**Plataju kauja** bija viena no lielākajām Grieķu—persiešu karu kaujām, kas notika 479. gadā pr.Kr. Kitairona kalnu pakājē pie nelielās Plataju pilsētas, Boiotijā.

Plataju kaujā persiešu armija cieta graujošu sakāvi. Apvienotais grieķu sabiedroto karaspēks spartieša, Pausānija, vadībā praktiski iznīcināja visu pretinieka karaspēku. Plataju kaujas rezultātā pilnībā tika sagrauti Kserksa vadītie Ahemanīdu impērijas sauszemes spēki Hellādas teritorijā. Grieķu zaudējumi bija salīdzinoši nelieli, un saskaņā ar dažādiem antīkajiem avotiem, tie tiek vērtēti no dažiem simtiem līdz desmit tūkstošiem karavīru.

Avoti
-----

Galvenais līdz mūsdienām nonākušais avots, kas apraksta Plataju kauju, ir Hērodota "Vēstures" 9. grāmata. "Vēstures tēva" pieeja, veidojot savu darbu bija šāda: "mans pienākms nodot visu, ko stāsta, bet, protams, visam ticēt neesmu spiests. Un šim principam es sekošu visā savā vēstures darbā", un tā pelna attiecīgu kritiku. Ziņu patiesuma pakāpe viņa "Vēsturē" ir dažāda. Atsevišķus stāstus var attiecināt uz mītiem un leģendām. Hērodotam nebija sveša arī politiskā tendeciozitāte. Dzīvojot Atēnās, viņš ļoti augstu vērtēja atēniešu ieguldījumu galīgajā uzvarā pār persiešiem. Par Spartu viņš raksta atturīgi, tajā pat laikā nenoliedzot tās ieguldījumu karā. Īpaši negatīvi viņš attiecas pret panhellēnisma nodevējiem, Tēbām. 

Ktesijs zināmā mērā papildina un tajā pat laikā pretstata sevi Hērodotam. Esot ārstu dzimtas pārstāvim, viņš nonāca gūstā pie persiešiem un beigās kļuva par Artakserksa II galminieku. Kļūstot par persiešu ķēniņa personīgo ārstu, Ktesijs it kā ieguva piekļuvi arhīvu materiāliem. Atgriežoties dzimtenē, viņš uzrakstīja "Persijas vēsturi" (sengrieķu: *Περσικά*).

Ktesiju kritizē gan antīkie, gan arī mūsdienu pētnieki. Viņa sniegto datu nepatiesumu atzīmēja Aristotelis, Teopomps, Strabons, Lukiāns un Plutarhs. Mūsdienu vēsturnieki apšauba pašu faktu, ka viņš būtu izmantojis oficiālās persiešu hronikas. Polemizējot ar pagātnes vēsturniekiem, viņš daudz ko no tiem pārrakstīja, pamainot tikai detaļas. Ktesijs apsūdz Hērodotu melos un izdomājumos. Tajā pat laikā mūsdienu vēsturnieki konstatē viņa "Persijas vēsturē" izdomātas personas. Ktesijs pielaiž rupjas kļūdas, datējot notikumus (Plataju kauja viņam notiek pirms Salaminas kaujas), izvērtējot spēku lielumu (Plataju kaujā 300 spartieši, 100 perieki un 6 tūkstoši pārējo grieķu).

Par Plataju kauju raksta arī Sicīlijas Diodors. Par Diodora "Vēsturisko bibliotēku" un ievadu tai tiek izteikti vispretrunīgākie viedokļi. Viens no izcilākajiem 20. gadsimta hellēnikas vēsturniekiem Viljams Tarns raksturo to tā: "Viņš nebija kompetents vēsturnieks, taču par to, protams, nezināja; pats viņš bija diezgan dumjš, bet nopietnās lietās godīgs". Citi viņa darbu pētnieki, atzīmējot kompilēšanu un hronoloģisku neprecizitāti, runā par to, ka Sicīlijas Diodoram ir liela vērtība, jo viņš izmantoja līdz mūsdienām nenonākušus vēsturnieku darbus, par kuriem ir zināms vienīgi pateicoties šim autoram.

Grieķu-persiešu karu notikumiem uzmanību pievērsa arī nedaudz vēlāk dzīvojošie antīkie vēsturnieki-biogrāfi Plutarhs un Kornēlijs Nepots. Dati par Plataju kauju ir sniegti Plutarha aprakstā Aristīda un Kornēlija Nepota aprakstā Pausānija biogrāfijās.

Priekšvēsture
-------------

Grieķu polisas Atēnas un Eretrija palīdzēja radniecīgajām Jonijas grieķu pilsētvalstīm neveiksmīgā sacelšanās mēģinājumā pret persiešu ķēniņa Dārija varu 499—494. gados pr.Kr. Persijas impērija tajā laikā bija samērā jauna valsts. Pēc tās dibinātāja Kīra II nāves 530. gadā pr.Kr. valsti bieži vien satricināja dažadas pakļauto tautu sacelšanās, kas grāva tās veselumu. Grieķu sacelšanās dalībniekiem kopā ar atēniešiem izdevās sagrābt un nodedzināt svarīgu impērijas pilsētu, Līdijas satrapijas galvaspilsētu, Sardus. Dārijs gribēja atriebt sacelšanā iesaistītajiem grieķiem, kas neatradās viņa kontrolē.

Dārijs uzskatīja par iespējamu arī pakļaut decentralizētās sengrieķu pilsētas. 492. gadā pr.Kr. persiešu karavadoņa Mardonija militāras ekspedīcijas laikā tika iekarota Trāķija, bet Maķedonija atzina persiešu ķēniņa varu pār sevi. Tādējādi, persiešu sauszemes karaspēks ieguva pieeju Senās Grieķijas teritorijai. 491. gadā pr.Kr. Dārijs nosūtīja sūtņus uz visām suverēnajām grieķu polisām, pieprasot "zemi un ūdeni", kas nozīmē pakļaušanos un persiešu varas atzīšanu. Apzinoties Ahemanīdu valsts militāro spēku un varenību, visas senās Hellādas pilsētas, izņemot Spartu un Atēnas, pieņēma pazemojošās prasības. Atēnās sūtņi tika tiesāti un to sodīja ar nāvi. Spartā tos iemeta akā, piedāvājot tiem paņemt no turienes zemi un ūdeni.

490. gadā pr.Kr. Atēnu pakļaušanai tika nosūtīta persiešu flote Datisa un Artaferna vadībā. Ceļā uz Atēnām tika pakļauta un izpostīta Eretrija. Karaspēks izsēdās Atikas teritorijā, taču atēnieši un platajieši Maratonas kaujā tos sakāva. Pēc šīs neveiksmīgās ekspedīcijas Dārijs sāka vākt kopā milzīgu karaspēku visas Grieķijas pakļaušanai. Viņa plānus patraucēja sacelšanās Ēģiptē 486. gadā pr.Kr. bet drīz pēc tam Dārijs nomira. Troni mantoja viņa dēls, Kserkss.

Atēnās pie varas nāca Temistokls. Laika posmu starp Maratonas kauju un Kserksa iebrukumu mēdz saukt par "Temistokla laiku". Laikā, kad persieši vāca armiju Hellādas iekarošanai, atēniešu politiķis veicināja spēcīgas flotes izveidi. Atēniešiem bija tradīcija dalīt dalīt savā starpā ienākumus no Laurionas sudraba raktuvēm. Šo raktuvju īpašnieks bija valsts. Pēc tirānu gāšanas valsts īpašums tika uzskatīts par visu tās pilsoņu īpašumu. Ja pēc visu valsts izdevumu segšanas kasē palika nozīmīga naudas summa, tad šo pārpalikumu izdalīja starp atēniešiem. Temistokls piedāvāja novirzīt pārpalikušos līdzekļus kuģu celtniecībai. Šāds priekšlikums tika sagaidīts diezgan neviennozīmīgi. Pieņemot to, katrs atēnietis zaudēja kaut nelielu, bet tomēr drošu naudas pabalstu, kuru valsts tam piešķīra. Gatavojot kuģus karam ar persiešiem, Temistokls apzinājās, ka atēnieši nepiekritīs viņam, jo neuzskata Maratonas kaujā sakauto ienaidnieku par nopietnu draudu. Tāpēc viņš pārliecināja līdzpilsoņus, ka jaunie kuģi un spēcīga flote ir vajadzīga pastāvīgajam karam ar Eginas salu. Tieši šāda politika gala rezultātā ļāva sagraut Kserksa armiju.

481. gadā pr.Kr. Kserkss, līdzīgi savam tēvam, nosūtīja sūtņus uz lielāko daļu grieķu polisām, izņemot Atēnas un Spartu, pieprasot "zemi un ūdeni". 481. gada pr.Kr. vēlā rudenī Korintā notika visgrieķu sanāksme, kur kopējo briesmu priekšā tika noslēgta savienība un izbeigti savstarpējie kari. Uz grieķu kolonijām tika nosūtīti sūtņi ar palīdzības lūgumiem. Tehniski izpildīt visgrieķu sapulces lēmumus bija sarežgīti sakarā ar grieķu sašķeltību, savstarpējiem kariem un ienaidu. 

Pēc ēģiptiešu sacēlšanās apspiešanas Kserkss turpināja gatavoties karagājienam uz Grieķiju. Karaspēks tika savākts no milzīgās impērijas daudzajām tautām. Pēc Hērodota ziņām, tajā bija iekļauti persieši, mīdieši, kissiji, girkāni, asīrieši, baktrieši, saki, indieši, āriji, partieši, horasmieši, sogdieši, gandarieši, dadiki, kaspieši, sarangi, paktiji, utiji, miki, parikāni, arābi, etiopi, lībieši, paflagonieši, ligiji, matieni, mariandini, sīrieši, frīgieši, līdieši, misieši, trāķieši, pisidieši, kabalieši, milieši, moshi, tibareni, makroni, mari, kolhi un mossiniki. Bez sauszemes karaspēka, Kserksam bija spēcīga flote, kuru apkalpoja piekrastes un salu tautas, kas bija iekļautas viņa impērijā. 

Visu 480. gada pr.Kr. pavasari un vasaru turpinājās persiešu armijas pārgājiens pa Egejas jūras piekrasti. Ķēniņa Leonīda vadītās grieķu vienības mēģinājums apturēt persiešu spēkus Termopilu aizā beidzās neveiksmīgi. Persieši ielauzās Centrālajā Grieķijā. Grieķu flote, kas sagaidīja pesiešu kuģus pie Artemīsijas raga, bija spiesta atkāpties uz dienvidiem un noenkuroties Atikas rietumu piekrasē.

Persiešu armija ieņēma Atēnas. Pilsētas iedzīvotāji tika evakuēti uz Salaminas salu un Troizēnu. Hellēņu flote koncentrējās šaurumos starp Salaminu un kontinentu. Pateicoties Temistokla kara viltībai, grieķiem izdevās sakaut Kserksa floti.

Kā rakstīja Hērodots, Kserkss nobijās, ka grieķu kuģi aizpeldēs uz uz Hellespontu un nobloķēs viņam atpakaļceļu. Pēc Plutarha teiktā, pēc kaujas grieķu karavadoņu starpā notika sapulce. Temistokls piedāvāja nojaukt Hellesponta tiltus, lai "sagrābtu Āziju Eiropā". Aristīds viņam oponēja:

Tagad mēs karojām ar barbaru, kurš ir nodevies baudai; bet, ja mēs viņu iesprostosim Hellādā un cilvēku ar tik milzīgu varu bailēs novedīsim līdz galīgam izmisumam, tad viņš vairs nesēdēs zem zelta baldahīna un mierīgi neskatīsies uz kauju, bet ies uz visu, pats, briesmu priekšā, sāks darboties, izlabos kļūdas un pieņems labakus lēmumus, lai kopumā visu glābtu. Tāpēc, Temistokl, viņš piemetināja, mums nevajag iznīcināt esošo tiltu, bet, ja ir iespējams, uzbūvēt vēl otru, un pēc iespējas ātrāk izmest šo brašuli no Eiropas ārā.

Temistokls piekrita Aristīdam, lai pēc iespējas ātrāk padzītu Kserksu no Grieķijas, un noorganizēja kārtējo viltību. Viņš aizsūtīja pie ķēniņa spiegu ar ziņojumu par to, ka grieķi vēlas nopostīt tiltus. Izbiedētais Kserkss sāka steidzami atkāpties. Izņemot bailes tikt nogieztam no Āzijas, mūsdienu vēsturnieki norāda vēl uz kādu motīvu, kas spieda ķēniņu nekavējoties atgriezties mājās. Vēsts par persiešu flotes smago sakāvi viegli varēja izraisīt nemierus Persijas valsts iekšienē. Ķēniņa prombūtnes apstākļos tas varēja kļūt par iemeslu plašiem tautu dumpjiem, kuras bija pakļāvusi Ahemanīdu impērija. 

Viens no galvenajiem Kserksa karavadoņiem, Mardonijs, pārliecināja ķēniņu atstāt sauszemes karaspēka daļu. Viņš norādīja uz to, ka neviens grieķis, kurš uzskata sevi par Salaminas kaujas uzvarētāju, neriskēs nokāpt no kuģa krastā, bailēs no persiešiem. Vēl karavadonis teica to, ka persieši ir spēcīgi ne ar jūras, bet ar sauszemes spēkiem. Mardoniju atbalstīja ķēniņiene Artemīsija. Rezultātā liela sauszemes karaspēka daļa tika atstāta Grieķijā. Persiešu armija pirms ziemas iestāšanās pārcēlās uz ziemas nometnēm Tesālijā. Savukārt, atēnieši atgriezās savā pussagrautajā pilsētā.

Tādējādi, neskatoties uz persiešu flotes graujošo sakāvi Salaminas kaujā, Hellādas iekarošanas draudi joprojām pastāvēja. Abas karojošās puses turpināja gatavoties karam. Peloponēsas iedzīvotāji Korintas zemesšaurumā pabeidza aizargmūra celtniecību. 

Mardonijs mēģināja daudzas reizes slēgt separātu mieru ar kareivīgi noskaņotajiem atēniešiem. Vispirms viņš sarunu vešanai aizsūtīja Maķedonijas ķēniņu Aleksandru I. Persiešu piedāvajumi bija ļoti izdevīgi. Konkrēti, Atēnu iedzīvotājiem piedāvāja palikt brīviem un paņemt tik daudz zemes, cik viņi paši grib. Aleksandra vēstniecība nobiedēja grieķu sabiedrotos. Atēnu izstāšanās no kara būtiski novājinātu hellēņu militāro spēku. Arī spartieši nosūtīja savus sūtņus, lai nepieļautu separātā miera noslēgšanu. Hērodots apgalvo, ka atbilde Mardonijam bija barga — "kamēr saule turpinās savu pastāvīgo ceļu, nekad mēs nesamieriāsimies ar Kserksu". Lakedemoniešiem tika dota šāda atbilde:

[...] ne uz zemes, ne zem zemes nevar sameklēt tik daudz zelta, lai atēnieši piekristu nodot grieķu brīvību.

Pēc Aleksandra atgriešanās persieši devās karagājienā. Mardonijs sūtīja karaspēku uz Atēnām, un pilsētas iedzīvotājiem atkal nācās evakuēties uz blakus esošo Salaminas salu. Neskatoties uz atkārtotu pilsētas izlaupīšanu, kara zaudējumiem, kā arī izdevīgajiem Kserksa karavadoņa piedāvājumiem, atēnieši bija noskaņoti uz kara turpināšanu. Par to liecina Hērodota stāsts, kurš apraksta parasto atēniešu noskaņojumu:

No Atēnām Mardonijs nosūtīja uz Salaminu hellespontieti Murihidu ar tādu pat priekšlikumu, kādu iepriekš atēniešiem nodeva maķedonietis Aleksandrs. Atēniešu naidīgo attieksmi Mardonijs, protams, jau zināja iepriekš, un tomēr atkal aizsūtīja sūtni cerībā, ka Atikas militāra sagrābšana un pakļaušana dziedinās atēniešus no muļķīga spītīguma. [...] Bet Murihids nostājās [atēniešu] padomes priekšā un izstāstīja Mardonija piedāvājumu. Viens no padomniekiem, Likids, izteicās par to, ka labāk būtu nenoraidīt Murihida priekšlikumu, bet nodot to tautas sapulcei. Bet izteica šādu viedokli Likids, vai nu tāpēc, ka Mardonijs bija viņu uzpircis, vai arī tāpēc, ka tiešām uzskatīja to par pareizu. Atēnieši, dzirdot šādu padomu, iedegās dusmās un tūlīt pat ielenca Likidu un nomētāja to ar akmeņiem. Savukārt, hellespontieti Murihidu viņi atlaida veselu. Salaminā pa to laiku sacēlās apjukums Likida dēļ; atēniešu sievietes, uzzinot par notikušo, ar zīmēm uzkurinot un pa ceļam savācot cita citu, ieradās Likida namā un nomētāja ar akmeņiem viņa sievu un bērnus. 

Vienlaicīgi uz Spartu tika nosūtīti sūtņi Aristīda vadībā ar prasību palīdzēt. Tika izteikts arī brīdinājums, ka atteikuma gadījumā "atēnieši paši atradīs glābiņa veidu". Rezultātā karaspēks Leonīda mazgadīgā dēla, Plistarha, aizbildņa, Pausānija vadībā devās palīgā.

Karojošo pušu spēki
-------------------

### Grieķu spēki

Precīzāko hellēņu armijas skaita aprakstu sniedz Hērodots savas "Vēstures" 9. grāmatā. Pēc viņa aplēsēm, grieķu karaspēks pie Platajām pirms kaujas sākuma sastādīja virs 38 tūkstošiem smagi bruņoto hoplītu un 69 500 viegli bruņoto karavīru. Kopā ar 1800 tespiešiem, kuri pievienojās vēlāk, kopējais grieķu karaspēka daudzums sasniedza 110 tūkstoši karavīru.

| Polisa | Karavīru skaits |
| --- | --- |
| Smagi bruņotie karavīri — hoplīti |
| Lakedemonieši | 5000 spartiāti 5000 perieki |
| Atēnieši | 8000 |
| Korintieši | 5000 |
| Sikionieši | 3000 |
| Megarieši | 3000 |
| Tegejieši | 1500 |
| Troizēnieši | 1000 |
| Fliuntieši | 1000 |
| Epidaurieši | 800 |
| Leukādieši un anaktorieši | 800 |
| Arkādijas orhomenieši | 600 |
| Eretrieši un stirieši | 600 |
| Platajieši | 600 |
| Amprakieši | 500 |
| Eginieši | 500 |
| Mikēnieši un tirintieši | 400 |
| Halkīdieši | 400 |
| Potidieši | 300 |
| Hermionieši | 300 |
| Lepreonieši | 200 |
| Kefalonieši | 200 |
| Kopā (hoplīti) | 38 700 |
| Viegli bruņotie karavīri |
| Eloti | 35 000 |
| Pārējie | 34 500 |
| Kopā (viegli bruņotie) | 69 500 |

Mūsdienu avoti dažādi attiecas pret Hērodota sniegtajiem datiem. Ņemot vērā neiespējamību pārbaudīt šos skaitļus, to ticamības pakāpe tiek vērtēta ar salīdzinošām metodēm. Konkrēti, Hollands norāda, ka Atēnas 10 gadus pirms šiem notikumiem Maratonas kaujā iesaistīja 10 tūkstošus hoplītu. Tas dod pamatu 8000 atēniešu Plataju kaujā uzskatīt par samērā reāliem datiem. Mazāk, kā pirms gada notikušajā Salaminas kaujā grieķi organizēja ap 300—400 kuģu. Katra kuģa apkalpi veidoja ap 200 cilvēkiem. Pie tam, sauszemes spēki atradās Korintas šaurua rajonā. Ņemot vērā visu iepriekš teikto, Hērodota skaitļi neizskatās pārspīlēti un nereāli. Lazenbijs, piekrītot iespējamai 40 tūkstošu hoplītu dalībai kaujā, noliedz iespēju 35 tūkstošu elotu iesaisti armijā.

Atsauces
--------