežu tiltu pār Ventu nojauca tikai 1933.-34. gadā). Pēc Skrundas platsliežu stacijas atklāšanas 1928. gada 15. decembrī Skrundas šaursliežu stacija tika pārdēvēta par *Skrunda—Lauku*. bet vēlāk šaursliežu līniju no Aizputes pieslēdza Skrundas platsliežu stacijai. 1941. un 1949. gadā no Skrundas stacijas uz Sibīriju tika deportēti 2916 iedzīvotāji. 1998. gadā netālu no stacijas ēkas uzstādīts piemiņas vagons-muzejs.

Laikā no 2001. līdz 2006. gadam Skrunda darbojās tikai kā kravas stacija, jo nekursēja vilciens Rīga—Liepāja. No 2006. gada Skrundā pieturēja pasažieru vilciens Rīga—Liepāja virzienā uz Liepāju piektdienās un svētdienās, bet virzienā uz Rīgu — pirmdienās un sestdienās. Dīzeļvilciens caur Skrundu uz Liepāju no 2015. gada vasaras kursēja tikai piektdienās, bet virzienā uz Rīgu tikai svētdienās. No 2019. gada sakarā ar dzelzceļa infrastruktūras maksas samazināšanos vilciens caur Skrundu katrā virzienā kursē divas reizes nedēļā.

Atsauces
--------

1. ↑  Vilcienu saraksta izmaiņas
2. ↑  «Biļešu kasu darba laiki». *vivi.lv* (latviešu). Skatīts: 2024-02-05.
3. ↑  T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 148. lpp. ISBN 978-9984-38-698-0
4. ↑  T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 157. lpp. ISBN 978-9984-38-698-0
5. ↑  Skrundas stacijas foto (krieviski)
6. ↑  Deportāciju piemiņas vagons-muzejs
7. ↑  Apstiprina jaunu vilcienu reisu izveidošanu starp Liepāju un Rīgu

Ārējas saites
-------------

* Skrundas dzelzceļa stacija vēstures līkločos *YouTube*

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Dzelzceļa stacijas līnijā Jelgava—Liepāja |
| --- |
|  |
| Jelgava → 50. km → Viesturi → Dorupe → Glūda → Lāči → Dobele → Gardene → Bērzupe → Biksti → Josta → Blīdene → Brocēni → Saldus → Lutriņi → Lašupe → Airīte → Skrunda → Sieksāte → Rudbārži → Kalvene → Ilmāja → Padone → Durbe → Tadaiķi → Tore → Liepāja |

 |
Divas Vācijā ražotas cigaretes ar filtru
**Cigarete** (vācu: *zigarette*, franču: *cigarrete* — neliels cigārs) ir smēķēšanai domāts tabakas izstrādājums, kas sastāv no papīra cilindra, kurā iepildīta smalki sagriezta tabaka.

Smēķējot viens cigaretes gals tiek aizdedzināts, bet pa otru sadegušās tabakas dūmi tiek ieelpoti. Aizdedzinātajā galā izveidojas kvēlojoša ogle, kura tiek uzkarsēta līdz pat 900 grādiem ar katru elpas vilcienu. Lielākoties mūsdienās cigaretēm vienā galā atrodas no celulozes izgatavots filtrs, kas aiztur darvas un citu kaitīgo vielu ieelpošanu, tomēr cigaretes var būt arī bez filtra. Papīrs, kas aptver tabaku, ir izgatavots no linšķiedras vai citiem materiāliem. Rūpnieciski ražota cigarete vidēji ir 84 milimetrus gara un diametrā no 7 līdz 8 milimetri. Tās pārdod paciņās, kurās parasti ir 20 cigaretes.

Smēķēšana izraisa atkarību un ir kaitīga cilvēka veselībai. Vidēji vienā cigaretē ir 0,5–2% nikotīna. Tā satur arī oglekļa monoksīdu jeb tvanu, poloniju, rādiju, cēziju, arsēnu, niķeli, amonjaku un citas vielas. Daļa no šīm vielām un ķīmiskajiem savienojumiem ir radioaktīvas un ar mutagēnu, kancerogēnu iedarbību. Tabakas dūmos ir četras reizes lielāka cilvēka organismam kaitīgo vielu koncentrācija nekā auto izplūdes gāzēs un, izsmēķējot paciņu cigarešu, gaisā rodas 3,5 reizes lielāka radioaktīvā polonija koncentrācija, nekā to pieļauj starptautiskās vienošanās par radiācijas daudzumu gaisā. Tiek lēsts, ka, izsmēķējot vienu cigareti, cilvēks saīsina savu mūžu par 11 minūtēm, bet kopumā smēķētājs šī ieraduma dēļ zaudē 14 gadus no savas dzīves.

Atsauces
--------

1. 1 2  «No smoking!». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 16. novembrī. Skatīts: 2010. gada 23. oktobrī.
2. ↑  «Par smēķēšanas kaitīgumu». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 4. novembrī. Skatīts: 2010. gada 23. oktobrī.
3. ↑  New York City Web site Arhivēts 2009. gada 29. decembrī, *Wayback Machine* vietnē. (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85025966
* GND: 4190811-9
* BNF: cb12066152n (data)
* NKC: ph168738

 |

 |
**Pēteris Endzelis** (dzimis 1980. gada 30. septembrī Latvijā) ir latviešu obojists.

Biogrāfija
----------

1989. gadā sācis apgūt obojas spēli Emīla Dārziņa speciālajā mūzikas skolā pie Ulda Urbāna, turpinot studijas Liepājas mūzikas koledžā un Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijā Viļņa Pelnēna obojas klasē. Bijis oboju grupas koncertmeistars Liepājas simfoniskajā orķestrī (1998–2005). Kopš 2001. gada – oboju grupas koncertmeistars Latvijas Nacionālajā operā. No 2011. gada arī kamerorķestra *Sinfonietta Rīga* pirmā oboja. Kā solists uzstājies ar kamerorķestri *Kremerata Baltica* un Gidonu Krēmeru, Martu Sudrabu Eiropas slavenākajās koncertzālēs, kā arī ar Liepājas simfonisko orķestri un Latvijas Nacionālās operas orķestri. Spēlējis Mstislava Rostropoviča, Vladimira Aškenazi, Marisa Jansona, Andra Nelsona, Nēmes Jervi, Pāvo Jervi, Heinca Holigera, Kšištofa Penderecka, Olari Eltsa, Andra Pogas, Korneliusa Meistera u.c. diriģentu vadībā. Regulāri sadarbojies ar Ziemeļu Simfonisko orķestri un Tallinas kamerorķestri, Latvijas Nacionālo simfonisko orķestri. 2010. gadā saņēmis *AS "Latvijas Gāzes" Gada balvu Operai* kā labākais operas orķestra mūziķis.

Atsauces
--------

1. ↑  Nosaukti 'AS 'Latvijas Gāze' balvas Operai' laureāti
2. ↑  Pēteris Endzelis[novecojusi saite]
3. ↑  «Radošā apvienība "MŪZA"». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 6. janvārī. Skatīts: 2017. gada 17. janvārī.
Kārlis Harers
**Kārlis Harers** (vācu: *Karl Harrer*; 1890—1926) bija vācu sporta žurnālists un politiķis. Viens no Vācijas Strādnieku partijas dibinātājiem (kopā ar Antonu Dreksleru un Gotfrīdu Federu), no kuras izveidojās Nacionālsociālistiskā vācu strādnieku partija (NSDAP).

Harers vēlējās Vācijas Strādnieku partiju organizēt kā slepenu biedrību pēc Tules biedrības parauga. Tas bija pretrunā ar Ādolfa Hitlera (kurš partijai pievienojās 1919. gada 19. oktobrī) un Antona Drekslera nodomiem. Saskaņā ar viņu idejām partijai bija jāsaskaras ar masām. Līdz 1919. gada beigām sāncensība starp Hareru un Hitleru bija saasinājusies (viņš apsūdzēja Hitleru megalomānijā), galu galā Harers 1920. gada 24. februārī atkāpās no visiem partijas amatiem pēc neveiksmīga mēģinājuma apturēt Hitlera nodomus 1920. gada sākumā rīkot masu akcijas. Partijas priekšsēdētāja amats tika nodots Dreksleram, bet pēc nedaudz vairāk nekā gada — Hitleram.

Kārlis Harers nomira 35 gadu vecumā no pēkšņas sirdsdarbības apstāšanās 1926. gada 5. septembrī Minhenē.

Ārējās saites
-------------
**Starpkolhozu celtniecības organizācija** (**SCO**) bija uz starpsaimniecību (kolhozu, padomju saimniecību) kooperācijas pamata organizēta celtniecības organizācija Padomju Savienībā, kas nodarbojās ar ražošanas, kultūras un sadzīves objektu, kā arī dzīvojamo ēku celtniecību laukos. Tās bija saimnieciskā aprēķina organizācijas, un to līdzekļi veidojās no kolhozu paju iemaksām. Organizācijas augstākais vadošais orgāns bija dalībnieku pilnvaroto sapulce, kas ievēlēja SCO valdi, tās priekšsēdētāju un revīzijas komisiju.

Vēsture
-------

Latvijas PSR pirmās 6 SCO (Valmieras, Gulbenes, Cēsu u.c. rajonos) tika dibinātas 1956. gadā. 1960. gadā tās bija jau visos LPSR rajonos. 1970. gadā par SCO paju biedriem bija 661 kolhozs un 34 padomju saimniecības. No 1963. līdz 1975. gadam rajonu SCO vadīja republikāniskā padome — LPSR SCO padome. Šī padome vadīja pārvietojamo mehanizēto kolonnu, Ceļu celtniecības pārvaldi, Latvijas kolhozu projektēšanas institūtu, Latvijas kolhozu būvmateriālu tehniskās apgādes pārvaldi, kā arī vairākus būvmateriālu ražošanas uzņēmumus. SCO strādāja virs 10 000 celtnieku. SCO veikto celtniecības un montāžas darbu apjoms 1970. gadā pārsniedza 40 mlj. rubļu. Tika panākta samērā augsta celtniecības industrializācijas pakāpe, cēlās darba ražīgums un samazinājās celtniecības pašizmaksas. Dzīvojamo ēku celtniecībā tika lietoti lielpaneļi, ražošanas ēkās — statu sijas un rāmju konstrukcijas, gāzbetons un siltumizolācijas materiāli. No 1963. līdz 1969. gadam SCO uzcēla dzīvojamās ēkas ar 170 000 m² dzīvojamo platību, 42 klubus, lopkopības fermas 109,5 tūkst. govīm un jaunlopiem, 139 tūkst. cūkām, 289 graudu kaltes u.c. ēkas.

No 1975. gada SCO vadīja Republikāniskā starpkolhozu celtniecības organizāciju apvienība, bet no 1985. gada tā darbojās LPSR Valsts agrorūpnieciskās komitejas ietvaros. 1984. gadā LPSR divdesmit piecas SCO veica virs 50% kolhozu un virs 20% padomju saimniecību celtniecības darbu apjomu. Sabrūkot padomju varai un likvidējoties kolhoziem, tika reorganizēti arī SCO.

Atsauces
--------

1. ↑  *Latvijas padomju enciklopēdija*. 9. sējums. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 226. lpp.
*Manjaro* logotips
Kāda *Manjaro* lietotāja *neofetch*
***Manjaro*** (izrunā: [mænˈdʒɑːroʊ]) ir bezmaksas un atvērta koda *Linux* distributīvs, kura pamatā ir *Arch Linux* operētājsistēma un kura galvenais uzdevums ir pievērsta uzmanība lietojamībai un pieejamībai. To galvenokārt izstrādā Austrijā, Francijā un Vācijā.

*Manjaro Linux* uzskata par *Linux* distributīvu, kuru ir viegli iestatīt un lietot, un tas ir piemērots gan iesācējiem, gan pieredzējušiem lietotājiem. Tas ir ieteicams kā vienkāršs un draudzīgs veids, kā instalēt un uzturēt progresīvu *Arch*-atvasinātu distributīvu. Daži recenzenti uzskata, ka pievilcīgs ir lielais piedāvātās programmatūras klāsts, kas pieejams AUR. Citi izceļ plašo oficiālo un kopienas izdevumu izvēli ar dažādām darbvirsmas vidēm.

*Manjaro* ir starp 10 vispopulārākajiem *Linux* distributīviem.

Atsauces
--------

1. ↑  «Hands-on with Manjaro Linux 15.09: A new favourite». ZDNet. Skatīts: 2018-07-01.
2. ↑  «Distrowatch». Skatīts: 13-01-2023.
**Ģederts Odiņš** (dzimis 1877. gada 29. janvārī, miris 1937. gadā) bija Latvijas pedagogs. Jelgavas II valsts vidusskolas, vēlāk ģimnāzijas, direktors (1922-1934) un Valsts centrālā pedagoģiskā institūta direktors (1925–1930).

Dzīves gājums
-------------

Dzimis 1877. gada 29. janvārī Misas pagastā rentnieka ģimenē. 1893. gadā viņš beidza Talsu pilsētas skolu. No 1896. līdz 1899. gadam pēc tautskolotāja eksāmenu nokārtošanas strādā par palīgskolotāju Jērcēnu pagasta skolā. 
No 1899. gada mācījās Pēterburgas skolotāju institūtā, kuru absolvēja 1902. gadā. 1901. gadā strādāja Baku ģimnāzijas vasaras kolonijā Kaukāzā. Kā valsts stipendiāts mācījās ārzemēs: apmeklēja rokdarbu kursus Leipcigā un Lozannā, studēja fiziku un ķīmiju Vīnes Universitātē. Līdz 1906. gadam strādāja Jēzus baznīcas tirdzniecības skolā Pēterburgā, bija mājskolotājs Pēterburgas gubernatora Zinovjeva ģimenē, rokdarbu skolotājs Pēterburgas skolotāju institūtā. 1906. gadā pārcēlās uz Rīgu, strādāja par inspektoru A. Ķeniņa tirdzniecības skolā. Vēlāk izveidoja un vadīja Skolotāju sabiedrības Tirdzniecības skolu Martas ielā 5. Šo skolu savos autobiogrāfiskajos tēlojumos aprakstīja skolotājs Jānis Greste. 
Bija inspektors Nikolaja II tirdzniecības skolā (1908-1916), no 1912. gada studēja Komercinstitūtā, pēc kura beigšanas tika iecelts par komercskolas direktoru. Pēc Oktobra revolūcijas bija bezpajumtnieku vasaras nometnes Udeļnajā dibinātājs un vadītājs. Kopā ar viņu tur strādāja vēlākie Jelgavas II valsts vidusskolas skolotāji Jānis Greste, Lilija Ķempe un Fricis Dravnieks. 1920. gadā darbojās reevakuācijas komisijā Maskavā.

Pēc atgriešanās dzimtenē no 1921. gada bija Latvijas Izglītības ministrijas arodskolu nodaļas vadītājs, Jelgavas II valsts vidusskolas (ģimnāzijas) direktors (1922-1934) un Valsts centrālā pedagoģiskā institūta direktors (1925–1930).

Pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gadā Ģ. Odiņu atlaida no Jelgavas II valsts ģimnāzijas direktora amata, pārceļot darbā uz Zaļenieku vidusskolu. Pedagogu šis amats un darba perspektīve neapmierināja, tādēļ viņš aizgāja pensijā. Mūža novakari pavadīja savās lauku mājās.

Miris 1937. gada 19. augustā, apbedīts Rubas kapsētā.

Apbalvojumi
-----------

* Triju Zvaigžņu ordenis (IV šķira, 1926)

Atsauces
--------

1. ↑  Skolā – ar uzņēmējdarbību. Ģedertu Odiņu pieminot Andrejs Grāpis, Mājas Viesis 2016. gada 11. oktobrī
Elektriskās krematorijas krāsnis
**Kremācija** (no latīņu: *cremare* — ‘sadedzināt’) ir mirstīgo atlieku sadedzināšana. Mūsdienās kremācija tiek veikta krematorijas krāsnī, tomēr dažādās valstīs, tostarp Indijā un Nepālā, sena tradīcija ir kremācija ugunskurā.

Pēdējo gadsimtu laikā šī prakse ir kļuvusi arvien pieņemamāka, īpaši Rietumeiropā, Ziemeļamerikā un Austrālijā. Parasti kremācijai priekšroku dod pilsētās, kur ir maz zemes un kapsētas ir pārpildītas. Kremācijas skaita rādītāji dažādās valstīs ievērojami atšķiras, piemēram, Japānā kremācijas rādītājs ir 99 %, bet Polijā 2008. gadā tas bija tikai 6,7 %. Latvijā saskaņā ar 2019. gada datiem tiek kremēti aptuveni 12 % mirušo.

Kremācija kristietībā
---------------------

Kristīgajās valstīs un kultūrās kremācija vēsturiski ir bijusi neatbalstīta un uzskatīta par Dieva tēla apgānīšanu. 1963. gadā pat Vatikāns atļāva katoļticīgo kremāciju, lai gan pirms tam to uzskatīja par tikai pieņemamu (galvenokārt, sanitāru, sociālu vai ekonomisku apsvērumu dēļ), bet ne atbalstāmu izvēli. Pašlaik dažās konfesijās tā ir pieņemama. Protestantu baznīcas kremāciju pieņēma un ieviesa agrāk nekā katoļu baznīcas, līdz ar to tā ir izplatītāka protestantu nekā katoļu valstīs.

Atsauces
--------

1. ↑  «Cilvēku pelnu dīvainie ceļi. Atklāti par kremācijas tradīcijām Latvijā un pasaulē». *Jauns.lv* (latviešu). Skatīts: 2023-10-22.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kremācija***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Katoļu enciklopēdijas raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85033903
* GND: 4154259-9
* BNF: cb12651816b (data)
* HDS: 028701
* NKC: ph162014
* BNE: XX4596819

 |

 |
**Vilkakūlas** (latīņu: *Nardus*) ir monotipiska graudzāļu dzimtas ģints, kurā ietilpst tikai viena suga — **stāvā vilkakūla** (latīņu: *Nardus stricta*). Vilkakūlas ir sastopamas Eiropā, tostarp diezgan bieži visā Latvijas teritorijā, kur nelielas grupas aug sausos priežu mežos, purvu apmalēs un nosusinātos purvos, kā arī kāpās un sausieņu pļavās.

Apraksts
--------

Stāvā vilkakūla ir daudzgadīgs, 10—30 cm garš lakstaugs, kurš veido blīvu ceru, no kā atiet daudzi tievi stiebri. Lapas ir ierotījušās, raupjas un sarveidīgas, aptuveni 0,5 cm platas diametrā, parasti īsākas nekā stiebrs ar vārpu galā. Mēlīte ir strupa. Vārpa ir ļoti šaura, 3—8 cm gara, vienpusēja. Vārpiņas plēkšņu nav: saaugot ap vārpiņas asi, vārpiņas plēkšņu rudimenti pie vārpiņas pamata veido apmali. Zieda plēksnes nevienādas: iekšējā (0,5—0,6 cm gara) šauri lancetiska, smaila, ārējā īlenveidīga, manāmi smailāka, ar 0,2—0,4 cm garu akotu. Ziedu putekšnīcas, kur katrā ir 3 putekšņlapas, ir 0,3—0,4 cm garas, dzeltenas. Noziedot vārpiņas āķveidā atliecas, iegūstot ziedkopai ļoti raksturīgo "ķemmes" izskatu. Kalluss ir apmatots. Auglis ir kails, brūngans grauds. Zied jūnijā un jūlijā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Nardus — The Plant List». *www.theplantlist.org*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2022-10-08. Skatīts: 2022-12-19.
2. 1 2  «stāvā vilkakūla - Nardus stricta L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-12-19.
**Jānis Gaujēns** (dzimis 1932. gada 20. jūlijā, Madonā, Latvijā, miris 2024. gada 22. februārī, Rīgā, Latvijā) bija bērnu ķirurgs.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis un audzis Madonā, 1951. gadā beidza Madonas 1. vidusskolu. 1957. gadā absolvēja Rīgas Medicīnas institūtu. Sāka darba gaitas Alojas slimnīcā kā Ķirurģijas nodaļas vadītājs. No 1963. līdz 1969. gadam strādāja Republikas bērnu klīniskajā slimnīcā par Ķirurģiskās nodaļas vadītāju. 1969. gadā aizstāvēja medicīnas zinātņu doktora disertāciju un 1972. gadā kļuva par Rīgas Medicīnas institūta Bērnu ķirurģijas katedras profesoru. Kopš 1998. gada ir valsts emeritētais zinātnieks.
Par lielo ieguldījumu Latvijas bērnu ķirurģijas attīstībā un jauno speciālistu bērnu ķirurģijā sagatavošanā 2009. gadā Paula Stradiņa Medicīnas vēstures muzejs un LZA viņam piešķīra Paula Stradiņa balvu.

Darbi
-----

2007. gadā tika izdots bibliogrāfiskais rādītājs "Profesors Jānis Gaujēns", kurā ietverti laikposmā no 1955. līdz 2007. gada janvārim publicētie darbu bibliogrāfiskie apraksti.

> 
> > Kas gan cels ārstu prestižu, ja ne paši, un, ja tu pats sevi negodāsi, kas cits tevi godās?— Jānis Gaujēns
> 
>

Izmantotā literatūra
--------------------

* Latvijas Ārsts, 2007, nr.6. 7-8..lpp.
* DOCTUS, 2004, nr.8. 58.lpp.
* P.Stradiņa Medicīnas vēstures muzejs- www.mvm.lv

Atsauces
--------

1. ↑  Latvijas Medicīnas bibliotēka: Paula Stradiņa balvas laureāts-bērnu ķirurgs Jānis Gaujēns
**Jevgeņijs Ustinskovs** (1970) ir pedagogs, kordiriģents un komponists. Vairāku koru un vokālo ansambļu vadītājs, mūzikas skaņdarbu komponists un aranžētājs.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1970. gada 4. jūnijā Daugavpilī. Tēvs Ābrams Ustinskovs vadīja stikla un spoguļu ražošanas uzņēmumu Daugavpilī, māte Lusiana (Ludmila) Ustinskova strādāja Daugavpils 2. vidusskolā par angļu valodas skolotāju. 
Mācījās Daugavpils 13. vidusskolā, Daugavpils Mūzikas vidusskolā, JVLMA (1993. gadā – bakalaura grāds, 1995. gadā – maģistra grāds), LU, DU (2014. gadā – pedagoģijas doktora grāds).

Strādāja par Krievu ģimnāzijas mūzikas skolotāju (1993-1995), Jāzepa Vītola LMA asistentu (1994-1995), St. Broka Daugavpils Mūzikas vidusskolas pasniedzēju (no 1995), Daugavpils Universitātes lektoru (2003-2004).

Ir Daugavpils jauktā kora „Daugava" (no 1996), Daugavpils vīru kora „Forte" (no 1997), Daugavpils 13. vidusskolas jauktā kora „Nojauta" (no 1996), Daugavpils 13. vidusskolas jauniešu vīru kora vadītājs (no 2004).

Radošā darbība
--------------

Ustinskovs ir vairāk nekā 100 starptautisko konkursu laureāts, Bērnu un jauniešu pasaules koru čempionāta labākais diriģents (2015). Kā diriģents ar koncertiem uzstājies Latvijā, Lietuvā, Igaunijā, Baltkrievijā, Ukrainā, Krievijā, Polijā, Ungārijā, Nīderlandē, Vācijā, Lielbritānijā, Itālijā, Austrijā, Zviedrijā, Ziemeļmaķedonijā, Spānijā.

LNKC koru nozares konsultatīvās padomes loceklis. Dažādu starptautisko koru konkursu žūrijas loceklis Latvijā un ārzemēs, vada meistarklases Latvijā un ārzemēs, vairāku zinātnisko rakstu autors. Baltijas valstu Dziesmu svētku, Latvijas Vispārējo Dziesmu svētku, Latvijas Skolu jaunatnes Dziesmu svētku un vairāku citu mūzikas svētku virsdiriģents, vairāku Latgales Dziesmu Svētku un lielu mūzikas pasākumu mākslinieciskais vadītājs. 

Latvijas un starptautisko festivālu un konkursu organizators un mākslinieciskais vadītājs: Starptautiskais Garīgās mūzikas festivāls Sudraba zvani (*Silver bells*), Starptautiskais St. Broka Jauno kordiriģentu konkurss, Starptautiskais O. Stroka Jauno pianistu konkurss, Starptautiskais Ziemassvētku dziesmu Jauno izpildītāju konkurss, Starptautiskais M. Rotko Mūsdienu mūzikas jauno izpildītāju konkurss, A. Feila Starptautiskais Jauno dziedātāju tautas dziesmu konkurss un citi. 

Sadarbojas ar Daugavpils teātri kā mūzikas izrāžu vadītājs un kormeistars. J. Ustinskova skaņdarbi koriem, pūtēju un simfoniskiem orķestriem skanēja dažādos Latvijas un novadu dziesmu svētkos.

Apbalvojumi
-----------

Apbalvots ar Latvijas Kultūras ministrijas, LNKC, Daugavpils pilsētas un dažādu skolu goda rakstiem un balvām.

Atsauces
--------

1. ↑  Jevgeņijs Ustinskovs: manā ģimenē vienmēr ir skanējusi mūzika un dziesmas latgaleslaiks.lv 15.06.2020
2. ↑  Dziesmotā Latgale lcb.lv
**Mulāža** (no franču: *moulage* — *moule* — ‘veidot’) ir kāda objekta precīzs atveidojums ģipsī, vaskā, papjēmašē, plastmasās u.c. Tēlniecībā par mulāžu reizēm sauc arī precīzu pēcnāves masku vai rokas, piemēram, slavena mūziķa rokas atveidojumu, arī klasikas darbu sērijveida atkārtojumus. Medicīnā mulāžas plaši izmanto anatomijas studijās, dažādu slimību un patoloģiju atveidošanai, glābēju un medicīnas darbinieku apmācīšanai. Mulāžas izmanto par uzskates līdzekļiem, kā arī situācijās, kad oriģinālu izmantot nav lietderīgi.

* Milosas Venēras kopija, ģipsisMilosas Venēras kopija, ģipsis
* Mēles patoloģija, vasks, 1877Mēles patoloģija, vasks, 1877
* Cilvēka torsa mulāžaCilvēka torsa mulāža

Latvijā
-------

RSU Anatomijas muzejā, kopš tā dibināšanas 1920. gadā, ir uzkrāta nozīmīga patoloģiju ģipša atlējumu kolekcija. Savukārt klasisko skulptūru mulāžu kolekcija, kas kādreiz bija skatāma Valsts Aizrobežu mākslas muzejā Rīgas pilī, tagad ir izvietota apskatei Muzeju krātuvē izstādē "Skulptūru mežs". Pieejama arī virtuālā ekskursija šajā "mežā".

Atsauces
--------

1. ↑  Latvijas Padomju enciklopēdija, 7. sēj. Rīgā, 1986
2. ↑  Latvijā plāno uzstādīt fotoradaru mulāžas un papildu radarus, tos pēc vajadzības rotējot
3. ↑  Muzeju krātuve un SKULPTŪRU MEŽS

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Mulāža***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* LNB: 000340052

 |

 |
**Druja** (baltkrievu: *Друя*, krievu: *Друя*) ir Latvijas-Baltkrievijas pierobežas agropilsētiņa Baltkrievijas ziemeļos, Vitebskas apgabala Braslavas rajonā. Izvietojusies Daugavas kreisajā krastā pie Drujkas upītes ietekas iepretī Piedrujas ciemam Latvijā.

Vēsture
-------

Vēstures avotos pirmoreiz minēta 1386. gadā Strijkovska rakstītajā "Poļu, lietuviešu, žemaišu un visas Krievzemes" hronikā, bet domājams, ka robežnocietinājums (par to liecina Borisa akmeņi) pie senā tirdzniecības ceļa no varjagiem uz grieķiem dibināts jau Polockas kņazistes laikā.

No 1490. gada Drujas cietoksnis piederēja kņazu Masaļsku dzimtai, Maskavijas—Lietuvas kara laikā 1515. gadā to nopostīja krievu karaspēks. Pēc 1565.—1566. gada Lietuvas teritoriālās reformas Druja ietilpa Braslavas apriņķī (*Браслаўскі павет*). 1611. gadā daļu pilsētas savā īpašumā ieguva Lietuvas kanclers Leons Sapeha. 1618. gadā līdzās Drujai nodibināts Sapežinas miests, kuram 1620. gadā piešķīra Magdeburgas tiesības, bet vēlākos laikos šīs tiesības attiecinājās arī uz Druju. Smoļenskas kara (1632—1634) laikā maskavieši atkal nopostīja Drujas cietoksni.
1643. gadā pilsētā uzcēla bernardīniešu klosteri. 1812. gada kara laikā 2.—3. jūlijā pie Drujas notika kauja ar Napoleona armiju.

Pēc Rīgas miera līguma noslēgšanas Druja atradās Viļņas apgabala, vēlāk Polijas Republikas teritorijā, 1933. gadā līdz Drujai uzbūvēja dzelzceļa līniju.
Polijas kampaņas laikā to 1939. gada septembrī ieņēma Sarkanā armija.

Attēli
------

* Viens no Drujas Borisa akmeņiem Daugavas krastā (1896) ar izkaltu krustu, kas agrāk atradies DaugavāViens no Drujas Borisa akmeņiem Daugavas krastā (1896) ar izkaltu krustu, kas agrāk atradies Daugavā
* Borisa akmens mūsdienās. Skats no Baltkrievijas Drujas ciema pāri Daugavai uz tālumā esošo Piedruju.Borisa akmens mūsdienās. Skats no Baltkrievijas Drujas ciema pāri Daugavai uz tālumā esošo Piedruju.
* Druja un Piedruja Lielā Ziemeļu kara laikā (1705)Druja un Piedruja Lielā Ziemeļu kara laikā (1705)
* Skats uz Drujas (pa kreisi) un Piedrujas (pāri Daugavai) baznīcām un akmeņiem Daugavā (Napoleona Ordas zīmējums)Skats uz Drujas (pa kreisi) un Piedrujas (pāri Daugavai) baznīcām un akmeņiem Daugavā (Napoleona Ordas zīmējums)
* Skats uz Piedruju 1893. gadā.Skats uz Piedruju 1893. gadā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Leto-braslav.com». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2015. gada 28. septembrī. Arhivēts 2016. gada 4. martā, *Wayback Machine* vietnē.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 159451603
* LCCN: n81001462

 |

 |
**Austrumu galega** (*Galega orientalis*) ir augu suga, kurai ir šaurs dabiskais izplatības areāls Kaukāzā, taču suga ir ievazāta arī citviet pasaulē, tostarp Latvijā.

Apraksts
--------

Austrumu galega ir daudzgadīgs (Latvijā arī viengadīgs), 70—120 cm garš lakstaugs ar masīvu, zarainu sakneni. Augam ir stāvs, stāvs, vienkāršs vai zarains un kails stublājs. Tā lapas ir nepāra plūksnaini saliktas no 4—8 pāriem eliptisku lapiņu ar gludu malu un smailu galu. Pielapes ir lielas, ieapaļas. Ziedi augšējo lapu žāklēs garos ziednešos; ziedu ķekars arī ir garš. Ziedi ir nelieli, to kauss zvanveidīgs, galā ar īlenveidīgiem zobiņiem. Vainags violeti sārts, visas vainaga daļas vienāda garuma. Karogs galā jomains. Auglis ir šaura un gara pāksts. Zied jūlijā un augustā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Galega orientalis Lam. | Plants of the World Online | Kew Science». *Plants of the World Online* (angļu). Skatīts: 2024-02-25.
2. 1 2  «austrumu galega - Galega orientalis Lam. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2024-02-25.
**Ģeometriskā modelēšana** ir lietišķās matemātikas un skaitļošanas ģeometrijas nozare, kas pēta metodes un algoritmus figūru matemātiskam aprakstam.

Ģeometriskajā modelēšanā galvenokārt tiek pētītas divdimensiju vai trīsdimensiju figūras, lai gan daudzus no tās rīkiem un principiem var piemērot jebkuras galīgās dimensijas kopām. Mūsdienās lielāko daļu ģeometriskās modelēšanas veic ar datoru palīdzību un datorizētām lietojumprogrammām. Divdimensiju modeļi ir svarīgi datorizētā tipogrāfijā un rasēšanā. Trīsdimensiju modeļi ir galvenie elementi datorizētajā projektēšanā un ražošanā (CAD / CAM), un tos plaši izmanto daudzās lietišķās tehnikas jomās, piemēram, civilajā un mehāniskajā inženierijā, arhitektūrā, ģeoloģijā un medicīnisko attēlu apstrādē.

Ģeometriskos modeļus parasti atšķir no procedurālajiem un objektorientētajiem modeļiem, kas formu definē netieši, izmantojot necaurspīdīgu algoritmu, kas ģenerē tās izskatu. Tie ir arī pretstatā digitālajiem attēliem un tilpuma modeļiem, kas formu attēlo kā smalka regulāra telpas sadalījuma apakškopu, un fraktāliem modeļiem, kas sniedz bezgalīgi rekursīvu formas definīciju. Šīs atšķirības bieži vien ir neskaidras: piemēram, digitālo attēlu var interpretēt kā krāsainu kvadrātu kopumu; un ģeometriskās formas, piemēram, apļus, definē ar netiešiem matemātiskiem vienādojumiem. Arī fraktāls modelis ir parametrisks vai netiešs modelis, ja tā rekursīvā definīcija tiek saīsināta līdz galīgam dziļumam.

Atsauces
--------

1. ↑  *Handbook of Computer Aided Geometric Design*.