recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ansis Bogustovs** (dzimis 1976. gada 18. novembrī Rīgā) ir Latvijas televīzijas un radio žurnālists, pasākumu moderators, "3x3" nometņu rīkotājs, kā arī augstskolas pasniedzējs.

Biogrāfija
----------

Ansis Bogustovs absolvējis Rīgas 41. vidusskolu un vēlāk — Latvijas Universitāti. Sabiedrībā zināms galvenokārt kā TV žurnālists ar karjeru dažādās TV kanālos kopš 20. gadsimta 90. gadiem. Bogustovs bijis producents, raidījumu vadītājs, aizkadra darbinieks, tekstu satura veidotājs un operators. Šobrīd strādā kanālā "TV24", kura vada aktuālo ziņu raidījumus "Ziņu TOP" un pārraidi "Globuss".

Karjera
-------

Ansis Bogustovs karjeru televīzijā sāka 1994. gadā kā Latvijas TV jaunatnes raidījumu redakcijas žurnālists, strādājis rīta ziņu programmā līdz 1996. gadam. Laikā no 1996. gada līdz 2005. gadam bijis Latvijas TV korespondents Maskavā, Baltijas valstīs un ilgstoši — Latvijas Televīzijas ziņu dienesta korespondents Briselē. Bogustovs ilgstoši darbojies arī Latvijas Radio, no 2012. gada līdz 2019. gada janvāra sākumam veidoja programmu "21. gs. latvietis".

Laika posmā no 2004. gada darbojies Latvijas Televīzijā ar raidījumiem "Eirobusiņš" un "Viss Notiek" bijis daļa no Latvijas TV komandas un turpinājis darboties šajā TV kanālā līdz pat 2012. gadam.

Kopš 2015. gada septembra Ansis Bogustovs kanālā "TV24" vada divas pārraides — "Ziņu TOP5" un starptautisko notikumu analīzes pārraidi "Globuss"; bieži vada vai piedalās arī citos šīs televīzijas raidījumos.

Privātā dzīve
-------------

Ansis Bogustovs ir precējies, ir četri bērni.

Atsauces
--------

1. ↑  «Talsi - Konkurētspējīga uzņēmējdarbības apmācība». *www.talsi.lv*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016-04-14. Skatīts: 2018-08-19.
2. ↑  «Svētdien simto reizi radio ēterā skanēs raidījums 21.gadsimta latvietis». *www.latviesi.com* (latviešu). Skatīts: 2020-04-04.[novecojusi saite]
3. ↑  «Programma / Latvijas Radio». *latvijasradio.lsm.lv*. Skatīts: 2020-04-04.
4. ↑  Zigmunds Bekmanis (2017. gada 2. marts). "Gatavs stāvēt par Latviju. Saruna ar Ansi Bogustovu". *Latvijas Avīze*.
5. ↑  «Ansis Bogustovs: Ja ģimenē pārāk dominē sievišķā puse, rodas šķirtās ģimenes». *tvnet.lv* (latviešu). Skatīts: 2018-08-19.

Ārējās saites
-------------

* Ansis Bogustovs — Latvijas Radio
* Anša Bogustova TV programma "Globuss"
* Ansis Bogustovs — Linkedin platformā[novecojusi saite]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 28152501060910680813

 |

 |
**Zaļais konservatīvisms** ir konservatīvisma un vides aizsardzības kombinācija. Rūpes par vidi ir pauduši gan konservatīvie politiķi, gan filozofi visā modernā konservatīvisma vēsturē, un Edmunds Bērks (modernā konservatīvisma filozofiskais pamatlicējs) savā *«Reflections on the Revolution in France»* citēts, sakot: "Zeme, veida un vienlīdzīgu visu māti nevajadzētu monopolizēt, lai veicinātu jebkura vīrieša lepnumu un greznību."

Zaļā konservatīvisma atšķirīgā iezīme ir uz tirgu balstītas politikas ievērošana, lai risinātu vides problēmas, nevis centralizēta plānošana. Priekšroka tiek dota individuālai un vietējai pilnvarošanai, nevis kontrolei no augšas uz leju. Ja problēmu risinājumi ir globāli, piemēram, klimata pārmaiņas, zaļie konservatīvie uzskata, ka valdības loma "ir dot iespēju indivīdiem, uzņēmējiem un filantropiem sadarboties un nākt klajā ar inovācijām, kas atrisinās klimata pārmaiņas." Kritiķi norāda, ka tas ir noticis.

Atsauces
--------

1. ↑  Edmund Burke. *Reflections on the Revolution in France*, 1792.
2. ↑  «The Return to "Green" Conservatism». *Intercollegiate Studies Institute* (en-US). 2020-11-10. Skatīts: 2022-06-14.
**Alfa un bēta adrenoblokatori** ir adrenoblokatoru apakšgrupa, kurā ietilpst preparāti, kas bloķē gan alfa, gan bēta adrenoreceptoru aktivitāti un kuriem piemīt asinsvadus paplašinoša (vazodilatējoša) iedarbība, kā arī antihipertenzīvi, antiangināli un pretglaukomas efekti. Pie alfa un bēta adrenoblokatoriem pieder karvedilols, labetalols, proksodolols.

Iedarbības mehānismi
--------------------

Karvedilols un labetalols bloķē alfa1, bēta1 un bēta2 adrenoreceptorus, kas rada vazodilatāciju, arteriālā asinsspiediena pazemināšanos, samazina sirds saraušanās biežumu. Tiem piemīt iekšēja simpatomimētiska aktivitāte. Tāpēc arteriālā spiediena pazemināšana šo preparātu lietošanas fonā notiek bez bēta adrenoblokatoriem raksturīgās vispārējas perifēro asinsvadu pretestības palielināšanās un nieru asinsplūsmas pazemināšanās. Karvedilols veic arī sirds pirmsslodzes un pēcslodzes pazemināšanu, kreisā kambara izsviešanas frakcijas palielināšanu.

Proksodolols ir neselektīvs alfa un bēta adrenoblokators. Rada vazodilatāciju, pazemina vispārējo perifērisko asinsvadu pretestību, pazemina sirds izsviedi, pazemina intraokulāro spiedienu. Pēc instilācijas (iepilināšanas) acīs pazeminās iekšējā šķidruma produkcija un uzlabojas tā attece.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  Альфа- и бета-адреноблокаторы. smed.ru
2. ↑  Фармакологическая группа - Альфа- и бета-адреноблокаторы. rlsnet.ru
**Akantodes** jeb **žokļžaunzivis** (*Acanthodii*) ir izmirušu zivju klase, kas dzīvoja no vēlā silūra līdz vēlā perma periodam. Dzīvoja pārsvarā saldūdenī un barojās ar planktonu.

Morfoloģija
-----------

Akantodes parasti nelielas vārpstveidīgas zivis. Galvaskauss — tropibazāls. Pakauša daļa gara, purns īss, noapaļots. Uz galvaskausa un pie plecu joslas ādas kauli. Acis lielas, nobīdītas pie galvas priekšējās malas. Ap acīm 4—6 vai vairāki acu kauli. Nāsis izvietotas augstu un cieši satuvinātas. Endokrānijs no skrimšļa vai arī viss klāts ar plānu perihondrālu kaula slāni, vai arī pārkaulojas ar vairākiem perihondrāliem kauliem, kas nodalīti ar skrimsli. Katrs žoklis pārkaulojas ar vienu vai vairākiem kauliem, un tiem nav segkaulu. Mandibulārais loks ar žaunu stariem nodalīts no hioīdā loka ar pilnīgu žaunu spraugu. 3—5 branhiālie loki. Dažām silūra un devona formām žaunu spraugas apakšdaļa pārsedzas ar vienu mandibulāro žaunu vāku, bet augšējā daļa — ar vairākiem vākiem, kas atiet no katra žaunu loka. Pārējām akantodēm visa žaunu atvere pārsedzas ar vienu mandibulāro žaunu loku. Akantodu galvā atrodas samērā lieli otolīti.

Dažām akantodēm muguras stiegra ir pārkaulota. Akantodēm ir viena vai divas muguras peldspuras un viena anālā peldspura. Aste ir heterocerkāla. Starp krūšu un vēdera peldspurām primitīvajām formām ir papildus dzelkšņi. Visas peldspuras, izņemot astes peldspuru, ir ar labi attīstītu peldspuras dzelksni (no osteodentīna). Peldspuru membrāna tiek saturēta ar ceratotrihijām. Ķermenis klāts ar blīvām un slīpām sīku, četrstūrainu, ganoīdu tipa zvīņu rindām. Zvīņas parasti klāj arī peldspuras. Pterigopodiju akantodēm nav.

Saglabāšanās
------------

Fosilā veidā veselas akantodes sastopamas ļoti reti. Parasti saglabājas akantodu zvīņas un dzelkšņi. Pēc tiem arī tiek aprakstītas sugas. Bieži vien vienai sugai piederošas zvīņas un dzelkšņi var tikt aprakstīti kā atsevišķas sugas. Lodes māla raktuvēs ir atrasti arī unikāli veselu akantodu eksemplāri, turklāt dažādās vecuma stadijās. Pēc šiem atradumiem var spriest arī par akantodu augšanas īpatnībām.
Latvijā zināmas 4 kārtas, 6 dzimtas, 14 ģintis ar apmēram 40 akantodu sugām. Tagad parasti Gyracanthidae dzimtu vairs neizdala atsevišķā kārtā, bet pievieno klimatiju kārtai, līdz ar to klasē ir tikai 3 kārtas.
Viljama Adolfa Bugro glezna "Vakara noskaņa" (1882)
**Akadēmiskā māksla** ir tēlotājmākslas virziens, kas attīstījās mākslas akadēmijās XVI-XVIII gs. Šajā laikā pēc antīkās un renesanses mākslas parauga tika izstrādāti skaistuma kanoni. Par akadēmisko mākslu dēvē mākslu, kas radīta pēc Francijas Daiļo mākslu akadēmijas (Académie des beaux-arts) standartiem. Klasiski akadēmisma mākslinieki ir Viljams Adolfs Bugro (*William-Adolphe Bouguereau*), Tomass Kutūrs (*Thomas Couture*) un Hanss Makārs (*Hans Makart*). Šādā kontekstā akadēmisko mākslu bieži dēvē par akadēmismu, *art pompier* vai eklektismu un saista arī ar historismu un sinkrētismu.

Akadēmisma mākslā liela nozīme ir alegorijai. Tai raksturīgas idealizētas formas, tīra līnija un krāsa. Akadēmisma ziedu laikā popularitāti ieguva arī rokoko māksla (piemēram, atkal sāka attēlot Erosu un Psīhi). Akadēmisma mākslinieki ļoti augstu vērtēja Rafaēlu.

Īpašu popularitāti akadēmisms ieguva XIX gs. Tika atklātas daudzas izstādes (īpaši populārs bija Parīzes salons un no 1903. gada *Salon d'Automne*). Vienas svētdienas laikā apmeklētāju skaits varēja sasniegt 50 000, savukārt divu mēnešu laikā izstādi bieži apskatīja pat 500 000 cilvēku.

Savu popularitāti akadēmisma māksla zaudēja līdz ar reālisma, impresionisma un modernisma attīstību.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Eiropas mākslas virzieni |
| --- |
|  |
| Seno laiku māksla | 
* Senās Grieķijas māksla (8.—2. gadsimts p.m.ē.)
* Senās Romas māksla (8. gadsimts p.m.ē.—5. gadsimts m.ē.)

 |
|  |
| Viduslaiku māksla | 
* Bizantijas māksla (4.—14. gadsimts)
* Romānika (11.—13. gadsimts)
* Gotika (12.—15. gadsimts)

 |
|  |
| Jauno laiku māksla | 
* Renesanse (15.—17. gadsimts)
* Manierisms (16. gadsimts)
* Baroks (17. gadsimts)

 |
|  |
| 18.—19. gadsimts | 
* Klasicisms
* Rokoko
* Neoklasicisms
* Ampīrs
* Bīdermeijers
* Romantisms
* Historisms
	+ Eklektika
* Reālisms

 |
|  |
| 19.—20. gadsimts | 
* Modernisms
* Piktoriālisms
* Avangardisms

 |
|  |
| 20.—21. gadsimts | 
* Postmodernisma māksla

 |

 |
Pirms 1926. gada izgatavots vertikālais saules pulkstenis ar marmora ciparnīcu un metāla gnomonu Latvijas Etnogrāfiskajā brīvdabas muzejā
**Saules pulkstenis** ir viens no senākajiem laika attēlošanas mehānismiem. Senākās liecības ir par saules pulksteņiem Senajā Ēģiptē. Līdz pat 19. gadsimta sākumam daudzviet Eiropā saules pulksteņu lietošanai bija praktiska nozīme. Ar pārdesmit minūšu precizitāti pēc tiem varēja noteikt vietējo laiku. Līdz ar transporta attīstību, pieauga nepieciešamība pēc vienota laika standarta (joslas laika), un pieauga mehānisko pulksteņu loma.
Mūsdienās senie saules pulksteņi kalpo kā vēstures liecinieki, savukārt jauni saules pulksteņi tiek veidoti kā dārza objekti, piemiņas zīmes vai interesanti ēku vai pilsētvides objekti.

Galvenie veidi:

* horizontālie;
* vertikālie;
* ekvatoriālie;
* analemmatiskie jeb dalības;
* polārie;
* sfēriskie (armilāriji).

Ārējās saites
-------------

* Informācija par saules pulksteņiem (Latvijā un citviet pasaulē)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85130534
* GND: 4055589-6
* BNF: cb11931091v (data)
* NDL: 00563137
* NKC: ph125701

 |

 |
Koordinātas: 8°48′32″N 82°32′32″W﻿ / ﻿8.80889°N 82.54222°W﻿ / 8.80889; -82.54222

**Baru** (spāņu: *Volcán Barú*) jeb **Čiriki vulkāns** *(Volcán de Chiriqui)* ir stratovulkāns Centrālamerikā, Panamas augstākā virsotne. Izvietojies valsts rietumos Talamankas grēdā 35 km no Kostarikas robežas. Pēdējais novērotais izvirdums attiecināms uz aptuveni 1550. gadu, bet 2006. gadā tā pamatnē bija novērojamas seismiskas aktivitātes.

1976. gadā vulkāns un tā apkārtne 14 325 ha platībā tika pasludināts par nacionālo parku kā daļa no Mezoamerikas bioloģiskā koridora.

Atsauces
--------

1. ↑  «Global Volcanism Program. Baru». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 21. novembrī. Skatīts: 2014. gada 26. novembrī.
2. ↑  «Barú Volcano National Park». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 11. februārī. Skatīts: 2014. gada 26. novembrī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Baru***.
|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Barčevo*** |

**Barčevo** (poļu: *Barczewo*) — pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz ziemeļaustrumiem no Olštinas. Līdz 1945. gadam — **Vartenburga Austrumprūsijā** (*Wartenburg im Ostpreussen*) Vācijas (Austrumprūsijas) sastāvā.
Poļu futbolista Tomaša Zahorska (*Tomasz Zahorski*, 1984) dzimtā pilsēta.

Vēsture
-------

Pēc Otrā pasaules kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, Vartenburga iekļāvās Polijā, vācu iedzīvotāji no pilsētas tika padzīti, bet 1964. gadā pilsēta tika nosaukta vietējā poļu kultūras darbinieka Valentija Barčevska (*Walenty Barczewski*, 1856—1928) vārdā.
1986. gadā Barčevo cietumā esot nomiris 2. pasaules kara laika vācu pārvaldītās Ukrainas ģenerālkomisārs, kara noziedznieks Erihs Kohs (*Erich Koch*, 1896—1986), kaut arī 1959. gadā Polijas tiesa viņam piesprieda nāvessodu. Dīvainā kārtā arī PSRS varas iestādes neuzskatīja par vajadzīgu tiesāt Kohu.[*nepieciešama atsauce*]

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 235688596
* GND: 4732791-1

 |

 |

1. ↑  ; P2701: JSON; pārbaudes datums: 6 oktobris 2022.
**Uga Dumpis** (1967) ir latviešu ārsts infektologs un augstskolas pasniedzējs, Latvijas Universitātes (LU) profesors. Veselības ministrijas galvenais speciālists infektoloģijā (no 2016).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis tēlnieces Artas Dumpes un filologa Viktora Ivbuļa ģimenē 1967. gada 14. decembrī Rīgā. Mācījās Rīgas 64. vidusskolā, studēja Latvijas Medicīnas akadēmijas (AML) Ārstniecības fakultātē (1987—1993). Ir latviešu studentu korporācijas Fraternitas Livonica biedrs. Pēc studiju beigām papildinājās tropiskajā medicīnā Karaliskajā Kārļa institūtā Stokholmā (1994) un ar Sorosa stipendiju Oksfordas Universitātē (1996—1997). Studēja doktorantūras programmā *Open University*, līdztekus bija klīniskais pētnieks Oksfordas Universitātes *Wellcome Trust* cilvēka ģenētikas centrā (1997—2000). Pētīja hroniskā vīrusu hepatīta B infekcijas izplatīšanos Tropiskās medicīnas zinātniskajā institūtā Gambijā.

Pēc atgriešanās dzimtenē no 2000. gada Infekciju uzraudzības dienesta vadītājs un vecākais pētnieks Paula Stradiņa klīniskajā universitātes slimnīcā (PSKUS). LU Medicīnas fakultātes asociētais profesors (2001—2014), profesors (kopš 2014).

Apbalvojumi
-----------

* Latvijas Ārstu biedrības balva „Gada cilvēks medicīnā 2015"
* Triju Zvaigžņu ordenis, IV šķira (2019)
* Atzinības krusts, II šķira (2020)

Atsauces
--------

1. ↑  Gambijā dara ko grib Diena, 1999. gada 9. janvārī
2. ↑  «LU kontaktu meklētājs». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2015. gada 6. jūlijā.
3. ↑  Pasniegtas "Gada balvas medicīnā 2015" medicine.lv, 2016. gada 13. februārī
4. ↑  PROFESORS UGA DUMPIS IECELTS PAR TRIJU ZVAIGŽŅU ORDEŅA VIRSNIEKU Archived 2019. gada 8. maijā, *Wayback Machine* vietnē. lu.lv, 2019. gada 17. aprīlī
5. ↑  Ordeņu kapitula paziņojums Nr.12 Rīgā 2020. gada 9. novembrī "Par apbalvošanu ar Atzinības krustu"

Ārējās saites
-------------

* *Twitter* profils

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 313507523
* LNB: 000207087

 |

 |
**Semka Sokoloviča-Bertoka** (horvātu: *Semka Sokolović-Bertok*; 1935. gada 22. decembris Sarajeva — 2008. gada 4. marts Zagreba) bija bosniešu izcelsmes Horvātijas aktrise un šahiste.

Biogrāfija
----------

Piedzimusi bosniešu ģimenē Sarajevā. Tēvs Rasims bijis finanšu inspektors, taču nomiris, kad meitai bijuši tikai trīs gadi. Viņas māte Abida bijusi šuvēja. Vecākā māsa Badema Sokoloviča (1929–1969) kļuvusi par mecosoprāna dziedātāju. Jaunībā Semka nodarbojusies ar šahu, kurā sasniegusi labus panākumus, astoņas reizes izcīnot Horvātijas junioru šaha čempiones nosaukumu. Bijusi precējusies starptautisko meistaru šahā Mario Bertoku (1929–2008).

Kļuvusi par aktrisi Horvātijas Nacionālajā teātrī Zagrebā (horvātu: *Hrvatsko narodno kazalište u Zagrebu*). 1956. gadā debitējusi kino. Piedalījusies TV filmās *Kineski zid* (1967), *Roko i Cicibela* (1978). 1980. gadā tēlojusi skolas direktori satīriskā komēdijā *Majstori, majstori!* (angļu: *All That Jack's*). 2000. gados piedalījusies filmās *Kod amidže Idriza* (angļu: *Days and Hours*, 2004) un *Grbavica* (2006). 2005. gada novembrī žurnāla *Hollywood* horvātu versijas skatītāju aptaujā "Labākā Horvātijas visu laiku kinozvaigzne" ieņēmusi 10. vietu. 2011. gadā līdzīgā aptaujā bijusi 8. vietā.

Nomirusi pēc insulta izraisītas iekšējās asiņošanas.

Atsauces
--------

1. ↑  «Suze i smijeh za divu». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2017. gada 26. aprīlī.
2. ↑  «Umrla Semka Sokolović-Bertok». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 12. janvārī. Skatīts: 2017. gada 26. aprīlī.
3. ↑  50 Best Croatian Actresses of All Time

Ārējās saites
-------------

* Semka Sokolovic-Bertok (1935–2008) aktrises profils vietnē imdb.com
**Meshetas grēda**, arī **Adžārijas—Imeretijas grēda** un **Meshetijas grēda**, ir kalnu grēda Kaukāza kalnu sistēmā, viena no galvenajām Mazā Kaukāza grēdām. Atrodas Gruzijas dienvidrietumu daļā.

Ģeogrāfija
----------

Grēdas garums ir 140—150 km, un tās augstākais punkts ir Mepisckaro kalns 2850 m augstumā virs jūras līmeņa. Grēda stiepjas no Melnās jūras krasta līdz Kuras ielejai, aiz kuras turpinās uz austrumiem kā Trialeti grēda. Kalnos ir liels nokrišņu daudzums. Teritorija ap Mtirala kalnu Adžārijā bija nokrišņiem bagātākais reģions Padomju Savienībā, un tas ir arī mitrākais Kaukāza apgabals ar gada nokrišņiem aptuveni 4500 mm gadā. No Meshetas grēdas plūst vairākas upes — Supsa, Adžārisckali un Natanebi.

Meshetas grēdas pamatmateriāls ir zemūdens fliša nogulumi un vulkāniskie ieži — tufs un andezīts.

Flora un fauna
--------------

Meshetas grēdas nogāzes ir bagātas ar endēmām un reliktām sugām, un tās galvenokārt klāj lapu koku meži (ozoli, kastaņas, kļavas, skābarži, dižskābarži) zem 1200 m virs jūras līmeņa un skujkoku meži (egles, baltegles un retumis priedes) no 1200 līdz 1800 m. Lielākos augstumos sastopamas subalpīnās un alpīnās pļavas, kuras siltajā gadalaikā tiek izmantotas kā ganības.

Dabas aizsardzība
-----------------

14% no grēdas teritorijas ir iekļauti trijos Gruzijas nacionālajos parkos — Boržomi—Haragauli, Kintriši un Mtirala. Tās piekājē un nogāzēs izvietoti vairāki minerālūdeņu un klimatiskie kūrorti.

Attēlu galerija
---------------

* Dienvidu nogāze, ceļš no Zekari pārejas uz AbastumaniDienvidu nogāze, ceļš no Zekari pārejas uz Abastumani
* Supsas upe Surebi ciemāSupsas upe Surebi ciemā
* Ziema Gomi grēdas ziemeļu nogāzēZiema Gomi grēdas ziemeļu nogāzē
* Lomismta kalns (centrā) skatā no Mzetamze ciemaLomismta kalns (centrā) skatā no Mzetamze ciema

Atsauces
--------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Meshetas grēda***.

1. ↑  *Latvijas padomju enciklopēdija*. 3. sējums. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 658. lpp.
2. 1 2  *Refugial Forest from the Western Lesser Caucasus* Levan Mumladze, Giorgi Chaladze, Zezva Asanidze, Salome Saghinadze, Ema Khachidze 2008
Lingvistiskā situācija Dzelzs laikmeta Apenīnu pussalā. Mesapiešu valoda redzama mūsdienu Apūlijas apkaimē.
**Mesapiešu valoda** ir izmirusi indoeiropiešu saimei piederoša valoda, kurā tika runāts mūsdienu Apūlijas reģionā Apenīnu pussalā.

Pastāv uzskats, ka mesapiešu valoda varētu būt radniecīga ilīriešu valodai.

Ēriks Hamps (*Eric Hamp*) 2007. gada grāmatā *Comparative Studies on Albanian* atbalstījis viedokli, ka albāņu valoda ir cēlusies no ilīriešu valodas un tā ir radniecīga mesapiešu valodai, kura, viņaprāt, ir agrāks ilīriešu dialekts.

Radniecīgi vārdi latviešu valodā
--------------------------------

Konstantīns Karulis savā *Latviešu etimoloģijas vārdnīcā* vairāku latviešu vārdu etimoloģizācijās ir uzskaitījis arī (viņaprāt) radniecīgus mesapiešu vārdus, to vidū:

* *briedis* – *brénthon* (< *\*brénton*)
* *klausīt* – *klaohi* (imper.) "klausies, dzirdi!"
* *svainis* – *veinan* (ak.) "savs"

Skatīt arī
----------

* Albāņu valoda

Atsauces
--------

1. ↑  «AILAB – Itāļu valodas». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2014. gada 1. septembrī. Izņemot etrusku valodu Vidusitālijā, latīņu valodu (Latijā pie Romas) ligūru, gallu un venetu valodas Ziemeļitālijā un **mesapiešu** un grieķu kolonistu valodas Dienviditālijā, pārējās senās Itālijas mirušās valodas - osku (dienvidos no Latijas), sabiniešu un samnitu (ziemeļos no Latijas), umbru (austrumos no Apenīnu kalniem) un citas - pieder pie itāļu valodu nozares.
2. 1 2  Konstantīns Karulis. *Latviešu etimoloģijas vārdnīca*. Rīga : Avots, 1992. ISBN 5401004117.
Trozella, mesapu keramisko trauku tips, divosu krūkas veidā.
**Mesapi** (grieķu: *Μεσσάπιοι*) ir sena Itālijas teritorijā dzīvojoša tauta, kas apdzīvoja tās dienvidaustrumu daļu (Apūliju). Pētnieku lielāka daļa uzskata, ka mesapi ir ilīriešu pēcteči, kas pāri Adrijas jūrai pārceļoja no Balkāniem. Taču ir tradīcija, kas, balstoties uz Herodotu, uzskata tos par Krētas iedzīvotāju pēctečiem. Pēc Herodota bijušie krētieši saucās par "mesapu japigiem". Pēc visa spriežot pēc to ieceļošanas mesapu sastāvā iekļāvās arī Apenīnu pussalas autohtonie iedzīvotāji, taču nav īsti skaidrs, vai šie pamatiedzīvotāji bija radniecīgās attiecībās ar blakus esošās Grieķijas un Egejas jūras salu pirmsindoeiropeiskajiem iedzīvotājiem. Iespējams, ka vēlākie migranti no Krētas salas, par kuriem minēja Herodots, bija radniecīgi Itālijas autohtoniem, bet varbūt arī nē.

>  Pēc nostāstiem taču Mīnojs, meklējot Dedalu, ieradās Sikānijā (tagadējā Sikēlijā). Pēc kāda laika pēc dievības iedvesmas visi krētieši, izņemot polihnitus un presijus, devās lielā ceļojumā uz Sikēliju un piecu gadu garumā turēja aplenkumā Kamikas pilsētu, kur manā laikā dzīvoja akragantīnieši. Tomēr viņi nespēja ne ieņemt pilsētu, ne arī palikt ilgāk valstī, ciešot badu. Un beigu beigās tie devās mājās. Atceļā pie Japigijas krastiem tos pārsteidza briesmīga vētra un izmeta kuģus krastā. Viņu kuģi bija sasisti, un tādēļ, zaudējot jebkādu iespēju atgriezties Krētā, viņi dibināja tur pilsētu Hiriju un palika dzīvot tajā zemē. Krētiešu vietā, nomainot savus vārdus, tie kļuva par Japigas mesapiem, un no salu tautas tie pārtapa par kontinenta iedzīvotājiem. No Hirijas pilsētas tie dibināja citas apmetnes, kuras pēc daudziem gadiem centās iznīcināt Taranto ļaudis, ciešot lielus zaudējumus. Tas bija visasiņainākais slaktiņš (hellēņu starpā) no visiem man zināmajiem. Turklāt smagi cieta gan tarantieši, gan reginieši.
> 
> 
> (Herodots)
> 

Mesapu valoda kļuva par dialektu grupas nosaukumu, kurā bez pašiem mesapiem runāja arī tiem tuvie japigi un pevketi. Mesapiem bija arī rakstība, un tie pat sastādīja kartes. Uz viņiem attiecina arī vairāku Itālijas pilsētu dibināšanu, piemēram, Leče. Pirra karu laikā mesapu zemessardze cīnījās grieķu pusē. Mūsu ēras sākumā romieši tos pakļāva un romanizēja.
Lingvists Jūliuss Pokornijs mesapu etnonīmu atvasināja no pirmsindoeiropiešu \*medhyo- ‘vidējais’ un -apia (<\*ap-, ‘ūdens’).
**Berestečko** (ukraiņu: *Берестечко*) ir rajona nozīmes pilsēta Ukrainas ziemeļrietumos, Volīnijas apgabala Luckas rajonā pie Stiras upes.

Pilsētas tiesības no 1547. gada. Kopš 1569. gada - Rečas Pospoļitas sastāvā. 1651. gadā, no 10. līdz 20. jūnijam, pilsētas pievārtē notika Berestečko kauja, kuras rezultātā poļi Jana II Kazimira vadībā sakāva Bohdana Hmeļnicka kazaku un Krimas tatāru karaspēku. Kaujas rezultātā tajā pašā gada tika noslēgts Bilacerkvas miers. Pēc Polijas trešās dalīšanas 1795. gadā pilsēta iekļāvās Krievijas sastāvā.

Pēc Pirmā pasaules kara Berestečko iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. Sākoties Otrajam pasaules karam, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, 1939. gadā pilsētu ieņēma PSRS karaspēks. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Berestečko ieņēma vācu karaspēks. Vācu okupācijas laikā tika iznīcināta pilsētas ebreju kopiena, bet pilsētas apkārtnē ukraiņu kaujinieki no UNA izvērsa represijas pret poļu civiliedzīvotājiem.

Pēc kara lielākā daļa atlikušie poļu iedzīvotāji pārcēlās vai tika pārcelti uz dzīvi Polijā, sevišķi uz tās rietumu apgabaliem, no kuriem savukārt tika padzīti vācieši. Pēc kara līdz 1991. gadam Berestečko bija Ukrainas PSR sastāvā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Berestečko***.

Atsauces
--------

1. ↑  ; Q107450340; izdevējs: Q7603543.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Volīnijas apgabala pilsētas  |
| --- |
|  |
| 
* Berestečko
* Horohiva
* Kamiņa-Kaširska
* Kiverci
* Koveļa
* **Lucka**
* Ļubomļa
* Novovolinska
* Rožišče
* Ustiluha
* Volodimira

 |

 |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 136196532
* LCCN: n94036756
* GND: 4343996-2
* SUDOC: 176020713
* NKC: ge913701

 |

 |
**Bereks Joselevičs** (poļu: *Berek Joselewicz*, 1764. gada 17. septembris — 1809. gada 5. maijs) bija ebreju tirgotājs un poļu armijas kavalērijas pulkvedis. Piedalījies Koscjuško dumpī un Napoleona karos. Tiek uzskatīts par pirmo ebreju militāro vienību izveidotāju un komandieri Jaunākajos laikos.

Biogrāfija
----------

Dzimis Kretingā, kas tobrīd atradās Žečpospolitas teritorijā. Joselevičs strādāja pie poļu magnāta par tirdzniecības aģentu, izpildot dažādus uzdevumus ārzemēs. Ceļojumu laikā viņš iemācījās franču valodu un neilgu laiku dzīvoja Parīzē, kad valstī aizsākās Franču revolūcija.

No 1788. gada dzīvojis Varšavā, kur nodarbojies ar zirgu piegādi poļu karaspēkam. Franču revolūcijas iespaidots, atbalstīja Koscjuško sacelšanos. 1794. gada septembrī — oktobrī, kad Aleksandra Suvorova vadītais karaspēks uzsāka Varšavas aplenkumu, poļu nemiernieku vadonis Tadeušs Koscjuško deva atļauju Joselevičam izveidot ebreju brīvprātīgo vieglās kavalērijas pulku, ieceļot Joseleviču par tā komandieri pulkveža dienesta pakāpē. Pulkā dienēja ap 500 ebreju. Pulks piedalījās Koscjuško dumpī, tomēr kaujā par Varšavas priekšpilsētu Prāgu tas tika praktiski pilnībā iznīcināts.

Pēc dumpja apspiešanas Joselevičs aizbēga uz Galīciju, no kuras 1798. gadā devās uz Itāliju, kur pievienojās Jana Dombrovska poļu leģionam, kas darbojās franču armijas sastāvā. Piedalījies Itālijas kampaņā, no 1803. gada Napoleona armijas Hannoveres dragūnu pulka kapteinis. 1805. gadā izcēlies Austerlicas kaujas laikā, par ko apbalvots ar Francijas Goda Leģiona ordeni. Pēc Varšavas hercogistes izveidošanās Joselevičs 1807. gadā pārgāja tās armijas dienestā, iegūstot pulkveža pakāpi. Komandējis ulānu eskadronu, apbalvots ar augstāko poļu militāro ordeni "Virtuti Militari".

1809. gadā, kad austriešu armijas iebruka Polijā, vadījis divus poļu kvalērijas eskadronus. Kritis Kockas kaujā pret ungāru kavalēristiem. Viņa dēls, Joseks Berkovičs, arī karoja pret Krieviju Napoleona armijas rindās.

Atsauces
--------

1. ↑  Shmuel Spector, Geoffrey Wigoder. *The Encyclopedia of Jewish Life: Before and During the Holocaust*. NYU Press, 2001. 1426. lpp. ISBN 978-0-8147-9356-5. (angliski)
2. 1 2 3 4 5  Ebreju elektroniskā enciklopēdija — *Йоселевич Берек* (krieviski)
3. 1 2 3  Stranga, A. Ebreji Baltijā Rīga: LU žurnāla "Latvijas Vēsture" fonds, 2008. gads ISBN 9984-643-81-6

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 308279606
* LCCN: n85131824
* ISNI: 0000 0004 3414 3173
* GND: 140450408

 |

 |
**Semjuels Lipšucs** (angļu: *Samuel Lipschutz*; 1863. gada 4. jūlijs Ungvāra — 1905. gada 30. novembris Hamburga) bija ASV šahists.

Biogrāfija
----------

Piedzimis ebreju ģimenē tagadējās Ukrainas teritorijā. 1880. gadā emigrējis uz ASV, bet 1888. gadā saņēmis ASV pilsonību. 19. gadsimta beigās bijis viens no vadošajiem ASV šahistiem. ASV šaha čempions (1892—1895). 1886. gadā Londonas starptautiskajā šaha turnīrā ieņēmis 6. vietu. 1889. gadā Ņujorkā 6. ASV šaha kongresā ieņēmis 6. vietu, kas bijis augstākais no visiem ASV šahistu rezultātiem. 1886. gadā zaudējis maču Džordžam Makenzijam (+3, -5, =5). 1890. gadā pieveicis mačā Jūdžīnu Delmaru (+7, −3, =3). 1892. gadā pieveicis mačā toreizējo ASV šaha čempionu Džeksonu Šovalteru (+7, -1, =7), bet 1895. gadā zaudējis viņam revanša mačā (+7, -4, =3). 1900. gadā uzvarējis Manhatanas šaha kluba čempionātā, apsteidzot Džeksonu Šovalteru un Frenku Māršalu.

Ciešot no plaušu slimības devies ārstēties uz Hamburgu, taču miris operācijas laikā.

Atsauces
--------

1. ↑  «New York, 1889 The Sixth American Chess Congress». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 8. jūnijā. Skatīts: 2017. gada 11. janvārī.
2. ↑  1900 Manhattan CC

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Divplaušzivjveidīgās** (*Lepidosirenoidei*) ir ragzobzivjveidīgo kārtas (*Ceratodontiformes*) apakškārta. Šīs apakškārtas pārstāvjus raksturo pāra plaušas un grīstveida pāra spuras. Turklāt šo zivju kāpuriem aiz žaunu vāka katrā pusē ir četras ārējās plūksnainās žaunas.

Morfoloģija
-----------

Ķermenis ir garš, stipri izstiepts. Zvīņas ir sīkas, cikloīdas un atrodas dziļi ādā. Segkaulu ir maz. Smadzeņu kapsula sastāv no skrimšļa ar nelieliem pārkaulojumiem. Sekundāro žokļu nav. Zobu plātnītes ir ar asu griezējvirsmu. Žaunu vāku kauli ievērojami reducējušies. Pāra spuras ir garas, taustekļveidīgas; to skeletu veido tikai posmota centrālā ass.

Plaušas ir pāra un tās ir vāji šūnainas. Žaunas ir nepilnīgas. Arteriālā konusa vārstules ir līdzīgas kā abiniekiem. Olnīcas ir noslēgtas un olvadi ir izteikti atdalīti. Attīstība notiek ar metamorfozi. Pirms kloākas ir viens paritoneālais atvērums.

Ekoloģija
---------

Divplaušveidīgas zivis dzīvo saldūdeņos, kuri vasarās izžūst. Šajā gadalaikā zivis ierokas dūņās, kas ap to ķermeni izveido īpatnēju kokonu, un iemieg. Zivju vājā elpošana notiek vienīgi ar plaušām, kurās gaiss nokļūst pa īpašu kokona atveri iepretim mutei. Iesākoties lietainam laikam, kokons izšķīst un no tā izpeld atmodusies zivs. Divplaušu zivis izplatītas dažādās pasaules daļās: protopteri dzīvo ekvatoriālās Āfrikas saldūdeņos, lepidosireni – Dienvidamerikas Amazones baseinā.

Sistemātika
-----------

* **Divplaušzivjveidīgo apakškārta** (*Lepidosirenoidei*)
Lepidosirenu dzimta (*Lepidosirenidae*) 
ģints: Lepidosireni (*Lepidosiren*) 
suga: Dienvidamerikas lepidosirens (*Lepidosiren paradoxa*)
Protopteru dzimta (*Protopteridae*) 
ģints: Protopteri (*Protopterus*) 
suga: Āfrikas protopters (*Protopterus annectans*)
suga: Marmora protopters (*Protopterus aethiopicus*)
suga: Mazais protopters (*Protopterus amphibius*)
suga: Tumšais protopters (*Protopterus dolloi*)

Atsauces
--------

1. 1 2  «Phylogenetic classification of bony fishes, 2016». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 22. martā. Skatīts: 2019. gada 17. februārī.
**Jeļena Kepke** (vācu: *Elena Köpke*; dzimusi kā **Jeļena Ļovuškina** (krievu: *Елена Сергеевна Лёвушкина*) 1984. gada 27. februārī Taškentā) ir Uzbekistānā dzimusi Vācijas starptautiskā lielmeistare šahā (2007).

Biogrāfija
----------

Pārstāvējusi Uzbekistānu Pasaules jauniešu šaha čempionātos dažādās meiteņu vecuma grupās, kurās vairākkārt iekļuvusi pirmajā desmitniekā (1998, 2000). 2001. gadā ieņēmusi 9. vietu Āzijas individuālajā šaha čempionātā sievietēm. Piedalījusies 2001. gada Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas Maskavā, kurā 1. kārtā zaudējusi Alisai Maričai.

Kopš 2002. gada dzīvo Minhenē un pārstāv Vāciju. 2006. gadā uzvarējusi Bavārijas junioru šaha čempionātā U25 vecuma grupā vīriešiem. 2014. gadā Badragacā uzvarējusi starptautiskā šaha turnīrā *Osteropen 2014*.

Pārstāvējusi Uzbekistānas un Vācijas komandas lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādēs piedalījusies 3 reizes (2000, 2010-2012);
* Eiropas komandu šaha čempionātos piedalījusies 2 reizes (2011, 2017);
* Āzijas komandu šaha čempionātos sievietēm piedalījusies 1999. gadā.

Par panākumiem turnīros FIDE 2001. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM), bet 2007. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.

Beigusi Minhenes Universitātes datorlingvinistikas doktorantūru.

Atsauces
--------

1. ↑  2001-02 FIDE Knockout Matches
2. ↑  9. Intern. Bad Ragazer Osteropen 2014
3. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Elena Levushkina
4. ↑  OlimpBase :: European Women's Team Chess Championship :: Elena Levushkina
5. ↑  OlimpBase :: Women's Asian Team Chess Championship :: Elena Levushkina

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Jeļena Jegošina** (krievu: *Елена Васильевна Егошина*; dzimusi 1972. gada 24. decembrī) ir bijusī krievu brīvā stila cīkstone, četrkārtēja Eiropas čempione, Krievijas Nopelniem bagātā sporta meistare.

Biogrāfija
----------

Trīspadsmit gadu vecumā Jeļena Jegošina sāka nodarboties ar džudo. 1991. gadā viņa kopā ar draudzeni nolēma piedalīties Maskavas brīvās cīņas čempionātā un savā svara kategorijā ieguva pirmo vietu. Ar šo uzvaru arī sākās viņas brīvā stila cīkstones karjera.

Deviņus gadus no 1992. līdz 2000. gadam Jegošina bija Krievijas izlases komandas dalībniece. 1992. gadā viņa piedalījās pasaules čempionātā Vilērbānā (Francija) un svara kategorijā līdz 50 kg finišēja ceturtajā vietā aiz Patrīcijas Saundersas (ASV), Josiko Endo (Japāna) un Martinas Puponas (Francija). 1993. gada Eiropas čempionātā Ivanovā (Krievija) viņa, startējot svara kategorijā līdz 53 kg, finālā pieveica Tatjanu Antonovu no Ukrainas un pirmo reizi kļuva par čempioni. Tā paša gada pasaules čempionātā viņa, tāpat kā gadu iepriekš, ieņēma 4. vietu, šoreiz gan tas notika svara kategorijā 53 kg.

1994. gadā Jeļena piedalījās tikai pasaules čempionātā Stāvernā (Norvēģija). Svara kategorijā līdz 50 kg viņa izcīnīja bronzas medaļu, kas bija viņas pirmā medaļa pasaules čempionātos. Pasaules čempiones titulu ieguva japāniete Miju Jamamoto. 1995. gadā Jeļena Jegošina startēja tikai Pasaules čempionātā, kas notika Maskavā. Viņa startēja svara kategorijā līdz 47 kg, bet arī ierindojās trešajā vietā aiz Miju Jamamoto un ķīnietes Džunas Sjue. 1996. gadā viņa otro reizi kļuva par Eiropas čempioni svara kategorijā līdz 50 kg pirms Taņas Zauteres no Vācijas. Savukārt 1996. gada pasaules čempionātā Sofijā viņai vajadzēja būt apmierinātai ar 4. vietu svara kategorijā līdz 47 kg.

Nākamos divus Eiropas čempionu titulus Jeļena Jegošina ieguva 1997. gadā Varšavā un 1998. gadā Bratislavā, abus svara kategorijā līdz 51 kg. Abas reizes otrā bija Taņa Zautere. Šo divu gadu pasaules čempionātos viņa 1997. gadā Klermonferānā ieņēma 6. vietu un 1998. gadā Poznaņā atkal ieguva bronzas medaļu, kuru izcīnīja ar uzvaru pār Stefaniju Muratu no ASV.

1999. gada Eiropas čempionātā Gēcisā (Austrija) viņa izcīnīja savu pēdējo medaļu starptautiskajā čempionātā, izcīnot 2. vietu aiz polietes Martas Vojtanovskas. 2000. gada Pasaules čempionātā izcīņā Sofijā, kur uzvarēja Hitomi Sakamoto no Japānas, viņa ierindojās 5. vietā.

Apbalvojumi un pagodinājumi
---------------------------

* Krievijas Nopelniem bagātā sporta meistare (1998)

Atsauces
--------

1. 1 2  «Елена ЕГОШИНА: «Звезда ковра из комнатушки в общаге»» (krievu). femalesport.ru. 17 Mai 2011. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019-11-24. Skatīts: 2020-05-14.
2. ↑  «ЕГОШИНА Елена Васильевна» (krievu). infosport.ru. Skatīts: 2020-05-11.
3. ↑  «Елена Егошина» (krievu). femtime.maxbb.ru. Skatīts: 2020-05-11.

Ārējās saites
-------------

* FILA profils (angliski)
**Jeļena Mihailovska** (krievu: *Елена Константиновна Михайловская*, dzimusi 1949. gada 21. novembrī, mirusi 1995. gada 4. februārī) bija PSRS un Krievijas dambretiste, nopelniem bagātā sporta meistare, "Goda zīmes" ordeņa kavaliere. Četrkārtējā pasaules čempione starptautiskajā dambretē (1974—1977) un četrkārtējā PSRS čempione krievu dambretē (1969—1972).

Dzīvesgājums
------------

Jeļena Mihailovska ir dzimusi Maskavā. Pabeidza skolu ar matemātisku novirzienu, vēlāk absolvēja Maskavas dzelzceļa transporta inženieru institūtu.

Pēc aktīvās karjeras pabeigšanās nodarbojās strādāja par treneri un nodarbojās ar administratīvo darbu, vadot Maskavas Dambretes Federāciju. Mirusi 1995. gada februārī pēc ilgstošās slimības. Apbedīta Vagaņkovas kapsētā.

Pēc Dambretes Federācijas iniciatīvas, 2005. gads tika pasludināts par Jeļenas Mihailovskas gadu.

Sporta karjera
--------------

Nokļuva dambretē nejauši. Kopš bērnības aizrāvās ar kustīgajiem sporta veidiem, bet 15 gadu vecumā viņai sākās problēmas ar veselību. 1965. gadā pierakstījās šaha pulciņā, bet dienā, kad viņa atnāca, treneris ar komandu bija devies izbraucienā un nodarbību nebija. Viņai piedāvāja izvērtēt iespēju iestāties dambretes pulciņā. Šis sporta veids kļuva par viņas dzīves sportu. Viņas pirmais treneris bija Vladimirs Agafonovs.

1966. gadā, būdama pirmās sporta klases dambretiste, uzvarēja PSRS junioru sacensībās Maskavas izlases sastāvā. 3 gadus pēc nodarbību sākšanas viņai piešķira PSRS sporta meistara nosaukumu. 1969. gadā kļuva par PSRS čempioni krievu dambretē, uzveicot pagājušā gada čempioni Iraīdu Spasku un cīņā par pirmo vietu uzvarot Janinu Augustinaiti..

Vēlāk pievērsās starptautiskajai dambretei. 1973. gadā uzvarēja starptautiskajā turnīrā Amsterdamā, kas kļuva par neoficiālo pasaules čempionātu. No 1974. līdz 1979. gadam četras reizes pēc kārtas kļuva par oficiālo pasaules čempioni. 1979. gadā zaudēja Ludmilai Iļjinai.

Atsauces
--------

1. ↑  Бурнашева Александра. «Королевы и принцессы шашек». *Саха спорт*, 14 июня 2007. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. Skatīts: 2012-01-15.
2. ↑  Федерация шашек Москвы: новости 4 февраля 2005
3. 1 2  Петр Сидоров. «Три непобитых рекорда». *Публицистический сборник «Локомотиву — 50»*.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Jeļena Mihailovska***.
* FMJD profils (angliski)
* Jeļena Mihailovska (PSRS) Archived 2016. gada 2. augustā, *Wayback Machine* vietnē. "Slaveno sportistu biogrāfiju" mājaslapā (krieviski)
* Profils Nīderlandes Dambretes Federācijas datu bāzē (angliski)
* Jeļena Mihailovska (1949—1995) "Sporta nekropoles" mājaslapā (krieviski)
**Jeļena Tairova** (krievu: *Елена Кайратовна Таирова*; 1991. gada 28. augusts Minska — 2010. gada 16. marts Maskava) bija Baltkrievijas un Krievijas starptautiskā lielmeistare šahā (2006).

Biogrāfija
----------

2001. gadā, pārstāvot Baltkrieviju, izcīnījusi zelta medaļu Eiropas jauniešu šaha čempionātā un bronzas medaļu Pasaules junioru šaha čempionātā U10 vecuma kategorijā. Vēlāk pārcēlusies uz Krieviju. Divas reizes bijusi otrā Eiropas junioru šaha čempionātos U12 vecuma kategorijā (2002, 2003). Izcīnījusi četras medaļas vecuma kategorijā U14: zelta (2005. gadā Pasaules junioru šaha čempionātā), divas sudraba (2004. un 2005. gadā Eiropas junioru šaha čempionātos) un bronzas (2004. gadā Pasaules junioru šaha čempionātā). 2005. gadā uzvarējusi šaha turnīros Minskā un Jeļizavetas Bikovas memoriālā Vladimirā. 2006. gadā uzvarējusi Krievijas junioru šaha čempionātā U16 vecuma grupā un kopā ar Tatjanu Kosincevu un Nadeždu Kosincevu dalījusi otro vietu Krievijas sieviešu šaha čempionātā (uzvarējusi Jekaterina Korbuta). 2007. gadā bijusi otrā Krievijas sieviešu šaha čempionātā (uzvarējusi Tatjana Kosinceva). 2007. gadā Bādhomburgā kopā ar Moniku Socko dalījusi 3. vietu starptautiskajā šaha turnīrā (uzvarējusi Džao Sjue).

Pārstāvējusi Krievijas komandu Pasaules komandu šaha čempionātā 2007. gadā, un gan komandu, gan individuālajā vērtējumā izcīnījusi sudraba medaļas. Divas reizes (2006, 2007) pārstāvējusi Krievijas izlasi mačos pret Ķīnu.

Par panākumiem turnīros FIDE 2006. gadā Tairovai piešķīra starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu, bet 2007. gadā - starptautiskā meistara nosaukumu vīriešiem (IM).

2008. gadā Tairovai tika atklāts plaušu vēzis. 2010. gadā mirusi pēc ilgstošas slimības.

Atsauces
--------

1. ↑  Russian Championship Superfinal 2007
2. ↑  Bad Homburg 2007
3. ↑  OlimpBase :: World Women's Team Chess Championship :: Elena Tairova
4. ↑  OlimpBase :: Russia vs China :: Elena Tairova
5. ↑  Titles Approved by FIDE Presidential Board, Al Ain 2006
6. ↑  Titles awarded at the Presidential Board Meeting 22-24 June 2007 in Tallinn, Estonia
7. ↑  IM/WGM Elena Tairova passes at eighteen

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
Viestura ordenis
**Viestura ordenis** ir Latvijas valsts militārs ordenis no 1938. līdz 1940. gadam un no 2004. gada. Tas veltīts senās patstāvīgās Latvijas varenības piemiņai. Ordeņu metu izstrādāja Herberts Mangolds, un tam bija divi veidi. Abu ordeņa veidu pamatā ir balti emaljēts krusts, kura galos ir trīs sarkani apļi. Šo krustu 45 grādu leņķī šķērso vai nu otrs balti emaljēts krusts (šāda veida ordeni piešķīra personām, kas nav kara dalībnieki), vai arī sakrustoti šķēpi (šāda veida ordeni pasniedz kara dalībniekiem). Abu veidu ordeņu centrā ir balti emaljēts medaljons ar sarkaniem burtiem VR (no *Vesthardus Rex* jeb valdnieks Viesturs). Ordeņa reversā lasāma ordeņa devīze "Confortamini et pugnate" un gada skaitlis 1219, kad sākās zemgaļu cīņas pret vācu iebrucējiem. 

I - V šķiras Viestura ordeņa lentes atgriezums
Ordeni piešķir par militāriem nopelniem, nopelniem cīņā par neatkarību, drošības un sabiedriskās kārtības nodrošināšanā, robežu aizsardzībā, bruņoto spēku veidošanā, valstiskas apziņas veidošanā pilsoņos. Tā devīze ir: "Esiet stipri un cīnieties!". Pastāv arī ordeņa Goda zīme.

I - V šķiras Viestura ordeņa lentes atgriezums (militārpersonām)

Ordeņa šķiras
-------------

Viestura ordenis tiek iedalīts piecās šķirās:

* I šķira - lielkrusta komandieris
* II šķira - lielvirsnieks
* III šķira - komandieris
* IV šķira - virsnieks
* V šķira - kavalieris

Viestura ordeņa Goda zīmes:

* I pakāpes — zelta,
* II pakāpes — sudraba,
* III pakāpes — bronzas.

Skatīt arī
----------

* Ar Viestura ordeni apbalvotie

Ārējās saites
-------------

* Viestura ordeņa apraksts Valsts prezidenta kancelejas vietnē

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Latvijas valsts apbalvojumi  |
| --- |
|  |
| Apbalvojumi | 
* Lāčplēša Kara ordenis
* Triju Zvaigžņu ordenis
* Viestura ordenis
* Atzinības krusts
* 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīme
 |

 |
**Oligofrenopedagoģija** ir defektoloģijas nozare, kuras mērķis ir pētīt un analizēt garīgi atpalikušo bērnu attīstības problēmas, gan psihiskās, gan fiziskās, kā arī rast koriģēšanas iespējas to risināšanai ar rehabilitācijas un sociālās adaptācijas palīdzību. Oligofrenopedagoģija pirmo reizi kā medicīnas nozare minēta 19. gadsimta sākumā, kad tā bija noteikta par medicīnas un pedagoģijas virzienu. Pamatus šai nozarei 19. gadsimta vidū lika franču psihologs E. Segēns, izveidojot mācību sistēmu izveidošanai garīgi stipri atpalikušu bērnu audzināšanai. Šo izveidoto mācību sistēmu viņš pamatoja ar fizioloģiskajām atziņām, izceļot maņu orgānu darbības nozīmi un attīstību.

Par oligofrenopedagoģijas attīstības galvenajiem veicinātājiem ir kļuvušas tādas zinātnes kā - fizioloģija, medicīna, patopsiholoģija, logopēdija u.c. Īpaši jāatzīmē būtu krievu zinātnieka un fiziologa I. Pavlova ieguldījums cilvēka garīgās atpalicības būtības izpratnē, kā arī mācībā par augstākās nervu sistēmas darbību un atzinumos par nervu sistēmas kompensācijas iespējām. 

Oligofrenopedagoģija nozares mērķis ir risināt sekojošas problēmas: garīgās atpalicības pedagoģiju, tās attīstību un attīstības īpatnību būtību, garīgi atpalikušo bērnu pedagoģijas un psiholoģijas izpētes metodes un līdzekļus mācību un audzināšanas procesā, apmācības principos un to realizēšanu speciālajās mācību un audzināšanas iestādēs, garīgi atpalikušo bērnu audzināšanas principi un metodes, viņu sagatavošana piemērotam darbam un dzīvei mūsu sabiedrībā, mācību plānā paredzēto vispārizglītojošo un profesionālo darba apmācības priekšmetu apguve, garīgi atpalikušo bērnu iestāžu struktūras izstrādāšana.

Savu ieguldījumu oligofrenopedagoģijas attīstībā devusi arī 1854. gadā Rīgā atvērtā dažādu kategoriju atpalikušo bērnu patversme.

Atsauces
--------

1. ↑  Ģimenes enciklopēdija, 1. sējums, - 1. Gi 574 izd. - Rīga: Galvenā enciklopēdiju redakcija, 1989. - 215 lpp
**Ansis Leitāns** (1815—1874) bija viens no jaunlatviešu kustības dalībniekiem. Viņš bija latviešu žurnāla „Mājas Viesis" dibinātājs (1856), redaktors un tulkotājs.

Dzīvesgājums
------------

Ansis Leitāns dzimis 1815. gada 28. aprīlī Piņķu muižas „Ļutās" muižas kalpa ģimenē. Bērnībā pārslimotas slimības dēļ viņš ieguva mugurkaula deformāciju, tādēļ nespēja strādāt smagāku fizisku darbu. Visas zināšanas centīgais zēns apguva pašmācības ceļā, vienīgi 1828. gada pavasarī viņš trīs nedēļas apmeklēja Annas muižas skolu, kur mācījās rēķināt, lasīt un rakstīt vāciski. Kad 1829. gadā viņa tēvs kļuva par Šampētera muižas pārvaldnieku, Ansis kārtoja viņam visus rakstu darbus un palīdzēja lauksaimniecības darbos.
1832. gadā laikraksts „Tas Latviešu Ļaužu Draugs" nodrukāja pirmos Leitāna dzejoļus, vēlāk viņa dzejoļi un tulkojumi parādījās arī „Latviešu Avīzē". No 1845. gada Leitāns bija Bieriņu, bet no 1847. gada Piņķu un Beberbeķu apvienotās pagasttiesas rakstvedis. Brīvajā laikā viņā nodarbojās ar romantisko vācu rakstnieku (galvenokārt Kristofa Šmīda) stāstu tulkošanu un izdošanu, kas iemantoja lielu popularitāti.

1856. gadā viņš kopā ar Ernestu Plātesu nodibināja jaunu laikrakstu „Mājas Viesis", kura pirmais numurs iznāca 1856. gada 2. jūlijā. Līdz pat mūža beigām Leitāns bija tā redaktors un rakstu autors. Par aktīviem avīzes līdzstrādniekiem kļuva Kaspars Biezbārdis un Bernhards Dīriķis, kuru publicētie raksti ietekmēja latviešu sabiedrību. 1860. un 1861. gadā sakarā ar „Mājas Viesa" rakstiem notika pirmā publiskā diskusija ar vācu mācītājiem par to, vai latvieši spēj veidot pilnvērtīgu savas tautas kultūru.
1861. gada vasarā Ansis Leitāns, Kaspars Biezbārdis, Krišjānis Valdemārs, Juris Alunāns un citi parakstīja „Latviešu valodas un literatūras biedrības" statūtu projektu. No 1867. gada Leitāns līdztekus darbam avīzē strādāja par skrīveri Voleros, Mīlgrāvī un Bieriņu pagastā.

Miris 1874. gada 15. maijā, apglabāts Rīgas Mārtiņa kapos.

Tulkotie stāsti
---------------

* „Grāfa lielmāte Genovēva" (1845)
* „Kara lielskungs Eistāķius" (1846)
* „Priežukalna Roze" (1847)
* „Barons Bundulis" (1847)
* „Šveidlera Marija" (1845)
* „Lielmāte Grietiņa" (1850)
* „Puķu-kurvīts" (1851)

Ārējās saites
-------------

* Par Ansi Leitānu Teodora Zeiferta „Latviešu rakstniecības vēsturē" portālā ailab.lv

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 168904297
* LNB: 000137174
* ISNI: 0000 0001 1798 8076
* GND: 143828592

 |

 |
**Inna Ivahinova** (krievu: *Инна Саяновна Ивахинова*; dzimusi 1989. gada 23. februārī Ulanudē) ir Krievijas starptautiskā lielmeistare šahā (2012).

Biogrāfija
----------

Šahu iemācījusies spēlēt sešu gadu vecumā. 2000. gadā izcīnījusi otro vietu Krievijas meiteņu šaha čempionātā U12 vecuma grupā. Pārstāvējusi Krieviju Eiropas jauniešu šaha čempionātos dažādās vecuma grupās, kuros divas reizes kļuvusi par uzvarētāju: 2005. gadā U16 vecuma grupā un 2007. gadā U18 vecuma grupā. 2010. gadā Ivanovā uzvarējusi Krievijas sieviešu šaha čempionātā 1. līgā, bet 2011. gadā kļuvusi par Krievijas studenšu šaha čempionāta uzvarētāju.

Par panākumiem turnīros FIDE 2007. gadā Ivahinovai piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 2012. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.

2011. gadā beigusi Burjatijas Valsts universitātes ekonomikas fakultāti. Nodibinājusi savu šaha skolu, kurā nodarbojās ar jauno šahistu apmācību.

Atsauces
--------

1. ↑  2nd quarter PB 2012, 4-7 April, Elista, Russian Federation
2. ↑  Шахматная школа Инны Ивахиновой

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)