**Frīdrihs ‘Fricis’ Kreislers** (dzimis 1875. gada 2. februārī, miris 1962. gada 29. janvārī) bija Austrijā dzimis vijolnieks un komponists. Kā vairums tā laika vijoļu meistaru, viņš radīja savu – īpašo toni, kā dēļ arī bija atpazīstams. Viņa vijolei piemita patīkams tonis un izteiksmīgs skanējums. Lai gan Franco-Beļģijas skola ļoti cienīja mākslinieku, viņa stils pirmskara Vīnē atturīgi tika saukts par *gemütlich* (no vācu valodas: omulīgs).

Biogrāfija
----------

Kreislers piedzima Vīnē. Tēvs bija ebrejs, māte – vācu protestante. Fricis tika kristīts 12 gadu vecumā. Viņš mācījās Vīnes konservatorijā un Parīzē, kur viņu apmācīja vairāki skolotāji: Antons Brukners (*Anton Bruckner*), Leo Delībs (*Leo Delibes*), Jākobs Donts (*Jakob Dont*), Jozefs Hellmesbergers juniors (J*oseph Hellmesberger, Jr.*), Jozefs Massarts (*Joseph Massart*) un Žils Masnē (*Jules Massenet*). Savā debijā Amerikas Savienotajās Valstīs, viņš uzstājās Steinvejas hallē (*Steinway Hall*), kas norisinājās Ņujorkas pilsētā 1888. gada 10. novembrī. Viņa pirmais ceļojums pa ASV ilga no 1888. – 1889. gadam; viņš uzstājās kopā ar pianistu Moricu Rozentālu (*Moriz Rosenthal*). Pēc tam viņš atgriezās Austrijā un pieteica dalību Vīnes filharmoniskajā orķestrī. Koncertmeistars Arnolds Rouzs (*Arnold Rose*) viņu atraidīja. Dzirdot Rouza kvarteta ierakstu, ir viegli noprast, kādēļ tas tā notika. Rouza izpildījumā trūka *Vibrato*, tādēļ Kreislers nespēja sastrādāties ar orķestra vijoļu sekciju. Tā vietā no mūzikas viņš pievērsās medicīnai. Īsu brīdi viņš pavadīja armijā, tad 1899. gadā atsāka vijoļspēli, dodot koncertu Berlīnes filharmoniskajā orķestrī, kura diriģents bija Artūrs Nikišs (*Arthur Nikisch*). Šis koncerts, un vairāki citi Amerikā no 1901 – 1903. gadam padarīja viņu par slavenu mūziķi.

1930. g. oktobris. Kreislers kopā ar suni uz kuģa *Europa* ceļo uz Ņujorku
1910. gadā Kreislers uzstājās ar Sera Edvarda Elgara (*Sir Edward Elgar*) *Violin Concerto* pirmizrādi. Šis darbs tika speciāli gatavots un novēlēts viņam. Īsu brīdi Pirmā pasaules kara laikā viņš kalpoja Austrijas armijai. Armijas gaitas noslēdzās ar ievainojumu, kā rezultātā viņš tika godāts ar apbalvojumiem. Atlikušās karalaika dienas viņš pavadīja Amerikā. 1924. gadā Kreislers atgriezās Eiropā; sākumā viņš dzīvoja Berlīnē, tad 1938. gadā pārcēlās uz Franciju. Īsi pirms Otrā pasaules kara sākuma viņš vēlreiz aizceļoja uz Amerikas Savienotajām Valstīm, kur 1943. gadā ieguva pilsoņa statusu. Šajā valstī viņš pavadīja visu savu atlikušo mūžu. Viņa pēdējais publiskais koncerts izskanēja 1947. gadā, un dažus gadus pēc tam Kreislers uzstājās radiopārraidēs.

1941. gada 26. aprīlī viņš iekļuva vienā no diviem savā dzīvē traģiskākajiem ceļu satiksmes negadījumiem. Kriesleram uzbrauca kravas auto, kad tas šķērsoja ielu Ņujorkā. Fricim bija galvaskausa lūzums, un viņš atradās komā veselu nedēļu. Mūža otrajā pusē, ceļojot ar automobili, viņš piedzīvoja otro liktenīgo negadījumu. Mūža pēdējās dienas (ceļu satiksmes negadījuma dēļ) viņš pavadīja akls un kurls, bet „*izstaroja lēnprātību un pilnveidošanos, tāpat kā viņa mūzika*" – kā teicis arhibīskaps Fultons J. Šīns. Komponistu viņš apmeklēja bieži, jo Kreislers un viņa sieva ar arhibīskapa palīdzību bija pievērsušies katoļticībai. Kreislers nomira 1962. gadā un tika apbedīts privātā mauzolejā *Woodlawn* kapsētā, Bronksā, Ņujorkā.

Kreislers uzrakstīja vairākus skaņdarbus vijolei, iekļaujot solo gabalus kompozīcijām *Liebesleid* un *Liebesfreud*. Daži no Krieslera darbiem faktiski bija stilizācijas no citu komponistu skaņdarbiem; sākumā tie bija Gaetano Puganini, Džuzeppe Tartini (*Giuseppe Tartini*) un Antonio Vivaldi. Kad Kreislers 1935. gadā atklāja, ka skaņdarbi bija viņa, kritiķi atdzīvojās un sāka sūdzēties. Kreislers atbildēja, ka kritiķi jau ir novērtējuši viņa kompozīcijas:"*Vārds mainās, vērtība paliek*", viņš sacīja. Kreislers rakstīja arī operetes, piemēram, *Apple Blossoms* (1919. g.) un *Sissy* (1932. g.), stīgu kvartetu un kadences, piemēram, Brāmsa *D major violin concerto*, Paganīni *D major violin concerto* un Bēthovena *D major violin concerto*. Viņa kadence Bēthovena vijoļkoncertam ir viena no visbiežāk spēlētajām starp mūsdienu vijolniekiem.

Viņš uzstājās un ierakstīja savu versiju daļai no Paganīnī *D major violin concerto* skaņdarba. Dažās vietās šī versija ir izmainīta, tā, piemēram, orķestra daļa dažās vietās ir pilnīgi pārrakstīta. Vispārēji rodas iespaids par 19. gs beigu darbu.

Friča Kreislera mauzolejs *Woodlawn* kapsētā
Kreisleram piederēja vairākas antīkas vijoles, piemēram, meistaru Antonio Stradivāri, Pietro Guarneri, Giuseppe Guarneri un Carlo Bergonzi gatavotie instrumenti. Lielākā daļa no tām mantoja arī viņa vārdu.

Fricim piederēja arī *Jean-Baptiste Vuillaume* vijole (1860. g.), ko viņš izmantoja kā otro vijoli. Bieži viņš to aizdeva jaunajam talantam – Džozefam Hassidam (*Josef Hassid*).

Mūzikas ierakstos Kreislera stilā saklausāmas līdzības ar viņa jaunāko līdzgaitnieku Mišu Elmanu. Viņam piemita tendence pielietot plašāku tempu diapazonu, ilgstošu un daudzveidīgu *vibrato*, izteiksmīgu un melodisku skaņdarba muzikālo ritējumu. Kreislers bieži pielietoja *portamento* un *raubato*.

1928. gada autobiogrāfiskā romānā *Memoirs of a Fox-Hunting Man*, tās autors Zigfrīds Sasons (*Siegfried Sassoon*) vēlreiz pārskatīja ceļojumu uz Kreislera koncertu.

Kreislera plašais emocionālais izteiksmīgums un vienkāršās vijoļspēles manieres kontrastēja ar Jaša Heifeca tehniski perfekto spēli. Vairakkārt tika piezīmēts, ka, kamēr Heifecs bija perfekts vijolnieks, tautā Kreislers bija vairāk iemīļots.

Atsauces
--------

1. ↑  Žurnāls *Life*, 12. maijs, 1941. gads (32 – 33. lpp) (angliski)
2. ↑  Second Fiddle by Philip Kass (angliski)
3. ↑   (angliski)

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Fricis Kreislers***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 56796717
* LCCN: n81015317
* ISNI: 0000 0001 0857 7654
* GND: 119069261
* SELIBR: 68545
* SUDOC: 082686262
* BNF: cb13896157h (data)
* BIBSYS: 90364552
* NLA: 36076791
* NDL: 00551547
* NKC: jn19990004647
* SBN identifikators LO1V348499 nav derīgs.
* BNE: XX885550
* CiNii: DA07959090

 |

 |