recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Sengrieķu cilšu izplatība (dorieši gaiši brūnā un tumši brūnā krāsā).
**Dorieši** (sengrieķu: *Δωριεῖς*, viensk. *Δωριεύς*) ir viena no galvenajām sengrieķu ciltīm (kur ietilpst arī ahajieši, jonieši un ajolieši). Tie runāja sengrieķu valodas doriešu dialektā, kuru vienīgie mūsdienu pēcteči ir cakoniešu valodas nesēji.

Vēsture
-------

13. un 12. gadsimta pr.Kr. mijā dorieši kopā ar citām sengrieķu ciltīm (kas runāja rietumu dialektā) iebruka Grieķijas teritorijā un Peloponēsā, kur atradās mikēniešu civilizācijas centri. Šis notikums ieguva nosaukumu "doriešu iebrukums". Doriešu cilšu apvienības izpletās Peloponēsā (Argolīdas, Lakonijas, Mesēnijas, Korintijas apgabalos, kā arī Megarīdā un Istmā), Egejas jūras dienvidu salās (Krētā, Rodā, Tērā (Santorīnā), Melā u.c.), Mazāzijas Egejas jūras piekrastē un blakus esošajās salās (Āzijas Dorīdā).

Lielās grieķu kolonizācijas gaitā (8-6. gadsimts pr.Kr.) doriešu polisas izveidojās Adrijas jūras austrumu piekrastē, Dienviditālijā, Sicīlijā un Melnās jūras piekrastē.

Galvenās doriešu pilsētvalstis:

* Sparta — nozīmīgākā doriešu polisa, kas ilgu laiku militārā ziņā bija pati spēcīgākā sengrieķu valsts. Spartā visilgāk saglabājās vienkāršs dzīvesveids, iedzīvotāju militārā drošsirdība un disciplīna, kas pēc antīko autoru domām bija raksturīga tieši doriešiem.
* Egīna.
* Krētas polisas.
* Argosa.
* Dienviditālijas kolonijas ("Lielā Grieķija").
* Megāras kolonijas:

* Bosforā — Bizantija (mūsdienu Stambula),
* Melnās jūras baseinā — Ponta Hērakleja dienvidu piekrastē (mūsdienu Eregli, Turcijā). Vienīgā doriešu kolonija Melnās jūras ziemeļu piekrastē bija Taurijas Hersonesa.
* Sicīlijā — kur gadsimtiem ilgi galveno lomu spēlēja Sirakūzas.

* Tēra, no kurienes doriešu apmetnes izpletās arī Kirēnē.

Doriešu polisām bija raksturīga attīstība, pirmkārt, agrāra sektora ražošanā. Tajā pat laikā starp doriešu pilsētvalstīm bija attīstīti tādi tirdzniecības un amatniecības centri, kā Korinta, Egīna un Megāra.

Mitoloģija
----------

Saskaņā ar sengrieķu mitoloģiju, doriešu ciltstēvs bija Dors — Ellina un nimfas Orseīdas dēls. Pēc nostāstiem, viņi dzīvoja vispirms Grieķijas teritorijā blakus Olimpa kalnam pie Ossas, Tesālijā un Doridā pie Etas. Zemes Ziemeļgrieķijā, Doridas apgabalā, viņi saņēma no Hērakla. Ap 1100. gadu pr.Kr. dorieši Heraklīdu vadībā iebruka Peloponēsā, kurā daudzus apgabalus pirms tam bija iekarojis Hērakls (mitoloģijā doriešu iebrukums tika nosaukts par "Heraklīdu atgriešanos").

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Dorieši***.
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
**Ūbeles**, **ūbeļu ģints** (*Streptopelia*) ir baložu dzimtas (*Columbidae*) putnu ģints, kas apvieno 13 mūsdienās dzīvojošas sugas.

Izplatība
---------

Parastā ūbele (*Streptopelia turtur*) Latvijā ir biežāk sastopama kā gredzenūbele
Ūbeles ir Vecās Pasaules putnu sugas. Ģints vēsturiski cēlusies Āfrikā, bet lielākā sugu dažādība sastopama Āzijas tropos. Ūbeles dzīvo arī Eiropā, bet gredzenūbele salīdzinoši nesen introducēta Ziemeļamerikā.

Latvijā
-------

Latvijā ligzdo divas ūbeļu ģints sugas: gredzenūbele (*Streptopelia decoct*) un parastā ūbele (*Streptopelia turtur*), bet vienu reizi novērota austrumu ūbele (*Streptopelia orientalis*).

Kopīgās īpašības
----------------

Adamavas ūbele (*Streptopelia hypopyrrha*)
Pelēkgalvas ūbele (*Streptopelia decipiens*)
Ūbeles ir slaidi, vidēji lieli putni. Tās ir mazākas un gaišākas par baložiem. Mugurpuse visbiežāk ir gaiši brūna, bet apakšpusei ļoti bieži ir sārts tonis. Vairākām sugām uz kakla ir balti-melnas pazīmes.

Ūbeles galvenokārt barojas uz zemes ar dažādām augu sēklām, dzinumiem, augļiem un ogām. Ūbeles koku zaros parasti būvē nekārtīgas un vaļīgas ligzdas, izmantojot dažādus zariņus un stiebrus.

Sistemātikas izmaiņas
---------------------

Nesenā pagātnē ūbeļu ģintī bija par četrām mūsdienās dzīvojošām un vienu izmirušu sugu vairāk. Saskaņā ar jaunākajiem ģenētiskajiem pētījumiem no ūbeļu ģints izdalītas divas jaunas ģintis: palmu ūbeles (*Spilopelia*), kas apvieno 2 sugas, un sārtie baloži (*Nesoenas*), kas apvieno 3 sugas. Abām minētajām grupām ir atšķirīga arī morfoloģija un uzvedība. Abas jaunās ģintis ir ūbeļu ģints sugu tuvākās radinieces.

Sistemātika
-----------

**Ūbeļu ģints** (*Streptopelia*)

* Adamavas ūbele (*Streptopelia hypopyrrha*)
* Austrumu ūbele (*Streptopelia orientalis*)
* Āfrikas gredzenūbele (*Streptopelia roseogrisea*)
* Āfrikas sarkanūbele (*Streptopelia vinacea*)
* Baltspārnu gredzenūbele (*Streptopelia reichenowi*)
* Dienvidāfrikas ūbele (*Streptopelia capicola*)
* Gredzenūbele (*Streptopelia decaocto*)
* Javas gredzenūbele (*Streptopelia bitorquata*)
* Parastā ūbele (*Streptopelia turtur*)
* Pelēkgalvas ūbele (*Streptopelia decipiens*)
* Sarkanacu ūbele (*Streptopelia semitorquata*)
* Sarkanā ūbele (*Streptopelia tranquebarica*)
* Tumšā ūbele (*Streptopelia lugens*)

Atsauces
--------

1. 1 2 3  World Bird List: Pigeons, 2018
2. 1 2  Family Columbidae
3. 1 2 3  Dabas dati: Baložu dzimtas (Columbidae) noteicējs
4. ↑  Johnson KP; De Kort S; Dinwoodey K; Mateman AC; Ten Cate C; Lessells CM; Clayton DH (2001), A molecular phylogeny of the dove genera Streptopelia and Columba Archived 2007. gada 27. septembrī, *Wayback Machine* vietnē.

Ārējās saites
-------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ūbeles*** |

* Latvijas daba: Parastā ūbele
* Latvijas daba: Gredzenūbele
* Latvijas daba: Austrumu ūbele
* Doves and Pigeons of Africa
Šis raksts ir par putnu ģinti. Par apdzīvotu vietu skatīt rakstu Ķīši (Valgundes pagasts).
Šis raksts ir par putnu ģinti. Par citām jēdziena **dumpis** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Dumpji**, **dumpju ģints** (*Botaurus*) ir viena no gārņu dzimtas (*Ardeidae*) ģintīm, kas pieder dumpju apakšdzimtai (*Botaurinae*). Dumpju ģintī ir 4 mūsdienās dzīvojošas sugas.

Dumpju ģints putnu izplatības areāls aptver Ziemeļamerikas, Dienvidamerikas, Eirāzijas un Austrālāzijas teritorijas. Turklāt katrā reģionā mājo pa vienai sugai. Abas ziemeļu sugas ir daļēji migrējošas. Ziemas periodā tās lido uz siltākiem reģioniem dienvidu virzienā. Latvijā sastopama viena dumpju ģints suga — lielais dumpis (*Botaurus stellaris*), kas Latvijas teritorijā ir parasts ligzdotājs.

Izskats un īpašības
-------------------

Visas četras dumpju sugas ir liela auguma, ar masīvu ķermeņa būvi. Lielākais no visiem ir lielais dumpis, kura ķermeņa garums ir apmērm 75 cm. Tiem ir apspalvojums ar lielisku kamuflāžas efektu. Neskatoties uz to samērā lielo augumu, dabā tos ir grūti novērot, tā kā tiem piemīt slēpts dzīves veids niedrājos. Tāpat kā citi gārņu dzimtas putni tie barojas ar zivīm, vardēm, moluskiem un citiem nelieliem ūdens dzīvniekiem.

Klasifikācija
-------------

* **Dumpju ģints** (*Botaurus*)
	+ Amerikas dumpis (*Botaurus lentiginosus*)
	+ Austrālijas dumpis (*Botaurus poiciloptilus*)
	+ Dienvidamerikas dumpis (*Botaurus pinnatus*)
	+ Lielais dumpis (*Botaurus stellaris*)

Atsauces
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Dumpji*** |

1. ↑  «Lielais dumpis Botaurus stellaris». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 27. jūlijā. Skatīts: 2011. gada 16. martā. Archived 2010. gada 27. jūlijā, *Wayback Machine* vietnē.
2. ↑  Eurasian bittern
**Hūrnsunns** (norvēģu: *Hornsund* — ‘[brieža] raga šaurums’) ir fjords Špicbergenas salas dienvidrietumos, Svalbārā. Stiepjas 30 km garumā rietumu—austrumu virzienā starp Sērkapa Zemi dienvidos un Vedela-Jārlsberga Zemi un Torella Zemi ziemeļos.

Krasta līnija stipri izrobota, vairāki lieli atzari. Fjordā noplūst vairāki lieli ledāji, ievērojamākie no kuriem ir Hūrnbrēns un Stūrbrēns. Bieži novērojami aisbergi un peldošais ledus. Daudz sīku saliņu un klinšu. Viss fjords ietilpst Dienvidšpicbergenas nacionālajā parkā.

Fjordu 1610. gadā apmeklējis britu jūrasbraucējs Džonass Pūls *(Jonas Poole)* un nodēvējis to pēc ziemeļbrieža raga, ko tā apkalpe atveda uz kuģi pēc izkāpšanas krastā. Fjorda akvatoriju 17. gadsimta pirmajā pusē intensīvi izmantojuši britu, dāņu un holandiešu vaļu mednieki, vēlākos laikos — norvēģu un krievu leduslāču mednieki.[1] Kopš 1957. gada fjorda ziemeļu piekrastē darbojas Polijas vissezonas polārstacija Hūrnsunna.

Atsauces
--------

1. ↑  Spitsbergen-Svalbard.com Hornsund[novecojusi saite]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 247161517

 |

 |
**Benedikts Skrinda** (*Benedikts Skrynda*, 1868—1947) bija katoļu priesteris un rakstnieks. Viens no brāļiem Skrindām, Latgales Atmodas kustības darbiniekiem. Viļānu klostera priekšnieks (1924—1947).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1868. gada 6. martā (22. februārī) Līksnas pagasta Liepas Mukānu (tagad Vaboles pagastā) saimnieka Donata Skrindas un viņa sievas Apolonijas ģimenē. Mācījās Līksnas pagastskolā, nokārtoja eksāmenus aptiekas palīga darbam. Pēc vecāku nāves vadīja zemnieku saimniecību, no 1899. gada mācījās Mogiļevas katoļu garīgajā seminārā, 1903. gadā iesvētīts par priesteri.
Bija vikārs Omskas katoļu draudzē (1903—1904), Pēterburgas sv. Katrīnas draudzē (1904—1905). 1906. gadā atgriezās Latvijā un kā prāvests kalpoja Jezupovas draudzē (1906—1908), Bukmuižas draudzē un Andzeļmuižas draudzē (1908—1911), bet pēc tam Andrupenes draudzē (1911—1914). 1913. gadā izdeva garīga rakstura grāmatu *Svātam Stanislavam Kostkai*. Pirmā pasaules kara laikā no 1914. gada kalpoja Balvu draudzē, 1919. gadā viņam nācies to pārtraukt un slēpties, jo LSPR varas iestādes viņam piespriedušas nāves sodu.

1923. gadā Rīgas arhibīskaps Antonijs Springovičs piedāvāja B. Skrindam iestāties Mariāņu kongregācijā, tādēļ viņš devās uz Marijampoles klosteri uzsākt noviciātu. 1924. gadā kļuva par Viļānu draudzes un Nagļu draudzes prāvestu un jaundibinātā Viļānu klostera priekšnieku. 1936. gadā viņš kādu laiku bija Rēzeknes klostera priekšnieks, tad atkal atgriezās Viļānos.
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā B. Skrinda spēja atjaunot klosteri, bet 1947. gada decembrī PSRS varas iestādes klosteri slēdza un lika visiem klosterbrāļiem atbrīvot telpas. Mantu pārnešanas laikā viens no miličiem, kuram kaut kas nepatika, paņēma tēvu Benediktu aiz kakla un stipri pagrūda.
Benedikts Skrinda nomira dažas dienas pēc šī atgadījuma, 1947. gada 10. decembrī, apglabāts Viļānu baznīcas dārzā.

Darbi
-----

* "Svātam Stanislavam Kostkai" (1913)
* "Jēzus Kunga sirds mēness" (1920)
* "Par vysusvātōkū sakramentu" (1921)
* "Apdūmoj un izmeklej" (1926)
* "Atmiņas par Kazimiru Skrindu" (1936)
* tulkojis Tomasa nu Kempis "Par Kungam Jezum pakaļdareišonu" četras grāmatas (1936)

Atsauces
--------

1. ↑  *Latviešu konversācijas vārdnīca*. XX. sējums. Rīga : Anša Gulbja izdevniecība. 39198. sleja.
2. ↑  Tēvs Benedikts Skrinda MIC (1868-1947)
**Bengts Bengtsons Ūksenšerna** (zviedru: *Bengt Bengtsson Oxenstierna af Eka och Lindö*, vācu: *Benedict Oxenstiern, Freyherr zu Eckebyholm und Soderboö*, 1591—1643) bija zviedru diplomāts un valstsvīrs. Zviedru Vidzemes un Ingrijas ģenerālgubernators (1634—1643), rezidēja Rīgas pilī.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1591. gada 19. oktobrī Frēsvikas muižā (*Frösvik*) brīvkunga Bengta Gabrielssona Ūksenšernas un viņa sievas Britas, dzimušas Posses, ģimenē. Viņa vecākais brālis bija Gabriels Bengtsons Ūksenšerna (1586—1656), bet brālēns Zviedrijas kanclers grāfs Aksels Ūksenšerna (1583—1654).

1607.-1613. gadā studēja Rostokas, Jēnas un Vitenbergas universitātēs kā Benedikts Oksenštirns (latīņu: *Benedictus Oxenstirn*), apceļoja Poliju un Itāliju.

1616. gadā viņš devās ceļojumā cauri Osmaņu impērijai uz Sefevīdu valsts galvaspilsētu Isfahānu. 1618. gadā viņš devās tālāk uz Indijas zemēm, bet pie Hormuza bija spiests atteikties no šī mērķa un caur Bagdādi, Palestīnu, Ēģipti un Venēciju 1620. gadā atgriezās Zviedrijā.

Trīsdesmitgadu kara laikā 1621. gadā Ūksenšerna devās diplomātiskā misijā uz Venēcijas Republiku un citur. Pēc Livonijas hercogistes iekarošanas 1625. gadā Zviedrijas karalis Gustavs II Ādolfs Bengtam Ūksenšernam piešķīra Repinas muižu (*Rappin*) Tērbatas apriņķī.

No 1627. gada viņš bija karaļa Gustava II Ādolfa galma staļļmeistars, vēlāk zviedru ieņemtās Augsburgas gubernators (1632—1633).
1633. gadā viņš Štrālzundē apprecējās ar galma dāmu Margaretu Brahi.

1634. gadā Zviedrijas reģentu padome Bengtu Ūksenšernu iecēla par Zviedru Vidzemes un Ingrijas ģenerālgubernatoru.

Miris 1643. gada 9. jūnijā Rīgā, apglabāts Jedera baznīcā (*Jäders kyrka*) pie Eskilstūnas.

Atsauces
--------

1. ↑  «Eesti Rahvusraamatukogu». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 12. martā. Skatīts: 2018. gada 4. maijā.
2. ↑  imatrikulācijas ieraksts
3. ↑  *Svensk uppslagsbok*, Malmö 1932

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Bengts Ūksenšerna*** |

| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: **Nils Asersons Manneršelds**  |  **Zviedru Vidzemes ģenerālgubernators** 1634—1643 | Pēctecis: **Hermanis Vrangelis**  |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 14744050
* ISNI: 0000 0001 0777 6205
* GND: 138068488
* SELIBR: 211454
* NKC: xx0244702

 |

 |
**Klinšu petrorāgija** (latīņu: *Petrorhagia saxifraga*) ir neļķu dzimtas suga, kas ir sastopama dienvidaustrumu Eiropā un Āzijā. Latvija ir ziemeļos no sugas dabiskā izplatības apvidus, taču valsts dienvidu un dienvidaustrumu daļā ir sastopami no kultivācijas savvaļā pārgājuši augi.

Apraksts
--------

Klinšu petrorāgija ir daudzgadīgs, 10—50 cm garš lakstaugs ar pacilu, kailu vai pie pamata īsi apmatotu stublāju, kas zaro. Parasti no pamata atiet daudzi stublāji. Lapas ir šauri lineāras, smailas, 0,4—1,2 cm garas un aptuveni 0,05 cm platas, ar skarbu malu. Augam ir sīki ziedi skrajos dihāzijos, kas nedaudz atgādina čemuru. Ārkausa lapas ir četras, plēvjainas, nosmailotas, ar spēcīgu, zaļganu centrālo dzīslu. Ziedkāts līdz 1,5 cm garš. Kauss ir zvanveidīgs, 0,4—0,5 cm garš un aptuveni 0,2 cm plats, zobiņi ir strupi. Vainaglapas ir 0,7—1 cm garas, blāvi rozā, pie pamata ķīļveidīgas, parasti ar tumšāk sārtām trijām dzīslām. Auglis ir olveidīga pogaļa, kas līdz pusei atveras uzplīstot pa 4 vārsnēm un ir aptuveni kausa garumā vai mazliet īsāka. Zied no maija beigām līdz jūlijam.

Atsauces
--------

1. 1 2  «klinšu petrorāgija - Petrorhagia saxifraga (L.) Link - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2023-05-16.
Koordinātas: 56°52′28.396″N 25°59′1.083″E﻿ / ﻿56.87455444°N 25.98363417°E﻿ / 56.87455444; 25.98363417

**Abrienas kalns** ir paugurs Vidzemes augstienes Vestienas pauguraines vidusdaļā 1,6 km uz ziemeļaustrumiem no Gaiziņkalna, Latvijas trešais augstākais paugurs. Izvietojies Madonas novada Bērzaunes pagasta ziemeļaustrumos pie autoceļa V883 netālu no Abrienu mājām, ietilpst Gaiziņkalna dabas parkā. Rombveida formas pirmmasīva lielpaugurs ar nelīdzenu, paugurotu virsu. Nogāzes stāvas, terasētas. Paugura virsējo slāni veido sakrokota putekļveida smilts un aleirīti, nogāzēs — pamatmorēna, zem tās smilts un grants materiāls ar oļu piejaukumu. Apaudzis ar mežu (egles, bērzi).

Paugurmasīvam ir sešas virsotnes, otrā augstākā ir slēpošanas trases izveides rezultātā mākslīgi paaugstinātais Riekstu jeb Viešūra kalns (286,7 m v.j.l.), trešā – Mazais Gaiziņkalns (284,5 m v.j.l.). Starp virsotnēm ir arī Leišu kalns (281,6 m v.j.l.).

Atsauces
--------

1. ↑  *Latvijas daba*. 1. sējums. Rīga : Preses nams. 1994. 14. lpp.
2. ↑  «Latvijas augstākās pauguru virsotnes | Oficiālās statistikas portāls».
**Rietumpapua** (indonēziešu: *Papua Barat*) ir Indonēzijas pirmās pakāpes administratīvā iedalījuma vienība ar autonomu statusu. Izvietojusies valsts austrumos, aizņem Jaungvinejas salas Indonēzijas daļas rietumu daļu starp Dienvidrietumu Papua rietumos un Centrālo Papua austrumos. Administratīvi iedalās septiņos apriņķos. Provinces galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Manokvari.

Ģeogrāfija
----------

Province aizņem Doberai pussalas austrumu daļu, Bomberai pussalu, kā arī Jaungvinejas daļu starp Čendravasihas līci ziemeļos un Arafuru jūru dienvidos.

Vēsture
-------

Līdz 17. gadsimtam provinces teritorija atradās Tidores sultanāta ietekmē. 19. gadsimtā reģionā nostiprinājās Nīderlandes ietekme, bet visa Jaungvinejas daļa tika pārvaldīta no Ambonas. 1828. gadā tagadējā Kaimanas apriņķa teritorijā tika nodibināts pirmais holandiešu tirdzniecības postenis Fortdibisa (*Fort Du Bus*). Pastāvīgās apmetnes Fakfaka un Manokvari tika nodibinātas tikai 19. gadsimta beigās, kad oficiāli tika atzīta Nīderlandes suverenitāte pār Jaungvinejas rietumu daļu.

Pēc Otrā pasaules kara un Indonēzijas Republikas nodibināšanās Jaungvinejas rietumu daļa palika formālā Nīderlandes kontrolē un tur tika izveidoti vairāki valstiski veidojumi. 1969. gadā Jaungvinejas rietumu daļā notika referendums par tās statusu un tā tika pievienota indonēzijai kā atsevišķa Iriandžajas province.

Rietumpapuas province oficiāli izveidota 1999. gadā, nodalot no Iriandžajas, bet oficiāli inaugurēta 2003. gadā. Tās lielākā pilsēta bija naftas un gāzes ieguves centrs Sorona, bet par administratīvo centru noteica Manokvari. 2022. gadā no Rietumpapua atdalīja Dienvidrietumu Papua ar centru Soronā.

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Rietumpapua***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Indonēzijas administratīvais iedalījums |
| --- |
|  |
| galvaspilsēta: Džakarta |
|  |
| Sumatra | 
* Ačeha
* Banka-Belituna
* Benkulu
* Dienvidsumatra
* Džambi
* Lampuna
* Riau
* Riau Salas
* Rietumsumatra
* Ziemeļsumatra

 | Garuda Pancasila |
|  |
| Java | 
* Austrumjava
* Bantena
* Centrālā Java
* Džakartas īpašais galvaspilsētas reģions
* Jogjakartas īpašais reģions
* Rietumjava

 |
|  |
| Kalimantāna | 
* Austrumkalimantāna
* Centrālā Kalimantāna
* Dienvidkalimantāna
* Rietumkalimantāna
* Ziemeļkalimantāna

 |
|  |
| Mazās Zunda salas | 
* Austrumu Nusa Tengara
* Bali
* Rietumu Nusa Tengara

 |
|  |
| Sulavesi | 
* Centrālā Sulavesi
* Gorontalo
* Dienvidaustrumu Sulavesi
* Dienvidsulavesi
* Rietumsulavesi
* Ziemeļsulavesi

 |
|  |
| Moluku salas | 
* Moluku
* Ziemeļmoluku

 |
|  |
| Rietumu Jaungvineja | 
* Centrālā Papua
* Dienvidrietumu Papua
* Dienvidpapua
* Kalnienes Papua
* Papua
* Rietumpapua

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* NKC: ge999888

 |

 |
**Rietumu ielejas olings** (*Bassaricyon medius*) ir neliels, kokos dzīvojošs jenotu dzimtas (*Procyonidae*) kinkažuveidīgs plēsējs, kas pieder olingu ģintij (*Bassaricyon*). Tas sastopams Centrālamerikā tikai Panamā un Dienvidamerikā uz rietumiem no Andu kalniem, Kolumbijā un Ekvadorā.

Sistemātikas izmaiņas
---------------------

Panamas ielejas rietumu olings (*B. m. orinomus*)
2013. gadā, balstoties uz jaunākajiem morfoloģiskajiem un ģenētiskajiem pētījumiem, tika veiktas izmaiņas olingu ģintī. Dienvidamerikā uz rietumiem no Andiem dzīvojošajai kuplastes olinga (šobrīd ziemeļu olinga) pasugai (*Bassaricyon gabbii medius*) tika atklātas pietiekami ievērojamas atšķirības, lai to izdalītu kā atsevišķu sugu - rietumu ielejas olingu (*Bassaricyon medius*). Rietumu ielejas olings no ziemeļu olinga atdalījās pirms apmēram 1,8 miljoniem gadu, bet no sava tuvākā radinieka austrumu ielejas olinga (*Bassaricyon alleni*) tas atdalījās pirms 1,3 miljoniem gadu.

Izskats un īpašības
-------------------

Rietumu olings ir mazāks par ziemeļu olingu, bet lielāks par mazo olingu. Panāmā dzīvojošās pasuga *B. m. orinomus* ir apmēram vienā lielumā ar austrumu ielejas olingu, bet Dienvidamerikā dzīvojošā pasuga *B. m. medius* ir mazāka nekā austrumu olings. Tā kažoks ir arī nedaudz gaišāks nekā austrumu olinga kažoks. Tam ir slaids ķermenis, īsas kājas un ļoti gara aste. Galvas forma nedaudz saplacināta, ausis nelielas, noapaļotas un novietotas plati. Ķermeņa garums ir apmēram 31—41 cm, aste nedaudz garāka par ķermeni (32—52 cm), svars apmēram 0,9—1,2 kg.

Sistemātika
-----------

Rietumu ielejas olingam ir 2 pasugas:

* *Bassaricyon medius medius* - nominālpasuga, sastopama Dienvidamerikā uz rietumiem no Andu kalniem;
* *Bassaricyon medius orinomus* - sastopams Panamā.

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4 5 6  Helgen, K. M.; Pinto, M.; Kays, R.; Helgen, L.; Tsuchiya, M.; Quinn, A.; Wilson, D.; Maldonado, J. (15 August 2013). "Taxonomic revision of the olingos (Bassaricyon), with description of a new species, the Olinguito". ZooKeys 324: 1–83. doi:10.3897/zookeys.324.5827
2. ↑  ITIS: Bassaricyon medius Thomas, 1909
**Paula Kalmara-Volfa** (vācu: *Paula Kalmar-Wolf*, pirmslaulību uzvārds **Kleina** vācu: *Klein*; dzimusi 1880. gada 11. aprīlī, mirusi 1931. gada 29. septembrī) bija austriešu šahiste.

Biogrāfija
----------

Dzimusi Austroungārijā, ebreju ģimenē. Pēc profesijas — drēbniece, Vīnē viņai piederējis savs neliels ateljē. Par laiku, kad pārcēlusies uz Vīni, un pirmo vīru, no kura viņa pieņēmusi uzvārdu Kalmara, nekas nav zināms.

Šahu iemācījusies spēlēt 1913. gada beigās, kad viņai bijis jau 33 gadi, no Žana Difrena grāmatas "Kleines Lehrbuch des Schachspiels" ("Mazā šaha spēles mācību grāmata"). Iestājusies Vīnes amatieru šaha klubā. Šaha spēles prasmē viņa pilnveidojusies pie Riharda Rēti un Henrika Volfa, kas 1925. gada beigās kļuvis par viņas vīru.

1924. gadā Itālijas pilsētā Merāno ieņēmusi piekto vietu neoficiālajā Eiropas sieviešu šaha čempionātā. Trīs reizes piedalījusies pasaules šaha čempiones nosaukuma izcīņas turnīros. 1927. gadā Londonā bijusi trešā aiz Veras Menčikas un Katarinas Beskovas, un divreiz otrā: 1930. gadā Hamburgā un 1931. gadā Prāgā (abas reizes aiz Veras Menčikas). Pēdējā turnīra laikā sūdzējusies par savu veselību hroniska diabēta dēļ, tomēr viņas nāve tūdaļ pēc turnīra bijis pārsteigums visai šaha pasaulei.

Apbalvojumi un pagodinājumi
---------------------------

* Pasaules šaha slavas zāle — iekļauta 2017. gadā.

Atsauces
--------

1. 1 2  Игорь Бердичевский. *Шахматная еврейская энциклопедия* (krievu). Москва : Russian Chess House, 2016. 59. lpp. ISBN 978-5-94693-503-6.
2. ↑  «Paula Kalmar-Wolf – eine vergessene Wiener Schachmeisterin» (vācu). frau-schach.at. Skatīts: 2018-05-01.
3. ↑  «1927-39 Title Tournaments : World Chess Championship (women)» (angļu). www.mark-weeks.com.
4. ↑  World Chess Hall of Fame (Pasaules šaha slavas zāle) (angliski)

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 6445161763132722560006
* GND: 1230450165

 |

 |
**Elaina Zelija Pričarda** (angļu: *Elaine Zelia Pritchard*; dzimusi kā **Sondersa** (angļu: *Saunders*); 1926. gada 7. janvāris — 2012. gada 7. janvāris) bija Lielbritānijas starptautiskā meistare šahā (1957).

Biogrāfija
----------

Šahu iemācījusies spēlēt piecu gadu vecumā. Bijusi pazīstama kā sava laika šaha brīnumbērns. Divus gadus pēc kārtas uzvarējusi Pasaules meiteņu šaha čempionātos (1936, 1937), kā arī izcēlusies simultānspēles seansos pret Aleksandru Aļehinu un Rūdolfu Špīlmanu.

Vēlāk vairākus gadu desmitus bijusi starp Anglijas vadošajām šahistēm. Četras reizes uzvarējusi Lielbritānijas sieviešu šaha čempionātos (1939, 1946 — pēc uzvaras papildu mačā pret Rovenu Brūsu ar 2½:½, 1956, 1965). Pārstāvējusi Anglijas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 5 reizes (1957, 1972-1978). 1976. gadā komandu vērtējumā izcīnījusi sudraba medaļu.

Par panākumiem turnīros FIDE 1957. gadā Pričardai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. Sarakstījusi vairākas grāmatas par šahu. Bijusi Anglijas šaha federācijas Goda biedre.

Literatūra
----------

* Elaine Pritchard. Chess For Pleasure. London. 1971. ISBN 9780571092017
* Elaine Pritchard. Young Chess Player. London. 1976. ISBN 9780571105670

Atsauces
--------

1. ↑  «Chess Prodigies by Edward Winter». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 19. decembrī. Skatīts: 2016. gada 12. decembrī.
2. ↑  Rudolf Spielmann vs Elaine Saunders Pritchard Simul, 25b (1938)
3. ↑  «BritBase Chess: 33rd British Championship 1946, Nottingham». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 13. jūlijā. Skatīts: 2016. gada 12. decembrī.
4. ↑  British Chess Champions 1904-present
5. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Elaine Pritchard
6. ↑  «Elaine Zelia Pritchard RIP». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 31. decembrī. Skatīts: 2016. gada 12. decembrī.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
Šis raksts ir par ģeometrisku figūru. Par caurspīdīgiem ķermeņiem skatīt rakstu prizma (optika).
Prizma
**Prizma** ir daudzskaldnis, kam ir divas vienādas un savstarpēji paralēlas skaldnes (pamati) un pārējām skaldnēm, kas ir paralelogrami, ir kopīgas malas ar katru no pamatiem. Prizmas iedala:

* taisnās prizmās — abi pamati ir vienādi daudzstūri, sānu skaldnes - taisnstūri, šīs prizmas ir sastopamas visbiežāk;
* slīpās prizmās — abi pamati ir vienādi daudzstūri, sānu skaldnes paralelogrami.

Dažreiz atsevišķi izdala paralelogramu prizmas — paralēlskaldņus. Taisnas taisnstūra prizmas ir taisnstūra paralēlskaldņi.

Formulas
--------

Prizmas virsmas laukumu var iegūt, ja izmantojot izklājumu, aprēķina visu skaldņu laukumus un tos saskaita. Var izmantot arī formulu:

{\displaystyle S=2\cdot S\_{pamata}+P\_{pamata}\cdot H},
kur: *Ppamata* ir pamata daudzstūra perimetrs, *H* ir prizmas augstums un *Spamata* - pamata daudzstūra laukums.

Prizmas tilpumu aprēķina pēc formulas:

{\displaystyle V=S\_{pamata}\cdot H}.

Skatīt arī
----------

* Taisnstūra paralēlskaldnis
* Kubs
* Piramīda
* Antiprizma
* Prizmāns
**Klinšu salas** (angļu: *Rock Islands*) jeb **Čelabaheba** (angļu: *Chelbacheb*) ir faktiski neapdzīvots arhipelāgs Palau. Pēc dažādiem datiem arhipelāgā ietilpst 250 līdz 445 salas ar augstumu līdz 207 metri virs jūras līmeņa. Kopš 2012. gada ar nosaukumu **Klinšu salu dienvidu lagūna** iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.

Klinšu salas ir vulkānikas izcelmes kaļķakmens veidojumi. Daudzas no tām ir sēnēm līdzīgas formas ar tirkīzzilām lagūnām, ko ieskauj koraļļu rifi. Šajā teritorijā dzīvo vairāk nekā 385 koraļļu sugu, novērojama liela bioloģiskā daudzveidība. Citu starpā arhipelāgā novērojami dugongi un vismaz trīspadsmit haizivju sugas.

Salas bija apdzīvotas vsmaz pāris tūkstošu gadu, līdz 18./19. gadsimtā vairums iedzīvotāju arhipelāgu pameta, pārceļoties uz lielākām salām. Arhipelāgā saglabājušās ciemu atliekas, seni apbedījumi un klinšu zīmējumi. Mūsdienās salas ir populārs tūrisma objekts un niršanas vieta.

Ārējās saites
-------------

* 

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Klinšu salas***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 309652620

 |

 |
**Eiropas Ebreju kongress** (angļu: *European Jewish Congress*) (**EJC**) tika dibināts 1986. gadā. Tā galvenā mītne atrodas Parīzē, biroji Briselē, Strasbūrā, Berlīnē un Budapeštā. Tas ir pārstāvēts no demokrātiski ievēlētām Eiropas ebreju kopienām.

Pārskats
--------

Saistībā ar Pasaules ebreju kongresu (*World Jewish Congress*) EJC sadarbojas ar valstu valdībām, Eiropas Savienības iestādēm un Eiropas Padomi. Eiropas Ebreju kongress ir viena no ietekmīgākajām starptautiskajām sabiedriskajām apvienībām un liela sekulārā organizācija, kas pārstāv vairāk kā 2,5 miljonus ebreju Eiropā. Tā ir jumta organizācija 42 valstu ebreju kopienām šajā kontinentā. EJC galvenais uzdevums ir veicināt Eiropas demokrātiju, pamatojoties uz labām kaimiņvalstu attiecībām, savstarpēju sapratni un iecietību. EJC uztur sadarbību ar Eiropas valdībām, vadošajām starptautiskajām institūcijām un Eiropas integrācijas asociācijām, tostarp Apvienoto Nāciju Organizāciju, Eiropas Savienību, Eiropas Drošības un sadarbības organizāciju. Tam ir līdzdalības statuss Eiropas Padomē. 

EJC plānos ir aizsargāt cilvēktiesības, apkarot ksenofobiju un antisemītismu, veicināt starpkonfesiju dialogu, īstenot kultūras un izglītības programmas un atcerēties holokaustu un citus notikumus. 

EJC galvenais birojs atrodas Parīzē, tā filiāles darbojas Berlīnē, Briselē, Budapeštā un Strasbūrā. 

Vjačeslavs Moše Kantors tika ievēlēts par Eiropas Ebreju kongresa prezidentu 2007. gada jūnijā, atkārtoti ievēlēts 2008. gada decembrī, 2012. gada novembrī un 2016. gadā. Kopš 2004. gada līdz ievēlēšanai par EJC prezidentu viņš bija EJC valdes priekšsēdētājs.

Galvenie mērķi
--------------

 EJC kā savus galvenos mērķos savā tīmekļa vietnē norāda: 

> 
> * *Cīņa pret antisemītisma atjaunošanos, izmantojot izglītību, tiesiskumu un drošību, sadarbībā ar valdībām un Eiropas iestādēm.*
> * *Veicināt līdzsvarotu Eiropas politiku attiecībā uz Izraēlu un Tuvajiem Austrumiem un palīdzēt veidot veselīgu dialogu starp eiropiešiem un izraēliešiem.*
> * *Veicināt reliģiju dialogu un izpratni.*
> * *Nodrošināt holokausta atmiņu un izglītību.*
> * *Veicināt demokrātisku Eiropas sabiedrību, kuras pamatā ir miers, sapratne un iecietība.*
> * *Palīdzēt atjaunot kādreiz bagāto ebreju dzīvi Centrāleiropā un Austrumeiropā.*
> * *Novērst Eiropas ebreju iedzīvotāju asimilāciju*
> 
> 
>

Ārējās saites
-------------

* Eiropas Ebreju kongress
* Pasaules Ebreju kongress
**Rietumu ierakumorhideja** (*Rhizanthella gardneri*) ir orhideju dzimtas suga, kas zināma no vairākām populācijām Austrālijas dienvidrietumos.

Šī ir kritiski apdraudēta orhideja, kas ierindota Zemeslodes 100 visapdraudētāko sugu sarakstā un nosaukta par vienu no deviņām retākajām augu sugām pasaulē. Ierakumorhideju ģintī ietilpst trīs pamatā apakšzemē mītošas bezlapu sugas. To savdabīgā uzbūve un veģetācija apliecina, ka gan orhideju, gan visā augu pasaulē daudzveidības izpausmēm nav robežu.

Apraksts un veģetācija
----------------------

Sugas attēls grāmatā *West Australian Orchids. Emily H Pelloe. 1930*, kas izdota neilgi pēc ierakumorhidejas atklāšanas 1928. gadā.
Rietumu ierakumorhideja ir bezhlorofila "saprofītisks" augs kas visu dzīves ciklu pavada pazemē un virszemē parādās tikai ziedot. Ziedus producē sulīgs apakšzemes stumbrs jeb gums. Auga blīvo ziedkopu veido apmēram 150 sīku, krēmaini sarkanīgu un smaržīgu ziedu čemurs, kuru apņem piltuvveida seglapa. Orhidejas augšdaļa pavisam nedaudz parādās virszemē, izveidojot savdabīgu tuneli apputeksnētājiem — galvenokārt termītiem, kuri ierāpo seglapas piltuvē un drīz vien nokļūst pie pazemē paslēptajiem ziediem, lai tos apputeksnētu. Auglis — sarkanīga oga.

Šī orhideja vienmēr aug vietās, kur ir miršu dzimtas koks — slotzaru baltstumbre, ar kura saknēm veido sēņu valstij raksturīgo mikorizu.

Izplatība
---------

Suga zināma no 6 populācijām 300 km plašā apkārtnē Austrālijas dienvidrietumos. Četras no šīm populācijām atrodas pamatā nelielos dabas rezervātos. Savvaļā atlikuši mazāk nekā 50 īpatņi. Sākotnēji ierakumorhideju izplatība varēja būt plašāka un aizņemt teritorijas, kurās vēlāk tika attīstīta lauksaimnieciskā darbība.

Apdraudējums
------------

Viens no galvenajiem ierakumorhideju samazināšanās iemesliem bija lielu krūmiem aizaugušu platību pārveidošanu lauksaimniecības vajadzībām, kā rezultātā sugas areāls samazinājies par 96%. Citi apdraudējuma cēloņi ir augsnes pārsāļošanās un atlikušo populāciju fragmentārā izplatība.

Atsauces
--------

1. ↑  Taxonomy Browser: Rhizanthella gardneri. National Center for Biotechnology Information (NCBI)
2. 1 2  Species Profile and Threats Database: *Rhizantella gardneri* — Underground Orchid, Western Australian Underground Orchid. Australian Goverment
3. 1 2  «Priceless or Worthless? The world's most threatened species by E M Baillie and Elen R Butcher». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 21. oktobrī. Skatīts: 2012. gada 1. oktobrī.
4. ↑  The 9 rarest plants in the world. By Shreya Dasgupta 21 november 2014. British Broadcasting Corporation
5. 1 2 3  «Wildscreen Arkive: Underground orchid (*Rhizanthella gardneri*)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 17. septembrī. Skatīts: 2016. gada 23. septembrī.

Literatūra
----------

* Augu ģeogrāfija un daudzveidība. Normunds Priedītis. Apgāds Zvaigzne ABC, 2009. ISBN 978-9934-0-0829-0
**Soraija** ir viena no siltasiņu zirgu šķirnēm. Soraiju reizēm mēdz saukt par **purva zirgu**. Vārds soraija ir cēlies no divu upju vārdiem - Sor un Raia, kuras tek cauri Portugālei un Spānijai.

Soraija ir ļoti sena šķirne, kas mūsdienās dzīvo savvaļā Portugāles teritorijā. Ir uzskats, ka soraija ir tiešs pēctecis Ibērijas pussalas primitīvajiem savvaļas zirgiem - Prževaļska zirgam un tarpānam. Gadsimtiem ilgi zirgus laiku pa laikam noķer kāds vietējais zemnieks un izmanto lauksaimniecības darbos. Kādu laiku bija uzskats, ka soraija ir izmirusi, līdz 20. gadsimta sākumā Potugāles zoologi atklāja nelielu savvaļas baru Sor un Raia upes ielejā.

Mūsdienās tiek darīts viss, lai nosargātu soraijas izdzīvošanu savvaļā. Tiek veikti zinātniski pētījumi, kuru mērķis ir noskaidrot, kādu Ibērijas un Ziemeļāfrikas zirgu šķirņu izveidi ir iespaidojusi soraijas šķirne. Ir noskaidrots, ka Andalūzijas un lucitano zirgu izveidē ir izmantotas soraijas. Soraija ir ceļojusi līdzi arī spāņu konkistadoriem, kad tie devās meklēt ceļu uz Indiju, bet atklāja Ameriku. Soraijas ģenētiskais materiāls ir atrodams mūsdienu mustangu asinīs.

Izskats
-------

Kumeļš ar sakrokotu apspalvojumu
Soraija ir neliela auguma zirgs, augstums skaustā 145-150 cm, lai gan daži indivīdi ir krietni mazāki - 130 cm. Galva proporcionali liela, profils izliekts, ausis garas. Kakls ir slaids un garš, soraijai ir augsti pleci un viegli ieslīpi krusti. Kājas spēcīgas, ar labi veidotiem nagiem. Zirgu raksturs ir neatkarīgs, bet tajā pašā laikā tie ir ļoti draudzīgi un viegli apmācāmi. Soraija ir ļoti izturīga un pieticīga zirgu šķirne.

Soraijas krāsa vienmēr ir pāta un pelēka, ar pāta krāsai raksturīgajām, primitīvajām pazīmēm: peļu taka uz muguras, melni ausu gali, uz kājām zebras tipa lāsumi un tumšs purns. Tas atšķir soraiju no citiem pātiem zirgiem, kuriem mēdz būt gaiši purni. Soraijām ļoti reti ir baltas pazīmes, ja tādas ir, tad zirgs tiek izbrāķēts. Kumeļi bieži piedzimst ar sakrokotu apspalvojumu, kas rada ilūziju par svītrām. Drīz pēc piedzimšanas krokojums pazūd. Soraijām krēpes un aste ir divās krāsās: centrā melni astri, bet gar malām gaiši, tāpat kā fjordu zirgiem, kuri arī ir sastopami tikai pāta krāsā.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  Nicola Jane Swinney "Horse Breeds of the world"
2. ↑  Cordeiro, Arsénio Raposo and Ruy d'Andrade (1997). Lusitano Horse - Son of the Wind. Lisboa: Edicoes Inapa. p. 74. ISBN 972-8387-20-2
3. ↑  Bongianni, Maurizio (editor) (1988). Simon & Schuster's Guide to Horses and Ponies. New York, NY: Simon & Schuster, Inc.. p. 154. ISBN 0-671-66068-3.
4. ↑  Inbreeding and Genetic Structure in the Endangered Sorraia Horse Breed: Implications for its Conservation and Management - Luís et al. 98 (3): 232 - Journal of Heredity
5. ↑  «Sorraia Mustang Studbook». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008. gada 3. jūnijā. Skatīts: 2009. gada 24. janvārī.

Ārējās saites
-------------

* 
* 
*
**Zaporižjes rajons** (ukraiņu: *Запорізький район*) ir Ukrainas Zaporižjes apgabala administratīvā vienība. Administratīvais centrs ir Zaporižja.

Ģeogrāfija
----------

Zaporožjes rajons atrodas Zaporožjes apgabala ziemeļrietumos, izdevīgā ekonomiskā un ģeogrāfiskā novietojumā. Rajons ir daļa no Zaporožjes piepilsētas teritorijas. Klimats ir mēreni kontinentāls.

Caur apgabalu tek tādas upes kā Dņepra, Staro Dņepra, Konka, Mokra Moskovka, Tomakovka, Suha Sura, Baburka, Verhnjaja Hortica, Srednjaja Hortica, Ņižņaja Hortica un Kahovkas ūdenskrātuve.

Vēsture
-------

Zaporižja — rajona un apgabala centrs
Rajons tika izveidots 1939. gada 11. februārī.

2022. gada 17. novembrī ap plkst. 04.00 Krievijas spēki trīs reizes ar raķetēm S-300 apšaudīja rajonu (Viļņansku). Viena no raķetēm trāpīja divstāvu daudzdzīvokļu ēkai, kurā dzīvoja 10 cilvēki, tostarp trīs bērni, visi gāja bojā.

2022. gada 23. novembra apšaudes rezultāti
2022. gada 23. novembrī, dienā, kad Eiropas Parlaments pasludina Krieviju par valsti, kas atbalsta terorismu, Krievijas armija atkal apšaudīja Viļņjansku ar divām raķetēm S-300, tika nogalināts divu dienu vecs zīdains Serhijs.

Iedzīvotāji
-----------

Rajona iedzīvotāju skaits ir 874,2 tūkstoši.

Administratīvais iedalījums
---------------------------

Rojonā atrodas 2 pilsētas:

* Zaporižja
* Viļņanska

Kā arī 15 citas teritoriālās kopienas.

Ekonomika
---------

Rajons ir pārsvarā lauksaimniecības teritorija. Darbojas 98 rūpniecības un lauksaimniecības uzņēmumi.

Transports
----------

Zaporožjes rajonā ir 355,7 km valsts ceļu. Teritoriju šķērso vairāki stratēģiski svarīgi autoceļi, piemēram, Harkiva-Simferopole-Sevastopole, Borispola-Dņipro-Zaporižja. Teritoriju šķērso arī dzelzceļa līnijas. Tuvākā jūras osta ir Berdjanskas tirdzniecības jūras osta. Tuvākā upju osta ir Zaporižjes upju osta.

Atsauces
--------

1. ↑  «Eiropas Parlaments pasludina Krieviju par valsti, kas atbalsta terorismu | Aktuāli | Eiropas Parlaments». *www.europarl.europa.eu* (latviešu). 2022-11-23. Skatīts: 2023-04-11.
2. ↑   В результате обстрела Вольнянска в Запорожской области погиб ребенок. Atjaunināts: 2023-04-11
**Agnis Štifts** (1923–2020) bija latviešu ārsts internists, endokrinologs un izglītības darbinieks. Latvijas Zinātņu akadēmijas goda doktors (1998).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1923. gada 13. septembrī Rīgā. Mācījās Rīgas Franču licejā (1930-1942), strādāja par skolotāju Rīgas pilsētas 53. pamatskolā (1944-1947), studēja LVU Medicīnas fakultātē (1944-1950). Strādāja par iekšķīgo slimību terapeitu un terapijas nodaļas vadītāju Jaunjelgavas slimnīcā un ambulancē (1950-1958).

Pēc profesora K. Rudzīša uzaicinājuma 1958. gadā Agnis Štifts uzsāka strādāt Rīgas Medicīnas institūta (RMI) Fakultātes terapijas katedrā un klīnikā kā asistents un P. Stradiņa Republikas klīniskās slimnīcas endokrinoģijas nodaļas, vēlāk Endokrinoloģijas centra pirmais vadītājs. 1964. gadā aizstāvēja medicīnas zinātņu kandidāta disertāciju "Asins formelementu, saistaudu tuklo šūnu un eozinofilo leikocītu novirzes dažu diurētisko līdzekļu ietekmē". Ilgstoši bija Latvijas Endokrinologu asociācijas Sertifikācijas komisijas vadītājs.

Pasākumā "Gada balva medicīnā 2014" Latvijas Ārstu biedrība (LĀB) sadarbībā ar Latvijas Republikas Veselības ministriju Agnim Štiftam piešķīra balvu par mūža ieguldījumu medicīnā.

Darbi
-----

* Cukurslimība. Rīga: Zinātne, 1987. - 142 lpp.
* Mans ceļš Dieva labvēlībā. Rīga: LEA, 2018. - 92 lpp.

Apbalvojumi un pagodinājumi
---------------------------

* LZA goda doktors (1998)
* Triju Zvaigžņu ordenis, 5. šķira (2003)
* LĀB un VM Gada balva par mūža ieguldījumu medicīnā (2015)

Atsauces
--------

1. ↑  LZA Senāts š. g. 13. oktobrī apstiprināja LZA goda doktora grādu Agnim Štiftam Archived 2016. gada 4. martā, *Wayback Machine* vietnē. "Zinātnes Vēstnesis", 1998. gada 9. novembrī
2. ↑  2014. gada balvu par mūža ieguldījumu medicīnā saņem Viktors Kalnbērzs un Agnis Štifts; gada cilvēks medicīnā - Andrejs Ērglis LZA, 2015. gada 9. februārī

Ārējās saites
-------------

* Tā dzīvot ir vieglāk Ieva Štāle, Diena 2014. gada 21. februārī

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305063978
* LNB: 000047283
* ISNI: 0000 0004 1668 4101

 |

 |
**Agnetha Fältskog** ir zviedru popzvaigznes un ABBA dalībnieces Angnētas Feltskūgas debijas albums. Tas tika izdots Zviedrijā 1968. gada sākumā, izdevējs *Cupol Records*.[1] Albuma nosaukums ir A. Feltskūgas vārds un uzvārds zviedru valodā. Kopš izdošanas albums ir atkārtoti izdots gan CD, gan *iTunes*.

Albuma veidošanas laikā Feltskūga uzstājās kopā ar vietējo zviedru deju grupu Jenšēpingā.[2] Grupa nolēma nosūtīt grupas dziesmu demo ierakstus uz *Cupol Records* 1967. gada rudenī.[2] Karls Gerhards Lundkvists noklausījās lentes un pamanīja, ka grupas demo ierakstos bija arī Feltskūgas sarakstītā dziesma *Jag var så kar*. Pēc dziesmas noklausīšanās Lundkvists piedāvāja viņai līgumu ar *Cupol Records*.[2] Albuma *Agnetha Fältskog* pirmā ierakstu sesija notika 1967. gada 16. oktobrī Stokholmā. Šajā sesijā tika ierakstītas četras dziesmas no šī albuma — *Jag var så kär*, *Utan dej mitt liv går vidare*, *Följ med mig* un *Slutet gott, allting gott*. Dziesma *Försonade* arī tika iesniegta *Melodifestivalen* (Eirovīzijas dziesmu konkursa atlase), taču neguva panākumus atlasē.[3] Vairākas albuma dziesmas tika izdotas arī kā singli un sasniedza augstas vietas *Svensktoppen* mūzikas sarakstā.[4]

Dziesmu saraksts
----------------

**Pirmā puse:**[1]

1. *Jag var så kär* 3:19
2. *Jag har förlorat dej* 3:25
3. *Utan dej mitt liv går vidare* 2:49
4. *Allting har förändrat sej* 3:09
5. *Försonade* 2:56
6. *Slutet gott, allting gott* 1:43

**Otrā puse:**[1]

1. *Tack Sverige* 3:00
2. *En sommar med dej* 3:20
3. *Svövit och de sju dvärgarna* 3:07
4. *Min farbror Jonathan* 2:31
5. *Följ med mej* 1:35
6. *Den jag väntat på* 2:24

**1999. gada atkalizdevuma bonusa dziesmas:**[5]

1. *Sjung denna sång* 2:40
2. *Någonting händer med mig* 2:35
3. *Borsta tandrollen bort* 1:52

Atsauces
--------

1. 1 2 3  Albuma *Agnetha Fältskog* informācija discogs.com
2. 1 2 3  Angnētas biogrāfija viņas fanu oficiālajā mājaslapā Archived 2010. gada 10. februārī, *Wayback Machine* vietnē. Lai apskatītu, kreisajā malā nospiediet uz bio.
3. ↑  Informācija par ABBA dalībnieku veikumu Melodiefestivalen un Eirovīzijā[novecojusi saite]
4. ↑  «ABBA dalībnieku panākumi Zviedrijas mūzikas topos». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 5. aprīlī. Skatīts: 2012. gada 5. maijā.
5. ↑  Albuma 1999. gada izdevuma informācija discogs.com
**Irokēzu valodas** ir Ziemeļamerikas indiāņu valodu saime. Tās nosaukums atvasināts no irokēzu savienības jeb konfederācijas, un valodu saimei pieder ne tikai sešas šīs konfederācijas ciltis, bet arī vairākas citas tautas.

Mūsdienās daudzas irokēzu valodas ir izmirušas, atlikušās nopietni apdraudētas. Vislabāk ir saglabājusies čeroki valoda (12 000 — 22 000 runātāju).

Klasifikācija
-------------

Vispārpieņemtā irokēzu valodu klasifikācija:

* ***Ziemeļirokēzu atzars :***
	+ *Lielo ezeru irokēzu grupa :*
		- *Hūronu apakšgrupa (†) :*
		viandotu (†)
		venrohrononu (†)
		ativandaroku jeb neitrālo (†)
		ēri (†).
		- *Irokēzu savienības un suskvehanoku apakšgrupa :*
		onondagu
		suskvehanoku (†)
			* a) *seneku - kaijugu valodas:*seneku
		kaijugu
			* b) *mohauku - oneidu valodas :*mohauku
		oneidu
	+ *Tuskaroru - notoveju grupa :*

tuskaroru
notoveju (†).
* ***Dienvidirokēzu atzars :***

čeroku
* ***Neskaidrs***

Sentlorensas irokēzu (†)

Izplatība
---------

Sekvoja, — čeroku cilts sudrabkalis, kurš ap 1821. g. izveidoja čeroki valodai atbilstošu alfabētu.
Pie Lielo ezeru grupas pieskaitāma ap 16. gs. beigām izmirusī Sentlorensas irokēzu valoda. Šķiet, ka tā bija vairāku dialektu vai valodu grupa, kurā runāja vismaz 25 ciltis.

Venrohrononi jeb venro bija neliela cilts. Tā izzuda 17. gadsimta pirmajā pusē, tāpēc ziņas par venro valodu ir ļoti trūcīgas.

Pēc masu epidēmijām un kariem daļa hūronu un tionontati jeb petuni apvienojās viandotu ciltī. Saglabājušies materiāli ļauj tās klasificēt kā hūronu un tionontati valodas. 

Ļoti nabadzīgas liecības saglabājušās par ativandaroku un ēri konfederāciju valodām. Hūronu dotais nosaukums *Atiwandaronk* nozīmē *"viņi kas saprot valodu"*, tādējādi šīs tautas valodu vēsturiski pieskaita pie hūronu grupas.

Suskvehanoku (konestogu) valoda izzuda 18. gadsimta otrajā pusē, kad baltie Pontiaka sacelšanās laikā 1763. gadā noslepkavoja pēdējos 20 suskvehanokus.

No irokēzu savienības valodām vislabāk saglabājusies mohauku (ap 3300 runātāju),savukārt pārējās ir nopietni apdraudētas vai atrodas uz izzušanas robežas, — oneidu (160 — 500), seneku (ap 200), kaijugu (100 — 200), onondagu (65 — 115), tuskaroru (savienības sestā tauta) (mazāk kā 10 valodas pratēju).

Notoveju valoda izzuda labu laiku pirms 1900. gada. Ap 1820. gadu bija atlikuši tikai trīs gados vecāki šīs valodas pratēji. Meherini bija tuskaroru un notoveju kaimiņi, un, iespējams, runāja tajā pašā valodā vai līdzīgā dialektā.
Šis raksts ir par ielu Jūrmalā. Par citām jēdziena **Tukuma iela** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Tukuma iela** ir iela Jūrmalā, Ķemeru apkaimē. Tukuma iela sākas krustojumā ar Ventspils šoseju un beidzas krustojumā ar Tūristu un Emīla Dārziņa ielu. Līdz pirmajam krustojumam ar E. Dārziņa ielu tai ir maģistrālās ielas loma — pa to apkaimē iebrauc lielākā daļa autotransporta no Rīgas un Ventspils virziena.

Kopējais ielas garums ir 2050 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Tukuma ielā satiksmes kustība norit divās joslās, no krustojuma ar Katedrāles ielu tā kļūst par gājēju celiņu. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve, kā arī atrodas sabiedriskas ēkas — Ķemeru pamatskola un pirmskolas izglītības iestāde "Austras koks". Arī Ķemeru parkā esošā Ķemeru sanatorija pēc adreses piekrīt Tukuma ielai.

Ielu savienojumi
----------------

Tukuma iela ir savienota ar šādām ielām:

* Ventspils šoseja (T veida krustojums)
* Ziedoņa iela (T veida krustojums)
* Brocēnu iela (divi T veida krustojumi)
* Tirgus iela (T veida krustojums)
* Robežu iela
* Emīla Dārziņa iela (T veida krustojums)
* Senatnes iela (divi T veida krustojumi)
* Rucavas iela (T veida krustojums)
* Liesmas iela (T veida krustojums)
* Bišu iela
* Katedrāles iela
* Emīla Dārziņa/Tūristu iela.

Satiksme
--------

Iela šķērso dzelzceļa līniju Rīga — Tukums. Pa Tukuma ielu kursē 5. un 6. autobuss.

Skatīt arī
----------

* Ķemeri

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Jūrmalas ielas, kuru nosaukums sākas ar burtu T |
| --- |
|  |
| 
* 0—9
* A
* B
* C
* D
* E
* F
* G
* H
* I
* J
* K
* L
* M
* N
* O
* P
* R
* S
* T
* U
* V
* Z

 |
|  |
| T | 
* Tālavas
* Tālivalža
* Tallinas
* Talsu šoseja
* Tauvu
* Teātra
* Teiču
* Telšu
* Tērauda
* Tērbatas
* Tērces
* Tērvetes
* Tīklu
* Tiltu
* Tīreļa
* Tīreļa taka
* Tirgoņu
* Tirgus
* Tirgus laukuma
* Tīruma
* Tirzas
* Tobago
* Trikātas
* Tukuma
* Turaidas
* Tūristu
* Tvaikoņu

 |

 |
**Inahosa** (grieķu: *Ίναχος*) ir upe Peloponēsā, Grieķijā. Tās izteka atrodas Argolīdas rietumu daļas kalnos, netālu no Lirkejas (*Λύρκεια*) ciema. Upe tek austrumos no Argosas, ietek Argolīdas līcī pie Neakiosas pilsētas. Tā ir nosaukta Inaha, mītiskā Argosas valdnieka vārdā. Upe vasarā bieži izžūst.

Pēc Pausānija ziņām upes izteka atradās Artemīsijas kalnu grēdā, uz robežas starp Argolīdu un Arkādiju, kā virsotnē bija Artemīdas templis. Pēc Strabona apgalvojuma Inahosas izteka bija pie Lirkejas kalna, kas atrodas vairāk uz ziemeļiem. Netālu no iztekas bijusi Kefisas pieteka, kas tecējusi no Lirkejas.

Starp Argosu un Inahosu tek kalnu upe Haradrosa, kas arī iztek no Artemīsijas kalniem, un to ceļotaji mēdz jaukt ar Inahosu, jo ir tuvu Argosai. Tā tek pa platu grants gultni, kas vasarā izžūst, un kuru mūsdienās sauc par Kseriasu jeb Sauso upi. Nedaudz uz dienvidiem no Argosas Haradrosa ietek Inahosā. Tieši Haradrosas krastā argosiešu armija, atgriežoties no karagājieniem, bija spiesta iziet tiesas procesu, lai iegūtu atļauju atgriezties pilsētā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Dictionary of Greek and Roman Geography (1854) William Smith, LLD, Ed.».