recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Hawthorne Heights*** ir amerikāņu rokgrupa no Deitonas, Ohaio štata, kas izveidota 2001. gadā. Šobrīd grupa sastāv no galvenā vokālista un ģitārista JT Vudrafa (*JT Woodruff*), galvenā ģitārista Maika Karli (*Micah Carli*), basģitārista Meta Ridenūra (*Matt Ridenour*) un bundzinieka Erona Bučarelli (*Eron Bucciarelli*). 2007. gada 24. novembrī mira vokālists un ģitārists Keisijs Kalverts (*Casey Calvert*). Grupa, no sākuma pazīstama ar vārdu "A Day in Life", ir laidusi klajā četrus studijas albumus.

Grupas veiksmes laiki sākās līdz ar pirmajiem diviem albumiem - The Silence in Black and White (2004), kurš ieguva platīna statusu, un If Only You Were Lonely (2006), kas ieguva zelta statusu. Grupa labi atpazīstama pēc 2006. gada singla "*Saying Sorry*".

Grupas trešais albums - "Fragile Future" tika izdots 2008. gada 5. augustā, atkal caur *Victory Records*. Taču ceturtais albums - "Skeletons" - 2010. gada 1. jūnijā tika izlaists jau caur *Wind-up Records*.

Iesākumi un pirmie divi albumi (2001. - 2006.)
----------------------------------------------

No sākuma pazīstama ar vārdu *A Day in the Life*, grupa savu pirmo singlu izlaida kā demo "Four Bullets for One Girl". Pēc pirmā albuma (*Nine Reasons to Say Goodbye*) izdošanas grupa nosaukumu mainīja uz tagadējo **Hawthorne Heights**. Bundzinieks Erons Bukarelli apgalvojis, ka grupa nosaukumu pieņēmusi no autora Natanjela Hotorna (Nathaniel Hawthorne).

Albumi
------

| Izlaišanas datums | Nosaukums | Ierakstu studija |
| --- | --- | --- |
| 2004. gada 1. jūlijs | *The Silence in Black and White* | Victory Records |
| 2006. gada 28. februāris | *If Only You Were Lonely* | Victory Records |
| 2008. gada 5. augusts | *Fragile Future* | Victory Records |
| 2010. gada 1. jūnijs | *Skeletons* | Wind-up Records |
| 2013. gada 25. jūnijs | *Zero* | Red Entertainment |
| 2014. gada 15. aprīlis | *The Silence in Black and White Acoustic* | Cardboard Empire |
| 2018. gada 27. aprīlis | *Bad Frequencies* | Pure Noise Records |

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Hawthorne Heights*** |

* Oficiālā mājaslapa (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 138791852
* LCCN: no2006029049
* ISNI: 0000 0001 0665 2665
* GND: 10340227-5
* BNF: cb15088184k (data)

 |

 |
**Redžinalds (Redžijs) Šons Džeksons** (angļu: *Reginald Shon Jackson*; dzimis 1990. gada 16. aprīlī Itālijā) ir amerikāņu basketbolists, spēlē aizsarga pozīcijā. 2022. gadā pārstāv Nacionālās basketbola asociācijas (NBA) klubu Losandželosas "Clippers".

R. Džeksons ir dzimis Itālijā, taču viņa vecāki ir amerikāņi. Pirms atgriešanās ASV, bērnībā dzīvojis arī Anglijā

Karjera
-------

NCAA pārstāvēja Bostonas Koledžas komandu "Eagles", kurā aizvadīja trīs sezonas. 2011. gada NBA draftā R. Džeksonu Oklahomasitijas "Thunder" izraudzījās pirmajā kārtā ar 24. kārtas numuru. Savā pirmajā NBA sezonā R. Džeksons spēlēja salīdzinoši maz, jo "Thunder" sastāvā viņa pozīcijā bija superzvaigze Rasels Vestbruks. "Thunders" R. Džeksona debijas sezonā sasniedza NBA finālsēriju, taču spēlētājs nedevās laukumā nevienā no *play-off* spēlēm. Šajā gadā viņš spēlēja arī D Līgas komandā Talsas "66ers". Otrajā sezonā jau piedalījās 70 komandas spēlēs, visās nākot uz maiņu, bet sākot ar trešo sezonu NBA R. Džeksons jau kļuva par biežu starta piecinieka spēlētāju.

2015. gada februārī R. Džeksons tika aizmainīts uz Detroitas "Pistons" trīs komandu maiņas darījumā. 2015. gada jūlijā ar komandu noslēdza līgumu, kas paredzēja 80 miljonu dolāru lielu atalgojumu piecu sezonu laikā. "Pistons" sastāvā aizvadījis statistikas ziņā produktīvākās sezonas NBA karjerā, taču sešās sezonās komanda tikai divas reizes kvalificējās *play-off* spēlēm, abas reizes apstājoties pirmajā kārtā. 2015. gada 8. novembrī aizvadīja karjeras rezultatīvāko spēli, gūstot 40 punktus uzvarā (120—103) pret Portlendas "Trail Blazers".

2020. gada februārī R. Džeksons kā brīvais aģents noslēdza līgumu ar Losandželosas "Clippers".

Atsauces
--------

1. ↑  Sources: Reggie Jackson re-signs with Pistons on 5-year, $80M contract ESPN
2. ↑   NBA

Ārējās saites
-------------

* NBA profils (angliski)
* *Basketball Reference* profils (angliski)
**Latvijas Entomoloģijas biedrība** (**LEB**) ir sabiedriska organizācija, kas apvieno kukaiņu pētīšanas entuziastus Latvijā. Entomoloģijas biedrības biedri ir gan dažādu Latvijas un ārzemju zinātnisko iestāžu darbinieki, gan arī amatieri, kuriem kukaiņu izpēte ir vaļasprieks.

LEB ir vecākā aktīvā zinātniskā dabaspētniecības organizācija Latvijā, to dibināja Edgars Ozols (1899-1967) 1951. gada 14. aprīlī .

Biedrības aktivitātes
---------------------

Latvijas entomoloģijas biedrība rediģē un izdod zinātnisku žurnālu "Latvijas entomologs". Katru gadu Entomoloģijas biedrības biedri balsojot izvirza Gada kukaini — kukaiņu sugu, par kuru nākamajā kalendārajā gadā Latvijas sabiedrība tiek pastiprināti informēta. Izmantotie rezultāti tiek izmantoti publikācijās par sugas izplatību Latvijā un vides aizsardzības aktivitātēs.

Skatīt arī
----------

* Gada kukainis Latvijā

Atsauces
--------

1. ↑  «Edgars Ozols».[novecojusi saite]

Ārējās saites
-------------

* Latvijas Entomoloģijas biedrības mājaslapa (daļēji angļu, daļēji latviešu valodā)
* Latvijas Entomoloģijas biedrības Facebook mājaslapa (latviešu valodā)
* Latvijas Entomoloģijas biedrības sagatavots Latvijas kukaiņu sugu saraksts (latviešu valodā)
**Vislas līcis** (poļu: *Zalew Wiślany*), **Kēnigsbergas līcis** vai **Kaļiņingradas līcis** (krievu: *Калининградский залив*) ir sekla sājūdens Baltijas jūras lagūna Polijas ziemeļaustrumos un Krievijas Kaļiņingradas apgabalā.

Līcī ietek Vislas attekas Nogata un Škarpava Polijas daļā, ka arī Pregoļa Krievijas daļā. No Gdaņskas līča to atdala Vislas strēle, bet tie savienojas caur Baltijskas šaurumu Krievijas pusē un, kopš 2022. gada — Vislas strēles kanālu Polijas pusē.

Kopš 13. gadsimta līcis atradās Vācu ordeņa valsts kontrolē, vēlāk Prūsijas hercogistes, Prūsijas Karaliste un Vācijas Impērija. No 1466. līdz 1772. gadam līča rietumu daļa piederēja Karaļa Prūsijai. Pēc Pirmā pasaules kara rietumu daļa piederēja Dancigas brīvpilsētai, bet pēc Otrā pasaules līcis tika sadalīts starp Poliju un PSRS.

Līča krastos atrodas Elblonga, Tolkmicko, Police, Fromborka, Kriņica Morska Polijā un Karaļauči (Kaļiņingrada), Baltijska, Primorska Krievijā.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 763. lpp.
2. ↑  Polijā atklās kanālu, kas ļaus apiet Krieviju lsm.lv 2022. gada 17. septembrī
3. ↑  «Poland opens a propaganda-heavy canal». *The Economist*. ISSN 0013-0613. Skatīts: 2022-10-09.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Vislas līcis***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 247651479
* LCCN: sh95000661
* GND: 4086555-1
* SUDOC: 140811230

 |

 |
Šis raksts ir par Nīderlandes šahistu. Par citiem cilvēkiem ar uzvārdu **Landaus** skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Salo Landaus** (arī Salomons Landaus; nīderlandiešu: *Salo Landau*; 1903. gada 1. aprīlis Bohņa - 1944. gada 31. marts Šveidnica) bija ebreju izcelsmes Nīderlandes šahists.

Biogrāfija
----------

Pirmā pasaules kara laikā Landaus ģimene pārcēlās uz Vīni, bet pēc tam jaunais Salo nonāca pie draugiem Roterdamā, kur iemācījās spēlēt šahu. 1920. gados sekmīgi piedalījās Nīderlandes šaha turnīros un tika uzskatīts par valsts otro šahistu aiz nākamā Pasaules šaha čempiona Maksa Eives. 1929. gadā Nīderlandes šaha čempionātā dalīja 2. vietu, bet 1936. gadā, izmantojot Eives prombūtni, kļuva par Nīderlandes čempionu šahā. Divas reizes Nīderlandes izlases sastāvā piedalījās Pasaules šaha olimpiādēs (1930, 1937). 1937. gadā piedalījies 1. Ķemeru starptautiskajā šaha turnīrā, kurā gan dalījis tikai 15.-16. vietu, taču ticis apbalvots ar 1. skaistumgodalgu par uzvaru pret Ēro Bēku. 1935. gadā bijis Aleksandra Aļehina sekundants Pasaules čempiona nosaukuma izcīņas mačā pret Maksu Eivi, bet 1938. gadā bijis viens no *AVRO* turnīra arbitriem. 1939. gadā atkārtoti uzvarējis Nīderlandes šaha čempionātā, taču zaudējis Eivem papildus maču par Nīderlandes šaha čempiona nosaukumu ar 2½:6½.

Otrā pasaules kara laikā mēģinājis kopā ar sievu un meitu bēgt no Nīderlandes uz Šveici, taču 1942. gada 28. septembrī ticis aizturēts uz Beļģijas robežas Bredā. Nosūtīts uz Šveidnicas koncentrācijas nometni, kur gājis bojā laika posmā starp 1943. gada decembri un 1944. gada martu. Laundaus sieva un meita tika nosūtītas uz Aušvicas koncentrācijas nometni, kur tās aizgāja bojā 1944. gada 12. oktobrī.

Atsauces
--------

1. ↑  NED-ch09 Rotterdam 1936
2. ↑  Salo Landau vs Eero Einar Book Kemeri (1937)
3. ↑  NED-ch Netherlands 1939

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils olimpbase.org mājaslapā (Pasaules šaha olimpiāde) (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 289310408
* ISNI: 0000 0003 9477 4746
* GND: 1199185019

 |

 |
**Plzeņa** (čehu: *Plzeň*), saukta arī **Pilzene** (vācu: *Pilsen*), ir pilsēta Čehijas rietumos. Ceturtā lielākā pilsēta Čehijā pēc iedzīvotāju skaita un Plzeņas apgabala centrs. Atrodas 90 kilometru attālumā no Čehijas galvaspilsētas Prāgas. Slavena ar pilznera alus šķirnes ražošanu *Pilsner Urquell* un *Gambrinus*, bet vēsturiski kā Austroungārijas, vēlāk Čehoslovākijas, slavenākā zīmola — *Škoda* rašanās vieta. Arī mūsdienās viena no ekonomiski attīstītākajām Čehijas pilsētām. 
2010. gada septembrī kopā ar Mons pilsētu Beļģijā kļuva par Eiropas kultūras galvaspilsētu 2015.

Vēsture
-------

Plzeņa rakstos pirmoreiz minētā 976. gadā kā kaujas vieta starp Bohēmijas kņazu Boļeslavu II un Svētās Romas impērijas imperatoru Otonu II. Pilsētas tiesības 1295. gadā Plzeņai piešķīra karalis Vāclavs II. Pilsēta ātri auga, jo atradās uz tirdzniecības ceļa uz Nirnbergu un Rēgensburgu. 14. gadsimtā tā bija trešā lielākā Bohēmijas pilsēta (aiz Prāgas un Kutna Horas).

Husītu karu laikā Plzeņa bija katoļu pusē. Husītu ģenerālis Prokops Lielais trīsreiz neveiksmīgi aplenca pilsētu. 1468. gadā Plzeņā tika iespiesta pirmā grāmata Bohēmijā.

1599. un 1600. gadā pilsēta bija imperatora Rūdolfa II rezidence. Trīsdesmitgadu kara laikā 1618. gadā Plzeņu ieņēma Ernsta fon Mansfelda karaspēks un noturēja to līdz 1621. gadam. 1633. gadā Albrehts fon Vallenšteins izvēlējās Plzeņu par savu ziemas rezidenci, bet zviedri 1637. un 1648. gadā neveiksmīgi mēģināja to ieņemt.

1899. gadā Emīls Škoda Plzeņā nopirka nelielu rūpnīcu un attīstīja ieroču ražošanu. Laika gaitā *Škodas* rūpnīcas izveidojās par vienām no lielākajām Eiropā.

Otrā pasaules kara laikā Plzeņu no nacistu okupācijas atbrīvoja ASV karaspēks, tomēr dažas dienas vēlāk amerikāņi savu karaspēku atvilka ļaujot ienākt PSRS karaspēkam. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti.

1953. gadā Plzeņā notika nemieri, kurus izsauca naudas reforma. Notika ielu cīņas starp *Škodas* rūpnīcas strādniekiem un policiju, kuru atbalstīja tanki.

Izglītība
---------

Plzeņa ir Čehijas rietumu daļas akadēmiskās dzīves centrs. Rietumbohēmijas Universitāte ir pazīstama ar savām tiesību, inženierzinātņu un lietišķo zinātņu fakultātēm. Plzeņā atrodas arī Kārļa Universitātes Medicīnas fakultāte.

Plzeņā dzimuši cilvēki
----------------------

* Josefs Berans (*Josef Beran*; 1888—1969) garīdznieks;
* Petrs Čehs (*Petr Čech*; 1982), futbolists;
* Karels Gots (*Karel Gott*; 1939—2019), mūziķis;
* Emīls Škoda (*Emil Škoda*; 1839—1900), uzņēmējs;
* Jirži Trnka (*Jiří Trnka*; 1912—1969), animators.

Atsauces
--------

1. ↑  Q118612272; pārbaudes datums: 25 maijs 2023.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Plzeņa***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 137836473
* LCCN: n50055265
* GND: 4076145-9
* NKC: ge130439
* BNE: XX458934

 |

 |
**Hermanis Branovers** (ivritā: ירמיהו ברנובר; dzimis 1931. gada 13. decembrī) ir Rīgā dzimis ebreju fiziķis, sabiedrisks darbinieks un filozofs.

Biogrāfija
----------

Dzimis ateistiskā ebreju ģimenē Rīgā. Viņa tēvu nogalināja Otrā pasaules karā, atkāpjoties Sarkanajai Armijai, bet Hermanis ar māti izglābās, evakuējoties uz Krieviju. Studēja Maskavas Aviācijas institūtā un Sanktpēterburgas (tolaik Ļeņingradas) Politehniskajā institūtā (pabeidza 1953. gadā). Vēlāk atgriezies Latvijā, bija pasniedzējs universitātes inženierzinātnes nodaļā (1953—1959) un vienlaicīgi mācījās Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē, ko pabeidza 1960. gadā. No 1959. līdz 1971. gadam strādājis kā vecākais zinātniskais līdzstrādnieks Latvijas Zinātņu Akadēmijas institūtā magnetohidrodinamikas jomā. Fizikas un matemātikas zinātņu kandidāts (1962), fizikas un matemātikas zinātņu doktors (1969), profesors (1970). Viņa zinātnisko publikāciju skaitā bija monogrāfijas *Турбулентные МГД-течения в трубах* (1967) un *Магнитная гидродинамика несжимаемых сред* (1970, kopā ar A. Cinoberu).

Līdztekus zinātniskajam darbam Branovers pievērsās hasīdismam, bija viens no ebreju atmodas kustības iniciatoriem, vadīja daudzas aktivitātes, kas virzīja ebreju izglītību un kultūru. Viņu bieži aizturēja un pratināja VDK. Pēc dokumentu iesniegšanas par emigrāciju uz Izraēlu 1971. gada sākumā viņš tika atlaists no darba un bija bezdarbnieks līdz pat savai izbraukšanai 1972. gada beigās uz Izraēlu. Viņš bija pirmais ebrejs ar zinātņu doktora grādu un profesora titulu, kurš saņēma izceļošanas vīzu, lai atstātu PSRS.

No 1973. līdz 1975. gadam Branovers bija Telavivas Universitātes profesors. Kopš 1973. gada bijis arī profesors un Magnetohidrodinamikas centra vadītājs Ben-Guriona Universitātē Beerševā, kā arī daudzu zinātnisko publikāciju autors. 

Sarakstījis autobiogrāfisku grāmatu *Возвращение* (1976), kura iekļautas arī viņa agrīno filozofisko eseju apkopojums *De Profundis*. 1991. gadā Krievijas Dabas zinātņu akadēmija Branoveru uzaicināja būt par Krievu ebreju ekciklopēdijas (astoņos sējumos) galveno redaktoru.

Branovers kopā ar rabīnu Nātanu Barkanu un profesoru Ruvinu Ferberu Rīgā organizēja četras starptautiskās konferences "Ebreji mainīgajā pasaulē", kurā bijušie padomju ebreji apsprieda garīgās un kultūras problēmas akadēmiskā līmenī.

Atsauces
--------

1. ↑  Herman Branover
2. ↑  About Professor Branover
3. ↑  Yermiyahu (Herman) Branover. «B'or Ha'torah». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 24. februāris.

Ārējās saites
-------------

* Leningrad On the Line (Video) chabad.org
* Overview. By Professor Herman Branover chabad.org
* A Blessed Curse. By Professor Herman Branover chabad.org

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 31978330
* LNB: 000094912
* LCCN: n83009951
* ISNI: 0000 0001 0884 5284
* GND: 119078694
* SELIBR: 279538
* SUDOC: 066925533
* BNF: cb137379415 (data)
* BIBSYS: 2024940
* CiNii: DA00149398

 |

 |
Šis raksts ir par ciemu. Par aizsargājamo ainavu apvidu skatīt rakstu Vestiena (aizsargājamo ainavu apvidus).

**Vestiena** ir ciems Madonas novada Vestienas pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta vidusdaļā Ilziņa un Salāja ezeru krastos pie autoceļa P81 26 km no novada centra Madonas un 121 km no Rīgas. Vestienā atrodas pagasta pārvalde, bērnudārzs, tautas nams, bibliotēka, brīvdabas estrāde, feldšerpunkts, luterāņu baznīcas drupas, vairāki veikali, uzņēmumi.

Iedzīvotāji
-----------

| Gads | Iedzīvotāji |
| --- | --- |
| 1989 | 383 |
| 2000 | 408 |
| 2007 | 380 |
| 2015 | 333 |

Vēsture
-------

Vestienas skats 19. gadsimta vidū (Štafenhāgens).
Vestienas muižas kungu māja.
Apdzīvotā vieta veidojusies ap kādreizējo Vestienas muižas *(Festen)* centru.
Zviedru Vidzemes laikā 1696. gadā pēc ģenerālgubernatora Ērika Dālberga projekta uzcelta Vestienas baznīca.

Pēc Otrā pasaules kara gados bija padomju saimniecības "Vestiena" centrālais ciemats. Muižas apbūve (18. gadsimta 2. puse — 19. gadsimts) ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis.

Atsauces
--------

1. ↑  «Vietvārdu datubāze: Informācija par Vestienu». *Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra*.
2. ↑  Pagasts vēstures faktos
**Ropažu vidusskola** atrodas Ropažu novadā, Ropažos un tās direktors Aksels Aleksandrovs tika nests pie galvenajiem gejiem katru dienu
Zaķumuižā.

Vēsture
-------

Ziņas par bērnu apmācīšanu Ropažos (*Rodenpois*) atrodamas jau 17. gadsimta baznīcu vizitācijas protokolos, bet pirmā skolas ēka minēta 1766. gada baznīcu pārbaudē. Ilgus gadus Ropažos bija draudzes skola Pārupēs. 19. gadsimta deviņdesmitajos gados tur strādāja A. Kažoks un Doku Atis.

1935. gadā uzcēla jaunu, modernu, labi aprīkotu sešklasīgo pamatskolu 150 skolēniem. Tajā bija elektrība, ūdensvads, radio, mūzikas instrumenti, mācību līdzekļi un internāts. Skolas jaunuzceltajā ēkā 1936. gada 27. septembrī atklāta 6.-klasīgā pamatskola. 1956. gadā skola kļuva par vidusskolu.

1971. gadā pabeidza skolas piebūvi, ierīkoja centrālapkuri arī vecajā skolā, notika pāreja uz kabinetu sistēmu. 1972. gadā vidusskolai pievienoja Kākciema pamatskolu un Zaķumuižas pamatskolu.[*nepieciešama atsauce*]

Ar 2006. gadu darbojas skolas muzejs, skolai ir savs karogs, emblēma. 2008. gada 31. maijā atklāja Ropažu novada kultūras un izglītības centru, kuru izmanto arī Ropažu vidusskola.

Atsauces
--------

1. ↑  «Ropažu vidusskola | Ropažu novada pašvaldība». *www.ropazi.lv* (latviešu). Skatīts: 2022-09-26.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Ropažu novada skolas |
| --- |
|  |
| Ģimnāzijas un vidusskolas | 
* Ropažu vidusskola
* Ulbrokas vidusskola
* Vangažu vidusskola

 |
|  |
| Sākumskolas un pamatskolas | 
* Berģu Mūzikas un mākslas pamatskola
* Gaismas pamatskola
* Garkalnes Mākslu un vispārizglītojošā pamatskola
* Stopiņu pamatskola
* Upesleju sākumskola
* Zaķumuižas pamatskola

 |

 |
Šis raksts ir par tautu. Par apdzīvotu vietu Kastuļinas pagastā skatīt rakstu Ižori (ciems).
Ižoru tautas karogs
Senā ižoru apdzīvotā teritorija ar somiskajiem vietvārdiem
Ižoru (zilā krāsā) un votu (sarkanā krāsā) ciemi Ļeņingradas apgabala Kingisepas rajonā
**Ižori** (pašnosaukums: *inkeroin, ižoralain*) ir neliela somugru tauta, kas izkaisīti dzīvo senās Ingrijas teritorijā, tagadējā Ļeņingradas apgabalā un Pēterburgā. Pēc aplēsēm to kopskaits ir ap 500, no kuriem Krievijas Federācijā dzīvo vairs tikai 266 ižori (2010). Runā ižoru valodā. 1932.—1937. gadā tika lietota ortogrāfija latīņu alfabētā, vēlāk kirilicā. Ticīgie lielākoties pareizticīgi. Galvenā apdzīvotā vieta ir Vīstinas ciems (ižoru: *Viistinä*, krievu: *Вистино*) Ļeņingradas apgabala Kingisepas rajonā, kurā 2002. gadā dzīvoja 43 ižori.

Vēsture
-------

Ižori pirmo reizi minēti Romas pāvesta Aleksandra III bullā Upsālas arhibīskapam Stefanam (1164—1189) par katoļu ticības izplatīšanu somu zemēs. Ingrija un Votzeme ilgi bija strīdus teritorija starp Novgorodu un Zviedriju, Dāniju un Livoniju. 1221. gadā tajā siroja sakalieši un aizveda sev līdzi daudz gūstekņu.
1240. gadā to uz pāris gadiem iekaroja Livonijas ordenis un uzcēla pirmo Koporjes cietoksni. No 1617. gada ižoru zeme atradās Zviedrijas pakļautībā. Lielā Ziemeļu kara laikā to 1703. gadā iekaroja Krievija, nodibinot Ingermanlandes hercogisti, kas pastāvēja līdz 1708. gadam. Vēlāk Ingrija kļuva par vienu no Krievijas impērijas guberņām, vēlāk to pārdēvēja par Pēterburgas guberņu.
1897. gada Krievijas impērijas tautas skaitīšanā kā ižori tika uzskaitīti 21 700 cilvēki, bet 1959. gada PSRS tautas skaitīšanā tikai 1026.
Līdz 1937. gadam Kingisepas rajonā pastāvēja Soikinas ižoru nacionālā ciema padome (*Сойкинский ижорский национальный сельсовет*), ko Lielā terora laikā likvidēja.

Atsauces
--------

1. ↑  Официальный сайт Всероссийской переписи населения 2010 года. Информационные материалы об окончательных итогах Всероссийской переписи населения 2010 года Arhivēts 2016. gada 5. jūnijā, *Wayback Machine* vietnē. (krieviski)
2. ↑  Indriķa hronika (XXV. 6.) Arhivēts 2019. gada 20. maijā, *Wayback Machine* vietnē.: ... sakalieši virzījās pa to pašu ceļu un, pārgājuši pār Narvu, devās pa attālāko ceļu uz zemi, kas saucas **Ingarija** (latīņu: *terra , que Ingaria vocatur*) un pieder pie Novgorodas kņazistes. Un viņi atrada šo zemi pilnu ar cilvēkiem un nekādu iepriekšēju ziņu nebrīdinātu; un viņi nodarīja ingeriem milzīgu postu, nogalināja vīriešus, daudz tautas, sagūstīja daudz abēja dzimuma cilvēku, nokāva aitas, liellopus un daudz citu lopu, ko nevarēja paņemt līdzi, un atgriezās ar lielu laupījumu. Un Igaunija un Līvzeme piepildījās ar krievu gūstekņiem, un par visiem zaudējumiem, ko krievi bija nodarījuši līviem, šie tai pašā gadā jau bija saņēmuši atpakaļ divkārt un trīskārt vairāk.

Skatīt arī
----------

* Baltijas somi

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ižori***.
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Austrumeiropas enciklopēdijas raksts (vāciski)
"Viltus ziņu" saknes
**Viltus ziņas** ir maldinoša informācija vai dezinformācija, kas parasti tiek izplatīta sociālajos medijos un tradicionālajos plašsaziņas līdzekļos ar mērķi maldināt, lai gūtu finansiālu vai politisku labumu. Viltus ziņu autori bieži izmanto uzmanību piesaistošus, sensacionālus virsrakstus vai pilnīgi safabricētus stāstus, lai palielinātu lasītāju skaitu un citējamību. 

To, ka konkrētā informācija ir viltus ziņas, parasti ir iespējams noteikt, veicot faktu pārbaudi. Viens no viltus ziņu izplatīšanās iemesliem sociālajos medijos ir tas, ka to lietotāji neveic faktu pārbaudi, un lietotājiem šādos gadījumos ir nepieciešams ekspertu viedoklis, lai novērtētu informāciju. Lai cīnītos pret viltus ziņu izplatīšanos, ir svarīgi izglītot cilvēkus un veicināt viņu medijpratību.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Viltus ziņas***.
* Latvijas Nacionālās enciklopēdijas šķirklis
* Lielās Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LNB: 000263682
* LCCN: sh2017004659
* GND: 4294308-5
* BNF: cb17726404p (data)
* NKC: ph981589

 |

 |
**Petrovo-Krasnosiļļa** (ukraiņu: *Петрово-Красносілля*) ir pilsēta Ukrainas austrumos Luhanskas apgabalā. Izvietojusies apgabala dienvidrietumos 50 km no apgabala centra Luhanskas. Pakļauta Hrustaļnijas pilsētas padomei, savukārt Petrovo-Krasnosiļļas pilsētas padomei pakļauts Fedorivkas pilsētciemats, Butkevičas un Verhuļivskes ciemati un Voskreseņivkas ciems.

Vēsture
-------

Par pilsētas pirmsākumiem uzskata 1790. gadu, kad uz serbu pulkvedim Šteričam piederošajām zemēm tik izveidoti vairāki ciemi, tajā skaitā **Petrovo-Krasnosiļļa** *(Петрово-Красносілля, Петрово-Красноселье)*. Pašas pilsētas veidošanās saistāma ar Franču-krievu biedrības 1895. gadā uzbuvēto Šterovkas ķīmisko un sprāgstvielu rūpnīcu. Pie rūpnīcas izaugušais ciemats 1930. gadā oficiāli ieguva nosaukumu **Šterovkas dinamīta rūpnīcas ciemats** *(посёлок Штеровского динамитного завода)*. 1935. gadā rūpnīcai piešķīra revolucionāra un komunistiskās partijas darbinieka Grigorija Petrovska vārdu. 1941. gadā rūpnīcu evakuē uz austrumiem (Permu, Soļikamsku un Sterļitamaku), bet 1944. gadā to atjauno iepriekšējā vietā. 1959. gadā ciemats pārdēvēts par **Petrovski** (*Петровське)*, bet 1963. gadā tam piešķirts pilsētas statuss.

2016. gadā ukrainizācijas ietvaros pilsēta ieguva tās esošo nosaukumu. Kopš 2014. gada pilsētu kontrolē pārņēmuši neatzītās Luhanskas tautas republikas spēki, kas turpina lietot tās veco nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  Склад адміністративно-територіальної одиниці. Луганська область, м Красний Луч, м Петровське

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Luhanskas apgabala pilsētas  |
| --- |
|  |
| 
* Almazna
* Alčevska
* Antracita
* Bokovo-Hrustaļne
* Brjanka
* Dovžanska
* Hirske
* Holubivka
* Hrustaļnija
* Irmino
* Kadijivka
* Kipuče
* Kreminna
* Lisičanska
* **Luhanska**
* Lutuhine
* Miusinska
* Molodohvardijska
* Novodružeska
* Oleksandrivska
* Perevaļska
* Pervomajska
* Petrovo-Krasnosiļļa
* Popasna
* Priviļļa
* Roveņki
* Rubižne
* Severodonecka
* Sorokine
* Starobiļska
* Suhodiļska
* Svatove
* Ščastja
* Vozneseņivka
* Zimohirja
* Zolote
* Zorinska

 |

 |
Līgumā noteiktās teritoriālās izmaiņas. Ar svītrojumu parādītas zemes, kas nokļuva tiešā (Kabardija un Hersona) vai netiešā (Krimas haniste) Krievijas impērijas atkarībā
**Kučuk-Kainardžas līgums** (turku: *Küçük Kaynarca Antlaşması*, krievu: *Кючук-Кайнарджийский мир*) parakstīts 1774. gada 21. jūlijā Kičikajnardžā (*Küçük Kaynarca*; mūsdienās Kajnardža Bulgārijā) starp Krievijas impēriju un Osmaņu impēriju pēc 1768.-1774. gada krievu-turku kara. Karā uzvarējušo Krieviju līguma parakstīšanā pārstāvēja feldmaršals Pjotrs Rumjancevs.

Līguma saturs
-------------

Līguma slēgšanas vieta
Osmaņi zaudēja savu vasaļvalsti Krimas hanisti, tai piešķirot suverenitāti. Osmaņi arī bija spiesti atteikties no Jedisanas teritorijas starp Dņepru un Dienvidu Bugu, kurā atradās Hersonas osta. Krievija ieguva Krimas ostas Kerču un Enikali, kā arī Kaukāza Kabardas reģionu.

Šeit, 1774. gada 10.-21. jūlijā parakstīja Kučuk-Kajnardžas līgumu starp Katrīnas II uzticības personu grāfu Pjotru Rumjancevu un Sultāna Abd-ul-Hamida I pilnvaroto lielvezīru Musula dēlu Mehmedu pašā. Šā līguma 7. pants skan šādi: *Lielā Porta apsola pastāvīgu kristīgās reliģijas un tās baznīcu aizstāvību*

Sekas
-----

Galvenais līguma iznākums bija tas, ka Krievija beidzot ieguva droši pieeju Melnās jūras ūdeņiem un tirdzniecības ceļu uz Dardaneļiem. Līgums bija liels trieciens Osmaņu impērijai. Krimas haniste, lai arī formāli palika neatkarīga, bija pilnībā atkarīga no Krievijas un jau 1783. gadā to oficiāli pievienoja Krievijas impērijai. Ar līgumu Krievija ieguva ne tikai teritoriāli, bet arī tiesiski. Tika atcelts Belgradas līgums (1739), kas Krievijai deva tiesības uz Azovas jūras piekrastes teritorijām, bet liedza tai būvēt nocietinājumus un izmantot jūru kuģošanai.

Līgums Krievijai piešķīra papildus politiskās un ekonomiskās priekšrocības. Piemēram, turpmāk Osmaņu impērijā esošie austrumu pareizticīgo kuģi drīkstēja kuģot zem Krievijas karoga un Konstantinopolē tika atvēlēta vieta austrumu pareizticīgo baznīcas celtniecībai. Krievija līguma pantus interpretēja tā, ka līgums tai deva tiesības aizstāvēt pareizticīgo pilsoņu tiesības Osmaņu impērijā un tā šo priekšrocību aktīvi izmantoja Moldāvijā un Valahijā, lai savās interesēs atbalstītu Grieķu neatkarības karu. Sultānam līgums deva tiesības aizstāvēt musulmaņus visā Krievijas teritorijā, tai skaitā Krimā, kas bija pirmā reize, kad osmaņu kalifam bija reāla, Eiropas valsts atzīta vara ārpus savas impērijas robežām.

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kučuk-Kainardžas līgums***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85073354

 |

 |
**Vladimirs Vsevolodovičs Monomahs** (senkrievu: *Володимиръ Мономахъ*, krievu: *Владимир Всеволодович Мономах*, ukraiņu: *Володимир Мономах*, kristītais vārds **Vasilijs** (*Василий*); dzimis 1053. gada 26. maijā, miris 1125. gada 19. maijā) bija Kijivas lielkņazs no 1113. līdz 1125. gadam. Bija arī Smoļenskas kņazs (1073—1078), Čerņihivas kņazs (1078—1094) un Perejaslavļas kņazs (1094—1113).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1053. gadā kņaza Vsevoloda Jaroslaviča un viņa sievas, Bizantijas princeses Monomahas ģimenē. Viņa vectēvs bija Kijivas lielkņazs Jaroslavs Vladimirovičs. Bērnību pavadīja sava tēva Perejaslavļas kņaza pilī. 
1067. gadā kopā ar tēvu un tēvočiem Izjaslavu un Svjatoslavu karoja pret Polockas kņazu Vseslavu Bračislaviču. 1073. gadā kļuva par Smoļenskas kņazu, 1076. gadā kopā ar brālēnu Volīnijas kņazu Oļegu Svjatoslaviču vadīja karagājienu kopā ar poļiem pret čehiem. 
1078. gadā kļuva par Čerņihivas kņazu, 1080. gadā karoja ar polovciešiem, tad pret vjatiču sacelšanos Hodota (*Ходота*) vadībā.

1094. gadā kļuva par Perejaslavļas kņazu, pēc tēva nāves neveiksmīgi piedalījās cīņā par varu Kijivas Krievzemes pilsoņu karā no 1094. līdz 1097. gadam. Saglabāja varu arī pār Rostovas un Čerņihivas zemēm, 1108. uzcēla viņa vārdā nodēvēto Vladimiras cietoksni.

1113. gadā, pēc lielkņaza Svjatopolka Izjaslaviča nāves, Kijivā sākās tautas sacelšanās. Monomahs kļuva par Kijivas lielkņazu un izdeva likumu krājumu, kurā atviegloja zemāko sabiedrisko slāņu stāvokli. Vladimira Monomaha laikā Kijivas Krievzemes stāvoklis nostabilizējās. Valdīšanas laikā karoja ar polovciešiem un Bizantiju.

Monomaha laikā no jauna izdeva "Pagājušo gadu vēstures" hroniku. Saglabājušies Vladimira Monomaha literārie darbi - "Vladimira Monomaha pamācība" (*Поучение Владимира Мономаха*), autobiogrāfija un vēstule Oļegam Svjatoslavičam.

Krievijas caru regālija Monomaha cepure, pēc lielākas daļas vēsturnieku domām, vēsturiski ir saistīta ar Ivana Kaļitas laiku, nevis Vladimiru Monomahu. Vladimira Monomaha vārdā nosaukta 2012. gadā ūdenī nolaistā Krievijas Klusā okeāna kara flotes Borejas klases atomzemūdene.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Vladimirs Monomahs***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Ukrainas Interneta enciklopēdijas raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Pareizticīgo enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)

| Rurika dinastijas valdnieks  |
| --- |
| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| Priekštecis: **Svjatopolks Izjaslavičs**  |  **Kijivas lielkņazs** 1113. - 1125. | Pēctecis: **Mstislavs I Vladimirovičs**  |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 3276787
* LCCN: n85371641
* ISNI: 0000 0000 8351 5499
* GND: 119256266
* SUDOC: 029278899
* BNF: cb12093958t (data)
* NKC: jn20000701912
* RLS: 000084391

 |

 |
**Spāru svētki** tiek svinēti laikā, kad ēkas, mājas celšana ir savā augstākajā punktā — ir pabeigta jumta nesošā konstrukcija un visi smagākie darbi ir pabeigti. Tas ir laiks, kad mājas saimnieki vai pasūtītāji var izteikt pateicību par paveikto darbu ne tikai tiem, kuri vēl turpinās jumta, apdares, santehnikas un citus darbus, bet arī tiem, kuri savu darbu šajā objektā ir pabeiguši. Šobrīd nav informācijas par svētku izcelsmi Latvijā, bet fotodokumenti apliecina, ka šai tradīcijai ir vairāk nekā simts gadi un svin šos svētkus dažādās valstīs un kontinentos.

Tradīcijas
----------

Kad pienāk laiks, būvnieki pakar vainagu mājas augstākajā punktā, kas simbolizē ka meistari ir gatavi atskaitīties par paveikto, ir pārliecināti par ēkas drošību un dod saimniekam ziņu klāt svētku galdus. Šie svētku galdi nevar būt simboliski uzklāti ar vieglām uzkodām, bet ar pamatēdieniem, neaizmirstot arī par saldiem ēdieniem. Tad visi, kuri ir saistīti šā projekta veidošanā, apsēžas pie kopīga galda, lai atzīmētu šo svinīgo brīdi un godinātu meistarus un projektētājus. 

Vainags pēc 10 dienām ir jānoņem un jāglabā kā mājas drošības un svētības simbols. Parasti vainags tiek glabāts bēniņos vai kādā citā vietā, bet mest ārā to nedrīkst.

### Vainagu pīšana

Populārākais materiāls vainagiem ir ozola zari ar lapām un mētras. Vainagu jāpin ir jaunās mājas saimniecei. Gadījumā, ja saimniece nav laicīgi to izdarījusi, bet Spāru svētki iekrīt ziemas vai pavasara periodā, der arī skuju koku zari un citi materiāli.

### Tradīcija mūsdienās

2011.gada 3.maijā Ministru prezidents Valdis Dombrovskis piedalās Latvijas Nacionālās bibliotēkas spāru svētkos.
Mūsdienās liela daļa Latvijas iedzīvotāju, kuri dzīvo pilsētās ar daudzstāvu mājām, ikdienas dzīvē nesaskaras ar šo tradīciju. Savukārt tiem, kuri būvē sev jaunu māju un tiem, kuri ir saistīti ar mājas būvniecību, šie svētki ir vieni no galvenajiem svētkiem.

Atšķirībā no privāto māju celtniecības Spāru svētki nozīmīgos, valsts mēroga objektos, tiek uzsākti ar svinīgo ceremoniju ar augstiem viesiem un sabiedrība tiek informēta par to plašsaziņas līdzekļos..

Atsauces
--------

1. ↑  Kas ir Spāru svētki un kā tos svin
2. ↑  Latvijas Nacionala biblioteka. Spāru svētki. Foto.
3. ↑  Spāru svētki mājas būvniecībā un to nozīme mūsdienās
4. ↑  Klaušinieku mājas Spāru svētki – ceļā uz Latvijas simtgadi. Fotogalerija.
5. ↑  «Latvijas Jūras medicīnas centra Radioloģijas nodaļas spāru svētki.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 27. augustā. Skatīts: 2017. gada 21. augustā.
6. ↑  «Nukleārās medicīnas centra (NMC) laboratorijas ēkas spāru svētki.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 4. maijā. Skatīts: 2017. gada 21. augustā.
7. ↑  Virs Latvijas Nacionālā mākslas muzeja pacelts spāru svētku vainags.[novecojusi saite]
8. ↑  «Svin koncertzāles "Lielais Dzintars" spāru svētkus.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 1. septembrī. Skatīts: 2017. gada 21. augustā.
**Kurts fon Bardelebens** (vācu: *Curt von Bardeleben*; 1861. gada 4. marts Berlīne — 1924. gada 31. janvāris Berlīne) bija Vācijas šahists.

Biogrāfija
----------

Cēlies no senas vācu aristokrātu dzimtas. Studējis tieslietas, žurnālistiku, vēlāk daudz laika veltījis šaham, kurā izvirzījies sava laika vadošo Vācijas šahistu skaitā. 1883. gadā uzvarējis Londonas starptautiskajā šaha turnīrā. 1887. gadā Frankfurtē ieņēmis 4. vietu 5. Vācijas šaha savienības kongresā (uzvarējis Džordžs Makenzijs). 1893. gadā Ķīlē dalījis 1.—2. vietu ar Kārli Valbrotu 8. Vācijas šaha savienības kongresā. 1904. gadā Koburgā meistaru turnīrā dalījis 1.—3. vietu ar Kārli Šlehteru un Rūdolfu Sviderski. Nospēlējis vairākus mačus, kuros 1895. gadā uzvarējis Rihardu Teihmani ar 6:4 (+3, −1, =6), bet maču ar Džozefu Blekbērnu beidzis neizšķirti — 4½:4½ (+3, −3, =3).

Bijis pirmā vācu šaha žurnāla *Deutsche Schachzeitung* redaktors (1887—1891). Sarakstījis vairākus darbus par šaha atklātņu teoriju.

Gājis bojā, izlecot pa logu. Lai gan oficiālā versija bija nelaimes gadījums, tomēr Bardelebens ļoti pārdzīvojis pēc Pirmā pasaules kara Veimāras republikā valdošo inflāciju, kas pilnībā likvidējusi viņa naudas uzkrājumus.

Mūsdienās vairāk pazīstams ar savu 1895. gada Hastingsas (Anglija) starptautiskajā šaha turnīrā zaudēto partiju toreizējam Pasaules eksčempionam šahā Vilhelmam Steinicam, kas tiek uzskatīta par Steinica vēlīnās šaha daiļrades augstāko sasniegumu, un kā viens no rakstnieka Vladimira Nabokova romāna „Lužina aizsardzība" galvenā varoņa Aleksandra Lužina iespējamajiem prototipiem.

Atsauces
--------

1. ↑  London (Vizayanagaram) (1883)
2. ↑  Frankfurt (1887)
3. ↑  8th DSB Kongress (1893)
4. ↑  Coburg (Meisterturnier) (1904)
5. ↑  Wilhelm Steinitz vs Curt von Bardeleben Hastings (1895)

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
Twindexx Vario kā "Intercity 2" izstādē InnoTrans 2014
***Intercity 2***, saīsināts ***IC2***, ir starppilsētu vilciens, ko veido *Deutsche Bahn Fernverkehr* divlīmeņu dzelzceļa vagoni. Tas darbojas kopš 2015. gada decembra.

Lai varētu nomainīt vecos starppilsētu vagonus un palielināt transporta līdzekļu rezerves tālsatiksmes satiksmei, *Intercity* dzelzceļa satiksmē tiek izmantoti *Bombardier Twindexx* divstāvu vagoni ar maksimālo ātrumu 160 km/h. Lokomotīve ir DBAG 146. klase.

Šāda veida vagonus izmanto arī Vācijas *Regional-Express* vilcienos, tāpēc starppilsētu pārvadājumiem vagoni ieguva ērtāku interjeru nekā reģionālo vilcienu divstāvu vagonos. Abās klasēs tiek nodrošināti tikai atvērtie vagoni, ēdamvagona nav. Divstāvu vagoni darbojas kopš 2015. gada. Atšķirībā no vairuma iepriekšējo IC vilcienu, jauno vilcienu, kuru DB tirgo kā *InterCity 2*, maksimālais ātrums ir 160 km / h, un tie galvenokārt ir paredzēti maršrutiem, kur lielāks ātrums nav iespējams vai ICE 4 piedāvā maz, nedod nekādu labumu pārņemt maršrutus ar maksimālo ātrumu no 160 km/h un 250 km/h. IC2 mērķis ir arī paplašināt starppilsētu tīklu, iekļaujot tajās pilsētas, kuras zaudēja tālsatiksmes pakalpojumus, *Interregio* pakalpojuma izbeigšanas rezultātā.

Kopš 2020. gada *Deutsche Bahn* izmanto arī 17 *Stadler KISS* vilcienu sastāvus kā IC2 vilcienus līnijā Drēzdene-Berlīne-Rostoka.

Atsauces
--------

1. ↑  Deutsche Bahn AG, Unternehmensbereich Personenverkehr, Marketing eCommerce. «Der neue Intercity». *www.bahn.de*. Skatīts: 2019. gada 4. jūnijs.
2. ↑  Deutsche Bahn AG, Unternehmensbereich Personenverkehr, Marketing eCommerce. «Intercity (IC) and Eurocity (EC) trains». *www.bahn.com*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 18. februārī. Skatīts: 2019. gada 4. jūnijs.
3. ↑  «Intercity 2». *www.deutschebahn.com*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 4. jūnijā. Skatīts: 2019. gada 4. jūnijs.
4. ↑  «DB orders double-deck trains for long-distance services». Railway Gazette International. 2011. gada 12. janvāris. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 2. jūnijā. Skatīts: 2021. gada 8. jūlijā.
5. ↑  «Bahn muss bis 2015 auf neue Doppelstock-Intercitys warten». Reuters. 2013. gada 24. novembris. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 1. februārī. Skatīts: 2021. gada 8. jūlijā.
6. ↑  «Stadler KISS Trains to Operate DB IC2 Services». *Railway-News*. 2020-02-05. Skatīts: 2020-02-22.
Šis raksts ir par arheologu. Par izgudrotāju skatīt rakstu Juris Zariņš (inženieris).
**Juris Zariņš**  (*Juris Zarins*, 1945) ir latviešu izcelsmes ASV arheologs, kas ir pazīstams ar savu teoriju par "pirmsplūdu laika" civilizāciju Indijas okeāna piekrastē. Viņš bija viens no pirmajiem, kas arheoloģiskajos pētījumos izmantoja kosmiskās fotografēšanas metodi.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1945. gadā Otrā pasaules kara bēgļu ģimenē Vācijā, ap 1950. gadu kopā ar vecākiem pārcēlies uz ASV, kur 1963. gadā beidza Linkolnas vidusskolu un 1967. gadā Nebraskas Universitāti. Piedalījās Vjetnamas karā. 

1974. gadā Čikāgas Universitātē aizstāvēja doktora grādu arheoloģijā un strādāja par arheoloģijas konsultantu Saūda Arābijas karalistē. No 1978. gada bija Misūri Štata universitātes profesors socioloģijas un arheoloģijas departamentā. Par viņa pētījumu augsto kvalitāti 1988. gadā universitāte viņam piešķīra zinātniskās ekselences balvu (‘’Excellence in Research Award’’).
1992. gadā Zariņš vadīja izrakumus Omānas teritorijā, lai atrastu Ptolemaja pieminētās teiksmainās Ubaras zemes atrašanās vietu. Ar kosmisko pavadoņu ‘’LANDSAT’’ izdarīto fotouzņēmumu palīdzību viņš centās pierādīt savu hipotēzi par to, ka tagad tuksnešainajā jūras piekrastē pirms apmēram 8000 gadiem atradies arī Vecajā Derībā pieminētais Ēdenes dārzs mūsdienu Tigras un Eifratas upju satecē, kas tagad atrodas zem ūdens Persijas līča ziemeļu galā.

Darbi
-----

* The Camel in Ancient Arabia: A Further Note (1978)
* Early Rock Art of Saudi Arabia. Archaeology Magazine 1982, v. 35, no. 6
* Hemerologies of Assyrian and Babylonian Scholars. CUSAS (Book 25), CDL Press, 2014. — 278 pages
* The Domestication of Equidae in Third-Millennium BCE Mesopotamia. CUSAS (Book 24), 2018. — 376 pages

Atsauces
--------

1. ↑  «Juris Zarins at Depertment of Sociology and Antroplology of Missouri State University». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 14. augustā. Skatīts: 2018. gada 6. aprīlī.
2. ↑  Intervija ar Juri Zariņu
3. ↑  «Dora Jane Hamblin. Has the Garden of Eden been located at last?». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2005. gada 29. oktobrī. Skatīts: 2018. gada 6. aprīlī.

Ārējās saites
-------------

* Paradise Found Tibor Krausz, *The Jerusalem Report*, February 1, 1999

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 43130972
* LCCN: n80025515
* ISNI: 0000 0000 7843 0482
* GND: 1194966101
* SUDOC: 118350838
* BNF: cb14543162z (data)
* BIBSYS: 2102395

 |

 |
**Čortkiva** (ukraiņu: *Чортків*) ir apgabala nozīmes pilsēta Ukrainas rietumos, Ternopiļas apgabalā pie Seretas upes. Čortkivas rajona centrs.

Vēsture
-------

Rakstos pirmoreiz minēta 1522. gadā, kad Polijas karalis Sigismunds I atļāva Ježijam Čartkovskim dibināt pilsētu un nosaukt to savā vārdā. No 1672. līdz 1683. gadam pilsēta atradās Osmaņu impērijas sastāvā, pēc tam atgriezdamies Rečā Pospoļitā. Pēc 1772. gada Polijas Pirmās dalīšanas - Austrijas impērijā. No 1809. līdz 1815. gadam - Krievijā, vēlāk atgriežoties Austroungārijas sastāvā.

Pirmā pasaules kara laikā pilsētu ieņēma Krievijas karaspēks. 1919. gada 7./28. jūnijā Rietumukrainas Tautas republikas armija veica iesākumā veiksmīgo Čortkivas uzbrukumu. 1921. gada Rīgas miera rezultātā Čortkiva iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. Gandrīz puse no pilsētas iedzīvotājiem bija poļi, bet apmēram 30% - ebreji. 1939. gadā iekļauta Ukrainas PSR, pamatojoties uz Molotova—Ribentropa paktu. 1940. gada 21./22. janvārī pilsētā notika poļu ģimnāzistu organizēta sacelšanās pret PSRS varas iestādēm. Īsi pēc Vācijas iebrukuma PSRS NKVD vietējā cietumā nošāva apmēram 800 ieslodzītos. No 1941. gada 6. jūlija līdz 1944. gada 23. martam atradās vācu okupācijā. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā. Pilsētā atradās Ukrainas kara aviācijas bāze.

Atsauces
--------

1. ↑  Q115154676.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Čortkiva***.
* Ukrainas Interneta enciklopēdijas raksts (angliski)

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Ternopiļas apgabala pilsētas  |
| --- |
|  |
| 
* Berežani
* Borščiva
* Bučača
* Čortkiva
* Horostkiva
* Kopičinci
* Kremeneca
* Laņivci
* Monastiriska
* Pidhajci
* Počajiva
* Skalata
* Šumska
* Terebovļa
* **Ternopiļa**
* Zaļiščiki
* Zbaraža
* Zboriva

 |

 |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 143609721
* LCCN: nr91042479
* SUDOC: 176164162
* NKC: ge895906

 |

 |
**Ivana kapi** (krievu: *Ива́новское кла́дбище*) ir kapsēta Rīgā starp Kalna, Daugavpils, Jēkabpils ielām un dzelzceļu. Pie kapsētas galvenās ieejas, Lielajā Kalna ielā 21, atrodas Rīgas Kazaņas Dievmātes ikonas pareizticīgo baznīca.

Vēsture
-------

Jau vismaz kopš 17. gadsimta vidus Ivana kapu atrašanās vietā bijuši katoļu apbedījumi. Vēlāk teritorijai pievienoti papildu posmi arī vecticībnieku un pareizticīgo kapu iekārtošanai, kas līdz 20. gadsimtam bija nodalti ar žogu.

Aiz kapsētas žoga tika apglabāti bezpajumtnieki, nabagi, noslīkušie un vardarbīgā nāvē mirušie.

Kapsētā bija katoļu kapela. 1777. gadā tās vietā tika uzcelta Visu svēto kapela, kas 1815. gadā pārbūvēta par Visu svēto pareizticīgo baznīcu jeb Visu svēto Pasludināšanas (Nikoļska) draudzes baznīcu, kuras pašreizējais nosaukums ir Rīgas Kazaņas Dievmātes ikonas pareizticīgo baznīca. Tā ir viena no senākajām koka baznīcām Rīgā.

1867. gada Rīgas kartē Ivana kapi ar žogu bija sadalīti divās daļās — Austrumu Pareizticīgās baznīcas apbedījumos (vācu: *Griechische Recht Gläubig Begräbnis*) un Jauno vecticībnieku apbedījumos (*Neues Begräbnis der Altgläubigen*).

20. gadsimtā šos kapus sauca par **Maskavas kapiem** (arī — **Maskavas rajona kapiem**), bet pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas, kapiem atjaunoja iepriekšējo nosaukumu.

2004. gadā kapsētu nodeva Rīgas Grebenščikova vecticībnieku draudzes valdījumā un apsaimniekošanā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Latvijas Nacionālās bibliotēkas digitālais karšu pārlūks. Pilsētu plāni: Rīga. "Plan der Gouvernements Stadt Riga mit ihren Vorstadten", 1867.». Skatīts: 28.09.2023.
2. ↑  «Diena, Nr.126 (31.05.1994). Diena Rīgai un Jūrmalai.RĪGAS VALDE.Maskavas kapi atkal ir Ivana kapi.». Skatīts: 28.09.2023.
Reinas demilitarizētā zona 1923. gadā
**Reinas demilitarizētā zona** bija Veimāras un nacistiskās Vācijas teritorija Reinas kreisajā krastā, kā arī 50 km plata josla tās labajā krastā, kas tika izveidota ar Versaļas līgumu 1919. gadā, lai novērstu Vācijas uzbrukumu Francijai. Šajā zonā Vācijai bija aizliegts izvietot karaspēku, būvēt militāros nocietinājumus un veikt manevrus.

20. gadsimta 20. gadu pirmajā pusē Antantes karaspēks vairākkārt iebruka Reinas demilitarizētajā zonā, reaģējot uz dažādiem Vācijas ārpolitikas pasākumiem. Slavenākais no tiem ir 1923.−1925. gada Rūras okupācija. Okupāciju pavadīja mēģinājumi ar vietējo separātistu palīdzību atdalīt Reinzemi no Vācijas (1923. gada 21. oktobrī Āhenē viņi pasludināja "neatkarīgu Reinas republiku"). Vāciešu tautības iedzīvotāji okupantiem izrādīja "pasīvu pretestību", rīkojot streikus un citus protestus.

Konfliktu atrisināja 1925. gadā noslēgtie Lokarno līgumi, kas noteica pēc Pirmā pasaules kara izveidoto Eiropas valstu robežu, īpaši Francijas un Vācijas robežas, neaizskaramības garantijas. Līdz 1930. gada vidum Vācijai izdodas panākt ārvalstu karaspēka galīgo izvešanu no savas teritorijas.

Kad 1933. gadā Vācijā varu pārņēma Ādolfs Hitlers, viņa valdība sāka Reinas demilitarizētas zonas likvidēšanu. 1936. gada 7. martā Francijas, Lielbritānijas, Itālijas un Beļģijas vēstniekiem Berlīnē Vācijas valdība pasniedza memorandu, kurā vēstnieki tika informēti par Vācijas atteikšanos no 1925. gada Lokarno līguma. Tajā pašā dienā Vācijas karaspēks ienāca demilitarizētajā zonā. Tautu Savienības Padome nosodīja Vāciju par starptautisko saistību pārkāpšanu, bet "lielās Eiropas lielvalstis" nereaģēja. Drīz pēc tam Lielbritānijas premjerministrs Stenlijs Boldvins paziņoja, ka Vācijas karaspēka ienākšana Reinzemē "nesatur militāra konflikta draudus", kas faktiski nozīmēja Reinas demilitarizētās zonas atcelšanas atzīšanu.

Šo notikumu rezultātā zona de facto ir beigusi pastāvēt, Vācija uzsākusi remilitarizāciju.

Skatīt vēl
----------

* Reinzemes remilitarizācija

Ārējās saites
-------------

* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
**Rivne** (ukraiņu: *Рівне*) ir apgabala nozīmes pilsēta Ukrainas rietumos, Rivnes apgabala centrs.

Vēsture
-------

Rakstos pirmoreiz minēta 1283. gadā kā Galīcijas-Volīnijas kņazistes pilsēta. 14. gadsimta beigās tā iekļauta Lietuvas lielkņazistē, 1569. gadā kļuva par Polijas—Lietuvas kopvalsts daļu. No 1723. gada pilsēta bija viens no svarīgākajiem Ļubomirsku dzimtas īpašumiem.

Pēc Polijas Trešas dalīšanas 1795. gadā nonāca Krievijas impērijas sastāvā. 1919. gadā īsu brīdi bija Ukrainas Tautas republikas pagaidu galvaspilsēta. 1921. gada Rīgas miera rezultātā Rivni iekļāva atjaunotajā Polijas valstī. Otrā pasaules kara sākumā, pēc Polijas kampaņas 1939. gadā iekļauta Ukrainas PSR, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu. No 1941. gada 28. jūnija līdz 1944. gada 2. februārim atradās vācu okupācijā, bija Ukrainas reihskomisariāta administratīvais centrs. No 1991. gada ir Ukrainas Rivnes apgabala centrs.

Cilvēki
-------

Rivne ir riteņbraucēja Serhija Hončara (*Сергій Гончар*, 1970), politiķa Jurija Lucenko (*Юрій Луценко*, 1964) un poļu sabiedriskās darbinieces Annas Valentinovičas (*Anna Walentynowicz*, 1929—2010) dzimtā pilsēta.

19. gadsimta sešdesmitajos gados vietējā skolā mācījās krievu rakstnieks Vladimirs Koroļenko (*Владимир Галактионович Короленко*, 1853—1921), bet 20. gadsimta sākumā — amerikāņu ekonomists Saimons Kuznecs (*Simon Kuznets*, 1901—1985). Pirmā pasaules kara laikā Rivnes hospitālī strādāja lielkņaze Olga Aleksandrovna (*Ольга Александровна*, 1882—1960).

Atsauces
--------

1. ↑  Q107450340.
2. ↑  Valsts valodas centrs (2017. gada 19. oktobris). "Par Ukrainas pilsētu nosaukumu atveidi latviešu valodā". *Latvijas Vēstnesis* (Nr. 208).

Ārējās saites
-------------

* 

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Rivne***.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Rivnes apgabala pilsētas  |
| --- |
|  |
| 
* Berezne
* Dubno
* Dubrovica
* Koreca
* Kostopiļa
* Ostroha
* Radiviļiva
* **Rivne**
* Sarni
* Varaša
* Zdolbuņiva

 |

 |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 235987780
* GND: 4224641-6
* SUDOC: 176005641
* NKC: ge613967

 |

 |