recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Kazarmas Bādenē-Virtembergā
**Kazarmas** ir specializētas ēkas, kas domātas karaspēka daļas personālsastāva pastāvīgai izvietošanai.

Tās var būt gan kā atsevišķas ēkas noteiktā teritorijā, gan arī kā slēgts ēku komplekss. Kazarmās atrodas dzīvojamās, dienesta un mācību telpas. Tās nereti sauc par disciplīnas kalvēm. Disciplīnas uzturēšanai palīdz tas, ka kazarmās karavīri ir atdalīti no civilās dzīves. Pirmās kazarmu tipa ēkas parādījās jau Senajā Romā un Kartāgā. Vēlāk kazarmu celtniecība atjaunojās līdz ar patstāvīgas armijas izveidošanos. 16. gadsimtā tās sāka celt Spānijā, 17. gadsimtā Francijā un citās valstīs. Mūsdienās kazarmas parasti ir iežogotas un ieeja tajās tiek apsargāta. Biežāk tajās izvieto obligātā militārā dienestā dienošos karavīrus, bet profesionālā militārā dienesta karavīri var izvēlēties, kur dzīvot laikā ārpus mācībām un dienesta. Kazarmas pastāv ne tikai karaspēkā, bet arī dažādās militarizētās institūcijās, organizācijās, piemēram, policijā.

Atsauces
--------

1. ↑  Black, Jeremy, A Military Revolution?: Military Change and European Society, 1550-1800 (London, 1991) (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85011921
* GND: 4550688-7
* BNF: cb11948010x (data)
* HDS: 024642
* NKC: ph330291
* BNE: XX4880432

 |

 |
**Arnolds Šiņķis** (1918 — 1979) bija latviešu karavīrs un literāts.

Biogrāfija
----------

Arnolds Šiņķis dzimis 1918. gada 20. septembrī Bauskas apriņķa, Misas pagasta *Slūgu* mājās, kalpa ģimenē.
1926. gadā uzsācis skolas gaitas 1.Iecavas pamatskolā, kuru absolvējis 1932. gadā. Skolas gados aktīvi darbojies Mazpulku un Skautu organizācijās. Pēc skolas beigšanas strādājis tēva rentētajās saimniecībās. Piedalījies Iecavas riteņbraucēju biedrības izveidē.

1939. gadā uzsācis obligāto karadienestu Latvijas armijā Auto tanku pulkā. Dienesta laikā piedzīvojis Latvijas okupāciju un Latvijas armijas pārveidošanu par 24.teritoriālo korpusu. Dienestu Latvijas armijā beidzis virsseržanta pakāpē.
1941. gadā pēc Vācijas uzbrukuma PSRS, 24. teritoriālais korpuss atkāpjas Latvijas austrumu robežas virzienā, kur tiek paziņots par tā izformēšanu. Daļa karavīru turpina atkāpties aiz Latvijas robežām, bet daļa pamet vienību un dodas mājup. Arī Arnolds Šiņķis 1941. gada augustā atgriežas Iecavā. Turpinājis strādāt tēva saimniecībā. 1941. gada decembrī apprecas ar Elvīru Mildu Hercbergu.

1943. gadā mobilizēts Latviešu leģionā. Dienējis leģiona 19. divīzijā, 44. ieroču grenadieru pulkā, kā vada komandieris. Piedalījies kaujās Ilmeņa ezera apkārtnē, pie Neveles un Opočkas. Pēc atkāpšanās uz Latvijas teritoriju piedalījies kaujās Siguldas pozīcijās (Mores kauja) un arī Kurzemes cietoksnī. Vairākas reizes ievainots un apbalvots. Ārstējies Kauņas kara hospitālī un Vācijā. 1945. gada februārī atceļā no hospitāļa uz fronti Kurzemē, nokļuvis Drēzdenē, sabiedroto uzlidojuma laikā. Tika pilnībā nopostītā lielākā daļa pilsētas.
1945. gada 14. aprīlī, pēc smaga ievainojuma, transportēts ārstēšanai uz Vāciju.

Pēc Vācijas kapitulācijas un izveseļošanās nosūtīts lauku darbos Ziemeļvācijā, lai palīdzētu siena sagādē. Pēc tam pārcelts uz karagūstekņu nometni Beļģijā. Piedalījies drupu novākšanā un namu celtniecībā. 1946. gadā pārvietots atpakaļ uz Vāciju. Pēc atbrīvošanas no gūsta 1948. gadā ieradies Lielbritānijā, kur strādājis dažādus darbus un aktīvi izglītojies. Aktīvi izmantojis pieaugušo izglītības programmas un dzīvojot Stretfordā apguvis vairākus humanitārus kursus un vingrinājies glezniecībā un žurnālistikā. 
1952. gadā pārceļas uz Kanādu. No sākuma dzīvo un strādā Toronto, bet kopš 1954. gada netālajā Sadberijas pilsētā. Līdz mūža beigām strādājis par brigadieri Niķeļa raktuvēs. Īsu laiku bijis laikraksta *Latvija Amerikā* līdzstrādnieks.
Brīvajā laikā aktīvi gleznojis un nodevies rakstniecībai. Plašāk zināms ar savu atmiņās balstīto grāmatu *Kurzemes cietoksnis*, kurā tēlotas 19.divīzijas cīņas Latvijā no 1944. gada vasaras līdz kara beigām. Strādājis arī pie triloģijas par 19.divīzijas cīņām Latgalē un Vidzemē.
Arnolds Šiņķis miris 1979. gada, 23. martā savās mājās Sadberijā. Apbedīts Amerikas Latviešu invalīdu veterānu centra brāļu kapos Katskiļu kalnos, Ņujorkā.

Bibliogrāfija
-------------

* *Kurzemes cietoksnis* 1954. (Latvijā izdots 1998. gadā).

Atsauces
--------

1. 1 2  A. Šiņķis *Kurzemes cietoksnis*. Rīga. 1998
Ungārijas Padomju Republikas teritorija ir iezīmēta sarkanā krāsā
**Ungārijas Padomju Republika** jeb **Padomju Republika Ungārijā** (ungāru: *Magyarországi Tanácsköztársaság*) bija politisks režīms, kas pastāvēja Ungārijā no 1919. gada 21. marta līdz tā paša gada 6. augustam (133 dienas) un ieņēma 23% tās teritorijas. 

Juridiski valsts vadītājs bija prezidents Šendors Garbai, taču faktiski vara bija koncentrēta ārlietu komisāra Bēlas Kuna rokās, kurš ar radiotelegrāfa starpniecību tieši sazinājās ar Vladimiru Ļeņinu, kurš deva Kunam padomus un tiešus rīkojumus. Šis režīms bija otrā sociālistiskā valsts pasaulē pēc KSFPR.

Tas pastāvēšanas laikā režīms iesaistījās militāros konfliktos ar Rumānijas Karalisti, Serbu, Horvātu un Slovēņu karalisti un topošo Čehoslovākiju.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ungārijas Padomju Republika***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* NKC: ge881758

 |

 |
Vietējie un globālie maksimumi un minimumi cos(3 π *x*)/ *x*, 0,1 ≤ *x* ≤ 1,1
Matemātiskajā analīzē funkcijas **maksimums** un **minimums** (**maksimumi** un **minimumi**), kas kopā pazīstami kā **ekstrēmumi**, ir lielākā un mazākā funkcijas vērtība noteiktā diapazonā (*lokālā* vai *relatīvā* galējība), vai visā domēnā (*globālā* vai *absolūtā* galējība). Pjērs de Fermā bija viens no pirmajiem matemātiķiem, kurš ierosināja vispārēju tehniku, adekvalitāti, lai atrastu funkciju maksimumus un minimumus.

Kā definēts kopu teorijā, kopas maksimums un minimums ir attiecīgi kopas lielākais un mazākais elements. Neierobežotām bezgalīgām kopām, piemēram, reālo skaitļu kopai, nav minimālā vai maksimālā.

Skatīt arī
----------

* Mehāniskais līdzsvars

Atsauces
--------

1. ↑  James Stewart. *Calculus: Early Transcendentals* (6th izd.). Brooks/Cole, 2008. ISBN 978-0-495-01166-8.
2. ↑  Ron Larson, Bruce H. Edwards. *Calculus* (9th izd.). Brooks/Cole, 2009. ISBN 978-0-547-16702-2.
3. ↑  George B. Thomas, Maurice D. Weir, Joel Hass. *Thomas' Calculus: Early Transcendentals* (12th izd.). Addison-Wesley, 2010. ISBN 978-0-321-58876-0.

Ārējās saites
-------------

* Thomas Simpson's work on Maxima and Minima at Convergence
* Application of Maxima and Minima with sub pages of solved problems
*
**Magindanaji** (pašnosaukums: *Magindanawn*, مڬیندنون) ir viena no Filipīnu tautām. Apdzīvo Mindanao salas rietumus Moro līča piekrastē. Pēc konfesionālās piederības lielākā daļa ir musulmaņi sunnīti. Kopskaits tiek lēsts ap 3,2 miljoniem (3 % no valsts iedzīvotāju skaita) un tā ir daudzskaitlīgākā no moro tautām. Magindanaji ir dominējošā tauta Ziemeļmagindanao un Dienvidmagindanao provincēs, kā arī veido nozīmīgu iedzīvotāju daļu Ziemeļkotabato un Sultankudaratas provincēs. Runā magindanaju valodā; oficiālā saziņā lieto arī angļu un filipīniešu valodu.

Magindanaji apdzīvo galvenokārt Mindanao upes lejteces zemieni un tās etnonīms tiek tulkots kā ‘palienes ļaudis’ vai ‘ezera ļaudis’; no Magindanao sultanāta (pastāvēja līdz 1899. gadam) nosaukuma atvasināts Mindanao salas nosaukums.

Atsauces
--------

1. ↑  «Magindanaji». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 450. lpp.
2. ↑  Ethnic Groups of the Philippines. Maguindanaon
3. ↑  «Peoples of the Philippines: Magindanao». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2022. gada 23. jūlijā. Skatīts: 2024. gada 26. februārī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Magindanaji***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85079632

 |

 |
Žans Luijs Ernests Mesonjē."Parīzes aplenkums", (1884), batālais žanrs, alegorija, 54 x 71 cm, audekls, eļļa, Parīze, Orsē muzejs.
Jaroslavs Vešins. "Bulgāri ieņem turku pozīcijas", (1912), audekls, eļļa.
**Batālija** ir tēlotājas mākslas žanrs vai šī žanra atsevišķs mākslas darbs, kurā attēlo kompozīcijā sakārtotus kaujas ainu un frontes dzīves motīvus.

Mākslinieku, kas darbojas batālajā žanrā, sauc par batālistu.

Batāliju žanra galvenās tēmas ir kājnieku un jūras kauju, kā arī karagājienu ainas. Batāliju darbos tiek attēlota kauju varonība, raksturīgākie un nozīmīgākie kauju ainu momenti, kara darbības nozīme, kas to satuvina ar vēsturisko žanru, savukārt kara sadzīves ainas tiek bieži saistītas ar sadzīves žanru.

Žanra attīstība
---------------

Batāliju motīvi ir atrodami jau senajās civilizācijās, par ko liecina gleznojumi uz sengrieķu vāzēm, senajos tempļos, kuros ir redzami kauju attēli, parādot mitoloģisko varoņu drošsirdību. Motīvi ir redzami arī reljefos uz Senās Romas triumfa arkām — imperatoru uzvaras un karagājieni. Viduslaikos kaujas bija raksturīgi attēlot grāmatu miniatūrās, uz gobelēniem, paklājiem, arī uz ikonām. Batāliju kā žanra veidošanās ir attiecināma uz 16. gadsimtu. Renesanses laikā Itālijā tika radīti pirmie reālistiskie kauju atainojumi, pakāpeniski pārejot no oficiālajām batālijām uz reālu kara epizožu atainošanu. Krievijā batāliju žanrs sāka attīstīties ar 17. gadsimtu, kas ir saistīts ar Pētera I uzvaru laiku, vēlāk aktualizējās Pirmā un Otrā pasaules kara laikā un pēc tā.

Batālijas latviešu mākslā
-------------------------

Žanrs sācis veidoties 19. gadsimtā, batāliju žanrā darbojušies gleznotāji Jānis Staņislavs Birnbaums, Kārlis Veidemanis un Kārlis Baltgailis.

Atsauces
--------

1. ↑  «Tezaurs.lv». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 26. augustā. Skatīts: 2010. gada 22. oktobrī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Batālais žanrs***.
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Tēlotāja mākslas žanri |
| --- |
|  |
| 
* Ainava
* Akts
* Alegorija
* Animālija
* Batālais žanrs
* Bodegons
* Klusā daba
* Marīna
* Pastorāle
* Portrets
* Sadzīves žanrs
* Vanitas
* Vēsturiskais žanrs

 |

 |
**Janīna Hetiha-Valca** (vācu: *Janina Hettich-Walz*; dzimusi **Hetiha** (*Hettich*) 1996. gada 16. jūnijā) ir vācu biatloniste.

Karjera
-------

Pirmās starptautiskās sacensības, kurās Hetiha piedalījās, bija 2015. gada Pasaules čempionāts junioriem. Startējot jauniešu (U-19) vecuma grupā labāko rezultātu sasniedza iedzīšanā, finišējot 6. vietā. IBU kausā debitēja 2016. gada martā. 2019. gada Eiropas čempionātā Raubičos izcīnīja sudraba medaļu jauktajā stafetē.

Pasaules kausa sacensībās debitēja 2019. gada 21. martā Holmenkollenē ar 44. vietu sprintā. Divas dienas vēlāk, iedzīšanā paceļoties uz 32. vietu, izcīnīja savus pirmos punktus PK ieskaitē. 2020. gada 25. janvārī Pokļukā, iegūstot 3. vietu jauktās stafetes komandā, pirmo reizi kāpa uz goda pjedestāla PK posmos. Piedalījās 2020. gada Pasaules čempionātā Antholcā, kur startēja tikai sprintā, ieņemot 65. vietu. 

2021. gada 16. janvārī Pasaules kausa posmā Oberhofā Vācijas komandas sastāvā uzvarēja stafetē. 2021. gada Pasaules čempionātā Pokļukā ieguva sudraba medaļu stafetē. 2024. gada Pasaules čempionātā Nove Mesto izcīnīja pirmo individuālo medaļu — sudrabu 15 km distancē. Vēlāk kopā ar Selīnu Grotianu, Vanesu Foigtu un Sofiju Šneideri ieguva bronzu stafetē.

Karjeras rezultāti
------------------

### Pasaules čempionāts

| Gads | Vieta | Individ. sac. | Sprints | Iedzīšana | Masu starts | Stafete | Jauktā stafete |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2020 | Valsts karogs: Itālija Antholca | — | 65. | — | — | — | — |
| 2021 | Valsts karogs: Slovēnija Pokļuka | — | 31. | 34. | — | **2.** | — |
| 2023 | Valsts karogs: Vācija Oberhofa | 42. | 23. | 20. | — | — | — |
| 2024 | Valsts karogs: Čehija Nove Mesto | **2.** | 35. | 25. | 28. | **3.** | — |

### Pasaules kausa kopvērtējums

| Sezona | Vieta |
| --- | --- |
| 2018.—2019. | 92. |
| 2019.—2020. | 66. |
| 2020.—2021. | 22. |
| 2021.—2022. | 37. |
| 2022.—2023. | 30. |
| 2023.—2024. | 10. |

Atsauces
--------

1. ↑  «Vācijai uzvara aizraujošā duelī ar Baltkrieviju, norvēģietes tikai septītās». *sportacentrs.com*. 2021. gada 16. janvārī. Skatīts: 2021. gada 18. janvārī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Janīna Hetiha-Valca***.
* IBU profils (angliski)
* *biathlon.com.ua* profils (krieviski)
**Mārita Īshola Skūgana** (norvēģu: *Marit Ishol Skogan*; dzimusi 1998. gada 7. jūlijā Steinhjerā) ir norvēģu biatloniste.

Karjera
-------

Ar biatlonu sāka nodarboties 2005. gadā. Starptautiskās sacensībās debitēja 2017. gadā Pasaules čempionātā jauniešiem Brezno, kur izcīnīja sudraba medaļu stafetē. Nākamajā gadā viņa piedalījās Pasaules čempionātā junioriem Otepē, labāko individuālo rezultātu sasniedza sprintā, ieņemot 8. vietu. 2019. gada Eiropas čempionātā junioriem Šūšēnā labākais sasniegums Skūganai bija 12,5 km individuālajā distancē — 6. vieta. Nākamajās divās sezonās startēja tikai Norvēģijas sacensībās. 2022. gada janvārī debitēja IBU kausā, bet piedalījās tikai vienā posmā. 

2023. gada novembrī sezonas atklāšanas sacesnībās Šūšēnā Skūgana bija tik pārliecinoša, ka tika iekļauta Norvēģijas izlasē startam pirmajā Pasaules kausa posmā Estešundā. Pasaules kausā debitēja 2023. gada 26. novembrī, 15 km individuālajā distancē ieņemot 10. vietu. Otrajā posmā Hohfilcenē viņa pirmo reizi tika iekļauta stafetes komandā un kopā ar Jūni Arnekleivu, Karolīni Knoteni un Ingridu Lannmarku Tandrevollu izcīnīja uzvaru. 2023. gada 16. decembrī iedzīšanas sacensībās Lencerheidē finišēja trešajā vietā un izcīnīja pirmo individuālo pjedestālu Pasaules kausa posmos, tikai septīto reizi startējot šajā līmenī. Savā pirmajā Pasaules čempionātā 2024. gadā Nove Mesto 15 km individuālajā distancē ierindojās 68. vietā.

Karjeras rezultāti
------------------

### Pasaules čempionāts

| Gads | Vieta | Individ. sac. | Sprints | Iedzīšana | Masu starts | Stafete | Jauktā stafete | 1+1 jauktā stafete |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | Valsts karogs: Čehija Nove Mesto | 68. | — | — | — | — | — | — |

### Pasaules kausa kopvērtējums

| Sezona | Vieta |
| --- | --- |
| 2023.—2024. | 30. |

Atsauces
--------

1. ↑  «Grotian and Bened Win Individual Gold at IBU Junior Open European Championships». *biathlonworld.com* (angļu). 2019. gada 6. marts. Skatīts: 2023. gada 16. decembrī.
2. ↑  «Norway Comes Back; Wins Hochfilzen Women’s Relay». *biathlonworld.com* (angļu). 2023. gada 10. decembris. Skatīts: 2023. gada 16. decembrī.
3. ↑  «Justine Braisaz-Bouchet wins Lenzerheide Pursuit». *biathlonworld.com* (angļu). 2023. gada 16. decembris. Skatīts: 2023. gada 16. decembrī.

Ārējās saites
-------------

* IBU profils (angliski)
* *biathlon.com.ua* profils (krieviski)
Arhitektu biroja Karrs un Bētge darbinieki (pēc 1929).
**Kurts Artūrs Ernests Bētge** (vācu: *Kurt Arthur Ernst Bätge*; dzimis 1888. gadā, miris 1963. gadā) bija vācbaltiešu izcelsmes funkcionālisma stila arhitekts, būvinženieris un mākslinieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1888. gada 25. februārī.
Pēc arhitektūras studiju beigām kopā ar māsas vīru Ēriku Šteinbergu nodibināja arhitektu ateljē "Baetge&Steinbergs" Nikolaja ielā 34 un projektēja savrupmāju Stokholmas ielā 32 Mežaparkā. 1914. gadā viņš apprecēja Goto fon Zeki (*Seck*, 1891-1977) un uzvarēja Otrās Krievijas olimpiādes tenisa turnīra dubultspēlē. 
Pirmā pasaules kara sākumā izsūtīts uz Krieviju, atgriezās Rīgā 1918. gadā. 1924. gadā projektēja restorānu un deju klubu "Alhambra" Brīvības ielā un nodarbojās ar žurnālu vāku ilustrēšanu. Kopā ar Arnoldu Maidelu projektēja namu Smilšu ielā 4. 
Kopā ar arhitektu Alfrēdu Karru nodibināja arhitektu biroju *A. Karr & K. Betge* un 1929. gadā uzvarēja Tautas nama projektēšanas konkursā. Pēc biroja projektiem uzcēla Latviešu Akciju bankas ēku Vaļņu ielā 11 (1931) un silikātu ķieģeļu īres namu Kārļa Mīlenbaha ielā 1 (1932-1933).

1939. gadā izceļoja uz Vāciju, miris 1963. gadā.

Ievērojamākās celtnes
---------------------

* Tautas nams (tagad LBAS) ēka Bruņinieku ielā 29/31 (1929)
* Latvijas Grāmatrūpnieku arodu nams Lāčplēša ielā 43/45 (1930)
* Latviešu Akciju bankas ēka (tagad SEB banka, arhitektūras piemineklis) Vaļņu ielā 11 (1931)

* Bruņinieku iela 29/31Bruņinieku iela 29/31
* Vaļņu iela 11 (1931)Vaļņu iela 11 (1931)

Literatūra
----------

* Vācu arhitekti Latvijā. Rīga: Latvijas vācu savienība, 2013. ISBN 9789984496719

Ārējās saites
-------------

* Ielas garumā. Arhitekts Kurts Betge un Rīga "Ielas garumā" 2022. gada 19. martā

Atsauces
--------

1. ↑  Princese ar pērtiķi Edvarda Šmite, "Studija", 2016. — nr. 2 (107)
**Ēro Hāpalainens** (*Eero Haapalainen*, dzimis 1880. gada 27. oktobrī, miris 1938. gada 24. maijā) bija somu revolucionārs.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Kuopio strādnieku ģimenē. Viņš 1900. gadā iesaistījās strādnieku kustībā. 1901. gadā iestājās Krievijas sociāldemokrātiskajā strādnieku partijā. Strādāja par sociālistu žurnāla redaktoru. Hāpalainens piedalījās Sveaborgas sacelšanā 1906. gadā.

1907. gadā viņš ievēlēts par arodbiedrības "Somijas tirdzniecības savienības" priekšsēdētāju. No 1911. līdz 1913. gadam Hāpalainens bija Somijas kokzāgētavu strādnieku savienības priekšsēdētājs. Par streiku un demonstrāciju rīkošanu vairākkārt arestēts un turēts apcietinājumā.

Somijas pilsoņu kara laikā 1918. gadā Hāpalainens bija Somijas tautas pilnvaroto padomes iekšlietu un kara nodaļas pilnvarotais. Lai gan viņam nebija militāro iemaņu, 30. janvārī viņš tika iecelts par Sarkano gvardu komandieri. Tamperes aizstāvēšanas laikā Hāpalainens alkoholisma dēl tika atcelts no Sarkanās gvardes virspavēlnieka amata. Viņa vietā 20. martā iecelta trijotne: Eino Rahja, Ādolfs Taimi un Everts Eloranta.
Aprīlī Hāpalainens piedalījās Viborgas aizstāvēšanā. Maijā, kad karš bija zaudēts, ar laivu aizbēga uz Padomju Krieviju.

Krievijā Ēro Hāpalainens darbojās kā lektors, rakstīja rakstus un grāmatas, tulkoja politisko literatūru.

Staļina tīrīšanu laikā 1937. gada 27. oktobrī arestēts Petrozavodskā, apsūdzot viņu kontrrevolucionārās nacionālistiskās darbībās. Nošauts 1938. gada 24. maijā Maskavā (pēc citiem datiem 1937. gada 27. novembrī Petrozavodskā). Pilnībā reabilitēts 1956. gada 7. maijā.

Atsauces
--------

1. ↑  Punaplk Haapalainen Eero Kuopio

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 40144648219640909310
* ISNI: 0000 0004 5668 7614
* GND: 1076803431

 |

 |
**Mindoro** (*Mindoro*) ir sala Filipīnu arhipelāgā, pēc platības septītā un pēc iedzīvotāju skaita astotā lielākā sala valstī. Administratīvi ietilpst Mimaropas reģionā; dalās divās provincēs — Austrummindoro un Rietummindoro. Apdzīvo galvenokārt tagali, kā arī aborigēnās mangianu grupas. Lielākā pilsēta ir Sanhosē salas dienvidrietumu krastā, bet galvenā pilsēta ir reģiona un Austrummindoro provinces centrs Kalapana.

Ģeogrāfija
----------

Izvietojusies arhipelāga vidusdaļā uz dienvidiem no Lusonas starp Dienvidķīnas jūru rietumos, Sibujanas jūru austrumos un Sulu jūru dienvidos. Verdes salas šaurums ziemeļos to atdala no Lusonas, Kalavites šaurums ziemeļrietumos — no Lubangas salas, Tablasas šaurums dienvidaustrumos — no Tablasas un Panajas, bet Mindoro šaurums dienvidrietumos — no Busuangas. Krasti mēreni izroboti, vietām krauji, piekrastē vairākas mazākas salas, lielākā no kurām ir Ilina dienvidrietumu krastā. Sala vulkāniskas izcelsmes, kalnaina, daudz aprimušu vulkānu. Centrālajā daļā stiepjas kalnu grēda, bet piekrastē zemienes. Augstākais kalns ir Alkons 2616 m vjl salas ziemeļdaļā. Salas austrumu piekrastē 217 km² lielais Nauhana ezers. Valda subekvatoriāls musonu klimats. Salas vidusdaļā atrodas divi nacionālie parki: Iglita-Bako kalnu nacionālais parks un Nauhana ezera nacionālais parks.

Vēsture
-------

Senatnē ķīniešu tirgotāji salu dēvējuši par **Mai** (*Ma-i*). Spāņu kolonizatori sākotnēji to dēvējuši par *Mina de Oro* — ‘zelta raktuve’, no kā cēlies tagadējais nosaukums. Pirms spāņu iekarojuma sala bijusi Brunejas sultanāta valdījumā un tajā bijušas moro apmetnes. Spāņu iekarojuma laikā, kad notika sīvas kaujas ar moro karotājiem, sala tika ievērojami depopulēta, bet vēlāk to apdzīvoja tagali no Lusonas.

Līdz 17. gadsimtam administratīvi sala kopā ar Marinduki bija Batangasas provinces pakļautībā. 17. gadsimta sākumā tika izveidota atsevišķa Mindoro province ar centru Puertogalerā. 1902. gada jūnijā Mindoro tika pakļauta Marindukes provincei kā apakšprovince, bet jau tā paša gada novembrī atgriezta patstāvīgas provinces statusā. 1950. gadā sadalīta divās tagadējās provincēs.

Atsauces
--------

1. ↑  ISLAND DIRECTORY. Islands of Philippines
2. ↑  «Mindora». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 481. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Mindoro***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 247734986
* GND: 4250486-7
* SUDOC: 05352084X

 |

 |
**Taguma** (filipīniešu: *Lungsod ng Tagum*, angļu: *City of Tagum*, sebuāņu: *Dakbayan sa Tagum*) ir pilsēta Filipīnās, Davao reģionā, Ziemeļdavao provinces galvaspilsēta un lielākā pilsēta, pēc iedzīvotāju skaita lielākā iekļautā pilsēta valstī. Atrodas Mindanao salas dienvidaustrumos starp Libuganonas un Iho upju lejtecēm ap 10 km no to ietekas Davao līcī.

Vēsture
-------

19. gadsimtā tagadējās Tagumas apvidus bija daļa no Magindanao sultanāta un to apdzīvoja mandaju un musulmaņu kaganu ciltis. Pēc sultanāta pakļaušanas Iho krastos bija mēģinājumi organizēt patstāvīgas nomadu mandaju apmetnes, kas izsauca bruņotu moro karotāju pretestību. Pastāvīga apmetne Magugpo radās 1930. gados, kad šeit ieceļoja migranti no Visajām. 1941. gadā Taguma ieguva municipalitātes statusu, bet Otrā pasaules kara laikā tās centrs Magugpo tika ievērojami nopostīts. 1948. gadā Magugpo oficiāli tika pārdēvēta par Tagumu. 1967. gadā pēc Ziemeļdavao provinces izveidošanas Taguma kļuva par tās galvaspilsētu, bet 1998. gadā tai piešķīra pilsētas statusu.

Atsauces
--------

1. ↑  «2020 Census of Population and Housing (2020 CPH) Population Counts Declared Official by the President». *Q107442757*. Q17067223. 7 jūlijs 2021.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Taguma***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 143269217
* LCCN: n2003122907

 |

 |
**Vizuļu grīslis** (latīņu: *Carex brizoides*) ir grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tā ir sastopama galvenokārt Viduseiropas priežu mežos un krūmājos, retāk jauktos mežos vai purvu apmalēs.

Latvijā šī suga ir sastopama ļoti reti; tā ir ierakstīta Baltijas jūras reģiona Sarkanajā grāmatā un Latvijas Sarkanās grāmatas 2. kategorijā.

Apraksts
--------

Vizuļu grīslis ir daudzgadīgs, 30—60 cm garš lakstaugs, kurš pieder vienādvārpu grīšļu grupai.

Augam ir raksturīgi tievi, gari sakneņi un tas veido skraju, irdenu ceru. Lapas ir aptuveni 0,2—0,3 cm platas un pēc formas — šauri lineāras; tās ir izvietotas pie auga pamata un sasniedz apmēram stublāja garumu. Visām vārpiņām augšdaļā ir sievišķie ziedi, apakšdaļā — vīrišķie ziedi. Ziedkopa ir 2—3 cm gara un paskraja, ar 5—8 vārpiņām. Sievišķo ziedu plēksnes ir olveidīgas, bāli dzeltenīgas, vidus šķautne zaļa, plēksnes gals smails. Augļa pūslītis ir iegareni olveida, atstāvošs, spārnains, gatavs dzeltenīgi brūns. Sašaurinājums divzobainā knābītī pakāpenisks. Zied maija beigās, jūnijā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «vizuļu grīslis - Carex brizoides L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-04-03.

Ārējās saites
-------------

* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)
"**Neatgriezeniskais**" (franču: *Irréversible*) ir Gaspara Noē veidota, 2002. gadā uzņemta Francijas filma. Filmai ir nelineārs stāstījums. Filmas mūziku komponēja Tomass Bangelters, kurš ir vislabāk zināms ar savu darbību hausmūzikas grupā *Daft Punk*.

"Neatgriezeniskais" ieguva "Zelta zirga" balvu Stokholmas kinofestivālā un sacentās par "Palmas zaru" Kannu kinofestivālā.

Lomas
-----

* Monika Belluči — Aleksa
* Vinsents Kasels — Markus
* Albērs Dipontels — Pjērs
* Jo Prestija — Le Tenja

Filmas veidošana
----------------

"Neatgriezeniskais" tika uzņemta, izmantojot platekrāna 16 milimetru kinolenti. Daudzas filmas ainas tika uzņemtas vairākkārt un, izmantojot ciparu apstrādi, vēlāk tika nemanāmi saliktas kopā. Tas radīja ilūziju, ka aina ir filmēta vienā paņēmiemā, neizmantojot montāžu. Piemēram, tāda bija deviņas minūtes ilgā izvarošanas aina. Dzimumloceklis, kas bija redzams pēc tās, tika vēlāk digitāli pievienots, izmantojot datormodelēšanu. Tāpat datormodelēšana tika izmantota ainā, kur Pjērs geju klubā nogalina vīrieti, sašķaidot tā galvaskausu ar ugunsdzēšamo aparātu. Datorgrafika tika ieviesta, lai pastiprinātu šīs ainas reālistiskumu, jo sākotnējais video materiāls ar lateksa butaforiju nebija pietiekoši pārliecinošs.

Filmā tika izmantota ārkārtīgi zemas frekvences skaņa tās pirmajās 25 minūtēs, lai skatītājos radītu dezorientācijas un nemiera sajūtu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Festival de Cannes: Irréversible». *festival-cannes.com*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 22. augustā. Skatīts: 2009. gada 24. oktobrī.
2. ↑  Irréversible (2002) — Technical specifications
3. ↑  Irréversible (2002) — Trivia

Ārējās saites
-------------

* *IMDb* profils (angliski)
* *AllMovie* profils (angliski)
* *Turner Classic Movies* profils (angliski)
* *TV.com* profils (angliski)
* *Metacritic* profils (angliski)
* *Box Office Mojo* profils (angliski)
* *Rotten Tomatoes* profils (angliski)
**Anna Dimante** (latgaliešu: *Anna Dimaņte*; 1908—2002) bija latgaliešu trimdas publiciste un rakstniece.

Dzimusi 1908. gada 10. novembrī Apolonijas un Donota Veliku ģimenē Līksnas pagastā. Beigusi Daugavpils 1. latviešu pamatskolu (1926), Latvijas Lauksaimniecības skolu Malnavā (1930) un Latvijas Universitātes Lauksaimniecības fakultāti (1938). Otrā pasaules kara laikā strādāja par skolotāju Aglonā. 1951. gadā Dimante pārcēlās uz Demoinu (ASV), kur strādāja par skolotāju. Bija "Tāvu zemis kalendara" redaktore (1986–1990).

Pirmās publikācijas — "Čekists" un "Par moz" publicētas žurnālā "Dzeive". Stāstā "Aizšautī putni", ko publicēja laikrakstā "Latgolas Bolss" 1967. gadā, attēlota bēgļu dzīve Vācijā pārvietoto personu nometnē, izceļošana uz ASV un jaunas dzīves sākums svešumā. Dzeja sakopota krājumā "Vālī zīdi" (1996). Daiļradē, īpaši dzejā, atspoguļojas trimdinieka izjūtas un ilgas pēc dzimtenes.

Mirusi 93 gadu vecumā Demoinā 2002. gadā.

Atsauces
--------

1. ↑  Literatūra.lv
2. ↑  Latgales dati
3. ↑  TimeNote
**Džordžs Mortimers Kramers** (angļu: *George Mortimer Kramer*; dzimis 1929. gada 15. maijā Ņujorkā, miris 2024. gada 21. februārī Ņūdžersijā) bija ASV šahists.

Biogrāfija
----------

Pēc Otrā pasaules kara bijis viens no daudzsološākajiem ASV jaunajiem šahistiem. 1945. gadā sešpadsmit gadu vecumā uzvarējis Ņujorkas štata šaha čempionātā. 1946. gadā debitējis ASV šaha čempionātā, kurā ierindojies 9. vietā. Pārstāvējis ASV komandu Pasaules šaha olimpiādē 1950. gadā. Komandu vērtējumā izcīnījis 4. vietu, bet individuālajā vērtējumā izcīnījis bronzas medaļu. 1952. gadā uzvarējis Manhatanas šaha kluba čempionātā.

Vēlākajos gados vairs neizdevies atkārtot šos rezultātus šaha turnīros. Vēl divas reizes piedalījies ASV šaha čempionātos (1957, 1962), taču katru reizi ierindojies tabulas lejasdaļā. 1960. gados trīs reizes uzvarējis Ņūdžersijas štata šaha čempionātos (1964, 1967, 1969).

Atsauces
--------

1. ↑  George Kramer (1929 - 2024)
2. ↑  Chess in 1929 by Bill Wall
3. ↑  6th US Championship; 1946
4. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: George Kramer
5. ↑  10th US Championship and World Championship Zonal; 1957/8
6. ↑  14th US Championship; 1961/2
7. ↑  «List of New Jersey Champions 1946 – Present». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 23. decembrī. Skatīts: 2016. gada 5. decembrī.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
Arnolds Hofmanis
**Arnolds Hofmanis** (dzimis 1900. gada 6. maijā Zaļenieku pagasta "Kalnu Micaišu" mājās; miris 2006. gada 19. novembrī Tukumā) bija Latvijas Brīvības cīņu dalībnieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1900. gadā. Mācījās Lipstu pagasta skolā, tad Jelgavas reālģimnāzijā.
1919. gada rudenī, pēc Bermonta spēku uzrukuma sākuma brīvprātīgi pieteicās Latvijas bruņotajos spēkos un tika nozīmēts dienestam Jelgavas pilsētas garnizonā. Vēlāk piedalījās arī bermontiešu spēku izdzīšanā no Kurzemes un Zemgales. Pēc Atbrīvošanas cīņu beigām tika pārcelts dienestam uz armijas štābu, no kura demobilizējās 1921. gadā.

Pēc dienesta beigām Arnolds Hofmanis beidza Jelgavas vidusskolu un uzsāka mācības Latvijas Universitātes Tiesību zinātnes fakultātē. Pēc tieslietu speciālista diploma iegūšanas 1926. gadā sāka strādāt par Latvijas republikas Ministru prezidenta Arturs Alberinga privāto sekretāru. 1928. gadā sāka darbu Rīgas apgabaltiesā par jaunāko, bet pēc tam par vecāko tiesamatu kandidātu. Vēlāk bija 6. iecirkņa izmeklēšanas tiesnesis.
1934. gadā A. Hofmanis tika norīkots par palīgu īpaši svarīgo lietu izmeklētājam. Šajā laikā tika skatīta lieta par Latvijas pareizticīgā arhibīskapa Jāņa Pommera slepkavību, kas bija viena no skaļākajām Latvijas starpkaru periodā.

Latvijā nodibinoties Padomju okupācijas režīmam, Arnoldam Hofmanim tika liegta iespēja darboties juristu profesijā un viņš bija spiests strādāt par sētnieku. Vācu okupācijas laikā abi Hofmaņa brāļi krita Latviešu leģiona rindās.
Kara laikā Arnolda Hofmaņa sieva devās bēgļu gaitās un kara beigās viņš pats arī mēģināja doties bēgļu laivā uz Zviedriju, taču padomju jūras spēki laivu pārtvēra un lika griezties atpakaļ uz Latviju. A. Hofmanis tika notiesāts uz vairākiem gadiem spaidu darbu nometnē Karēlijā.
Pēc atgriešanās dzimtenē nevarēja dabūt darbu savā profesijā, tādēļ devās uz Kurzemi, kur lielāko daļu dzīves otrās puses nostrādāja Tukuma mežsaimniecībā.

1991. gada janvāra barikādēs kopā ar jaunajiem tukumniekiem piedalījās Augstākās Padomes ēkas apsargāšanā.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1997. gadā Arnolds Hofmanis saņēma Ministru kabineta prēmiju, viņam tika piešķirta Triju Zvaigžņu ordeņa I pakāpes goda zīme (2003) un vairāki NBS apbalvojumi.
Arnolds Hofmanis bija pēdējais dzīvai Latvijas brīvības cīņu dalībnieks, miris 2006. gada 19. novembrī 106 gadu vecumā.

Atsauces un saites
------------------

* *Žurnāls "Tēvijas Sargs"*, Decembris, 12 (89) 2006, 37.lpp. ISSN 1407-5040
* Video ar A. Hofmani
**Hanko** (somu: *Hanko*, zviedru: *Hangö*) ir pilsēta un municipalitāte Somijas dienvidos Ūsimā reģionā. Izvietojusies Somu līča krastā Hanko pussalas dienvidu galā. Pilsētā nozīmīga (44%) zviedru valodā runājošu iedzīvotāju daļa.

Vēsture
-------

Kā apdzīvota vieta zināma kopš 15. gadsimta. 18. gadsimta beigās pussalas dienvidu galā un piekrastes saliņās Zviedrija uzbūvēja trīs cietokšņus. 1809. gadā tie nonāca Krievijas kontrolē. 1874. gadā dibināta Hanko pilsēta. 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā Hanko osta bija viens no galvenajiem somu emigrācijas punktiem jaunas dzīves meklējumos Ziemeļamerikā. 19. gadsimta beigās Hanko bija populārs krievu augstmaņu kūrorts. Pēc Ziemas kara beigām 1940. gadā Hanko uz 30 gadiem tika iznomāta PSRS kā kara flotes bāze. Turpinājuma kara laikā 1941. gada decembrī padomju karaspēks bāzi pameta, bet 1947. gadā nomas līgums formāli tika denonsēts.

Atsauces
--------

1. ↑  Hanko Front Line Museum

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Hanko***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 144250595
* LCCN: n80163662
* ISNI: 0000 0004 7460 4528
* SUDOC: 034765743
* NKC: ge1136748

 |

 |
**Pēteris Balodis** (1907-1978) bija Latvijas Bruņoto spēku un Latviešu leģiona virsnieks, pēdējais 34. grenadieru pulka komandieris.

Bērnība un jaunība
------------------

Pēteris Balodis dzimis 1907. gadā Mālpils pagastā, izglītību ieguvis Rīgā - 1928. gadā viņš beidza Rīgas pilsētas 1. vidusskolu. Balodis izlēma par labu militārai karjerai un iestājās Latvijas kara skolā.

Starpkaru periodā
-----------------

Kaprāļa pakāpi Balodis ieguva jau 1929. gadā, un 1930. gada 1. septembrī viņš beidza kara skolu leitnanta pakāpē un tika iecelts par 1. Liepājas kājnieku pulka III rotas jaunāko virsnieku. 1932. gada 17. jūlijā Balodi pārcēla uz 6. Rīgas kājnieku pulku un 1933. gada 1. septembrī paaugstināja par virsleitnantu, kā arī iecēla par vada komandieri. 1935. gada 1. novembrī Balodis tika iecelts par pulka adjutanta vietnieku, bet no 1937. gada 12. septembra vadīja Virsnieku klubu un Vēsturisko muzeju.

1938. gada 30. novembrī Balodi piekomandēja Armijas ekonomiskajam veikalam kā Rīgas nodaļas priekšnieka palīgu. No 1939. gada 11. novembra viņš vadīja Armijas ekonomiskā veikala Rēzeknes nodaļu. Pēc Latvijas okupācijas Balodi 1940. gada 8. augustā paaugstināja par kapteini, taču jau 25. oktobrī atvaļināja no dienesta..

Otrajā pasaules karā
--------------------

1943. gada pavasarī Balodi iesauca dienestam Latviešu leģionā, sākotnēji kā 15. divīzijas štāba transporta priekšnieku, 1943. gada 30. aprīlī viņu arī paaugstināja par kapteini. 1944. gada 15. novembrī Balodi iecēla par 34. grenadieru pulka II bataljona komandieri, tā sastāvā viņš piedalījās kaujās Pomerānijas līnijā, kur 1945. gada 24. janvārī pie Immenheimas izrādīja īpašu varonību, par ko tika apbalvots ar I un II šķiras Dzelzs krustu un paaugstināts par majoru. 1945. gada 5. februārī Balodi ievainoja, un viņš bija spiests fronti pamest līdz 29. martam, kad tika nozīmēts par 34. pulka I bataljona komandieri. 1945. gada 27. aprīlī pulka pulkvežleitnants Vīksne iepriekš gūtā ievainojuma galvā dēļ bija spiests fronti pamest un Balodis kļuva par bataljona komandieri - viņš bija pēdējais pulka komandieris un vadīja to līdz nonākšanai Rietumu sabiedroto gūstā 1945. gada 2. maijā.

Pēckara dzīve
-------------

Pēc Vācijas kapitulācijas Balodis nonāca Cēdelgēmas gūstekņu nometnē, tur piedalījās Daugavas Vanagu dibināšanā. Vēlāk devās uz Kanādu, kur turpināja aktīvi darboties trimdas latviešu organizācijās, par to apbalvots ar Daugavas Vanagu nozīmi zeltā.

Majors Pēteris Balodis mira ar sirdstrieku Ņujorkā 1978. gada 1. janvārī, guldīts zemes klēpī Rotas brāļu kapos Katskiļos.

Atsauces
--------

1. 1 2  Daugavas Vanagu Centrālās Pārvaldes Izdevums - Latviešu kaŗavīrs Otra pasaules kaŗa laikā, Toronto: 1978, 6.sējums, 163. lpp
2. 1 2 3 4  «Virsnieki\_B». Skatīts: 2013. gada 4. novembris.[novecojusi saite]
3. ↑  Daugavas Vanagu Centrālās Pārvaldes Izdevums - Latviešu kaŗavīrs Otra pasaules kaŗa laikā, Toronto: 1978, 6.sējums, 19. lpp
**Voldemārs Dimze** (1902—1942) bija latviešu virsnieks un aktieris, Viestura ordeņa kavalieris. Ievērību guvis ar lomu pirmajā lielformāta Latvijas spēlfilmā „Lāčplēsis", kurā atveidoja Lāčplēša/Jāņa Vanaga lomu.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1902. gada 9. augustā Ipiķu pagastā.

Latvijas brīvības cīņu laikā neilgi pēc Ziemeļlatvijas brigādes izveides 1919. gada 27. februārī iestājās Valmieras kājnieku pulkā. 1920. gada novembrī kļuva par Kara skolas Jātnieku nodaļas kadetu. Pēc skolas absolvēšanas 1922. gadā iecelts leitnanta pakāpē, 1924. gadā kļuva par kavalērijas eskadrona vada komandieri virsleitnanta pakāpē. 1928. gadā beidza mācības Kara aviācijas skolā un kļuva par 28. Jūras aviācijas diviziona Iznīcīnītāju eskadriļas jūras lidotāju un 1931. gadā par Aviācijas pulka izlūku eskadriļas lidotāju. 1933. gadā paaugstināts kapteiņleitnanta pakāpē, bija Aizsargu aviācijas priekšnieka palīgs (1937—1940) kapteiņa pakāpē (1939).

Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 7. novembrī viņu atlaida no militārā dienesta. Vācu okupācijas laikā bija *Ostland-Film G.m.b.H.* Rīgas nozares inspektors.

Miris no tuberkulozes 1942. gada 22. aprīlī Tērvetes sanatorijā, apbedīts Rīgas Brāļu kapos.

Apbalvojumi
-----------

* Triju Zvaigžņu ordenis, V šķira (1928)
* Viestura ordenis, IV šķira (1938)
* Somijas aizsargu Nopelnu krusts (1940)

Atsauces
--------

1. ↑  «timenote.info». Arhivēts no oriģināla, laiks: 25.06.2020. Skatīts: 08.11.2022.
2. ↑  timenote.info
**183. strēlnieku divīzija** (krievu: *183-я стрелковая дивизия*), pēc Otrā pasaules kara **Ar Ļeņina, Sarkanā Karoga, Suvorova un Bogdana Hmeļņicka ordeņiem apbalvotā Harkovas 183. strēlnieku divīzija** (krievu: *183-я стрелковая Харьковская ордена Ленина, Краснознамённая, орденов Суворова и Богдана Хмельницкого дивизия*) bija divīzija Sarkanās Armijas sastāvā Otrā pasaules kara laikā. Tā tika izveidota pēc Latvijas okupācijas no Latvijas Bruņoto spēku 3. Latgales divīzijas un 4. Zemgales divīzijas un kara sākumā atradās 24. latviešu strēlnieku korpusa sastāvā. Pirmais divīzijas komandieris - Andrejs Krustiņš (1884 — 1941), kurš vēl pirms Vācijas iebrukuma sākuma arestēts, vēlāk sodīts ar nāvi.

Kara sākumā cietusi lielus personālsastāva zaudējumus gan represiju, gan dezertēšanas, gan kritušo dēļ, divīzijā jau 1941. gada augusta vidū latviešu bija tikai apmēram 50%. Divīzijas personālsastāvs kara gaitā vairākkārt papildināts. Tā kā vācu iebrukums bija ļoti straujš, 183. strēlnieku divīzija īsti nepaguva piedalīties kaujās Latvijas teritorijā, izņemot Liepnas kauju 1941. gada 4. jūlijā, kurā cieta smagus zaudējumus. Vēlāk piedalījās Ļeņingradas aizstāvēšanas kaujās, to starpā pretuzbrukumā pie Soļciem, kaujās pie Kaļiņinas un Staraja Rusas, kā arī kaujās pie Rževas. 1941. gada rudenī divīzijā tika iekļautas otras 24. latviešu strēlnieku korpusa sastāvdaļas - 181. strēlnieku divīzijas atliekas. Pirms tam kādu laiku atrodoties rezervē, 1943. gada sākumā divīzija tika pārsviesta uz Voroņežas fronti. Piedalījās Kurskas kaujā, cīnoties pazīstamajā Prohorovkas kaujā. Vēlāk karoja Ukrainas (tai skaitā ieņemot Harkivu), Polijas, Slovākijas un Čehijas teritorijā, kara beigas sagaidot Prāgā. Divīzija izformēta 1947. gadā.

Ārējās saites
-------------
**Jānis Sakne** (1868. gada 31. augusts — 1950. gada 3. marts) bija latviešu gleznotājs — ainavists un dekorators, gleznotāju Jūlija Madernieka un Jaņa Rozentāla audzēknis.

Biogrāfija
----------

Jānis Sakne dzimis 1868. gada 31. augustā Katlakalna pagastā strādnieku ģimenē. Mācījies Jēzus baznīcas skolā Rīgā. Māksliniecisko izglītību ieguvis, mācoties no 1905. gada Jūlija Madernieka mākslas studijā un Jaņa Rozentāla mākslas studijā. No 1912. līdz 1914. gadam papildinājies Parīzē. Pirmā pasaules kara gados bijis zīmēšanas un veidošanas skolotājs. Kā dekorators vai dekoratora palīgs strādājis Jaunajā Rīgas teātrī (1909-1912) un Latvijas Nacionālajā operā (1918-1922) pie Jāņa Kugas, kopā ar Oto Skulmi Latvijas Nacionālajā teātrī (1922-1923), kā arī Dailes teātrī (1928-1932), Krievu tautas namā (1926-1928). Strādājis arī Skrīveros, Raunā, Ogrē, Odzienā, Slokā, Vecpiebalgā, Stopiņos, Tērvetē, Zaubē un Neretā. Miris 1950. gada 3. martā Rīgā.

Mākslinieciskā darbība
----------------------

Gleznojis ainavas un sadzīves žanra darbus, izmantojot eļļas un pasteļa tehniku. 

### Izstādes

Izstādēs piedalījies no 1910. gada, kad piedalījies 1. latviešu mākslinieku izstādē, kurā eksponējis gleznas, keramiku un koka skulptūras. Piedalījies Neatkarīgo mākslinieku vienības rīkotajās izstādēs (1923-1931).

### Personālizstādes

Personālizstādes noritējušas Rīgā 1923. un 1926. gadā.

Izmantotā literatūra
--------------------

* Red. Vanaga, A. *Māksla un arhitektūra biogrāfijās*. Rīga:Preses nams, 2000. 255 lpp.

Ārējās saites
-------------

* www.katlakalns.lv

Atsauces
--------

1. ↑  Katlakalna Ev.Lut. draudze - Vecais Bauskas ceÄ¼Å¡
2. 1 2  Red. Vanaga, A. *Māksla un arhitektūra biogrāfijās*. Rīga:Preses nams, 2000. 20.lpp.
**Jūlijs Rozentāls** (1891—1941) bija Latvijas Bruņoto spēku virsnieks, Latvijas brīvības cīņu dalībnieks. Pēc Latvijas okupācijas un aneksijas apcietināts un nošauts.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1894. gada 1. maijā Kalnciema pagastā. Mācījās Jelgavas reālskolā, studēja agronomiju Rīgas Politehniskajā institūtā, ko Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā evakuēja uz Maskavu. 1916. gada aprīlī viņu iesauca Krievijas Impērijas armijā un nosūtīja uz Taškentas praporščiku skolu, pēc kuras beigšanas viņš dienēja Ašhabadas kājnieku družīnā Persijas pierobežā. 1917. gada augustā viņu pārcēla uz 2. Rīgas latviešu strēlnieku pulku. Pēc Oktobra revolūcijas dienēja Sarkanajā armijā, operācijas "Dūres sitiens" laikā 1918. gada februāra kaujās pie Pleskavas krita vācu gūstā, aprīlī kopā ar vecākiem atgriezās dzimtenē, dzīvoja Bēnes pagastā.

Latvijas brīvības cīņu laikā Rozentāls 1919. gada 4. jūlijā iestājās Latgales papildu bataljonā, Bermontiādes laikā kā rotas komandieris leitnanta pakāpē piedalījās Liepājas aizstāvēšanā 1919. gada novembrī. Pie Liepājas karostas viņa rota atsita Rietumkrievijas armijas vācu daļu uzbrukumu pie Šķēdes tilta.
Pēc brīvības cīņu beigām 1920. gada novembrī paaugstināts par 10. Aizputes kājnieku pulka sakaru komandas priekšnieku virsleitnanta pakāpē.
1923. gadā viņš beidza sakaru virsnieku kursus un paaugstināts par kapteini. 1928. gadā Rozentāls beidza kara akadēmiskos kursus un tika pārcelts uz 4. Zemgales divīzijas pārvaldi, kur bija štāba operatīvās daļas adjutants. 1932. gadā pārcelts uz karaskolu kursu priekšnieka amatā, pēc tam Armijas štāba apmācības kursu priekšnieks pulkveža leitnanta pakāpē (1933). 1934. gada aprīlī viņu iecēla par 2. Vidzemes divīzijas štāba priekšnieku.
1939. gadā pulkvedis Rozentāls bija žurnāla "Militārais Apskats" redaktors.

Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada septembrī viņu iecēla par Sarkanās armijas 24. Latvijas teritoriālā korpusa 181. divīzijas štāba priekšnieku.
1941. gada 20. maijā pulkvedi Rozentālu apcietināja, 1941. gada 18. jūlijā PSRS Augstākās tiesas kara kolēģija (*ВКВС СССР*) viņam piesprieda nāves sodu, ko izpildīja 1941. gada 16. oktobrī Komunarkas masu kapos Maskavas tuvumā.

Apbalvojumi
-----------

* Lāčplēša Kara ordenis III šķira

Atsauces
--------

1. 1 2  «LKOK nr.3/58». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 7. augustā. Skatīts: 2019. gada 9. septembrī.
2. ↑  timenote.info[novecojusi saite]
Blendovas tuksneša ainava
**Blendovas tuksnesis** (poļu: *Pustynia Błędowska*) 9 km garš un 3—4 km plats smiltājs Polijas vidienē Silēzijas vojevodistē pie Dombrova Gurņičas pilsētas. Izvietojies galvenokārt Silēzijas augstienē un tā platība ir 32 km². Blendovas tuksnesis ir lielākais tālu no jūras piekrastes esošais smiltājs Viduseiropā.

Smiltājs veidojies, kūstot pēdējā ledus laikmeta ledājiem. Vidējais smilšu slāņa biezums ir 40 m, lielākais — 70 m. Tagadējā tuksnešainā ainava izveidojusies viduslaikos kalnrūpniecības rezultātā (cinka, sudraba, ogļu ieguve).

Otrā pasaules kara laikā Vērmahta Āfrikas korpuss Blendovas tuksnesi izmantoja mācībām un tehnikas izmēģinājumiem pirms došanās uz karadarbību Ziemeļāfrikā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Blendovas tuksnesis***.
* Blendovas tuksneša fotogalerija
* Polska Sahara

Koordinātas: 50°21′22″N 19°31′03″E﻿ / ﻿50.35617°N 19.51762°E﻿ / 50.35617; 19.51762

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 315529297

 |

 |
Šis raksts ir par brūno lāču pasugu. Par Zemes mākslīgo pavadoni skatīt rakstu Mazaalai (pavadonis).

*sūda lācis'* (*Ursus arctos gobiensis*), (mongoļu: *Мазаалай*) ir viena no brūnā lāča pasugām. Lai gan starp zinātniekiem notiek diskusijas par to, vai Gobi lācis ir brūnā lāča pasuga vai atsevišķa suga, oficiāli tas tiek klasificēts kā pasuga. 

Gobi lācis dzīvo Gobi tuksnesī, Mongolijā. Mūsdienās tā izdzīvošana ir ļoti kritiska, jo Gobi lāču populācijā mūsdienās ir ap 30 īpatņiem. Gobi lācis ir ietverts Mongolijas Sarkanajā grāmatā. Zinātnieki uzskata, ka Gobi lācis ir apdzīvojis Gobi tuksneša teritoriju laikos, kad klimats šeit bija maigāks. Mūsdienās lāčus parasti var sastapt Gobi tuksneša rietumu daļā; kalnos un akmeņainajā tuksneša daļā, kāda ūdens baseina tuvumā, pie ezeriņa vai avota.

Izskats un ieradumi
-------------------

Gobi lāci var redzēt ļoti reti, tā kā tas izvairās no cilvēkiem. Tā uzbūve ir spēcīga, ar izteiktu skausta kumpu. Gobi lāčiem ir garākas kājas kā citiem lāčiem, toties kažoka matojums īsāks. Kažoks zeltaini brūnā krāsā.

Barojas ar krūmu lapām, dažādu augu saknēm, kukaiņiem un ķirzakām.

Atsauces
--------

1. 1 2  «The Gobi Bear Expedition in Mongolia - Ursus Arctos Gobiensis». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 18. jūnijā. Skatīts: 2009. gada 1. augustā. Teksts "Jeep Tour in the Mongolian Gobi Desert in October 2007 "ignorēts
2. 1 2  «Gobi bear - Ursus arctos gobiensis - Information - ARKive». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 18. augustā. Skatīts: 2009. gada 1. augustā. Arhivēts 2009. gada 18. augustā, *Wayback Machine* vietnē.
Aleutu māte un bērns, 1941. gads
**Aleuti** (pašnosaukumi — *unangan* / *unaӈan*) ir Klusā okeāna Aleutu salu pamatiedzīvotāji. Lielākā daļa no tiem dzīvo ASV (Aļaskā), mazāka daļa — Krievijā (Kamčatkas novads). Mazāka daļa aleutu runā aleutu valodā, tomēr lielākoties lieto angļu valodu, kā arī krievu Krievijā.

2020. gadā ASV dzīvoja 6,752 aleutu, Krievijā 2021. gadā — 397. To skaits 18. gadsimta vidū sasniedza 12–15 tūkstošus cilvēku.

Ģenētika
--------

Ģenētiskie pētījumi liecina, ka aleutu genofonds ir ciešāk saistīts ar Āzijas eskimosiem un čukčiem nekā ar Aļaskas eskimosiem un Kamčatkas pamatiedzīvotājiem.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Aleuti***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85003361
* NDL: 00576099
* NKC: ph812443

 |

 |
**Oleksandrs Nehoda** (ukraiņu: *Олександр Олексійович Негода*), pēc transkripcijas no krievu valodas **Aleksandrs Ņegoda** (dzimis 1949. gada 28. februārī, miris 2016. gada 20. augustā) bija Ukrainas inženieris, tehnisko zinātņu doktors. Bijis Ukrainas Nacionālās kosmosa aģentūras ģenerāldirektors.

Oleksandrs Nehoda dzimis 1949. gada 28. februārī Bila Cerkva Kijevas apgabalā. Tēvs Oleksijs Nehoda dienēja militārajā dienestā, bija karojis Otrajā pasaules karā.

1966. gadā Oleksandrs Nehoda pabeidza vidusskolu Dņepropetrovskā. 1972. gadā viņš absolvēja Dņepropetrovskas Fizikas tehnisko universitāti mehānikas inženiera specialitātē. Pēc tam Nehoda sāka strādāt Konstruktoru birojā *Južnoe* par inženieri. Konstruktoru birojs izstrādāja kaujas ballistiskās raķetes un kosmiskās nesējraķetes. Vēlāk viņš kļuva par vecāko inženieri, galvenā konstruktora vietnieku, kompleksa priekšnieku. 1985. gadā Oleksandrs Nehoda kļuva par galveno konstruktoru.

1995. gada februārī Oleksandrs Nehoda kļuva par Ukrainas Nacionālās kosmosa aģentūras ģenerāldirektoru. 2005. gada jūlijā viņu šajā amatā nomainīja Jurijs Aleksejevs.

Atsauces
--------

1. ↑  Александр Негода peoples.ru

Ārējās saites
-------------

* О.О. Негода: Зберегти та примножити! [novecojusi saite] (krieviski)