recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Zilspāru dzimta** (*Calopterygidae*) ir spāru kārtas (*Odonata*) dzimta, kas pieder pie vienādspārnu spāru apakškārtas (*Zygoptera*). Zilspāru dzimtā ir apmēram 150 sugas, kas iedalītas 3 apakšdzimtās un 17 ģintīs.

Šīs dzimtas sugas mājo visā pasaulē. Latvijā ir sastopamas 2 sugas: upju zilspāre (*Calopteryx splendens*) un strautu zilspāre (*Calopteryx virgo*).

Morfoloģija
-----------

Upju zilspāre (*Calopteryx splendens*)
Zilspāres ir liela auguma spāres, to spārnu plētums ir 5—8 cm. To ķermeņiem ir raksturīgs metālisks spīdums, un zilspāru spārni ir plati, salīdzinot ar pārējām vienādspārnu spārēm. Atpūšoties tās spārnus sakļauj nedaudz virs ķermeņa un tur tos paralēli ķermenim vai nedaudz slīpi uz augšu. Zilspāres ir samērā viegli atpazīt, jo to spārni ir krāsaini. Turklāt tās ir teritoriālas.

Dzīves veids
------------

Zilspāru kāpuri mājo un attīstās tekošos ūdeņos — strautos un upēs. Šāds dzīves veids pieaugušām spārēm attīsta lielu muskuļu masu. Pieaugušas spāres dažas dienas pēc izšķilšanās kļūst dzimumaktīvas. Šo dažu dienu laikā tās aktīvi barojas, lai uzaudzētu muskuļu taukus, kas nepieciešami pārošanās un olu dēšanas laikā. Tomēr ļoti bieži dažādi parazīti noēd spāres muskuļu tauku rezerves.

Pārošanās zilspāru dzimtas sugām var būt divējāda. Atkarībā no sugas spāres var būt teritoriālas un var nebūt teritoriālas. Tēviņu košie spārni mātītēm signalizē par indivīda veselību un spēku. Pēc sapārošanās tēviņš apsargā mātīti, lai tā nesapārotos ar citu tēviņu.

Sistemātika
-----------

**Zilspāru dzimta** (*Calopterygidae*)

* apakšdzimta *Caliphaeinae*
	+ ģints *Caliphaea*
	+ ģints *Noguchiphaea*
* apakšdzimta Zilspāru apakšdzimta (*Calopteryginae*)
	+ ģints Zilspāres (*Calopteryx*)
	+ ģints *Archineura*
	+ ģints *Atrocalopteryx*
	+ ģints *Echo*
	+ ģints *Iridictyon*
	+ ģints *Matrona*
	+ ģints *Mnais*
	+ ģints *Neurobasis*
	+ ģints *Phaon*
	+ ģints *Psolodesmus*
	+ ģints *Sapho*
	+ ģints *Umma*
	+ ģints *Vestalis*
* apakšdzimta *Hetaerininae*
	+ ģints *Hetaerina*
	+ ģints *Mnesarete*

Atsauces
--------

1. ↑  Calopterygidae
2. ↑  «Spāres - Odonata». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 15. maijā. Skatīts: 2012. gada 13. februārī.
3. 1 2 3  «Evolution and ecology of Calopterygidae». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 10. janvārī. Skatīts: 2012. gada 13. februārī.

Ārējās saites
-------------

* Family Calopterygidae - Broad-winged Damselflies
* Uģa Piterāna dabas blogs
* Damselfly Family Calopterygidae
* Calopterygidae Archived 2012. gada 14. aprīlī, *Wayback Machine* vietnē.
Dihroiskajiem filtriem tiek izmantoti optiski caurspīdīgi materiāli.
**Caurspīdīgums** jeb **caurspīdība** optikā un pārsvarā arī citās lietišķajās zinātnēs ir vielas spēja laist sev cauri gaismu. Caurspīdīgam materiālam var skaidri redzēt cauri — tas tikpat kā neizkropļo aiz tā esošo ainu. Pretēja īpašība ir **necaurredzamība**. Daļēji caurspīdīgs materiāls ļauj izkļūt cauri gaismai, to izkliedējot un neļaujot saskatīt ainu aiz šī materiāla.

Caurspīdību parasti attiecina uz redzamo gaismu, taču šis termins būtībā attiecas uz jebkuru starojuma veidu. Piemēram, mīkstie audi ir caurspīdīgi rentgenstaros, savukārt kauli — nē. Šī īpašība ļauj izmantot rentgenstarus medicīnā.

Lielā mērā caurspīdīgi materiāli ir gaiss, daudzas citas gāzes, šķidrumi (piemēram, ūdens), vairums stiklu, organiskais stikls un daudzas plastmasas. Ja caurspīdība ir atšķirīga dažādiem gaismas viļņu garumiem, materiāls iegūst noteiktu krāsu. Šādu īpatnību var izraisīt metāla vai citu elementu atomu piejaukums kristāliskajā režģī vai tieši pretēji — noteiktu atomu iztrūkums režģī. Krāsu var radīt arī materiālā izkliedētas lielāka izmēra daļiņas — piemēram, dūmi gāzveida vielās. Ja šādu daļiņu skaits ir pietiekoši liels, materiāls var kļūt necaurspīdīgs.

Absolūti caurspīdīgs ir tikai vakuums, jo tur nenotiek gaismas viļņu absorbcija. Jebkurš materiāls absorbē kaut nedaudz gaismas viļņu.

Atsevišķu veidu kristālos kristāliskā režģa uzbūve nosaka to, ka caurspīdīgums mainās atkarībā no virziena, kādā pagriezts kristāls.

Caurspīdība ir viena no minerālu īpašībām, kas palīdz noteikt minerāla veidu.

Caurspīdīgu materiālu lietojums
-------------------------------

Caurspīdīgus materiālus parasti izmanto visur tur, kur nepieciešams laist cauri gaismu, bet nedrīkst cauri laist vielas (gaisu, ūdeni, utml.). Tādējādi caurspīdīgi ir māju logi, vitrīnas, siltumnīcu plēves utt.
Galatijas izvietojums Romas impērijā 117. gadā.
**Galatija** (latīņu: *Galatia*) bija Romas impērijas province, kas atradās Mazāzijas teritorijā (mūsdienu Turcijā), un kuru romiešu imperators Augusts Oktaviāns dibināja 25. gadā pr.Kr. Provincē tika iekļauts Galatijas apgabals un tās galvaspilsēta bija Ankira (latīņu: *Ancyra*) (mūsdienu Ankara). Provinces robežas vairākkārtīgi tika mainītas, līdz Antonina Pija laikā izveidotās robežas saglabājās līdz Diokletiāna reformai. Galatijas province ziemeļos robežojās ar Bitīnijas un Ponta provinci, austrumos ar Kapadoķijas provinci, dienvidos ar Kilikijas provinci un ar Līkijas un Pamfīlijas provinci, bet rietumos ar Āzijas provinci.

Saskaņā ar Diokletiāna tetrarhijas reformām Galatijas ziemeļu daļa tika pievienota Paflagonijai, bet dienvidu daļa tika atvēlēta Likaonijai. 398. gadā Arkādija valdīšanas laikā palikusī Galatijas teritorija tika sadalīta Primārajā Galatijā un Sekundārajā Galatijā jeb Salutārī. Primārā Galatija aizņēma iepriekšējās provinces teritorijas ziemeļaustrumu daļu, saglabājot Ankiru, kā savu galvaspilsētu, un to pārvaldīja konsulārs. Sekundārā Galatija jeb Salutāris aizņēma vecās provinces dienvidrietumu daļu, un to pārvaldīja prezids ar rezidenci Pessinā. Abas šīs provinces tika iekļautas Pontas diocēzē. Justiniāna I valdīšanas laikā šīs provinces uz īsu brīdi no 536. līdz 548. gadam tika atjaunotas, bet 7. gadsimta otrajā pusē tās tika iekļautas jaunajā Anatolikas tēmā. Vecās provinču administrācijas pēdas saglabājās līdz 8. gadsimta sākumam.

Galatijas pilsētas
------------------

* Ankiras romiešu termas.Ankiras romiešu termas.
* Gordionas akropoles drupas.Gordionas akropoles drupas.
* Augusta tempļa drupas Pessinā.Augusta tempļa drupas Pessinā.
Galatas tornis tika uzcelts 1348. gadā dženoviešu citadeles pakalna virsotnē
**Galata** (turku: *Galata*, agrākais nosaukums: *Pera*) ir mikrorajons Bejolu rajonā, Stambulā (Turcija). Mikrorajons atrodas Zelta raga līča ziemeļu puses krastā un līcis to šķir no vēsturiskā Konstantinopoles centra. Pār Zelta ragu ir uzcelti vairāki tilti, tai skaitā Galatas tilts. Galata bija Dženovas republikas kolonija (1273-1453) un slaveno Galatas torni dženovieši uzcēla 1348. gadā visaugstākajā citadeles uzkalna vietā.

Par nosaukuma "Galata" izcelsmi pastāv vairākas hipotēzes. Saskaņā ar itāļu uzskatu, nosaukums cēlies no vārda *Calata* (nogāze), jo kolonija atradās uz kalna nogāzes līča piekrastē. Savukārt grieķi uzskata, ka nosaukums cēlies no vārda *Galaktos* (piens), jo šajā vietā agrāk dzīvojuši daudzi gani, vai no vārda *Galat* (ķeltu-), jo šajā vietā dzīvojusi ķeltu galatiešu cilts.

Agrāk pilsētu sauca *Pera* un šis nosaukums bija cēlies no grieķu nosaukuma *Peran en Sykais* (vīģu vieta otrā pusē). Vēlāk Galata kļuva ievērojama ar tajā uzcelto Galatas torni, no kura tika nostiepta pāri Zelta raga līcim liela dzelzs ķēde, kas tika pacelta gadījumos, kad vajadzēja nosprostot ieeju līcī svešiem kuģiem. Ceturtā krusta gājiena laikā (1204) šo torni nopostīja un vēlāk dženovieši uzbūvēja jauno *Christea Turris* (Kristus tornis), kas saglabājies līdz mūsdienām. Pēc Konstantinopoles iekarošanas, pilsēta nonāca Osmaņu impērijas varā un te tika uzceltas vairākas impērijas administratīvās ēkas, tai skaitā Osmaņu impērijas banka.

Mūsdienās Galata ir Bejolu rajona sastāvā un tās oficiālais nosaukums ir Karakēja (turku: *Karaköy*).

Galatas nosaukums 1905. gadā tika iedots slavenajam Turcijas sporta klubam Stambulas "Galatasaray", jo klubs tika dibināts Galatas rajonā esošajā Galatasarajas licejā (turku: Galatasaray Lisesi), kas agrāk bija prestižā Sultānu skola (osmaņu turku: *Mekteb-i Sultani*).

Koordinātas: 41°01′22″N 28°58′25″E﻿ / ﻿41.02278°N 28.97361°E﻿ / 41.02278; 28.97361
**Jonass Būls Bjerre** (dāņu: *Jonas Buhl Bjerre*; dzimis 2004. gada 26. jūnijā) ir Dānijas starptautiskais lielmeistars šahā (2020).

Biogrāfija
----------

2015. gadā bijis labākais Ziemeļu valstu skolēnu šaha čempionātā savā vecuma grupā. 2016. gadā uzvarējis Ziemeļu valstu jauniešu šaha čempionāta D grupā. Vairākkārt pārstāvējis Dāniju Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros labāko panākumu guvis 2017. gadā, kad uzvarējis Eiropas jauniešu šaha čempionātā U14 vecuma grupā. 2018. gada augustā Rīgā izcīnījis 3. vietu Eiropas jauniešu šaha čempionātā O14 vecuma grupā.

2019. gada oktobrī Menas salā ierindojies 76. vietā 2019. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā.

2021. gada novembrī Rīgā ierindojies 98. vietā 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā.

Par panākumiem turnīros FIDE 2018. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2020. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  Nordisk mesterskab for skoleelever 2015 (Grp E 2004-05)
2. ↑  Nordic Youth Championship 2016 Group D
3. ↑  European Youth Chess Championship 2017 Open U14
4. ↑  «European Youth Chess Championship O-14 - 2018». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 10. septembrī. Skatīts: 2018. gada 30. augustā.
5. ↑  FIDE Chess.com Grand Swiss 2019
6. ↑  2021 FIDE Chess.com Grand Swiss
7. ↑  2nd quarter Presidential Board Meeting 2018, July 8-11, Bucharest, ROU
8. ↑  90th FIDE Congress 2019, 27-29 February 2020, Abu Dhabi, UAE

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
***The New York Times*** (latviešu: *Ņujorkas Laiks*) ir Ņujorkas dienas laikraksts, kas nepārtraukti iznāk kopš 1851. gada.

Vidēji darba dienās *The New York Times* metiens pārsniedz 900 000 eksemplārus, bet sestdienās tas sasniedz vairāk kā 1 300 000 eksemplārus. Lai arī laikraksts ir lielākais dienas laikraksts starp laikrakstiem, kas iznāk pilsētās, un trešais lielākais laikraksts valstī, atpaliekot tikai no *The Wall Street Journal* un *USA Today*, tomēr pēdējos gados tā metiens darba dienās ir nokrities zem miljona, kas nebija notiecies kopš astoņdesmitajiem gadiem. Pēc 2008. gada datiem laikraksta interneta versija ar 18 miljoniem unikālo apmeklētāju bija populārākā ASV.

Laikraksts pieder The New York Times Company, kurai pieder vēl 18 citi reģionālie laikraksti, starp kuriem ir arī *Herald Tribune* un *The Boston Globe*. *The New York Times* katrs izdevums ir sadalīts ziņu, viedokļu, biznesa, mākslas, zinātnes, sporta, stila un pielikumu daļās. Laikraksts ilgstoši palika pie astoņu kolonu formāta, kad lielākā daļa laikrakstu jau bija pārgājusi uz sešu kolonu formātu. Tāpat *The New York Times* bija viens no pēdējiem laikrakstiem, kas sāka izmantot krāsainās fotogrāfijas. Laikraksts ir saņēmis 104 Pulicera balvas, kas ir lielākais skaits, ko jebkad ir saņēmusi kāda plašsaziņas organizācija.

Atsauces
--------

1. ↑  «Newspapers' Paid Circulation Losses Shrink». 2010-04-26. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012-02-20. Skatīts: 2010. gada 2. augustā.
2. ↑  «U.S. Newspaper Circulation Falls 10%». 2009-10-26. Skatīts: 2010. gada 2. augustā.
3. ↑  «Web Traffic to Top 10 Online Newspapers Grows 16 Percent Year-Over-Year». 2009-01-27. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010-02-09. Skatīts: 2010. gada 2. augustā.
4. ↑  «The Times Wins 5 Pulitzer Prizes». 2009-04-20. Skatīts: 2010. gada 2. augustā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***The New York Times***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 186133057
* LCCN: no2002041097
* GND: 4171689-9
* SUDOC: 027326403
* CiNii: DA01747613

 |

 |
**Jokelas skolas apšaude** notika 2007. gada 7. novembrī Jokelas vidusskolā Somijā. 

Apšaudes organizators un izpildītājs bija 18 gadus vecais Peka Ēriks Auvinens (somu - *Pekka Erik Auvinen*), kurš bija šīs skolas skolnieks. Apšaudes rezultātā tika nogalināti 9 cilvēki - 6 skolēni, skolas medmāsa un skolas direktore Helena Kalmi, kā arī pats Auvinens izdarīja pašnāvību.

Somijas vēsturē tā bija otrā skolas apšaude. Pirmā notika 1989. gadā Raumanmeri skolā Raumā.

Norise
------

Aptuveni 11:44 pēc vietējā laika tika izšauts pirmais šāviens. Tūlīt pat skolas direktore Helena Kalmi pavēlēja visiem skolēniem un skolotājiem ieslēgties klasēs. Pēc tam direktore mēģināja piespiest šāvēju padoties. Vēlāk redzot kā skolas medmāsa palīdz ievainotajiem, Auvinens nošāva arī viņu. Tad slepkava turpināja staigāt pa skolas ēku, raustīdams durvju rokturus un šaujot caur durvīm. Viņš arī izkliedza aicinājumus skolēniem uz revolūciju un aicināja viņus iznīcināt skolas īpašumu. Auvinens tēmēja arī uz dažiem cilvēkiem, kurus viņš nenogalināja.

Policijas patruļa ieradās ap pulksten 11:55, kam vēlāk sekoja ap simts policistu, arī *Karhuryhmä* speciālo uzdevumu vienība un vairāki atvaļinātie policisti, kas aplenca skolas ēku. Kad policija mēģināja uzsākt sarunas, šāvējs pulksten 12:04 atklāja uguni arī uz policistiem, tomēr nevienu neievainojot.

Konfrontācija beidzās pēc aptuveni 40 minūtēm, kad Auvinens mēģināja izdarīt pašnāvību, tomēr neveiksmīgi un tika atrasts skolas tualetē vēl dzīvs, bet bez samaņas 13:53.

Auvinens tika aizvests uz Helsinku universitātes centrālo slimnīcu Tolo pilsētā, bet mira tajā pašā vakarā 22:15.

Slepkavības ierocis
-------------------

Peka Ēriks Auvinens ieroča turēšanas atļauju ieguva trīs nedēļas pirms slaktiņa. Viņš bija arī Helsinku šaušanas kluba biedrs. 

Par ieroci Auvinens izmantoja *SIG Mosquito* 22. kalibru. Ierocis bija iegūts legāli un reģistrēts uz Peka Ērika Auvinena vārda 19. oktobrī. Pats Auvinens gan vēlējās iegādāties jaudīgāku ieroci - 9 mm *Beretta* - tomēr policija šim ierocim atļauju neizsniedza, tādēļ tika izmantots iepriekš minētais 22. kalibra ierocis.

Gatavošanās noziegumam
----------------------

Peka Ēriks Auvinens vienā no YouTube ievietotajiem video
Pēc ieroča turēšanas atļaujas saņemšanas Auvinens trenējās šaušanā. Šaušanas klubā viņš veica 1 stundas treniņsesiju, kā arī trenējās patstāvīgi. 

Par saviem nodomiem Auvinens informēja, ievietojot vairākus video interneta portālā YouTube ar segvārdu *Sturmgeist89*, kuros viņš bija redzams turot rokā ieroci. Citā video bija redzams kā viņš trenējas šaujot pa ābolu. Vienā no saviem video viņš pat bija atklājis datumu, kurā bija ieplānojis slaktiņu, publicējot video *Jokela High School Massacre 11/7/2007*, kurā kā fona mūzika skanēja KMFDM dziesma *"Stray Bullet"*.

Auvinens bija ietekmējies no līdzīga notikuma ASV - Kolumbainas vidusskolas slaktiņa.

Atsauces
--------

1. ↑  «Helsingin Sanomat - International Edition - Home». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2007. gada 18. novembrī. Skatīts: 2008. gada 15. februārī.
**Rūtianā fritilārija** (latīņu: *Fritillaria meleagris*) ir augu suga liliju dzimtā. Tās dabiskais izplatības areāls ir Eirāzijā (no Eiropas līdz Rietumu Sibīrijai), galvenokārt aug mērenajā joslā. Augs ir plaši kultivēts visā Eiropā. Latvijā sastopams ļoti reti — auglīgās upju palieņu pļavās Zemgales līdzenumā. Suga ir ierakstīta Baltijas jūras reģiona Sarkanajā grāmatā.

Apraksts
--------

Rūtianā fritilārija ir sīpolu ģeofīts — daudzgadīgs augs. Tas ir 15—40 cm garš, ar stāvu stublāju, kas ziedu laikā augšdaļā nedaudz noliecas. Lapas ir zilganzaļas, 7—15 cm garas, 0,3—1 platas lineāras vai lancetiskas, novietotas pamīšus uz stublāja. Ziedi ir nokareni, lieli, pa vienam vai diviem stublāja galotnē. Apziednis ir sarkanbrūns, ar tumšākām dzīslām, kas veido rūtojumu. Apziednis ir brīvs, tam nobirstot stublājs iztaisnojas un veidojas līdz 3 cm gara trīscirkņu pogaļa, kas atveras vārsnēm uzplīstot. Sēklas ir plakanas. Vasaras otrajā pusē vasa (auga virszemes daļa) nonīkst, un suga nav identificējama. Zied maijā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Fritillaria meleagris L. | Plants of the World Online | Kew Science». *Plants of the World Online* (angļu). Skatīts: 2023-07-26.
2. 1 2  «rūtainā fritilārija - Fritillaria meleagris L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2023-07-26.
**Gunārs Duburs** (1934) ir latviešu ķīmiķis, habilitēts ķīmijas doktors (*Dr. habil. chem.*), Latvijas Universitātes ķīmijas profesors (1988). Latvijas Zinātņu akadēmijas īstenais loceklis (1992). Veicis starptautiskas nozīmes pētījumus heterociklisko savienojumu ķīmijas un medicīniskās ķīmijas laukā.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1934. gada 12. jūnijā Rīgā. Studēja Latvijas Universitātes (LU) Ķīmijas fakultātē, kuru beidza 1957. gadā. Strādāja LZA Organiskās sintēzes institūtā (OSI) par jaunāko zinātnisko līdzstrādnieku (1957–1964), aizstāvēja zinātņu kandidāta grādu (1962) un 1964. gadā kļuva par OSI Membrānaktīvo savienojumu un b-diketonu laboratorijas vadītāju. 
1971. gadā viņš patentēja jaunu antioksidantu, radioprotektoru un augšanas stimulatoru "Dietonu". 
1971. un 1976. gadā PSRS D. Mendeļējeva ķīmiķu biedrība viņam piešķīra prēmijas, bet 1977. gadā viņš ieguva arī Latvijas PSR Valsts prēmiju par jaunu bioloģiski aktīvu savienojumu atklāšanu. 1978. gadā viņš patentēja jaunu preparātu ar nosaukumu "Foridons" ar hipotenzīvu aktivitāti un ietekmi uz veģetatīvās nervu sistēmas funkcijām.

1979. gadā viņš aizstāvēja ķīmijas zinātņu doktora grādu un 1980. gadā tika iecelts par OSI direktora vietnieku zinātniskajā darbā. 1984. gadā viņš patentēja jaunu preparātu smadzeņu asinsrites uzlabošanai un cukura diabēta ārstēšanai ar nosaukumu "Cerebrokrasts". 
1988. gadā viņu ievēlēja par Latvijas Universitātes ķīmijas profesoru, 1990. gadā par Latvijas Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekli, 1992. gadā par LZA īsteno locekli.

2002. gadā viņam piešķīra Latvijas Valsts emeritētās zinātnieka statusu, 2006. gadā Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācija (*World Intelectual Property Organization*) Gunāram Duburam piešķīra zelta medaļu un diplomu par daudzajiem patentētajiem izgudrojumiem medicīniskajā ķīmijā, īpaši par radioprotektora Dietona izgudrošanu un ieviešanu praksē onkoloģiskajās klīnikās.

Apbalvojumi un pagodinājumi
---------------------------

* Latvijas Zinātņu Akadēmijas Prezidija prēmijas (1970, 1971, 1972, 1980, 1984)
* Latvijas PSR Valsts prēmija (1977)
* G. Vanaga prēmija (1984)
* Latvijas Republikas Ministru padomes prēmija (1990)
* S. Hillera medaļa (1991)
* P. Valdena medaļa (1994)
* D. H. Grindeļa medaļa (1996)
* Latvijas Republikas Ministru kabineta balva (1999)

Atsauces
--------



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 1276313
* LNB: 000002243
* LCCN: n78082800
* ISNI: 0000 0000 7869 9211
* GND: 129389048

 |

 |
Ķīmisko elementu pirmie jonizācijas potenciāli
**Jonizācijas potenciāls** jeb **jonizācijas enerģija** ir minimālā enerģija, kuru pievadot atomam vai molekulai, kāds no ārējo čaulu elektroniem spēj pārvarēt potenciāla barjeru un atstāt atomu, kurš kļūst par pozitīvu jonu (katjonu). Jonizācijas potenciālu pieņemts izteikt elektronvoltos (eV). Parasti runā par tā saucamo pirmo jonizācijas potenciālu, kas ir neitrāla, neierosināta atoma jonizācijas potenciāls. Daudzelektronu atomiem iespējami arī otrais, trešais un tālāki jonizācijas potenciāli, kas raksturo elektronu atraušanos no katjoniem ar lādiņu +1, +2 utt.

Jonizācijas potenciāls ir viens no galvenajiem atoma raksturlielumiem, kas lielā mērā nosaka atoma ķīmiskās īpašības — tā veidoto saišu dabu un stiprumu. Jonizācijas potenciāls atkarīgs no atoma kodola lādiņa, kurš nosaka atoma elektronu skaitu un izvietojumu atomā, un atoma efektīvā rādiusa.

Lielākie pirmie jonizācijas potenciāli ir inertajām gāzēm, jo to atomos ārējās elektronu čaulas ir aizpildītas, un šo stabilo konfigurāciju izjaukšana ir enerģētiski neizdevīga. Savukārt mazākie — sārmu metāliem, jo tie viegli atdod savu vienīgo vērtības elektronu, veidojot katjonu ar aizpildītu ārējo elektronu čaulu. Taču otrais jonizācijas potenciāls šiem elementiem krasi pieaug, jo šajā gadījumā elektrons jāatrauj no pabeigtās elektronu čaulas.


**Trešā perioda elementu secīgie jonizācijas potenciāli, kJ/mol (96,485 kJ/mol = 1 eV)**| Elements | Pirmais jonizācijas potenciāls | Otrais jonizācijas potenciāls | Trešais jonizācijas potenciāls | Ceturtais jonizācijas potenciāls | Piektais jonizācijas potenciāls | Sestais jonizācijas potenciāls | Septītais jonizācijas potenciāls |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Na | 496 | 4560 |  |  |  |  |  |
| Mg | 738 | 1450 | 7730 |  |  |  |  |
| Al | 577 | 1816 | 2881 | 11600 |  |  |  |
| Si | 786 | 1577 | 3228 | 4354 | 16100 |  |  |
| P | 1060 | 1890 | 2905 | 4950 | 6270 | 21200 |  |
| S | 999,6 | 2260 | 3375 | 4565 | 6950 | 8490 | 27107 |
| Cl | 1256 | 2295 | 3850 | 5160 | 6560 | 9360 | 11000 |
| Ar | 1520 | 2665 | 3945 | 5770 | 7230 | 8780 | 12000 |

Skatīt arī
----------

* Elektrontieksme
* Elektronegativitāte

Atsauces
--------

1. ↑  Nails Ahmetovs. *Neorganiskā ķīmija*. Rīga : Zvaigzne, 1978, 29. lpp.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4162357-5

 |

 |
**Ruža Marija Hermane** (poļu: *Róża Maria Herman*; dzimusi **Lubiņska** (poļu: *Lubińska*); 1902. gada 16. janvāris Lodza — 1995. gada 7. marts Lodza) bija ebreju izcelsmes Polijas starptautiskā meistare šahā (1950), divkārtējā Polijas sieviešu šaha čempione.

Biogrāfija
----------

No 1930. līdz 1950. gadiem bijusi viena no spēcīgākajām Polijas šahistēm. 1935. un 1937. gadā piedalījusies pirmajos divos Polijas sieviešu šaha čempionātos, kuros ieņēmusi attiecīgi 4. un 6. vietu. 1939. gadā kopā ar Regīnu Gerlecku uzvarējusi Varšavas pilsētas sieviešu šaha čempionātā. 1936. gadā starptautiskajā sieviešu šaha turnīrā Austrijas pilsētā Zemmeringā ieņēmusi 9. vietu.

Trīs reizes piedalījusies Pasaules čempionātos šahā sievietēm. 1935. gada Pasaules čempionāta šahā sievietēm Varšavā dalījusi 6.-7. vietu, bet 1937. gada Pasaules čempionāta šahā sievietēm Stokholmā dalījusi 10.—16. vietu (abos čempionātos uzvarēja Vera Menčika). Pēc Otrā pasaules kara piedalījusies 1949.—50. gada Pasaules čempionātā šahā sievietēm Maskavā, kurā nospēlējusi neveiksmīgi, paliekot pēdējā, 16. vietā.

Pēc Otrā pasaules kara astoņas reizes piedalījusies Polijas sieviešu šaha čempionātos, kuros divas reizes uzvarējusi (1949, 1950), bet vienu reizi bijusi sudraba laureāte (1951).

Par vēsturiskajiem panākumiem turnīros FIDE 1950. gadā viņai kā vienai no pirmajām piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. Bijusi aktīva šaha spēles popularizētāja bērnu un jaunatnes vidū. Par saviem nopelniem šaha atīstībā apbalvota ar Polijas Nopelniem bagātā fiziskās kultūras darbinieka nosaukumu un sporta meistara nosaukumu.

Pēc profesijas bijusi ārste. Beigusi Varšavas universitātes medicīnas fakultāti un specializējusies iekšējo slimību ārstēšanā. Viņas vīrs bija neirologs Eufemiušs Hermans (poļu: *Eufemiusz Herman*, 1892-1985). Viņu meita - Kristīna bija poļu filoloģijas studente Varšavas universitātē, gājusi bojā 1944. gadā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Semmering (Women)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 20. jūlijā. Skatīts: 2010. gada 20. jūlijā.
2. ↑  «1927-39 Title Tournaments : World Chess Championship (women)». *www.mark-weeks.com*.
3. ↑  World Chess Championship (Women) 1949-50 Title Tournament

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Ruģeļi** ir Daugavpils pilsētas daļa Daugavas labajā krastā. Ziemeļos robežojas ar Vecstropiem, rietumos — ar Čerepovu un Gajoku.

Nosaukuma cilme
---------------

Ruģeļu nosaukums, iespējams, radies no lietuviešu vārda "rugeliai" ar nozīmi "rudzīši". 

Citos avotos parādās vietvārds "Rudeļi", kas norāda uz skaņas "d" palatalizāciju uz "ģ" šajā nosaukumā.

Vēsture
-------


Ruģeļi ir radušies 18.—19. gadsimtā pie Beineroviču muižas. 

Ruģeļi 1882. gada kartē
Ruģeļi 1913. gada kartē
Ruģeļi 1936. gada kartē
Ruģeļi 1980. gada kartē
19. gadsimta otrajā pusē Ruģeļos tika ierīkotas 25. kājnieku divīzijas vasaras nometnes. Šīs nometnes ir devušas nosaukumu ceļam, kas veda no Daugavpils centra caur Gajoku un Čerepovu uz Ruģeļiem. Mūsdienās tā ir Nometņu iela.

**1882. gads.** 
1882. gada kartē ir redzams, ka Ruģeļos bija samērā liels ciemats, baznīca, trīs kapelas, vairākas ielas un vairāki kvartāli. Meža starp Ruģeļiem un mūsdienu Dundura ielu nemaz vēl nebija. Ruģeļu apbūves lielākā daļa bija starp Meļņičkas upīti, Nometņu ielu un Apšu ielu, no kā mūsdienās vairs nekā nav. Vēlāko laiku piecstāvu mājas ir uzbūvētas kādreiz purvainā vietā uzreiz uz ziemeļiem no agrākās apbūves.

**1913. gads.**
1913. gada kartē Ruģeļu apbūve lielākoties ir tā pati. Pēc Pirmā pasaules kaŗa Ruģeļu iedzīvotāju skaits bija krasi samazinājies, tāpēc vēlākajās kartēs Ruģeļi izskatās pavisam citādi.

**1936. gads.**
1936. gada kartē ir pazudusi lielākā daļa no Ruģeļu apbūves. Nav baznīcas, nav kapelu, nav nometņu. Toties jau ir iezīmēts lidlauks un divas pārceltuves pār Daugavu.

**1971. gads.** Sniedzot interviju laikrakstam "*Dzimtenes balss*", LSPR Augstākās padomes deputāta kandidāts un Daugavpils mērs, Vladislavs Auzāns teicis, ka "daugavpilieši atpūtas dienas var pavadīt savās vasarnīcās Stropos, Ruģelos, Križos". Tātad noprotams, ka jau tobrīd bija izveidojusies mūsdienās Ruģeļiem raksturīgā vasarnīcu apbūve.

**1978. gads.** Tika uzsākta hidroelektrostacijas celtnieku ciemata būvēšana.

**1980. gads.**
1980. gada kartē kādreizējās apbūves vietā ir iezīmēts hipodroms. Šī karte ir pēdējā pirms HES celtniecības uzsākšanas. Kaut arī HES netika uzbūvēta, Ruģeļi ir pilnībā zaudējuši savu kādreizējo veidolu un šarmu.

**1981. gads.** Apdzīvoto vietu "Ruģeļi" pievieno Daugavpils pilsētai.

Atsauces
--------

1. ↑  «Arhivēta kopija». *www.periodika.lv*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019-05-15. Skatīts: 2021-05-03.
2. 1 2  «Ruģeļus cēla Daugavpils HES darbiniekiem ~ D-fakti.lv». *www.d-fakti.lv*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2021-05-03. Skatīts: 2021-05-03.

  


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Daugavpils apkaimes Daugavpils karogs |
| --- |
|  |
| 
* Centrs
* Cietoksnis
* Čerepova
* Dzelzceļnieks
* Dzintari
* Esplanāde
* Ezermala
* Gajoks
* Grīva
* Jaunā Forštate
* Jaunbūve
* Jaunie Stropi
* Judovka
* Kalkūni
* Križi
* Ķīmija
* Liginiški
* Mazie Stropi
* Mežciems
* Nīderkūni
* Ruģeļi
* Vecā Forštate
* Vecstropi
* Viduspoguļanka
* Vizbuļi

 |

 |
**Alta** (norvēģu: *Alta*, ziemeļsāmu: *Áltá*, kvenu: *Alattio*) ir pilsēta Norvēģijas ziemeļos, Altas komūnas centrs Trumses un Finnmarkas filkē. Vistālāk ziemeļos izvietotā apdzīvotā vieta ar vairāk kā 10 tūkstošiem iedzīvotāju.

Izvietojusies Altafjorda dienvidu krastā Altaelvas upes grīvā. Pilsēta dibināta 1999. gadā, apvienojot Altas, Bosekopas un Elvebakenes ciemus. Pilsēta ir reģionāls ekonomikas, transporta un izglītības centrs, šeit atrodas Altas lidosta, Finnmarkas universitātes koledža un vairākas reģionālās administratīvās iestādes. Netālu no pilsētas atrodas UNESCO Pasaules mantojuma objekts Altas klinšu zīmējumi.

Pirmā Starptautiskā polārā gada (1882-1883) laikā Bosekopas ciema nomalē atradās Norvēģijas Bosekopas polārstacija.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Tettsteders befolkning og areal». Q2367019.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Alta***.

  Alta ceļojumu padomi no *Wikivoyage* (angliski)
**Garlapu skābene** (latīņu: *Rumex longifolius*) skābeņu suga. Savvaļā tā ir sastopama Eirāzijas ziemeļu apvidū polam tuvās teritorijās, tostarp retumis visā Latvijas teritorijā, taču ir ieviesusies arī citur pasaulē.

Apraksts
--------

Garlapu skābene ir daudzgadīgs, 60—120 cm garš lakstaugs ar stāvu, zaļganu vai zaļganbrūnu stublāju, kurš bagātīgi zaro ziedkopā. Auga lapas ir plati lancetiskas, 10—40 cm garas un 3—12 cm platas, jeb trīs līdz četras reizes garākas nekā platas. Lapas plātnes mala ir cirtaina, gals ir smails, pamats ķīļveida un dažreiz neizteikti sirdsveidīgs. Ziedkopa ir plati piramidāla, zarojums ir blīvs. Iekšējās apziedņa lapas ir nierveidīgas vai sirdsveidīgas, aptuveni 0,5—0,7 cm garas un 0,6—0,7 cm platas. Lapas mala ir gluda, visas apziedņa lapas ir bez augonīša (kārpveidīga izauguma uz augļa). Auglis visplatākais ir tā vidusdaļā. Zied no jūnija beigām līdz augustam.

Atsauces
--------

1. 1 2  «garlapu skābene - Rumex longifolius DC. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-03-24.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Garlapu skābene***.
* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)
Joniešu apdzīvotā teritorija (zaļā krāsā) 11.-8. gadsimtā p.m.ē.
**Jonija** (grieķu: *Ἰωνία* vai Ἰωνίη, latīņu: *Ionia*, turku: *İyonya*) bija vēsturiska grieķu cilts joniešu apdzīvota teritorija Mazāzijas rietumos, Egejas jūras Hijas un Lesbas salās, kā arī apkārtējās mazākās salās. Galvenās Jonijas pilsētas bija Efesa, Milēta un Smirna, kas kopā ar citām joniešu pilsētvalstīm izveidoja Jonijas savienību. Jonijā dzīvoja filozofi Taless, Hērakleits, Anaksimens un Anaksimandrs.

Tagad Jonijas kontinentālo daļu aizņem Turcijas Izmiras ils un Ajdinas ils. Jonijas vārds saglabājies kā visas Grieķijas nosaukums dažādās Āzijas valodās (ivritā: יָוָן, *jawan*, arābu: یونان; *yūnān*, turku: *Yunanistan*).

Vēsture
-------

6. gadsimtā p.m.ē. Joniju pakļāva Līdija, tad 546. gadā p.m.ē. Persija. Pēc Jonijas sacelšanās sākās Persiešu kari, pēc kuriem Jonija atguva patstāvību līdz 386. gadam p.m.ē. kad to atkal pakļāva Persijas ķēniņš. 334. gada p.m.ē. pavasarī Joniju iekaroja Maķedonijas ķēniņš Aleksandrs Lielais, pēc viņa nāves Jonijā valdīja vairāk viņa pēcteči (diadohi), tad tā bija Seleikīdu impērijas (3. gadsimts p.m.ē.) un Pergamas lielvalsts (3.-2. gadsimts p.m.ē.) sastāvā.

133. gadā p.m.ē. Jonija kļuva par Senās Romas provinces Āzijas sastāvdaļu, vēlāk par Austrumromas impērijas daļu, līdz to 11. gadsimtā iekaroja seldžuki.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Jonija***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Pasaules vēstures enciklopēdijas raksts (angliski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)
**Antoņina Dragaševiča** (serbu: *Антонина Драгашевић*; dzimusi kā **Antoņina Georgijeva** (bulgāru: *Антонина Георгиева*) 1948. gada 25. martā Varnā, arī Antoņina Georgijeva-Dragaševiča) ir Bulgārijā dzimusi Serbijas starptautiskā meistare šahā (1972).

Biogrāfija
----------

No 1960. gadu vidus līdz 1970. gadu beigām bijusi viena no Bulgārijas spēcīgākajām šahistēm. Četras reizes uzvarējusi Bulgārijas sieviešu šaha čempionātos (1968, 1970, 1971, 1977). Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāte, tajā skaitā izcīnījusi 2. vietu Plovdivā (1974), uzvarējusi Belgradā (1975).

1978. gadā apprecējusies ar serbu šahistu un pārcēlusies uz dzīvi Dienvidslāvijā. Kopš tā laika šaha turnīros pārstāvējusi Dienvidslāviju, bet pēc tās sabrukuma - Serbiju.

Pārstāvējusi Bulgārijas un Dienvidslāvijas izlases Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 5 reizes (1966-1974, 1980). Bulgārijas izlases sastāvā komandu vērtējumā izcīnījusi bronzas (1974) medaļu, bet individuālajā vērtējumā izcīnījusi bronzas (1969) medaļu.

Par panākumiem turnīros FIDE 1972. gadā Dragaševičai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.

Aktīvi piedalījusies senioru šaha turnīros. 2005. gadā ieņēmusi 6. vietu Pasaules senioru šaha čempionātā sievietēm, bet 2006. gadā šajā turnīrā bijusi 5. vietā. 2008. gadā izcīnījusi 4. vietu Eiropas senioru šaha čempionātā sievietēm.

Atsauces
--------

1. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Antonina Dragašević
2. ↑  15. Senioren-Schachweltmeisterschaft 2005
3. ↑  World Senior Championship 2006
4. ↑  Senioren Europameisterschaft 2008

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Pašuliene**, agrāk arī **Pašulina** vai **Mētras**, ir ciems Augšdaugavas novada Šēderes pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļaustrumos pie autoceļa V724 un dzelzceļa līnijas Eglaine—Daugavpils 5 km no pagasta centra Šēderes, 26,5 km no novada centra Daugavpils un 201 km no Rīgas. Pašulienē atrodas bibliotēka, pasts, veikals, stadions. Apdzīvotā vieta izveidojusies laika posmā no 1970. līdz 1990. gadam netālu no bijušās Pašelinu pusmuižas sakarā ar benzīna pārsūknēšanas stacijas «Ilūkste» (SIA «LatRosTrans» struktūrvienība) būvniecību pie Ilūkstes dzelzceļa stacijas. Ciemā uzceltas 6 daudzdzīvokļu mājas, sadzīves un kultūras komplekss, attīrīšanas iekārtas, siltumcentrāle.

Atsauces
--------

1. ↑  «Vietvārdu datubāze: Informācija par Pašulieni». *Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra*.
2. ↑  Ilūkstes novada teritorijas plānojums. Paskaidrojuma raksts

  


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Šēderes pagasta ciemi |
| --- |
|  |
| 
* Bērziņi
* Celtnieks
* Dārziņi
* Gorbunovka
* Grendze
* Juneļi
* Laime
* Lapsas
* Mehanizators
* Pašuliene
* Rauda
* Sīļi
* Skujiņas
* Svente
* Šarlote
* **Šēdere**
* Šteinburga

 |

 |
**Zilganais grīslis** (latīņu: *Carex flacca*) ir grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tā ir sastopama Eiropā (neiekļaujot kontinenta galējos ziemeļus un austrumus), kā arī dažviet Āzijā un Āfrikā sastopama suga.

Latvijā zilganais grīslis ir sastopams nevienmērīgi: rietumu daļā diezgan bieži, kļūst retāks virzienā uz austrumiem, ziemeļaustrumiem. Austrumlatvijā vietumis ļoti rets augs.

Apraksts
--------

Zilganais grīslis ir daudzgadīgs, 15-50 cm garš lakstaugs, kurš pieder dažādvārpu grīšļu grupai, jo tā sievišķajiem ziediem ir 3 drīksnas un augļa pūslītim ir īss knābītis.

Augam ir zilgana nokrāsa un tas veido garus pazemes dzinumus. Stublājs ir stāvs, stingrs un gluds. Lapas ir 0,3-0,6 cm platas, kailas, īsākas nekā stublājs un zilganzaļas. Stublāja galotnē ir 2-3 vīrišķo ziedu vārpiņas, zem tām ir 2-3 visbiežāk nokarenas sievišķo ziedu vārpiņas, kuras ir 2-4 cm garas. Apakšējās sievišķās vārpiņas lapveidīgā seglapa ir stāva, ziedkopas garumā vai garāka. Augļa pūslītis ir brūns, olveidīgs, augšdaļā raupjš un ar nošķeltu, ļoti īsu knābīti. Segplēksne ir brūna, galā nosmailota, mazliet īsāka nekā pūslītis. Zied maijā, jūnija sākumā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «zilganais grīslis - Carex flacca Schreb. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-04-12.
**Džans Galeaco Čano, Kortelaco un Bukari grāfs** (itāļu: *Gian Galeazzo Ciano, conte di Cortellazzo e Buccari*, dzimis 1903. gada 18. martā, miris 1944. gada 11. janvārī) bija fašisma laika itāļu diplomāts un politiķis. Itālijas ārlietu ministrs no 1936. līdz 1943. gadam. Benito Musolīni znots. Notiesāts uz nāvi 1944. gada sākumā.

Dzimis dižciltīgā flotes virsnieka ģimenē. Ieguvis juridisko izglītību. Strādādams par atašeju Riodežaneiro, iepazinās ar Musolīni meitu Edu, un 1930. gadā apprecējās. Kā bumbvedēju eskadriļas komadieris piedalījās Etiopijas karā. 1936. gadā iecelts par Itālijas ārlietu ministru. 1943. gada 5. februārī atcelts no amata, un iecelts par Itālijas sūtni Vatikānā.

Pēc Sabiedroto iebrukuma Sicīlijā 1943. gada 9. jūlijā, Galaeco Čano piedalījās 25. jūlija Lielajā Fašisma padomes sēdē, kur balsoja par Benito Musolīni atcelšanu no amata. Nodibinoties Itālijas Sociālajai Republikai, arestēts un t.s. Veronas prāvas laikā notiesāts uz nāvi. Nāvessods izpildīts 1944. gada 11. janvārī.

Saglabājušās un publicētas Čano dienasgrāmatas par laiku no 1939. līdz 1943. gadam, kas ir vērtīgs vēstures avots.

Ārējās saites
-------------

* 

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Galeaco Čano***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 56702085
* LCCN: n79063684
* ISNI: 0000 0000 8077 4137
* GND: 119178362
* SELIBR: 211446
* SUDOC: 033485879
* BNF: cb12434736n (data)
* BIBSYS: 90954536
* NLA: 35028386
* NDL: 00551738
* NKC: xx0011270
* SBN identifikators CFIV005617 nav derīgs.
* BNE: XX1093969

 |

 |
Galaktiku kopa *Abell 1689*
**Galaktiku grupas un kopas** ir lielākie gravitācijas saistītie Visuma objekti. Galaktiku skaits tajās var būt no desmit līdz pat daudziem tūkstošiem. Galaktiku kopas bieži vien atrodas vēl lielākos veidojumos — t.s. superkopās.

Galaktiku grupas
----------------

Galaktiku grupās parasti ir mazāk par 50 galaktikām. Galaktiku grupu diametrs ir 1—2 megaparseki, masa — aptuveni 1013 Saules masu. 

Mūsu galaktika — Piena Ceļš — atrodas t.s. Lokālajā grupā, kas sastāv no vairāk nekā 40 galaktikām.

Galaktiku kopas
---------------

Galaktiku kopās galaktiku skaits var sasniegt vairākus tūkstošus. Tipiskas galaktiku kopas diametrs ir 2—10 megaparseki, masa — 1014 līdz 1015 Saules masu. Tipiskā galaktiku kopā tā masas 5% veido zvaigžņu masa, iespējams, vēl 10% — karsta, rentgenstarojumu izstarojoša starpgalaktiku gāze, bet pārējo masu — t.s. *tumšā matērija*.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Visuma struktūras |
| --- |
|  |
| Astronomiskie objekti | galaktiku superkopas > galaktiku grupas un kopas > galaktikas > zvaigznes > planēta |
|  |
| Ģeoloģiskie (Zemes zinātņu) objekti | atmosfēra > hidrosfēra > litosfēra > astenosfēra > mantija > kodols |
|  |
| Bioloģiskie objekti | biosfēra > bioms > ekosistēma > biocenoze > populācija > organisms > orgāns > audi > šūna > organellas |
|  |
| Ķīmiskie un fizikālie objekti | fizikāls ķermenis > molekula > atoms > saliktās daļiņas > elementārdaļiņas |

 |
**"Laima"** bija par bāku pārveidots kuģis, kas atradās Baltijas jūras Irbes šauruma rietumu daļā uz ziemeļiem no Ovišu bākas.

Kuģa raksturojums
-----------------

Kuģis būvēts 1899. gadā Hamburgā kā *Bürgermeister Abendroth*. Tā garums bija 37 metri, platums — 8,32 metri. Kuģim bija divi klāji un sešas ūdensblīvas starpsienas. Uz kuģa bija uzstādīts ar acetilēngāzi darbināms zibšņu gaismas aparāts, miglas sirēna un zvans, radiotelefons. 1935. gadā uz kuģa uzstādīja VEF ražoto radiobāku.

Uz Ovišu ugunskuģa atradās jūras meteostacija, no kuras katru dienu pa radiotelefonu rādījumi tika paziņoti Jūrniecības departamenta Hidrogrāfiskajai nodaļai un Zemkopības ministrijas meteoroloģiskajam birojam.

Kuģa apkalpē bija deviņi cilvēki: kapteinis, stūrmanis, bocmanis, radiotehniķis, motorists, motorista palīgs, pavārs un divi matroži. Uz kuģa pastāvīgi atradās seši apkalpes locekļi. Maiņas ilgums bija četras nedēļas, kam sekoja divu nedēļu pārtraukums.

Vēsture
-------

Kuģa sākotnējais nosaukums bija *Elbe-2* un tas bija noenkurots Elbas upes grīvā Vācijā, kur to izmantoja kā peldošo bāku. 1914. gadā uz kuģa ierīkoja bezdrāts telegrāfu. 1917. gadā kuģi atvilka uz Ventspili, kur to izmantoja mīnu lauka iezīmēšanai Baltijas jūrā. Netālu no Ventspils kuģis uzskrēja uz sēkļa, no kura to novilka 1919. gadā. To izmantoja kā bāzes kuģi mīnu tralēšanas darbos. Tā bāzes vieta bija Rīgā, Andrejostā, kur arī kuģim veica nepieciešamos remontdarbus. 1928. gadā tika nolemts izmantot kuģi "Laima" kā peldošo ugunskuģi Irbes šaurumā. Kuģa novietošanas darbi sākās 1928. gada 30. septembrī. Uz Irbes šauruma rietumu daļu, kur bija paredzēts novietot ugunskuģi, no Liepājas ostas ar prāmi tika atvests 25 tonnas smags čuguna bluķis, kas bija domāts kā enkurs kuģa nostiprināšanai. Bluķa novietošanas dziļums bija 16 metri un iesākumā pie tā piestiprināja ugunsboju. 23. oktobrī "Laima" svinīgi atstāja Rīgas ostu un pēc trim dienām tas nomainīja ugunsboju.

Ziemā ugunskuģi noņēma no enkura un tā vietā novietoja ledus stoderi.

No 1928. gada līdz 1935. gadam kuģa kapteinis bija Kārlis Ezerkalns. Cits tā kapteinis, Kārlis Stefenbergs, 1935. gada decembrī uz kuģa izdarīja pašnāvību. "Laima" Latvijas teritorijā darbojās līdz Otrā pasaules kara sākumam.

Skatīt arī
----------

* Ovišu bāka

Atsauces
--------

1. ↑  Viesturs Sprūde. «1928. gada 23. oktobrī. Drošāka kuģošana Irbes jūras šaurumā». *la.lv*. Skatīts: 2020. gada 23. jūlijā.
2. ↑  «Dižļaudis - Ezerkalns Kārlis». *dizlaudis.mozello.lv*. Skatīts: 2022-10-23.
3. ↑  Sandra Eglīte. «Pakāpties virs jūras Kurzemes bākās». *santa.lv*, 2020-01-17. Skatīts: 2022-10-23.
Vecais Rīgas Aleksandra tirgus ar zirgu tramvaja galapunktu (1899).
**Aleksandra tirgus** bija tirgus vieta Rīgā, laukumā pirms tagadējā Brīvības un Tallinas ielas krustojuma, kur tagad atrodas Rīgas Jaunā Svētās Ģertrūdes Evaņģēliski luteriskā baznīca. Oficiāli tirgu izveidoja 1876. gada 1. jūlijā, un tas šai vietā atradās līdz 1902. gada rudenim.

Vēsture
-------

19. gadsimtā vietā, kur no Aleksandra (tagadējās Brīvības) ielas atzarojās Cēsu iela, līdz pat Rēveles (tagad Tallinas) ielai pletās plašs, vēl neapbūvēts laukums. Tā vidū atradās dziļa aka, no kuras pa garu koka cauruli ar rokām darbināmu sūkni jeb pumpi sūknēja labu dzeramo ūdeni gan ceļinieki, kas devās uz Rīgu, gan apkārtējie priekšpilsētas iedzīvotāji. Vēl 19. gadsimta pirmajā pusē Lielais pumpis tika uzskatīts par priekšpilsētas vistālāko punktu. Drīzumā šeit izveidojās ierasta, bet neatļauta tirdzniecības vieta. Izdevīga tā bija gan uz Rīgu atbraukušajiem zemniekiem ar pārtikas produktiem pārdošanai, kam nevajadzēja maksāt lielu tirgus nodokli, gan arī priekšpilsētas iedzīvotājiem, kam citādi bija jāmēro ceļš uz Daugavmalu, kur tobrīd atradās Rīgas galvenais tirgus.

1873. gadā iedzīvotāji iesniedza pilsētas rātei kolektīvu lūgumu ierīkot pastāvīgu pārtikas preču tirgu jau tradicionālā tirgus vietā pie Lielā pumpja. 1876. gadā tirgu atklāja un nosauca par Aleksandra pēc blakus esošās Aleksandra ielas. 19. gadsimta beigās katru dienu tirgū savas preces piedāvāja no 400 līdz 800 tirgotāju, svētdienās to skaits pārsniedza 900. Tas bieži apgrūtināja satiksmi, tādēļ 1897. gadā pieņēma lēmumu tirgu pārcelt uz pilsētai piederošu neapbūvētu lauku pie Aleksandra (tagadējā Brīvības) un Matīsa ielas krustojuma (kur mūsdienās atrodas Vidzemes tirgus).

1903. gadā Aleksandra tirgus vietā uzsāka Rīgas Jaunās Svētās Ģertrūdes Evaņģēliski luteriskās baznīcas celtniecību.

Atsauces
--------

1. ↑  Andris Caune. Rīgas Vidzemes priekšpilsēta pirms 100 gadiem. — Rīga: Latvijas vēstures institūta apgāds, 2014. — 108.lpp. ISBN 978-9984-824-34-5

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Rīgas tirgi |
| --- |
|  |
| 
* Āgenskalna tirgus
* Centrāltirgus
* Kalnciema kvartāls
* Mežciema tirgus
* Vidzemes tirgus

 |
|  |
| Bijušie tirgi | 
* Aleksandra tirgus
* Berga bazārs
* Čiekurkalna tirgus
* Daugavmalas tirgus
* Juglas tirgus
* Ķengaraga tirgus
* Purvciema tirgus
* Rātslaukums
* Rumbulas tirgus
* Zolitūdes tirgus

 |

 |
Gardarīkes aptuvenās robežas tagadējās Krievijas, Baltkrievijas un Ukrainas teritorijā 10. gadsimtā (oranžā krāsā). Sarkanā krāsā vikingu teritorijas līdz 9. gs. zaļā krāsā iezīmētas teritorijas, uz kurām notika vikingu sirojumi.
**Gardarīke** (sennorvēģu: *Garðaríki*, arī *Garðaveldi*) ir sens Austrumeiropas ziemeļu daļas apzīmējums, kas sastopams skandināvu sāgās jau no 7. gadsimta.

Vārda izcelsme
--------------

Uzskata, ka vārds „Gardarīke" ir cēlies no divu vārdu salikteņa — *Garðr*" („pilskalns", vēlāk „pilsēta") un *ríki* („zeme", vēlāk „valsts"). Domājams, ka Gardarīke bijusi īpaša ar saviem daudzajiem nocietinātajiem pilskalniem, kas tai devis apzīmējumu mutvārdu sāgās. No vārda „garðr" ir cēlies arī krievu vārds „gorod" (pilsēta).
Ar vārdu *Gardar* vikingu teikās ir tikušas apzīmētas visas zemes uz austrumiem no Skandināvijas, kas sauktas arī par Austrumu zemēm (*Austrríki* vai *Austrlönd*) vai „Austrumu ceļu" (*Austrvegr*), tāpat kā Norvēģijas nosaukums ir cēlies no vārda *Norð vegri* („Ziemeļu ceļš").

Vēsture
-------

7. gadsimta beigās liela daļa no Baltijas jūras austrumu piekrastes zemēm un lielie ūdens ceļi nokļuva meslu atkarībā no Skones ķēniņa Ivara. Viņa skarbās valdīšanas metodes esot izraisījusi iedzīvotāju pārcelšanos uz citām zemēm. Arheoloģisko izrakumu dati Grobiņā liecina, ka šajā laikā dibināts arī Rimberta hronikā pieminētā ezera pilsēta — Zēburga (*Seeburg*). 
8. gadsimta beigās kurši ir ieņēmuši pilsētu un padzinuši varjagus. Zināms, ka aptuveni šajā laikā senkrievu hronikās pieminētā rūsu cilts ir pārcēlusies uz Lādogas ezera krastiem, no kurienes tie gar upēm izplatījušies pa visu mūsdienu Krieviju, Baltkrieviju un Ukrainu, dibinot nocietinātus pilskalnus lielo upju krastos. Varjagu tirgotāji un karavīri sākotnēji par galveno upju ceļu ir izmantojuši Daugavas-Dņepras „Ceļu no varjagiem uz grieķiem", bet 9.-11. gadsimtā par galveno ir kļuvis Ņevas-Ladogas-Volhovas-Lovates-Dņepras ceļš. 

### Gardarīkes pilskalnu nosaukumi pie upju ceļiem

* Daugmali sauca par *Dynasaiforgarðr*
* Polocku sauca par *Pallteskja* vai *Paltejsborg*,
* Smoļensku sauca par *Smaleskja*,
* Ladogu sauca par *Aldeigjuborg*,
* Novgorodu sauca par *Hólmgarðr*,
* Kijivu sauca par *Kænugarðr*,
* Suzdaļu sauca par *Súrsdalar*,
* Muromu sauca par *Móramar*,
* Rostovu sauca par *Ráðstofa*.

### Gardarīkes leģendārie ķēniņi

* Sigrlami (*Hervararsāga*)
* Svafrlami (*Hervararsāga*)
* Rollaugr (*Hervararsāga*)
* Ráðbarðr (*Sögubrot*)
* Hreggviðr (*Göngu-Hrólfs sāga*)
* Hálfdan Brönufostri (*Sörla saga sterka*)

Ārējās saites
-------------

* *Ynglinga sāga*
* *Sörla saga sterka*[novecojusi saite]
* Īslandiešu sāgas
* Slovēņi Ilmeņa un bolgu galā (latviski)
Pasta zīmogs uz vēstules ar datumu
**Laika zīmogs** jeb **laikspiedogs** (angļu: *timestamp*) ir simbolu virkne vai kodēta informācija, pēc kā var identificēt, kad ir noticis kāds notikums, parasti datums un laiks, taču var būt norādīts arī sīkākās vienībās, sekunžu daļās. Termins nāk no laikiem, kad uz papīra ienākošajiem dokumentiem uzspieda zīmogu ar šodienas datumu, lai varētu vēlāk zināt, kad dokuments ticis saņemts. Pastā, kur uzspiež tikai datumu, to sauc par **kalendāra zīmogu**.

Mūsdienās šo terminu lieto plašāk, arī lai apzīmētu datuma un laika informāciju, kas piesaistīta cipardatiem. Piemēram, faili satur laika zīmogu, kas norāda to pēdējo izmaiņu datumu un laiku, bet ciparkameras pievieno laika zīmogu uzņemtajām fotogrāfijām, piefiksējot to uzņemšanas datumu un laiku.

Datuma un laika pierakstu standartizē standarts ISO 8601.

Skatīt arī
----------

* ICMP laikspiedogs
* Laika kods
* Laika zīmogs (elektroniskais paraksts)
* Unix laikspiedogs

Atsauces
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Laika zīmogs*** |

1. ↑  «Latvijas Nacionālais terminoloģijas portāls - Timestamp». termini.gov.lv.
2. ↑  «Pasta likums, 41. pants.».
**Gunārs Bībers** (dzimis 1931. gada 9. decembrī Alsviķu pagastā) ir latviešu literatūrzinātnieks, teātra kritiķis un pedagogs.

G. Bībers beidzis Strautiņu septiņgadīgo skolu (1947), Alūksnes vidusskolu (1951), Latvijas Valsts Universitātes Vēstures un filoloģijas fakultātes Latviešu valodas un literatūras nodaļu (1956). No 1956. līdz 1961. gadam Jūrmalas 4. vidusskolas skolotājs. No 1968. līdz 1985. gadam docētājs Latvijas Valsts Universitātes Filoloģijas fakultātē, no 1985. līdz 1991. gadam LVU Pedagoģijas fakultātē, no 1991. līdz 2011. gadam Latvijas Kultūras akadēmijā.

Publikācijas kopš 1959. gada. Trīs monogrāfiju autors. Publicējis rakstus par drāmas teorijas jautājumiem, recenzijas par Gunāra Priedes, Paula Putniņa, Harija Gulbja, Jāņa Jurkāna, Leldes Stumbres lugām, pārskatus par latviešu dramaturģiju. Sastādījis vairāku rakstnieku darbu izlases un kopkrājumus. 

Apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni (1995). Jēkaba Dubura balva (2021). Literatūras gada balva par mūža ieguldījumu (2020).

Bibliogrāfija
-------------

* *Latviešu padomju dramaturģija* [mācību līdzeklis]. Rīga: Zvaigzne, 1976.
* *Gunāra Priedes dramaturģija*. Rīga: Liesma, 1978.
* *Drāmas teorijas jautājumi* [mācību līdzeklis]. Rīga: LVU, 1986.

Atsauces
--------

1. ↑  Āboltiņa, M. Gunārs Bībers. *Latviešu rakstniecība biogrāfijās*. Rīga: Zinātne, 2003, 81. lpp.
2. ↑  «Pilnveidoties mūža garumā. Saruna ar literatūras mūža balvas saņēmēju Gunāru Bīberu un viņa ģimeni». lsm.lv.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 8639441
* LCCN: n78013603
* ISNI: 0000 0000 2225 7609
* GND: 104612336X

 |

 |