recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Bojans Kurajica** (horvātu: *Bojan Kurajica*; dzimis 1947. gada 15. novembrī Ļubļanā) ir Bosnijas un Hercegovinas starptautiskais lielmeistars šahā (1974), kas līdz 1992. gadam pārstāvēja Dienvidslāviju, bet no 2006. līdz 2009. gadam — Horvātiju.

Biogrāfija
----------

Jaunības gadus pavadījis tagadējās Horvātijas pilsētā Splitā, kur arī uzsācis šahista gaitas. 1965. gadā Barselonā uzvarējis Pasaules junioru šaha čempionātā. 1966. gadā uzsācis studijas Zagrebas universitātes Filozofijas fakultātē, kuru beidzis 1972. gadā. 1967. gadā dalījis trešo vietu tradicionālajā Hastingsas (Anglija) jaungada turnīrā aiz Mihaila Botviņņika un Volfganga Ūlmana. 1970. un 1980. gados kļuvis par vienu no Dienvidslāvijas spēcīgākajiem šahistiem. Dienvidslāvijas šaha čempionātos labākos rezultātus uzrādījis 1977. gadā (dalīta 3.-5. vieta), 1983. gadā (3. vieta) un 1984. gadā (dalīta 2.-3. vieta). Par panākumiem turnīros FIDE viņam 1965. gadā piešķīra starptautiskā meistara (IM) nosaukumu, bet 1974. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. 1979. gadā pārcēlies uz dzīvi Sarajevā un kopš tā laika pārstāvējis Bosnijas un Hercegovinas šaha klubu *ŠK Bosna*, bet vēlāk pēc Dienvidslāvijas sabrukuma arī neatkarīgās Bosnijas un Hercegovinas izlasi.

1997. gadā Groningenā piedalījies Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas turnīrā pēc izslēgšanas sistēmas, kurā 1. kārtā zaudējis Hulio Grandam.

Pārstāvējis Dienvidslāvijas un Bosnijas un Hercegovinas komandas lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādē piedalījies 12 reizes (1980, 1984, 1992-2006, 2010-2012). Komandu vērtējumā izcīnījis sudraba (1994) un bronzas (1980) medaļas;
* Eiropas komandu šaha čempionātos piedalījies 7 reizes (1970, 1980-1983, 1992-1999, 2003). Komandu vērtējumā izcīnījis sudraba (1983) medaļu, bet individuālajā vērtējumā izcīnījis bronzas (1970) medaļu;
* Pasaules studentu šaha čempionātā piedalījies 1966. gadā;
* Balkānu valstu komandu šaha čempionātos piedalījies 3 reizes (1975-1976, 1979). Komandu vērtējumā visās reizēs izcīnījis zelta medaļas, bet individuālajā - 2 sudraba (1975, 1979) medaļas.

Pazīstams arī kā šaha treneris. 2005. gadā saņēmis FIDE vecākā trenera nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  Transfers in 2009
2. ↑  Hastings 1966/67
3. ↑  «1997 FIDE Knockout Matches». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 18. jūlijā. Skatīts: 2016. gada 1. augustā.
4. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Bojan Kurajica
5. ↑  OlimpBase :: European Men's Team Chess Championship :: Bojan Kurajica
6. ↑  OlimpBase :: World Student Team Chess Championship :: Bojan Kurajica
7. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Balkaniads :: Bojan Kurajica

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305739545
* ISNI: 0000 0004 2264 0172

 |

 |
**Fedčenko šļūdonis** (tadžiku: *Пиряхи Федченко*) ir liels ledājs Pamira ziemeļu daļā Tadžikistānā. Tiek uzskatīts par vienu no lielākajiem un pasaulē garāko dendrītisko ieleju šļūdoni ārpus Antarktīdas.

Ģeogrāfija
----------

Šļūdonis sākas no cirka 6280 metru augstumā Jazguloma grēdas ziemeļaustrumos, ko ieskauj Neatkarības smailes (6940 m), Parīzes Komūnas smailes (6350 m) un 26 Baku komisāru smailes (6848 m) ziemeļu nogāzes. Plūst ziemeļu virzienā 77 km garumā gar Zinātņu Akadēmijas grēdas austrumu nogāzi. Uzņem 45 mazākus ledājus, lielāki no kuriem ir Augstais Tanimass, Zinātņu Akadēmijas ledājs, Jeļenas Rozmirovičas ledājs, Kašalajaks, Bivačnijs (kreisās puses), Vitkovska ledājs un Naļivkina ledājs (labās puses).

Ledāja virsmas slīpums ir ap 1,5—2,5°, plūsmas ātrums līdz 66,8 centimetriem diennaktī. Augšējā firna daļā ātrums ir ap 216 metriem gadā, vidējā daļā — 252 metri gadā, pie ledāja mēles — 126 metri gadā. Lielākais ledus biezums vidusdaļā ir ap 1000 metru; kopējais tilpums — 144 km³ (355 Rāznas ezeru tilpums).

Ledāja mēle atrodas 2900 metru augstumā un no tās sākas Seldarjas upīte, kas tālāk ietek Muksu Amudarjas baseinā.

Vēsture
-------

Šļūdoņa lejasdaļu 1878. gadā atklāja entomologs un ģeogrāfs Vasīlijs Ošaņins *(Василий Ошанин)*, bet vidusdaļu un augšdaļu — Pamira ekspedīcija 1928. gadā. Ošaņins ledāju nosauca par godu Aizalaja grēdas un Ļeņina smailes atklājējam, biologam un ceļotājam Aleksejam Fedčenko, kurš 1873. gadā gāja bojā Alpos.

Fedčenko šļūdoņa vidusdaļā uz klinšu izvirzījum 4169 m augstumā pie Kašalajaka pietekas kopš 1933. gada darbojas hidrometeoroloģiskā stacija. Starptautiskā ģeofizikas gada laikā (1957—1959) šļūdoņa augšdaļā 4900 m augstumā darbojās glacioloģiskā stacija «Vitkovska ledājs».

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 205. lpp.
2. ↑  «Комплексная гляциологическая экспедиция на леднике Федченко». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2015. gada 28. janvārī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Fedčenko šļūdonis***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Topogrāfiskā karte mērogā 1:100 000 J-43-49 Пик Революции
* Topogrāfiskā karte mērogā 1:100 000 J-43-37
* Topogrāfiskā karte mērogā 1:100 000 J-43-25 Мет.ст. Алтын-Мазар
**HD 147513 b** ir citplanēta, kas riņķo ap zvaigzni HD 147513, kura atrodas 12,87 pc attālumā no Zemes Skorpiona zvaigznājā. Planētas orbītas tuvākā punkta attālums no zvaigznes ir 0,939 AU, bet tālākā — 1,591 AU. Šīs attālumu atšķirības ir skaidrojamas ar planētas ekscentrisko (elipsveida) orbītu ar ekscentricitāti 0,2577. Tas nozīmē to, ka šī ir planēta, kas pēc katra apriņķojuma ļoti nopietni skar zonu, kur cilvēkam valda komforta apstākļi un varētu riņķot Zemei līdzīgi pavadoņi, bet lielā ekscentriskuma dēļ pēc katra apriņķojuma valda ziema, kas temperatūras ziņā pielīdzināma Sibīrijas ziemai.

Planētas masa ir 403 reižu lielāka par Zemi. Šāda planēta ir milzīga gāzu lode (gāzu gigants) bez cietas virsmas. Planētu atklāja 2002. gada 19. jūnijā.

Ja mūsu planēta, kā tās pavadonis apriņķotu šo planētu, tad temperatūra uz Zemes, kad šī planēta atrastos vistuvāk savai zvaigznei, būtu +33 °C, bet, kad planēta attālinātos līdz vistālākajam punktam uz savas orbītas, tā noslīdētu līdz pat –38 °C. Ekvatora rajonā (liels attālums līdz zvaigznei) vasaras būtu ļoti karstas, sausas un ilgas, bet ziemas — stipri aukstas ar lielu sniega apjomu (mitrums no okeāniem) un, protams, ilgas, jo gads uz šīs planētas ilgst 540,361 zemes dienas. Temperatūras starpība starp ziemu un vasaru būtu 71 °C, bet šīs temperatūras ir spēkā pie tāda siltumnīcefekta, kāds ir Zemei, līdz ar to šīs planētas hipotētiskie, Zemei līdzīgie pavadoņi būs ar ļoti zemu siltumnīcefekta gāzu koncentrāciju.
**Bojnices pils** (slovāku: *Bojnický zámok*) ir 12. gadsimta pils, kas atrodas Slovākijas pilsētā Bojnicē. 
Tā ir populārs tūrisma objekts. Pili bieži izmanto fantāzijas un pasaku filmu uzņemšanā.

Rakstos pirmoreiz minēta 1113. gadā. Pirmais zināmais pils īpašnieks bija magnāts Māķāšs Čāks. 15. gadsimtā tās īpašnieks bija Ungārijas karalis Māķāšs Huņadi. Vēlāk pils piederēja Sapojai, Turzo un visbeidzot Pālfi dzimtai, kas 19. gadsimtā pili ievērojami pārbūvēja. Pālfi pili 1939. gadā pārdeva uzņēmējam Tomāšam Batjam, bet 1945. gadā tā tika nacionalizēta. 1950. gadā lielu daļu no pils iznīcināja ugunsgrēks, tomēr tā tika atjaunota. Mūsdienās pilī ir Slovākijas Nacionālā muzeja fliāle. Pie pils darbojas zooloģiskais dārzs.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Bojnices pils***.
* Oficiālā tīmekļa vietne

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 168659001
* NKC: mzk2008412656

 |

 |
**Semjuels Faktors** (angļu: *Samuel Factor*; 1883. gada 22. septembris Lodza — 1949. gada 11. janvāris Čikāga) bija Polijas un ASV šahists.

Biogrāfija
----------

Pirmā pasaules kara laikā bijis viens no labākajiem šahistiem Polijas pilsētā Lodzā. 1917. gada Lodzas šaha čempionāta bijis trešais, bet gadu vēlāk izcīnījis otro vietu. 1919. gadā uzvarējis Lodzas šaha kluba čempionātā. Tajā pašā gadā caur Nīderlandi emigrējis uz ASV.

1921. gadā dalījis 5.-7. vietu 8. ASV šaha kongresā. 1922. gadā uzvarējis Rietumu šaha asociācijas čempionātā (angļu: *Western Chess Association Championship*). 1930. gadā atkārtojis šo panākumu. 1936. gadā piedalījies pirmā ASV šaha čempionāta finālā. Pārstāvējis ASV komandu Pasaules šaha olimpiādē 1928. gadā un komandu vērtējumā izcīnījis sudraba medaļu.

Bijis pazīstams arī kā ASV šaha dzīves organizators. Piedalījies Rietumu šaha asociācijas darbībā, bijis viens no Nacionālās šaha federācijas un vēlāk arī ASV šaha federācijas dibinātājiem. Savas nāves brīdī bijis Čikāgas šaha kluba prezidents.

Atsauces
--------

1. ↑  «1st US Championship; 1936». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 8. jūnijā. Skatīts: 2016. gada 7. jūnijā.
2. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Samuel Factor

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
**Hohostervicas pils** (vācu: *Burg Hochosterwitz*) ir viena no iespaidīgākajām viduslaiku pilīm Austrijā, atrodas Karintijas zemē, uz austrumiem no Sanktfeitas pie Glānas pilsētas. Pils ir populārs tūrisma objekts.

Pils atrodas 160 metrus augstas klints virsotnē un skaidrā laikā redzama no 30 kilometru attāluma. Rakstos Hohostervicas pils pirmoreiz minēta 860. gadā. 1209. gadā par pils īpašniekiem kļuva Ostervicu dzimta, kas izbeidzās 15. gadsimtā. 16. gadsimtā imperators Ferdinands I to piešķīra Khevenhilleru dzimtai, kas to nocietināja. Kopš 16. gadsimta līdz mūsdienām pils nav būtiski pārbūvēta un arī mūsdienās ir Khevenhilleru dzimtas īpašums.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Hohostervicas pils***.
* Oficiālā tīmekļa vietne

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 240161995
* LCCN: sh2011004256
* GND: 7750077-5
* SUDOC: 169242145

 |

 |
**Semjuels Filipss Hantingtons** (angļu: *Samuel Phillips Huntington*, dzimis 1927. gada 18. aprīlī, miris 2008. gada 24. decembrī) bija amerikāņu politologs. Pazīstams kā civilizāciju sadursmes koncepcijas izstrādātājs un aizstāvis.

Beidza Jeila Universitāti, Hārvarda Universitātē ieguva doktora grādu.

1968. gadā publicēja darbu *Political Order in Changing Societies*, kurā oponēja modernizācijas teorētiķu uzskatiem, ka ekonomiskais un sociālais progress noteikti novedīs pie demokrātijas nodibināšanās dekolonizētajās valstīs. Tajā pašā gadā Hantingtons bija prezidenta Lindona Džonsona padomdevējs un publiski aizstāvēja Dienvidvjetnamas lauku rajonu bombardēšanu Vjetnamas kara laikā. 1977. un 1978. gadā Hantingtons bija ASV Nacionālās Drošības padomes koordinators.

1993. gadā Hantingtons žurnālā *Foreign Affairs* publicēja rakstu *The Clash of Civilizations?*, kurā oponēja Frānsisa Fukujamas vēstures beigu teorijai un apgalvoja, ka laikā pēc Aukstā kara pasaules lielākie konflikti notiks nevis ideoloģiskā, bet civilizāciju (kultūru) līmenī.

Pēdējais Hantingtona darbs ir 2004. gadā izdotais *Who Are We? The Challenges to America's National Identity*, kurā proponēts, ka imigrācija ASV, sevišķi no Latīņamerikas, apdraud ASV nacionālo identitāti.

Pasaules civilizācijas pēc Hantingtona
Hantingtons ir divreiz izvirzīts ievēlēšanai ASV Zinātņu akadēmijā, tomēr abas reizes tika nobalsots pret, lielā mērā pateicoties matemātiķa Serža Langa pārmetumiem par matemātikas metožu nekorektu izmantošanu Hantingtona darbos.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 9910927
* LNB: 000030308
* LCCN: n50029708
* ISNI: 0000 0001 2099 0345
* GND: 119541807
* SELIBR: 383540
* SUDOC: 031674402
* BNF: cb12284466f (data)
* BIBSYS: 90096645
* MGP: 240925
* NLA: 35214856
* NDL: 00444070
* NKC: xx0001416
* BNE: XX842257
* CiNii: DA01087296

 |

 |
Pepco Lenkijoje, Tomaszów Mazowiecki
***Pepco*** (uzņēmuma nosaukums ***PEPCO Poland sp. z o.o***) ir Polijas apģērbu un mājsaimniecības preču mazumtirgotājs. Galvenais birojs atrodas Poznaņā. Dibināts 1999. gadā. Uzņēmuma īpašnieks ir Dienvidāfrikas uzņēmums *Pepkor*, kā akcijas tiek kotētas Frankfurtes fondu biržā.

*Pepco* ir vairāk nekā 1300 zemo cenu veikali Bulgārijā, Čehijā, Horvātijā, Igaunijā, Latvijā, Lietuvā, Polijā, Rumānijā, Slovākijā, Slovēnijā, Ungārijā. Plānots veikalus atvērt Itālijā un Serbijā (2020. gada informācija).
Aptuveni 60 % *Pepco* sortimenta ir apģērbs, un 40 % ir mājsaimniecības preces.

Vēsture
-------

Uzņēmums dibināts 1999. gadā, Apvienotās Karalistes mazumtirgotājam *Brown & Jackson* Polijā atverot filiāli. 2000. gada sākumā tika atvērts pirmais apģērbu un mājsaimniecības preču veikals.

*Brown & Jackson* piedzīvoja zaudējumus, un 2004. gadā tā Polijas veikalus pārņēma Dienvidāfrikas investīciju uzņēmuma *Pepkor* meitas uzņēmums *Tradegro*. Tika nomainīts zīmols uz *Pepco* un veiktas investīcijas, lai to pārveidotu par zemo cenu veikalu tīklu Polijā.

2017. gada martā tika paziņots, ka *Pepco* gatavojas sākt darbību Baltijas valstīs.

*Pepco* Latvijā
---------------

Meitas Latvijā SIA *Pepco Latvia* dibināts 2017. gada 7. aprīlī.
2018. gada 23. martā tirdzniecības centrā «Mežciems» Rīgā tika atklāts pirmais *Pepco* veikals Latvijā.
Pirmā darbības gada laikā *Pepco* Latvijā atvēra 11 veikalus, 2019. gadā — 15 veikalus.

Atsauces
--------

1. ↑  Brown & Jackson sells shops for Â£1 Nigel Cope, 30 August 2002
2. ↑  Pepco Latvia, SIA Lursoft
3. ↑  Polijas ķēde Pepco drīzumā atklās pirmo veikalu Latvijā Lelde Petrāne, Dienas Bizness, 2018. gada 13. marts
4. ↑  Pirmajam "Pepco" veikalam Latvijā saredz labas perspektīvas LETA, LA.lv, 2018. gada 15. marts

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Pepco***.
* *Pepco* Polijas vietne
* *Pepco* Latvijas vietne
**Bohēmijas Agnese**, jeb **Agnese no Prāgas** (čehu: *Svatá Anežka Česká*, dzimusi 1211. gada 20. jūnijā, mirusi 1282. gada 2. martā) gadā, bija Čehijas karaļa Otokāra I meita. 1989. gadā viņa kanonizēta par katoļu baznīcas svēto. Viņas māte - Konstance bija Ungārijas karaļa Aleksandra II māsa, bet, cita katoļu svētā, Elizabete no Ungārijas bija Agneses māsīca.

Bērnība un jaunība
------------------

Agnese piedzima kā jaunākais bērns Čehijas karaļa Otokāra I Pšemisla un viņa sievas Konstances četru bērnu ģimenē.
Triju gadu vecumā vecāki izlēma viņu izdot par sievu kādam no trim Silēzijas hercoga Henrika I Bārdainā dēliem. Tādēļ kopā ar vecāko māsu Annu viņa devās uz Polijas galmu, Šlonskā. Dzīvojot Tžebņicā, viņa tika atstāta Henrika sievas, Svētās Jadvigas aizbildniecībā un uzturējās cisterciešu klosterī, kur tika izglītota un apguva reliģiskās dzīves pamatus.

Tā kā viens no Silēzijas hercoga dēliem, Henriks Dievbijīgais, apprecēja Agneses māsu Annu, bet pārējie divi priekšlaicīgi mira, plāni par Agneses laulībām neizdevās un viņa atgriezās Prāgā. Vēlāk vecāki nolēma viņu izprecināt imperatora Frīdriha II dēlam Henriham, bet nezināmu iemeslu dēļ laulības neizdevās, līdz kamēr viņas roku lūdza pats Frīdrihs II. Agnese nepiekrita šim bildinājumam, pamatojot, ka vēlas savu dzīvi veltīt Dievam. Lai laulības nenotiktu, viņa arī meklēja atbalstu pie pāvesta Gregora IX. Pēc šī notikuma, imperators paziņoja: "*Ja viņa mani būtu pametusi kāda mirstīgā dēļ, es liktu viņai izjust savu dusmu spēku, bet es nevaru apvainoties par to, ka viņa manā vietā izvēlējusies Debesu Karali!*"

Klostera dzīve
--------------

Agnese sāka sevi veltīt žēlsirdības darbiem. Vispirms rūpējoties par sava brāļa Vāclava I nodibināto franciskāņu klosteri un Svētā Franciska slimnīcu, turpinot tā celtniecību, bet 1233. gadā Prāgā nodibinot slimnīcu un klarišu klosteri, kurā pati pēc gada iestājās, dodot ordeņa solījumus un solot šķīstību, nabadzību un paklausību.

Agneses dibinātais Prāgas klarišu klosteris kļuva par Viduseiropā nozīmīgu reliģiskās atjaunotnes centru. Vēlāk, pāvests Gregors IX viņu iecēla par klostera priekšnieci, taču, neskatoties uz savu ieņemamo amatu, viņa turpināja apkopt slimniekus. Tā dēļ viņu sāka dēvēt par "nabagu māti". Viņa izcēlās ar lielu pazemību un paklausību, apkopjot spitālīgos un infekciju slimniekus.

Atsauces
--------

1. ↑  KALA raksti, 2013. Mieram tuvu. nr. 3 (164). 283. lpp.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 30334177
* LCCN: n86126173
* ISNI: 0000 0001 2126 357X
* GND: 118846272
* SUDOC: 032055315
* BIBSYS: 9032641
* NLA: 61540028
* NKC: jn20000720008
* BNE: XX5038349
* CiNii: DA1294139X

 |

 |
**Nīla** (arābu: النيل‎, *An Nīl*; seno ēģiptiešu: *Iteru* vai *Ḥ'pī*, koptu: *P(h)iaro*) ir upe Āfrikas ziemeļaustrumos, to uzskata par garāko upi pasaulē. Savā 6852 km garajā tecējumā uz Vidusjūru tā šķērso septiņu valstu teritoriju un ir šūpulis vienai no pirmajām senajām civilizācijām — Senajai Ēģiptei. Nosaukums «Nīla» cēlies no grieķu valodas vārda *Neilos* (*Νειλος*) — ‘upes ieleja’.

Ģeogrāfija
----------

Nīlas baseins
Sākas Gikizi kalna pakājē kalnienē uz Ruandas un Burundi robežas kā Luvironzas upe, kas ir Ruvuvu pieteka, kas savukārt ietek Viktorijas ezera lielākajā pietekā Kagerā. Lejpus Viktorijas ezera, kas ilgu laiku tika uzskatīts par Nīlas sākumu, līdz pat satekai ar no Tanas ezera Etiopijā tekošo Zilo Nīlu, kas reizēm tiek uzskatīta par Nīlas otro izteku, upes nosaukums ir Baltā Nīla. Lejpus Atbaras ietekas pēdējos 3120 km Nīla tek pa pustuksnesi un tuksnesi, kur tai nav nevienas pietekas.

Nīla ir pietiekami plata upe kuģošanai, taču vēl nesen tas nebija iespējams daudzo krāču dēļ. Pēc Asuānas aizsprosta uzcelšanas krāces atrodas dziļi zem ūdens. 110 m augstais aizsprosts veido milzīgu 500 km garu ūdenskrātuvi — Nāsera ezeru.

Nīlas delta ir viena no lielākajām upju deltām pasaulē, kura stiepjas gar Vidusjūras piekrasti 240 km garumā no Aleksandrijas rietumos līdz Portsaīdai austrumos. Pēc platības (24 000 km2) tā ir aptuveni tikpat liela, cik Krimas pussala.

Vēsture
-------

Nīlas ziemeļdaļa plūst cauri tuksnesim, no Sudānas uz Ēģipti, kuras civilizācija vienmēr bijusi atkarīga no Nīlas — vairums tās pilsētu, iedzīvotāju un vēsturisko apmetņu atrodas Nīlas ielejā.

Nīlas regulārie plūdi radīja lieliskus apstākļus lauksaimniecībai tās ielejā, tāpēc Nīla bija šūpulis spēcīgai civilizācijai Senajā Ēģiptē.

Nīlas ieleju veido viegli izskalojami ieži, tāpēc upe nes sev līdzi daudz sīku iežu daļiņu, pa ceļam tos sasmalcinot vēl vairāk un pārvēršot dūņās. Tās nogulsnējas upes lejtecē, kur veidojas auglīga augsne.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 512. lpp.
2. ↑  Estudo do INPE indica que o rio Amazonas é 140 km mais extenso do que o Nilo

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Nīla***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Pasaules vēstures enciklopēdijas raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 129365562
* LCCN: sh85091951
* GND: 4042339-6
* SUDOC: 027641805
* BNF: cb153014074 (data)
* NDL: 00628842
* NKC: ge171389
* BNE: XX452158

 |

 |
**Vilksomaiņi, vilksomaiņu ģints** (*Thylacinus*) ir viena no izmirušās vilksomaiņu dzimtas (*Thylacinidae*) ģintīm, kas apvieno 5 izmirušas Austrālijas somaiņu sugas. Vienīgā suga, kas izdzīvoja līdz modernajiem laikiem, ir Tasmanijas vilks (*Thylacinus cynocephalus*), kurš izmira 1936. gadā. Vilksomaiņu sugas bija izplatītas Austrālijas centrālajā un ziemeļdaļā, kā arī Jaungvinejā un Tasmanijas salā.

Sistemātikas izmaiņas
---------------------

Vilksomaiņu sistemātikā vēsturiski ir bijušas klasificētas vairāk sugas nekā mūsdienu sistemātikā, jo 19. gasimta pētnieki vairākus fosiliju fragmentus piedēvēja atšķirīgām sugām. Tomēr padziļinātos pētījumos tika secināts, ka vairāku īpatņu fosilijas ir jaunu, vēl nepieaugušu Tasmanijas vilku kauli. Līdz ar to *Thylacinus major*, *Thylacinus breviceps*, *Thylacinus spelaeus* un *Thylacinus rostralis* ir uzskatāmi par *Thylacinus cynocephalus* sinonīmiem.

Kopīgās īpašības
----------------

Vilksomaiņi bija nelieli vai vidēji lieli plēsīgie somaiņi, vizuāli atgādinot suņus. Mazākie bija apmēram caunsomaiņu lielumā, bet vilksomainis *Thylacinus potens* bija nedaudz masīvāks nekā Tasmanijas vilks, toties vislielākais no visiem vilksomaiņiem ir bijis *Thylacinus megiriani*. Kopumā vilksomaiņu sugām raksturīgi gari purni ar trīs priekšdzerokļiem katrā žoklī. Dzerokļi līdzīgi mūsdienu plēsēju dzerokļiem, piemēroti gaļas ēšanai. Ārēji visas vilksomaiņu sugas izskatījās ļoti līdzīgas, tās pamatā atšķirās ar zobu formulu, kas liecina par atšķirīgajiem ēšanas ieradumiem. Galvaskausa forma dažādu laikmetu sugām cauri gadsimtiem mainījusies ļoti minimāli. Vilksomaiņu mazuļi kā visiem somaiņiem bija ļoti sīciņi, un pēc piedzimšanas to attīstība turpinājās mātes somā.

Iespējams, ka lielākā daļa vilksomaiņu bija aktīvi krēslas un nakts stundās. Ņemot vēro šo plēsīgo dzīvnieku augumu, tie bija lielākie un spēcīgākie Austrālijas plēsēji kopš miocēna. Lai arī tie nebija ļoti ātri skrējēji, tiem piemita neatlaidība un izturība.

Sistemātika
-----------

* † **Vilksomaiņu ģints** (*Thylacinus*)
	+ † Tasmanijas vilks (*Thylacinus cynocephalus*) (pliocēna sākums — holocēns)
	+ † *Thylacinus macknessi* (oligocēna beigas — miocēna sākums)
	+ † *Thylacinus megiriani* (miocēna beigas)
	+ † *Thylacinus potens* (miocēna sākums)
	+ † *Thylacinus yorkellus* (miocēna beigas — pliocēna sākums)

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4  Biology of Australia: Thylacinidae
2. 1 2 3 4 5  EOL: Thylacines (Family Thylacinidae)
3. 1 2  Palaentological evidence: Thylacine
4. ↑  Thylacinus (Marsupialia: Thylacinidae) from the Mio-Pliocene boundary and the diversity of Late Neogene thylacinids in Australia

Ārējās saites
-------------

* Fauna of Australia: Thylacinidae
**Narvas pils** jeb **Hermaņa pils** (igauņu: *Narva Hermanni linnus*) ir viduslaiku pils Igaunijā. Atrodas Narvas pilsētā, Narvas upes kreisajā krastā, iepretim Krievijas Ivangorodas pilij. Mūsdienās pilī atrodas Narvas muzejs.

13. gadsimtā dāņi Narvas upes šķērsošanas vietā uzcēla koka pili, ap kuru sāka veidoties Narvas pilsēta, kas 14. gadsimtā ieguva Lībekas tiesības. 14. gadsimta sākumā tika sākta mūra pils celtniecība. 1347. gadā Dānijas karalis Valdemārs IV pārdeva Dāņu Igauniju, arī Narvas pili, Livonijas ordenim. 1492. gadā iepretim Narvas pilij pēc Ivana III rīkojuma tika sākt celt Ivangorodas pils. 1558. gadā, Livonijas kara sākumā, pili ieņēma Krievijas karaspēks. Krievi pili kontrolēja līdz 1581. gadam, kad to ieņēma zviedri Pontusa de la Gardi vadībā. 17. gadsimta beigās pils nocietinajumi tika pārbūvēti pēc Ērika Dālberga plāna. Ziemeļu kara laikā 1700. gadā krievi aplenca Narvas pili, tomēr Narvas kaujas rezultātā tika sakauti. 1704. gadā krieviem Pētera I vadībā izdevās pili ieņemt. Igaunijai iekļaujoties Krievijas sastāvā, pils savu militāro nozīmi pamazām zaudēja. 1863. gadā ap pili sāka ierīkot parku. Pils, tāpat kā Narvas pilsēta, cieta Otrā pasaules kara kauju laikā, tomēr no 1950. gada tika restaurēta.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Narvas pils***.
* Narvas muzejs

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Igaunijas viduslaiku pilis un klosteri |
| --- |
|  |
| Dāņu Igaunija, 
vēlāk Livonijas ordeņa valsts daļa | 
* Borkholma
* Ece
* Harka
* Narva
* Nīslota
* Padize
* Rēvele
* Sv. Brigita
* Tolsburga
* Vezenberga
* Vihula

 |
|  |
| Livonijas ordeņa valsts | 
* Helmeta
* Karkuse
* Laisa
* Oberpālene
* Pērnava
* Poide
* Talkhofa
* Tarvasta
* Veisenšteina
* Vīlande
* Zoneburga

 |
|  |
| Sāmsalas-Vīkas bīskapija | 
* Ārensburga
* Hāpsala
* Lode
* Leāle
* Vigala

 |
|  |
| Tērbatas bīskapija | 
* Falkena
* Ilcene
* Kavilda
* Kirumpeja
* Konguta
* Neihauzene
* Oldentorna
* Randene
* Ringe
* Tērbata
* Varbeka
* Zommerpāle

 |

 |
**Narva** (igauņu: *Narva*) ir stacija Igaunijā, Austrumviru apriņķa Narvas pilsētā, dzelzceļa iecirknī Tapa—Narva un tā atrodas 1 km attālumā no Igaunijas republikas un Krievijas federācijas robežas, 132 km attālumā no Tapas un 209,6 km attālumā no Tallinas. 

Narvas stacija apkalpo starppilsētu un starptautisko pasažieru vilcienu satiksmi, kā arī veic dzelzceļa kravu operācijas. Narva ir starppilsētu pasažieru dīzeļvilcienu maršruta Tallina—Narva galapunkts (2012. gadā 1 vilciena sastāva pāris dienā), kā arī tajā apstāšanos veic starptautiskie tālsatiksmes vilcieni Tallina-Maskava un Tallina-Sanktpēterburga. 

Narvas stacija vienlaikus ir arī robežkontroles punkts, kurā tiek veiktas robežkontroles procedūras visiem Narvas stacijā pienākošajiem starptautiskajiem vilcieniem.

Skatīt arī
----------

* Igaunijas pasažieru dzelzceļa pārvadājumi (austrumu virziens)

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Narvas dzelzceļa stacija*** |

Atsauces
--------

1. ↑  *AS EVR Infra* pārskats par 2011./2012. gadu (igauniski)
2. ↑   *Edelaraudtee* mājas lapa (igauniski)(krieviski)(angliski)
3. ↑   *GoRail* mājas lapa (igauniski)(angliski)(krieviski)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Uz Tapu** |  | **Uz Narvu** |
|  Soldina |  **Narva** | Ivangoroda  |
**Jaroslavs Mosteckis** (čehu: *Jaroslav Mostecký*, dzimis 1963. gada 29. septembrī Zābržehā, miris 2020. gada 13. decembrī) bija čehu rakstnieks, zinātniskās fantastikas un fantāzijas žanra darbu autors.

Biogrāfija
----------

Jaroslavs Mosteckis dzīvoja Olomoucas apgabala Šumperkā, kur 1983. gadā pabeidza Mašīnbūves vidusskolu. Jaunībā interesējās par lakrosu, bija Morāvijas Lakrosa līgas vadības loceklis.

Viņš bija nozīmīga Šumperkas zinātniskās fantastikas fanu figūra (uzstājās fanu konferencēs, pēdējos gadus vadīja Karela Čapeka balvu pasniegšanu utt.). Viņu interesēja Čehijas vēsture, sākotnēji arī paleontoloģija un numismātika. Bija divreiz precējies un strādāja valsts pārvaldē.

Mostecka darbi regulāri publicēti žurnālā *Pevnost*. Viņš bija viens no nozīmīgākajiem mūsdienu zinātniskās fantastikas un fantāzijas autoriem. Kā viens no nedaudzajiem šī žanra autoriem viņš kļuva par Rakstnieku asociācijas (*Obec spisovatelů*) biedru.

2020. gada 13. decembrī mira pēc saslimšanas ar Covid-19.

Literārā darbība
----------------

Publicējies kopš 90. gadu sākuma, vairākkārt ieguvis balvas par saviem stāstiem, rakstījis arī romānus. J. Mosteckis ir trīskārtējs Karela Čapeka balvas laureāts,

Viņa darbiem raksturīgs spraigs sižets, tipiskas ir straujas varoņu likteņu izmaiņas, traģisks nobeigums (daudzi varoņi iet bojā vai arī stāsts noslēdzas, kad tos neizbēgami gaida bojāeja).

Mostecka grāmatām raksturīgs filozofisks pasaules redzējums. Daži lasītāji ir kritizējuši viņa darbus kā neobjektīvus attieksmē pret sievietēm (izņemot dažus stāstus, lielākajā daļā no tiem nav iekļautI pozitīvi sieviešu varoņu tēli; lielākā daļa sieviešu iet bojā, bieži vien pēc ilgām ciešanām). Autors asi noraidījis šādu savu darbu raksturojumu. Otra raksturīgā iezīme, īpaši vēlākām grāmatām, ir spēcīga antiklerikāla attieksme, kas robežojas ar neslēptu naidu pret baznīcu un kristietību.

Atsauces
--------

1. ↑  Ivan Adamovič, Ondřej Neff. *Slovník české literární fantastiky a science fiction*. Praha : R3, 1995. 153. lpp. ISBN 80-85364-57-3.
2. ↑  «Čeští fanoušci sci-fi a fantasy v slzách: Na druhý covid zemřel Jaroslav Mostecký (†57)». 2020-12-14.

Ārējās saites
-------------

* Stručné heslo v publikaci *Kdo je kdo v české a slovenské SF* z r. 2000
* Rozhovory z r. 1997 a konce r. 2000, mj. o autorově názoru na náboženství a nespecifikovaných „osobních problémech" na konci 90. let
* Stručné heslo v publikaci *Kdo je kdo v české a slovenské SF* z r. 2000
* Roziřující informace na serveru Scifiworld
* Soupis povídek vydaných v časopisu Ikarie do roku 2000
* Legie.info — autor Jaroslav Mostecký — informace, knihy, povídky
* Fotografie z let 2001 a 2004
**Jānis Grišāns** (dzimis 1891. gada 5. oktobrī Dagdas pagastā; miris 1945. gada 27. septembrī Vjatlagā) bija latviešu jurists un politiķis. Latgales Pagaidu Zemes padomes priekšsēdētājs (1917—1918), Tautas Padomes loceklis.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1891. gada 5. oktobrī Dagdas pagasta Sabaļos zemnieka ģimenē. Mācījās Katrīnas ģimnāzijā Pēterburgā, kuru absolvēja 1913. gadā. Bija Pēterburgas latgaliešu laikraksta "Drywa" līdzstrādnieks. Sāka studēt tieslietas Petrogradas Universitātē, bet pēc Pirmā pasaules kara sākuma viņu iesauca Krievijas impērijas armijā. 1915. gadā viņš Vladislava Rubuļa vadībā darbojās Latgaliešu bēgļu palīdzības biedrībā.
Pēc Februāra revolūcijas viņš atgriezās Latvijā un 1917. gada aprīlī piedalījās Latgales kongresā. Ievēlēts par Latgales pagaidu zemes padomes priekšsēdētāju. 1917. gadā Krievijas Satversmes sapulces vēlēšanās figurēja kā miertiesnesis.
1918. gada vācu okupācijas laikā Grišāns bija ierēdnis Rēzeknes apriņķa zemes ierīcības komitejā, miertiesnesis Daugavpilī. Pēc Tautas padomes dibināšanas kļuva par tās locekli, pārstāvot latgaliešu frakciju. Bija Latvijas Ārlietu ministrijas sevišķu uzdevumu ierēdnis.

1919. gada februārī-maijā viņš piedalījās Parīzes Miera konferences darbā Latvijas delegācijas sastāvā kā Latgales pārstāvis, līdz 1920. gada 16. janvārim bija Ārlietu ministrijas Politiski diplomātiskā departamenta Baltijas valstu nodaļas vadītājs, tad līdz 1920. gada oktobrim bija Daugavpils apriņķa pagaidu valdes priekšsēdētājs.

1926.-1933. gadā Grišāns bija Latgales akciju bankas direktors, viņam Kapiņu pagasta Kameņecā piederēja ūdensdzirnavas un maza elektrostacija pie Jaunaglonas.

1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā viņu apcietināja un aizveda uz Vjatkas soda nometnēm. 1942. gada 13. februārī viņam izvirzīja apsūdzību pēc KPFSR Kriminālkodeksa 58-4,13. panta par darbošanos Tautas padomē un aktīvu piedalīšanos Latvijas valsts izveidošanā; par darbošanos Parīzes konferencē un darbu Ārlietu ministrijā. 1942. gada 25. novembrī viņam par cīņu pret revolucionāro kustību piesprieda 10 gadus ieslodzījumā soda nometnēs. Miris 1945. gada 27. septembrī izsūtījumā Vjatlagā.

Apbalvojumi
-----------

Apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni (1928)

Atsauces
--------

1. ↑  latgalesdati.du.lv
2. 1 2  Jānis GRIŠĀNS Archived 2021. gada 22. aprīlī, *Wayback Machine* vietnē. Latvijas Republikas Ārlietu ministrija
**Jānis Grots** (1901. gada 9. februāris — 1968. gada 30. novembris) bija latviešu rakstnieks.

Dzīves gājums
-------------

Dzimis laukstrādnieku — Jāņa un Marijas ģimenē. Dzimtā vieta — Ērgļu pagasta Silamuiža. Tēvs — bijušais tautskolotājs, šajā laikā ir muižas māju rentnieks. Groti piedzīvo parasto rentnieka likteni — viņiem jāpārceļo no vienas Ērgļu mājas uz otru un Jāņa bērnība paiet "Spīliņos", "Jaundalbos", "Anduļēnos", "Vecskrīveros", "Lejaskalniņos".

Ērgļu pagasta pareizticīgo Krievkalna skolā trīs klases viņš pabeidz divās ziemās (1908—1910). No 1910. līdz 1914. gadam mācījies Ērgļu draudzes skola. Tajā Grots aizrāvies ar Puškinu, Ļermontovu, Tolstoju, Ņekrasovu. No 1914. līdz 1915. gadam Grots mācās Jaunpils pareizticīgo pamatskolā.
1915. gadā sākās Jāņa Grota žurnālista gaitas. Viņa rakstus avīzē "Jaunais Vards" iespiež ar pseidonīmu *J.Mežmalietis*. 14 gadus vecā korespodenta pirmā publikācija liecina jau par zināmu orientēšanos sociālos jautājumos.

Kā eksternis 1920. gadā Rīgā ieguva vidējo izglītību, studēja Latvijas Universitātes Tautsaimniecības un Tiesību zinātņu fakultātē. Grots piedalījās dzelzceļnieku streikā 1921. gadā, darbojās kreiso studentu organizācijās, vairakkārt apcietināts. Grots bija viens no žurnāla "Trauksme" dibinātājiem. No 1926. līdz 1934. gadam — laikraksta „Sociāldemokrāts" literārās daļas vadītājs.

Pēc Otrā pasaules kara Grots aktīvi iesaistījās jaunās padomju dzīves celtniecībā. No 1945. gada bija laikraksta "Literatūra un Māksla" literārais līdzstrādnieks, pēc 1948. gada nododas tikai rakstniecībai. Grota darbi tulkoti arī krievu valodā.

Literārais darbs
----------------

Pirmie dzejoļu krājumi — "Pavasara ūdeņi" (1925), "Vējš no jūras" (1927), "Vakara mākoņi" (1930) — ir trauksmaini, nemierpilni, kas noliedz kapitālistisko īstenību, pauž ticību cilvēces nākotnei. Dzejoļos pēc Otrā pasaules kara gadiem — "Rīta stunda" (1946), "Nākamība" (1948), "Augšanas prieks" (1951) un daudziem citiem — raksturīga tautu draudzības tematika, dzīves apliecinājums.

> 
> > Man atliek tik papurināt piedurknes - no tām birst laukā dzejolis pēc dzejoļa.— Jānis Grots
> 
>

Apbalvojumi
-----------

Par nopelniem latviešu padomju daiļliteratūras attīstībā Grotam piešķirts Latvijas PSR Nopelniem bagātā kultūras darbinieka nosaukums.

Atsauces
--------

1. ↑  No Kusas pamatskolas arhīva materiāliem


  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 303179820
* LNB: 000025504
* LCCN: no97039995
* ISNI: 0000 0004 0945 5730
* GND: 1047954346

 |

 |
**Austrumsibīrijas jūra** (krievu: *Восто́чно-Сиби́рское мо́ре*) ir Ziemeļu Ledus okeānam piederīga malas jūra.

Robežas
-------

Ziemeļos plešas Ziemeļu Ledus okeāns (pastāvīgās ledus segas dienvidu robeža), austrumos — Vrangeļa sala un Čukču jūra, dienvidos atrodas Austrumsibīrija — Čukotkas autonomais apvidus un Jakutija, rietumos — Jaunsibīrijas salas, Ļahova salas un Laptevu jūra.

Vispārējs apraksts
------------------

Lielāko daļu gada klāj ledus. Jūra atrodas virs kontinentālā šelfa, 70% jūras ir seklāka par 50 metriem, vidējais dziļums — 66 metri, dziļākā dzelme — 358 metrus dziļa. Rietumu daļā Sibīrijas piekraste ir līdzena — jūra apskalo Janas—Indigirkas zemieni un Kolimas zemieni. Rietumu daļā jūrā ieplūst lielas upes — Indigirka un Kolima, kā arī nedaudz mazākās Alazeja, Raučua u.c. Austrumu daļā piekraste kalnaina. Atmosfēras temperatūra vasarā 0 °C līdz 2 °C (4 °C dienvidu daļā), ziemā — līdz -30 °C.

Ūdens virsējā slāņa sāļums no 5 ‰ pie upju ietekām līdz 30 ‰ ziemeļu daļā, temperatūra ziemā -1,8 °C līdz -1,2 °C, vasarā -1 °C līdz 0 °C.

Lielākie līči ir Kolimas līcis pie Kolimas ietekas un Čaunas līcis austrumu daļā. Pie Čaunas līča ieejas atrodas Ajonas sala.

Lielākā osta jūras krastā ir Peveka jūras austrumu piekrastē pie Čaunas līča. Jūrā notiek zveja, roņu medības.

Vēsture
-------

Krievu jūrasbraucēji jūru sasniedza 17. gadsimtā, braucot no vienas upes ietekas līdz citai. 1648. gadā Semjons Dežņovs un Fedots Aleksejevs šķērsoja jūru no Kolimas ietekas, šķērsojot arī Čukču jūru, Beringa šaurumu un sasniedzot Anadiras ieteku.

Sistemātiska jūras izpēte un kartēšana notika vairākās ekspedīcijās, kas tika organizētas 1735.—1742. gadā, 1820.—1824. gadā, 1909. gadā, 1911.—1914. gadā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Austrumsibīrijas jūra***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Ziemeļu Ledus okeāna jūras |
| --- |
|  |
| 
* Austrumsibīrijas jūra
* Bafina jūra†
* Baltā jūra
* Barenca jūra
* Boforta jūra
* Čukču jūra
* Grenlandes jūra†
* Karas jūra
* Laptevu jūra
* Linkolna jūra
* Norvēģu jūra†
* Pečoras jūra
* Prinča Gustava Ādolfa jūra
* Vandela jūra

 |
|  |
| † pieskaitīta arī Atlantijas okeānam |

 |



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 240114585
* LCCN: sh89005151
* GND: 4804995-5

 |

 |
Filozofijā **intelekts** (latīņu: *intellectus*) ir spēja izzināt un atspoguļot priekšmetu, norišu un parādību īpašības un savstarpējās attiecības, kā arī, izmantojot izziņas rezultātus, veikt secinājumus, pieņemt lēmumus un risināt problēmas. Īpašību, ko raksturo attīstītas intelektuālās spējas un to rezultātā iegūta atziņu bagātība, sauc par inteliģenci (latīņu: *intelligentia;* nejaukt ar vēlāko 19. gadsimtā pievienoto nozīmi attiecībā uz sabiedrības slāni, no poļu: *intelligencja*).

Intelektam semantiski tuvs ir arī jēdziens "prāts". 4. gadsimtā p.m.ē. sengrieķu filozofs Aristotelis, domājot par intelekta būtību, to apzīmēja ar vārdu "nous" (sengrieķu: *νοῦς* — 'prāts'). Aristotelis sprieda, ka "nous" ir domāšanas process, kas sastāv no divām daļām — pasīvās un aktīvās daļas. Viņs uzskatīja, ka ar aktīvo "nous" domātājs izmaina domas sākotnējo, pasīvo "nous" potenciālu, to identificējot ar uztveramo subjektu. Tādā veidā, Aristoteļa skatījumā, intelekts ir cieši saistīts arī ar uztveri.

Atsauces
--------

1. ↑  «intelekts | Tēzaurs». *tezaurs.lv*. Skatīts: 2022-11-15.
2. ↑  «inteliģence | Tēzaurs». *tezaurs.lv*. Skatīts: 2022-11-15.
3. ↑  Deborah Black. *The nature of intellect* 1. Cambridge : Cambridge University Press, 2009. 320–333. lpp. ISBN 978-1-139-09543-3.
4. ↑  John S. Hendrix. «Philosophy of Intellect and Vision in the De anima and De intellectu of Alexander of Aphrodisias», 2010.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Intelekts***.
Budas pils funikulers
**Budas pils funikulers** (ungāru: *Budavári Sikló*) ir trošu dzelzceļš Budapeštā Ungārijā. Tas savieno Ādama Klārka laukumu un Sēčeņi ķēžu tiltu ar Budas pili. Dzelzceļu pārvalda Budapeštas masu transporta uzņēmums.

Dzelzceļa līnija tika atvērta 1870. gada 2. martā un kopš 1920. gada ir pašvaldības īpašumā. Funikulers tika iznīcināts Otrā pasaules kara laikā un atjaunots 1986. gada 4. jūnijā. Sākotnēji trošu dzelzceļu šķērsojuši divi gājēju tilti, taču 1900. gadā tie tika nojaukti pils dārza paplašināšanas dēļ. 1983. gadā, rekonstruējot funikulera sākotnējo dizainu, tilti tika atjaunoti.

Vēsture
-------

Dzelzceļa līnijas celtniecība sākās 1868. gada jūlijā. Pirmais izmēģinājuma brauciens notika 1869. gada 23. oktobrī. Kopš 1870. gada 2. marta Budas pils funikulers ir publiski pieejams. Šis funikulieris bija otrais Eiropā, vienīgi Lionā Francijā tajā laikā bija līdzīga transporta sistēma. 

Otrā pasaules kara laikā tika iznīcināti trošu dzelzceļa vagoni un termināli, vēlāk tika nojauktas visas atlikušās dzelzceļa detaļas. Tika apsvērta ideja trošu dzelzceļa vietā uzcelt eskalatorus. 1965. gadā tika pieņemts lēmums par funikulieru rekonstrukciju, kā arī radīti vairāki jauni līnijas plānojumi, taču būvdarbi tika atlikti. 1975. gadā tika uzsākti autobusa pārvadājumi starp abiem termināliem (līnija "V"), kas darbojās līdz dzelzceļa līnijas atjaunošanai 1986. gadā.

Tehniskie parametri
-------------------

Līnijai ir šādi tehniskie parametri:

* Garums: 95 m
* Augstums: 51 m
* Slīpums: 31,75°
* Vagonu skaits: 2
* Ietilpība: 24 pasažieri uz vienu vagonu
* Konfigurācija: dubultā trase
* Maksimālais ātrums: 1,5 m/s
* Sliežu platums: 1435 mm
* Vilces: elektrība
* Brauciena garums: 1,5 min

Atsauces
--------

1. ↑  «Opening Hourse – Buda Castle Funicular». BKV. Skatīts: 2018. gada 4. jūnijs.
2. 1 2  «Budapest - Castle Hill Funicular (Hungary)». funimag.com. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 23. oktobrī. Skatīts: 2007. gada 5. aprīlis.
3. ↑  «Budavári Sikló». funiculars.net. Skatīts: 2007. gada 5. aprīlis.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Budas pils funikulers***.
* Budas funikulieris, Budapeštas vēstures muzejs
**Landsbergas cietums** vācu: *Justizvollzugsanstalt Landsberg* ir labošanas iestāde Landsbergā pie Lehas, Bavārijā.

Cietums, kas atrodas pilsētas rietumdaļā, tika atklāts 1910. gadā. Cietums sastāv no četriem blokiem, kas izvietoti krusta formā, ļaujot sargiem novērot bloku koridorus, postenim atrodoties to centrā. Landsbergā tika izvietotas gan jau notiesātas personas, gan arī tādas, kas gaidīja tiesu. Turklāt cietumā bija arī cietokšņa ieslodzījuma (*Festungshaft*) kameras.

Landsbergas cietums ir pazīstams ar slaveniem ieslodzītajiem. 1919. gadā šeit tika ievietots grāfs Antons fon Arko-Vallijs, kurš nogalināja Bavārijas premjerministru Kurtu Eisneru. 1924. gadā cietumā tika ieslodzīti nacisti, tajā skaitā Ādolfs Hitlers, Rūdolfs Hess un citi, kurus notiesāja par piedalīšanos Alus pučā.

No 1945. līdz 1958. gadam cietums atradās Sabiedroto pārraudzībā. Tajā tika turēti kara noziedznieki, vairākiem simtiem no tiem cietumā tika izpildīts nāvessods. 1958. gadā cietums atgriezās vāciešu rokās.

Mūsdienās Landsbergas cietums ir labošanas iestāde.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Landsbergas cietums***.
* JVA Landsberg (Bavarian Justice Ministry) (German)
* Internet site for Landsberg am Lech
* Film footage of United States soldiers entering Hitler's cell in 1945 Archived 2022. gada 17. decembrī, *Wayback Machine* vietnē. from the National Archives and Records Administration

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 136686333
* LCCN: no2003124672
* GND: 2032564-2

 |

 |
**Rafaels Kaldera** (*Rafael Caldera Rodriguez*; dzimis 1916. gada 24. janvārī, miris 2009. gada 24. decembrī) bija Venecuēlas jurists, socioloģijas profesors, valsts prezidents (1969-1974, 1994-1999). Kristīgās demokrātijas iedibinātājs Venecuēlā.

Biogrāfija
----------

Dzimis 1916. gada 24. janvārī Sanfelipē, Venecuēlā.

1936. gada janvārī tika ievēlēts Venecuēlas parlamentā. No 1936. līdz 1938. gadam bija darba lietu ministrs. Parlamentā nodarbojās ar civilo un darba likumdošanu. 1943. gadā pameta parlamentu, lai strādātu universitātē. 1946. gadā Kalderu ievēlēja Venecuēlas Satversmes sapulcē, kur viņš piedalījās jaunās konstitūcijas izstrādē.

1946. gadā viņš nodibināja kristīgi demokrātisko Venecuēlas Sociāli Kristīgo partiju (*COPEI - Comité de Organización Política Electoral Independiente*). 1947. gada 14. oktobrī kļuva par COPEI kandidātu prezidenta vēlēšanās, bet zaudēja Romulo Betankūram. Markosa Himenesa diktatūras laikā bija opozīcijā, par ko vairākkārt arestēts. 1963. gadā atkal kandidēja par Venecuēlas prezidentu, bet zaudēja Raulam Leoni, saņemot 19,0% balsu.

1968. gadā Kaldera tika ievēlēts par Venecuēlas prezidentu, iegūstot 29,13% balsu. Tas bija pirmais gadījums Venecuēlas vēsturē, kad mierīgā ceļā vara tika nodota opozīcijas kandidātam. Likumdošanas darbs ritēja grūti, jo parlaments pretojās prezidenta iniciatīvām.

Pēc Karlosa Peresa impīčmenta korupcijas skandālu dēļ 1993. gadā Kaldera 77 gadu vecumā otrreiz kandidēja par prezidentu kā neatkarīgais kandidāts. Viņš uzvarēja vēlēšanās, iegūstot 30,26% balsu. Tiek uzskatīts, ka vēlētāji Kalderu ievēlēja tāpēc, ka viņš protestēja pret brīvo tirgu, taupības režīmu un globalizāciju. Kaldera uzstājas kā globalizācijas mērens, sociāli orientēts kritiķis. Otro **Kalderas** prezidenta darbības termiņu raksturo liela inflācija, finanšu krīze un pieaugošs valsts ārējais parāds. Savas prezidentūras laikā Kaldera amnestēja Ugo Čavesu un viņa piekritējus. 1999. gadā Kaldera vecuma dēļ vairs nepiedalījās vēlēšanās, un Čavess viegli uzvarēja prezidenta vēlēšanās.

| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: **Rauls Leoni**  |  **Venecuēlas prezidents** 1969—1974 | Pēctecis: **Karloss Peress**  |
| Priekštecis: **Ramons Valaskess**  |  **Venecuēlas prezidents** 1994—1999 | Pēctecis: **Ugo Čavess**  |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 107535575
* LCCN: n50032154
* ISNI: 0000 0001 1479 6183
* GND: 12049230X
* SELIBR: 44395
* SUDOC: 02852408X
* BNF: cb120343225 (data)
* NKC: jn19990001295
* BNE: XX989843

 |

 |
**Leitons Viljamss** (angļu: *Leighton Williams*; dzimis 1977. gada 23. februārī) ir Lielbritānijas starptautiskais meistars šahā (2002), kas šaha turnīros pārstāv Velsu.

Biogrāfija
----------

Trīs reizes uzvarējis Velsas šaha čempionātos (2000, 2005, 2008). Pārstāvējis Velsas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 6 reizes (1994-1996, 2000-2006). Individuālajā vērtējumā izcīnījis zelta (1994) medaļu. Pārstāvējis Velsas šaha klubu *Nidum Liberals* Eiropas šaha kluba kausā, kurā piedalījies 3 reizes (1996-1998). Par panākumiem turnīros FIDE 2002. gadā Viljamsam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Leighton Williams
2. ↑  OlimpBase :: European Men's Chess Club Cup :: Leighton Williams

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
Šis raksts ir par salu Laptevu jūrā. Par salu Rīgā skatīt rakstu Pētersala-Andrejsala.

**Andreja sala** (krievu: *остров Андрея*) ir sala Ziemeļu Ledus okeānā, tiek pieskaitīta Pētera salu arhipelāgam, Krievijas Federācijas galējos ziemeļos. Administratīvi ietilpst Krasnojarskas novada Taimiras Dolganu—Ņencu rajonā. Izvietojusies Laptevu jūras dienvidrietumos pie Taimiras pussalas ziemeļaustrumu krasta.

Ģeogrāfija
----------

Sala izvietojusies arhipelāga rietumos. No Taimiras krasta to atdala 2,3 km plats jūras šaurums. 500 m uz dienvidaustrumiem atrodas nelielā Pavla sala. Andreja sala izstiepusies ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā 3,4 km garumā, platākajā vietā 1,8 km plata. Piekraste maz izrobota, vairākas oļu strēles, dienvidu piekrastē lagūnas tipa ezers. Sala veidota no paleozoja kaļķakmens un slānekļa, augstākais paugurs ir 14 m vjl salas ziemeaustrumos. Arktiskās tundras ainava, piekrastē valzirgu kolonijas.

Vēsture
-------

Salu 1736. gadā atklāja Vasīlija Prončiščeva ekspedīcija. Nosaukumu salai par godu Svētajam Andrejam 1739.—1740. gadā piešķīra Haritona Lapteva ekspedīcija. No 1984. līdz 1994. gadam salā atradās flotes radionavigācijas punkts, kopš 2010. gada — GLONASS stacija. 10 km uz dienvidrietumiem Taimiras piekrastē no 1942. līdz 1999. gadam darbojās Andrejas polārstacija.

Atsauces
--------

1. ↑  Арктическая энциклопедия. АНДРЕЯ ОСТРОВ
2. ↑  МОЖНО ЛИ НАЙТИ «ЯКУЦК»?
3. ↑  Полярная Почта. Остров Андрея, МГ-2
Aizsargu medaļa Par uzcītību (priekšpuse)
**Aizsargu medaļa "Par uzcītību"** bija Latvijas aizsargu goda zīme no 1927. līdz 1940. gadam. To piešķīra par ilggadīgu kārtīgu dienesta pienākumu pildīšanu organizācijā.

Goda zīme tika nodibināta 1927. gadā. Goda zīmju piešķiršanu izlēma Aizsargu valde, kura sastāvēja no aizsargu priekšnieka un pa vienam vēlētam aizsargu priekšstāvim no Latvijas novadiem. Piešķiršanu bija jāakceptē Iekšlietu ministram. Ar aizsargu medaļu "Par uzcītību" varēja apbalvot arī personas, kuras sekmējušas aizsargu mērķus un darbību.

Medaļas priekšpusē bija attēlota saule, kurai priekšā bija pacelta roka ar zobenu tajā, ozollapas un trīs zvaigznes, bet aizmugurē - savītas ozollapas ar zīli un uzraksts "PAR CENTĪBU" (šī iemesla dēl apbalvojumu pazīst arī kā **medaļu "Par centību"**). Medaļa bija jānēsā zaļi baltā lentē. Izskata autors bija mākslinieks Kasparsons.

Šī bija viena no divām aizsargu goda zīmēm. Reizē ar šo apbalvojumu tika nodibināts arī Aizsargu Nopelnu krusts.

Pēdējoreiz apbalvojums tika pasniegts 1939. gada 20. martā, ko noteica 1938. gadā pieņemtais likums "Par ordeņiem un goda zīmēm".

Atsauces
--------

1. ↑  «Jaunas aizsargu goda zīmes (Iekšlietu Ministrijas Vēstnesis, Nr.168)». *periodika.lv*. 1927. gada 20. novembrī. 1. lpp. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020-02-03. Skatīts: 2020-09-01.
2. ↑  «Medaļa "Par centību (Aizsargi)", 20.gs. 20-30ie gadi, Latvija». *fajans.lv* (lv-LV). Skatīts: 2020-09-01.
3. ↑  «Ordenis un medalis aizsargiem par nopelniem (Pēdējā Brīdī. Nr.238)». *periodika.lv*. 1927. gada 17. decembrī. 4. lpp. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020-02-03. Skatīts: 2020-09-01.
4. ↑  «Grāmata "Apbalvojumi Latvijas Republikā 1918-1940 - K. Ducmane", Izdeva: Latvijas Vēstures muzejs, 1993. gads, Rīga». *fajans.lv* (lv-LV). 46. lpp. Skatīts: 2022-06-12.