recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Brētliņas** (*Sprattus*) ir viena no siļķu dzimtas (*Clupeidae*) ģintīm, kas apvieno 5 siļķveidīgo zivju sugas. Ziemeļu puslodē mājo viena suga, kas sastopama Atlantijas okeāna austrumu krastā, sākot ar Maroku un beidzot ar Ziemeļu un Baltijas jūrām, sastopamas arī Vidusjūrā, Adrijas un Melnajā jūrā. Pārējās sugas mājo Dienvidu puslodē.

Latvijā
-------

Brētliņu ģinti Latvijā pārstāv viena suga — brētliņa (*Sprattus sprattus*). Tā ir saimnieciski nozīmīga Baltijas jūras zivs.

Kopīgās īpašības
----------------

Brētliņas ir maza auguma, sudrabainas zivtiņas ar tumšu, zilganzaļu muguru. Garums lielākajai daļai sugu ir 8—12 cm, lielākajām sugām 16 cm. Ķermenis saplacināts, proporcionāli garš. Uz vēdera asas, ķīļveida zvīņas. Žaunu vāka aizmugurējā mala noapaļota. Vēdera spuras ar 7—8 mīkstiem stariem, sākas pirms muguras spuras.

Uzturas krasta joslā, bieži seklos ūdeņos, sēkļu tuvumā. Dažas sugas piemērojušās ūdenim ar zemu sāls saturu. Veido lielus barus, kas migrē no ziemas barošanās vietām uz vasaras nārstošanas vietām. Barojas ar planktonu, galvenokārt ar vēžveidīgajiem.

Sistemātika
-----------

**Brētliņu ģints** (*Sprattus*)

* Austrālijas brētliņa (*Sprattus novaehollandiae*)
* Brētliņa (*Sprattus sprattus*)
* Folklendu brētliņa (*Sprattus fuegensis*)
* Jaunzēlandes brētliņa (*Sprattus muelleri*)
* Jaunzēlandes zilmuguras brētliņa (*Sprattus antipodum*)

Atsauces
--------

1. 1 2 3  FishBase: Genus Sprattus
2. 1 2 3 4  Marine Species: Genus Sprattus[novecojusi saite]
3. ↑  Siļķveidīgās zivis (Clupeiformes)
4. ↑  Latvijas Daba: Baltijas brētliņa
Pašreizējais patriarhs, Bartolomejs I
**Konstantinopoles patriarhāts** (Ekumēniskais Konstantinopoles patriarhāts) ir viena no 14 neatkarīgajām (*autokefālajām*) pareizticīgo baznīcām, kas kopīgi veido Austrumu Pareizticīgo baznīcu. Vēsturiski uzskatīta par pareizticības "mātes baznīcu", ņemot vērā patriarhāta atrašanos kristīgās Austrumromas impērijas galvaspilsētā, kā arī attiecības ar reģiona pareizticīgajām baznīcām, daudzas no kurām savu patstāvību saņēma no Konstantinopoles patriarha. Lai arī pareizticīgo pasaulē nepastāv Romas pāvestu centralizētās varas, Konstantinopoles patriarhu tradicionāli uzskata par respektētāko pareizticīgo vadītāju. Patriarhu arī sauc par apustuļa Andreja mantinieku, jo šis apustulis esot nodibinājis kristietību Bizantijā. Patriarhāts nodibinājās 330. gadā, kad tas ieguva neatkarību no Heraklejas metropolīta. Līdz ar Bizantijas impērijas krišanu, samazinājās arī Konstantinopoles patriarha pārvaldē esošo kristiešu skaits. Osmāņu sultāni dažādi ierobežoja patriarhāta darbību. Mūsdienās patriarha pakļautībā atrodas baznīcas Turcijas lielākajā daļā, Krētā, Atosa kalnā, Grieķijas ziemeļos, grieķu salās, Somijā, Korejā, Ķīnā, Igaunijā, kā arī grieķu un ukraiņu pasaules diasporas baznīcas. Kopējais patriarhātam pakļauto skaits ir ap 3,8 miljoniem Turcijā, un 1,5 miljoniem pārējā pasaulē. Patriarhāts kontrolē 20 klosterus ASV, 32 klosterus Atosa kalnā, 8 Austrālijā un 6 Grieķijā.
**Zemais purvs** jeb **zāļu purvs** ir viens no purvu veidiem. Zemie purvi veidojas ieplakās un to galvenais ūdensguves avots ir pazemes ūdeņi vai minerālvielām bagāti upju ūdeņi. Zemo purvu kūdru izmanto lauku mēslošanai. Latvijā zemie purvi aizņem apmēram 49% no purvu kopplatības.[*nepieciešama atsauce*] Visvairāk tie sastopami Piejūras zemienes ieplakās, Austrumlatvijas zemienē, Sedas līdzenumā un Gaujas senlejā.

Augājs
------

Zāļu purvos aug apmēram 10 dažādas grīšļu sugas, spilves, meldri, niedres, kosas, ciņusmilgas, suņu smilgas, mitrākās vietās aug puplakši, garlapu gundegas, zaļsūnas un sfagni. Piejūras zemienes zemajos purvos aug Alpu vērene (mīklene), jāņogas, parastā irbene, bebrukārkls, krūklis un pat parastais pabērzs. No puskrūmiem sastopami virši, zilenes, vaivariņi, brūklenes un aizsargājamā grīņu sārtene. Sausākās vietās aug koki un krūmi — bērzi, priedes, melnalkšņi, kārkli. Ļoti slapjos zāļu purvos koki un krūmi neaug.

Skatīt arī
----------

* Zemā purva augsne
* Augstais purvs
* Pārejas purvs
**Aleksandrs Panajotovs Aleksandrovs** (*Александър Панайотов Александров*; dzimis 1951. gada 1. decembrī) ir Bulgārijas bijušais lidotājs, kosmonauts. Darbojies aviācijas biznesā.

Biogrāfija
----------

Aleksandrs Aleksandrovs piedzima Targovištes apgabala Omurtagā. 1974. gadā viņš pabeidza augstāko kara lidotāju skolu. Pēc tam viņš dienēja Bulgārijas gaisa spēkos par iznīcinātāju pilotu.

1978. gada janvārī Aleksandrs Aleksandrovs kopā ar Georgi Kakalovu (pirms kosmiskā lidojuma viņš mainīja uzvārdu uz Ivanovs) tika izvēlēts par Bulgārija kosmonauta kandidātu. Martā sāka gatavoties kosmiskajam lidojumam Kosmonautu sagatavošanas centrā PSRS. 
Kosmosa kuģa pamatapkalpē tika apstiprināts Georgi Ivanovs, bet Aleksandrs Aleksandrovs bija viņa dublieris.
Georgi Ivanovs kā Bulgārijas pirmais kosmonauts devās kosmosā 1979. gada 10. aprīlī ar kosmosa kuģi *Sojuz-33* kopā ar Nikolaju Rukavišņikovu. Neilgi pirms orbitālās stacijas *Saljut-6* sasniegšanas sabojājās kosmosa kuģa dzinējiekārta, un nācās atgriezties uz zemes.

1983. gadā Aleksandrovs pabeidza aspirantūru PSRS Zinātņu akadēmijas Kosmisko pētījumu institūtā Maskavā un aizstāvēja tehnisko zinātņu kandidāta disertāciju. Pēc atgriešanās Bulgārijā 1983. gadā viņš kļuva par Bulgārijas Zinātņu akadēmijas Kosmisko pētījumu centrālās laboratorijas (tagad Kosmisko pētījumu institūts) direktora vietnieku.

1986. gadā ar PSRS tika panākta vienošanās par otra Bulgārijas kosmonauta lidojumu. Pieteicās aptuveni 300 kandidāti, tai skaitā Aleksandrs Aleksandrovs un Georgi Ivanovs. 1987. janvārī par pamata kandidātu tika izvēlēts Aleksandrovs, par dublieri — Krasimirs Stojanovs.

Aleksandrs Aleksandrovs lidojumu kosmosā sāka 1988. gada 7. jūnijā kosmosa kuģī *Sojuz TM-5*, dodoties uz orbitālo staciju *Mir*. 17. jūnijā viņš atgriezās uz zemes kosmosa kuģī *Sojuz TM-4*.

Pēc kosmiskā lidojuma Aleksandrovs darbojās zinātnē. 1990. gados viņš iesaistījās aviācijas biznesā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Aleksandrs Aleksandrovs***.
* Informācija astronaut.ru (krieviski)
*TGV* logotips kopš 2012. gada
*TGV* divu stāvu vilciens
*TGV* līniju shēma
***TGV*** (franču: *Train à Grande Vitesse* — 'liela ātruma vilciens') ir Francijas ātrvilcienu sistēma, kuru apkalpo valsts dzelzceļa operatora *SNCF* meitas uzņēmums *SNCF Voyages*. 

Sistēmu 1970. gados izveidoja *GEC-Alsthom* (tagad *Alstom*) un *SNCF*. Lai gan sākotnēji bija plānots vilcienus darbināt ar gāzes turbīnām, pēc 1973. gada naftas krīzes projekts tika izmainīts uz elektropiedziņas vilcieniem. Pirmā līnija *LGV Sud-Est* starp Parīzi un Lionu atklāta 1981. gadā. Līdz 2012. gadam *TGV* ceļu kopgarums sasniedza 2037 km.

*TGV* sistēmas vilcieni brauc ar lielāko ātrumu pasaulē, regulāri sasniedzot 320 km/h. Speciāli sagatavoji *TGV* vilcieni vairākkārt uzstādījuši ātruma rekordus sliežu transportam. 2007. gadā sasniegts 574,8 km/h ātrums.

*TGV* vilcieni sastāv no divām lokomotīvēm un posmotiem vagoniem. Vilcienus izgatavo uzņēmums *Alstom* (dzinējsistēmu Belfortā, bet ritošo daļu Eitrē).
Sliežu ceļš tiek būvēts bez asiem pagriezieniem, lai vilcieni varētu braukt lielā ātrumā.

Ārējās saites
-------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***TGV*** |

* Official TGV
* Official SNCF *TGV* operators
* Oficiālā Eiropas *TGV* vietne
Tērbatas bīskapa zīmogs
**Tērbatas bīskaps Aleksandrs** (vācu: *bischof Allexander*, miris 1268. gada 18. februārī pie Rakveres) bija trešais katoļu Tērbatas bīskapijas garīgais un laicīgais valdnieks (1263–1268) Livonijas-Novgorodas kara (1262-1269) laikā. Kritis Rakveres kaujā.

Vēsture
-------

Bīskaps Aleksandra izcelsme nav zināma, iespējams, ka pirms iecelšanas par bīskapu viņš bija viens no Tērbatas domkapitula locekļiem. 

Iepriekšējais Tērbatas bīskaps Bernhards mira pēc krievu karaspēka iebrukuma, kad tie 1262. gadā nodedzināja Tērbatas pilsētu līdz pamatiem. 
Kā Tērbatas bīskaps viņš pirmo reizi minēts kā liecinieks kādā 1263. gada 10. septembra dokumentā. Pēc krievu karaspēka iebrukuma Viruzemē 1268. gada februārī Tērbatas bīskaps Aleksandrs pulcināja karaspēku, kurā ietilpa nedaudzi bruņinieki arī no Lihulas bīskapa un Livonijas ordeņa Vīlandes pilīm, kā arī 34 ordeņa bruņinieki no nesen uzceltās Veisenšteinas pils. Ordeņa mestrs Oto fon Luterbergs atradās citā karagājienā un kaujā nepiedalījās. Toties karaspēkā bija daudz "zemes ļaužu" ( *lantvolke* - tā hronikā dēvēja vietējo igauņu, letu un līvu karavīrus), "kam liela bija gribēšana ar krievu varzu cīnīties". 

Tērbatas bīskapa Aleksandrs kaujas sākumā uzbruka kopā ar citiem Livonijas jātniekiem un krita sadursmē. Pēc tam 80 ordeņa bruņinieki atsita divu krievu karapulku uzbrukumu un piespieda tos atkāpties. Kaujā tika nogalināti daudzi krievu karavīri un "karalauku kaudzēm krievu līķi klāja". Pēc hronista ziņām "uz katra vācu vīra bija tur krievu sešdesmit".

Atsauces
--------

1. ↑  Dokuments Nr. 378 no: *Liv-, est- und kurländisches Urkundenbuch nebst Regesten*. Hrsg. von F. G. Bunge u.a. Bd. I. Reval, 1853. - 810 S.; Bd. II. Reval, 1855. - 831 S.; Bd. VIII. Riga; Moskau, 1884. - 688 S. (vāciski)
2. ↑  Atskaņu hronikas teksts[novecojusi saite]
Mindauga piemineklis Šeiminiškēļu pilskalnā.
**Voruta** vai **Varuta** bija Lietuvas dižkunigaiša Mindauga rezidence. Pils atrašanās vieta meklēta Nemunas un tās pieteku Dubīsas, Šventojas un Neres tuvumā, kur šai laikā droši pierādīti Mindauga dzimtas valdījumi. Agrāk tika pieņemts, ka Mindauga pils atradusies vai nu Kernavē vai Viļņā. Jaunākie arheoloģiskie izrakumi liecina, ka Vorutas pils bijusi **Šeiminiškēļu pilskalnā**, kas atrodas netālu no Anīkšču pilsētas pie Vorēles upītes, kuras agrākie nosaukumi bijuši *Varutis/Varute, Varelis, Variukas*. Šis pilskalns pēc saviem izmēriem ir lielākais Austrumlietuvā. Pirmo reizi šajā vietā Vorutas pili 1935. gadā ierosināja lokalizēt etnologs un valodnieks Eduards Volters.

Vorutas pils Šeiminiškēļu pilskalnā un dažādas citas iespējamās pils vietas Mindauga dzimtai piederošajā teritorijā.

Vēstures liecības
-----------------

Mindauga pils pirmo reizi pieminēta Atskaņu hronikas tekstā 1250. gada Livonijas ordeņa karagājienā uz Lietuvu. Kaut arī Mindauga pils nav nosaukta vārdā, tomēr skaidri noprotama tās atrašanās vieta starp Nalsenes un Žemaitijas zemēm. Vorutas pils vārds pieminēts Volīnijas hronikā sakarā ar Tautvila uzbrukumu Mindauga rezidencei 1251. gadā. 

Vēl 16. gadsimta tekstos Anīkšču apvidus tika saukts par "Leišu novadu (*Leičiai*) vai Leituvas (Lētuvas) novadu - *у Лейтахъ* (1532); *у войтовъстве Левътевскомъ* (1569), *до Лейтовского рубежа* (1545)

Anīkšču rajonā plūst nelielā Latavas upe, no kuras vārda atvasināts senākais Lietuvas novada nosaukums un pilskalns ar vārdu *Lettow*.

Atsauces
--------

1. ↑  Dubonis, Artūras (1998), "Lietuvos didžiojo kunigaikščio leičiai: iš Lietuvos ankstyvųjų valstybinių struktūrų praeities", Vilnius: Lietuvos istorijos instituto leidykla, p. 98 (lietuviski).

Skatīt arī
----------

* Livonijas krusta kari
* Mindaugs

Ārējās saites
-------------

* T. Baranauskas par Vorutas pili Archived 2010. gada 29. jūnijā, *Wayback Machine* vietnē.(lietuviski)
* Vorutos pilies rekonstrukcija Archived 2012. gada 5. augustā, *Wayback Machine* vietnē. (lietuviski)

Koordinātas: 55°32′44″N 25°8′19″E﻿ / ﻿55.54556°N 25.13861°E﻿ / 55.54556; 25.13861
Kremļa kongresu pils, 1964
Ļeņina-Staļina mauzolejs, 1957
**PSKP 22. kongress** notika Maskavā no 1961. gada 17. līdz 31. oktobrim. Kongresā piedalījās gandrīz 4500 PSKP delegāti un 80 pasaules valstu komunistisko partiju pārstāvji. Vēsturē iegājis ar to, ka tas apstiprināja PSKP 3. programmu un partijas pirmā sekretāra Ņikitas Hruščova paziņojumu par komunistiskas sabiedrības sākumu pēc 1980. gada. Kongress notika jaunuzceltajā Kremļa kongresu pilī. Par godu 22. kongresam uzcēla Eiropā lielāko Volgogradas HES uz Volgas un veica pasaulē lielākās ūdeņraža bumbas izmēģinājumu virs Novaja Zemļas. Kongress iezīmējās ar atjaunotu uzbrukumu Staļina personības kultam, viņa zārku iznesa no Ļeņina Mauzoleja, un dažu mēnešu laikā valstī pazuda gandrīz visas atsauces uz Staļinu (pilsētu, ielu, kolhozu nosaukumi, pieminekļi un portreti). Ideoloģiskās nesaskaņas ar Ķīnas komunistiem noveda pie tā, ka Ķīnas delegācija pameta kongresu.

### Destaļinizācija

1956. gada PSKP 20. kongresā nolasītais Hruščova ziņojums par Staļina noziegumiem netika publiskots, to ātri apsprieda partijas pirmorganizācijās, un tā saturs vairāk bija zināms ārpus PSRS, nekā valsts iedzīvotājiem. Staļina vārds nekur nepazuda, partijas publikācijās viņu joprojām dēvēja par ievērojamu marksistu. Tikai līdz ar 22. kongresu sākās publiska un aktīva destaļinizācija. Tā kā Hruščovs bija pilnībā atbrīvojies no 1957. gadā sakautās Antipartejiskās grupas, viņš tagad publiski nosodīja ne tikai Staļinu, bet arī visus vecos Politbiroja staļinistus. Kongresa delegāti publiski stāstīja par asiņainajām represijām pret partijas un armijas vadītājiem (nepieminot Hruščova paša noziegumus Ukrainā). Hruščovs ierosināja uzcelt pieminekli represijās iznīcinātajiem partijas biedriem. Kongresa pēdējā darba dienā delegāti pieņēma lēmumu par Staļina mirstīgo atlieku iznešanas no Ļeņina Mauzoleja. Staļinu turpmāk publiski kritizēja avīzes, Staļingradu pārsauca par Volgogradu. Molotovu, Kaganoviču, Maļenkovu un pārējos Hruščova pretiniekus izslēdza no partijas. Plaši publicēja Jevgeņija Jevtušenko dzejoli "Staļina mantinieki".

Atsauces
--------

1. ↑  XXII съезд КПСС

Ārējā saites
------------

Евгений Евтушенко. Наследники Сталина
**Etilacetāts** (etiķskābes etilesteris, CH3COOCH2CH3) ir bezkrāsains, gaistošs šķidrums ar patīkamu smaržu. To lielākoties lieto par šķīdinātāju. Etilacetāts ir esteris un to iegūst no etiķskābes un etanola. Etilacetāts nav higroskopisks un ūdenī šķīst slikti. Istabas temperatūrā etilacetāta šķīdība ūdenī ir 8% un ūdens šķīdība etilacetātā ir 3%. Paaugstinoties temperatūrai, šķīdība palielinās. Stipru skābju un bāzu klātienē etilacetāts sadalās.

Iegūšana
--------

Etilacetātu var iegūt, etiķskābei reaģējot ar etanolu skābes katalizatora (parasti sērskābes) klātienē:

CH3CH2OH + CH3COOH → CH3COOCH2CH3 + H2O

Sērskābe šajā reakcijā piesaista ūdeni, lai reakcijas līdzsvaru nobīdītu estera rašanās virzienā.

Etilacetātu līdzīgā veidā var iegūt arī, etanolam reaģējot ar acetanhidrīdu vai hloracetanhidrīdu, šīs vielas pašas reaģē ar ūdeni, tāpēc sērskābes klātiene nav tik ļoti nepieciešama (hloracetanhidrīdam nevajag nemaz).

Etilacetātu var iegūt arī no acetaldehīda bāziska alkoksīda katalizatora klātienē. Šī ir viena no rūpnieciskajām etilacetāta ražošanas metodēm:

CH3CHO + CH3CHO → CH3COOC2H5

Vēl etilacetātu var iegūt, katalītiski dehidrogenējot etanolu. Šī ir viena no rūpnieciskajām etilacetāta ražošanas metodēm, bet to nelieto pārāk plaši, jo etanols ir salīdzinoši dārgs (to lieto, ja ir jāatbrīvojas no lieka etanola):

2CH3CH2OH → CH3COOC2H5 + 2H2

Šajā reakcijā veidojas daudz blakusproduktu (dietilēteris, acetaldehīds, citi esteri, ketoni), kas, tāpat kā etanols, veido azeotropus maisījumus ar ūdeni.

Ķīmiskās īpašības
-----------------

Reaģējot ar skābēm un bāzēm, etilacetāts hidrolizējas par etanolu un etiķskābi. Skābes klātienē reakcija notiek nepilnīgāk kā bāzes klātienē, jo bāzes (sārmi) ar veidojušos etiķskābi veido acetātus, kas tālāk nevar izreaģēt ar etanolu, no jauna veidojot etilacetātu.

Izmantošana
-----------

Etilacetātu lieto par šķīdinātāju nagu lakām un dažreiz arī citām lakām un krāsām. Etilacetātu arī dažreiz lieto bezkofeīna kafijas ražošanai, kofeīna ekstrakcijai. Etilacetātu lieto par šķīdinātāju šķidruma hromatogrāfijai. Etilacetātu parasti nelieto par šķīdinātāju organisko sintēžu reakcijas maisījumiem, jo tas var hidrolizēties.
TCP un UDP ir TCP/IP modeļa transporta slāņa protokoli. Viena no protokola kontroles informācijas vienībām, ko lieto šie protokoli, ir ports. Porta numurs ļauj darbināt uz vienas IP iekārtas vienas adreses dažādus servisus.

Tāpat kā IP adreses, portu numurus piešķir un uzrauga IANA.

Portu grupas
------------

IANA rekomendē portu numuru iedalījumu trīs grupās:

* ***Well Known*** porti (0—1023)

Šī apgabala portu numuri tiek piešķirti publiski definētiem lietojumiem. Piemēram, HTTP - TCP 80. ports, TFTP - UDP 69. ports.
* **Reģistrētie porti** (1024—49151)

Šī apgabala portu numuri tiek piešķirti dažādu programmatūras izstrādātāju protokoliem.
* **Dinamiskie** vai **privātie** porti (49152—65535)

Šī apgabala portu numuri netiek piešķirti lietojumiem protokoliem. TCP/IP steks izmanto portu numurus no šī apgabala kā klienta portus klienta-servera komunikācijām.
IANA nenosaka stingru portu iedalījumu šādās grupās, tas ir ietecamais sadalījums. Tāpat arī konkrētais lietojums vai protokols var lietot ne tikai IANA piešķirto, bet arī citus porta numurus.

Ārējās saites
-------------

* IANA piešķirto portu numuru saraksts
* Free Ports & Network Services Informations Database
**Mācītājs Roberts Volkers, slidojot pa Dadingstonas ezeru** (angļu: *The Reverend Robert Walker Skating on Duddingston Loch*), plašāk zināma vienkārši kā **Slidojošais mācītājs** (angļu: *The Skating Minister*), ir eļļas glezna, par kuras autoru tiek uzskatīts Sers Henrijs Reibērns, un tā atrodas Skotijas Nacionālajā galerijā, Edinburgā. Glezna bija tikpat kā nezināma līdz aptuveni 1949. gadam, bet kopš tā laika tā ir kļuvusi par vienu no Skotijas pazīstamākajām gleznām un ir kļuvusi par Skotijas kultūras simbolu, kas uzgleznota vienā no valsts ievērojamākajiem kultūras periodiem.

Garīdznieks, kas attēlots šajā gleznā, bija mācītājs Roberts Volkers, kurš dzimis 1755. gada 30. aprīli un bija mācītājs Skotijas baznīcā. Volkera bērnībā viņa tēvs bija mācītājs Skotu Kirkā Roterdamā. R. Volkers bija Edinburgas slidošanas kluba loceklis, kas bija viens no pirmajiem daiļslidošanas klubiem pasaulē. Šis klubs trenējās uz Dadingstonas ezera, kas attēlots gleznā, vai arī uz Lohendas ezera Edinburgas tuvumā.

Domstarpības par gleznas autoru
-------------------------------

2005. gada martā Skotijas Nacionālās galerijas kurators izteica pieņēmumu, ka gleznas autors nav Reibērns, bet franču mākslinieks Anrī Pjērs Danlū. Līdzko šāda informācija nonāca galerijas ievērībā, pie gleznas tika izlikts paziņojums, ka "neseni pētījumi ir atklājuši, ka gleznas autors [..] ir Anrī Pjērs Danlū." Kopš paziņojuma izlikšanas ir notikušas debates par šī fakta patiesumu, un tas tiek pamatots ar to, ka 1790. gados, kad "Slidojošais mācītājs" tika uzgleznots, Danlū atradās Edinburgā un audekls un gleznas lielums atbilst franču mākslinieka stilam, bet idejas kritiķi pamato šo faktu citādāk.

Neskatoties uz diskusijām par gleznas autoru, "Slidojošais mācītājs" tika nosūtīts uz Ņujorku un 2005. gadā tika izstādīts par godu svarīgām skotu svinībām. Intervijā laikrakstam *The Scotsman* Džeimss Holovejs, Skotijas Nacionālās galerijas direktors, izteica savu viedokli, ka gleznas autors tomēr ir Reibērns.

Atsauces
--------

1. ↑  James R. Hines. *Historical Dictionary of Figure Skating*. Scarecrow Press, 2011. gada 22. aprīlis. 150. lpp. ISBN 978-0-8108-7085-7.
2. ↑  Michael Blackley. «Doubts over Skating Minister cut no ice with art experts». *The Scotsman* (angliski), 2005. gada 30. marts. Skatīts: 2010. gada 28. maijā.
3. ↑  Alan Taylor. «The Skating Minister: enduring masterpiece by the great Scottish artist Henry Raeburn, or just a rather nice painting by an obscure Frenchman?». *The Herald, Scotland* (angliski), 2005. gada 7. jūlijs. Skatīts: 2010. gada 28. maijā.
4. ↑  Laura Roberts. «If Skating Minister isn't Scottish, why send him to Tartan Week in New York?». *Scotsman* (angliski), 2005. gada 16. decembris. Skatīts: 2010. gada 28. maijā.

Literatūra
----------

* Duncan Thomson, Lynne Gladstone-Millar. *The Skating Minister: The Story Behind the Painting*. *National Galleries of Scotland*, 2004. ISBN 9781901663853.

Ārējās saites
-------------

* "Scottish art icon 'may be French'", raksts par gleznas autora domstarpībām no *BBC News*
* Henrija Reibērna darbi Skotijas Nacionālā galerija
**Zemais grīslis** (latīņu: *Carex supina*) ir grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tā ir sastopama dienvidaustrumu Eiropā un Āzijā. Latvijā zemais grīslis ir sastopams ļoti reti, tikai dažviet Daugavpils apkaimē — sugas atradnes Latvijā ir tālu ziemeļos no auga izplatības areāla.

Suga ir ierakstīta Baltijas jūras reģiona Sarkanajā grāmatā un Latvijas Sarkanajā grāmatā 1. kategorijā.

Apraksts
--------

Zemais grīslis ir daudzgadīgs, 5—20 cm garš lakstaugs, kurš pieder dažādvārpu grīšļu grupai, jo tā sievišķajiem ziediem ir 3 drīksnas un augļa pūslītim ir skaidri nodalīts, divzobains knābītis.

Augs ir pelēkzaļš, veido ložņājošus dzinumus un velēnveida grupas. Lapas ir 0,1—0,3 cm šauras, nosmailotas, apmēram stublāja garumā. Lapu makstis ir sarkanīgi brūnas. Vīrišķo ziedu vārpiņa stublāja galotnē ir viena un stāva. Sievišķo ziedu vārpiņas ir mazliet zemāk, 1—3, blīvi satuvinātas. Ziedu skaits vārpiņā ir mazs. Vārpiņas seglapa ir īsa un zvīņveidīga. Augļa pūslītis ir ieapaļš, 0,2—0,4 cm garš, gluds, gatavības laikā spīdīgs un zeltaini dzeltens. Pūslīša knābītis ir strupi cilindrisks, ļoti īss. Segplēksne ir brūna, nosmailota, īsāka nekā pūslītis. Zied maijā, jūnijā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «zemais grīslis - Carex supina Willd. ex Wahlenb. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-05-06.
Spalvu slāņmākoņi
Cs mākoņi ar plašu halo (gaišs disks ap Sauli)
**Spalvu slāņmākoņi** *Cirrostratus* (Cs) ir plāns mākoņu slānis, kurš dažreiz ir pat grūti pamanāms un tas tikai dod debesīm gaišāku krāsu. Parasti tiem cauri spīd Saule. Šie mākoņi ir arī iemesls, kāpēc apkārt Saulei bieži vien ir gaiši, balti apļi. No Cs mākoņiem nelīst lietus. Tie atrodas līdz 6 km augstumā. Spalvu slāņmākoņi bieži vien vēsta par siltās frontes tuvošanos, tas nozīmē, ka tuvāko 24 stundu laikā sāks līt.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Mākoņu veidi |
| --- |
|  |
| Ļoti augstie | 
* Perlamutra mākoņi (PSCs)
* Sudrabainie mākoņi

 |
|  |
| Augstie | 
* Spalvmākoņi (Ci)
* Spalvu gubumākoņi (Cc)
* Spalvu slāņmākoņi (Cs)

 |
|  |
| Vidējie | 
* Augstie gubumākoņi (Ac)
* Augstie slāņmākoņi (As)

 |
|  |
| Zemie | 
* Migla
* Slāņmākoņi (St)
* Gubumākoņi (Cu)
* Plakanie gubumākoņi (Cu hum)
* Slāņu gubumākoņi (Sc)
* Lietus slāņmākoņi (Ns)

 |
|  |
| Vertikālās attīstības | 
* Gubumākoņi (Cu)
* Gubu lietusmākoņi (Cb)
* Izvirduma vai ugunsgrēka mākoņi

 |

 |
**Vorldparka** (angļu: *World Park Base*) bija vissezonas polārstacija Rosa salā Antarktīdā. Staciju organizēja starptautiskā nevalstiskā organizācija Greenpeace un tā atradās Evansa ragā Makmerdo šauruma krastā. Vorldparkas izveidošana un uzturēšana bija viens no pašiem organizācijas apjomīgākajiem un ambiciozākajiem pasākumiem un prasīja ik gadu apmēram pusi no organizācijas pieejamajiem līdzekļiem. Galvenais projekta mērķis bija pievērst sabiedrības uzmanību vides stāvoklim Antarktīdā un veidus, kādā Antarktīdas līguma organizācijas veic pētījumus kontinentā.

Pirmais mēģinājums uzbūvēt polārstaciju tika veikts 1986. gadā, bet sakarā ar nelabvēlīgajiem ledus apstākļiem piegādes kuģim *Greenpeace* neizdevās nokļūt līdz iecerētajai vietai. 1987. gadā kuģis spēja piestāt Rosas salas krastā un triju nedēļu laikā tika uzbūvēta bāze, kurā varēja pārziemot četru cilvēku komanda: mehāniķis, radiooperators, zinātnieks un mediķis.

Misijas galvenais uzdevums bija pētīt un monitorēt Rosa salā izvietoto polārstaciju Makmerdo (24 km uz dienvidiem; lielākā kontinentā) un Skotas ietekmi uz vidi. Šajā laika periodā ar organizācijai pederošo ledlauzi *Gondwana* tika veikta dažādu objektu apsekošana Antarktīdā.

Pārējo polārstacijas uzturošo dalībvalstu attieksme pret Greenpeace Antarktīdas projektu bija rezignēta. Tās brīdināja, ka forsmažora apstākļos tām nebūs pienākuma sniegt Vorldparkai palīdzību.

Vorldparka darbu beidza 1991. gadā un 1992. gadā tika nojaukta un izvesta no kontinenta, sakopjot vidi un neatstājot stacijas pastāvēšanas pēdas. Šim piemēram tagad seko vairums Antarktīdā pētījumus veicošo valstu un organizāciju.

Atsauces
--------

1. ↑  «World Park Antarctica». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 15. martā. Skatīts: 2011. gada 26. jūlijā.

Ārējās saites
-------------

* Atskaite par projektu
* Greenpeace in Antarctica
**Aleksandrs Basovs** (dzimis 1977. gada 24. oktobrī Rīgā) ir Latvijas futbola treneris. Kopš 2020. gada janvāra ir Latvijas U-21 futbola izlases galvenais treneris.

Spēlētāja karjera
-----------------

Aleksandrs Basovs pirmos futbola treniņus uzsāka Rīgas Futbola skolā. 15 gadu vecumā debitēja 1993. gada Latvijas futbola Virslīgas sezonā FK Pārdaugava sastāvā pret FK Auseklis, nākot uz maiņu 88. minūtē. Tā bija vienīgā spēlē augstākajā līmenī kā spēlētājam, jo krustenisko saišu plīsuma dēļ futbolista karjeru nācās beigt. Līdz tam bija arī U-17 un U-19 izlases kandidāts.

Trenera karjera
---------------

Pēc spēlētāja karjeras priekšlaicīgas pārtraukšanas, sāka strādāt par jaunatnes treneri Latvijā un Krievijā. 2015. gadā atgriezās Latvijā pēc Latvijas Futbola federācijas uzaicinājuma, lai vadītu Latvijas jaunatnes izlases.

Atsauces
--------

1. ↑  Renārs Krīgers. «LATVIJAS FUTBOLA PIRAMĪDAS PĒDĒJĀS PIETURAS TRENERIS - ALEKSANDRS BASOVS». *LFF*. LFF. Skatīts: 2022. gada 23. martā.
Šis raksts ir par Dzedrupes satekupi. Par Ventas pieteku skatīt rakstu Ēda.

**Šķēde**, augštecē — **Odre**, vidustecē arī **Dandarupe**, **Elpupe**, **Gartiltupe**, lejtecē — **Žurnika** vai **Žurnikupe**, ir Dzedrupes kreisā satekupe Talsu novadā. Sākas Vanemas pauguraines nogāzē pie Laucienes pagasta Odres, augštecē līdz Šķēdes ezeram tiek dēvēta par **Odri**. Līdz Vandzenes skolai, kur uz upes izbūvēta vēl viena ūdenskrātuve, upes gultne pārrakta, regulēta. Lejpus Vandzenes skolas līdz Gartiltiem upe līkumo pa izteiktu ieleju.

Lejpus Gartiltiem upes gultne regulēta — ir mākslīgi veidots kanāls, šķērso plašu meža masīvu. Lejtece lejpus Alkšņvalka pietekas tiek dēvēta par Žurniku. Vēsturiski upe satecējusi ar Grīvu, kas mainīts meliorācijas rezultātā. Pie Jādekšām, saplūstot ar Jādekšu, Žurnika veido Dzedrupi.

Lielākās pietekas ir Okte (14 km, labā), Ziemeļvalks, Alkšņvalks (kreisās). Krastā apdzīvotās vietas Odre, Šķēde, Vandzene, Vandzenes skola.

Atsauces
--------

1. ↑  Ūdens saimniecisko iecirkņu klasifikators, 2005
2. ↑  LĢIA Vietvārdu datubāze
3. ↑  *Latvijas daba*. 5. sējums. Rīga : Preses nams. 1998. 190. lpp.
**Aleksandrs Berkmans** (angļu: *Alexander Berkman*; dzimis 1870. gada 21. novembrī, miris 1936. gada 28. jūnijā) bija Lietuvā dzimis ebreju izcelsmes anarhists. Emmas Goldmanes tuvs draugs un līdzgaitnieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Viļņā turīga ebreju ģimenē. Uzauga Sanktpēterburgā. 

1888. gada februārī Berkmans devās uz ASV. Ieradies Ņujorkā, Berkmans iesaistījās anarhistu pulciņu darbība un iepazinās ar Emmu Goldmani. 

1892. gada 23. jūlijā Berkmans veica atentātu pret uzņēmēju Henriju Kleju Friku, par ko tika notiesāts uz 22 gadiem ieslodzījumā. Izcietis 14 gadu cietumsodu, 1906. gadā tika atbrīvots. Par cietuma gadiem publicējis memuārus *Prison Memoirs of an Anarchist*. 

No 1907. līdz 1915. gadam Berkmans bija Emmas Goldmanes žurnāla *Mother Earth* redaktors. Tajā laikā Berkmanam bijusi saistība ar vairāku terora aktu gatavošanu vai realizāciju. 

Sākoties Pirmajam pasaules karam, Berkmans vērsās pret mobilizāciju, tāpēc tika notiesāts uz diviem gadiem cietumā. 

Pēc soda izciešanas 1919. gadā kopā ar vēl vairākiem redzamiem anarhistiem tika deportēts uz Padomju Krieviju.

Padomju Krievijā Berkmans ar Goldmani daudz ceļoja pa valsti, vākdami materiālus Revolūcijas muzeja izveidei. Saskaroties ar boļševiku režīma reālijām, Berkmans, sākumā uzņemdams revolūciju ar entuziasmu, kļuva par iekārtas kritiķi. Pēc Kronštates dumpja apspiešanas Berkmans pameta Krieviju, apmezdamies Berlīnē. 

1925. gada viņš publicēja grāmatu *The Bolshevik Myth*, kurā kritizēja PSRS iekārtu. Tajā pašā gadā Berkmans kopā ar Goldmani pārcēlās uz Franciju. 

1929. gadā publicēja grāmatu *Now and After: The ABC of Communist Anarchism*, kura aprakstīti komunistiskā anarhisma pamatprincipi. 

1936. gadā slimības dēļ ciezdams sāpes, izdarīja pašnāvību.

Ārējās saites
-------------

* 

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Aleksandrs Berkmans***.
* Berkmans Anarchy Archives (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 12304980
* LCCN: n50008066
* ISNI: 0000 0001 0855 1235
* GND: 118509624
* SELIBR: 399720
* SUDOC: 026721147
* BNF: cb11891444h (data)
* BIBSYS: 90092274
* NLA: 35017781
* NDL: 00433053
* NKC: skuk0001660
* BNE: XX854608
* CiNii: DA03840201

 |

 |
**Pēdu** (igauņu: *Peedu*) ir pieturas punkts Tartu—Valgas dzelzceļa līnijā Igaunijā, Tartu apriņķa Elvas pilsētā un atrodas 23,1 km attālumā no Tartu, 59,8 km attālumā no Valgas un 213,2 km attālumā no Tallinas. Pēdu pietur Valgas un Tartu (Tallinas) virzienā kursējošie pasažieru dīzeļvilcieni.

Pēdu pieturas punkts tika izbūvēts 1925. gadā līdz ar zemes iemērīšanu Tartu ārpilsētas vasarnīcu rajona celtniecībai. Pēdu pieturas punktā tika uzcelts neliels vaļējs koka pasažieru uzgaidāmais paviljons.

2011. gadā projekta „Reisiplatvormide viimine eurokõrgusele" ietvaros ar Eiropas Savienības Struktūrfondu līdzfinansējumu tika izbūvēta jauna, Eiropas standarta pasažieru platforma. Platformas augstums - 550 mm, garums - 100 metri.

Atsauces
--------

1. ↑  AS EVR Infra raudteerajatistel võimaldatavad operatsioonid 2011/2012
2. ↑  Ajalugu | Peedu
3. ↑  «Eesti Raudtee - www.evr.ee». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 29. decembrī. Skatīts: 2012. gada 16. septembrī.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Uz Tartu** |  | **Uz Valgu** |
|  Teravere |  **Pēdu** | Elva  |
**Šaja Kozlovskis** (poļu: *Szaja Kozłowski*; dzimis 1910. gadā, miris 1943. gadā) bija ebreju izcelsmes poļu šaha problēmists, poļu šaha etīdes skolas pamatlicējs. Pēc nacistu okupācijas gājis bojā Lodzas geto.

Šaha kompozīcija
----------------

20. gadsimta trīsdesmitajos gados poļu laikrakstos *Głos Poranny* un *Świat szachowy* publicējis apmēram 30 šaha etīdes.

### Piemērs

**№ 1. Šaja Kozlovskis**  
 *Głos Poranny*, 1931**Uzvara**
**Uzdevuma risinājums:**

**1. ♘g6+ h×g6+** (1. ... ♔g8 2. h5 h×g6+ 3. ♔×g6) **2. ♔×g6 ♔g8 3. h5 ♔h8 4. ♔f7 g5 5. ♔×f8 g4 6. ♔×e7 g3** (6. ... ♔g7 7. h6+) **7. ♔f7 g2 8. e7 g1=♕ 9. e8=♕+ ♔h7 10. ♕e4+ ♔h8 11. ♕e5+ ♔h7 12. ♕f5+ ♔h8 13. ♕f6+ ♔h7 14. ♕g6+ ♕×g6+ 15. h×g6+** un baltie uzvar.

Atsauces
--------

1. 1 2  Игорь Бердичевский. *Шахматная еврейская энциклопедия* (krievu). Москва : Russian Chess House, 2016. 122. lpp. ISBN 978-5-94693-503-6.

Papildu literatūra
------------------

* *Бондаренко Ф. С.* Триумф советского шахматного этюда. Киев: Здоров’я, 1984, стр. 101—102. (krieviski)

Ārējās saites
-------------

* Šajas Kozlovska šaha kompozīcijas vietnē PDB
* Liburkin, Kozlowski memorial composing tourneys (angliski)
***Gammal fäbodpsalm från Dalarna*** (angļu: *Old chalet psalm from Dalarna*) ir korāļu melodija, kas kļuva populāra pēc tam, kad 1936. gadā zviedru mūziķis Oskars Lindbergs aranžēja šo melodiju spēlēšanai uz ērģelēm.

Melodija arī ir zināma kā ***Psalm från Älvdalsåsen*** un to ir ierakstījis Alb. Lindbergs. Tā tika nodota dažādu tautasdziesmu spēlētāju starpā, līdz kopā ar vairākām citām dziesmām publicēta 1919. gadā dziesmu krājumā *Med Dalälven från källorna till havet* (angļu: *The Dalälven river from the source to the sea*).

Zviedrijas popmūzikas grupa ABBA šo dziesmu izpildīja savā 1979. un 1980. gada koncertturnejā kā koncerta atklāšanas dziesmu. Dziesma tika izpildīta līdzīgi kā ērģeļu aranžējumā, bet šī instrumenta vietā izpildot to ar sintezatoru. Šī dziesma arī tika izota 2014. gadā albuma *Live at Wembley Arena* sastāvā. 

2005. gadā Karola Hēgkvista ierakstīja šo dziesmu ar vārdiem savam albumam *Störst av allt*. Gadu vēlāk Lena Villemarka ierakstīja savu *Gammal fäbodpsalm* versiju ar citiem dziesmas vārdiem albumam *Älvdalens elektriska*, kurā dziesma tika pārdēvēta uz ***Åsenpsalm***.

Atsauces
--------

1. ↑  Karl-Erik Forsslund. *Med Dalälven från källorna till havet. Del 1, Öster-Dalälven, Bok 2, Älvdalen*. Åhlén & Åkerlund, 1919.
2. ↑  Albums *Älvdalens elektriska*
Luteīna ķīmiskā struktūra
**Luteīns** (no latīņu valodas *luteus*, kas nozīmē "dzeltens") ir ksantofils un viens no 600 zināmajiem dabā sastopamajiem karotinoīdiem. Luteīnu sintezē tikai augi, un tāpat kā citi ksantofili lielos daudzumos ir atrodami zaļos lapu dārzeņos, piemēram, spinātos, kāpostos un dzeltenajos burkānos. Zaļajos augos ksantofili darbojas, lai modulētu gaismas enerģiju un kalpotu kā nefotoķīmiski dzesinātāji, lai fotosintēzes laikā tiktu galā ar hlorofila tripletu (uzbudināta hlorofila forma), kas tiek pārmērīgi ražots ļoti augstā gaismas līmenī. Par šo tēmu skatiet ksantofila ciklu.

Dzīvnieki luteīnu iegūst, uzņemot augu barību. Cilvēka tīklenē luteīns no asinīm uzsūcas īpaši dzeltenajā makulā, lai gan precīza tā loma organismā nav zināma. Luteīns ir atrodams arī olu dzeltenumos un dzīvnieku taukos.

Luteīns ir izomērisks ar zeaksantīnu, kas atšķiras tikai ar vienas dubultās saites izvietojumu. Luteīns un zeaksantīns organismā var tikt savstarpēji pārveidoti, izmantojot starpproduktu, ko sauc par <i id="mwJA">mezo</i>-zeaksantīnu. Galvenais luteīna dabiskais stereoizomērs *ir* (*3R,3′R*,6′R)*-beta*, *epsilon*-karotīna-3,3′-diols. Luteīns ir lipofīla molekula un parasti nešķīst ūdenī. Konjugēto dubultsaišu (poliēna ķēdes) garā hromofora klātbūtne nodrošina raksturīgās gaismas absorbcijas īpašības. Poliēna ķēde ir jutīga pret oksidatīvu noārdīšanos gaismas vai siltuma ietekmē, un tā ir ķīmiski nestabila skābēs.

Luteīns augos atrodas kā taukskābju esteri, un viena vai divas taukskābes ir saistītas ar abām hidroksilgrupām. Šī iemesla dēļ luteīna esteru pārziepjošana (deesterifikācija), lai iegūtu brīvu luteīnu, var iegūt luteīnu jebkurā molārā attiecībā no 1:1 līdz 1:2 ar pārziepjojošo taukskābi.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Carotenoids». Micronutrient Information Center, Linus Pauling Institute, Oregon State University, Corvallis. July 2016. Skatīts: 2017. gada 10. augusts.
2. ↑  Bernstein, P. S.; Li, B; Vachali, P. P.; Gorusupudi, A; Shyam, R; Henriksen, B. S.; Nolan, J. M. (2015). "Lutein, Zeaxanthin, and *meso*-Zeaxanthin: The Basic and Clinical Science Underlying Carotenoid-based Nutritional Interventions against Ocular Disease". *Progress in Retinal and Eye Research* 50: 34–66. doi:10.1016/j.preteyeres.2015.10.003. PMC 4698241. PMID 26541886.
3. ↑  Krinksy, Norman; Landrum, John; Bone, Richard (2003). "Biological Mechanisms of the Protective Role of Lutein and Zeaxanthin in the Eye". *Annual Review of Nutrition* 23 (1): 171–201. doi:10.1146/annurev.nutr.23.011702.073307. PMID 12626691.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Luteīns***.
**Esterificēšana** jeb **esterifikācija** ir esteru veidošanās reakcija no spirtiem un skābēm (galvenokārt karbonskābēm, bet esterificēšanas reakcijā var stāties arī skābekli saturošās neorganiskās skābes — slāpekļskābe, sērskābe u.c.). 

Klasiskā esterificēšanas reakcija (saukta arī par Fišera esterificēšanu jeb Fišera—Speijera esterificēšanu):

R−COOH + R′−OH ⇌ R−COOR′ + H2O, kur R un R′ — ogļūdeņražu atlikumi
Bez katalizatora reakcija noris ļoti lēni, jo karbonskābes ir vājas skābes; tipisks esterificēšanas katalizators ir sērskābe, kas bez tam ir arī ūdens atņēmēja viela un novirza reakcijas līdzsvaru pa labi, palielinot estera iznākumu. Var lietot arī citus ūdens atņēmējus, piemēram, molekulāros sietus. Reakcijas iznākumu palielina arī spirta pārākums (dažreiz spirtu pie viena izmanto kā reakcijas vidi), kā arī fiziska ūdens aizvadīšana, destilējot kā azeotropo maisījumu kopā ar benzolu vai toluolu — šeit ērti izmantot Dena—Starka aparātu.

Daudz ātrāk norisinās iekšējo esteru — laktonu — veidošanās no γ-oksiskābēm un δ-oksiskābēm.

Esterificēšanas reakcija ir apgriezeniska — esteru hidrolīzi sauc par pārziepošanu.

Reakcijas mehānisms
-------------------

Reakcija norisinās skābes katalizatora klātienē un notiek pēc nukleofilās aizvietošanas mehānisma. 

Vispirms notiek karbonskābes karbonilgrupas skābekļa atoma protonēšanās, veidojoties karbkatjonam, ko stabilizē saišu rezonanse:

Pēc tam notiek spirta hidroksilgrupas skābekļa atoma nukleofils uzbrukums karbkatjona centrālajam oglekļa atomam, veidojoties alkiloksonija jonam. Šī ir reakcijas limitējošā stadija. Alkiloksonija jonā pie viena oglekļa atoma atrodas divas hidroksilgrupas, kas ir nestabils stāvoklis; notiek protona migrācija pie vienas no hidroksilgrupām, veidojoties grupai —O+H2, kas atšķelsies kā ūdens:

Reakcija noslēdzas, no starpprodukta atšķeļoties ūdenim, un pēc tam arī protonam. Rezultātā ir radies esteris, ūdens un protons (ūdeņraža katjons — katalizators, kas protonē nākamo karbonskābes molekulu):

Veresterung sauer startAnimGif
Reakcijas mehānisms ir apstiprināts ar iezīmēto atomu metodi. Izmantojot spirtu, kas iezīmēts ar skābekļa izotopu 18O, iezīmētais atoms nonāk estera sastāvā. Tātad reakcijā radies ūdens satur skābekli, kas nāk no karbonskābes.

Skatīt arī
----------

* Pāresterificēšana
* Pārziepošana

Atsauces
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Esterificēšana*** |

1. ↑  Ojārs Neilands. *Organiskā ķīmija*. Rīga : Zvaigzne, 1977, 566. lpp.
**Sporta skola Pārdaugava** ir dibināta Rīgā 2005. gadā un to izveidoja hokeja klubs Prizma. Pārdaugava 2006. gadā kļuva par pirmo privāto sporta izglītības iestādi Latvijā, kas saņēmusi Izglītības un zinātnes ministrijas akreditāciju. Sporta skola Pārdaugava īsteno izglītības programmas hokejā un daiļslidošanā. Šobrīd Pārdaugava ir lelākā privātā hokeja sporta skola valstī.

Sporta skolā Pārdaugava izveidotās hokeja komandas piedalās LHF rīkotajās sacensībās pārstāvot visas vecuma grupas U-10, U-12, U-14, U-16, U-18 un U-20. Sporta skolas komandas piedalās gan Latvijas meistarsacīkstēs, gan arī dažādos turnīros ārvalstīs un Latvijā. Sporta skolas komandas treniņus un mājas spēles aizvada Volvo sporta centrā, Imantā Jūrmalas gatvē 78 d.

Virslīgas komanda Prizma-Rīga 2013/2014 gada sezonā pirmo reizi kļuva par Latvijas virslīgas čempioniem, finālsērijā uzvarot HK Kurbads hokejistus.

Ārējās saites
-------------

* Oficiālā mājaslapa[novecojusi saite]
**Estevans Kanals** (spāņu: *Esteban Canal*; 1896. gada 19. aprīlis, Čiklajo — 1981. gada 14. februāris, Varēze) bija Peru un Itālijas starptautiskais lielmeistars šahā (1977).

Biogrāfija
----------

Piedzimis Peru, taču 1920. gadu sākumā pārcēlies uz dzīvi Itālijā, kur arī nodzīvojis visu savu mūžu. Aktīvi piedalījies vietējos šaha turnīros. Bijis otrais Triestē (1923), dalījis otro vietu Merāno (1926). 1929. gadā piedalījies divos spēcīgos turnīros Budapeštā un Karlsbādē, kur ieņēmis vietas tabulas vidusdaļā, lai gan atsevišķās partijās spējis uzvarēt Rūdolfu Špīlmani, Hermani Marisonu un Veru Menčiku. 1933. gadā uzvarējis Ungārijas atklātajā šaha čempionātā. Peru izlases sastāvā piedalījies savā vienīgajā Pasaules šaha olimpiādē 1950. gadā, kur bijis komandas līderis.

FIDE Kanalam 1950. gadā kā vienam no pirmajiem piešķīra starptautiskā meistara (IM) nosaukumu, bet 1977. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) goda nosaukumu par iepriekšējo gadu sasniegumiem.

Atstājis nozīmīgu ieguldījumu šaha atklātņu teorijā. Kanala vārdā ir nosaukti varianti sicīliešu aizsardzībā (1. e4 c5 2. Zf3 d6 3. Lb5+) un itāļu atklātnē (1. e4 e5 2. Zf3 Zc6 3. Lc4 Lc5 4. d3 Zf6 5. Zc3 d6 6. Lg5).

Atsauces
--------

1. ↑  Budapest (1929)
2. ↑  Karlsbad (1929)
3. ↑  Event Details: Budapest, 1933

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils olimpbase.org mājaslapā (Pasaules šaha olimpiāde) (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 284976983
* ISNI: 0000 0003 9120 2304

 |

 |
**Jozefs Klings** (vācu: *Josef Kling*; 1811. gada 19. marts, Mainca — 1876. gada 1. novembris, Londona) bija Vācijas šahists.

Biogrāfija
----------

Vācu šaha problēmists. Viens no modernās šaha etīdes pamatlicējiem, devis vērtīgu ieguldījumu šaha galotņu teorijā. Pazīstams sava laika šaha literāts. Pēc profesijas mūzikas profesors. No 1830. gadiem dzīvojis Anglijā. 1836. gadā publicējis šaha žurnālā Le Palamède vienu no savām pirmajām analīzēm, kurā apskatījis galotni "tornis un laidnis pret torni". Bijis šaha žurnālā *Chess Player* redaktors (1851—1853). Kopā ar Bernhardu Horvicu sastādījis vairāk nekā 200 etīdes. Līdz pat savai nāvei bijis Londonas šaha kluba *City of London Chess Club* goda loceklis.

Darbi
-----

* *The Chess Euclid. A Collection of two hundred Chess Problems and End-Games* (London 1849)
* Kling / Horwitz: *Chess studies; or endings of games* (London 1851)

Atsauces
--------

1. ↑  Endgame Compositions by Horwitz and Kling

Ārējās saites
-------------

* Jozefs Klings šahista profils vietnē chessgames.com
* Jozefs Klings šahista kompozīcijas vietnē "Chess Problem Database Server"

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 295281510
* ISNI: 0000 0003 9985 1878
* GND: 1074445074
* BNF: cb169456754 (data)
* BNE: XX4787630

 |

 |
**Jozefa Gurfinkela** (krievu: *Юзефа Александровна Гурфинкель*; 1919. gada 2. maijs Rostova pie Donas — 1989. gada 7. oktobris Volgograda) bija ebreju izcelsmes Padomju Savienības un Krievijas starptautiskā meistare šahā (1954).

Biogrāfija
----------

Šaha lielmeistara un trenera Igora Bondarevska audzēkne. 1939. gadā uzvarējusi Rostovas apgabala sieviešu šaha čempionātā. 1950. gadā dalījusi 1.-2. vietu Krievijas PFSR sieviešu šaha čempionātā, bet zaudējusi papildu mačā par čempiones nosaukumu. Bijusi Krievijas PFSR šahistu komandā, kas 1951. gadā uzvarējusi PSRS komandu šaha čempionātā. 1954. gadā piedalījusies Maskavas pilsētas sieviešu šaha čempionātā, kurā dalījusi 3.-4. vietu. Deviņas reizes piedalījusies PSRS sieviešu šaha čempionātos (1947—1968), kuros labāko rezultātu sasniegusi 1954. gadā, kad izcīnījusi 2. vietu aiz Larisas Volpertes. Piedalījusies 1955. gada pretendentu turnīrā šahā sievietēm Maskavā, kurā kopā ar Kristīnu Holuju dalījusi 15.-16. vietu (uzvarēja Olga Rubcova).

1941. gadā beigusi Rostovas Valsts universitātes Filoloģijas fakultāti. Strādājusi kā šaha trenere Rostovas pilsētas šaha klubā un citās pilsētas vietās. Bijusi Rostovas apgabala šaha federācijas sieviešu komitejas priekšsēdētāja. 1963. gadā kopā ar vīru, šaha meistaru Aleksandru Konstantinovu, pārcēlusies uz Volgogradu un turpinājusi strādāt par šaha treneri. Arī viņas meita Tatjana Moisejeva (dzimusi 1951.) ir šaha meistare.

1950. gadā kļuvusi par PSRS sporta meistari šahā. Par panākumiem turnīros FIDE 1954. gadā Gurfinkelai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  Wojciech Bartelski. «OlimpBase :: Soviet Team Chess Championship :: Iosifa Gurfinkel». *www.olimpbase.org*.
2. ↑  Alexey Spectre (Spektrowski). «Pioneers of Soviet women's chess - Chess.com».
3. ↑  «World Chess Championship (women) : 1955 Candidates Tournament». Mark-weeks.com. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016-06-12. Skatīts: 2011-12-20.
4. ↑  «The chess games of Alexander Ivanovich Konstantinov». *www.chessgames.com*.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
**Jozefs Bišofs**  (vācu: *Josef Bischoff*, dzimis 1872. gada 14. jūlijā, miris 1948. gada 12. decembrī) bija vācu virsnieks, 1919. gadā kā brīvprātīgo Dzelzsdivīzijas komandieris piedalījās Latvijas brīvības cīņās pret Padomju Latvijas armiju, vēlāk pret Igaunijas armiju un Ziemeļlatvijas brigādi. Cieta sakāvi Bermontiādes laikā pret Latvijas Bruņotajiem spēkiem 1919. gada novembrī.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1872. gada 14. jūlijā Langenbrikā (*Langenbrück*, tagad — Mostovice Polijā). Studēja Breslavas Universitātē, 1892. gadā iestājās Glivices kājnieku pulkā "Keits" un no 1902. līdz 1909. gadam dienēja Vācijas impērijas Āfrikas kolonijās. Kad sākās Pirmais pasaules karš, Bišofs tika iecelts par 60. Rezerves kājnieku pulka bataljona komandieri, 1916. gadā viņš komandēja 1. Turku kamieļu jātnieku pulku cīņās pret arābiem Sīnāja pussalā. 1918. gadā piedalījās kaujā pie Marnas pret ASV karaspēku.

Pēc Kompjeņas pamiera noslēgšanas majors Bišofs kopā ar tūkstošiem vācu brīvprātīgo ieradās Kurzemē, kur 1919. gada 16. janvārī uzņēmās Dzelzsbrigādes, vēlāk Dzelzsdivīzijas komandēšanu, kas piedalījās Latvijas brīvības cīņās pret LSPR armiju. 1919. gada 26. jūnijā pārgāja Andrieva Niedras Latvijas Pagaidu valdības pakļautībā, no 21. septembra Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijas sastāvā. Bermontiādes laikā cīnījās pret Latvijas Bruņotajiem spēkiem un cieta smagu sakāvi kaujā par Pārdaugavu 1919. gada 10. novembrī.

Pēc atkāpšanās uz Vācijas teritoriju un 1920. gada martā piedalījās Kapa pučā (*Kapp-Putsch*) pret demokrātiski ievēlēto Vācijas valdību. Pēc tā apspiešanas Bišofs dzīvoja Bādenē pie Vīnes Austrijas Republikā, 1933. gadā tika izraidīts un atgriezās Vācijā. Pēc Austrijas anšlusa atgriezās Bādenē pie Vīnes, 1939. gadā tika paaugstināts par pulkvežleitnantu. Miris 1948. gada 12. decembrī Bādenē pie Vīnes.

Memuāri
-------

* Josef Bischoff. *Die letzte Front. Geschichte der Eisernen Division im Baltikum 1919.* Berlin 1935.

Ārējās saites
-------------

* Bernhard Sauer. *Vom „Mythos eines ewigen Soldatentums". Der Feldzug deutscher Freikorps im Baltikum im Jahre 1919.* In: *Zeitschrift für Geschichtswissenschaft*, 43. Jg. 1995, Heft 10. (vāciski, Pdf 7 MB).

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 13239244
* GND: 124317154

 |

 |
**Rake** (igauņu: *Rakke*) ir stacija Tapas—Tartu dzelzceļa līnijā Igaunijā, Rietumviru apriņķa Rakes pagastā un atrodas 36 km attālumā no Tapas, 76,5 km attālumā no Tartu un 113,6 km attālumā no Tallinas. Rakes stacija apkalpo pasažieru vilcienu satiksmi un veic dzelzceļa kravu operācijas. Rakē pietur Tapas (Tallinas) un Tartu (Koidulas un Valgas) virzienā kursējošie dīzeļvilcieni, izņemot Tallinas-Tartu ekspresvilcienu.

Rakes stacija būvēta pēc 2. pasaules kara. Tā ir vienstāva koka stāvbūve ar divslīpju jumtu. Pret dzelzceļu un ielu vērstajām fasādēm jumta izbūve ir ar augstu zelmini.

2012. gadā projekta „Reisiplatvormide viimine eurokõrgusele" ietvaros ar Eiropas Savienības Struktūrfondu līdzfinansējumu tika izbūvēta jauna, Eiropas standarta starpceļu pasažieru platforma. Platformas augstums - 550 mm.

Skatīt arī
----------

Rakes stacija (attēli)

Atsauces
--------

1. ↑  AS EVR Infra raudteerajatistel võimaldatavad operatsioonid 2011/2012
2. ↑  Avaleht | Edelaraudtee

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Uz Tapu** |  | **Uz Tartu** |
|  Kiltsi |  **Rake** | Vegeva  |