recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kaniapisko** (franču: *Rivière Caniapiscau*) ir upe Kanādas ziemeļaustrumos, Koksoakas labā satekupe. Administratīvi ietilpst Kvebekas provinces Nunavikas reģionā. Plūst Labradoras pussalas ziemeļos no Sevestres ezera pussalas vidienē līdz Koksoakai, kas pēc 137 km ieplūst Ungavas līcī. Kaniapisko ir nozīmīgs ūdens resurss hidroenerģētiskajā Džeimsa līča projektā, kura ietvaros Lagrandas upes baseinā uzbūvētas vairākas hidroelektrostacijas ar kopējo jaudu 17 445 MW. Upes nosaukums cēlies no krī valodas un nozīmē ‘Akmeņainais rags’. Inuiti upi dēvē *Adlait Kuunga* — ‘Indiāņu upe’.

Ģeogrāfija
----------

Kaniapisko novirzītā (oranžā) daļa
Sākotnēji upe sākās no Sevestres ezera Labradoras pussalas vidusdaļā, plūda ziemeļu virzienā līdz satecei ar Melēzu, veidojot Labradoras ziemeļdaļas lielāko upi Koksoaku. Viss upes tecējums ir pa pussalas vidusdaļas plakankalni; tajā daudz dziļu kanjonu, krāču un ūdenskritumu.

1980. gados, attīstot Džeimsa līča projektu, tika izbūvēta Kaniapisko ūdenskrātuve un upes augštece, kas veido 45% no kopējās upes noteces, tika novirzīta Lagrandas upes baseinā caur tās pieteku Laforžu. 1997. gadā upes augštece līdz Kaniapisko ūdenskrātuvei tika oficiāli pārdēvēta par **Renēlevesku** (*Rivière René-Lévesque*) par godu bijušajam Kvebekas premjerministram Renē Leveskam.

Atsauces
--------

1. ↑  Canadian Geographical Names Database (CGNDB). Rivière René-Lévesque

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kaniapisko***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
**Gunārs Rozenbergs** (1947—2009) bija latviešu mūziķis, trompetists, komponists, dziesmu aranžētājs un diriģents.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1947. gada 23. martā Rīgā. Mācījās Rīgas 6. vidusskolā, Emīla Dārziņa speciālās mūzikas skolas un Jāzepa Mediņa Rīgas Mūzikas vidusskolas sitamo instrumentu klasē. Pēc iesaukšanas Padomju armijā 1965. gadā spēlēja trompeti karavīru estrādes ansamblī "Zvaigznīte", vēlāk Latvijas Televīzijas un radio estrādes orķestrī.
1980. gadā sāka studijas Latvijas Valsts Konservatorijas trompetes klasē. Sacerēja instrumentālu mūziku un džeziskas ievirzes dziesmas, darbojās džeza kvartetā *2R+2B*. 1982. gadā Rozenbergs kļuva par Radio un TV estrādes orķestra diriģentu un amatā palika desmit gadus, no kuriem pēdējos strādāja galvenā diriģenta statusā.

2000. gadā viņš alkoholisma dēļ bija spiests pārdot savu Rīgas četristabu dzīvokli Mežciemā, kādu laiku īrēja dzīvokli Jaunciemā, bet 2004. gada vasarā sāka dzīvot savā automašīnā netālu no Mežciema tirgus.

Uz laiku Rozenbergam tomēr izdevās atbrīvoties no alkoholisma. Viņš kļuva par *Mirage Jazz Orchestra* māksliniecisko vadītāju. 2008. gada beigās nāca klajā viņa albums *My favourite things* ar pēdējo gadu kompozīcijām un aranžējumiem.

Miris 2009. gada 10. maijā, apbedīts Ķekavas vecajos kapos.

Apbalvojumi un pagodinājumi
---------------------------

2008. gadā Gunārs Rozenbergs saņēma Latvijas mūzikas ierakstu Balvu par mūža ieguldījumu.

Atsauces
--------

1. ↑  Gunāram Rozenbergam - izcilajam trompetistam, komponistam, aranžētājam - 70! Archived 2019. gada 1. janvārī, *Wayback Machine* vietnē. Daiga Mazvērsīte, 2017. gada 23. martā
2. ↑  Cilvēki dzer. Un mirst. Arī Dieva apdāvinātie Archived 2017. gada 4. maijā, *Wayback Machine* vietnē. jauns.lv 2009. gada 21. decembrī
3. ↑  Mūžībā aizgājis Gunārs Rozenbergs TVNET 2009. gada 10. maijā

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 55887387
* LCCN: n96110583
* ISNI: 0000 0000 3160 2873
* BNF: cb14222826v (data)

 |

 |
**Veronika Plotņikova** (krievu: *Вероника Плотникова*; dzimusi 1976. gada 3. februārī Kemerovā, Krievijā) ir krievu izcelsmes latviešu aktrise un dziedātāja.

Dzīvesgājums
------------

Dzimusi Kemerovā Padomju armijas virsnieka ģimenē. Pārcēlusies uz Rīgu sešu mēnešu vecumā. Mācījās Rīgas 38. un 10. vidusskolās. 1997. gadā absolvēja Rīgas Krievu teātra aktieru studiju Semjona Loseva kursā. Kopš 1997. gada ir šī teātra aktieru trupā, bija Rīgas krievu teātra labākā aktrise 2002/2003 un 2003/2004 gadu sezonās, 2003. gada jauno dziedātāju konkursa Novaja volna diplomante.

2007. gadā kopā ar Māri Grigali uzvarēja LNT televīzijas šovā Divas zvaigznes. 2009/2010. gada sezonā piedalījās TV3 seriālā UgunsGrēks (Serafima). 2010. gadā kopā ar Martu Kristiānu Kalniņu piedalās TV3 televīzijas šovā Dziedi ar zvaigzni.

Atsauces
--------

1. ↑  Ника вышла замуж, Марина Дианова, «Вести» 2006. gada 10. augustā[novecojusi saite]
2. ↑  Рижский русский театр им. Чехова. Артисты
3. ↑  «Veronika Plotņikova nevēlas uzvarēt šovā». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 25. septembrī. Skatīts: 2010. gada 10. oktobrī.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 6986153411891441700003

 |

 |
**Vilis Lācītis** (īstajā vārdā — **Aleksandrs Ruģēns**; dzimis 1975. gada 20. novembrī) ir latviešu rakstnieks un mūziķis.

Aleksandrs jaunībā nodarbojies ar mūziku, no 2002. līdz 2007. gadam spēlējis grupā "Pupociklu vasara". Pēc tam pārcēlies uz dzīvi Lielbritānijā, no sākuma strādājis vienkāršus darbus, vēlāk studēja antropoloģiju Oksfordas Universitātē.

Rakstniecībā kļuva pazīstams 2010. gadā, kad izdots viņa debijas romāns "Stroika ar skatu uz Londonu", kas stāsta par latviešu viesstrādnieku dzīvi Anglijā, vieglā un humoristiskā tonī uzdodot jautājumus par latviešu identitāti 21. gadsimtā. Romāns parakstīts ar pseidonīmu Vilis Lācītis, autors publiski uzstājās, tērpies lāča maskā, un viņa īstais vārds sākotnēji netika izpausts. Debijas romāns ieguva speciālbalvu "Literatūras gada balvas 2010" ceremonijā, kā arī tika nominēts balvai kategorijā "Labākā debija", tas atzīts par visvairāk lasīto latviešu autora romānu 2010. gadā.

Turpinot sadarbību ar apgādu "Mansards", Vilis Lācītis izdeva nākamo prozas darbu "Pamodināt Lāčplēsi" (2011), kas sākotnējā variantā veidots kā luga. Pēc tam izdotas arī grāmatas "Garais ceļš uz Hantimansijsku" (2012, kopā ar Šmidzi Klonatanu Vāvertu) un "Amsterdamas princips" (2013). 2011. gadā "Stroika ar skatu uz Londonu" izdota klausāmgrāmatā.

2017. gada janvāri ar nosaukumu "Stroika with a London View" klajā nāca Lāciša pirmā romāna tulkojums angļu valodā kas e-grāmatas formā pieejams tīmekļa veikalā "Amazon".

2013. gadā iznāca grupas "Pupociklu vasara" debijas albums.

Bibliogrāfija
-------------

* *Stroika ar skatu uz Londonu* [romāns]. Rīga: Mansards, 2010.
* *Pamodināt Lāčplēsi* [romāns]. Rīga: Mansards, 2011.
* *Garais ceļš uz Hantimansijsku* [romāns]. Rīga: Mansards, 2012.
* *Amsterdamas princips* [romāns]. Rīga: Mansards, 2013.
* *Sekss un vardarbība* [stāsti]. Rīga: Mansards, 2018.

Atsauces
--------

1. ↑
2. ↑  «Stroika ar skatu uz Londonu» pieejama angļu valodā; tvnet 23-01-2017
3. ↑  Stroika with a London view; Kindle Edition[novecojusi saite]. vietne amazon.co.uk

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 186914447
* LNB: 000149433
* LCCN: n2011070359
* ISNI: 0000 0003 5733 3554

 |

 |
**Berberu valodas** jeb **tamazigtu valodas** (*Tamaziɣt* vai *Tamazight*, ⵜⴰⵎⴰⵣⵉⵖⵜ, izrunā: [tæmæˈzɪɣt]) ir afroaziātu valodu saimes zars, un tajās galvenokārt runā berberu tautas. Berberu valodas nevienmērīgi izplatītas Ziemeļāfrikā, galvenokārt kalnainajos Marokas un Alžīrijas apgabalos, kā arī tuksnešainajos Alžīrijas dienvidos, Mali rietumos un Nigēras ziemeļos. Atsevišķas berberu kopienas ir arī Tunisijā, Burkinafaso, Mauritānijā, Lībijā un Ēģiptē. Arī Rietumeiropā dzīvo ļoti daudz emigrantu, kas runā berberu valodās. Kopš 2001. gada Alžīrijā un kopš 2011. gada Marokā berberu valodas ir arī valsts valodas. Tiek lēsts, ka kopējais berberu valodu pratēju skaits ir aptuveni no 17 līdz 25 miljoniem. Lielākās valodas pēc pratēju skaita ir šilhu valoda (7 miljoni), kabilu valoda (no 2,6 līdz 6 miljoniem) un centrālatlasa berberu valoda (no 2,5 līdz 3 miljoniem), savukārt teritoriāli visizplatītākā valoda ir tuaregu valoda.

Berberu valodu ISO 639-2 un ISO 639-5 kods ir ber.

Vēsturiski berberu valodas ir bijušas izplatītas visā Ziemeļāfrikā, izņemot Nīlas ieleju un teritoriju uz austrumiem no tās, bet sākot ar 7. gadsimtu, kad Umajādu kalifāts (arābi) iekaroja teju visus Āfrikas ziemeļus, tās izspiedušas un asimilējušas arābu valoda. Šī iemesla dēļ berberu valodās, izņemot tuaregu valodu, ir daudz aizguvumi no arābu valodas. Ir arī daudz feniķiešu, sengrieķu un latīņu valodas izcelsmes vārdu. Tuaregu valodā ir salīdzinoši daudz vārdi, kuru izcelsme ir saistīta ar Čadas un Nilo—Sahāras valodām. Ir zināms, ka nu jau izmirušā valoda guanče piederēja berberu valodu grupai; tā bija izplatīta Kanāriju salās.

Valodas
-------

Pie berberu valodām pieder gandrīz 30 valodas. Pēc *Ethnologue* datiem šajā valodu grupā ir 27 valodas. Tās sīkāk dalās 4 apakšgrupas — ziemeļu berberu valodās, rietumu berberu valodās, tuaregu valodā (dienvidu berberu valodā) un austrumu berberu valodās. Par austrumu berberu valodu piederību berberu valodu grupai valodu pētnieki nav vienisprātis.

Ziemeļu berberu valodas
* šilhu valoda
* centrālatlasa berberu valoda
* kabilu valoda
* rifu valoda
* ghomaru valoda
* šenvu valoda
* šaviju valoda

Rietumu berberu valodas
* zenagu valoda

Tuaregu valodas
* tuaregu valoda

Austrumu berberu valodas
* sivu valoda
* avdžila

Atsauces
--------

1. ↑  Terminu "berbers" eiropieši lieto vismaz kopš 17. gadsimta. Tā saknes ir meklējamas saistībā ar vārdu barbars. Skatīt Asya Pereltsvaig. *Languages of the World*. Cambridge University Press, 2020. 203. lpp. ISBN 9781108479325.
2. ↑  «Berber» (angļu). Ethnologue. Skatīts: 2022. gada 17. jūlijā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Berberu valodas***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85013286
* GND: 4133509-0
* SUDOC: 02740949X
* BNF: cb11945750c (data)
* NDL: 00560622
* NKC: ph135763
* BNE: XX527971

 |

 |
**Amālija Pihailiča** (serbu: *Амалија Пихајлић*; dzimusi 1944. gada 4. jūlijā Starčevo) ir Serbijas starptautiskā meistare šahā (1977). Divkārtēja Dienvidslāvijas sieviešu šaha čempionāta uzvarētāja (1973, 1977).

Biogrāfija
----------

No 1970. gadu sākuma līdz 1980. gadu sākumam bijusi viena no vadošajām Dienvidslāvijas šahistēm. Divas reizes uzvarējusi Dienvidslāvijas sieviešu šaha čempionātos: 1973. un 1977. gadā. 1982. gadā Tbilisi piedalījusies Pasaules sieviešu šaha čempiones nosaukuma cikla izcīņas starpzonu turnīrā, kurā ieņēmusi 12. vietu. Par panākumiem turnīros FIDE 1977. gadā viņai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. 

1978. gadā Buenosairesā pārstāvējusi Dienvidslāvijas izlasi sieviešu šaha olimpiādē.

Atsauces
--------

1. ↑  «1982 Tbilisi Interzonal Tournament : World Chess Championship (women)». *www.mark-weeks.com*.
2. ↑  Wojciech Bartelski. «OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Amalija Pihajlić». *www.olimpbase.org*.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Kaniapisko ūdenskrātuve** (franču: *Réservoir de Caniapiscau*) ir ūdenskrātuve Kanādas austrumos, Kvebekas provinces ziemeļos, Labradoras pussalā. *Brisay* hidroelektrostacijas rezervuārs Kaniapisko upē, daļa no *Hydro-Québec* Džeimsa līča projekta hidroelektriskā kompleksa.

Uzpludināta laikaposmā no 1981. gada līdz 1984. gadam, dambis tika celts laikaposmā no 1981. gada līdz 1983. gadam, aizšķērsojot Kaniapisko upi un novirzot tās ūdeņus Lagrandas pietekā Laforžā. Aizsprosta augstums ir 56 metri. Elektrostacijas jauda ir 469 MW. Ūdens līmenis ūdenskrātuvē mainās par 12,9 metriem. Ūdens apmaiņas periods — 2,2 gadi. Nosaukta pēc tajā apvidū bijušā un ūdenskrātuves celtniecības gaitā pārpludinātā 470 km² lielā Kaniapisko ezera.

Aptuveni četras reizes lielāka, nekā šeit agrāk esošie ezeri. Ūdenskrātuves apkaimē taiga, šeit ir mūžīgā sasaluma zona. 1981. gadā līdz ūdenskrātuvei izbūvēts grants ceļš (*la Route Transtaïga*). Vieta reti apdzīvota, ezera krastā nav nevienas pastāvīgas apmetnes.

Atsauces
--------

1. ↑  *Réservoir de Caniapiscau*

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kaniapisko ūdenskrātuve***.
**Viesturs Koziols** (dzimis 1963. gada 24. augustā Rīgā) ir latviešu uzņēmējs, nekustamo īpašumu attīstītājs, sabiedriskais darbinieks un sporta funkcionārs. Pašreizējais Latvijas Hokeja federācijas valdes loceklis un viceprezidents.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1963. gada 24. augustā Rīgā. Pēc studijām Latvijas Universitātes Ģeogrāfijas fakultātē 1989. gadā sāka strādāt par laikraksta "Atmoda" komercvadītāju.

No 1995. līdz 1997. gadam viņš kā projektu vadītājs Norvēģijas uzņēmuma *Varner-Gruppen* mazumtirdzniecības tīklā "Varner Baltija" un nekustamo īpašumu administrācijas vadītājs *Varner Hakon Invest* cieši sadarbojās ar Aināru Šleseru, bija viens no "Baltijas Stabilitātes fonda" dibinātājiem.

Kopš 1996. gada Viesturs Koziols kā investors, attīstītājs un konsultants piedalījās *Rimi Baltic, Narvesen, Cubus, Bik Bok, Dressmann* veikalu tīklu attīstīšanā. Piedalījās tirdzniecības centru izveidē Rīgā (*Rimi* lielveikali Centrs, Mols, Dole, Alfa, Minska, Origo, Olimpija), viesnīcu *Radisson Blu Rīdzene Hotel*, *Radisson Blu Hotel Latvija* un *Hotel Rīga* rekonstrukcijā, attīstīja nekustamos īpašumus "Saules akmens" Ķīpsalā un "Saliena" Babītes pagastā.

No 2001. līdz 2004. gadam V. Koziols bija akciju sabiedrības Latvijas Krājbanka padomes priekšsēdētājs. 2006. gadā viņa uzņēmums SIA "Žurnāls" sāka izdot iknedēļas žurnālu "Republika.lv", 2007. gadā kopā ar fotogrāfu Ilmāru Znotiņu viņš atvēra fotostudiju "Imagine". 2012. gadā izveidoja holdinga struktūru Latvijas Attīstības fonds (LDF). Tiek iekļauts Latvijas miljonāru sarakstos.

2008. gadā Viesturs Koziols kļuva par Kontinentālās hokeja līgas (KHL) hokeja kluba Rīgas "Dinamo" valdes priekšsēdētāju.

2016. gadā viņu ievēlēja par Latvijas Hokeja federācijas viceprezidentu un ģenerālsekretāru. V. Koziols ir arī Starptautiskās Hokeja federācijas padomes loceklis.

Atsauces
--------

1. ↑  «Viesturs Koziols: Ne viss te ies gludi un skaisti». *www.santa.lv*. Skatīts: 2022-12-31.
2. ↑  International Ice Hockey Federation (IIHF)
3. ↑  «LHF ģenerālsekretārs Koziols ievēlēts IIHF padomē». *Sportacentrs.com* (latviešu). 2021-09-25. Skatīts: 2021-11-22.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 972152502712110800003

 |

 |
Koordinātas: 4°4′4″S 137°9′30″E﻿ / ﻿4.06778°S 137.15833°E﻿ / -4.06778; 137.15833

**Džaja** (indonēziešu: *Puncak Jaya* — ‘Uzvaras kalns’), agrāk — **Karstensa piramīda** (nīderlandiešu: *Carstenszpyramide*), ir kalns Indonēzijas austrumos, Jaungvinejas salas un visas Okeānijas augstākā virsotne. Izvietojies salas rietumdaļā Maokes kalnu Sudirmana grēdā. 4884 m augstā Džaja ir Karstensa masīva augstākā virsotne; citas masīva virsotnes ir Samantri (4870 m), Nga Pulu (4863 m) un Austrumu Karstensa smaile (4808 m). Masīvs veidots galvenokārt no kristāliskajiem iežiem, līdz 3800 m augstumam klāts ar tropiskajiem mežiem. Līdz 20. gadsimta otrajai pusei kalna virsotni klāja ledāji un sniega līnija stiepās līdz 4400 m augstumam. Mūsdienās virsotne ir brīva no ledus un ledāji saglabājušies tikai kalna nogāzēs. Kalna masīvs, tāpat kā liela daļa Maokes grēdas 1919. gadā iekļauta Lorenca nacionālajā parkā.

Augstkalnes ap virsotni bija apdzīvotas jau pirms eiropiešu ierašanās un vietējie iedzīvotāji kalnu sauca par **Nemankavi** *(Nemangkawi)*. Eiropieši kalnu nodēvēja par Karstensa piramīdu par godu holandiešu jūrasbraucējam Janam Karstensonam, kurš kalnu un tā virsotni klājošos ledājus skaidrā dienā no piekrastes novēroja 1623. gadā. Novērojums neapstiprinājās vairāk kā divus gadsimtus un Karstensonu Eiropā izsmēja par pie Ekvatora redzēto ledu.

Kalna ledājus pirmais sasniedza holandiešu ceļotājs Hendriks Alberts Lorencs 1909. gadā. Jau 1919. gadā Nīderlandes Austrumindijas valdība ap kalnu izveidoja 3000 km² lielu Lorenca dabas pieminekli, kas vēlāk pārtapa par nacionālo parku.

Pirmo mēģinājumu uzkāpt kalna virsotnē veica holandiešu ekspedīcija Antona Koleina vadībā 1936. gadā. Tā kā nebija zināms, kura no trijām virsotnēm ir augstākā, tika nolemts uzkāpt visās. 5. decembrī tika uzveiktas Austrumu Karstensa smaile un Nga Pulu, bet nelabvēlīgie laika apstākļi neļāva uzkāpt Karstensa piramīdā. Tā kā tajā laikā kalna virsotnes klāja ievērojama ledus sega, tiek pieļauts, ka Nga Pulu tajā laikā bija masīva augstākā virsotne. Šobrīd augstākajā virsotnē Džajā pirmais uzkāpa austriešu alpīnists Heinrihs Harrers 1962. gadā kopā ar austrāliešu, jaunzēlandiešu un holandiešu komandu.

No 1965. līdz 1969. gadam kalns tika dēvēts pirmā Indonēzijas prezidenta Sukarno vārdā par **Sukarno kalnu** *(Puntjak Soekarno)*.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 185. lpp.
2. ↑  Joni L. Kincaid and Andrew G. Klein. «Retreat of the Irian Jaya Glaciers from 2000 to 2002 as Measured from IKONOS Satellite Images» (pdf). *61st Eastern Snow Conference Portland, Maine, USA 2004*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 17. maijā. Skatīts: 2004.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Džaja***.
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 237277176
* GND: 4103386-3

 |

 |
**Tibetas brūnais lācis** jeb **Tibetas zilais lācis** (*Ursus arctos pruinosus*) ir lāču dzimtas (*Ursidae*) viena no brūno lāču (*Ursus arctos*) pasugām. To mēdz saukt arī par **Himalaju zilo lāci** jeb **Himalaju sniega lāci**, kā arī par **zirgu lāci**.

Tibetas brūnais lācis dzīvo Tibetas plakankalnes austrumos. Savvaļā tā ir ļoti reti sastopama brūno lāču pasuga. Pirmo reizi tas tika klasificēts 1854. gadā. Tibetas brūnais lācis ir saistīts ar leģendām par sniega cilvēku. Zinātnieku grupa 1960. gadā devās kalnos, lai atrastu sniega cilvēku. Viņi atrada divus spalvainus ādas fragmentus. Vietējie iedzīvotāji apgalvoja, ka spalvainā āda pieder sniega cilvēkam. Vēlāk izpētot ādu tuvāk laboratorijā, zinātnieki secināja, ka āda pieder lācim. 

Pasaulei ir ļoti ierobežotas zināšanas par Tibetas brūnajiem lāčiem, rietumu zinātniekiem ir tikai daži ādas un kaulu fragmenti, pēc kuriem var spriest par šo lāci. Protams, nevienam nav informācijas, cik šobrīd savvaļā varētu būt šādu lāču, kāds ir šīs pasugas dzīves veids un paradumi. Tomēr ASV ir pieņemts likums, kas aizliedz pārdot un pirkt Tibetas brūnos lāčus vai izstrādājumus no tiem, kā arī tas ir ierakstīts pasaules aizsargājamo dzīvnieku sarakstā.

Atsauces
--------

1. ↑  Lydekker P.Z.S, (1897). "The Blue Bear of Tibet". Journal of Asiatic Soc. Bengal XXII: p 426
2. ↑  Arthur de Carle Sowerby (1920). "Notes on Heude's Bears in the Sikawei Museum, and on the Bears of Palaearctic Eastern Asia". Journal of Mammalogy - American Society of Mammalogists: p 225.

Ārējās saites
-------------

* Iespējams Tibetas brūnā lāča foto
Plāna autors Ģenerālštāba pulkvedis Jurijs Daņilovs.
**Plāns 19** (krievu: *План-19*) bija Krievijas Impērijas militārais plāns kara darbībai pret Centrālajām lielvalstīm. Izstrādāts 1910. gadā, izmainīts 1912. gadā. 

"Plāna 19" galvenais autors bija Krievijas impērijas armijas Ģenerālštāba štāba virsnieks Jurijs Daņilovs, kurš izstrādāja to kā kara plānu pesimistiskam scenārijam, kurā Krievijai uzbrūk Centrālās lielvalstis, bet Lielbritānija un varbūt arī Francija paliek neitrālas. Šādā gadījumā Daņilovs sagaidīja, ka vācu armijas centīsies aplenkt un sagrābt Krievijas Poliju, tāpēc krievu armija nedrīkstēja koncentrēties Polijā, bet tā bija jākoncentrē Brestļitovskas-Bjalistokas līnijā. Polija un Varšava būtu jāpamet, un tikai tad sekotu Krievijas prettrieciens. Sākotnējais plāns paredzēja 53 kājnieku divīziju izvēršanu pret Vāciju un 19 pret Austroungāriju. 

Attiecību saasināšanās Balkānos ar Austroungārijas impēriju, lika 1912. gadā pārskatīt Plānu 19, galvenos armijas spēkus tagad novirzot pret Austroungāriju, kurai uzbruktu 45 divīzijas, bet 29 divīzijas uzbruktu Vācijai. 

Saasinoties situācijai Eiropā, 1912. gada maijā pieņēma laboto "Plānu 19". Francija vēlējās, lai Krievija joprojām armijas lielāko daļu uzturētu Polijā, tādējādi piesaistot Vācijas spēkus austrumu robežai. Franči arī uzstāja uz jaunu dzelzceļu būvēšanu Polijā, lai krievu armija ātrāk varētu sasniegt Vācijas robežas. Ņemot vērā Francijas lūgumu potenciālā kara gadījumā Krievijai 15 dienu laikā uzsākt militārās operācijas, un labi zināmo Austroungārijas militāro vājumu, labotais plāns paredzēja divus darbības variantus.

Varianti
--------

A variants paredzēja, ka Vācijai uzbrūkot Francijai 16 krievu korpusi dos galveno triecienu pret militāri vājāko Austroungāriju, bet 9 korpusi uzbruks Vācijas Austrumprūsijai. Tādējādi 45 divīzijas uzbruktu Austroungārijai un 29 divīzijas Vācijai. Pēc vācu spēku sakaušanas Austrumprūsijai, Krievijas nākamais solis būtu uzbrukuma plānošana Berlīnei.

G variants paredzēja, ka Vācija uzbruks Krievijai, un krievi aizsardzības līniju izveidos Polijas ziemeļos. 43 krievu divīzijām bija jāuzbrūk 9 vācu divīzijām Austrumprūsijā, kamēr 31 divīzija uzbruktu Austroungārijai.

Atsauces
--------

1. ↑  Armaments and the Coming of War: Europe, 1904-1914
2. ↑  The First World War: Germany and Austria-Hungary 1914-1918
**Plēsējsomaiņu dzimta** (*Dasyuridae*) ir viena no divām mūsdienās dzīvojošām plēsīgo somaiņu kārtas (*Dasyuromorphia*) dzimtām, kas apvieno apmēram 75 mūsdienās dzīvojošas sugas, kuras tiek iedalītas 21 ģintī un divās apakšdzimtās. Daudzas no šīm sugām ir neliela auguma, apmēram peles lielumā. Lielākie dzimtā ir caumsomaiņi un velnsomaiņi. Plēsējsomaiņu dzimtas sugas sastopamas Austrālijā, Tasmanijā un Jaungvinejā, mājojot plašos zālājos, krūmājos, mežos un kalnos. Dažas sugas dzīvo tikai kokos, bet citas ir daļēji ūdens dzīvnieki.

Izskats un īpašības
-------------------

Plankumainais caunsomainis (*Dasyurus maculatus*)
Lielākā daļa plēsējsomaiņu ir peles lielumā, bet dažas sugas ir krietni lielākas. Mazākā suga dzimtā ir garastainais peļsomainis (*Planigale ingrami*), kura ķermeņa garums var būt tikai 55 mm, svars 4,2 g. Lielākais ir Tasmanijas velns (*Sarcophilus harrisii*), kura ķermeņa garums ir 52—80 cm, svars līdz 12 kg. Apmēram tikpat liels ir arī plankumainais caunsomainis (*Dasyurus maculatus*), kura ķermeņa garums ir 38—76 cm, svars 7 kg. Mazā auguma plēsējsomaoņi ārēji atgādina peles un ciršļus, raksurīga ir gara aste un smails purniņš. Lielākā auguma sugas atgādina mangustus un caunas.

Daudzas plesējsomaiņu sugas ir ļoti primitīvas, kurām ir daudz kopīgu īpašību ar aizvēsturiskajiem somaiņiem, no kuriem evolūcijas gaitā attīstījās arī ķenguri un bandikuti. Plēsējsomaiņiem visi pirksti ir katrs par sevi atsevišķi, toties daudziem citiem mūsdienu somaiņiem otrais un trešais pirksts ir saauguši kopā. Daudzām sugām ir arī primitīva, neattīstīta vēdera soma. Tā bieži ir tikai vienkārša ādas kroka, kas apņem zīdekļus.

Bioloģija
---------

Plēsējsomaiņi galvenokārt ir kukaiņēdāji, bet tie barojas arī ar ķirzakām, augļiem un ziediem. Viens no dzimtas izņēmumiem ir Tasmanijas velns, kurš barojas ar mugurkaulnieku maitas gaļu.

Grūsnības periods ilgst 12—16 dienas, un atkarībā no sugas piedzimst 2—12 mazuļi. Mazā auguma sugas vairojas vismaz divas reizes gadā, bet lielākā auguma sugas parasti vairojas tikai vienu reizi gadā. Mazās sugas dzimumbriedumu sasniedz apmēram gada vecumā, lielākās nobriest apmēram divos gados. Pieaugušie īpatņi parasti ir vienpatņi.

Sistemātika
-----------

Mazais kuplastes peļsomainis (*Phascogale calura*)
**Plēsējsomaiņu dzimta** (*Dasyuridae*)

* Caunsomaiņu apakšdzimta (*Dasyurinae*)
	+ Caunsomaiņu cilts (*Dasyurini*)
	+ Peļsomaiņu cilts (*Phascogalini*)
* Šaurpēdaiņu apakšdzimta (*Sminthopsinae*)
	+ Plakangalvas peļsomaiņu cilts (*Planigalini*)
	+ Šaurpēdaiņu cilts (*Sminthopsini*)

Atsauces
--------

1. ↑  Mammal Species of the World: Dasyuridae
2. ↑  ADW: Planigale ingrami
3. 1 2  Dasyuridae - Dasyurids
4. ↑  ADW: Sarcophilus harrisii
5. ↑  Tiger quoll - largest carnivorous marsupial of Australia
6. 1 2 3 4  Lee, A.K. (1984). Macdonald, D. ed. The Encyclopedia of Mammals. New York: Facts on File. pp. 838–845. ISBN 0-87196-871-1.

Ārējās saites
-------------

* ADW: Dasyuridae
* BBC Nature: Dasyurid marsupials
Rokas plēšu uzbūve: 1 — gaisa ieplūde, 2 — gaisa izplūde, 3 — vārstulis.
**Plēšas** ir ierīce gaisa pievadīšanai. Tiek izmantotas kalēja ēzē spēcīgākas uguns radīšanai, stikla pūšanā stikla formu izveidē, ērģelēs, akordeonos un tiem līdzīgos mūzikas instrumentos. 

Ērģeļu plēšas Borgentraihas ērģeļu muzejā Vācijā
Sastāv no divām plāksnēm, kas hermētiski savienotas ar krokās salokāmu ādu vai citu gaisu necaurlaidīgu materiālu, veidojot maināma tilpuma gaisa kameru. Vienkāršām plēšām ir tikai ieplūdes un izplūdes vārstuļi, un to gaisa plūsma nav nepārtraukta, daudzmaz vienmērīgas gaisa plūsmas ieguvei darbina divas plēšas vienlaikus; sarežģītākām konstrukcijām ir arī starpvārsti un gaisa maiss, kuri ļauj padot gaisu vienmērīgi. Parasti plēšas darbina ar rokām vai kāju, taču lielām plēšām tika lietota arī ūdens un vēja enerģija, mūsdienās arī elektriskais vai iekšdedzes dzinējs. Plēšas pazīstamas vismaz no Senās Ēģiptes laikiem, taču pašlaik tiek lietotas reti, jo tās aizstājuši ventilatori, kompresori un citas ierīces.

Citas nozīmes
-------------

Par plēšām tiek saukta arī analoģiska izskata veclaicīgu statīvu fotoaparātu daļa, kura aizsedz no apkārtējās vides ietekmes gaismjutīgos materiālus objektīva izbīdīšanas laikā. Kā žargonvārds šādi sarunvalodā tiek sauktas arī plaušas un akordeons.

Atsauces
--------

1. ↑  «"Latviešu literārās valodas vārdnīca": plēšas». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 29. novembrī. Skatīts: 2017. gada 24. novembrī.
2. ↑  Restaurētas Viļakas katoļu baznīcas plēšas
3. ↑  «Ērģeļu restaurācija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 30. martā. Skatīts: 2017. gada 24. novembrī.
4. ↑  "Latvijas Padomju Enciklopēdija", 8. sējums, 1986. 13. lpp.
5. ↑  Terminu un Svešvārdu vārdnīca: plēšas
**IK kods** ir skaitlis, kas norāda elektroiekārtas aizsardzības pakāpi pret mehāniskiem triecieniem. Eiropas standartizācijas komisijas standarts **EN 62262**, vai internacionālais standarts IEC 62262 (2002) ar IK koda palīdzību definē iekārtas aizsardzību pret mehāniskiem triecieniem. IK kods tika 1995. gadā definēts (un 1998. gadā labots) kā Eiropas standarts **BS EN 50102**. Pēc standarta globālas atzīšanas, tas tika pārsaukts par EN 62262.

Pirms IK koda ieviešanas, aizsardzību pret triecieniem dažreiz norādīja kā 3. ciparu IP kodā, piemēram IP66(9), bet koda nestandarta pielietojums bija viens no IK koda ieviešanas iemesliem. Standarts stājās spēkā 1995. gada oktobrī, ar pārejas laiku līdz 1997. gada aprīlim.

EN 62262 definē kā, testējot mehāniskās aizsardzības pakāpi, iekārtām ir jābūt stiprinātām, kādam ir jābūt atmosfēras spiedienam, triecienu skaitu un to vienmērīgu klājumu, testēšanas aparatūras triecienāmuru izmēru, izskatu, materiālu, utt.

**IK kods un trieciena enerģija**| IK kods | IK00 | IK01 | IK02 | IK03 | IK04 | IK05 | IK06 | IK07 | IK08 | IK09 | IK10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Trieciena enerģija (džouli) | \* | 0.14 | 0.2 | 0.35 | 0.5 | 0.7 | 1 | 2 | 5 | 10 | 20 |

**Trieciena testa parametri**| IK kods | IK00 | IK01 līdz IK05 | IK06 | IK07 | IK08 | IK09 | IK10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Trieciena enerģija džouli | \* | <1 | 1 | 2 | 5 | 10 | 20 |
| R mm (triecienāmura galvas rādiuss) | \* | 10 | 10 | 25 | 25 | 50 | 50 |
| Materiāls | \* | poliamīds1 | poliamīds2 | tērauds2 | tērauds2 | tērauds2 | tērauds2 |
| Masa kg | \* | 0.2 | 0.5 | 0.5 | 1.7 | 5 | 5 |
| Svārsta triecienāmurs | \* |  |  |  |  |  |  |
| Atsperes triecienāmurs | \* |  |  |  |  |  |  |
| Brīva kritiena triecienāmurs | \* |  |  |  |  |  |  |

\* Aizsardzības nav

1. R100 Rokvela cietība (angļu: *Rockwell hardness*) pēc ISO 2039/2
2. Fc 490-2, Rokvela cietība pēc ISO 1052

Ārējās saites
-------------

* BS EN 62262:2002
* IEC 62262 Ed. 1.0 b:2002
**Vilma Paulauskiene** (lietuviešu: *Vilma Paulauskienė*; dzimusi 1966. gada 21. maijā, Šauļos kā **Vilma Domkute**) ir Lietuvas šaha meistare, kas uzvarējusi Lietuvas sieviešu šaha čempionātā (1990).

Biogrāfija
----------

Bijusi viena no spēcīgākajām Lietuvas šahistēm 1980. gadu beigās un 1990. gadu sākumā. Lietuvas sieviešu šaha čempionātā izcīnījusi zelta (1990), 2 sudraba (1986, 1987) un bronzas (1989) medaļas. 1990. gadā piedalījusies Latvijas 1. atklātajā šaha čempionāts, kurā ar 4½ punktiem no 9 iespējamiem dalījusi 64.-88. vietu. 1992. gadā Lietuvas izlases sastāvā piedalījusies Eiropas komandu šaha čempionātā Debrecenā, kur pie 1. rezerves galdiņa ieguvusi 1½ punktus 4 partijās (+1, =1, -2).
Pēc profesijas ir pedagoģe: matemātikas skolotāja un šaha trenere.

Atsauces
--------

1. ↑  OlimpBase :: European Women's Team Chess Championship :: Vilma Paulauskienė

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Inline hokejs** ir komandu sporta veids, kuru spēlē uz speciāla seguma, kura izmēri ir līdzīgi hokeja laukumam. To spēlē ar ripai līdzīgu priekšmetu, kurš ir nedaudz vieglāks. Latvijā šis sporta veids nav diez ko izplatīts,[*nepieciešama atsauce*] visā Latvijā ir tikai viena halle,[*nepieciešama atsauce*] kas ir zem klajas debess.

Ekipējums
---------

Ekipējums ir tas pats, kuru izmanto hokejā. Tikai inline hokejā neizmanto krūšu sargu un slidām nav asmens, bet gan ripulīši. Vārtsargiem gan paliek tas pats ekipējums kāds hokejā.

Spēle
-----

Inline hokejs tiek spēlēts uz speciāla seguma. Uz laukuma atrodas 6 spēlētāji, 3 uzbrucēji, 2 aizsargi un 1 vārtsargs. Vārti ir 122 cm augsti un 183 cm plati. Spēle notiek 3 periodus, kurš katrs ilgst 15 minūtes.

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------

* LIHF

1. ↑  «Sākums». *lihc.lv*.
2. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. oktobrī. Skatīts: 2016. gada 31. oktobrī.
3. ↑   "Melnās ripas bruņinieki"
4. ↑  „Hokeja elpas skartie"
5. ↑  «inline hokejs». *www.inlinehockey.lv*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 2. novembrī. Skatīts: 2016. gada 31. oktobrī.
6. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 6. novembrī. Skatīts: 2016. gada 31. oktobrī.
IL-28
**Il-28** (krievu: *Ил-28*) bija Padomju Savienības pirmais frontes reaktīvais bumbvedējs, kuru izlaida sērijveidā. Latvijā IL-28 atrodas Aviācijas muzejā Skultē.

Vēsture
-------

Ideja radīt reaktīvo bumbvedēju radās Sergejam Iļjušinam Otrā pasaules kara beigās. Kad PSRS 1947. gadā izdevās no Lielbritānijas nopirkt licenci turboreaktīvo dzinēju *Nene* un *Derwent* ražošanai, tos ar padomju indeksiem sāka ražot toreizējās aviomotoru rūpnīcas.

1947. gada jūnijā lidotājs izmēģinātājs Vladimirs Kokkinaki veica pirmo lidojumu ar eksperimentālo lidmašīnu IL-22, bet pēc gada jau notika lidojums ar bumbvedēju IL-28.

Lieliskā aeronavigācijas un radiotehniskā aparatūra ļāva IL-28 apkalpei (kas sastāvēja no pilota, stūrmaņa un radista-strēlnieka) lidot kā dienā tā arī naktī un dažādos meteoroloģiskos apstākļos. Lidmašīna bija vienkārši vadāma, viegli ekspluatējama ar labām manevrēšanas spējām un stabilitāti gaisa telpā.
IL-28 konstrukcija sastāvēja no viengabalaina metāla monolīta ar trapeces veida spārniem un bultveida astes stūri. Divi turboreaktīvie dzinēji VK-1A ar jaudu 2700 kgs bija izvietoti zem spārniem. S. Iļušina lidmašīnai, salīdzinot ar citiem tā laika bumbvedējiem, piemita samērā liels ātrums – vairāk kā 900 km/h. Lidojuma tālums bija apmēram 2400 km. 10 km augstumu IL-28 sasniedza 18 minūtēs, kas bija ievērojams sasniegums tajā laikā. 

Cīņai ar pretinieku gaisa floti bumbvedējam bija četri lielgabali: divi atradās lidmašīnas fizelāžas priekšdaļas apakšā, divi – pie radista-strēnieka. Sauszemes mērķu iznīcināšanai IL-28 bija apbruņots ar aviobumbām, kuru kopējā masa sastādīja 3000 kg.

Frontes reaktīvais bumbvedējs Il-28 ilgu laiku atradās PSRS Gaisa spēku sastāvā. Tas pēc daudziem taktiski tehniskiem datiem, kā arī lidojumu-ekspluatācijas īpašībām, pārspēja analogus citu valstu ražojumus. 1950.
gados tika izgatavotas vairākas IL-28 modifikācijas: 

* IL-28I (izlūks) – papildus tika uzstādītas degvielas tvertnes spārnu galos
* IL-28T (torpēdnesējs)
* Il-28M – tika izmantota kā mācību un treniņa lidmašīna.

IL-28 konstrukcija

| Raksturlielumi |
| --- |
| Maksimālais ātrums | km/h | 900 |
| Augstuma robeža | m | 12300 |
| Lidojuma tālums | km | 2400 |
| Pašmasa | kg | 12890 |
| Pilna masa (pacelšanās masa) | kg | 18400-21200 |
| Spēka agregāts | divi dzinēji VK-1 | 2700 kgs |
| Garums | m | 17,45 |
| Spārnu vēziens | m | 21,4 |
| Spārnu laukums | m2 | 60,8 |
| Ekipāža | - | 3 cilvēki |
| Apbruņojums | Divi nekustīgi lielgabali HP-23 (kaujas komplekts 200 lādiņi), divi HP-23 lidmašīnas aizmugurē ar 450 lādiņu kaujas komplektu. | Raķetes no 1000-3000 kg. |
|
**Ježijs Levi** (poļu: *Jerzy Lewi*; 1949. gada 22. aprīlis, Vroclava - 1972. gada 30. oktobris, Lunda) bija Polijas un Zviedrijas šahists.

Biogrāfija
----------

Levi bija viens no talantīgākajiem junioriem Polijas šaha vēsturē. No 1965. līdz 1969. gadam viņš piecas reizes pēc kārtas uzvarēja Polijas junioru šaha čempionātā. 1967. gadā Eiropas šaha čempionātā junioriem viņš ieņēma 3. vietu aiz Anatolija Karpova un Andrāša Adorjāna, bet pirms Jana Timmana. 1960. gados tas bija lielākais Polijas juniora panākums starptautiskajās šaha sacensībās. 1969. gadā Levi uzvarēja starptautiskā turnīrā Ļubļinā (apsteidzot Aivaru Gipsli) un Polijas šaha čempionātā. Kā Polijas čempions viņš piedalījās Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas cikla zonas turnīrā Atēnās, kur ieņēma 12. vietu. Pēc šī turnīra Levi nolēma neatgriezties dzimtenē un pārcēlās dzīvot uz Zviedriju, kur sāka studēt matemātiku. Polijā viņa vārds tika iekļauts tā saucamajā "melnajā sarakstā" un ilgu laiku bija noklusēts. 1972. gada rudenī Levi gāja bojā autoavārijā Zviedrijā. Apglabāts ebreju kapsētā Malmē.

Atsauces
--------

1. ↑  Zonals 1969-1972 (C08)

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Inna Tražukova** (krievu: *Инна Вячеславовна Тражукова*; dzimusi 1990. gada 11. septembrī) ir Krievijas brīvā stila cīkstone, 2016. gada vasaras olimpisko spēļu dalībniece, Krievijas Starptautiskās klases sporta meistare.

Biogrāfija
----------

Inna Tražukova dzimusi Uļjanovskas apgabala Ciļņinas rajona ciemā Augšējie Timersjani, čuvašu ģimenē. Viņas tēvs Vjačeslavs Tražukovs pats bija nodarbojies ar cīņas sportu. Pēc tam organizējis ciemā cīņas sporta sekciju un kļuvis par tās treneri. Kad meitai bija desmit gadi, atvedis to uz sekciju. Sākumā sekcijā meiteņu nebija un Innai bija jācīnās ar zēniem.

2006. gadā Inna pēc tēva ierosinājuma pārcēlās uz Maskavu un iestājās olimpisko rezervju skolā № 1.

2010. gadā ieguva bronzas medaļu Eiropas junioru čempionātā. Divreiz bija Pasaules studentu čempionātu medaļniece (2010, 2012). Sacensībās piedalās no Maskavas cīņas kluba "Vitjazs". Četrkārtējā Krievijas čempione (2014—2016, 2018). Krievijas kausa divkārtējā uzvarētāja (2014-2015).

Ar bakalaura grādu beigusi Maskavas pilsētas pedagoģiskās universitātes treneru skolotāju fakultāti un turpina mācīties maģistratūrā.

2015. gada Eiropas spēļu un 2016. gada vasaras olimpisko spēļu dalībniece. 2019. gada pasaules čempionātā Nursultanā izcīnīja čempiones titulu svara kategorijā līdz 65 kg.

Konflikts ar Mihailu Mamiašvili
-------------------------------

2016. gada Riodežaneiro olimpiādē Inna Tražukova zaudēja cīņu par bronzas medaļu polietei Monikai Mihalikai. Pēc tam Tražukova apsūdzēja Krievijas cīņas sporta federācijas prezidentu Mihailu Mamiašvili par to, ka pēc cīņas viņš, būdams alkohola reibumā, rupji viņu uzrunājis, lamājies un divreiz iesitis pa seju. Lai gan Tražukova solīja adresēt iesniegumu prokuratūrai un par incidentu ziņot Krievijas Republikas sporta ministram, tomēr pēc 12 dienām sportiste paziņoja, ka pieņem Mamiašvili atvainošanos un konflikts ir izbeigts.

Atsauces
--------

1. ↑  «Инна ТРАЖУКОВА: Борьба — не женский вид спорта!» (krievu). ulpressa.ru. 2013. gada 5. marts. Skatīts: 2019-05-31.
2. 1 2  «Инна Тражукова: "Все, что я успела сказать между ударами: "Вы что делаете?"» (krievu). sport-express.ru. 2016. gada 25. augusts. Skatīts: 2019-05-31.
3. ↑  «Тражукова: пьяный Мамиашвили ударил два раза по лицу, меня унижали прилюдно» (krievu). championat.com. 2016. gada 19. augusts. Skatīts: 2019-05-31.
4. ↑  «Инна Тражукова: "Конфликт с Мамиашвили исчерпан"» (krievu). sport-express.ru. 31 Augusts 2016. Skatīts: 2019-05-31.

Ārējās saites
-------------

* *Olympedia* profils (angliski)
* FILA profils (angliski)
IMZ logotips
***Ural*** jeb **IMZ** (krievu: *Ирби́тский мотоцикле́тный заво́д*) Krievijas motociklu marka.

Motocikla nosaukums *Ural* aizgūts no Urāla kalniem, kuri atrodas Krievijas vidus rietumu daļā un kuri ģeogrāfiski Krieviju sadala divās pasaules daļās — Eiropā un Āzijā.

Vēsture
-------

Motociklu *Ural* vēsture sākās 1940. gadā, kad inženieri kopējot motociklu BMW R71 ar blakusvāģi, 1941. gadā izveidoja markas pirmo modeli M 72.

Sākotnējās fabriku atrašanas vietas paredzēja Maskavā, Ļeņingradā (tagad Sanktpēterburga) un Harkivā (pilsēta Ukrainas ziemeļaustrumos), bet vēlāk Maskavas ražotni pārcēla uz Irbitu (krievu: *Ирби́т*), savukārt Ļeņingradas un Harkivas ražotni uz Ņižņijnovgorodu. Otrā pasaules kara laikā 1942. gada 25. februārī izgatavoja pirmo motociklu partiju. Kara laikā Sarkanajai armijai piegādāja 9799 M 72 motociklus, kur tos galvenokārt izmantoja izlūkošanas nodaļās un mobilajiem kareivjiem.

Motocikls IMZ-8.923, milicijas *Ural*
Kopš rūpnīcas izveidošanas ir pārdoti vairāk nekā 3,2 miljoni *Ural* motociklu. Motociklus galvenokārt pārdeva PSRS iekšējā tirgū, un tas bija labi piemērots sliktajiem Krievijas ceļiem. Tos arī eksportēja uz Austrāliju, Franciju, Nīderlandi, Beļģiju, Spāniju, Grieķiju, Norvēģiju, Somiju, Zviedriju, Vāciju, Irānu, DĀR, Brazīliju, Urugvaju, Paragvaju un ASV. Motociklus plaši izmantoja bruņotie spēki un milicija.

Motocikla aprīkojums
--------------------

*Ural* motociklus aprīkoja ar divcilindru, četrtaktu, gaisa dzesēšanas opozitīvā tipa dzinējiem, četru pakāpju pārnesumkārbu un kardānpārvadu uz aizmugurējo riteni.

M 72
----

M 72
Modeli M 72 ražoja no 1941. līdz 1960. gadam. Tam bija motors ar 750 cm³ lielu darba tilpumu, un tas spēja attīstīt līdz 22 ZS lielu jaudu. Aprīkots ar blakusvāģi, motocikls spēja sasniegt 85 km/h lielu ātrumu.

Citi *Ural* modeļi
------------------

* M35
* M35K
* M52
* M53S
* M61
* M62
* M63
* M63S
* M65
* M66
* M67
* M72
* M72K
* M73
* M76A
* M77
* M100
* *Cobra*
***Kansallis-Osake-Pankki*** jeb ***KOP*** bija Somijas banka. Dibināta 1889. gadā. 1995. gadā tā apvienojās ar *Suomen Yhdyspankki*, izveidojot *Merita Pankki* (tagad *Nordea*).
Galvenais birojs atradās Helsinkos.

Vēsture
-------

Banku 1889. gadā dibināja fennomāni, kā somu alternatīva pirmajai Somijas komercbanka, kuru bija dibinājuši zviedri.

1933. gadā iegūta komercbanka *Luotto-Pankki*.
1958. gadā pievienota banka *Suomen Maatalous-Osake-Pankki*.

1990. gadu sākumā, kad Somijas saimniecība piedzīvoja lejupslīdi, bankrotēja krājbanka *Suomen Työväen Säästöpankki*, un tās operācijas 1993. gadā pārņēma *Kansallis-Osake-Pankki* un *Suomen Yhdyspankki*.

1995. gadā *Kansallis-Osake-Pankki* apvienojās ar *Suomen Yhdyspankki* mātes uzņēmumu *Unitas*, izveidojot banku *Merita Pankki*.
1997. gadā *Merita* apvienojās ar Zviedrijas *Nordbanken*, izveidojot banku *MeritaNordbanken*. Savukārt tai 2000. gadā pievienotas Dānijas *Unibank* un Norvēģijas *Christiania Bank og Kreditkasse*. 2001. gadā apvienotās bankas nosaukums mainīts uz *Nordea*.

Atsauces
--------

1. ↑  Nordea AB - Company Profile, Information, Business Description, History, Background Information on Nordea AB
**Vilsandi** (igauņu: *Vilsandi*) ir Igaunijai piederīga sala Baltijas jūrā, rietumos no Sāmsalas. Tā ir vistālāk rietumos novietotā apdzīvotā sala Igaunijā.

Satiksmi uz salu nodrošina laiva divreiz dienā no Papisāres ostas Sāmsalā. Uz salu iespējams nokļūt arī ar īpaši pielāgotu apvidus automašīnu vai pat aizbrist pa seklo jūru, pa braslu šķērsojot laivu ceļu.

Daba
----

Sala ir ģeoloģiski ļoti jauna - radusies aptuveni pirms 350 gadiem. Radusies tāpēc, ka pēc ledus laikmeta turpinās jūras gultnes pacelšanās - Vilsandi sala izveidojās, lēnām paceļoties no sākuma vairākām mazākām saliņām un tad tām saplūstot kopā. Sagaidāms, ka nākotnē, turpinoties Zemes garozas kustībām, izzudīs arī šaurums starp Vilsandi un Sāmsalu un tās kļūs par vienu salu.

Tā kā sala ir ļoti nozīmīga migrējošo putnu atpūtas un barošanās vieta, 1910. gadā salā tika nodibināts Baltijā pirmais putnu liegums. Dabas aizsardzības tradīcijas salā aizsākās, tā laika bākas sargam Artūram Toomam uzstādot putnu ligzdas un citādi rūpējoties par putnu labklājību. 1993. gadā salā un piegulošajā Sāmsalas piekrastes daļā tika nodibināts Vilsandi nacionālais parks. Medības salā ir aizliegtas. Salā ligzdo ap 100 putnu sugu.

Uz salas atrodas 1809. gadā celta, 40 m augstā Vilsandi bāka. Sala ir salīdzinoši populārs tūrisma objekts - šeit putnu migrācijas laikā ierodas daudz putnu vērošanas entuziastu no Igaunijas, Somijas un citurienes.

Vēsture
-------

Pirmie cilvēki salā sāka dzīvot 18. gadsimta sākumā — pirmais iemītnieks bija nīderlandiešu jūrasbraucējs Johans Dolls. Vēl saglabājušās viņa dzimtas mājas — Tolli. 18. gadsimtā salā ierīkoja robežkontroles punktu.

Pirms Otrā pasaules kara salā bija ap 200 pastāvīgo iedzīvotāju, taču tagad to skaits sarucis līdz aptuveni 30.

Kara laikā sala, tai skaitā putnu ligzdošanas vietas, tika izpostīta. Tikai 1957. gadā tika atjaunota lieguma darbība.

Apskates objekti
----------------

* caurceļojošie un ligzdojošie putni, organizētās ekskursijās
* salā atjaunotas vairākas vējdzirnavas
* Tolli mājas — agrāk populāra Igaunijas rakstnieku atpūtas vieta
* 1809. gadā celtā bāka

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Vilsandi***.

Fotogrāfijas
------------

* 
* 
* 
* 
* 
*
Sportā jēdziens **algu griesti** tiek lietots, lai apzīmētu noteiktu naudas daudzumu, ko sporta komandas drīkst tērēt savu spēlētāju algām. Var tikt noteikti algu griesti katram spēlētājam atsevišķi vai visai komandai kopumā, vai abi. Vairākas profesionālās līgas noteikušas obligātus algu griestus, lai samazinātu kopējās izmaksas un izlīdzinātu komandu spēkus (bagātākās komandas nevarētu kļūt neuzvaramas tādēļ, ka var atļauties noalgot visus labākos spēlētājus). Algu griesti parasti ir viens no jautājumiem, par kuru spēlētāju arodbiedrībām un komandu īpašniekiem ir visgrūtāk vienoties.

Algu griestu noteikums pastāv šādās līgās:

* Ziemeļamerikas sporta spēļu līgās: Nacionālajā Hokeja Līgā, Nacionālajā Futbola Līgā un Nacionālajā Basketbola Asociācijā, kā arī daļā zemāko līgu dažādos sporta veidos.

* Anglijas spēcīgākajās regbija līgās.

Vairākas Eiropas futbola līgas arī ir apspriedušas ideju par algu griestu noteikšanu.
**Džanluidži "Džidži" Galli** (itāļu: *Gianluigi "Gigi" Galli*; dzimis 1973. gada 13. janvārī, Liviņjo, Itālijā) ir itāļu rallija pilots.

Viņa debija WRC norisinājās 1998. gada Sanremo rallijā. Tolaik viņš brauca ar N grupas Mitsubishi Carisma. Viņa pirmā sacīkste ar WRC spēkratu bija 2004. gada Monako rallijs. 2005. gadā viņš brauca Mitsubishi rūpnīcas komandā, bet 2006. gadā viņš sešos posmos brauca ar Peugeot 307 WRC. Togad, Argentīnas rallijā, itālis izcīnīja savu pirmo pjedestālu. 2007. gadā viņš brauca trīs posmos ar Citroën Xsara WRC, privātkomandā Aimont Racing. Kopš 2008. gada viņš brauc Stobart Ford komandā un vija plānots, ka viņš piedalīsies visos posmos.

2008. gada 15. augustā, Vācijas rallija pirmajā dienā, Galli piedzīvoja smagu avāriju. Tās rezultātā itālis lauza kreisās kājas augšstilbu un bija spiests priekšlaicīgi beigt sezonu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Galli trauma liek priekšlaicīgi beigt sezonu». DELFI Autosports. 15.08.2008.

Ārējās saites
-------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Džidži Galli*** |

* Oficiālā mājaslapa (angliski), (itāliski)
**Floridas alu lācis** (latīņu: *Tremarctos floridanus*) ir izmiris lāču dzimtas (*Ursidae*) pleistocēna zīdītājs.

Tas kādreiz dzīvoja Ziemeļamerikas teritorijā, un bija plaši izplatīts uz dienvidiem no pleistocēna ledus joslas: Floridas, Tenesī, Džordžijas un Kalifornijas štatos. Vistuvākais radinieks, kas dzīvo joprojām mūsdienās, ir Dienvidamerikas briļļainais lācis (*Tremarctos ornatus*), abas sugas pieder pie briļļaino lāču ģints (*Tremarctos*). Floridas alu lāči izmira, mainoties klimatam, kad beidzās pēdējais ledus laikmets, kā arī tos intensīvi medīja senās indiāņu ciltis.

Floridas alu lācis bija liels dzīvnieks. Tēviņi svēra vairāk kā 300 kg, bet mātītes bija uz pusi mazākas. Ķermeņi tiem bija masīvi būvēti, ribas veido mucai līdzīgu apjomu, tam bija īsas platas ķepas un pagarināti augšdelma un augšstilba kauli, kā arī tā kakls bija salīdzinoši garš. Mugura un krusti Floridas alu lācim bija salīdzinoši vāji attīstīti.

Atsauces
--------

1. 1 2  «The Bear». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008. gada 8. oktobrī. Skatīts: 2009. gada 25. maijā. Archived 2008. gada 8. oktobrī, *Wayback Machine* vietnē.
2. ↑  «Bear Classification - Ursidae Family - Bears of the World». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 7. februārī. Skatīts: 2009. gada 25. maijā. Archived 2009. gada 7. februārī, *Wayback Machine* vietnē.

Ārējās saites
-------------

*
**Alina Vuka** (rumāņu: *Alina Emilia Vuc*; dzimusi 1993. gada 3. oktobrī) ir rumāņu brīvā stila cīkstone, 2016. gada vasaras olimpisko spēļu dalībniece.

Biogrāfija
----------

Cīņas sporta noslēpumus viņa sāka apgūt 10 gadu vecumā. Kopš 2012. gada viņa trenējas pie trenera Mihaja Strojas.

Viņas pirmais ievērojamais rezultāts bija bronzas medaļa Eiropas kadetu čempionātā Sarajevā. 2016. gadā viņa ieguva sudraba medaļu Eiropas čempionātā Rīgā, pēc tam, kad finālā zaudēja Azerbaidžānas pārstāvei Marijai Stadņikai. Pēc mēneša viņš atkal ierindojās otrajā vietā pirmsolimpiskajā turnīrā Zreņaninā, kvalificējoties 2016. gada vasaras olimpiskajām spēlēm. Olimpiskajā turnīrā viņa pirmajā kārtā zaudēja Indijas cīkstonei Vinešai Phogatai.

2017. gada Eiropas čempionātā Vuka pusfinālā zaudēja Marijai Stadņikai un ieguva bronzas medaļu. Togad viņa piedalījās arī pasaules čempionātā, tā finālā zaudēja japānietei Jui Susaki un saņēma sudraba medaļu. 2018. gada Eiropas čempionāta finālā viņa atkal zaudēja Marijai Stadņikai.

Savainojuma dēļ 2019. gadā viņš nevarēja sacensties Eiropas čempionātā, kas aprīlī notika Bukarestē. Bet pēc operācijas un atveseļošanās perioda viņa piedalījās pasaules čempionātā Kazahstānā, kur ieguva sudraba medaļu 50 kg kategorijā un kvalificējās Tokijas olimpiskajām spēlēm.

Apbalvojumi un pagodinājumi
---------------------------

* Karašas-Severinas žudeca Goda pilsone (2018).
* Rešicas Goda pilsone (2019).

Atsauces
--------

1. ↑  «Luptătoarea Alina Vuc s-a calificat la Jocurile Olimpice de la Rio» (rumāņu). digisport. 2016. gada 15. aprīlis. Skatīts: 2020-04-26.
2. ↑  «Emilia Alina Vuc, argint la Campionatele Mondiale de Lupte! Va fi la Jocurile Olimpice 2020» (rumāņu). gsp.ro. 2019. gada 18. septembris. Skatīts: 2020-04-27.
3. ↑  «Alina Vuc a devenit cetăţean de onoare al judeţului Caraş-Severin» (rumāņu). telekomsport. 2018. gada 28. decembris. Skatīts: 2020-04-27.
4. ↑  «Campioana Alina Vuc, onorată în orașul natal» (rumāņu). Sport in Romania. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020-09-23. Skatīts: 2020-04-26.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Alina Vuka***.
* *Olympedia* profils (angliski)
* FILA profils (angliski)