recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Bez spoguļattēla un rotācijas simertrijas, pastāv 35 veidu sekstamino
**Sekstamino** jeb **6-mino** ir polimino, kurš sastāv no sešiem vienības kvadrātiem, kuri ir savienoti gar malām. Bez rotācijām un spoguļattēla simetrijām, pastāv 35 unikāli sekstamino. Ar rotācijām un spoguļattēliem, kopā pastāv 216 sekstamino pozīcijas.

Simetrija
---------

Attēlā parādīti visi 35 unikālie sekstamino, kas iekrāsoti atbilstoši to simetrijām:

* 20 pelēkajiem sekstamino nepiemīt simetrijas.
* 6 sarkanajiem sekstamino piemīt spoguļattēla simetrija.
* 2 zaļajiem sekstamino piemīt 45 grādu simetrijas ass.
* 5 zilajiem sekstamino piemīt rotācijas simetrija par 180 grādiem.
* 2 violētajiem sekstamino piemīt spoguļattēla simetrija un rotācijas simetrija pie 180 grādiem.

Telpas un plaknes pārklāšana
----------------------------

Visi 35 sekstamino atbildst Konveja kritērijs, jeb visi sekstamino spēj pārklāt plakni.

Lai gan viena kopa ar 35 unikālie sekstamino aizņem 210 lauciņus, tos nevar ievietot taisntūrī. Šo var pierādīt ar paritātes un "šaha galdiņa" palīdzību. Izkrāsojot visus sekstamino, vienmēr nonāks pie rezultāta, ka abās krāsās tiks aizkrāsots pāra skaits rūtiņu, bet jebkuram taisnstūrim ar 210 lauciņiem būs 105 melni un 105 balti lauciņi, tādēļ taisnstūri ar 210 rūtiņām nevar aizkrāsot ar visiem 35 sekstamino.

Kuba locījumi
-------------

 Visi 11 veidi, kā atlocīt kuba skaldnes.
Kubu var atlocīt tikai sekstamino, kurus var redzēt attēlā. Tie ir izkrāsoti pēc iepriekš minētajām simetrijām. Kuba locījums nevar sastāvēt nedz no O-tetromino, nedz I-pentamino, nedz U-pentamino, nedz V-pentamino.
**Visāma Tūbāla** (*Wissam Toubal*; dzimusi 1984. gada 18. janvārī) ir Alžīrijas starptautiskā meistare šahā (2005).

Biogrāfija
----------

Pārstāvējusi Alžīriju Pasaules jauniešu šaha čempionātos dažādās vecuma grupās. 2001. gadā Kairā izcīnījusi 3. vietu Āfrikas šaha čempionātā sievietēm un ieguvusi tiesības piedalīties Pasaules šaha čempionātā sievietēm.
Piedalījusies 2001. gada Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas Maskavā, kurā 1. kārtā zaudējusi Alisai Gaļļamovai. 2003. gadā Abudžā Alžīrijas komandas sastāvā uzvarējusi Āfrikas spēļu komandu turnīrā šahā. 2005. gadā Pasaules šaha čempionāta sievietēm atlases cikla Āfrikas zonas turnīrā izcīnījusi 3. vietu.

Pārstāvējusi Alžīriju Pasaules šaha olimpiādēs:

* 2002. gadā pie pirmā rezerves galdiņa 35. sieviešu šaha olimpiādē Bledā (+1, =2, -2),
* 2006. gadā pie pirmā galdiņa 37. sieviešu šaha olimpiādē Turīnā (+6, =0, -6).

Par panākumiem turnīros FIDE 2005. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  Africa-ch (Women) Cairo 2001
2. ↑  2001-02 FIDE Knockout Matches
3. ↑  OlimpBase :: 8th All-Africa Games (chess - women), Abuja 2003, Algeria
4. ↑  Women African Zonal 4.1-2005 ZONE AFRIQUE 4-1
5. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Wissam Toubal

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Ievade/izvade** vai **I/O** (vai neoficiāli **io** vai **IO**) ir komunikācija starp informācijas apstrādes sistēmu, piemēram, datoru, un ārpasauli, piemēram, cilvēku vai citu informācijas apstrādes sistēmu. Ievade ir signāli vai dati, ko saņem sistēma, un izvade ir signāli vai dati, kas no tās nosūtīti. Terminu var izmantot arī kā darbību; "veikt ievadi/izvadi" nozīmē veikt ievades vai izvades darbību.

Ievades/izvades ierīces ir ierīces, kuras izmanto cilvēks (vai kāda sistēma), lai sazinātos ar datoru. Piemēram, tastatūra vai datorpele ir datora ievades ierīce, savukārt monitori un printeri ir izvades ierīces. Ierīces saziņai starp datoriem, piemēram, modemi un tīkla kartes, parasti veic gan ievades, gan izvades darbības.

Ierīces apzīmējums kā ievades vai izvades ierīce, ir atkarīgs no perspektīvas. Datorpeles un tastatūras veic fiziskas kustības, kuras cilvēka lietotājs izdod, un pārveido tās par ievades signāliem, kurus dators var saprast. Šo ierīču izvade ir datora ievade. Līdzīgi arī printeri un monitori uztver signālus, kurus datori izvada kā ievades signālu, un tie pārveido šos signālus par cilvēku lietotājiem saprotamu attēlojumu. No cilvēka kā lietotāja perspektīvas šo attēlojumu lasīšanas vai redzēšanas process ir izvades saņemšana, šāda veida mijiedarbība starp datoriem un cilvēkiem tiek pētīta nozarē — cilvēka un datora mijiedarbība. Ierīce, ko tradicionāli uzskata par ievades ierīci, piemēram, karšu lasītājs, tastatūra, var pieņemt vadības komandas, piemēram, atlasīt uzkrājēju, parādīt tastatūras gaismas, savukārt ierīce, ko tradicionāli uzskata par izvades ierīci, var sniegt statusa datus, piemēram , beigusies krāsa, beidzies papīrs, iestrēdzis papīrs.

Datora arhitektūrā centrālā procesora un galvenās atmiņas kombinācija, kurai centrālais procesors var lasīt vai rakstīt tieši, izmantojot individuālas instrukcijas, tiek uzskatīta par datora smadzenēm. Jebkura informācijas pārsūtīšana uz vai no centrālā procesora/atmiņas, piemēram, nolasot datus no diska, tiek uzskatīta par ievadi vai izvadi. Centrālais procesors un to atbalstošā shēma var nodrošināt atmiņas kartētu ievadi/izvadi, kas tiek izmantota programmēšanā, piemēram, ierīču dzinu ieviešanā, vai var nodrošināt piekļuvi ievades vai izvades kanāliem. Ievades/izvades algoritms ir paredzēts lokalizācijai un efektīvai veiktspējai, apmainoties ar datiem ar sekundāru atmiņas ierīci, piemēram, diskdzini.

Atsauces
--------

1. ↑  «AkadTerm».
2. ↑  Linda Null, Julia Lobur. *The Essentials of Computer Organization and Architecture*. Jones & Bartlett Learning, 2006. 185. lpp.
**Ozrens Nedeļkovičs** (serbu: *Озрен Недељковић*; 1903. gada 28. februāris Sremski Karlovci — 1984. gada 11. jūnijs Belgrada) bija serbu izcelsmes Dienvidslāvijas šahists.

Biogrāfija
----------

Divkārtējs Belgradas pilsētas šaha čempionāta uzvarētājs (1927, 1929). 1932. gadā uzvarējis šaha turnīrā Zemunā (tagad viens no Belgradas rajoniem). 1938. gadā Ļubļanā piedalījies Dienvidslāvijas šaha čempionātā, kurā ierindojies 12. vietā (uzvarēja Bora Kostičs).

Pārstāvējis Dienvidslāvijas komandu neoficiālajā Pasaules šaha olimpiādē 1936. gadā un individuālajā vērtējumā izcīnījis zelta medaļu.

Pēc Otrā pasaules kara pārstāvējis Dienvidslāvijas šaha izlasi dažādos mačos ar Šveici (1947, 1950), Austriju (1949), Nīderlandi (1949, 1950), Zviedriju (1950), Lielbritāniju (1951), Rietumvāciju (1951, 1952, 1954), Itāliju (1951, 1953, 1954) un Ungāriju (1957, 1960).

Bijis pazīstams arī kā vairāku šaha mācību grāmatu autors. Bijis Dienvidslāvijas centrālās avīzes *Borba* šaha nodaļas redaktors (1968—1984).

Atsauces
--------

1. ↑  OlimpBase :: unofficial Chess Olympiads :: Ozren Nedeljković

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 281460503
* ISNI: 0000 0003 8831 0232

 |

 |
**Ūdens skābene** (latīņu: *Rumex aquaticus*) ir mainīga izskata skābeņu suga, kuras ietvaros nodala 4 pasugas. Savvaļā tā ir plaši sastopama Eirāzijā, tostarp Latvijā, un Ziemeļamerikā, mitrās pļavās, grāvjos un visdažādāko ūdenstilpju piekrastē.

Veido hibrīdu ar krastmalas skābeni (*Rumex hydrolapathum*) — dažādlapu skābeni (R. x heterophyllus Schultz).

Apraksts
--------

Ūdens skābene ir daudzgadīgs, 80-170 cm garš lakstaugs ar stāvu, zaļganu vai zaļganbrūnu stublāju, kurš zaro ziedkopā. Lapas ir plati olveidīgas, aptuveni 15-30 cm garas un 8-15 cm platas. Lapas mala ir gluda vai sīkzobaina, gals strups, pamats sirdsveidīgs, lapas kāts aptuveni plātnes garumā (apakšējām lapām) vai īsāks. Piezemes lapu garuma un platuma attiecība nav lielāka kā 2:1. Lapas kāts virspusē ar rievu.

Ziedu skara ir šaura un zarojums blīvs. Iekšējās apziedņa lapas ir iegarenas, ar strupu galu. Atšķirībā no daudzām citām skābeņu sugām, kārpveidīga izauguma uz augļa (augonīša) nav. Auglis visplatākais ir pie pamata. Zied jūnijā un jūlijā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «ūdens skābene - Rumex aquaticus L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-03-22.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ūdens skābene***.
* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)
**Ieva Melgalve** (dzimusi 1981. gada 13. janvārī Rīgā) ir latviešu rakstniece.

Biogrāfija
----------

I. Melgalve ir prozaiķes Valdas Melgalves meita. Uzaugusi Rīgā, Vecmīlgrāvī. Mācījusies Rīgas 31. vidusskolā (1987—1996), beigusi Rīgas komercskolu (2000). No 2000. līdz 2002. gadam studējusi Latvijas Kultūras akadēmijā. Kopš 2005. gada strādā par reklāmas tekstu autori. Vada praktiskās nodarbības topošajiem literātiem "Literārajā Akadēmijā". Latvijas Rakstnieku savienības biedre (2004).

Literārajai darbībai pievērsusies 12 gadu vecumā. Vairākkārt piedalījusies skolēnu un jauniešu literārajā nometnē "Aicinājums". Plašu ievērību un rezonansi izpelnījās viņas publikācija laikrakstā "Izglītība un Kultūra" 1996. gada 4. aprīlī, prozas darbs "Definīcijas", kas saturēja necenzētu leksiku un kļuva par skandāla iemeslu, jo tika apbalvota Izglītības ministrijas rīkotā skolēnu jaunrades darbu konkursā. Tajā pašā gadā žurnāla "Karogs" romānu konkursā ar atzinības godalgu tika atzīmēts viņas miniromāns "Kā es gaidīju pavasari jeb Ledussirds" (publicēts žurnālā "Karogs", 1996, Nr. 9). Abi šie darbi kopā ar citiem asociatīviem īsprozas tekstiem un viencēlieniem publicēti I. Melgalves pirmajā krājumā "Bezzaudējuma punkts" (1999). Šajā laika posmā periodikā un kopkrājumā "21 no 21. gadu simteņa" (1999) publicējusi arī dzejoļus.

Pievērsusies arī dramaturģijai. Kopā ar Daini Grīnvaldu sarakstījusi lugu "Mistērijas" (2002). 2005. gadā iestudēta I. Melgalves luga "Metāls". 2013. gadā izdota fantastikas luga "Necilvēki".

Vēlāk pievērsusies fantastikas žanram, sarakstījusi romānu "Mirušie nepiedod", kas nominēts "Literatūras gada balvai 2013" kā labākais prozas darbs, un grāmatu bērniem "Bulta, Zvaigzne un Laī", kas nominēta "Literatūras gada balvai 2014" kā labākā grāmata bērniem. Atsevišķi darbi un darbu fragmenti tulkoti arī lietuviešu, vācu un zviedru valodā.

2016. gadā uzsākusi studijas Latvijas Universitātes Humanitāro zinātņu fakultātes Kultūras un sociālās antropoloģijas studiju programmā.

Bibliogrāfija
-------------

* *Bezzaudējumu punkts*. Rīga: Jumava, 1999.
* *Mirušie nepiedod*. Rīga: Zvaigzne ABC, 2013.
* *Bulta, Zvaigzne un Laī*. Rīga: Zvaigzne ABC, 2014.
* *Mēness teātris.* Rīga: Zvaigzne ABC, 2016.
* *Mājas bez durvīm*. Rīga: Zvaigzne ABC, 2016.
* *Mamma, kas apēda bērnus*. Rīga: Zvaigzne ABC, 2017.
* *Vēsais prāts*. Rīga: Zvaigzne ABC, 2018.
* *Īsti cilvēki*. Rīga: Zvaigzne ABC, 2019.
* Emī un Rū. Robota sirds. Rīga: Tuta Media, 2020. (kopdarbs ar autori Elizabeti Lukšo-Ražinsku).
* Emī un Rū. Draudzības kods. Rīga: Tuta Media, 2022. (kopdarbs ar autori Elizabeti Lukšo-Ražinsku).

Atsauces
--------

1. ↑  Latviešu rakstniecība biogrāfijās. Rīga: Zinātne, 2003, 397. lpp.
2. ↑  Surgunte, I. Nepieklājības definīcija. Latvju Teksti, 2015, Nr. 2 (26), 47.-53. lpp.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 66307146
* LNB: 000026579
* LCCN: nr00016497
* ISNI: 0000 0000 4729 5759
* GND: 1123670536

 |

 |
**Ūdens veronika** (*Veronica catenata*) ir ceļteku dzimtas veroniku ģints reta augu suga, kura ir disjunkti izplatīta Eirāzijā un Ziemeļamerikā. Latvijā tā ir sastopama ļoti reti — tikai dažviet Rīgas līča un Baltijas jūras tuvumā (upju palienēs, peļķēs jūras krastā un grāvjos) vai piekrastē.

Morfoloģija
-----------

Ūdens veronika ir daudzgadīgs, 10—50 cm garš lakstaugs. Tā stublājs ir kails un ar sārtu nokrāsu. Stublājs virzienā uz pamatu resnāks — tipiskā gadījumā izskatās mazliet it kā konisks, tas ir stāvs vai pacils un nezaro.

Lapas ir pretējas, sēdošas, olveidīgas līdz lancetiskas, aptuveni 2—5 cm garas un 1—2 cm platas; to mala ir gluda un gals smails vai strups. Parasti (vismaz) lapas vidusdzīsla ir sārta. Ziedi ir skrajos ķekaros lapu žāklēs. Ziedu vainags ir bāli sārts ar tumšākām, sārtām dzīslām. Seglapas ir lancetiskas, ziedu laikā seglapas ir garākas nekā zieda kāts. Auglis ir pogaļa ar seklu jomu. Zied no jūlija līdz septembrim.

Atsauces
--------

1. ↑  "An update of the Angiosperm Phylogeny Group classification for the orders and families of flowering plants: APG II". *Botanical Journal of the Linnean Society* 141 (4): 399–436. 2003-04. doi:10.1046/j.1095-8339.2003.t01-1-00158.x. ISSN 0024-4074.
2. 1 2  «ūdens veronika - Veronica catenata Pennell - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-02-27.
**Marta Vīgante** (1900–1966) bija latviešu ārste, Latvijas Universitātes darbiniece. Viena no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.

Dzīvesgājums
------------

Dzimusi 1900. gada 18. (5.) martā Sprēstiņu muižas "Picuļos" (tagad Stalbes pagastā) zemnieka Jāņa Vīganta un viņa sievas Emmas, dzim. Girgensones, ģimenē.
Mācījās Rozulas pagasta skolā un M. Neijas sieviešu ģimnāzijā Cēsīs. Studēja LU Medicīnas fakultātē (1920–1926), bija LU subasistente (1926–1928), jaunākā asistente (1928–1930), asistente (1930–1936). Līdztekus strādāja par Latvijas Sarkanā Krusta Bolderājas veselības kopšanas punkta vadītāju (1926–1940). Darbojās studenšu korporācijā "Varavīksne". 1936. gada 29. janvārī aizstāvēja *Dr. med.* grādu ar disertāciju "Eksperimentāli un klīniski pētījumi par dažiem miega un nomierināšanas līdzekļiem un to nozīmi diabēta terapijā", pēc tam paaugstināta par vecāko asistenti (1936–1940) un privātdocenti (1939–1940, 1941–1944).

Pēc Otrā pasaules kara bija LVU Medicīnas fakultātes Iekšķīgo slimību diagnostikas katedras vadītāja un docente, 1947. gadā atlaista no šī amata. Strādāja Komponistu savienības poliklīnikā un privātpraksē Blaumaņa ielā 3 Rīgā.

Mirusi 1966. gada 11. janvārī Rīgā.

Apbalvojumi
-----------

* Latvijas Sarkanā Krusta Goda zīme 1932.

Atsauces
--------

1. ↑  Cēsu novadnieki
2. ↑  Rubenes luterāņu draudze. - 1900.g. dzimušo reģistrs. - Nr.32
3. ↑  Latvija Amerikā. - 1966. - 5.februāris
4. ↑  *Ar parakstu par Latviju : biogrāfiskā vārdnīca : Latvijas Centrālās Padomes Memoranda parakstītāju biogrāfijas / sastādītāja Ieva Kvāle*. Rīga : Latvijas Kara muzejs. 2014. 210-211. lpp. ISBN 9789934827051.
**Vilivere** (igauņu: *Viluvere*) bija dzelzceļa pieturas punkts Igaunijā, Pērnavas apriņķa Vendras pagastā, dzelzceļa iecirknī Lelle—Pērnava. Viluvere atrodas 40,1 km attālumā no Pērnavas pasažieru stacijas, 29,4 km attālumā no Lelles mezgla stacijas un 101,3 km attālumā no Baltijas stacijas Tallinā. Līdz 2018. gada beigām Viluveres dzelzceļa pieturas punkts apkalpoja vietējo pasažieru vilcienu satiksmi, tajā pieturēja visi Tallinas un Pērnavas virzienā kursējošie starppilsētu pasažieru dīzeļvilcieni (2013. gadā 2 vilcienu sastāvu pāri dienā).

Vēsture
-------

Viluveres dzelzceļa stacija tika izveidota šaursliežu dzelzceļa iecirkņa Lelle—Papinīdu (Pērnava)) izbūves laikā, periodā no 1925. līdz 1928. gadam, bet Viluveres stacijas ēka pēc Leona Johansona tipveida projekta tika pabeigta 1928. gadā.

Viluvere sākotnēji bija šaursliežu dzelzceļa mezgla stacija, no šejienes austrumu virzienā atzarojās neliels, 10 km garš dzelzceļa iecirknis uz Vendru.

20. gadsimta otrajā pusē, līdz ar šaursliežu dzelzceļa ēras norietu Viluveras—Vendras iecirknis tika slēgts, bet pamatiecirknis Lelle—Papinīdu laika posmā no 1969. gada līdz 1973. gadam tika pāršūts uz 1520 mm platuma sliedēm. Uzsākot dzelzceļa iecirkņa pārbūvi Viluveres stacijas ēkā tika izvietots padomju armijas celtniecības bataljons. Pēc dzelzceļa būves nodošanas ekspluatācijā stacijas ēka tika atstāta novārtā, vēlāk tā cieta ugunsgrēkā, bet 1994. gadā ēkas drupas tika nojauktas.

Identiskas Leona Johansona staciju ēkas saglabājušās Eidaperes stacijā, kā arī slēgtā šaursliežu dzelzceļa atzara Viluvere—Vendra posmā — Lūri un Vendras staciju ēkas.

Kopš 2018. gada 8. decembra pasažieru vilcieni posmā Pērnava—Lelle vairs nekursē un Viluveres pietura netiek izmantota.

Skatīt arī
----------

* Igaunijas pasažieru dzelzceļa pārvadājumi (dienvidu virziens)

Atsauces
--------

1. ↑   Archived 2012. gada 10. maijā, *Wayback Machine* vietnē. Edelaraudtee 2011/2012. gada infrastruktūras pārskats (igauniski)
2. ↑   Archived 2013. gada 25. februārī, *Wayback Machine* vietnē.(angliski)(krieviski)
3. ↑   Archived 2020. gada 30. decembrī, *Wayback Machine* vietnē. Viluveres—Vendras šaursliežu dzelzceļa līnija (ar attēliem) (igauniski)
4. ↑  С 9 декабря на участке Лелле-Пярну поезда будут заменены на автобусы[novecojusi saite] (krieviski)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Uz Lelli** |  | **Uz Pērnavu** |
|  Eidapere |  **Viluvere** | Totsi  |
**Martina Kinca** (vācu: *Martina Kuenz*; dzimusi 1994. gada 1. novembrī) ir austriešu brīvā stila cīkstone, Pasaules un Eiropas čempionātu medaļniece.

Biogrāfija
----------

Pēc Cirlas vidusskolas beigšanas Martina Kinca apmeklēja sacīkšu sportistu biznesa skolu Insbrukā, kuru absolvēja 2013. gadā. Viņa ir Incingas cīņas sporta kluba biedre un kopš 2009. gada piedalās sacensībās. 2017. gada jūnijā viņa tika stādīta priekšā kā Iekšlietu ministrijas TOP sportiste, un 2017. gada septembrī uzsāka policijas pamatapmācības.

2018. gada maija sākumā 2018.gada Eiropas čempionātā svara kategorijā līdz 68 kg cīņā par trešo vietu Martina uzvarēja lietuvieti Danuti Domikaitīti un ieguva bronzas medaļu. 2018.gada Pasaules čempionātā Budapeštā 2018. gada 24. oktobrī viņa pārspēja Ēģiptes cīkstoni Samaru Hamzu un ieguva bronzu svara kategorijā līdz 72 kg. Tādējādi viņa ieguva Austrijai pirmo Pasaules cīņas sporta čempionāta medaļu kopš Nikolas Hartmanes zelta medaļas 2000. gadā.

2019. gada aprīlī Martina izcīnīja sudraba medaļu svara klasē līdz 76 kilogramiem 2019. gada Eiropas cīņas sporta čempionātā Bukarestē. Finālā viņu zaudēja Turcijas cīkstonei Jaseminai Adarai. Ar iekļūšanu finālā viņa ieguva ceļa zīmi uz Eiropas spēlēm 2019. gada jūnijā Minskā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Martina KUENZ». *Athletes* (angļu). Baku 2015 European Games. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018-05-04. Skatīts: 2019-05-30.
2. ↑  «Martina Kuenz» (vācu). facebook.com. Skatīts: 2019-05-30.
3. ↑  «Kuenz, Martina (AUT)» (angļu). iat.uni-leipzig.de. Skatīts: 2019-05-30.
4. ↑  «Erste WM-Medaille für Martina Kuenz» (vācu). APA-OTS. 2018. gada 25. oktobris. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019-05-30. Skatīts: 2019-05-30.
5. ↑  «Ringen: Martina Kuenz holt mit Bronze ihre erste WM-Medaille» (vācu). kurier.at. 2018. gada 24. oktobris. Skatīts: 2019-05-30.
6. ↑  «Tirolerin Kuenz holt Silber bei EM» (vācu). sport.orf.at. 2019. gada 11. aprīlis. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019-04-11. Skatīts: 2019-05-30.

Ārējās saites
-------------

* *Olympedia* profils (angliski)
* FILA profils (angliski)
**Iveta Rajliha** (poļu: *Iweta Rajlich*; dzimusi kā **Radzeviča** (poļu: *Radziewicz*) 1981. gada 16. martā Varšavā) ir Polijas starptautiskā lielmeistare šahā (1997).

Biogrāfija
----------

1992. gadā uzvarējusi Pasaules junioru šaha čempionātā U12 vecuma kategorijā. Trīs reizes uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātos un piecas reizes Polijas junioru šaha čempionātos dažādās vecuma kategorijās, tajā skaitā 1994. gadā, būdama trīspadsmit gadus veca, uzvarējusi U20 vecuma kategorijā. 2000. gadā Batumi iekļuvusi Eiropas sieviešu šaha čempionāta ceturtdaļfinālā.

Sešas reizes piedalījusies Pasaules šaha čempionātos sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas (2001, 2004, 2006, 2008, 2010, 2012). Lielāko panākumu guvusi 2006. gadā, kad tikusi līdz 3. kārtai, kurā zaudējusi Alisai Gaļļamovai. Astoņas reizes uzvarējusi Polijas sieviešu šaha čempionātos (1999, 2000, 2005, 2007, 2009, 2012, 2019), divas reizes bijusi šajos turnīros sudraba medaļas ieguvēja (2004, 2010), bet vienu reizi izcīnījusi bronzas medaļu (2015). 2021. gada maijā Bidgoščā ierindojusies 5. vietā Polijas sieviešu šaha čempionātā.

2012. gadā Budapeštā uzvarējusi šaha turnīru ciklā *First Saturday*. 2015. gadā Budapeštā kopā ar Tīciju Garu un Sidoniju Vajdu dalījusi pirmo vietu starptautiskā šaha turnīrā *International Women Spring Chess Festival*.

Pārstāvējusi Polijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 7 reizes (1998-2008, 2012). Komandu vērtējumā izcīnījusi bronzas (2002) medaļu;
* Eiropas komandu šaha čempionātos piedalījusies 8 reizes (1999-2009, 2013-2015). Komandu vērtējumā izcīnījusi zelta (2005), sudraba (2007) un bronzas (2013) medaļu. Individuālajā vērtējumā izcīnījusi sudraba un bronzas (abas 2007) medaļas;
* Pasaules komandu šaha čempionātos piedalījusies 2 reizes (2007-2009).

Par panākumiem turnīros FIDE 1997. gadā viņai piešķīra starptautiskās lielmeistares (WIG), bet 2002. gadā - starptautiskās meistara vīriešiem (IM) nosaukumu. Bijusi pirmā Polijas šahiste, kurai FIDE ir piešķīrusi vīriešu starptautiskā meistara nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  European Women's Chess Championships 2000
2. ↑  2006 FIDE Knockout Matches
3. ↑  «LOTTO IMP MOKATE IMPK 2019 10-20.05.2019 Warszawa». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019-05-22. Skatīts: 2019-05-22.
4. ↑  PGNiG TERMIKA Indywidualne Mistrzostwa Polski Kobiet w Szachach - ChessManager
5. ↑  «PZSzach.pl: First Saturday – Zwycięstwo Iwety Rajlich». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 6. martā. Skatīts: 2016. gada 4. novembrī.
6. ↑  «Rajlich, Vajda and Gara tie for the first at the Women Spring Festival». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 23. martā. Skatīts: 2016. gada 4. novembrī.
7. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Iweta Rajlich
8. ↑  OlimpBase :: European Women's Team Chess Championship :: Iweta Rajlich
9. ↑  OlimpBase :: World Women's Team Chess Championship :: Iweta Rajlich

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Vitebskas HES** ir lielākā hidroelektrostacija Baltkrievijā, kas ieplānota kā pēdējā Daugavas kaskādē valstī. Tā aizsprosto Daugavu ap 8 km augšup pa straumi no Vitebskas pilsētas un ir nodota ekspluatācijā 2017. gada 30. jūnijā. Četru hidroagregātu kopējā jauda ir 40 MW, savukārt to plānotais ražošanas apjoms ir 138 mlj. KWh. Saražotā enerģija tiek nodota 110 kV tīklā. Kopējās izmaksas — 190 mlj. $.

Pirmais HES un tās ūdenskrātuves izveides projekts "Vitebskas jūra" tika izstrādāts 1956. gadā. PSKP 20. Baltkrievijas PSR kongresa direktīvās tika norādīts uz Vitebskas HES celtniecības nepieciešamību. Saskaņā ar tolaik izstrādāto plānu, pilnībā tiktu applūdināts Suražas pilsētciemats Baltkrievijā, un daļēji arī Smoļenskas apgabala Veližas pilsēta, tāpēc tika izskatītas iespējas šīs pilsētas pārvietot, taču šis projekts netika īstenots.

Pēc "Vitebskenergo" pasūtījuma 2013. gada aprīlī, sadarbībā ar Ķīnas kompānijām, tika uzsākta Vitebskas HES celtniecība, vispirms izbūvējot pievadceļus u.c. infrastruktūras objektus, t.sk. slūžas kuģošanai, kā arī izrokot apvedkanālu, pa kuru 2014. gada 15. maijā novadīja straumi aizsprosta celtniecības laikā. 2016. gada decembrī uzsākta elektroenerģijas ražošana testa režīmā, sākot ar 72 h periodu un to pakāpeniski paaugstinot. Elektrostacijas apkalpojošais personāls ir ap 30 cilvēku.

Radušās ūdenskrātuves platība ir 8,82 km2, bet applūdinājuma platība — 4,69 km2. Ūdens uzplūdināts par 9 m, sasniedzot 139 m v.j.l. tādējādi ūdenskrātuves teritorijā Daugavas vidējais dziļums pieaudzis vidēji par 1 m, sasniedzot 2,6 m. Tas pieļauj kuģošanu, paverot ūdenstūrisma iespējas.

Skatīt arī
----------

* Daugava
* Daugavas hidroelektrostacijas
* Rīgas HES
* Ķeguma HES
* Pļaviņu HES
* Vjerhņadzvinskas HES
* Polockas HES
* Bješankoviču HES

Atsauces
--------

1. ↑  «Pabeigta valsts jaudīgākās hidroelektrostacijas - Vitebskas HES celtniecība (krieviski)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 10. oktobrī. Skatīts: 2018. gada 26. februārī.
2. ↑  Віцебская гідраэлектрастанцыя. "Віцебскі рабочы", 14.03.1956. Nr. 54 (9869)
3. ↑  Дырэктывы ХХ з'езда КПСС па шостаму пяцігадоваму плану развіцця народнай гаспадаркі СССР на 1956-1960 гады.
 "Віцебскі рабочы", 18.01.1956. Nr. 13 (9828)
4. ↑  Праектаванне новага Суража. "Віцебскі рабочы", 08.08.1956. Nr. 156 (9971)
5. ↑  Vitebskas HES (krieviski)
6. ↑  Kā izskatās Vitebskas HES un kas mainīsies līdz ar tās iedarbināšanu (krieviski)
7. ↑  Vitebskas HES (krieviski)

Ārējās saites
-------------

* Jau šogad darbu uzsāks Vitebskas HES[novecojusi saite]
* Top otrā Daugavas HES kaskāde
* Baltkrievija apstiprina plānoto četru hidroelektrostaciju celtniecību uz Daugavas
* Vēl četras spēkstacijas Likteņupes nastā
***Solaris Urbino 12*** ir zemās grīdas autobusa modelis. Tas ietilpst *Solaris Urbino* sērijā, kas tiek izmantota sabiedriskā transporta vajadzībām. Divpadsmit metru garos autobusus kopš 1999. gada ražo Boļehovas rūpnīcā Polijā. 2010. gadā uzsāka ražot hibrīdautobusa versiju, bet 2013. gadā sākās elektroautobusu ražošana. *Solaris Urbino 12* izmanto gan Rīgā, gan Liepājā.

Vēsture
-------

### Solaris Urbino 12

*Solaris Urbino 12* bija pirmais tolaik jaunizveidotā uzņēmuma *Solaris Bus & Coach* modelis. Tas arī ir kļuvis par vispopulārāko *Solaris* zīmola modeli. *Urbino 12* debitēja 1999. gadā Starptautiskajā tirdzniecības izstādē. Sākot no 2002. gada, tika uzsākta otrās paaudzes autobusu ražošana. Tie gan bija kā kompromisa variants pirms trešās paaudzes autobusu iznākšanas 2005. gadā, tāpēc tie ir ļoti līdzīgi pirmajai versijai. Trīs gadus vēlāk tika radīta trešās paaudzes *Urbino 12* uzlabots variants. Kopš 2014. gada ražo ceturtās paaudzes autobusus. Rīgā izmanto pirmās un otrās paaudzes *Urbino 12*, bet drīzumā ielās parādīsies arī ceturtās paaudzes autobusi.

*Solaris Urbino 12* simbols ir zaļš taksis, kas atrodas uz lielākās daļas autobusu.

Attēlu galerija
---------------

* Pirmās paaudzes Solaris Urbino 12 KelcēPirmās paaudzes *Solaris Urbino 12* Kelcē
* Otrās paaudzes Solaris Urbino 12 OlomoucāOtrās paaudzes *Solaris Urbino 12* Olomoucā
* Trešās paaudzes Solaris Urbino 12 DrēzdenēTrešās paaudzes *Solaris Urbino 12* Drēzdenē
* Ceturtās paaudzes Solaris Urbino 12 KališāCeturtās paaudzes *Solaris Urbino 12* Kališā

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Solaris ražotie transportlīdzekļi |
| --- |
|  |
| Pilsētas autobusi | 
* Alpino
* Urbino 9
* Urbino 10
* Urbino 12
* Urbino 12 Hybrid
* Urbino 15
* Urbino 18
* Urbino 18 Hybrid

 |
|  |
| Starppilsētu autobusi | 
* Alpino 8,9 LE
* InterUrbino 12
* Urbino 12 LE
* Urbino 15 LE
* Urbino 18 LE
* Valletta

 |
|  |
| Turistiskie autobusi | 
* Vacanza 12
* Vacanza 13

 |
|  |
| Trolejbusi | 
* Trollino 12
* Trollino 15
* Trollino 18
* Trollino 18,75 H2
* Škoda 26Tr Solaris
* Škoda 27Tr Solaris
* Škoda 28Tr Solaris

 |
|  |
| Tramvaji | 
* Tramino

 |

 |
**Vitauts Vazņonis** (lietuviešu: *Vytautas Vaznonis*; dzimis 1986. gada 25. septembrī, Kauņā) ir Lietuvas starptautiskais meistars šahā (2008).

Biogrāfija
----------

Kauņas šaha skolas audzēknis. 2006. gadā debitējis Lietuvas šaha čempionāta finālā. 2007. gadā uzvarējis NATO valstu šaha meistarsacīkstēs ātrajā šahā un Latvijas šaha festivāla "Liepājas rokāde" "Open" turnīrā. 2008. gadā FIDE Vazņonim piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu. 2010. gadā Plovdivā Eiropas komandu kausā šahā pārstāvējis Lietuvas klubu *ŠK Margiris Kaunas*. 2011. gadā uzvarējis Lietuvas šaha ātrspēles čempionātā. Kopš 2001. gada piedalās korespondencšaha turnīros.

Atsauces
--------

1. ↑  79th FIDE Congress, 16-26 November 2008, Dresden, GER
2. ↑  Vaznonis, Vytautas EUROPEAN MEN'S CHESS CLUB CUP
3. ↑  Vaznonis, Vytautas

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
* Korespondecšahista profils ICCF mājaslapā (angliski)
**Makreļveidīgās** jeb **skumbrijveidīgās** (*Scombriformes*) ir īsto kaulzivju (*Teleostei*) kārta, kas pieder dzelkņstarzivju divīzijai (*Acanthopterygii*). 2016. gadā, balstoties uz ģenētiskajiem pētījumiem, no asarveidīgo kārtas (*Perciformes*) tika atdalītas makreļveidīgās zivis. Saskaņā ar jauno sistemātiku kārta apvieno 17 zivju dzimtas.

Pazīstamākās ir makreles un tunzivis. Šīs kārtas sugas sastopamas gandrīz visos pasaules okeānos. Lielākā daļa no tām mājo atklātā jūrā, bieži tuvu gultnei.

Kopīgās īpašības
----------------

Makreļu kārtas zivīm ir raksturīgi slaidi, plūdlīniju formās veidoti ķermeņi. Tās var būt dažāda lieluma, lielākā daļa ir vidēji lielas (apmēram 61 cm) vai lielas zivis. Mazākā kārtā ir salu makrele (*Rastrelliger faughni*), kuras ķermenis ir apmēram 20 cm garš. Lielākā ir zilā tunzivs (*Thunnus thynnus*), kuras ķermeņa garums var sasniegt 4,58 m, Visas kārtas sugas ir ļoti ātras peldētājas. Dažām sugām ir ieradums, lēkt augstu gaisā laukā no ūdens. Vairākām sugām ķermeni sedz smalku asinsvadu tīkls, kas lielas fiziskās piepūles laikā to atdzesē.

Lielākā daļa šīs kārtas sugu ir plēsīgas un barojas ar citu sugu zivīm, kalmāriem un vēžveidīgajiem. Dažas sugas barojas ar planktonu. Liela daļa kārtas sugu veido lielus barus, bet dažas sugas ir vientuļnieki. Visas sugas nārsto grupās. Iznērstie ikri ir pelaģiski un brīvi peld ūdenī, kamēr no tiem izšķiļas zivju kāpuri..

Sistemātika
-----------

* **Makreļveidīgo kārta** (*Scombriformes*)
	+ Amarsipu dzimta (*Amarsipidae*)
	+ Ariomu dzimta (*Ariommatidae*)
	+ Austrālijas lašu dzimta (*Arripidae*)
	+ Čūskzobu zivju dzimta (*Chiasmodontidae*)
	+ Driftzivju dzimta (*Nomeidae*)
	+ Eskolāru dzimta (*Gempylidae*)
	+ Garspuru eskolāru dzimta (*Scombrolabracidae*)
	+ Jūras plaužu dzimta (*Bramidae*)
	+ Krēpaino asaru dzimta (*Caristiidae*)
	+ Kvadrātastu dzimta (*Tetragonuridae*)
	+ Lufāru dzimta (*Pomatomidae*)
	+ Makreļu dzimta (*Scombridae*)
	+ Matastu dzimta (*Trichiuridae*)
	+ Medūzzivju dzimta (*Centrolophidae*)
	+ Paklājzivju dzimta (*Icosteidae*)
	+ Rūķzivju dzimta (*Scombropidae*)
	+ Sviestzivju dzimta (*Stromateidae*)

Atsauces
--------

1. ↑  «Phylogenetic classification of bony fishes, 2016». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 22. martā. Skatīts: 2019. gada 13. februārī.
2. 1 2 3 4 5  Tunas Barracudas Marlins and Relatives: Scombroidei
3. ↑  Rastrelliger faughni Matsui, 1967
4. ↑  Thunnus thynnus (Linnaeus, 1758)

Ārējās saites
-------------

* Perciformes: Scombroidei
**Strauta nēģis** (*Lampetra planeri*) ir Latvijā dzīvojošu, neparazītisku, nemigrējošu nēģu suga, kurai viss dzīves cikls notiek saldūdens baseinos. Sugu 1784. gadā aprakstīja vācu naturālists un ihtiologs Markus Blohs.

Apraksts
--------

Strauta nēģa ķermeņa garums parasti ir 10-16 cm. bet kāpura stadijā reizēm var sasniegt 20 cm. garumu. Mugura un sāni krāsoti tumši zaļgani līdz melni violetam. Vēders ir bāli iedzeltens. Kāpuri ir dzeltenīgā krāsā, bet retumis ir sastopami arī maigi rozā nokrāsas eksemplāri. Mute ir ar mazu piesūcekni, kurā ir neasi zobiņi. Augšžokļa plāksnītei ir divi malās izvietoti zobi. Apakšžokļa plāksnītei — no 5 līdz 9, bet parasti 7 zobi. Apakšlūpas zobu nav. Priekšējā un aizmugurējā muguras spura saskaras. Tāpat, kā visiem nēģiem galvas abās pusēs ir septiņas žaunu atveres. Pirms nārsta mātītēm izveidojas anālajai spurai līdzīga tauku kroka, bet tēviņiem ārējs sēklvads.

Dzīvesveids
-----------

Strauta nēģu dzimumgatavība iestājas 4 līdz 7 gadu vecumā. Nārsto martā — jūnijā, Latvijā maijā — jūnijā 3 līdz 60 cm. dziļumā, ūdens temperatūrai sasniedzot 8 — 12°C. Katra mātīte iznērš vidēji ap 1500 ikru. Strauta nēģiem ir raksturīgs vienlaicīgs nārsts, kas ilgst 7 līdz 23 dienas. Mātīte un tēviņš veido ligzdu smilšainās un oļainās vietās. Viena mātīte parasti nārsto ar 2 līdz 3 tēviņiem. Strauta nēģu vidū reizēm ir novērojama neotēnija, kad nārsto nepieauguši vēl kāpura stadijā esoši īpatņi. Ikru attīstība ilgst 3 līdz 28 dienas. Mātītes nārsto vienreiz mūžā un pēc nārsta iet bojā. Kāpura (ņurņika) stadija ilgst 4—5 gadus. Tārpveidīgie kāpuri dzīvo ierakušies dūņās, kur barojas galvenokārt ar detrītu, kas satur vienšūņu aļģes, sēnes, baktērijas, kā arī mikrobentosu (bezmugurkaulniekus). Vecākiem kāpuriem pārvēršanās laikā jau ir pamanāmas pieauguša īpatņa pazīmes — acis un žaunu spraugas, ko vēl klāj āda, piesūcekņa aizmetnis u.c. Ķermeņa dobumā var atrast sīkus, nenobriedušus ikrus, kas nav novērojams upes nēģu kāpuriem. Metamorfozes beigās strauta nēģi pārstāj baroties. To barības vads un zarnas deģenerējas, ķermeņa garums samazinās (pieaugušie īpatņi vienmēr ir īsāki par kāpuriem) un tie ir gatavi jaunai nārstošanai.

Izplatība
---------

Strauta nēģu dzīves areāls aptver Ziemeļeiropu, galvenokārt, Baltijas jūras un Ziemeļjūras baseinu. Ir sastopami arī Vidusjūras baseina upēs. Latvijā strauta nēģi nelielā daudzumā ir sastopami visā teritorijā. Dzīvo tikai saldūdeņos, sīkās upītēs un strautos, kas nav tieši saistīti ar jūru. Strauta nēģiem ir vajadzīgs tīrs, nepiesārņots ūdens, jo slikti panes piesārņojumu. Tāpēc tie kalpo par ūdens tīrības indikatoru sugu. Daudzās valstīs strauta nēģi ir ierakstīti aizsargājamo sugu sarakstā.

Atsauces
--------

1. ↑  *Latvijas daba*. 5. sējums. Rīga : Preses nams. 1998. 162. lpp.
**1M**, sērijas numurs **1**, bija kosmiskais aparāts projekta 1M ietvaros - PSRS pirmais (neveiksmīgs) mēģinājums 1960. gadā palaist starpplanētu zondi. Amerikāņu avotos ir sastopams nosaukums "Marsnik-1". Ja lidojums būtu veiksmīgs, tad krievi zondei būtu devuši nosaukumu "Mars-1".

Lidojuma mērķis bija izpētīt starpplanētu telpu starp Zemi un Marsu, pētīt pašu Marsu, pārlidojot Marsu, kā arī izmēģināt sakaru sistēmas situācijās, kad zonde atrodas tālu no Zemes (līdz 300 milj. km).

1M Nr.1 palaišana notika 1960. gada 10. oktobrī ar nesējraķeti Molņija no Baikonuras kosmodroma.
Pēc pacelšanās trešā raķešpakāpe priekšlaicīgi izslēdzās, un zonde sasniedza tikai 120 kilometru augstumu; pēc tam trešā un ceturtā pakāpe kopā ar kosmisko aparatu nokrita atpakaļ Zemes atmosfērā un sadega virs Austrumsibīrijas.

Zonde bija apmēram 2 metrus augsts, cilindrisks objekts pie kura bija piestiprinātas divas Saules baterijas un sakaru antenas. Kosmiskā aparāta masa bija 480 kilogrami. 10 kilogramus no zondes masas aizņēma zinātniskā aparatūra - magnetometrs, plazmas daļiņu detektors, radiometrs, meteorītu detektors un spektroreflektometrs, kura uzdevums bija pētīt ogļūdeņražu izplatību uz Marsa (šādā veidā PSRS zinātnieki cerēja atklāt dzīvības pēdas uz Marsa).
Koordinātas: 72°52′30″S 60°01′55″W﻿ / ﻿72.87500°S 60.03194°W﻿ / -72.87500; -60.03194

Makintoša rags
**Makintoša rags** (angļu: *Cape Mackintosh*) ir zemesrags Antarktīdā, Kempa pussalas galējais ziemeļu punkts pie ieejas Meisona līcī. Nosacīti atdala Pālmera Zemes Bleka krastu ziemeļos no Lesitera krasta dienvidos. Tiek uzskatīts par Larsena šelfa ledāja galējo dienvidu robežu.[1] Zemesragu pirmie, iespējams, atklāja ASV Antarktikas dienesta ekspedīcijas dalībnieki, kas nofotografēja daļu Kempa pussalas 1940. gada decembrī. Zemesragu pirmā uzmērīja Finna Ronnes ekspedīcija 1947. gadā. Nosaukts par godu britu jūras biologam un okeanogrāfam, Nacionālā Okeanogrāfijas institūta direktora vietniekam Neilam Makintošam *(Neil Alison Mackintosh)*.[2][3]

Atsauces
--------

1. ↑  SCAR Composite Gazetteer. Larsen Ice Shelf
2. ↑  ASV Ģeoloģijas dienesta Ģeogrāfisko nosaukumu informācijas sistēma *(USGS GNIS)*: Makintoša rags
3. ↑  SCAR Composite Gazetteer. Cape Mackintosh
**Zilzīlītes, zilzīlīšu ģints** (*Cyanistes*) ir zvirbuļveidīgo kārtas zīlīšu dzimtas (*Paridae*) ģints, kas apvieno 3 sugas. Tās sastopamas Eiropā, Āzijā un Ziemeļāfrikā.

Ģints zinātniskais nosaukums atvasināts no sengrieķu valodas un latviski nozīmē: *kuanos* — tumši zils. Nesenā pagātnē šīs ģints sugas tika sistematizētas zīlīšu ģintī (*Parus*), tomēr pēdējo gadu DNS pētījumi ir ieviesuši izmaiņas zīlīšu dzimtas sistemātikā.

Latvijā
-------

Gaišzilā zīlīte (*Cyanistes cyanus*)
Āfrikas zilzīlīte (*Cyanistes teneriffae*)
Saskaņā ar jaunāko sistemātiku Latvijā sastopamas 2 zilzīlīšu ģints sugas: zilzīlīte (*Cyanistes caeruleus*) un gaišzilā zīlīte (*Cyanistes cyanus*).

Kopīgās īpašības
----------------

Zilzīlītes ir maza vai vidēja auguma zīlītes ar apaļu galvu un īsu knābi. Lielākā ģintī ir gaišzilā zīlīte, kuras ķermeņa garums 13—14 cm, svars 10,6—16 g. Mazākā Āfrikas zilzīlīte (*Cyanistes teneriffae*), kuras ķermeņa garums 11—12 cm, svars apmēram 10 g. Visām trim sugām aste un apspalvojums uz muguras zils, vēders, izņemot gaišzilo zīlīti, dzeltens. Pēdējai vēders balts. Arī galvas virsa zilzīlītēm ir zila, izņemot gaišzilo zīlīti, kurai tā ir balta. Vaigi un piere balta, pāri acīm tumši zila svītra.

Barojas ar kukaiņiem, to kāpuriem un sēklām.

Sistemātika
-----------

* **Zilzīlīšu ģints** (*Cyanistes*)
	+ Āfrikas zilzīlīte (*Cyanistes teneriffae*)
	+ Gaišzilā zīlīte (*Cyanistes cyanus*)
	+ Zilzīlīte (*Cyanistes caeruleus*)

Atsauces
--------

1. 1 2 3  World Bird List: Waxwings and their allies, tits & penduline tits, 2018
2. ↑  Jobling, James A (2010). The Helm Dictionary of Scientific Bird Names. London: Christopher Helm. p. 230. ISBN 978-1-4081-2501-4.
3. ↑  del Hoyo, J. Elliot, A. & Christie D. (eds). (2007). Handbook of the Birds of the World. Volume 12: Picathartes to Tits and Chickadees. Lynx Edicions. ISBN 978-84-96553-42-2
4. ↑  Zīlīšu dzimta
5. 1 2  Alive: Azure Tit (Cyanistes cyanus)
6. 1 2  Alive: African Blue Tit (Cyanistes teneriffae)
7. ↑  «Cyanistes Tits». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 17. augustā. Skatīts: 2018. gada 22. februārī.

Ārējās saites
-------------

* iNaturalist: Blue Tits Genus Cyanistes) Archived 2020. gada 29. novembrī, *Wayback Machine* vietnē.
* Xeno-Canto: Genus Cyanistes
**Keipbērda** (angļu: *Cape Bird Hut*) ir jaunzēlandiešu vasaras polārstacija Rosa salā. Atrodas salas ziemeļos ap 11 km uz dienvidrietumiem no Bērda raga Bērda kalna pakājē. Stacija izveidota 1966./1967. gada polārajā vasarā bioloģisko pētījumu veikšanai.[1] Stacija tika nosaukta par "Harisona laboratoriju" (*Harrison Laboratory*) par godu Džonam Harisonam, kas bija viens no ekspedīcijas, kas 1959. gada janvārī pirmie uzkāpa Erebusā. Sešiem cilvēkiem paredzēto stacijas mājiņu gatavā veidā no Skotas ar helikopteru atveda un uzstādīja paredzētajā vietā.

1991. gadā stacija tika pārbūvēta un novietota tagadējā vietā. Tagad stacijas mājas kopējā platība ir 85 m² un tā var uzņemt līdz 8 cilvēkiem.

Stacija atrodas blakus lielai Adelijas pingvīnu kolonijai (ap 40 000 pāru). Neliela teritorija (0,33 km²) 100 m uz dienvidiem no Keipbērdas ir speciāli aizsargājama teritorija.[2]

Ziemas periodā Keipbērda funkcionē kā glābšanas patversme ārkārtas gadījumiem.[3]

Atsauces
--------

1. ↑  «Cape Bird info». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 22. maijā. Skatīts: 2010. gada 23. februārī.
2. ↑  «Management plan for Specially Protected Area (SPA) No. 20». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2007. gada 13. oktobrī. Skatīts: 2010. gada 23. februārī.
3. ↑  Emergency Cache and Hut Locations

Ārējās saites
-------------

* Frostbytes, Cape Bird, Ross Island
Zilās divīzijas brīvprātīgais Ļeņingradas frontē (1943).
**Zilā divīzija** (spāņu: *División Azul*, vācu: *Blaue Division*) jeb **Spānijas brīvprātīgo divīzija** (*División Española de Voluntarios*), bija spāņu brīvprātīgo vienība Otrā pasaules kara Austrumu frontē Vērmahta sastāvā kā 250. kājnieku divīzija. 
No 1941. gada rudens Zilā divīzija piedalījās kaujās pie Volhovas, tad Ļeņingradas aplenkšanas kaujās no 1942. gada augusta līdz 1943. gada oktobrim. Kopā Austrumu frontē dienēja 47 000 spāņu karavīru, 4954 tika nogalināti un 8700 ievainoti. 286 bija Padomju Savienības gūstekņu nometnēs līdz 1954. gada 2. aprīlim. 
Veļikijnovgorodas kara kapsētā apglabāti 1900 Zilās divīzijas karavīri.

1943. gada 3. novembrī Spānijas valdība deva rīkojumu Zilajai divīzijai atgriezties Spānijā, bet gandrīz 3000 karavīru pievienojās *Waffen-SS*, izveidojot "Zilo leģionu" (*Legión Azul*).
Spāņu vadi dienēja Vērmahta 3. kalnu divīzijā un 357. kājnieku divīzijā, vienu vienību nosūtīja uz Latviju. Divas rotas pievienojās Brandenburgas pulkam un 121. divīzijai Dienvidslāvijā. 28. SS brīvprātīgo grenadieru divīzijai *Wallonien* pievienoja spāņu brīvprātīgo 101. rotu (*Spanische-Freiwilligen Kompanie der SS 101*).

Literatūra
----------

* Moreno Juliá, Xavier (2018). "Spain". In Stahel, David (ed.). Joining Hitler's Crusade: European Nations and the Invasion of the Soviet Union, 1941. Cambridge: Cambridge University Press. pp. 193–212. ISBN 978-1316510346.

Ārējās saites
-------------

Atsauces
--------

1. ↑
**Keipdenisona** (angļu: *Cape Denison Station*), saukta arī «Komonveltbeja» (*Commonwealth Bay*) vai «Mosona būdas» (*Mawson's Huts*), ir bijusī austrāliešu polārās ekspedīcijas bāzes stacija Džordža V krastā Austrumantarktīdā. Izvietojusies Denisona ragā Komonvelta līča krastā.

Keipdenisonas bāze 1912. gadā.
Staciju izbūvēja 1912. gadā Daglasa Mosona vadītās Austrālāzijas Antarktiskās ekspedīcijas laikā. Stacija sastāvēja no dzīvojamās ēkas un vairākām speciālām dažādu jomu pētījumu ēkām (magnetogrāfija, astronomija, meteoroloģija u.c.). 1912. gada ziemā stacijā pārziemoja 18 cilvēku komanda, bet otrajā, neplānotajā 1913. gada ziemā — septiņu cilvēku komanda. Kopš tā laika stacija pastāvīgi netiek izmantota. 1931. gadā BANZARE ekspedīcija izkāpa krastā Denisona ragā, lai formāli pieteiktu Lielbritānijas teritoriālās pretenzijas uz Džordža V Zemi. 1978. gadā tika uzstādīta «Granholma būda» (*Granholm Hut*) lauka zinātnisko partiju nodrošināšanai. 1986. gadā stacijas konservācijas darbu nodrošināšanai tika uzstādīta «Sērensena būda» (*Sørensen Hut*).[1] 1990. gadā tika uzstādīta automātiskā meteoroloģiskā stacija (67°00’33"S; 142°39’51"E).[2]

Keipdenisonas stacija ir viena no sešām tā sauktā "Heroiskā Antarktikas perioda" saglabātajām cilvēka būvētajām struktūrām. Kopš 2004. gada stacijai un tās apkārtnei ir piešķirts Antarktīdas speciāli aizsargāta areāla statuss.[3]

Keipdenisonas stacija oficiāli ir atzīta par vējaināko vietu uz planētas jūras līmenī.[4] Katabatiskie vēji šajā apvidū sasniedz lielu ātrumu un spēku ilgstošos laika posmos. 1912. gada maijā tika reģistrēts vēja ātrums 322 km/h (mēneša vidējais vēja ātrums bija 98 km/h). 1913. gadā 22 mēnešu vidējais vēja ātrums bija virs 71 km/h, bet 5.—6. jūlija 12 stundu vidējais vēja ātrums 143,2 km/h, 5. jūlija vienas stundas vidējais vēja ātrums — 154,5 km/h

Atsauces
--------

1. ↑  «Summer stations». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 3. oktobrī. Skatīts: 2010. gada 5. augustā.
2. ↑  Management Plan for Historic Site and Monument 77 and Antarctic Specially Managed Area No. 3
3. ↑  «Management Plan for Historic Site and Monument No. 77 and Antarctic Specially Managed Area No. 3». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 18. janvārī. Skatīts: 2010. gada 25. martā.
4. ↑  «The home of the blizzard». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 20. augustā. Skatīts: 2010. gada 25. martā.

Ārējās saites
-------------

* Stephen Powell. Heroic huts and beyond: Managing Australia’s historic Antarctic heritage places (angliski)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Austrālijas polārstacijas  |
| --- |
|  |
| Vissezonas stacijas | 
* Deivisa
* Keisi
* Makvoriailenda
* Mosona
* Vilksa /

 |
|  |
| Vasaras stacijas un nometnes | 
* Bešervēzailenda
* Bīverleika
* Doversa
* Edžvērtdeivida
* Hērdailenda
* Keipdenisona
* Vilkinsa

 |

 |
**Matjenso** (spāņu: *Base Antártica Matienzo*) ir Argentīnas vasaras polārstacija Antarktīdā. Izvietojusies uz Larsena nunataka Nordenšelda krastā Antarktīdas pussalas piekrastē. Pieder Argentīnas Gaisa kara spēkiem, pētniecības darbus koordinē Argentīnas Antarktikas institūts.

1959. gada 23. martā uz Larsena nunataka tika izveidots argentīniešu patvērums *(refugio)* Sanantonio *(San Antonio)*. Staciju patvēruma vietā izveidoja kopējā Argentīnas armijas un Gaisa spēku operācijā un atklāja 1961. gada 15. martā ar nosaukumu **Leitnanta Matjenso Savienotā bāze** (*Base Conjunta Teniente Matienzo*). Nosaukta par godu argentīniešu virsniekam un aviācijas pionierim Benhaminam Matjenso *(Benjamín Matienzo)*. 1963. gadā to savā pārziņā pārņēma Gaisa spēki un pārdēvēja par aviācijas posteni *(Destacamento Aeronáutico Teniente Matienzo)*. Stacija tika slēgta 1972.—1973. gada un 1984.—1985. gada ziemā; vēlāk stacija darbojās tikai vasaras sezonā. 1990. gadā pārdēvēta tagadējā nosaukumā. 2009. gadā pirmo reizi Argentīnas polārās izpētes vēsturē stacijas komanda tika nokomplektēta tikai no sievietēm.

Galvenās izpētes nozares ir meteoroloģija, klimatoloģija un glacioloģija.

Atsauces
--------

1. ↑  «SCAR Composite Gazetteer. Larsen Nunatak». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 14. jūnijā. Skatīts: 2012. gada 26. decembrī.
2. ↑  Fundación Marambio. Base Matienzo
3. ↑  «La Nación. Una base antártica exclusiva para mujeres». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 6. jūnijā. Skatīts: 2012. gada 25. decembrī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Matjenso***.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Argentīnas polārstacijas Valsts karogs: Argentīna |
| --- |
|  |
| 
* Baljve
* *Belgrano I*
* Belgrano II
* *Belgrano III*
* Brauna
* Desepsjona
* *Elsvērta*
* Esperansa
* Kamara
* Karlīni
* *Korveta Urugvaja*
* *Livingstona*
* Marambio
* Matjenso
* Melhiora
* Orkadasa
* Petrela
* Primavera
* Sanmartina
* *Sovrala*
* *Tenjente Eskivela*

 |

 |
**Keisi** (angļu: *Casey Station*) ir Austrālijas vissezonas polārstacija Austrumantarktīdā. Izvietota Vilksa Zemes Bada krastā Vinsēnas līča austrumu krastā. Izveidota kā aizstājējstacija no amerikāņiem pārņemtajai Vilksas stacijai. Nosaukta par godu tā laika Austrālijas ģenerālgubernatoram Ričardam Keisijam *(Richard Casey)*.

Pārskats
--------

Staciju (ar nosacītu nosaukumu *Repstat* - ***Rep**lacement **Stat**ion*) sāka būvēt 1964. gadā pēc Vilksā notikušā ugunsgrēka 2,5 km uz dienvidiem no vecās stacijas Ņūkomba līča pretējā krastā. Staciju nodeva ekspluatācijā un pārdēvēja par Keisi 1969. gada februārī. Stacija tika izbūvēta pēc tiem laikiem oriģinālas metodes - kā vienots uz balstiem virs zemes piepacelts komplekss, kas bija savienots ar kopēju tērauda tuneli. Šādai konstrukcijai vajadzēja pasargāt staciju no sniega akumulēšanās.[1] Pēc laika atklājās būtisks šādas konstrukcijas trūkums - mitrais un sāļais gaiss izraisīja intensīvu koroziju un stacijas konstrukcijas bojāšanos un siltuma zudumus. Tā laika stacijas personālu dēvēja par "tuneļa žurkām" (*Tunnel rats*).

Jauna stacija tika izbūvēta 1980. gadu beigās un nodota ekspluatācijā 1988. gada decembrī. Vecās stacijas tērauda konstrukcijas tika nojauktas un izvestas uz Austrāliju 1989. gada martā. Tagadējā stacija sastāv no 16 atsevišķām ēkām.

Aktivitātes
-----------

Keisi stacijā tiek veikta plaša novērojumu un pētniecības programma. Galvenie virzieni ir:

* ģeofizika,
* bioloģija, tai skaitā pingvīnu paleovēsture,
* cilvēku ietekme uz vidi,
* medicīna,
* meteoroloģija
* atmosfēriskie pētījumi.

Transports
----------

Keisi stacija ir nozīmīgs Austrālijas Antarktiskās programmas transporta mezgls. 65 km uz dienvidaustrumiem no stacijas ierīkots Vilkinsas 4 km garais ledus skrejceļš, kas spēj uzņemt Airbus A319 lidaparātus. Lidlauks atklāts 2007. gadā. 8 km uz austrumiem no Keisi stacijas ierīkots mazāks lidlauks *(Casey Station Skiway)*, kas atvērts 2004. gadā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Casey - a brief history». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 25. jūnijā. Skatīts: 2010. gada 7. maijā.

Ārējās saites
-------------

* From Wilkes to Casey

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Austrālijas polārstacijas  |
| --- |
|  |
| Vissezonas stacijas | 
* Deivisa
* Keisi
* Makvoriailenda
* Mosona
* Vilksa /

 |
|  |
| Vasaras stacijas un nometnes | 
* Bešervēzailenda
* Bīverleika
* Doversa
* Edžvērtdeivida
* Hērdailenda
* Keipdenisona
* Vilkinsa

 |

 |



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 140885513
* LCCN: n96019778

 |

 |