recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Airbus A340*
*Airbus A380*
***Airbus S.A.S.*** bija Francijā reģistrēts aviobūves uzņēmums. Tas izgatavoja pasažieru, kravas un militārās transporta lidmašīnas. Uzņēmuma galvenais birojs atradās Tulūzas piepilsētā *Blagnac*. 2017. gada janvārī *Airbus SAS* apvienots ar mātes uzņēmumu *Airbus Group SE*, kas aprīlī mainīja nosaukumu uz *Airbus SE*.

2013. gadā *Airbus* nodarbināja ap 59 tūkstošus cilvēku. Ražošana izvietota aptuveni 16 vietās. Nobeiguma montāžas darbi notiek Tulūzā Francijā, Hamburgā Vācijā, Seviljā Spānijā un (kopš 2009. gada) Tjaņdziņā Ķīnā. *Airbus* ir meitas uzņēmumi ASV, Japānā, Ķīnā un Indijā.

Airbus apgrozījums (ieņēmumi) 2011. gadā bija 33 miljardi eiro.

Vēsture
-------

1967. gadā Francijas, Vācijas un Apvienotās Karalistes valdības vienojās apvienot savu valstu lidmašīnu būvi, lai varētu konkurēt ar ASV aviobūves uzņēmumiem *Boeing*, *McDonnell Douglas* un *Lockheed*.
1970. gada 18. decembrī dibināta *Groupement d'Interet Économique* (*GIE* — unikāla partnerības forma Francijā) ***Airbus Industrie***.
Francijas *Aérospatiale* un Vācijas*Deutsche Airbus* piedalījās katrs ar 36,5 %, Apvienotās Karalistes *Hawker Siddeley* ar 20 %, bet Nīderlandes un Vācijas kopuzņēmums *VFW-Fokker* 7 %.
1971. gadā Spānijas uzņēmums *CASA* ieguva 4,2 %.
Pirmā lidmašīna, kuru *Airbus Industrie* izstrādāja, bija reaktīvais laineris *Airbus A300*.

1979. gadā *British Aerospace*, kura 1977. gadā bija nopirkusi *Hawker Siddeley*, ieguva 20 % *Airbus Industrie* daļu.
1980. gados izstrādāti laineri *Airbus A330* un *Airbus A340*.
1990. gadu vidū sākta superliela lainera *A3XX* izstrāde. Tagad tas zināms ar nosaukumu *Airbus A380* un pirmo lidojumu veica 2005. gadā.

2000. gadā apvienojās Francijas *Aérospatiale-Matra* (*Aérospatiale* mantinieks), Vācijas *DaimlerChrysler Aerospace* (*Deutsche Airbus* pēctesis) un Spānijas *Construcciones Aeronáuticas*, izveidojot Eiropas mēroga korporāciju *EADS*. Tam tagad piederēja 80 % *Airbus Industrie* (pārējie 20 % — Apvienotās Karalistes *BAE Systems*).

2001. gada janvārī *Airbus Industrie* no neefektīvās konsorcija formas tika pārveidots par akciju sabiedrību (*Société par Actions Simplifiée*) ***Airbus SAS***, process pabeigts 11. jūlijā.

2006. gada 13. oktobrī *EADS* par 2,75 miljardiem eiro no *BAE Systems* nopirka 20 % *Airbus* akcijas, tādējādi kļūstot par tā vienīgo īpašnieku.

2014. gada janvārī *EADS* tika reorganizēts par *Airbus Group SE* ar trīs nodaļām: *Airbus*, *Airbus Defence & Space* un *Airbus Helicopters*.
Lai uzlabotu pozīcijas konkurencē ar *Boeing* ASV tirgū, 2015. gada septembrī Mobilā atklāta pirmā *Airbus* rūpnīca ASV.

2017. gada janvārī *Airbus SAS* apvienots ar mātes uzņēmumu *Airbus Group SE*, kas aprīlī mainīja nosaukumu uz *Airbus SE*.

Skatīt arī
----------

* *Boeing*

Atsauces
--------

1. 1 2  People & culture Archived 2013. gada 27. maijā, *Wayback Machine* vietnē. Airbus
2. ↑  Airbus atklāj pirmo rūpnīcu ASV LETA--AFP, 2015. gada 14. septembris

Ārējās saites
-------------

* Airbus vietne
**Juhans Kuks** (igauņu: *Juhan Kukk*; 1885—1942), arī **Johans Kuks**, bija igauņu ekonomists, politiķis un uzņēmējs. Igaunijas Valsts vecākais (1922—1923).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1885. gada 13. aprīlī (1. aprīlī pēc VS) Viru apriņķa Rakkes (tolaik Sallas) pagasta Keru (*Käru*) ciemā zemnieku ģimenē. 
Mācījās Tallinas reālskolā, studēja Rīgas Politehniskā institūta tautsaimniecības nodaļā (1904-1910), papildinājās Vācijā. 1914. gadā bija viens no Igaunijas Kooperatīvu biroja dibinātājiem.
Pēc Februāra revolūcijas gadā viņš bija Igaunijas Pagaidu zemes padomes finanšu departamenta vadītājs. Izstrādāja Igaunijas patstāvības manifesta projektu un bija Igaunijas pagaidu valdības Finanšu ministrs Igaunijas brīvības cīņu laikā (1918-1920). Vēlāk Igaunijas Tirdzniecības un rūpniecības ministrs (1920-1921), Riigikogu spīkers (1921-1922). 

No 1922. gada 21. novembra līdz 1923. gada 2. augustam bija Igaunijas Valsts vecākais, tad Igaunijas Bankas direktors (1924-1926).
Petsa autoritārās varas periodā nodarbojās ar uzņēmējdarbību, bija *Kreenbalt AS* direktors (1933—1940), Rūpniecības un tirdzniecības kameras pārraudzības padomes loceklis (1937—1940).

Pēc Igaunijas okupācijas atcelts no visiem amatiem, 1940. gada 16. oktobrī apcietināts un deportēts uz PSRS. Miris 1942. gada 4. decembrī Kargopolē Arhangeļskas apgabalā.

Atsauces
--------

1. ↑  *Latviešu konversācijas vārdnīca*. X. sējums. Rīga : Anša Gulbja izdevniecība. 18 800. sleja.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 315523869
* LCCN: no2015152466
* ISNI: 0000 0004 4773 2647
* GND: 1068887001

 |

 |
**Alesandro Salvio** (itāļu: *Alessandro Salvio*; 1570. gads, Neapole — 1640. gads) bija Itālijas šahists.

Biogrāfija
----------

Piedzimis Neapolē bagātā ģimenē. Viņa brālis bijis pazīstams sava laika dzejnieks. Pēc studijām vietējā universitātē Salvio ieguvis doktora grādu un nodarbojies ar jurisprudenci. 16. gadsimta beigās kļuvis par vienu no spēcīgākajiem Eiropas šahistiem. Izcēlies ar saviem "aklā" šaha paraugdemonstrējumiem, spēlējot neskatoties uz galdiņu, kuru dēļ bijis iecienīts viesis pie Itālijas aristokrātiem un pat pie Romas pāvesta. Savā dzimtajā pilsētā nodibinājis šaha akadēmiju.

1604. gadā publicējis savu pazīstamāko traktātu par šaha spēli — "*Trattato dell' inventione et arte liberale del gioco di scacchi*, kurā analizējis tādas šaha atklātnes kā karaļa gambīts un itāļu atklātne, kā arī daudzas galotņu pozīcijas. Salvio traktāts bijis populārs un piedzīvojis atkārtotu izdevumu 1634. gadā. 19. gadsimtā gan ticis izpētīts, ka daudzas savas idejas Salvio aizguvis no sava tautieša Polērio darbiem. Publicējis arī daiļliteratūras darbus par šaha tematiku, tajā skaitā traģisko poēmu "Skakaida" (*La Scaccaide*).

Atsauces
--------

1. ↑  Alessandro Salvio. *Trattato dell'inventione et arte del gioco di scacchi. Diviso in discorsi, sbaratti e partiti. - Napoli, Sottile 1604*. Sottile, 1604. 7. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* \* A. Salvio šaha kompozīcijas mājas lapā *PDB*

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 89522770
* LCCN: n2022005693
* ISNI: 0000 0000 6296 9387

 |

 |
**Ģiņģeiķis** (vācu: *Gingeike; Gingeke*, lietuviešu: *Gineika*) bija sēļu vai aukštaišu kunigaitis no apmēram 1240. līdz vismaz 1255. gadam, Livonijas ordeņa vasalis (no 1245), Atskaņu hronikas tekstā viemēr pieminēts kā trešais (jaunākais) no trīs brāļiem: "Bij trešajam vārds Ģiņģeiķis, tas bija drosmīgs varonis, no negoda viņš bija tīrs, jo allaž cīnījās kā vīrs" (vācu: *Gingeike was der dritte name: er endorfte nie gewinnen schame bie sînes mannes sîten, wâ man solde strîten*).[1]

Vēsture
-------

Kopā ar saviem (vecākajiem) brāļiem Tūši (vācu: *Tûsche; Tusze*, lietuviešu: *Tuče, Duče*) un Miļģerīnu (lietuviešu: *Milgerinas, Milgerynas, Milgrinas*, vācu: *Milgerîn*) piederēja pie kunigaišu klana, kas pretojās Lietuvas valdnieka Mindauga centieniem pakļaut savai kontrolei zemes, kas atradās starp Nalsenes zemi un Daugavas kreisā krasta sēļu zemēm, kurās "dzīvoja kristīgie visgarām". Pēc tam viņš kopā ar brāļiem piedalījās ordeņa karagājienā uz Nalseni 1245. gadā. Pārcēlušies Daugavas kreisajā krastā, un izgājuši caur purviem, mežiem un upēm, iebrucēji nopostīja vairākas zemes. Daļa karaspēka Ģiņģeiķa vadībā ieņēma Lengevīna pili un ar kara laupījumu un par ķīlniekiem sagūtītajām sievām, viņu bērniem, zirgiem, govīm un teļiem jāja atpakaļ uz Rīgu. Atceļā viņiem purvainā apvidū uzbruka lietuviešu karaspēks, bet tika sakauts. Kaujā krita Lengevīna brālis.

Vēsturiskajos tekstos pieminēts trīs reizes — Atskaņu hronikas vēstījumā par Lengvīna karu ar kaimiņu zemēm (pirms 1245) un krustnešu otro karagājienu uz Nalseni (1245) un karagājienu uz Žemaitiju (1255).

Ģiņģeiķa zemes lokalizācija
---------------------------

Jādomā, ka Ģiņģeiķa zeme bija starp tām Sēlijas zemēm, ko Mindaugs 1255. gada oktobrī, pateicībā par Vācu ordeņa starpniecību, kuras dēļ pāvests licis viņu kristīt un kronēt par visas Lietuvas pirmo karali, dāvināja ordeņa Livonijas mestram, proti Medeni, Peloni, Maleisini un Tovraksti.[2]

Lietuviešu vēsturnieki J. Stakausks[3] un pēc viņa E. Gudavičs[4] lokalizēja Lietuvas ziemeļdaļā, izsakot pieņēmumu par tagadējiem Pasvales rajonu, kas atradās vistuvāk Aizkrauklei un piederēja sēļu Medenes zemei.

Skatīt arī
----------

* Livonijas krusta kari

Atsauces
--------

1. ↑  «Atskaņu hronika, 02955.-03058. rindas». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 18. decembrī. Skatīts: 2017. gada 9. martā.
2. ↑  Latvijas vēstures avoti. 2.sējums: Senās Latvijas vēstures avoti. 2.burtnīca. Red. Švābe, A. Rīga: Latvijas Vēstures institūta apgādiens, 1940. [389.—390.lpp.]
3. ↑  Stakauskas J. Lietuva ir Vakarų Europa XIII-me amžiuje. Kaunas, 1934. — 275 p.
4. ↑  Gudavičius E. Bandymas lokalizuoti XIII a. lietuvių kunigaikščių valdas. LMAD, A. 1984. — T. 3. — P. 69-79.
**Mobilo telefonu satura reklāma** ir zvana melodiju, spēļu un cita mobilajiem telefoniem domātā satura iegādes veicināšana. Šis saturs parasti tiek iegādāts ar paaugstinātas maksas īsziņu palīdzību. Mobilajiem telefoniem domātā satura reklamēšana un tirdzniecība ir kļuvusi īpaši populāra pēdējā laikā, tā tiek reklamēta gan Internetā, gan televīzija, gan arī drukātajos plašsaziņas līdzekļos.

Vēsture
-------

Vecākā lietotāja pielāgojama lieta mobilajos telefonos bija operatora logotips, kas noklusēti parasti attēloja mobilā tīkla operatora (piemēram, LMT) logotipu. Tie bieži tika aizstāti ar savu vārdu vai speciālu simbolu. Ar laiku parādījās servisi, kas piedāvāja iegādāties dažādus logotipus par nelielu samaksu, izmantojot paaugstinātas maksas īsziņas.

Vēlāk telefonu ražotāji ieviesa iespēju lietotājam papildināt noklusēto aparāta zvana melodiju klāstu. Melodiju tirdzniecība kļuva par ienesīgu biznesu, parādījās servisi, kas tirgoja tās izmantojot maksas īsziņas. Tie seko līdzi tendencēm mūzikas pasaulē, piedāvājot iegādāties populāru izpildītāju dziesmu zvana melodiju versijas.

Papildus tam mūsdienās tiek tirgotas arī mobilajiem telefoniem domātas spēles un citas programmas, fona attēli, animācijas un cits saturs.
**Frenks Kērtiss "Kērts" Maikls** (*Frank Curtis "Curt" Michel*, dzimis 1934. gada 5. jūnijā, miris 2015. gada 26. februārī) bija ASV astrofiziķis. Bijis NASA astronauts, bet nav lidojis kosmosā.

Sākotnēji Kērtiss Maikls strādāja par jaunāko inženieri *Firestone Tire and Rubber Company* raķešu nodaļā.
1955. gadā Kalifornijas Tehnoloģiju institūtā ieguva bakalaura grādu fizikā. 
1955. gadā iestājās Gaisa spēkos. Maikls trenējās lidojumiem Maranas Gaisa spēku bāzē Arizinā, Laredo Gaisa spēku bāzē un Perina Gaisa spēku bāzē Teksasā.
Paralēli militārajam dienestam Frenks Maikls Kalifornijas Tehnoloģiju institūtā veica eksperimentālo un teorētisko darbu kodolfizikā. 1962. gadā ieguva doktora grādu.
1963. gadā Maikls pārgāja darbā uz Raisa Universitāti Floridā, kur darbojās kosmosa zinātņu jomā (piemēram, saules vēja mijiedarbība ar Mēness atmosfēru).

1965. gada jūnijā Frenks Kērtiss Maikls tika uzņemts NASA zinātnieku astronautu grupā. Sešu zinātnieku grupa gatavojās lidojumiem *Apollo* projektā.
Maiklu neiekļāva nevienā kosmiskajā misijā, un 1969. gadā viņš atstāja NASA.

Frenks Maikls turpināja pētījumus un mācību darbu Raisa Universitātē, kur kļuva par Kosmiskās fizikas un astronomijas departamenta vadītāju. 2001. gadā viņš atstāja darbu Raisa Universitātē.

Atsauces
--------

1. ↑  Professor emeritus Curt Michel dies Mike Williams, Rice University, 2015-02-27

Ārējās saites
-------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Frenks Kērtiss Maikls*** |

* Biogrāfija NASA vietnē
**Palapsenes** jeb **podnieklapsenes**, arī **vientuļās lapsenes** (*Eumeninae*) ir lapseņu dzimtas (*Vespidae*) apakšdzimta. Vēl nesenā pagātnē tās tika izdalītas pastāvīgā dzimtā *Eumenidae*. Palapsenes ir vientuļnieces, kas nedzīvo kopā ar savas sugas īpatņiem.

Palapseņu apakšdzimta ir lielākā lapseņu dzimtā, tai ir vairāk kā 200 ģintis un neskaitāmas sugas.

Izskats un īpašības
-------------------

Palapsenes ligzda
Lielākā daļa palapseņu ir melnas vai brūnas ar koši dzeltenām, baltām, oranžām vai sarkanām šķērssvītrām. Tropu palapsenām tumšajam fonam var būt koši zils vai zaļš, metālisks spīdums. Palapsenes var labi atšķirt no citām lapsenēm, jo tām ir garš un ļoti tievs viduklis.

Lai arī visas palapsenes barojas ar ziedu nektāru, tās ir plēsoņas, jo, lai pabarotu savus kāpurus, tās medī citus kukaiņus vai to kāpurus. Palapsenes ļoti reti iedzeļ cilvēkam, bet, ja iedzeļ, tad koduma vietā veidojas uzpampums tāpat kā no bites dzēliena.

Reprodukcija
------------

Palapsenes ligzdu veidošanā ir ļoti atšķirīgas. Ir sugas, kas lieto jau esošas spraugas, piemēram, vaboļu izgrauztus tuneļus koka mizā vai caurumus, ko kokā ir atstājusi kāda nagla vai skrūve. Dažas šīs dzimtas sugas būvē ligzdu pašas, tas var būt tunelis zem zemes vai no mālu daļiņām uzbūvēta neliela ligzda virszemē, kas atrodama uz augiem, akmeņiem vai mūra. Virszemes ligzda atgādina māla podu. Ligzdā var būt tikai viena šūna vai vairākas šūnas. Visbiežāk ligzdas būvēšanai tiek lietoti mālaini dubļi, kas sajaukti ar ūdeni vai arī tiek sakošļātas augu lapas.

Latvijā plaši izplatītā *Eumenes pedunculatus* ligzda ir rieksta lielumā. Kāpuru barībai mātīte sagādā tauriņu, zāģlapseņu vai vaboļu kāpurus, kurus ar dzeloņa dūrienu paralizē. Kāpurs tiek ievietots ligzdas šūnā, kurā pirms tam ir iedēta viena ola. Ir sugas, kas olu izdēj pēdējo, tad tā ir piestiprināta pie aizvākotās šūnas vāka. Ola atrodas piestiprināta pie šūnas augšējās sienas, jo, kad palapsenes kāpurs izšķiļas no olas, tas krīt lejup uz mātes atstātās barības. Kāpurs iekūņojas pēc dažām nedēļām. Dažādām sugām attīstības laiks no olas līdz pieaugušai palapsenei ir atšķirīgs. Tas var būt gan dažas nedēļas, gan gads.

Atsauces
--------

1. ↑  Iežmauglapsenes – Apochyta Archived 2009. gada 15. maijā, *Wayback Machine* vietnē. (latviski)
2. ↑  Eumeninae apakšdzimta — podnieklapsenes (angliski)
3. 1 2  FAMILY VESPIDAE, Eumeninae - Potter Wasp (angliski)

Ārējās saites
-------------

* Eumenes spp. potter wasps of Florida (angliski)
* Identification Atlas of the Vespidae (Hymenoptera, Aculeata) of the northeastern Nearctic region (angliski)
*
**Ināra Eglīte** (arī **Ināra Kaija Eglīte**, dzimusi 1948. gada 26. oktobrī Rīgā, mirusi 2020. gada 2. maijā Jūrmalā) bija latviešu dzejniece.

Biogrāfija
----------

I. Eglīte uzaugusi Rīgā, beigusi Rīgas 50. vidusskolu. Studējusi filoloģiju Latvijas Valsts Universitātē. Beigusi Latvijas Kristīgo akadēmiju.

Dzejas publikācijas no 1967. gada. Guvusi ievērību ar dzejoli "Debesis bez tukšuma" (1967, žurnālā "Liesma", Nr. 12). Piedalījusies Jauno autoru seminārā. No 1967. līdz 1975. gadam publicējusi dzejoļus izdevumos "Literatūra un Māksla", "Liesma", "Padomju Students" un citos. Nozīmīgākā tā laika publikācija ir dzejoļu kopa jauno dzejnieku kopkrājumā "Acis" (1973). Šajā laikā iesaistījusies jauno mākslinieku un rakstnieku bohēmā, kuras centrs bija tā sauktā kafejnīca "Kaza" Vecrīgā. 70.-80. gados piedalījusies mākslinieka Andra Grīnberga veidotajās akcijās un performancēs, kas dokumentētas fotogrāfiju ciklos (akcijas "Jēzus Kristus kāzas", 1972; "Sarkanais tuksnesis – veltījums Antonioni", 1974). I. Eglītes dzeja skan A. Grīnberga filmās "Pašportrets" (1972) un "Pašportrets. Testaments" (2003). 

90. gados periodiski rakstījusi preses izdevumiem, pievērsusies tulkošanai: Barbaras Kārtlendas "Skaistule grāfa skavās" (1997), Agatas Kristi "Nāves suns" (1998), Airisas Mērdokas "Melnais princis" (2000), Džoannas Harisas "Šokolāde" (2002), Loida Aleksandera "Triju sirdis: Praidenas hronikas" (2004), Megijas O’Farelas "Mana mīlnieka mīļotā" (2006), Maikla Skota "Alķīmiķis" un "Mags" (2009), Ričarda Rora "Lūgšanas spēks" (2016) u.c.

2017. gadā fonda "Mākslai vajag telpu" Vasaras mājā Rīgā notika I. Eglītes daiļradei veltīta izstāde "Debesis bez tukšuma", tai seko dzejas apkopojums krājumā "Kliedziens starp āboliem" (2018), kurā apkopoti I. Eglītes jaunības dzejoļi, kā arī nedaudzi 2000. gadu sākumā tapušie teksti. Krājums nominēts Literatūras gada balvai 2019 kā viena no gada labākajām debijas grāmatām. I. Eglītes atmiņas par dzejnieku Aivaru Neibartu publicētas grāmatā "Zum, zum, dzejniek!" (2019).

Atsauces
--------

1. ↑  Ināra Kaija Eglīte - Literatura.lv[novecojusi saite]
Gunnerusa grēda
**Gunnerusa grēda** (angļu: *Gunnerus Ridge*)[1][2] ir šaura un gara zemūdens grēda Antarktīdas piekrastē, kas stiepjas perpendikulāri tās krastam uz ziemeļiem no Rīsera-Larsena pussalas. Grēda ir ap 430 km gara un no 150 km dienvidu galā līdz 50 km ziemeļu galā plata. Paceļas virs okeāna pamatnes līdz pat 2500 m.[3] Sastāv galvenokārt no kontinentālas garozas ar vulkānisku struktūru — Kainanmaru kalnu — grēdas ziemeļu galā.[4] Atdala Kosmonautu jūru austrumos no Rīsera-Larsena jūras rietumos. Grēdas daļu pie kontinenta krasta sauc par Gunnerusa sēkli *(Gunnerus Bank)*. Ziemeļos no grēdas okeāna dibenā plešas Enderbija abisālais līdzenums.[2]

Pastāv teorija, ka vēlīnajā krīta periodā Gunnerusa grēda ir bijis sauszemes tilts starp Austrumantarktīdu un Madagaskaru.[5]

Atsauces
--------

1. ↑  ASV Ģeoloģijas dienesta Ģeogrāfisko nosaukumu informācijas sistēma *(USGS GNIS)*: Gunnerusa grēda
2. 1 2  «GEBCO SUB-COMMITTEE ON UNDERSEA FEATURE NAMES (SCUFN)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 6. jūnijā. Skatīts: 2011. gada 18. oktobrī.
3. ↑  «Palaeoenvironmental implications from tertiary sediments of Kainan Maru Seamount and Northern Gunnerus Ridge». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 31. martā. Skatīts: 2011. gada 18. oktobrī.
4. ↑  «Breakup and early seafloor spreading between India and Antarctica». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 26. jūlijā. Skatīts: 2010. gada 22. jūlijā.
5. ↑  Late Cretaceous bioconnections between Indo-Madagascar and Antarctica: refutation of the Gunnerus Ridge causeway hypothesis

Ārējās saites
-------------

* Karalienes Modas Zemes kontinentālā šelfa karte
**Roberts Duglass** jeb **Roberts Daglass** (angļu: *Robert Douglas*, 1611—1662) bija skotu izcelsmes Zviedrijas karavīrs un valstsvīrs. Feldmaršals (1657), Zviedru Vidzemes militārais gubernators (1658-1661).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1611. gada 17. martā Standingstonā (*Standingstone*) Viljama Duglasa ģimenē.
1627. gadā viņš kļuva par Pfalcas grāfa Johana Kazimira pāžu. Trīsdesmitgadu kara laikā piedalījās kaujās vācu zemēs, ievainots Licenes kaujā. 1633. gadā viņš kā dragūnu kapteinis pārgāja Zviedrijas karadienestā, 1643. gadā ieguva ģenerālmajora pakāpi. 

Pēc kara beigām karalienes Kristīnes I valdīšanas laikā 1651. gadā viņam piešķīra barona titulu un kavalērijas ģenerāļa pakāpi.
1654. gadā viņš ieguva Skenninges grāfa titulu un 1657. gadā tika iecelts par feldmaršalu.

Otrā Ziemeļu kara laikā 1658. gada 25. maijā viņu iecēla par Igaunijas un Vidzemes kara gubernatoru, viņš atkaroja lietuviešiem Raunas pili un iebruka Kurzemes hercogistē. Naktī uz 30. septembri viņš ar viltu ieņēma Jelgavas pili un apcietināja hercogu Jēkabu. Duglasa armija okupēja Zemgali un daļu Kurzemes līdz 1659. gada beigām, kad tos piespieda atkāpties lietuviešu karaspēks kopā ar latviešu zemessargiem. Zviedru Jelgavas pils garnizons kapitulēja 1660. gada janvārī.
Pēc kara beigām redzes traucējumu dēļ atvaļinājās no karadienesta.

Miris pēc smadzeņu triekas 1662. gada 28. maijā Stokhomā.

Atsauces
--------

1. ↑  Robert I. Frost: *The Northern Wars - War, State and Society in Northeastern Europe, 1558—1721*, London/ New York 2000, S.12f

| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: **Magnuss Gabriels Delagardijs**  |  **Zviedru Vidzemes ģenerālgubernatora p.i.** 1658 — 1661 | Pēctecis: **Aksels Lilijs**  |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 15513514
* ISNI: 0000 0000 1336 6010
* GND: 116190809

 |

 |
**Inukjuaka** (angļu un franču: *Inukjuak*, inuītu: ᐃᓄᒃᔪᐊᒃ, *Inukjuaq* — ‘Milzis’) ir ciems Kvebekas ziemeļos, Kanādā. Izvietojusies Labradoras pussalas rietumu krastā pie Hudzona līča Innuksuakas upes grīvā. Apdzīvotā vieta pieejama tikai ar aviotransportu cauru gadu vai ūdens transportu vasarā. Lai arī ciems atrodas tādos pat platuma grādos, kā Pērnava, gada vidējā gaisa temperatūra ir tikai –7 °C; klimatu ietekmē seklais un aizsalstošais Hudzona līcis, kurš vasarās lēni atkūst.

Vēsture
-------

Kā liecina arheoloģiskie atradumi, apvidu izsenis apdzīvojuši inuiti. 20. gadsimta sākumā franču kažokzvēru tirdzniecības kompānija *Révillon Frères* šeit nodibināja **Portharisonas** (*Port Harrison*) tirdzniecības posteni. 1920. gadā konkurējošā *Hudson's Bay Company* šeit izveidoja savu pārstāvniecību, bet 1936. gadā atpirka *Révillon Frères* un kļuva par monopolistu līdz pat 1958. gadam. 1953. un 1955. gadā vairākas inuitu ģimenes no Inukjuakas Augstās Arktikas pārcelšanās kampaņas ietvaros pārcēlās uz ziemeļiem, nodibinot Grisfjordas un Rezolūtas ciemus. Municipalitātes statuss kopš 1980. gada. Lielākā daļa iedzīvotāju ir inuiti.

Infrastruktūra
--------------

Inukjuakas ciemā ir policijas iecirknis (kopš 1935. gada), ambulance (1947), skola (1951), kooperatīvais veikals (1962), atpūtas centrs, viesnīca, anglikāņu baznīca, muzejs. 1,5 km no ciema atrodas lidosta ar vissezonas grants seguma skrejceļu.

Atsauces
--------

1. ↑  .
2. ↑  Statistics Canada. 2006 Community Profiles. Inukjuak

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Inukjuaka***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 148630357

 |

 |
Augšdevona dolomīta nogulumi Doles salā.
**Augšdevons** (**D3**) jeb **vēlais devons** ir devona perioda epoha, kā arī devona sistēmas nodalījums. Šī epoha ilga aptuveni 26 mlj. gadus (385,3 ± 2,7 - 359,2 ± 2,5 Ma). Augšdevons dalās divos stāvos (laikmetos): Frānas un Famenas stāvos.

Paleoģeogrāfija
---------------

Augšdevona pirmajā posmā turpinājās vidusdevona transgresija un franas laikmetā sasniedza devona jūras uzplūdu maksimumu. Īpaši tā izpaudās Krievijas un Ziemeļamerikas platformu teritorijās, kā arī ģeosinklinālēs Rietumeiropā un Dienvidķīnā. Famenas laikmetā jau iezīmējas būtiska jūras regresija. Jūra pakāpeniski atkāpās no Krievijas platformas, sadaloties daudzās sājūdens lagūnās. Tāpat, pilnīgi no jūras atbrīvojās Ziemeļamerikas un Sibīrijas platformas, kā arī Gondvanas perifērās teritorijas. Ģeosinklinālajās zonās augšdevona beigās situācija bija nedaudz sarežģītāka. Apalačos, Bretaņā, dažās Kazahstānas vietās, tāpat arī Ķīnā un Austrālijā devona beigās iekrita Bretaņas krokošanās fāze, kas iezīmēja hercīnās oroģenēzes pirmo lielāko posmu. Līdz ar to šajos rajonos bija vērojama jūras regresija. Savukārt, citās vietās (piemēram, Kazahstānas lielākajā daļā) famenas laikā bija vērojama transgresija, un jūra pakāpeniski pārgāja uz apakšējā karbona periodu.

Augšdevona smilšakmens atsegums pie Gaujas (Ķūķu klintis).

Augšdevons Latvijā
------------------

Augšdevona nogulumi ieguļ gandrīz visā Latvijas teritorijā, izņemot valsts ziemeļrietumu daļu un uz dienvidiem no Daugavpils, kā arī ielejveida iegrauzumos dažās Latvijas vietās. Visā Latvijas teritorijā augšdevona nogulumi uzguļ virsū vidusdevona živetas stāva nogulumiem. Lielākajā teritorijas daļā tos klāj kvartāra slāņi, un tikai valsts dienvidrietumos tos sedz karbona, kā arī jaunāki nogulumi. Augšdevona nogulumu biezums ir Latvijas teritorijā sasniedz vairāk kā 300 metrus. Tie vispilnīgāk saglabājušies valsts dienvidrietumu daļā. Latvijas augšdevonā ir izdalīti divi stāvi: franas un famenas (pēc Ardenu-Reinas skalas). Augšdevona apakšējā robeža Latvijā tiek vilkta pa gaujas svītas pamatni. Robeža ir samērā labi izsekojama: uz vidusdevona Živetas stāva mālu, aleirītu un smilšakmeņu miju uzguļ Gaujas svītas sīk- un rupjgraudainas baltas smiltis un smilšakmeņi, vietām ar kvarca un kvarcīta olīšiem. Beidzamajā laikā tiek piedāvāti arī citi varianti - D2/D3 robežu vilkt starp Gaujas un Amatas, vai starp Amatas un Pļaviņu svītu. Augšdevona augšējā robeža tiek nosprausta starp Ketleru svītas augšdaļu (māli, mālaini aleirīti un dolomītmerģeļi) un Šķerveles svītas apakšdaļu (smilšakmeņi). Augšdevona griezumu pārstāv terigēnās smilšakmens, māla un aleirītu slāņkopas, kas mijas ar karbonātiskām dolomītu un dolomītmerģeļu un merģeļu slāņkopām. Šo slāņkopu mija parāda noteiktu nogulumu veidošanās ritmiskumu un ir izsekojama visā valsts teritorijā. Šis ritmiskums lielā mēra arī nosaka augšdevona slāņkopu stratigrāfisko dalījumu svītās vai arī sīkākās stratigrāfiskās vienībās.

Ārējās saites
-------------

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
Šis raksts ir par ielu Jūrmalā. Par citām jēdziena **Ilūkstes iela** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Ilūkstes iela** ir iela Jūrmalā, Dzintaru apkaimē. Ilūkstes iela sākas krustojumā ar Mežaparka prospektu un beidzas krustojumā ar Edinburgas prospektu. Kopējais ielas garums ir 195 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Ilūkstes ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.

Ielu savienojumi
----------------

Ilūkstes iela ir savienota ar šādām ielām:

* Mežaparka prospekts (T veida krustojums)
* Edinburgas prospekts (T veida krustojums)

Skatīt arī
----------

* Dzintari

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Jūrmalas ielas, kuru nosaukums sākas ar burtu I |
| --- |
|  |
| 
* 0—9
* A
* B
* C
* D
* E
* F
* G
* H
* I
* J
* K
* L
* M
* N
* O
* P
* R
* S
* T
* U
* V
* Z

 |
|  |
| IĪ | 
* Iecavas
* Ievu
* Ikšķiles
* Ilgas
* Ilūkstes
* Imantas
* Indrānu
* Indras
* Induļa
* Ineša
* Irbju
* Īves

 |

 |
**Spīdums** ir materiāla virsmas spēja atstarot gaismu - šo īpašību nosaka tas, ka virsma ir pietiekami gluda un tās nelīdzenumi ir mazāki nekā redzamās gaismas viļņa garums. Kopumā gludi materiāli labāk atstaro gaismu, kamēr negludi materiāli šķiet matēti. Labāks spīdums ir raksturīgs tādiem materiāliem, kā metāliem un minerāliem to kristāliskajās formās.

Spīduma veidi
-------------

Mineraloģijā virsmas spīdums ir viena no plaši izmantotām minerālu noteikšanas metodēm. Minerāla virsmas spīdumu iedala noteiktos veidos - katram minerālam parasti piemīt tikai viens noteikts spīduma veids. Izdala šādus virsmas spīduma veidus:

* Dimanta spīdumsDimanta spīdums
* Blāvs spīdums (kaolīts)Blāvs spīdums (kaolīts)
* Stikla spīdums (kvarcs)Stikla spīdums (kvarcs)
* Pusmetālisks spīdums (sfalerīts)Pusmetālisks spīdums (sfalerīts)
* Metālisks spīdums (pirīts)Metālisks spīdums (pirīts)
* Zīdains spīdums (selenīts)Zīdains spīdums (selenīts)
* Perlamutra spīdums (muskovīts)Perlamutra spīdums (muskovīts)
* Sveķains spīdums (dzintars)Sveķains spīdums (dzintars)
* Taukains spīdums (opāls)Taukains spīdums (opāls)
* Vaska spīdums (Halcedons)Vaska spīdums (Halcedons)
Kurts Štafenhāgens
**Kurts Štafenhāgens** (*Kurt Stavenhagen*, 1884—1951) bija vācbaltiešu filozofs un sabiedriskais darbinieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1884. gada 6. janvārī (25. decembrī pēc v.s.) Tukumā apriņķa skolas inspektora, vēlāk žurnālista Kārļa Štafenhāgena (1854—1923) un viņa sievas Jūlijas Vormsas (*Worms*) ģimenē.
Pēc privātās skološanās 1902. gadā turpināja Braunšveigas ģimnāzijā (1902—1903), tad studēja filoloģiju Getingenes Universitātē (1904—1909), iegūstot *Dr. phil.* grādu (1908), vēlāk strādāja par Kuldīgas ģimnāzijas virsskolotāju (1909—1919).

Pēc Latvijas valsts nodibināšanas darbojās vācbaltiešu politiskajās organizācijās (1920—1935), līdztekus bija Rīgas Herdera institūta filozofijas docents (1921—1927) un profesors (1928—1939).
1939. gadā izceļoja uz Vāciju, bija filozofijas profesors Kēnigsbergā (1940—1941), Pozenē (1941—1945), pēc Otrā pasaules kara strādāja akadēmisku darbu Hamburgā (1945—1946) un Getingenē (1946—1951).

Miris 1951. gada 8. decembrī Getingenē.

Darbi
-----

* Das Deutschtum in Lettland (1927);
* Das Wesen der Nation (1934);
* Heimat als Lebenssinn (1939);
* Achtung als Solidaritätsgefühl und Grundlage der Gemeinschaft (1941);
* Kant und Königsberg (1948);
* Person und Persönlichkeit, Untersuchungen zur Anthropologie und Ethik (1957).

Atsauces
--------

1. ↑  Baltische Historische Kommission (BHK), 2021

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 188014428
* LNB: 000001736
* LCCN: nr96035947
* ISNI: 0000 0001 1766 686X
* GND: 117223840
* SELIBR: 337558
* SUDOC: 076715108
* BIBSYS: 90213931
* CiNii: DA01348152

 |

 |
Pagude (*Pogesanien*) starp pārējām prūšu zemēm
Sadalītā Pagudes zeme pēc iekļaušanas Vācu ordeņa valsts sastāvā.
**Pagude** (latīņu: *terra Pagudinensis*, vācu: *Pogesanien*) bija senprūšu zeme tagadējās Varmijas-Mazūrijas vojevodistes teritorijā.
Atradās Ilfingas (tagad Elblongas) un Pasarges (tagad Paslenkas) upju baseinā un robežojās ar Baltijas jūru ziemeļos, Vārmes zemi austrumos un Pamedes zemi rietumos.

Vēsture
-------

Galvenā Pagudes osta bija Truso, kuras vietā Lībekas tirgotāji nodibināja Elbingas pilsētu. 
Pagudieši pirmo reizi pieminēti Duisburgas Pētera hronikā kā viena no 11 prūšu ciltīm. Šīs zemes vārda izcelsmi saista ar senprūšu valodas vārdiem *pa* (pie) un *gudde* (krūmiem) no kā cēlies zemes Vācu ordeņa dokumentos minētais latīniskais nosaukums *terra Pagudinensis*. Pagudiešus poļi dēvējuši par pogezāņiem (*pogedzańe*), no kā cēlies zemes vāciskais nosaukums *Pogesanien*. 
Prūsijas krusta kara sākumā Vācu ordenis 1237. gadā ieņēma Pagudi un citas prūšu zemes. 1246. gadā Elbingas pilsēta ieguva Lībekas tiesības un kļuva par Hanzas savienības locekli.

Lielās prūšu sacelšanās laikā 1260. gadā pagudieši par savu vadoni ievēlēja Auktumu un ieņēma visus Vācu ordeņa nocietinājumus, izņemot Elbingas pili. 1271. gadā pagudieši karavadoņa Linkas vadībā kopā ar bārtiešiem iebruka Kulmas zemē, bet 1274. gadā krustneši uzvarēja un ieņēma Pagudes galveno cietoksni Heilsbergu.

Pēc Pagudes zemes pakļaušanas un kristianizēšanas to sadalīja starp Vācu ordeni un Pamedes un Varmijas bīskapijām Rīgas arhibīskapijas pakļautībā. Ap 1350. gadu Elbingā tika pierakstīta Elbingas prūšu vārdnīca (*Elbing-Preussisches Wörterbuch*).

Līdz 1466. gadam tā bija Vācu ordeņa valsts sastāvā, bet pēc Trīspadsmitgadu kara ziemeļu daļa ar Elbingas pilsētu nokļuva poļu Karaļa Prūsijas sastāvā.
Dienvidu daļa palika Vācu ordeņa, no 1525. gada Prūsijas hercogistes pakļautībā, kopš 1772. gada abas daļas nokļuva Prūsijas karalistes, kopš 1945. gada Polijas sastāvā.

Atsauces
--------


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Senās Prūsijas zemes |
| --- |
|  |
| 
* Bārta
* Galinda
* Lubava
* Kulma
* Nadruva
* Notanga
* Pagude
* Pamede
* Sasna
* Semba
* Vārme

 |

 |
**Hartmaņa grīslis** (latīņu: *Carex hartmanii*) ir mainīga izskata grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tā ir sastopama Eiropas centrālajā un austrumu daļā, kā arī Rietumāzijā. Latvijā Hartmaņa grīslis ir sastopams visā valsts teritorijā, purvainās un aizaugošās pļavās, mežmalās.

Ierakstīts Baltijas jūras reģiona Sarkanajā grāmatā.

Apraksts
--------

Hartmaņa grīslis ir daudzgadīgs, 30-70 cm garš lakstaugs, kurš pieder dažādvārpu grīšļu grupai, jo tā sievišķajiem ziediem ir 3 drīksnas un augļa pūslītis ir ar īsu knābīti. 

Augs veido skraju ceru. Stublājs ir spēcīgs, stāvs, stingrs un trīsšķautņains. Lapas ir 0,2-0,3 cm šauras, ar izcilnu vidusdzīslu, un tās ir īsākas nekā stublājs. Piezemes lapu makstis ir sarkanbrūnas, šķeldrainas. Galotnes vārpiņas augšdaļā sievišķie ziedi, apakšdaļā vīrišķie ziedi, bet zemākās vārpiņas visas ir ar sievišķajiem ziediem. Ziedkopā ir 3-5 diezgan tuvas vārpiņas. Apakšējās vārpiņas seglapa ziedkopas garumā vai īsāka. Vārpiņas ir cilindriskas, 1,5-4 cm garas un 0,4-0,7 cm platas. Augļa pūslītis ir brūns vai dzeltenzaļš, olveidīgs, gluds, tā knābītis ir īss un šaurs. Pūslīša segplēksne ir brūna, akotaini nosmailota, ar zaļganu joslu vidū, apmēram vienāda garuma ar pūslīti. Zied maija beigās, jūnijā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Hartmaņa grīslis - Carex hartmanii Cajander - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-04-14.
**Smolvuda ūdenskrātuve** (angļu: *Smallwood Reservoir*) ir ūdenskrātuve Labradoras pussalās Kanādā, izbūvēta Čērčilas upes baseinā. Pēc platības otra lielākā ūdenskrātuve pasaulē pēc Voltas ūdenskrātuves un 10. lielākā ūdenstilpe Kanādā. Administratīvi ietilpst Ņūfaundlendas un Labradoras provincē. Nodēvēta par godu provinces pirmajam premjerministram Džozefam Smolvudam (*Joseph Roberts Smallwood*). Izbūvēta Čērčilfolsas hidroelektrostacijas darbināšanai.

Atšķirībā no citām ūdenskrātuvēm, Smolvuda ūdenskrātuve uzbūvēta nevis ar vienu aizsprostu, bet ar 88 dambjiem 64 km kopgarumā, kas pacēla ūdens līmeni pie dambjiem par 8,3 m. Augstākais no dambjiem ir 36 m augsts. Pati Čērčilfolsas spēkstacija ierīkota pazemē klinšu masīvā 300 m dziļumā lejpus Čērčilas ūdenskrituma. Spēkstacijas jauda ir 5,428 MW, kas ir otra jaudīgākā Kanādā un 16. pasaulē. Gadā tiek saražotas 35 000 gigavatstundas enerģijas. Stacijas būvniecība izmaksāja 946 miljonu Kanādas dolāru.

Ūdenskrātuve un spēkstacija izbūvēta laika posmā no 1966. līdz 1974. gadam, aizsprostojot Čērčilas upi 8 km augšpus 75 m augstajam Čērčilas ūdenskritumam. Būvniecības rezultātā tika applūdināta plaša purvaina teritorija Labradoras plato pazeminājumā, ieskaitot lielos Osokmanuana, Lobstika un Mičikamau ezerus.

Atsauces
--------

1. ↑  The Canadian Encyclopedia. Smallwood Reservoir
2. ↑  Canadian Mining & Energy. Top 10 hydroelectric dams in Canada

Ārējās saites
-------------
**Smita sala** (angļu: *Smith Island*, spāņu: *Isla Smith*) ir sala Dienvidšetlendas salu arhipelāgā Antarktikā. Izvietojusies arhipelāga dienvidrietumos. Ap 40 km platais Boida šaurums ziemeļaustrumos to šķir no Snovas salas, bet 28 km platais Osmaras šaurums dienvidaustrumos — no Lovailendas. Lielāko daļu salas aizņem Imeona grēda ar salas un visa arhipelāga augstāko virsotni Fostera kalnu. Krasti roboti, piekrastē daudz nelielu saliņu un klinšu.

Salu 1819. gada oktobrī atklāja un aptuveni nokartēja britu kapteinis Viljams Smits. Sākotnēji saukta par **Pizgas kalna salu** *(Mount Pisgah Island)* pēc 1860 m augstās virsotnes salas ziemeļdaļā, bet vēlāk pārdēvēta atklājēja vārdā. 1821. gada janvārī salu atkārtoti atklāja Krievijas Antarktiskā ekspedīcija Fabiāna fon Belinshauzena vadībā un nosauca par **Borodinas salu** *(остров Бородино)* par godu 1812. gada Borodinas kaujai.

Atsauces
--------

1. ↑  UNEP Islands Archived 2013. gada 1. maijā, *Wayback Machine* vietnē. (angliski)
2. ↑  South Shetland Islands. Scale 1:200 000. BAS, Cambridge, UK 2008
3. ↑  «BAT Gazetteer. Smith Island». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 6. janvārī. Skatīts: 2013. gada 22. oktobrī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Smita sala***.
Lietavas zemes ķēniņa Mindauga valdījumi ar pakļautajām aukstaišu zemēm (Deltuvu, Nalseni un Alseni) ap 1260. gadu. Gaižuvas zeme pletās uz rietumiem no Deltuvas.
**Gaižuva** (lietuviešu: *Gaižuva*, latīņu: *Geswensen* vai *terra Gesow*) bija žemaišu apdzīvota zeme Nevēžas un Dubīsas upju lejtecē, kas pieminēta 13. un 14. gadsimtā, kad tā bija ilgstošas karadarbības zona starp Lietuvas dižkunigaitijas un Vācu ordenim pakļautajām zemēm. Pēc tam Gaižuva kopā ar citām Žemaitijas zemēm integrējusies Lietuvas dižkunigaitijas sastāvā.

Nosaukums
---------

Gaižuvas zemes (*terra Geswensen*) vārds ir pieminēts sakarā ar Vācu ordeņa uzbrukumiem 1292. 1294. 1348. 1352. 1364. 1365. 1370. un 1372. gadā. Uzskata, ka tās galvenie pilskalni atradās Daugelišķu (*Daugeliškiai*) apkārtnē, te atradās arī Ringoves un Butviloņu pilskalni.[1]
Mūsdienās Gaižuvas nosaukums ir saglabājies Gaižuveles (*Gaižuvėlė*) ciema nosaukumā. 
Ap 15 km uz dienvidaustrumiem no Gaižuvas zemes atradās Paštuvas zeme (*terra Bastove*) ar Jaukaču pilskalnu. 
Tagadējās Vilkijas vietā atradās Vilkenbergas pils (*castrum Wilkenberg*),[2] ko Vācu ordenis nodedzināja 1388. gadā.

Teritorija
----------

Gaižuvas zeme atradās Dubīsas upes baseinā, austrumos tā aiz Nevežas upes robežojās ar Deltuvas zemi, ziemeļos ar Saulenes zemi. Dienvidos aiz Nemunas upes atradās jātvingu zemes, bet rietumos žemaišu Karšuvas zeme. Mūsdienās tajā atrodas Raseiņu rajona pašvaldība ar Arjogalas un Vilkijas pilsētām.

Atsauces
--------

1. ↑  A. Tautavičius. Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II. Piliakalniai. Vilnius, 1975
2. ↑  Wilkija Archived 2015. gada 16. janvārī, *Wayback Machine* vietnē. Miejscowości Suwalszczyzny i ziem przyległych w końcu XIX wieku (poliski)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Valstiskie veidojumi, novadi un zemes tagadējā Lietuvas teritorijā 13. gadsimtā |
| --- |
|  |
| Aukštaiču teritorijas | 
* Alsene
* Deltuva
* Lietava
* Nalsene
* Nere
* Upīte

 |
|  |
| Sēļu teritorijas | 
* Maleisine
* Medene
* Pelone
* Tovrakste

 |
|  |
| Žemaišu teritorijas | 
* Gaižuva
* Karšuva
* Knituva
* Medenike
* Saulene

 |
|  |
| Zemgaļu teritorijas | 
* Plāne
* Silene
* Upmale
* Žagare

 |
|  |
| Kuršu teritorijas | 
* Ceklis
* Duvzare
* Megava
* Pilsāts

 |
|  |
| Jātvingu teritorijas | 
* Dainava
* Sudava

 |
|  |
| Skalvju teritorijas | 
* Skalava
* Lamata

 |

 |
Šlīteres bāka 2011. gadā
Šlīteres bāka no putna lidojuma
**Šlīteres bāka** atrodas Dundagas pagastā, Šlīterē, apmēram 6 km no Baltijas jūras, Šlīteres Zilo kalnu kraujas malā. Otra vecākā navigācijas būve Latvijā.

Bākas tornis celts 1849. gadā. Tornis bija dienas zīme bez gaismas signāla, ar konusveida jumtu tagadējās laternas vietā. Tornis izmantots, galvenokārt, meža ugunsgrēku novērošanai, kā arī robežapsardzes vajadzībām. Pēc Otrā pasaules kara uz speciāli izbūvēta balkona darbojas acetilēna gāzes lampa. Torņa pārbūve pabeigta un gāzes lampa ar elektrību darbinātu tika nomainīta 1961. gadā. Torņa augstums ir 26 m, bet uguns augstums — 102,2 m virs jūras līmeņa.

1999. gadā bāka zaudēja jūras navigācijas būves statusu un 2000. gadā tā nodota Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrijai. To apsaimnieko Dabas aizsardzības pārvaldes Kurzemes reģiona administrācija un izmanto Slīteres nacionālā parka dabas centrs. Tagad bāka ir labiekārtota tūristu vajadzībām un kalpo ekspozīcijām, kā arī par skatu torni. 2018. gadā bāka iekļauta Valsts kultūras pieminekļu sarakstā.

2019. gada 15. martā Latvijas Pasts izdeva pastmarku un pirmās dienas aploksni ar Šlīteres bākas attēlu.

Atsauces
--------

1. ↑
2. ↑

Koordinātas: 57°37′43.3″N 22°17′20.6″E﻿ / ﻿57.628694°N 22.289056°E﻿ / 57.628694; 22.289056

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Latvijas bākas |
| --- |
|  |
| 
* Ainaži
* Grīntāls
* Lāči
* Daugavgrīva
* Buļļuciems
* Ragaciems
* Engure
* Mērsrags
* Ģipka
* Kolka
* Šlītere
* Sīkragciems
* Miķeļbāka
* Oviši
* Irbes bāka
* Užava
* Akmeņrags
* Liepāja
* Bernāti
* Pape

 |

 |
Dzelzceļa līnijas Alūksne—Ape stiga un atlikusī sliežu daļa Alūksnes pilsētā
**Dzelzceļa līnija Pļaviņas—Valka (Stukmaņi—Valka)** bija 212 km gara šaursliežu (750 mm) dzelzceļa līnija, kas savienoja Pļaviņas ar Valku un turpinājās kā līnija Valka—Pērnava. Pirmā pasaules kara laikā dzelzceļa posmu no Pļaviņām līdz Gulbenei pārbūvēja par 1524 mm platsliežu dzelzceļa līniju. Vilcienu kustību posmā Valga—Ape slēdza 1970. gadā, bet posmā Ape—Alūksne — 1973. gadā.

Šaursliežu dzelzceļš
--------------------

Vecgulbenes šaursliežu dzelzceļa stacija (1907).
1898. gadā tiek apstiprināts dzelzceļa būvprojekts un tiek uzsākti būvdarbi. Vidzemes pievedceļu sabiedrība uzsāk zemes darbus vienlaicīgi no abiem dzelzceļa galapunktiem. 1900. gadā sliežu ceļa klātne ir sagatavota un sākas sliežu likšana. Šajā laikā gandrīz pabeigta ir arī staciju ēku celtniecība. Oficiālā līnijas atklāšanas ceremonija notika 1903. gada 15. augustā.

Pirmajos ekspluatācijas gados visizdevīgākais bija preču transports. Pasažieru pārvadājumi pārsvarā tika pakārtoti kravu pārvadājumiem. 1905. gada revolūcijas laikā 1905. gada decembrī šo dzelzceļa līniju uz laiku savā kontrolē pārņēma revolucionārie kaujinieki.

Līnijas sadalīšana
------------------

Dzelzceļš Pļaviņas—Gulbene—Valka pēc sadalīšanas (1935).
Pirmā pasaules kara laikā Daugavas frontes apgādes vajadzībām 1915.-1916. gadā Krievijas impērijas armijas daļas posmu no Pļaviņām (Stukmaņiem) līdz Gulbenei pārbūvēja par platsliežu dzelzceļa līniju (1524 mm).. To 1916. gadā Gulbenes stacijā savienoja ar jaunu platsliežu dzelzceļa līniju Ieriķi-Abrene.
Senākajā dzelzceļa posmā no Gulbenes līdz Valkai saglabājās 750 mm sliežu platums, tādēļ no šī laika vienotā dzelzceļa līnija Pļaviņas — Valka beidza pastāvēt un izveidojās divas:

* dzelzceļa līnija Pļaviņas—Gulbene (sliežu platums 1524 mm)
* dzelzceļa līnija Gulbene—Valka (sliežu platums 750 mm)

1970. gadā slēdza vilcienu kustību posmā Valga—Ape, bet ar 1973. gada 1. janvāri pārtrauca pārvadājumus arī no Apes līdz Alūksnei. Drīz pēc tam slēgtajos posmos tika arī demontēti un nodoti metāllūžņos sliežu ceļi.

Mūsdienas
---------

Mūsdienās no agrākās līnijas saglabājušies 2 posmi, kuros notiek dzelzceļa satiksme:

* dzelzceļa līnija Pļaviņas—Gulbene (sliežu platums 1524 mm)
* dzelzceļa līnija Gulbene—Alūksne (sliežu platums 750 mm)

Seni attēli
-----------

* Stukmaņu (Pļaviņu) stacija (pirms 1910)Stukmaņu (Pļaviņu) stacija (pirms 1910)
* Mārcienas stacija (pēc 1920)Mārcienas stacija (pēc 1920)
* Madonas stacija (ap 1910)Madonas stacija (ap 1910)
* Cesvaines stacija (ap 1910)Cesvaines stacija (ap 1910)
* Dzelzavas stacija (ap 1935)Dzelzavas stacija (ap 1935)
* Jaungulbenes stacija (ap 1935)Jaungulbenes stacija (ap 1935)
* Alūksnes stacija (pirms 1940)Alūksnes stacija (pirms 1940)
* Pirmā vilciena sagaidīšana Alūksnes stacijā (1901)Pirmā vilciena sagaidīšana Alūksnes stacijā (1901)

Atsauces
--------

1. ↑  Latvijas dzelzceļi 1918-1938. Rīga: Valsts dzelzceļu izdevniecība, 1938, 22. lpp.
Šis raksts ir par ielu Jūrmalā. Par citām jēdziena **Irbju iela** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Irbju iela** ir iela Jūrmalā, Slokas apkaimē. Irbju iela sākas krustojumā ar Lapsu ielu un beidzas krustojumā ar Cīruļu ielu. Kopējais ielas garums ir 910 metri, tā ir klāta ar grants segumu. Irbju ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju apbūve.

Ielu savienojumi
----------------

Irbju iela ir savienota ar šādām ielām:

* Lapsu iela (T veida krustojums)
* Eduarda Veidenbauma iela
* Eglaines iela (Y veida krustojums)
* Cīruļu iela (T veida krustojums)

Skatīt arī
----------

* Sloka

  


|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Jūrmalas ielas, kuru nosaukums sākas ar burtu I |
| --- |
|  |
| 
* 0—9
* A
* B
* C
* D
* E
* F
* G
* H
* I
* J
* K
* L
* M
* N
* O
* P
* R
* S
* T
* U
* V
* Z

 |
|  |
| IĪ | 
* Iecavas
* Ievu
* Ikšķiles
* Ilgas
* Ilūkstes
* Imantas
* Indrānu
* Indras
* Induļa
* Ineša
* Irbju
* Īves

 |

 |
Alepo valsts karogs
Oranžā krāsā — Alepo valsts teritorija franču mandātteritorijā
**Alepo valsts** (turku: *État d'Alep*; arābu: دولة حلب ‎*Dawlat Ḥalab*) autonoma valsts, kas pastāvēja no 1920. līdz 1924. gada beigām Franču Sīrijas un Libānas mandātteritorijas ietvaros. Izveidota 1920. gada 1. septembrī. No 1922. gada 22. jūnija Sīrijas federācijas sastāvā, sekojoši iestājās 1924. gada 1. decembrī izveidotās Sīrijas valsts sastāvā. No 1923. gada Alepo valsts pakļautībā atradās Aleksandretas sandžaks, kuru 1938. gadā ieņēma Turcija.

Demogrāfija
-----------

Gandrīz trešdaļa galvaspilsētā Alepo dzīvojošo bija dažādām kristiešu konfesijām piederīgie. 1923. gadā valsts kopējais iedzīvotāju skaits bija 604 000, no kuriem 83,1% bija sunnīti, 8,6% dažādu kristiešu konfesiju pārstāvji, 5% alavīti, 1,2% ebreji.

Izveidošana
-----------

Franču pārvaldes Augstais pārstāvis, ģenerālis Anrī Guro 1920. gada septembra pirmajās dienās pasludināja vairāku autonomo valstiņu izveidošanu, tai skaitā Alepo valsti, kuras izveidošanas mērķis bija stiprināt starp Alepo un Damasku pastāvošās pretrunas, lai mazinātu vietējo iedzīvotāju vēlmi pēc vienotas Sīrijas. Jaunā valsts varēja kļūt spēcīgāka un turīgāka par Damaskas valsti, jo tās teritorijā atradās lielākā daļa Ziemeļsīrijas auglīgo zemju un derīgo izrakteņu.

Direktoru padome
----------------

Pretestība tiešai franču pārvaldei bija pietiekoši spēcīga, lai būtu nepieciešams izveidot vietējās pašpārvaldes orgānu — Direktoru padomi, kuras četri direktori atbildēja par iekšlietām, tieslietām, finansēm, komerciju un zemkopību. Pastāvēja arī vēlēta Pārstāvju padome.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 316874850
* BNF: cb11580424x (data)

 |

 |
**Ortofosforskābe** (H3PO4) pieder pie fosfora(V) savienojumiem - fosforskābēm un ir vispazīstamākā no tām. Bieži to sauc vienkārši par **fosforskābi**.

Bezūdens ortofosforskābe ir bezkrāsaina cieta viela. Tā ir vidēji stipra, trīsvērtīga skābe. Tās sāļus sauc par fosfātiem. Atkarībā no tā, cik ūdeņraža atomi ir aizvietoti, var būt normālie fosfāti (PO43− atvasinājumi), hidrogēnfosfāti (HPO42− atvasinājumi) un dihidrogēnfosfāti (H2PO4− atvasinājumi).

Ortofosforskābes molekulai ir neregulāra tetraedra veids un tā veido daudz ūdeņraža saišu. Tādēļ koncentrēti ortofosforskābes šķīdumi ir ļoti viskozi.

Iegūšana
--------

Ortofosforskābi iegūst, reaģējot tās anhidrīdam, fosfora pentoksīdam P4O10 ar ūdeni. Fosfora pentoksīdu parasti iegūst, sadedzinot fosforu. Šādā veidā iegūst tīru un koncentrētu skābi. Vēl fosforskābi var iegūt, tās sāļiem - fosfātiem - reaģējot ar sērskābi. Šādā veidā iegūst netīru un atšķaidītu skābi, taču tā ir lētāka. Mūsdienās fosforskābi šādā veidā ražo maz, jo lai arī lētāka, tā ir pārāk netīra.

Izmantošana
-----------

Fosforskābi plaši lieto par fosfora minerālmēslu izejvielu, mazgāšanas līdzekļiem, par pārtikas piedevu (**E338**) un juvelieri mēdz ar to tīrīt zeltu.

Literatūra
----------

* N. Ahmetovs. Neorganiskā ķīmija. R:, Zvaigzne, 1978, 395. lpp.

Skatīt arī
----------

* Fosforskābes
* Fosfāti

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ortofosforskābe***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LNB: 000310356
* LCCN: sh85101114
* GND: 4174437-8
* BNF: cb12151292x (data)
* NDL: 00569524

 |

 |
**Datu bāzes teorija** apkopo plašu tematu loku, kas saistīti ar datubāzes un datubāzu pārvaldības sistēmu pētniecību un pētījumiem teorētiskās sfērās.

Starp citām sfērām datu pārvaldības teorētiskie aspekti iekļauj vaicājumu valodas pamatu likšanu, skaitļošanas sarežģītību un vaicājumu izteiksmīgu jaudu, ierobežotu modeļa teoriju, datubāzes dizaina teoriju, atkarības teoriju, laiksakritības vadības pamatus un datubāzes atjaunošanu, deduktīvas datubāzes, laika un telpas datubāzes, reāla laika datubāzes, neskaidru un varbūtību datubāzes pārvaldību un tīmekļa datus.

Lielāka daļa pētnieciskā darba tradicionāli tiek balstīts uz relāciju moduļa, jo tas tiek uzskatīts par vienkāršākās un fundamentālākas nozīmes moduli. Atbilstošie rezultāti citiem datu modeļiem, piemēram, objektorientētus vai daļēji strukturētus modeļus vai pavisam nesen diagrammu un datu modeļi un XML, ir bieži atvasināmi no relāciju modeļiem.

Datubāzes teorijas centrā ir sapratne par vaicājumu valodu un tās saistību ar loģiku sarežģītība. Sākot no relāciju algebras un pirmās kārtas loģikas (kas ir līdzvērtīgi Koda teorēmas) un atziņa, ka svarīgi vaicājumi, piemēram, diagrammu sasniedzamība nav izsakāma šajā valodā, daudz spēcīgāka valoda balstīta uz loģisko programmēšanu un fixpoint loģika kā DATALOG tika izpētīta. Vēl uzmanība tika vērsta uz vaicājumu optimizāciju un datu integrācijas pamatiem. Šeit lielākā daļa darbu pētīta konjunktīvi vaicājumiem, kas pieņem vaicājumu optimizāciju, pat saskaņā ar ierobežojumiem, izmantojot pakaļdzīšanās (chase) algoritmu.