recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Hānjas augstiene** (igauņu: *Haanja kõrgustik*) ir dabas apgabals Igaunijas dienvidaustrumos un augstākā reljefa forma Igaunijā un Baltijas valstīs, kurā atrodas Igaunijas augstākais paugurs — Lielais Munameģis (317,4 m). Austrumos augstiene iesniedzas Krievijas Pleskavas apgabala Pečoru rajonā, savukārt dienvidos tā saplūst ar Alūksnes augstieni Latvijā. Morfoloģiski un pēc izcelsmes tās abas veido vienotu augstieni. Hānjas augstieni veido 4 pauguraines: Hānjas-Rūsmē, Hinsas, Vāksāres un Luhamā pauguraine. No ziemeļaustrumiem Hānjas augstiene robežojas ar Izborskas līdzenumu un no ziemeļrietumiem — ar Veru-Harglas pazeminājumu. Augstienes nosaukums aizgūts no Hānjas (igauņu: *Haanja*) ciema.

Pēdējā ledus laikmeta ledāja vairogs izveidoja līdz 160 m augstu augšdevona smilšakmens un kaļķakmens pamatiežu virsas pacēlumu, ko sedz līdz 190 m bieza kvartāra nogulumu sega, ko veido 5 dažāda vecuma morēnas. Lielākajā augstienes daļā dominē morēnu uzkalni un glaciofluviāli pauguri ar morēnu klātiem nogulumiem, bet augstienes malās atrodas ar ielejām artikulēti viļņoti morēnas līdzenumi, glaciofluviālās deltas, sandru līdzenumi un ledus ezera smiltāji. Augstienes platība aizņem 816 km2, un tās vidējais augstums sasniedz 200 m v.j.l. Kalnu nogāžu slīpums ir 12-30°, vietām sasniedzot 40°. Lielāko pauguru relatīvais augstums ir robežās no 25 līdz 62 metriem. Hānjas augstiene kopā ar Alūksnes augstieni veido Pleskavas ezera, Lubāna un Gaujas baseina ūdensšķirtni.

Skatīt arī
----------

* Igaunijas augstākie pauguri

Atsauces
--------

1. ↑  «Eesti Entsüklopeedia. Haanja kõrgustik». Skatīts: 2023. gada 23. novembrī.
2. ↑  «Aivars Markots. Plakanvirsas pauguru morfoloija, uzbūve un veidošanās apstākļi salveida akumulatīvi glaciostrukturālajās augstienēs Latvijā. Rīga : Latvijas Universitāte, 2015. 18. lpp.». Skatīts: 2023. gada 23. novembrī.
3. ↑  «Haanja kõrgustik». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016-03-12. Skatīts: 2013. gada 14. novembrī.
**Ernests Priedītis** (1916—1990) bija latviešu nacionālās pretestības kustības dalībnieks, kurš Otrā pasaules kara beigās iesaistījās Latvijas Centrālās padomes (LCP) organizētajā bēgļu laivu akcijā.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1916. gada 30. oktobrī Stienes pagastā.
Pēc Otrā pasaules kara beigām 1945. gada 15. oktobrī četru vīru grupu Artura Arnīša vadībā, kuras sastāvā bija arī Jānis Šmits, Laimons Pētersons un Eduards Andersons, izsēdināja Kurzemes piekrastē. Arturu Arnīti un Jāni Šmitu arestēja jau 16. oktobrī, bet Eduards Andersons un Laimons Pētersons 28. oktobrī ar vilcienu ieradās Rīgā, kur tikās ar LCP Ventspils grupas vadītāju Voldemāru Mežaku un ar LCP dalībnieku Ernestu Priedīti. Pēc NKVD aģenta Vidvuda Šveica nodevības Priedīti 1945. gada 27. novembrī apcietināja. 1946. gada 16. maijā Latvijas PSR Iekšlietu ministrijas karaspēka kara tribunāls Arturu Arnīti, Jāni Šmitu, Voldemāru Mežaku, Albertu Klibiķi, Ernestu Priedīti sodīja ar brīvības atņemšanu uz 25 gadiem, bet Laimonu Pētersonu – uz 15 gadiem ieslodzījumā Gulaga nometnēs.

Pēc 10 spaidu darba gadiem Sevvostlaga nometnē Priedītim 1956. gada jūnijā atļāva atgriezties Latvijā.
Miris 1990. gada 1. janvārī, apglabāts Rīgas Meža kapos.

Literatūra
----------

* Pārcēlāji. Mansards, 2021.

Atsauces
--------

1. ↑  Zem politisko lielvaru riteņiem. Baltijas valstu jautājums starptautiskajās attiecībās 1940.–1991. gadā Antonijs Zunda, "Latvijas Vēstnesis" Nr. 125, 10.08.2005.
2. ↑  Čeka pret Latvijas Centrālo padomi Dzintars Ērglis, "Latvijas Avīze" 2005. gada 29. oktobrī
3. ↑  Dzintars Ērglis. Padomju režīma arestētie Latvijas Centrālās padomes aktīvisti un atbalstītāji Latvijas Vēsturnieku komisijas raksti, 19. sējums (2007)
4. ↑  placenote.info
Nezināma vērtība "population\_density"

**Kašgara**, arī **Keškera** (uiguru: قەشقەر, *Ⱪəxⱪər*) vai **Kaši** (ķīniešu: 喀什, *Kāshí*), ir sena pilsēta Siņdzjanas Uiguru autonomajā reģionā Ķīnas rietumos, Kašgaras prefektūras centrs. Izvietojusies oāzē Tarimas ieplakas rietumu malā Kašgaras upes krastā; austrumos no pilsētas plešas Taklamakana tuksnesis, rietumos — Pamira un Tjanšana priekškalnes. Lielākā daļa iedzīvotāju ir uiguri. Pilsētā atrodas Ķīnas lielākā mošeja Eidgāha.

Vēsture
-------

Kašgara attīstījusies tirdzniecības ceļu krustpunktā un kopš seniem laikiem bijusi nozīmīga Zīda ceļa pilsēta. Vēstures avotos pirmoreiz minēta 2. gadsimtā pirms mūsu ēras, kad Haņu dinastijas sūtnis ceļojis pa ziemeļu Zīda ceļu, lai izpētītu zemes rietumos. 76. gadā p.m.ē. Kašgaru, tāpat kā citas Tarimas ieplakas pilsētas, iekaroja rietumu Haņu dinastija. Ptolemajs pieminējis pilsētu kā *Kasia Regio*, kuras iedzīvotāji bijuši zoroastrisma un budisma piekritēji. 1273. gadā pilsētu apmeklēja Marko Polo, kurš tur redzējis arī kristiešu tempļus.

Vēlākos gados pilsēta nonākusi Kušānu valstī (150), agrīnajā Cjiņu impērijā (384), Eftalītu impērijā (450), Tjurku kaganātā (560), Tanu valstī (635), Tibetas impērijā (754), Karahanīdu hanistē (840), Karahitanu hanistē (1134), Mongoļu impērijā (1218), Čagataju hanistē (1225), Mogulistānā (1306), Timurīdu valstī (1392), Jarkentas hanistē (1524), Džungārijas hanistē (1697) un no 1759. gada Ķīnas Cjinu valstī. Atsevišķos laika posmos pilsēta bijusi pastāvīgu uiguru valstu sastāvā: Kašgārijas emirātā (1867—1878) un pašpasludinātajā Austrumturkestānas Republikā (1933—1934). No 1949. gada Ķīnas Tautas Republikas sastāvā. 1986. gadā valsts valdība pasludināja Kašgaru par «vēsturiski un kulturāli nozīmīgu pilsētu». 1999. gadā savienota ar dzelzceļu un tas ir Ķīnas dzelzceļa vistālākais rietumu atzars. 2010. gadā pilsēta izsludināta par speciālo ekonomisko zonu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Kašgara». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 341. lpp.
2. ↑  China Rail Network

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kašgara***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 158276862
* LCCN: n80110337
* GND: 4395054-1
* SUDOC: 027434214
* BNF: cb119476450 (data)
* NDL: 00628346

 |

 |
**Alise Joste** ir latviešu dziedātāja un mūzikas autore.

Biogrāfija
----------

A. Joste Latvijas Universitātē mācījās antropoloģiju.

Pirmoreiz publikas priekšā A. Joste uzstājās 2008. gadā, Rīgas bārā "I Love You". 2011. gadā izdots viņas pirmais albums. 2015. gadā nāca klajā viņas otrais albums "Hardships Are Ships", kas ieguvis "Austras balvu" kā Latvijas gada labākais alternatīvās mūzikas albums. 2016. gadā par šo albumu viņa ieguva arī "Zelta mikrofona" apbalvojumu kategorijā "Dziesminieka albums".

2020. gadā nāca klajā Alises trešais albums "Šākātā", kurā pirmoreiz iekļautas dziesmas vienīgi latviešu valodā. 2021. gadā Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvā "Zelta mikrofons" albums tika apbalvots kā gada labākais "Indie mūzikas albums"

Līdzās solo darbībai A. Joste darbojas arī grupās "100 baltas dvēseles", "Nesen", kā arī mūziķu apvienībā "Nepāriet". Piedalījusies arī dažādu izpildītāju albuma "Pretējības" (2016) ierakstā, kurā apkopotas dziesmas ar Aspazijas dzeju.

Diskogrāfija
------------

* *Alise Joste*. I Love You Records, 2011.
* *Hardships are Ships*. I Love You Records, 2015.
* *Šākātā*. Josali Records, 2020.

Atsauces
--------

1. ↑  Zane Treifelde. «Dziesminiece Alise Joste: bija sajūta, ka vajag mazliet brangāk». *DELFI* (latviešu), 2016-10-05. Skatīts: 2018-04-12.
2. ↑  «Mūzikas Ierakstu gada balvas "Zelta Mikrofons 2021" laureāti».
3. ↑  Kaspars Zaviļeiskis. Alises brīnumzeme. Delfi.lv

Ārējās saites
-------------

* 

* *Facebook* profils
**Piemineklis Latgales partizānu pulka kritušajiem karavīriem** ir Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. — 1920. gadā kritušajiem Latgales partizānu pulka karavīriem, kas atrodas Partizānu ielā Balvos. Tautā bieži dēvēts par "Balvu Staņislavu".

Vēsture
-------

Pieminekļa celšanu blakus Balvu pilsētas parkam ierosināja 1927. gadā un 1933. gadā uzcēla pieminekļa pakāji.
Tēlnieka Kārļa Jansona bronzā lieto pieminekli ar uzrakstu "LATGALES PARTIZĀNU PULKA KRITUŠIEM KARAVĪRIEM 1919.-1920." 1938. gada 14. augustā atklāja Latvijas kara ministrs Jānis Balodis.
5 metrus augstais pieminekļa pamats bija veidots no visu to novadu laukakmeņiem, kuros pulks cīnījās.

Pēc Latvijas okupācijas 1941. gada 5. aprīlī komunisti pieminekli iznīcināja, bet partizāna tēlu paglabāja Balvu milicijas pagalmā. Vācu okupācijas laikā 1943. gadā pieminekli atjaunoja, bet Sarkanās armijas uzbrukuma laikā 1944. gada vasarā pieminekli nogāza otrreiz, aizveda un iznīcināja. 

Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas balvenieši vāca ziedojumus pieminekļa atjaunošanai. 
Latgales partizānu pulka pieminekli no jauna izkala autora dēls tēlnieks Andrejs Jansons un to svinīgi atklāja 1993. gada 11. novembrī.
Uz atjaunotā pieminekļa pamatnes uzrakstīja "ATJAUNOTS, GODINOT ARĪ 1940.-1954. GADA LATGALES NACIONĀLĀS BRĪVĪBAS CĪNĪTĀJUS".

Atsauces
--------

1. ↑  zudusilatvija.lv
2. ↑  Latgales partizānu piemineklis Latvijas Nacionālās digitālās bibliotēkas Letonica projekts "Zudusī Latvija"
**Abhāzijas un Dienvidosetijas starptautiskā atzīšana** notiek kopš 2008. gada 28. augusta, kad Krievijas Federācija kā 1. valsts atzina Abhāzijas un Dienvidosetijas neatkarību no Gruzijas. Abhāzijas neatkarību ir atzinušas tikai 10 ANO valstis, 3 ANO neietilpstošās valstis, kā arī 3 autonomijas, bet Dienvidosetijas neatkarību ir atzinušas tikai 9 ANO valstis, 3 ANO neietilpstošās valstis, kā arī 3 autonomijas. Pārējās valstis šīs teritorijas uzskata par Gruzijas neatņemamu sastāvdaļu. Savukārt, Gruzija neatzīst Abhāzijas un Dienvidosetijas neatkarību, jo uzskata, ka abas neatzītās teritorijas ir Krievijas okupēta teritorija. Abhāzija un Dienvidosetija atzīst viena otras neatkarību.

Valstis, kas atzīst Abhāzijas un Dienvidosetijas neatkarību
-----------------------------------------------------------

Pasaules viedoklis par Abhāzijas un Dienvidosetijas neatkarību 
  Abhāzija un Dienvidosetija
  Valstis, kas atzīst Abhāzijas un Dienvidosetijas neatkarību
  Valstis, kas gatavojas atzīt Abhāzijas un Dienvidosetijas neatkarību[*nepieciešama atsauce*]
  Valstis, kas vēlāk atzīs Abhāzijas un Dienvidosetijas neatkarību[*nepieciešama atsauce*]
  Valstis, kurās ir nepieciešamas sarunas par neatkarības atzīšanu[*nepieciešama atsauce*]
  Valstis, kas neatzīst Abhāzijas un Dienvidosetijas neatkarību
  Valstis, kas nav paudušas savu nostāju
### Apvienotās Nāciju Organizācijas (ANO) valstis

| Nr.p.k. | Valsts | Datums, kad atzina Abhāziju | Datums, kad atzina Dienvidosetiju |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Valsts karogs: Krievija Krievijas Federācija | 2008. gada 26. augusts | 2008. gada 26. augusts |
| 2 | Karogs: Nikaragva Nikaragva | 2008. gada 5. septembris | 2008. gada 5. septembris |
| 3 | Karogs: Venecuēla Venecuēla | 2009. gada 10. septembris | 2009. gada 10. septembris |
| 4 | Karogs: Nauru Nauru | 2009. gada 15. decembris | 2009. gada 16. decembris |
| 5 | Karogs: Ekvadora Ekvadora | 2012. gadā 25. februāris[*nepieciešama atsauce*] | 2012. gadā 25. februāris[*nepieciešama atsauce*] |

### Apvienoto Nāciju organizācijā (ANO) neietilpstošās valstis

| Nr.p.k. | Valsts (-is) | Datums, kad atzina Abhāziju | Datums, kad atzina Dienvidosetiju |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Karogs: Abhāzija Abhāzija | - | 2006. gada 17. novembris |
| 2 | Karogs: Dienvidosetija Dienvidosetija | 2006. gada 17. novembris | - |
| 3 | Karogs: Piedņestra Piedņestra | 2006. gada 17. novembris | 2006. gada 17. novembris |
| 4 | Karogs: Rietumsahāra Rietumsahāra | - | 2010. gada 30. oktobris (*de facto*)[*nepieciešama atsauce*] |

Piezīmes un atsauces
--------------------

### Piezīmes

### Atsauces

1. ↑  Why does South Ossetia want independence? Arhivēts 2009. gada 15. augustā, *Wayback Machine* vietnē. georgiandaily.com (angliski)
Šis raksts ir par 1861. gada dzimušo komponistu. Par citām jēdziena **Straume** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Jānis Straume** (1861-1929) bija latviešu komponists, rakstnieks un kritiķis. Ārrīgas dziedāšanas biedrības priekšnieks un kora diriģents, laikraksta "Dienas Lapa" teātra recenzents, publicējis recenzijas laikrakstā "Tēvija", bija latviešu strēlnieku organizācijas komitejas sekretārs, strādāja par mūzikas skolotāju Rīgas komercskolā.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1861. gada 28. septembrī Druvienas pagasta Ķempos, saimnieka ģimenē. Mācījās Druvienas pagastskolā un Tirzas draudzes skolā. Muzikālo izglītību ieguva pie Ernesta Vīgnera.
Viņa pirmā publikācija bija dzejolis "Labu nakt!" laikrakstā "Mājas Viesis" (1877), sacerēja stāstus un lugas "Vagars" un "Zaņķis". Sastādīja latviešu dzejas antoloģiju "Dzejas rota".

Komponēja daudz kora dziesmu, kļuva pazīstams III Vispārīgajos latviešu Dziedāšanas svētkos ar kompozīciju "Pa upes viļņiem straujajiem". Sastādījis kora dziesmu krājumu "Dziesmu pagalms" un "Mūzikas rakstu krājumu", krājumus "Mūsu mūzikas mākslinieki" un "Rokas grāmata kora dziedātājiem". Kopā ar E. Prūsi sastādīja krājumu "Brīvības dziesmas".

Publicēja materiālus par J. Cimzi, J. Bētiņu, A. Jurjānu un J. Vītolu. Žurnāla "Mūzikas nedēļa" redaktors.

Miris 1929. gada 19. septembrī Rīgā, apbedīts Meža kapos.

Atsauces
--------

1. ↑  «STRAUME JĀNIS (1861 - 1929)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 10. martā. Skatīts: 2013. gada 20. jūlijā.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 64273131
* LNB: 000035124
* ISNI: 0000 0000 0127 4055
* GND: 1202430635
* BNF: cb148293893 (data)

 |

 |
Jānis Turausks.
Attēls:Turauska tirdzniecības skola Ventspilī 1911.jpgTurauska tirdzniecības skola Ostas ielā 25 (1911).
**Jānis Turausks**, arī **Turauskis** (1865—1940) bija latviešu pedagogs un sabiedriskais darbinieks. Ventspils Tirdzniecības skolas dibinātājs un direktors. Ventspils pilsētas galva (1919–1921).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1865. gada 10. septembrī Nītaures pagastā. 1887. gadā absolvēja Valkas skolotāju semināru. Nokārtoja ģeogrāfijas un vācu valodas mājskolotāja eksāmenus, bija pasniedzējs Pēterburgas Politehniskajā institūtā un ģimnāzijās. 1906. gadā Jānis Turausks izveidoja privātu komercskolu Ostas ielā 25, Vācu biedrības ēkā. 1909. gadā viņš kopā ar luterāņu mācītāju Teodoru Grīnbergu nodibināja J. Turauska tirdzniecības skolas trūcīgo skolēnu palīdzības biedrību. 1912. gadā Jānis Turausks uzbūvēja trīsstāvu skolas ēku Jūras un Štammera (tagadējās Saules) ielu stūrī. 

Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā devās bēgļu gaitās uz Krieviju, strādāja par skolotāju Jaroslavļā. 1918. gadā atgriezās dzimtenē, strādāja par skolotāju Ventspils vidusskolā. Latvijas brīvības cīņu laikā 1919.–1921. gadā vienlaikus bija skolotājs, Ventspils pilsētas galva, pilsētas izglītības komisijas un skolu valdes priekšsēdētājs. 
1920. gadā Turausku iecēla par Ventspils Valsts amatniecības skolas direktoru un viņš bija šajā amatā līdz 1933. gadam, vadīja arī Ventspils Mūzikas biedrību.

Miris 1940. gada 30. novembrī.

Atsauces
--------

1. ↑  No Kurzemes vēstures. Ventspils tehnikums, cēlies no Turauska Tirdzniecības skolas lsm.lv 2020. gada 1. decembrī
**Ezera meldrs** (latīņu: *Scirpus lacustris*) ir mainīga izskata grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tā ir ļoti plaši sastopama Eiropā, Ziemeļāfrikā un dažviet Āzijā; tās ietvaros nodala daudzas pasugas vai ļoti līdzīgas, tuvas sugas. Ezera meldrs ir ļoti bieži sastopams visā Latvijas teritorijā; tas veido saaudzes visdažādākajās ūdenstilpēs un jūras piekrastē.

Apraksts
--------

Ezera meldrs ir daudzgadīgs, 1—2,5 m garš lakstaugs ar apaļu, bezlapainu, tumšzaļu stublāju ar lapu makstīm pie pamata. Augs veido ceru. Ziedkopa — salikts čemurs — stublāja galā. Pie ziedkopas pamata stāva seglapa, kas apmēram ziedkopas garumā vai to mazliet pārsniedz. Ziedkopa paskraja, 5—10 cm gara, zari dažāda garuma, vārpiņas sarkanbrūnas, ziedplēksnes gludas. Drīksnas 3 (būtiska atšķirības pazīme no zilganā meldra). Auglis — trīsšķautņains riekstiņš (ga ap 0,3 cm). Zied jūnijā un jūlijā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «ezera meldrs - Scirpus lacustris L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-08-27.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ezera meldrs***.
* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)
Patuksetu vēsturiski apdzīvotā teritorija
**Patukseti** ir izmirusi Ziemeļamerikas indiāņu grupa, kas ietilpa vampanoagu konfederācijā. Patukseti apdzīvoja tag. Masačūsetsas štata austrumu piekrasti, un viņu ciems atradās vietā, kur 17. gadsimtā izveidojās Plimutas apmetne.

Vēsture
-------

### Bojāeja

Algonkinu grupas ciltis Jaunanglijā 17. gadsimta sākumā.
Patuksets Skvanto, kurš iemācīja Plimutas kolonistiem kukurūzas audzēšanu.
Starp 1614. un 1620. gadu vampanoagu un masačūsetsu ciltis smagi skāra eiropiešu ievazātās slimības, pret kurām indiāņiem trūka imunitātes. Daži ciemati izmira pilnībā. Kad 1620. gadā ieradās svētceļnieki, baku epidēmijas bija iznīcinājušas arī visus patuksetus.

### Pēdējais patuksets

1614. g. angļu vergu tirgotāji sagūstīja vairākus vampanoagus un pārdeva tos Spānijā. Viens no gūstekņiem bija Tiskuantums jeb Skvanto. Viņu pārdeva spāņu mūkiem, kuri mēğināja Skvanto "civilizēt". Skvanto izdevās nokļūt Anglijā, iemācīties angļu valodu un nokļūt uz kuğa kas gatavojās braucienam uz Ņūfaundlendu. No turienes viņš devās mājup kur atklāja, ka visa cilts ir izmirusi.

Kā pēdējais patuksets Skvanto nomira 1622. gada novembrī.

### Svētceļnieki

Pirms nāves Skvanto palīdzēja angļu svētceļniekiem izveidot Plimutas koloniju. Lai vai kādu motīvu vadīts, viņš ar lielu pacietību un laipību apmācīja angļus visam kas bija nepieciešams, lai tie izdzīvotu svešajos apstākļos. Pateicoties angļu valodas zināšanām, Skvanto bija starpnieks starp vampanoagu Augstāko sačemu Ousamekuinu un plimutiešiem, veicinot draudzīgu attiecību izveidošanos divu tik ļoti dažādu kultūru starpā.

### Pateicības diena

1621. g. vampanoagi un svētceļnieku vietā, kur vēl nesen atradās patuksetu ciems, svinēja kopīgus ražas novākšanas svētkus, kas ir pazīstami kā pirmā Pateicības diena. Tā kļuva par draudzības un sadarbības simbolu indiāņu un eiropiešu starpā. Gan kā pēdējais patuksets, gan kā starpnieks Skvanto daudz paveica, lai šie svētki būtu iespējami.
**Fascioloze** (latīņu: *Fasciolosis*) ir invāzijas slimība, ko ieniga niga niga nigherplakantārpu tipa sūcējtārpu klases parazīts aknu fasciola (*Fasciola hepatica*); viena no helmintozēm. Latvijā aknu fasciolas ļoti izplatītas govīm un aitām. Aknu fasciolas dzimumgatavie indivīdi (2—3 cm gari, 1 cm plati sūcējtārpi) parazitē dzīvnieku, atsevišķos gadījumos cilvēku aknu žultsvados, retāk plaušās. Parazīts ir hermafrodīts. Tas producē olas, kas no invadētā dzīvnieka vai cilvēka aknām ar žulti nokļūst zarnās un tālāk ar izkārnījumiem izdalās ārējā vidē. Mitrās vietās, piemēram, purvainās ganībās, no olas izšķiļas kāpurs — miracīdijs, kas ieurbjas mazajā dīķgliemezī (*Calba truncatula*), kur pārdzīvo vairākas attīstības stadijas un savairojas. Pēc zināma laika jauni kāpuri atbrīvojas no mazā dīķgliemeža un brīvi peld pa ūdens virsu vai piestiprinās pie zāļu stiebriem, pēc tam pārklājas ar cietu apvalku (iecistējas) un ilgāku laiku saglabā dzīvotspēju. Ja kopā ar ūdeni vai zāļu stiebriem tos norij dzīvnieks, tā aknu žultsvados attīstās pieaugušas aknu fasciolas. Tā var invadēties arī cilvēks. Aknu fasciolu kustības un vielmaiņas produkti cilvēkam var radīt dažādus aknu bojājumus: iekaisumu, sastrutojumu, žultsvadu aizsprostojumu, aknu audu atrofiju utt. Novērojamas saindēšanās pazīmes, anēmija, novājēšana, tūska. Diagnoscē, izkārnījumos vai divpadsmitpirkstu zarnas saturā atrodot parazīta olas. Aknu fasciolu olas cilvēka izkārnījumos ne vienmēr liecina par saslimšanu; tās var konstatēt arī tad, ja uzturā lietotas ar aknu fasciolām invadēta dzīvnieka aknas. Šādos gadījumos izmeklēšana jāatkārto pēc 7 — 10 dienām, un šajā laikā nedrīkst ēst aknas. Fasciolozi ārstē ar hloksilu.

Profilakse
----------

Nekādām vajadzībām nedrīkst lietot nevārītu ūdeni no pļavās un ganībās esošiem grāvjiem, dīķiem, peļķēm. Nevēlams ir paradums košļāt zāļu stiebrus. Ir ieteicams regulāri atārpot kaķus un suņus.

Ārējās saites
-------------

* Populārā medicīnas enciklopēdija
* Fascioloze, Bārtuli E. 2022
**Cene Prevcs** (slovēņu: *Cene Prevc*; dzimis 1996. gada 12. martā Kraņā) ir slovēņu bijušais tramplīnlēcējs, 2022. gada ziemas olimpisko spēļu sudraba medaļas ieguvējs komandu sacensībās.

Viņa abi brāļi Peters un Domens, kā arī viena no māsām Nika arī nodarbojas ar tramplīnlēkšanu.

Karjera
-------

2013. gada Pasaules čempionātā junioriem Liberecā izcīnīja zelta medaļu komandu sacensībās. 2013. gada februārī uzvarēja Eiropas Jaunatnes olimpiskajā festivālā gan individuāli, gan komandu sacensībās, bet jauktajā komandā izcīnīja sudraba godalgu.

Pasaules kausā debitēja 2014. gada 21. martā Planīcā ar 16. vietu. Pasaules čempionātā pirmo reizi piedalījās 2017. gadā Lahti, startēja tikai sacensībās uz parastā tramplīna un ieņēma 43. vietu. 2021. gada Pasaules čempionātā Oberstdorfā sacensībās uz parastā tramplīna ierindojās 15. vietā, uz lielā tramplīna ieņēma 9. vietu, bet komandu sacensībās bija 5. vietā.

2022. gada 30. janvārī Pasaules kausa posmā Villingenē, Vācijā, izcīnīja trešo vietu. Tas arī bija viņa vienīgais individuālais goda pjedestāls Pasaules kausā. 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Pekinā ieguva sudraba medaļu komandu sacensībās. Individuāli startēja tikai sacensībās uz lielā tramplīna un ieņēma 12. vietu. 2021.—2022. gada sezonā ieņēma 10. vietu Pasaules kausa kopvērtējumā, kas bija viņa labākais sasniegums karjerā. 2022. gada oktobrī paziņoja par tramplīnlēcēja karjeras beigām, lai pievērstos studijām.

Rezultāti
---------

### Olimpiskās spēles

| Gads | Vieta | Parastais tramplīns | Lielais tramplīns | Komandu sacensības | Jaukto komandu sacensības |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | Valsts karogs: Ķīna Pekina | — | 12. | **2.** | — |

### Pasaules čempionāti

| Gads | Vieta | Parastais tramplīns | Lielais tramplīns | Komandu sacensības | Jaukto komandu sacensības |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017 | Valsts karogs: Somija Lahti | 43. | — | — | — |
| 2021 | Valsts karogs: Vācija Oberstdorfa | 15. | 9. | 5. | — |

Atsauces
--------

1. ↑  «Mama Petra Prevca: Strah me je! A ne na zaletišču, nekje drugje». *ekipa.svet24.si* (slovēņu). Skatīts: 2023. gada 22. martā.
2. ↑  «Marius Lindvik takes the win in Willingen». *fis-ski.com* (angļu). 2022. gada 30. janvāris. Skatīts: 2023. gada 22. martā.
3. ↑  «Cene Prevc dal študiju prednost pred skoki». *rtvslo.si* (slovēņu). 2022. gada 4. oktobris. Skatīts: 2023. gada 22. martā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Cene Prevcs***.
* *Olympedia* profils (angliski)
* FIS profils (tramplīnlēkšana) (angliski)
**Batanas salas** (filipīniešu: *Kapuluang ng Batan*, angļu: *Batan Islands*) ir Filipīnām piederošs arhipelāgs Lusonas šaurumā. Administratīvi ietilpst Kalabarsonas reģiona Batanesas provincē, kur iedalās sešās municipalitātēs. Apdzīvo ivatani un lielākā apdzīvotā vieta ir provinces galvaspilsēta Basko.

Ģeogrāfija
----------

Izvietojušās arhipelāga ziemeļos Lusonas šaurumā starp Dienvidķīnas jūru rietumos un Filipīnu jūru austrumos. No Taivānas salas ziemeļos arhipelāgu atdala 140 km platais Baši šaurums, bet no Babujanas salām dienvidos — 75 km platais Balintangas šaurums. Arhipelāgā 10 salas, no kurām lielākās un vienīgās apdzīvotās ir Batana (95 km²), Itbajata (79 km²) un Sabtanga (34 km²). Salas vulkāniskas izcelsmes, lielākoties kalnainas un atrodas aktīva vulkānisma zonā. Augstākā salu virsotne ir Iraja (1008 m vjl) Batanas salā. Valda tropu klimats. Viss arhipelāgs un akvatorija ap to 2106 km² platībā iekļauts Batanas salu aizsargājamā ainavapvidū.

Atsauces
--------

1. ↑  Batanes Protected Landscape & Seascape
2. ↑  World Heritage Convention. Tentative List. Batanes Protected landscapes and seascapes

Ārējās saites
-------------
**Simons** (arī **Šimons** un **Semjons**) **Dubnovs** (jidišā: שמעון דובנאָװ, krievu: *Семен Маркович Дубнов*; dzimis 1860. gada 10. septembrī, miris 1941. gada 8. decembrī) bija ebreju vēsturnieks un sabiedrisks darbinieks. Viens no ebreju kultūras autonomijas galvenajiem teorētiķiem, un uzstājās gan pret ebreju asimilāciju, gan cionismu. Dubnovs uzskatāms arī par vienu no ebreju tautas vēstures zinātnes pamatlicējiem. Rakstīja jidišā un krievu valodā.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis lielā, nabadzīgā ebreju ģimenē, mūsdienu Baltkrievijas teritorijā. Jau bērnībā interesējās par vēsturi, filozofiju un valodniecību. 1880. gadā, ar viltotiem dokumentiem pārkāpdams nometinājuma joslas likumu, Dubnovs ieradās Sanktpēterburgā. Sanktpēterburgā viņš pirmoreiz publicējās ebreju krievvalodīgajā presē. 1890. gadā ebreji tika izraidīti no Sanktpēterburgas, tāpēc Dubnovs dzīvoja Odesā, bet vēlāk — Viļņā. Aktīvi piedalījās ebreju sabiedriskajā un kultūras dzīvē. 1906. gadā atgriezās Sanktpēterburgā, kur vadīja Ebreju literatūras un vēsturiski-etnogrāfisko biedrību un rediģēja Ebreju enciklopēdiju.

1917. gadā Dubnovs apsveica Februāra revolūciju Krievijā, tomēr krasi nostājās pret boļševiku vadīto Oktobra revolūciju. Par Trocki un citiem boļševiku līderiem — ebrejiem viņš sacīja, ka viņus nevar uzskatīt par ebrejiem, jo, izmantojot pseidonīmus, viņi demonstrē, ka kaunas no savas ebrejības un ir tai sveši. 1922. gadā Dubnovs emigrēja no Krievijas, vispirms uz Kauņu, tad uz Berlīni.

Berlīnē Dubnovs publicēja savu vispazīstamāko darbu *Weltgeschichte des Jüdischen Volkes* ("Pasaules ebreju tautas vēsture") desmit sējumos. Pēc Hitlera nākšanas pie varas, Simons Dubnovs emigrēja uz Rīgu. Kad 1941. gadā Latviju okupēja nacistu karaspēks, Dubnovs tika ievietots Rīgas geto. Pēc dažu izdzīvojušo liecībām, Dubnovs geto laikā visu laiku aicinājis *Yidn, shreibt un fershreibt* (Ebreji, visu pierakstiet!). Dubnovs tika nogalināts Rumbulas akcijas laikā.

Dubnova vārdā ir nosaukta Šimona Dubnova Rīgas Ebreju vidusskola.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 41590
* LNB: 000057714
* LCCN: n80008165
* ISNI: 0000 0001 2117 2539
* GND: 118942859
* SELIBR: 49983
* SUDOC: 029474124
* BNF: cb12109402k (data)
* NLA: 35047087
* NDL: 00540207
* NKC: js20020805886
* SBN identifikators RMLV030527 nav derīgs.
* CiNii: DA08756044

 |

 |
**Pēdējā partija** ir 2010. gadā izveidota politiskā partija. Tā šobrīd nav pārstāvēta ne Saeimā, ne Eiroparlamentā, ne pašvaldībās.

Vēsture
-------

Pēdējo partiju dibināja 2010. gada 8. jūlijā klubā "Nabaklab". Pirmajā sanāksmē tā kā savus mērķus nosauca valsts ilgtspējīgas attīstības veicināšanu, demokrātijas un tiesiskuma stiprināšanu, rūpēšanos par bērnu veselību, kā arī kultūras, zinātnes un izglītības attīstību. Uzņēmumu reģistrs 27. jūlijā to ierakstīja politisko partiju reģistrā. 2. augustā tā iesniedza savu kandidātu sarakstu 10. Saeimas vēlēšanām. Tai tika izlozēts 11. saraksta numurs no 13.

Vēlēšanās tā nepārvarēja 5% barjeru un tādējādi neieguva nevienu vietu Saeimā. 2011. gada 15. jūnijā no partijas tika izslēgts viens no tās dibinātājiem — Ansis Ataols Bērziņš.

2022. gada jūlijā tika uzsākta partijas likvidācija.

Nostādnes
---------

Savā 10. Saeimas priekšvēlēšanu programmā partija minēja, ka budžeta samazināšana ir neizbēgama, tomēr tā aizstāv bērnu veselības aprūpes budžetu, izglītības budžetu, pensijas, zinātni un kultūru. Tā aicina palielināt dzimstību un atgriezt valstī emigrantus, piešķirot nodokļu atlaides, pabalstus, veselības aprūpi un pieejamu izglītību. Pēdējā partija aicina nepieļaut jebkāda veida diskrimināciju, kā arī valsts panākumus mērīt nevis pēc finanšu rādītājiem, bet pēc iedzīvotāju laimes indeksa. Tā aicina aizliegt politiskās reklāmas, ieviest progresīvo nodokli, palielināt neapliekamo minimumu un samazināt nodokļu likmi mazām algām. Par vienu no saviem uzdevumiem partija izvirzīja ieviest 11. Saeimas vēlēšanām ieviest iespēju balsot internetā.

Vadība
------

Partijas dibināšanas sanāksmē par tās priekšsēdētāju tika ievēlēts Gints Knoks. Partijas valdē bez viņa strādā arī Natālija Baškirova un Zanda Slava, bet par revidentu tika ievēlēts Kaspars Rolšteins.

Dalība Saeimas vēlēšanās
------------------------

| Gads | Vēlēšanas | Rezultāti (%) | Deputāti (no 100) |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010. | 10. Saeimas vēlēšanas | 0,88 | 0 |
| 2011. | 11. Saeimas vēlēšanas | 0,49 | 0 |

Atsauces
--------

1. ↑  «Par "Pēdējās partijas" priekšsēdētāju ievēl Knoku». Kas jauns?. 2010.07.08. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2010.08.17.
2. 1 2  «UR reģistrējis 'Pēdējo partiju'». Delfi. 2010.07.28. Skatīts: 2010.08.17.
3. ↑  «Priekšpēdējā dienā CVK saņem trīs kandidātu sarakstus». Delfi. 2010.08.02. Skatīts: 2010.08.17.
4. ↑  «Pirmo numuru izlozē PCTVL; 13.saraksts būs KDS». Delfi. 2010.08.06. Skatīts: 2010.08.17.
5. ↑  «Pēdējā partija izslēdz no savām rindām Ansi Ataolu Bērziņu». Delfi. 2011.06.15. Skatīts: 2011.06.15.
6. ↑  «Šlesera iepriekšējā partija vēl likvidācijas procesā, visvairāk biedru "Vienotībai", visknapākā "Ropažu komanda" un citi interesanti fakti par Latvijas politiskajām partijām». *Puaro.lv* (lv-LV). 2022-07-15. Skatīts: 2022-08-10.
7. 1 2 3  «Pēdējā partija». CVK. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 30. decembrī. Skatīts: 2010.08.17.

Ārējās saites
-------------

* Oficiālā mājaslapa (arhivēta versija)
Belingshauzenu dzimtas ģerbonis.
Baronu Belingshauzenu dzimtas ģerbonis.
**Belingshauzeni** (vācu: *von Bellingshausen*) ir sena vācbaltiešu dzimta, kas Livonijā bija zināma kopš 16. gadsimta. No Sāmsalas tā izplatījās Krievijas Impērijas teritorijā.

Vēsture
-------

Belingshauzenu dzimta ir cēlusies no Lībekas, Heinrihs Billinghusens (miris 1551. gadā) 16. gadsimta pirmajā pusē apmetās Sāmsalā un saimniekoja Kihelkonnas muižā. Hercoga Magnusa laikā viņa dēli ieguva arī Pilguses (*Hoheneichen*) un Lahetaguses (*Lahhetagge*) muižas.

Pēc Otrā Ziemeļu kara Zviedrijas karaliene Kristīne 1661. gadā Vidzemes landrātam ģenerālmajoram Johanam Eberhardam fon Belingshauzenam (1604–1655) un viņa pēcnācējiem piešķīra brīvkunga (barona) titulu.
1741. gadā dzimtu uzņēma Sāmsalas bruņniecības matrikulā.

1865. gada 20. decembrī Bellingshauzenu dzimta ieguva arī Krievijas Impērijas baronu titulu.

Ievērojami dzimtas pārstāvji
----------------------------

* Fabiāns fon Belinshauzens (*Fabian Gottlieb Thaddeus von Bellingshausen, Фаддей Фаддеевич Беллинсгаузен*, 1778—1852), jūrasbraucējs un kara flotes virsnieks, viens no Antarktīdas pirmatklājējiem.

* admirālis Fabiāns fon Belinshauzensadmirālis Fabiāns fon Belinshauzens
* Pilguses muiža.Pilguses muiža.

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------

* Friherrliga ätten von Bellingshausen nr 32(zviedriski)
**Kolobžega** (poļu: *Kołobrzeg*) ir pilsēta Polijas ziemeļrietumos, Rietumpomožes vojevodistē. Osta un tūrisma centrs.

Vēsture
-------

Vēsturiski līdz Otrajam pasaules karam pilsēta pazīstama arī ar vācisko nosaukumu **Kolberga** (vācu: *Kolberg*). Kolobžega radusies kā slāvu cilts pomerāniešu sāls ieguves centrs. Pirmā apmetne nodibinājās netālu no mūsdienu pilsētas.

12. gadsimta beigās vietējie feodāļi kļuva par Dānijas un Svētās Romas impērijas vasaļiem. Apvidū ienāca vācieši un netālu no vecās apmetnes nodibināja mūsdienu pilsētu, kam 1255. gadā tika piešķirtas Lībekas tiesības. 1276. gadā Kolberga kļuva par Kamminas bīskapu rezidences pilsētu. 1361. gadā Kolberga kļuva par Hanzas locekli. 1534. gadā, reformācijas rezultātā, bīskapija tika sekularizēta.

Trīsdesmitgadu kara laikā 1644. gada 1. jūlijā pilsētas pievārtē notika Kolbergas tīreļa kauja, kurā dāņu flote sakāva zviedru floti. Vestfāles miera rezultātā 1648. gadā Kolberga nokļuva Brandeburgas - Prūsijas (vēlākās Prūsijas karalistes) teritorijā. Septiņgadu kara laikā pilsētu ieņēma krievu karaspēks Pjotra Rumjanceva-Zadunaiska vadībā. Napoleona karu laikā Kolbergu aplenca Napoleona karaspēks, pilsēta izturēja aplenkumu no 1807. gada 26. aprīļa līdz 2. jūlijam, kamēr tika noslēgts Tilzītes miers.

Otrā pasaules kara laikā Kolberga tika pasludināta par cietoksni (*Festung*), bet 1807. gada Kolbergas aplenkuma motīvs tika izmantots pēdējai lielbudžeta krāsainajai propagandas filmai "Kolberga", kuras pirmizrāde notika 1945. gada 30. janvārī, kad lielākā daļa Vācijas kinoteātru vairs nefunkcionēja. No 1945. gada 4. līdz 18. martam pilsētas apkārtnē notika Kolbergas kauja, kuras rezultātā kaujas apstākļos tika evakuēti pilsētas vācu iedzīvotāji, bet pilsēta sagrauta. Pēc kara vēl atlikušie vācu iedzīvotāji tika padzīti, bet pilsētā ieradās poļu iedzīvotāji, lielākoties no PSRS ieņemtajiem Polijas apgabaliem.

Kolobžegā (Kolbergā) dzimuši
----------------------------

* Kristofs Bernhards (*Christoph Bernhard*, 1628 - 1692) - vācu mūziķis
* Magnuss Hiršfelds (*Magnus Hirschfeld*, 1868 - 1935) - vācu ārsts
* Egons Krencs (*Egon Krenz*, 1937 - ) - Austrumvācijas politiķis
* Kārlis Vilhelms Ramlers (*Karl Wilhelm Ramler*, 1725 - 1798) - vācu dzejnieks
* Hanss Jirgens Štumpfs (*Hans-Jürgen Stumpff*, 1889 - 1968) - vācu ģenerālis

Skatīt arī
----------

* Kolobžegas bāka

Atsauces
--------

1. ↑  ; P2701: JSON; pārbaudes datums: 7 oktobris 2022.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kolobžega***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Austrumeiropas enciklopēdijas raksts (vāciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 139555463
* LCCN: n80113489
* GND: 4073614-3
* SUDOC: 171182634
* BNF: cb15994575h (data)
* NKC: ge401807

 |

 |
**Isoroku Jamamoto** (japāņu: 山本 五十六, *Yamamoto Isoroku*, 1884. gada 4. aprīlis — 1943. gada 18. aprīlis) bija japāņu admirālis, Japānas Imperatora flotes komandieris.

Biogrāfija
----------

Dzimis Niigatas prefektūrā samuraja ģimenē. 1901. gadā Jamamoto iestājās Japānas Imperatora flotē. 1904. gadā absolvējis Japānas Jūras akadēmiju. Kā jaunākais flotes virsnieks piedalījās Krievijas—Japānas karā, Cusimas kaujas laikā ievainots (zaudējis divus pirkstus). No 1914. līdz 1916. gadam mācījās Japānas jūras štāba akadēmijā.

No 1928. gada komandēja kreiseri "Isuzu", vēlāk aviobāzes kuģi "Akagi". Aktīvi iestājās par Japānas flotes modernizāciju, liekot uzsvaru uz aviācijas bāzeskuģiem un jūras aviāciju. Nonāca konfliktā ar Japānas armijas vadību, jo neatbalstīja armijas rīcību Mandžūrijā un Ķīnā, uzskatot, ka Japānas interesēm atbilst ekspansija dienvidu virzienā — uz naftu un kaučuku bagāto Indonēziju un Malaiziju.

30. gadu vidū ieņēma Jūras ministra vietnieka posteni, aktīvi realizēja flotes un jūras aviācijas modernizāciju, kas vēl vairāk padziļināja viņa konfliktu ar armijas vadību, nonākot līdz tam, ka armijas virsnieku grupa plānoja Jamamato nogalināt.

1939. gada augustā tika iecelts par Apvienotās Imperatora flotes virspavēlnieku. Otrā pasaules kara sākumā uzstājās pret karu ar ASV, uzskatot, ka ilgstošā karā Japānai pietrūks resursu, bet pakļāvās spiedienam un sāka izstrādāt plānus kara darbībai Klusajā okeānā. Paziņojis, ka Japāna spēs pārņemt un noturēt iniciatīvu 1 - 1,5 gadus, bet, ja karš ieilgs, Japāna zaudēs.

Izstrādāja Pērlharboras operācijas plānu, vadīja flotes operācijas Filipīnās un Indonēzijā. Izstrādāja Havaju okupācijas plānu, taču armijas opozicionāro spēku pretdarbības rezultātā tas tika noraidīts.

1942. gadā vadīja neveiksmīgo Midvejas operāciju. Pēc Midvejas neveiksmes plānoja operācijas Fidži un Samoa salās ar nolūku pārtvert iniciatīvu un pārraut komunikācijas starp ASV un Austrāliju. Šajā nolūkā uzsāka aviācijas bāzes ierīkošanu Gvadalkanalā, Zālamana salās. ASV īstenoja desanta operāciju Gvadalkanalā un sīvās cīņās no 1942. gada augusta līdz 1943. gada februārim sakāva japāņus.

Lai paaugstinātu Japānas armijas morāli pēc zaudētās Gvadalkanalas kaujas, Jamamoto plānoja veikt inspekcijas braucienu pa Zālamana salās izvietotajiem japāņu garnizoniem, par ko uzzināja ASV izlūkdienests un tika izstrādāta operācija Jamamoto likvidēšanai. 1943. gada 18. aprīlī virs Bugenvilas salas tika notriekta viņa lidmašīna un admirālis Jamamoto gājs bojā.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 811635
* LCCN: n79095556
* ISNI: 0000 0000 8349 8414
* GND: 118960997
* SUDOC: 050617478
* BNF: cb16682566g (data)
* NDL: 00318804
* NKC: jn20000720112

 |

 |
**Alberts Romans** (1886—1942) bija latviešu virsnieks, Armijas Ekonomiskā veikala priekšnieka vietnieks. 1941. gadā apcietināts un deportēts uz PSRS, kur gājis bojā.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1886. gada 27. janvārī Kursīšu pagastā zemnieka Kristapa Romana ģimenē. Mācījās Rīgas jūrskolā, tad Pēterburgas Statistikas institūtā, piedalījies Sibīrijas ekspedīcijās. 1912. gadā kļuva par Pēterburgas tabakas fabrikas pārvaldnieku.

Pēc Pirmā pasaules kara sākuma viņu iesauca Krievijas impērijas armijā un nosūtīja uz Pāvila karaskolu. Dienēja 17. Sibīrijas strēlnieku pulkā, 1916. gada 26. oktobrī viņu pārcēla uz 2. Rīgas latviešu strēlnieku pulku, paaugstināts par poručiku.
Ziemassvētku kaujas laikā 1916. gada 22.-23. decembrī pie Mangaļiem Romana komandētā pusrota ielauzās ienaidnieka ierakumos, pēc tam uzbruka blokhauzam 2. līnijā un ieņēma to, ieguva ložmetēju un saņēma 10 gūstekņus, taču pats šajā cīņā tika smagi ievainots kājās.
Pēc Oktobra revolūcijas viņu arestēja, bet 1918. gadā atbrīvoja un demobilizēja. 1920. gadā Pleskavā viņu vēlreiz arestēja un ielodzīja koncentrācijas nometnē, taču viņam izdevās izbēgt un atgriezies Latvijā.

1921. gada 23. janvārī Romans iestājās Latvijas armijā, bija Armijas ekonomiskā veikala priekšnieka palīgs, A/s "Tabaka" valdes priekšsēdētājs. 1937. gadā viņu paaugstināja par pulkvežleitnantu. Piešķirta jaunsaimniecība Elejas pagasta Audruves muižā.

Pēc Latvijas okupācijas viņu 1940. gada oktobrī atvaļināja no militārā dienesta un 1941. gada 14. jūnija deportācija laikā apcietināja Ventspils apriņķī un deportēja uz Vjatlaga nometni. 1942. gada 2. decembrī viņam piesprieda 10 gadu ieslodzījumu. Miris 1943. gada 2. vai 8. maijā Vjatlaga nometnes 4. lagpunktā.

Apbalvojumi
-----------

* Lāčplēša Kara ordenis, nr.3/1638
* Staņislava ordenis, III šķira
* Annas ordenis, IV šķira

Atsauces
--------

1. ↑  Valsts Prezidenta 104. pavēle armijai tn flotei 1937. gada 17. novembrī[novecojusi saite]
2. ↑  lkok.com
3. ↑  Latvijas pilsoņu martiroloģijs Vjatlagā 1938–1956 Sastādītāji Heinrihs Strods, Vladimirs Veremjevs. Latvijas Universitātes žurnāla "Latvijas Vēsture" fonds, 2006
Šis raksts ir par pulkvedi. Par citu personu ar šādu vārdu skatīt rakstu Jānis Puriņš.

**Jānis Puriņš** (1889—1944) bija latviešu strēlnieks, Latvijas armijas 1. Kurzemes divīzijas komandieris un Austrumu frontes pavēlnieks Latgales atbrīvošanas operācijas laikā, pulkvedis (1925).

Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris (1920).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1889. gada 25. aprīlī Mārsnēnu pagasta "Sakaiņos" lauksaimnieka Jāņa Puriņa ģimenē. Mācījās Raunas draudzes skolā un Valmieras pilsētas skolā. 1910. gada novembrī viņu iesauca Krievijas impērijas armijā, dienēja Cēsu kara apriņķa priekšnieka pārvaldē, pēc tam Viļņas kara apgabala intendantūrā. 
Pirmā pasaules kara sākumā 1915. gadā pārcelts uz 173. vēlāk 3. rezerves pulku Toropecā un Pēterhofā. No 1916. gada oktobra līdz 1917. gada februārim mācījās 1. Maskavas praporščiku skolā. Bija 4. Vidzemes latviešu strēlnieku pulka vada, pēc tam ložmetēju komandas komandieris līdz demobilizācijai 1918. gada martā.

Pēc Latvijas valsts pasludināšanas 1918. gada novembrī iestājās Cēsu brīvprātīgo rotā un kā rotas komandieris Latvijas brīvības cīņu sākumā piedalījās kaujās pret Sarkano armiju pie Āraišiem, Līgatnes un Ieriķiem, vēlāk atkāpās uz Kurzemi, kur piedalījās 1919. gada 16. janvāra kaujā pie Lielauces. 31. martā Puriņu iecēla par bataljona komandieri, pēc Rīgas ieņemšanas paaugstināja par pulkvežleitnantu un Rīgas nocietinātā rajona priekšnieku.

1919. gada jūnijā pulkvežleitnantu Puriņu nosūtīja uz Latgales fronti Lubānas un Atašienas apkaimē un 7. augustā iecēla par 2. Ventspils kājnieku pulka komandieri. 16. oktobrī viņu iecēla par 1. Kurzemes divīzijas komandieri un Austrumu frontes pavēlnieku. Vadīja divīzijas kaujas pret bermontiešiem Sēlijā un noturēja fronti pret Sarkano armiju gar Daugavas krastu. 
Latgales atbrīvošanas operācijas laikā Latvijas armijas vienības pulkvežleitnanta Puriņa vadībā ieņēma Latgales lielāko daļu. 
1920. gada 13. augustā viņu apbalvoja Lāčplēša Kara ordeni par kauju vadīšanu Latgalē un par uzvarām kaujās pie Daugavpils un Rēzeknes atbrīvošanu un iecēla par ordeņa domes locekli.

1920. gada 29. septembrī Janis Puriņš atkāpās no Kurzemes divīzijas komandiera amata, bet palika 2. Ventspils kājnieku pulka komandiera amatā. 1925. gada 22. jūnijā viņu paaugstināja par pulkvedi. 1928. gada vidū viņu pārcēla uz Rīgas kara apriņķa pārvaldi. 1930. gadu beigās atkal pildīja pulka komandiera pienākumus, 1939. gadā atvaļināts no dienesta, dzīvoja tēva mājās Mārsnēnu pagasta Sakaiņos.

Otrā pasaules kara laikā bija Mārsnēnu, Liepas un Rankas pagastu komandants (1941-1944). 1944. gada 13. oktobrī padomju karavīri viņu apcietināja un 1944. gada 18. novembrī pēc 3. Baltijas flotes kara tribunāla sprieduma Jāni Puriņu ieslodzīja Rīgas 2. cietumā, kur viņš pazuda bez vēsts.

Apbalvojumi
-----------

* Lāčplēša Kara ordenis (1920)
* Polijas "Virtuti militari" ordenis
* Lietuvas "Vytis" ordeņa I šķira

Atsauces
--------

1. ↑  L.k.o.k. biogrāfija
**Bernhofs Hansens** (angļu: *Bernhoff Otelius Hansen*; dzimis 1877. gada 17. augustā, miris 1950. gada 22. decembrī) bija norvēģu brīvā stila cīkstonis, olimpiskais čempions (1904).

Bernhofs Hansens dzimis Rongnanā. Sākotnēji viņš bija Norvēģijas cīkstonis, bet pusotru gadu pirms 1904. gada olimpiskajām spēlēm viņš atstāja Norvēģiju un pārcēlās uz ASV. Viņš bija saistīts ar Bruklinā bāzētu Norvēģijas vingrošanas biedrību. Tā sponsorēja Hansenu 1904. gada olimpiskajām spēlēm. Hansens 1904. gada olimpiskajās spēlēs guva trīs uzvaras un ieguva zelta medaļu smagajā svarā.

Norvēģijas vēsturnieki 2012. gadā konstatēja, ka Hansens tika reģistrēts kā "ārzemnieks" pat 1925. gadā un apšaubīja, vai viņš kādreiz vispār ir saņēmis Amerikas pilsonību. Tādējādi vēsturnieki lūdza, lai Hansena zelta medaļa tiktu piereģistrēta kā Norvēģijas izcīnīta medaļa.

Atsauces
--------

1. ↑  Bernhofa Hansena profils mājas lapā *olympic.org*
2. ↑  «Norway seeks to wrestle old Olympic gold medals from US» (angļu). The Local. 2012. gada 14. augusts. Skatīts: 2020-01-03.

Ārējās saites
-------------

* *Olympedia* profils (angliski)
* FILA profils (angliski)
Dzelmes (dekadentu) grupas mākslinieki 1906. gadā. No kreisās sēž: Kārlis Jēkabsons, Zemgaliešu Biruta, Augusts Baltpurviņš, Eduards Cālītis. Stāv: Kārlis Štrāls, Jānis Akuraters, Kārlis Krūza, Kārlis Skalbe, Jānis Jaunsudrabiņš (foto: Jānis Rieksts).
**Kārlis Jēkabsons** (1879–1946) bija latviešu dzejnieks, rakstnieks un tulkotājs.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1879. gada 5. aprīlī Ogres pagasta Skuķu māju saimnieka ģimenē. Mācījās Ogres pagastskolā (1889-1895), Cēsu K. Millera privātajā reālskolā (1896) un Rīgas N. Mironova privātajā komercskolā (1897-1902). 1904. gadā publicēja savu pirmo dzejoļu krājumu. 1906. gadā žurnālā "Dzelmē" kopā ar saviem domubiedriem publicēja tā saukto dekadentu manifestu "Mūsu mākslas motīvi". Studēja Rīgas Politehniskajā institūtā (1910-1912, 1914-1915). 

Pirmā pasaules kara laikā devās bēgļu gaitās uz Krieviju, dzīvoja Petrogradā un Pleskavā, kur strādāja laikrakstā "Dzimtenes Vēstnesis" (1915—1917). 
Pēc Brestļitovskas miera līguma parakstīšanas 1918. gadā atgriezās Rīgā, kur ar nelieliem pārtraukumiem dzīvoja un turpināja rakstīt dzeju. Otrā pasaules kara laikā savus labākos dzejoļus jaunā redakcijā izdeva krājumā "Lirika" (1-2, 1939-1942).

Miris 1946. gada 1. aprīlī Ventspilī, apbedīts Ventspils Meža kapos.

Darbi
-----

Jēkabsona lirikai raksturīgas dabas impresijas, izjusta mīlas dzeja. Vairāk nekā 100 Jēkabsona dzejoļu izmantoti par dziesmu tekstiem. Kārlis Jēkabsons rakstījis arī romānus un lugas. Tulkojis tādus literārus darbus, kā V. Vitmena „Zāļu stiebri", Moljēra „Tartifs" (1908), P. Bomaršē „Figaro kāzas" (1922), I. Krilova fabulas, E. A. Po stāstus u.c.

* Uz mūsu zemes (1904)
* Gaitniecības ceļš (1905)
* Uz aizlauzta zara (1906)
* Pie meža ezera" (1906)
* Dziesmas un balādes (1907)
* Sniegbaltīte (balāde, 1906)
* Staburags (balāde, 1907)
* Poēmas (1909)
* Dziļš miers (1913, 1922)
* Šūpoles (1923)
* Dzidri tāļumi (1927)
* Rudens zelts (1935)
* Debesgaisma (1937)
* Dzimtā sēta (romāns, 1942)

Atsauces
--------

1. ↑  Ogres Centrālā bibliotēka
2. ↑  LU LFMI Latviešu folkloras krātuve[novecojusi saite]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 70986753
* LCCN: no96049570
* ISNI: 0000 0000 4207 3866

 |

 |
**Kaķu barība** ir barība, kas paredzēta mājas kaķiem. Šai barībai ir noteiktas prasības gan attiecībā uz tās uzturvērtību, gan sastāvdaļām tās sastāvā.

Savvaļā kaķi barojas ar nomedīto dzīvnieku gaļu. Dabā viņu barība sastāv no jēlas gaļas, kauliem un orgāniem, kā arī neliela daudzuma augu valsts sastāvdaļu, kas atrodamas upura zarnās. Visām iepriekš minētajām sastāvdaļām jābūt noteiktā procentuālā daudzumā, lai apmierinātu dzīvnieka dabiskās vajadzības. Pareiza mājdzīvnieku ēdināšana ietekmē veselību un ilgmūžību. 

Galvenais priekšnoteikums ir barības vielu un kaloriju līdzsvars. Nepieciešamais barības daudzums ir atkarīgs no mājdzīvnieka lieluma, vecuma un aktivitātes līmeņa, bet galvenais ir uzturēt barības līdzsvaru — ne pārbarot vai nepietiekami barot. Pieauguši kaķi parasti dod priekšroku vairākām nelielām ēdienreizēm dienas vai nakts laikā. Šādu režīmu tās izmanto medībās, ja dzīvo savvaļā. Ideālā gadījumā kaķim vajadzētu ēst 4–5 reizes dienā, jo biežas mazākas maltītes ir saistītas ar labāku urīnceļu veselību un atbilst kaķu dabiskajam ēšanas režīmam.

Ārējās saites
-------------