recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Eleotriss** (*Micropercops swinhonis*) ir viena no saldūdens eleotrisu dzimtas (*Odontobutidae*) zivju sugām, kuras dabīgais izplatības areāls aptver plašu areālu Austrumāzijā — Ķīnas austrumus, Korejas pussalas rietumus un Japānu.

Izplatība
---------

Eleotriss plaši izplatīts Ķīnas austrumu iekšzemes upēs un ezeros, no Amūras baseina Sungari upes līdz Pērļu upes baseinam dienvidaustrumos, areālam aptverot Jandzi un Huanhe upju baseinus. Sastopams arī šaurā joslā Korejas pussalas rietumos un Japānā.

Latvijā
-------

Lai arī Latvijā eleotriss līdz šim nav konstatēts, tomēr tas ir ietverts Latvijas zivju sugu sarakstā, tā kā konstatēts Lietuvā un citās Austrumeiropas valstīs. Neskatoties uz sugas ieceļošanas nejaušo raksturu Austrumeiropā (kopā ar amūriem un platpieriem), pastāvīga populācija nekur nav izveidojusies.

Izskats
-------

Eleotriss ir neliela zivtiņa ar no sāniem saplacinātu ķermeni un ar 7—13 tumšām šķērssvītrām. Ķermeņa garums 7 cm, svars 1 g. Mute ar zobiem. Lemeškauls bez zobiem, galva ar porām un sensoriem kanāliem. Ķermeni sedz zvīņas. Muguras spuras divas: pirmā ar dzeloņstariem, otrā ar mīkstiem stariem. Vēdera spuras nav saaugušas kopā.

Ekoloģija
---------

Eleotriss ir saldūdens zivs, kas pamatā uzturas virs grunts. Var sasniegt 5 gadu vecumu. Dzimumgatavību sasniedz, kad tā garums ir 3,5—4 cm. Nārsto no aprīļa vidus līdz jūlija sākumam. Tēviņš kļūst teritoriāls un smiltīs veido ligzdu. Tad tēviņš uz ligzdu aicina mātītes. Nārsto vairākas reizes pa porcijām. Mātītes auglība vienā reizē 100—500 sīku, ovālu ikru (īsāki par vienu milimetru), kas ir salīdzinoši mazāki kā citiem saldūdens eleotrisiem. Pēc iznēršanas ikri ligzdas pamatnē vienā slānī pielīp pie substrāta, to attīstība ilgst apmēram 12 dienas. Tēviņš ligzdu apsargā, līdz izšķiļas kāpuri, kas ir apmēram 3,7 mm gari. Kāpura stadija beidzas, kad mazulis sasniedz 16 mm garumu, apmēram pēc mēneša no izšķilšanās brīža.

Atsauces
--------

1. ↑  Fish Base: Genus: Micropercops[novecojusi saite]
2. ↑  Fish Base: Micropercops swinhonis[novecojusi saite]
3. 1 2 3  Developmental Characteristics of a Freshwater Goby, Micropercops swinhonis, from Korea
4. ↑  Population structure and genetic divergence of Micropercops swinhonis[novecojusi saite]
5. 1 2 3 4  Latvijas Daba: Eleotriss
6. 1 2  «Latvijas Daba: Eleotrisu dzimta». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 20. martā. Skatīts: 2019. gada 2. martā.
7. ↑  The Biology of Gobies

Ārējās saites
-------------

* IUCN: Micropercops swinhonis
* Micropercops swinhonis (Günther, 1873)
**Eliass Pinuss** vai **Iļja Pinuss** (krievu: *Пинус, Илья Григорьевич*), pēc 1934. gada **Eliass Pinoci** (1880—1952) bija ebreju izcelsmes Krievijas Impērijas armijas kapelmeistars, vēlāk Baltijas landesvēra un Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijas dienestā.
1926. gadā apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni par to, ka Bermontiādes laikā piegādāja kara operācijām vērtīgus dokumentus un citas precīzas ziņas.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1880. gada 14. martā Mogiļevā Grigorija Pinusa ģimenē.
Mācījies Pēterburgas konservatorijā, 1903. gadā iestājies Krievijas Impērijas armijā, dienējis Rēveles jūras cietoksnī, piedalījies Krievu-japāņu karā, 1905. gadā Odesā pārgājis pareizticībā.
1908. gadā pārcelts uz 90. Oņegas kājnieku pulku Rēvelē kā pulka kapelmeistars.

Pirmā pasaules kara laikā 1916. gadā pabeidzis Pāvila karaskolu Pēterburgā. 1917. gadā esot paaugstināts podporučika pakāpē, apbalvots ar Staņislava, Annas un Vladimira ordeņiem, Francijas Kara Zelta medaļu.
Pēc Oktobra revolūcijas 1918. gada janvārī iecelts par Tallinas jūras cietokšņa operatīvā štāba priekšnieku.
Pēc vācu karaspēka operācijas "Dūres sitiens" pārcēlies uz Rīgu, iegādājies vairākus īres namus, dzīvojis ar fon Pinnusa vārdu un 1918. gada novembrī vervējis brīvprātīgos krievu baltgvardu Atsevišķajam Pleskavas korpusam. Padomju Latvijas armijas uzbrukuma laikā 1919. gada sākumā devās uz Berlīni, tad Jelgavā mēģināja iestājies Līvena nodaļas štābā, bet pēc noraidījuma 1919. gada 21. maijā iestājās Jelgavas militārās policijas vienībā, vēlāk Baltijas landesvēra izlūkošanas nodaļā.

Kad 1919. gada jūlijā Berlīnē tika nodibināta Rietumkrievijas valdība, Pinuss pieteicās Bermonta armijas štābā, tad pieteicās Pleskavas pilsētas komendanta Bulaka-Balahoviča vienībā.

1919. gada septembrī ļoti riskantos apstākļos E. Pinuss Armijas virspavēlnieka štāba Ārējās izlūkošanas daļai piegādāja kara operācijām ārkārtīgi vērtīgus dokumentus un citas precīzas ziņas par bermontiešiem. Pēc brīvības cīņām atvaļināts, pieņēmis Lietuvas pavalstniecību kā **Eliass de Pinuss**, dzīvojis ārzemēs. 1923. gadā atgriezās Latvijā, dzīvoja Rīgas apriņķa Garkalnē, viņam piešķirta jaunsaimniecība Lestenes muižā. 1927. gada 20. janvārī Pinuss ieguva Latvijas pavalstniecību, bija biedrības "Krievu ērglis" (*Русский Сокол*) vecākais (1930—1932). 1933. gada 22. decembrī mainīja uzvārdu uz Pinoci.

1937. gadā izceļoja uz Čehoslovākiju, tad uz Belgradu Dienvidslāvijā. Otrā pasaules karā viņa dēls Ivans fon Pinoci dienēja Vērmahta kazaku divīzijā Dienvidslāvijā.

Miris 1952. gada 29. martā Vorkutlagā.

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4 5 6  Русская Эстония Narvas muzejs (krieviski)
2. 1 2  lkok.com
3. ↑  Aizmirstie karavīri — ebreji Latvijas armijā 1918.-1940. gados Ēriks Jēkabsons, Rīgā: 2013. — 43 lpp.
4. ↑  myheritage.pl
Nezināma vērtība "elevation\_max"


**Hanija**(grieķu: *Χανιά*, venēciešu: *Canea*) ir otra lielākā pilsēta Krētā, Hanijas reģionālās vienības administratīvais centrs. Tā atrodas salas ziemeļkrastā, apmēram 70 km attālumā uz rietumiem no Retimno un 145 km uz rietumiem no Iraklijas, kā arī 40 km attālumā no salas rietumu krasta līnijas.

Hanijas pilsētu var iedalīt divās daļās: vecpilsēta un modernā pilsēta, kas ir lielāka. Vecpilsēta atrodas pie vecās ostas, ap kuru ir izstrādāta visa pilsētas teritorija. Agrāk ap to ir bijis venēciešu nocietinājums, kas būvēts 1538. gadā, no kura austrumu un rietumu daļas ir saglabājušās. Dienvidos vespilsētu turpina modernā pilsēta, bet ziemeļos tās fiziskā robeža ir jūra.

Skats uz promenādi

Vecpilsēta
----------

Tradicionāla ieliņa vecpilsētā.Hanijas bāka
Neraugoties uz to, ka pilsētu smagi bombardēja Otrā pasaules kara laikā, Hanijas vecpilsēta tiek uzskatīta par skaistāko pilsētu rajonu Krētā, it īpaši irstošā Venēciešu osta. Vecpilsētas robežas ir gandrīz iznīcinātās vecās Venēciešu sienas. Centrālā vecpilsētas daļa Kastelli ir apdzīvota kopš neolīta laikmeta.

Modernā pilsēta
---------------

Modernā pilsētas daļa ir tā, kurā lielākā daļa iedzīvotāju dzīvo un strādā. Tā ir mazāk tradicionāla nekā vecpilsēta, taču tajā arī ir šarmantas vietas ar vēstures garšu. Vecākais rajons modernajā pilsētā ir Nea Hora (nozīmē "Jauna Valsts"). Tam ir gleznaina apkārtne, ar šaurām ieliņām, kas ved uz mazo zvejnieku ostu. 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 125517146
* LCCN: n82155125
* SUDOC: 034113568
* NKC: xx0084784

 |

 |
**Hanness Stefansons** (islandiešu: *Hannes Hlífar Stefánsson*; dzimis 1972. gada 18. jūlijā) ir Islandes starptautiskais lielmeistars šahā (1993).

Biogrāfija
----------

11 reizes izcīnījis Islandes šaha čempiona nosaukumu: 1998.-1999. 2001.-2008. 2010.gadā, Kopš 1992. gada regulāri pārstāv Islandes izlasi Pasaules šaha olimpiādēs un Eiropas komandu šaha čempionātos. Labākie rezultāti šajās augstākā līmeņa komandu sacensībās ir 3. vieta pie 1. rezerves galdiņa 1992. gadā (+5 =4 -0) un 3. vieta pie 1. galdiņa 2001. gadā (+4 =4 -1). 
Divas reizes piedalījies FIDE Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas izslēgšanas turnīros, bet bez īpašiem panākumiem, jo 1999. gadā ticis tikai līdz 2. kārtai, un 2000. gadā izkritis 1. kārtā. Uzvarējis vairākos starptautiskos šaha turnīros: 1993. gadā Atēnās, 2000. gadā Reikjavikā, 2003. gadā Orhūsā, bet 2008. gadā kopā ar Vanu Jue un Vanu Hao dalījis 1.-3. vietu Reikjavikas starptautiskajā šaha turnīrā. Piedalījies starptautiskajā turnīrā "Rīga—2004", kas vienlaicīgi bija 2004. gada Latvijas atklātais šaha čempionāts, kur dalījis 2. vietu kopā ar Ilmāru Starostītu un Mihailu Ričagovu, atpaliekot tikai no turnīra uzvarētāja Edvīna Ķeņģa.

Atsauces
--------

1. ↑  Skákmeistarar Íslands
2. ↑  30th Chess Olympiad: Manila 1992
3. ↑  13th European Team Chess Championship: Leon 2001
4. ↑  1999 FIDE Knockout Matches
5. ↑  2000 FIDE Knockout Matches
6. ↑  Athens 1993
7. ↑  Reykjavik 2000
8. ↑  Aarhus 2003

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils olimpbase.org mājaslapā (Pasaules šaha olimpiāde) (angliski)
* Šahista profils olimpbase.org mājaslapā (Eiropas komandu šaha čempionāts) (angliski)
**Hanna Heha** (*Hannah Höch*, dzimusi Johanna Hoha, 1889. g. 1. novembris - 1978. g. 31. maijs) bija vācu dadaisma māksliniece.

1912.-1914. g. Heha Berlīnes Lietišķās mākslas koledžā apguva stikla mākslu un grafiku. 1915. g. viņa turpināja grafikas studijas Lietišķās mākslas muzeja Nacionālajā institūtā, kā arī iepazinās ar Berlīnes dadaistu grupas biedru Raulu Hausmani, kas kļuva par Hehas mīļāko. Heha un Hausmanis bija vieni no pirmajiem, kas veidoja mākslas darbus fotomontāžas tehnikā.

No 1920. g. Heha piedalījās Novembra grupas mākslinieku ikgadējās izstādēs. 1921. gadā viņa izšķīrās ar Hausmani. 1924. g. Heha piedalījās izstādē Padomju Savienībā. 1926.-1929. g. Heha ar savu jauno mīļāko, nīderlandiešu dzejnieci Tilu Brugmani, dzīvoja Hāgā, pēc tam viņas kopā atgriezās Berlīnē. 1933.-1945. g. Hehas darbus aizliedza izstādīt. Pēc 2. pasaules kara viņas darbiem tika pievērsta mazāka vērība, tomēr Heha turpināja radīt mākslas darbus un piedalīties izstādēs. 1965. g. Heha kļuva par Berlīnes Mākslas akadēmijas profesori.

Hehas mākslas darbos izpaužas viņas feministiskie uzskati, ko veidojušas gan attiecības ar Hausmani, kurš esot nenovērtējis viņas mākslinieciskās spējas un bijis vardarbīgs, gan darbs sieviešu žurnālos, kas ļāva skaidri saskatīt atšķirību starp presē attēloto ideālo sievietes tēlu un reālo sievieti. Heha parādīja, kā sabiedrība apspiež sievietes seksualitāti un neuztver to kā pilnvērtīgu cilvēku. Bieži viņa attēloja arī lezbiskas attiecības.

Hehas slavenākais darbs ir 1919. g. veidotā kolāža "Sagriezts ar galda nazi", kurā kritizēta toreizējā Vācija.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Hanna Heha***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* 1920.-1930. g. darbi.
* Dažādu gadu darbi.
* Darbiem nav uzrādīts nosaukums un gads.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 112009268
* LCCN: n50034635
* ISNI: 0000 0001 0788 0811
* GND: 118551833
* SELIBR: 351892
* SUDOC: 027751007
* BNF: cb11972679q (data)
* BIBSYS: 90365954
* ULAN: 500014841
* NLA: 35106350
* NDL: 00916205
* NKC: jn20000700738
* SBN identifikators NAPV070721 nav derīgs.
* BNE: XX971518
* CiNii: DA05800886

 |

 |
**Berna Karrasko Araja de Budiniča** (spāņu: *Berna Carrasco Araya de Budinich*; 1914. gada 19. decembris Sanbernardo — 2013. gada 7. jūlijs) bija Čīles starptautiskā meistare šahā (1954), 1939. gada Pasaules čempionāta šahā sievietēm bronzas laureāte.

Biogrāfija
----------

Sekmīgi debitējusi 1939. gada Pasaules čempionātā šahā sievietēm Buenosairesā, kurā izcīnījusi 3. vietu aiz Veras Menčikas un Soņas Grafas.

Pēc Otrā pasaules kara turpinājusi piedalīties šaha turnīros. 1954. gadā izcīnījusi otro vietu Dienvidamerikas zonas turnīrā un ieguvusi tiesības spēlēt Pasaules čempiones nosaukuma izcīņas cikla pretendentu turnīrā. 1955. gada pretendentu turnīrā Maskavā palikusi 20. vietā. 1960. gadā uzvarējusi Dienvidamerikas zonas turnīrā, taču nav izmantojusi tiesības piedalīties pretendentu turnīrā. 1979. gadā Alikantē Pasaules čempiones nosaukuma izcīņas cikla starpzonu turnīrā ieņēmusi 16. vietu.

1966. gadā Havanā pārstāvējusi Čīles komandu 17. vīriešu šaha olimpiādē un bijusi vienīgā sieviete šajā šaha olimpiādē.

Par panākumiem turnīros FIDE 1954. gadā viņai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)

Atsauces
--------

1. ↑  «1927-39 Title Tournaments : World Chess Championship (women)». *www.mark-weeks.com*.
2. ↑  1955 Candidates Tournament
3. ↑  1979 Alicante Interzonal Tournament
4. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Berna Carrasco
**Džoels Normans Kvenevils** (angļu: *Joel Norman Quenneville*, dzimis 1958. gada 15. septembrī) ir Kanādas hokeja treneris un bijušais hokejists, spēlējis aizsarga pozīcijā. Pašlaik (2021) Kvenevils ir NHL kluba Floridas "Panthers" galvenais treneris.

1978. gada NHL draftā Kvenevilu ar 21. numuru otrajā kārtā izvēlējās Toronto "Maple Leafs". Vēlāk spēlējis Kolorādo "Rockies", Ņūdžersijas "Devils", Hārtfordas "Whalers" un Vašingtonas "Capitals".

Savu trenera karjeru uzsāka AHL komandā Springfīldas "Indians". 1994. gadā viņš kļuva par NHL komandas Kvebekas "Nordiques" (no 1995. gada Kolorādo "Avalanche") trenera asistentu. No 1996. gada līdz 2004. gadam viņš bija Sentluisas "Blues" galvenais treneris. Vēlāk trīs sezonas bijis Kolorādo "Avalanche" treneris, līdz 2008. gadā pārcēlās uz Čikāgas "Blackhawks". Kopā ar Čikāgas komandu Kvenevils pavadīja savas karjeras spožākos gadus, izcīnot trīs Stenlija kausus. Kopš 2019. gada Kvenevils strādā kā Floridas "Panthers" galvenais treneris.

Atsauces
--------

1. ↑  «Florida Panthers Name Joel Quenneville Head Coach». *NHL.com* (en-US). Skatīts: 2021-01-19.

Ārējās saites
-------------

* *Eliteprospects* profils (angliski)
* *Internet Hockey Database* profils (angliski)
* *Hockey-Reference* profils (angliski)
**Džoakīno Greko** (itāļu: *Gioachino Greco*; 1600. gads, Kalabrija — 1634. gads, Rietumindija) bija Itālijas šahists.

Biogrāfija
----------

Piedzimis Kalabrijā Kozencas provincē, kādēļ dzīves laikā izpelnījies iesauku "kalabrietis" (*il Calabrese*). Bijis viens no 17. gadsimta spēcīgākajiem šahistiem. No 1621. gada ar panākumiem piedalījies šaha spēles paraugdemonstrējumos Francijas, Anglijas un Spānijas karaļu galmos. Izcēlies ar savu aktīvo un romantisko spēles stilu, kura galvenais vadmotīvs bijis uzbrukums pretinieka karalim.

No 1619. gada līdz 1625. gadam vācis dažādas šaha partijas un publicējis tās savos manuskriptos. Viens no Greko apjomīgākajiem darbiem satur 150 partijas ar komentāriem, kuros apskatītas vienkāršas kombinācijas un atklātņu lamatas. Parasti viens no pretiniekiem bijis pats Greko, bet otrs anonīms spēlētājs NN. Atstājis arī vienas no pirmajām šaha atklātņu analīzēm karaļa gambītā un itāļu atklātnē. Greko savāktās partijas vēl tagad nav zaudējušas savu pedagoģisko nozīmi.

Mūža beidzamos gadus Greko pavadījis Spānijas karaļa Felipes IV galmā, no kurienes devies ceļojumā uz Rietumindiju (mūsdienās Karību reģions), kura laikā miris no lipīgas slimības.

1985. gadā pasaules šaha eksčempions Mihails Botviņņiks savā rakstā "Greko nozīme šaha attīstībā" (*Роль Греко в развитии шахмат*) nosaucis Greko par kombinacionālās šaha skolas pamatlicēju.

Atsauces
--------

1. ↑  «Works by or about Gioachino Greco in libraries». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 6. martā. Skatīts: 2015. gada 16. septembrī.

Ārējās saites
-------------

* Džoakīno Greko šahista profils vietnē chessgames.com
* Džoakīno Greko šahista kompozīcijas vietnē "Chess Problem Database Server"

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 49382873
* LCCN: n85053923
* ISNI: 0000 0000 1013 4089
* GND: 118541749
* SUDOC: 050401661
* BNF: cb13528051p (data)
* BIBSYS: 90134618
* NKC: xx0218050
* SBN identifikators MILV296470 nav derīgs.
* BNE: XX1661064

 |

 |
Paradīzes līcis
Kruīzu kuģis Paradīzes līcī
**Paradīzes līcis** (angļu: *Paradise Harbor*, spāņu: *Bahía Paraíso*) ir ap 13 km garš līcis Danko krastā Antarktīdā. Līci ieskauj Danko krasts austrumos un dienvidaustrumos, Lemēra sala ziemeļos un Brīdes sala dienvidos. Pēc citiem datiem par Paradīzes līci uzskata visu piekrastes daļu no Ditjē raga ziemeļaustrumos līdz Lenisa (Barbāro) ragam dienvidrietumos.[1] Līci ar Žerlaša šaurumu savieno Agirres šaurums ziemeļaustrumos, Brīdes šaurums rietumos un Fergusona šaurums dienvidrietumos.[2]

Līci atklāja un aptuveni nokartēja Beļģijas Antarktiskā ekspedīcija Adriena de Žerlaša vadībā 1898. gada februārī. Kopš 1913. gada līci aktīvi izmantoja vaļu mednieki, kas deva līcim nosaukumu.[1]

Koftrija pussalā līča dienvidaustrumu piekrastē kopš 1951. gada darbojas Argentīnas polārstacija Brauna, bet līča ziemeļaustrumu piekrastē — Čīles polārstacija Gabrjela Gonsalesa Videla.

Attēlu galerija
---------------

* 
*

Atsauces
--------

1. 1 2  ASV Ģeoloģijas dienesta Ģeogrāfisko nosaukumu informācijas sistēma *(USGS GNIS)*: Paradīzes līcis
2. ↑  SCAR Composite Gazetteer

Koordinātas: 64°51′S 62°54′W﻿ / ﻿64.850°S 62.900°W﻿ / -64.850; -62.900
1291. gadā darināts hačkars Gošavankas klosterī
Noraduzas kaspēta pie Sevana
Hačkars Z.A.Meierovica bulvārī Rīgā
**Hačkars** (armēņu: խաչքար) ir tradicionāls armēņu krusta akmens kāda cilvēka vai notikuma piemiņai. To izgatavo no tufa, granīta, marmora vai bazalta. Hačkaru izgatavošanas tradīcija un tehnika 2010. gadā tika iekļauta UNESCO cilvēces nemateriālās kultūras mantojuma sarakstā.

Kaut arī parastais hačkara motīvs ir krusts, kas novietots virs rozetes vai saules diska, katrs hačkars, vismaz teorētiski, ir ar unikālu dizainu. Hačkaru izgatavošanas vēsture izsekojama vismaz no 9. gadsimta. Vecākais hačkars, kura izgatavošanas gads ir konstatēts, ir no 879. gada. Hačkaru izgatavošanas klasiskais periods ir no 12. līdz 14. gadsimtam. Tiek lēsts, ka pasaulē saglabājušies apmēram 40 000 vēsturisko hačkaru. Tā kā vēsturiski armēņi kompakti apdzīvojuši daudz lielāku teritoriju nekā mūsdienās, daudzi hačkari atrodas mūsdienu Turcijas, Azerbaidžānas, Irānas un Gruzijas teritorijā. Daudzi no tiem laika gaitā ir iznīcināti. Vislielākā hačkaru koncentrācija līdz 20. gadsimta beigām, kad to no 1998. līdz 2006. gadam iznīcināja Azerbaidžānas armija, atradās Džulfas armēņu kapsētā Nahčivanā. Mūsdienās vislielākā hačkaru koncentrācija ir Noraduzas kapsētā Sevana rietumu krastā.

Sākot no 20. gadsimta hačkari kā armēņu identitātes simboli un armēņu genocīda piemiņas vietas tiek izvietoti visā pasaulē, kur eksistē armēņu diaspora. 1990. gadā iepretim Bastejkalnam tika uzstādīts hačkars, kas tika atgādāts no Armēnijas. Tas veltīts armēņu genocīda upuru piemiņai, kā arī kā pateicība par Latvijas palīdzību 1988. gada Armēnijas zemestrīces seku likvidēšanā.

Atsauces
--------

1. ↑  Tragedy on the Araxes
2. ↑  Rīgas pieminekļu aģentūra

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Hačkars***.
* Symbol of armenian identity (angliski)
**Elva** (igauņu: *Elva*) ir stacija Tartu—Valgas dzelzceļa līnijā Igaunijā, Tartu apriņķa Elvas pilsētā un atrodas 25,3 km attālumā no Tartu, 57,6 km attālumā no Valgas un 215,4 km attālumā no Tallinas. Elvas stacija apkalpo pasažieru vilcienu satiksmi un veic dzelzceļa kravu operācijas. Elvā pietur Valgas un Tartu (Tallinas) virzienā kursējošie dīzeļvilcieni.

Tartu--Valgas dzelzceļa līnijas shēma

Stacijas ēka
------------

Līdz ar dzelzceļa līnijas Rīga--Pleskava atzara Tartu--Valga izbūvi tika uzbūvēta arī stacijas ēka Elvas pilsētā. Pēc tipveida dzelzceļa projekta 1889. gadā celtā stacijas ēka ir vienstāva garenas konfigurācijas koka ēka. Gareno pamatapjomu krusto centrālā - transepta daļa ar frontoniem abās galvenajās fasādēs - gan pret sliežu ceļiem, gan ielu. Ēkas fasādes veidotas, plaši izmantojot aplikatīvos koka dekorus - dzegas, karnīzes, sandrikus, spāru galu dekoratīvos griezumus, jumta savilces, stūra pilastrus. 
20. gs. pirmajā ceturksnī stacijas ēka tika pagarināta abos ēkas galos, veidojot ar esošo apjomu saskanīgu kopējo ansambli. 

Stacijas ēkā tika izbūvētas pasažieru uzgaidāmās telpas, dzelzceļa darbinieku dienesta telpas, biļešu kases un bufete.
Galvenajā, pasažieru uzgaidāmajā zālē - vējtveris ar stiklotām pildiņu durvīm, sienas - apmestas, flīzētas grīdas, dekorētas koka balsta kolonnas un koka sijas.

21. gs. sākumā Elvas stacija bija konstruktīvi un kosmētiski nolietojusies. Ēku savā īpašumā pārņēma Elvas pilsētas pašvaldība un 2007. gadā oriģinālajā stacijas ēkā veica apjomīgus restaurācijas darbus.

2010. gadā projekta „Reisiplatvormide viimine eurokõrgusele" ietvaros ar Eiropas Savienības Struktūrfondu līdzfinansējumu tika izbūvēta jauna, Eiropas standarta starpceļu pasažieru platforma. Platformas augstums - 550 mm, garums - 100 metri.

Atsauces
--------

1. ↑  AS EVR Infra raudteerajatistel võimaldatavad operatsioonid 2011/2012
2. ↑  «Eesti Raudtee - www.evr.ee». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 1. aprīlī. Skatīts: 2012. gada 14. septembrī.
3. ↑  «Eesti Raudtee - www.evr.ee». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 29. decembrī. Skatīts: 2012. gada 14. septembrī.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Uz Tartu** |  | **Uz Valgu** |
|  Pēdu |  **Elva** | Palupera  |
**Mogiļevas metropolija** (krievu: *Могилёвская митрополия*) jeb **Mogiļevas arhidiecēze** (*Могилёвский архидиоцез*) bija Romas katoļu baznīcas province Krievijas Impērijā. Mogiļevas arhibīskaps faktiski bija Krievijas Impērijas katoļu garīgais vadītājs. Pretēji metropolijas nosaukumam, Mogiļevas arhibīskapi no 1849. gada rezidēja Sanktpēterburgā.

Mogiļevas metropoliju kā Baltkrievijas bīskapiju ar 1773. gada uzkazu nodibināja Katrīna II pēc Polijas Pirmās dalīšanas, kad impērijā iekļāvās daudz katoļticīgo. 1782. gadā to pārdēvēja par Mogiļevas arhibīskapiju. Mogiļevas arhibīskapa pakļautībā bija visi Krievijas Impērijas (izņemot Polijas caristes) katoļticīgie.

Latvijas teritorijā Latgales un Vidzemes katoļticīgo draudzes tieši ietilpa Mogiļevas arhibīskapijā, bet Kurzemes draudzes — Žemaitijas bīskapijā, kuras centrs līdz Janvāra sacelšanās sakāvei bija Varņi, pēc tam — Kauņa.

Mogiļevas metropolija faktiski beidza pastāvēt līdz ar Krievijas Impērijas sabrukumu un nacionālo valstu nodibināšanos. Pēdējais Mogiļevas arhibīskaps bija Līksnā dzimušais vācbaltietis Eduards fon der Rops, bet pēdējais administrators — latvietis Boļeslavs Sloskāns.

Ārējās saites
-------------

* Mogiļevas arhibīskapu biogrāfijas (krieviski)
* Archdiocese of Mohilev (angliski)
**Mogorjelo** ir romiešu *villa rustica*, kas uzcelta 4. gadsimta sākumā. Tā atrodas uz paugura netālu no Neretvas upes, 5 kilometrus uz dienvidiem no Čapļinas pilsētas, blakus ceļam uz Gabelu Bosnijā un Hercegovinā. Arheoloģiskā zona pašreiz ir valsts aizsardzībā. To ieskauj parks un zirgaudzētava. Jāšanas klubs bija dibināts 2004. gadā, tas piesaista virs 300 000 apmeklētāju gadā.

Vēsture
-------

Šī romiešu apmetne bija privāts muižas komplekss, kas tika uzcelts Mogorjelo apvidū 1. gadsimta vidū. Tas iekļāva celtni lauksaimniecības produkcijas pārstrādei (*villa rustica fructuaria*) uz paugura paaugstinājuma, kā arī dzīvojamo namu (*villa rustica habitatoria*) saulainajā dienvidu nogāzē. Šī celtne nodega 3. gadsimtā. 4. gadsimta sākumā uz šīm drupām tika uzcelta valstij piederoša villa, kas arī pašlaik šeit ir galvenais arheoloģiskais objekts. 3. gadsimtā privātīpašums pārgāja citā valdījumā un kļuva par sabiedrisko īpašumu. Mogorjelo villa apgādāja Narones pilsētu, kuras drupas pašlaik ir atrodamas Vidas ciemā netālu no Metkovičas. Villa tika iznīcināta liela ugunsgrēka rezultātā. Pēdējās monētas, kas šeit tika atrastas pelnu slānī, bija kaltas Honorija laikā 388. gadā. Tāpēc var uzskatīt, ka Mogorjelo nonāca ienaidnieku rokās laikā starp 401. un 403. gadu, kad šajā teritorijā iebruka vestgoti. Dzīve turpinājās jaunos apstākļos, un 5. gadsimta sākumā izpostītās villas teritorijas ziemeļaustrumu stūrī tika uzceltas divas bazilikas: vispirms ziemeļu bazilika, bet drīz pēc tam dienvidu. Spriežot pēc dažādiem tur veiktajiem pārbūves darbiem, šķiet, ka tās tika pārveidotas dzīvojamās platībās. Apbedīšana notika visā villas teritorijā un tās apkārtnē, sākot no seno baznīcu izbūves brīža līdz pat 19. gadsimtam.
Beļģijā ražots sausais piens
**Sausais piens** ir siltā ūdenī šķīdināms pulveris, ko iegūst iztvaicējot pasterizētu pienu, un izmanto kulinārijā, medicīnā, mazuļu pārtikā, kā arī piena ražošanai, jo šis produkts iztvaicēšanas procesā nezaudē savu vērtību. Galvenā priekšrocība — garāks uzglabāšanas termiņš, kas ļauj gan veidot piena rezervi, gan arī atvieglo tā pārvadāšanu.

Pirmās fiksētās ziņas par sauso pienu ir rodamas Marko Polo ceļojumu aprakstos, kur viņš minēja, ka tā bija daļa no mongoļu karaspēka provīzijas.[1] Rūpniecisko sausā piena ražošanu pirmais izgudroja krievu ķīmiķis Dirhovs 1832. gadā. Sauso pienu iegūst parasto pienu vispirms normalizējot, pēc tam pasterizējot un iebiezinot. Iebiezinātā masa tālāk tiek žāvēta pie temperatūras 150—180 °C.

Atsauces
--------

1. ↑  262. lpp. grāmatā "The Book of Ser Marco Polo, Book 1" translated by Sir Henry Yule (3rd edition), Charles Scribner's Sons, New York, 1903 (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* NDL: 00563673

 |

 |
**Sausnēja** ir ciems Madonas novada Sausnējas pagastā. Izvietojies pagasta dienvidaustrumu daļā autoceļu P78 un V917 krustojumā 5 km no pagasta centra Sidrabiņiem, 32 km no novada centra Madonas un 117 km no Rīgas. Sausnējā atrodas Jāņa Zālīša Sausnējas pamatskola, bibliotēka, ambulance, vairāki veikali un rakstnieka Valda muzejs «Līdumi». Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Sausnējas muižas *(Saussen)* centru un veco Sausnējas pagastnamu.

Vēsture
-------

Sausnējas muižas dzīvojamā ēka celta ap 1858. gadu, nodedzināta 1905. gada revolūcijas laikā, pēc tam atjaunota. Sausnējas muiža (vācu: *Saussen*) ar Namniekkalna pusmuižu pēc 1920. gada zemes reformas sadalīta 57 vienībās 2480 ha kopplatībā. Muižas kungu mājā no 1929. gada atradās pamatskola, citās ēkās nespējnieku patversme.
Daudzas ēkās, tai skaitā muiža un Sausnējas pareizticīgo baznīca tika sagrautas Otrā pasaules kara laikā 1944. gada rudenī, kad fronte vairākas nedēļas turējās Sausnējas apkaimē.

Atsauces
--------

1. ↑  «Vietvārdu datubāze: Informācija par Sausnēju». *Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra*.
2. ↑  «Sausnējas pagasta teritorijas plānojums. Paskaidrojuma raksts». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2015. gada 12. jūlijā.
3. ↑  *Latvijas pagasti. Enciklopēdija*. 2. sējums. Rīga : A/S Preses nams. 2002. 339. lpp. ISBN 9984-00-436-8.
4. ↑  *Latviešu konversācijas vārdnīca*. XIX. sējums. Rīga : Anša Gulbja izdevniecība. 37821-37822. sleja.

  


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Sausnējas pagasta ciemi |
| --- |
|  |
| 
* Īvāni
* Kaukuri
* Ķurzēni
* Liepkalne
* Liepkalnes skola
* Ramļēni
* Sausnēja
* **Sidrabiņi**

 |

 |
**Karakuma kanāls** (turkmēņu: *Garagum derýäsi*) ir apūdeņošanas kanāls, kas izbūvēts cauri Karakuma tuksnesim Turkmenistānas teritorijā. 1445 km garais kanāls ir vienas no lielākajām apūdeņošanas un ūdensapgādes sistēmām pasaulē. Vairākos posmos kanāls tika izbūvēts Padomju Savienības laikā no 1954. līdz 1988. gadam. Karakuma kanāls nodrošināja lauksaimniecības zemju (pārsvarā kokvilnas sējumu) apūdeņošanu, to platībām Turkmenistānā pēc kanāla izbūves pieaugot vairākkārt. Karakuma kanāls novada aptuveni 45% Amudarjas ūdeņu (to nodrošina paštece), un tādēļ tas ir galvenais iemesls Arāla jūras izsīkšanai. Kanāla izveidei ir arī cita veida ietekme uz reģiona ekosistēmu, piemēram, tas izraisa augsnes sasāļošanos. Būtiska daļa pa Karakuma kanālu novadīto Amudarjas ūdeņu nenonāk lauksaimniecības apūdeņošanai, bet izsīkst (iefiltrējas gruntī) vai iztvaiko, nedodot nekādu saimniecisku labumu.

450 km garumā Karakuma kanāls izmantojams kuģošanai.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 335. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Karakuma kanāls***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 315128487
* GND: 4449148-7

 |

 |
**Asaru apakškārta** jeb **īstie asari** (*Percoidei*) ir asarveidīgo zivju kārtas (*Perciformes*) apakškārta. 2016. gadā, balstoties uz ģenētiskajiem pētījumiem, apakškārtai tika veikta nozīmīga revīzija, to padarot monofilētisku. Saskaņā ar jauno sistemātiku apakškārta apvieno 3 zivju dzimtas.

Kopīgās iezīmes
---------------

Īsto asaru grupa ir ļoti daudzveidīga, ar dažādiem ieradumiem. Šīs sugas mājo gan saldūdenī, gan jūrās. Saldūdens sugas dzīvo ezeros, dīķos, purvos un upēs, gan straujās, gan lēnās. Jūras sugas dzīvo vai nu gar krasta līniju vai atklātā jūrā. Šīs grupas zivis atkarībā no sugas piederības barojas ar augiem, zooplanktonu, bezmugurkaulniekiem un zivīm. 

Dažas sugas ir aktīvas nakts laikā, dažas dienas laikā. Dažas veido barus, citas ir vientuļnieces. Dažas uzturas uz grunts, citas nepārtraukti pārvietojas uz augšu un leju. Dažas sugas migrē, lai nārstotu, bet citas sugas būvē ligzdas un apsargā gan ikrus, gan kāpurus. Daudzas sugas audzē zivsaimniecībās, daudzas tiek augstu vērtētas sporta makšķerēšanā un daudzas ir krāšņas akvāriju zivis.

Sistemātika
-----------

* **Īsto asaru apakškārta** (*Percoidei*)
	+ Aru dzimta (*Niphonidae*)
	+ Asaru dzimta (*Percidae*)
	+ Drakonzivju dzimta (*Trachinidae*)

Atsauces
--------

1. 1 2  «Phylogenetic classification of bony fishes, 2016». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 22. martā. Skatīts: 2019. gada 13. februārī.
2. ↑  Darters Perches and Relatives

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Īstie asari*** |
SIOC logo.
**SIOC** (angļu: *Semantically-Interlinked Online Communities* — *Semantiski savstarpēji saistītas tiešsaistes komūnas*) ir semantiskā tīmekļa projekts ar mērķi radīt metodes, kas ļautu savstarpēji sasaistīt dažādas tiešsaistes diskusiju vietnes — forumus, tīmekļa žurnālus, u.c. Tas sastāv no SIOC ontoloģijas, kas ir atvērts standarts, kurš nosaka vienotu veidu, kā mašīnlasāmā formā aprakstīt tiešsaistes diskusiju vietņu radīto informāciju, SIOC metadatu radītājiem, kas pamatā ir dažādas tīmekļa žurnālu platformas un satura vadības sistēmas, kā arī rīkiem, kas apstrādā SIOC metadatus.

SIOC ontoloģija ir balstīta uz RDF un aprakstīta izmantojot RDFS. Kā to paredz RDF standarti, SIOC dokumentus drīkst papildināt arī ar citu RDF ontoloģiju definētajiem metadatu veidiem, piemēram, aprakstot informāciju par autoriem bieži lieto FOAF ontoloģiju, bet aprakstot bagātīgu saturu (piemēram, HTML reprezentāciju) var lietot AtomOWL vai RSS 1.0 Content moduli.

SIOC projektu 2004. gadā aizsāka Uldis Bojārs un Džons Breslins DERI institūtā Īrijā. Šobrīd (2007) tas ir kļuvis par Globālā Tīmekļa konsorcija rekomendāciju.

Eksperimentāls SIOC atbalsts ir iekļauts Blogiem.lv, pieejami arī spraudņi WordPress un citām populārākajām tīmekļa žurnālu platformām.

Atsauces
--------

1. ↑  «Obama recovery programme using technology developed at NUI Galway». *Galway Advertiser*. 2009-04-09. Skatīts: 2022-09-08.

Ārējās saites
-------------

* SIOC projekts
* SIOC ontoloģijas specifikācija
* SIOC lietojumu saraksts
**Svētais Nikolajs** jeb **Svētais Nikolass** (grieķu: *Άγιος Νικόλαος*; dzimis pēc leģendām apm. 270. gadā, miris pēc leģendām 343. gada 6. decembrī) bija leģendārs kristiešu svētais, Miras bīskaps IV gadsimta sākumā. Krievu pareizticīgajā tradīcijā biežāk saukts par **Nikolaju Brīnumdari** (krievu: *Николай Чудотворец*). Daudzās Eiropas tautu tradīcijās — Ziemassvētku vecīša, dažkārt saukta par Santa Klausu (angļu: *Santa Claus*, nīderlandiešu: *Sinterklaas*, vācu: *Nikolaus*, itāļu: *Babbo Natale* utt.), prototips. Slepenu dāvanu nesējs bērniem tradicionāli 5.—6. decembrī Nīderlandē un Beļģijā, kā arī mazākā mērā citur Centrāleiropā. Citās tradīcijās slepena dāvināšana ir Ziemassvētku vai dažkārt Jaungada svinību sastāvdaļa. Jūrnieku un bērnu svētais aizbildnis.

Dzīvesgājums
------------

Svētā Nikolaja dzīvesstāsts pamatojas uz tradīcijām un leģendām. Piedzimis turīgā ģimenē Romas impērijas Pataras pilsētā (mūsdienu Turcijas Antaljas ilā). Dzīves laikā veicis dažādus brīnumus, kā arī, būdams bīskaps, materiāli palīdzējis ļaudīm. Dažkārt to veicis slepeni, no kā radusies Ziemassvētku dāvināšanas tradīcija. Vadījis vairāku pagānu tempļu, arī Artemīdas tempļa Efesā nopostīšanu. Esot piedalījies Pirmajā Nīkajas koncilā, kaut arī koncila dalībnieku sarakstā viņa nav, kur sašutumā iesitis Ārijam. Miris Mirā, kur kalpojis par bīskapu. Viens no relatīvi retajiem agrīnajiem kristiešu svētajiem, kuri miruši dziļā vecumā.

Svētais Nikolajs tika apglabāts Mirā. 1071. gadā pēc Bizantijas sakāves Mancikertas kaujā un sekojošās politiskās neskaidības, itāļu jūrnieki no Bari 1087. gadā, pretēji vietējo pareizticīgo mūku gribai, pārveda Svētā Nikolaja pīšļus uz Bari, kur tie atrodas joprojām.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Svētais Nikolajs***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Katoļu enciklopēdijas raksts (angliski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)
* Prof. I. Misāna lekcija un diskusija Ziemassvētku noskaņās „Svētais Nikolajs un Santa Klauss — no viduslaiku pielūgsmes objekta līdz mūsdienu kičam".
* *Saint Nicholas* (angliski)
* *Николай Чудотворец* (krieviski)

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Svētais Nikolajs*** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 172332216
* LNB: 000218370
* LCCN: n50053594
* ISNI: 0000 0001 2253 5506
* GND: 12918814X
* SELIBR: 207100
* SUDOC: 02760859X
* BNF: cb11961190d (data)
* ULAN: 500353854
* NLA: 49682294
* NDL: 00621210
* NKC: js20030602011

 |

 |
***Heaven Grey*** ir 1993. gadā izveidota Latvijas dūmmetāla/gotiskā metāla mūzikas grupa. Savas aktīvās darbības laikā 1990. gados bija viena no populārākajām smagās mūzikas grupām Latvijā. Grupa 2000. gadā pārtrauca savu aktīvo darbību, taču 2007. gadā atkal to ir atsākusi.

Vēsture
-------

Grupa tiek izveidota 1993. gadā un drīz vien kļūst par vienu no smagā metāla pagrīdes vadošajām grupām. Sākumā spēlē nāves metālu, bet drīz vien maina stilu uz dūmmetālu ar gotiskā metāla ievirzienu. Dziesmu teksti bija gan latviešu, gan angļu valodās. 1994. gadā grupa izdod demo ierakstu „*Under The Grey Clouds*", bet 1996. gadā demo ierakstu „*Memory River*", kam 1998. gadā seko studijas albums „*Northwind*". 1990. gadu beigās *Heaven Grey* aktīvi koncertē Baltijas valstīs un Čehijā, Latvijā sasniedzot kulta statusu. Ap 2000. gadu grupa izjūk, par iemeslu minot radošo krīzi.

2004. gadā mirst viens no grupas ģitāristiem Sigvards Blažēvics, bet 2005. gada 24. septembrī ceļu satiksmes negadījumā ar motociklu bojā iet grupas vokālists un dziesmu tekstu autors Ansis Melders.

2007. gada sākumā atkal apvienojas palikušie grupas dalībnieki un 31. martā kopā ar *Frailty*, Rūsu un *Huskvarn* sniedz piemiņas koncertu mirušajiem grupas biedriem. 2007. gada jūlijā *Heaven Grey* uzstājās *Metalshow.lv Open Air* festivālā Blomē, bet 2010. gada 18.jūnijā klubā „Melnā Piektdiena" notiek grupas otrā albuma „*Falling Mist*" prezentēšanas koncerts, pēc kā *Heaven Grey* uzsāk aktīvu koncertdarbību gan Latvijā, gan arī ārpus tās robežām.

Diskogrāfija
------------

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| **Vāciņš** | **Gads** | **Nosaukums** | **Izdevējs** |
|  | 1994 | *Under The Grey Clouds* (demo) | pašizdots |
|  | 1996 | *Memory River* (demo) | pašizdots |
|  | 1998 | *Northwind* | pašizdots |
|  | 2010 | *Falling Mist* | pašizdots |

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4  Valdis Bērzvads. «Notiks 90-to gadu kulta grupas «Heaven Grey» 20 gadu jubilejas lielkoncerts» (latviski). Alternative.lv, 2013. gada 6. novembris. Skatīts: 2015. gada 11. septembrī.
2. 1 2 3  «Heaven Grey atkal apvienojas» (latviski). Diena. 2008. gada 23. aprīlis. Skatīts: 2015. gada 11. septembrī.
3. 1 2  «'Heaven Grey' prezentēs savu jauno albumu 'Falling Mist'» (latviski). Delfi. 2010. gada 10. jūnijs. Skatīts: 2015. gada 11. septembrī.
4. ↑  Džeina Tamuļeviča. «FOTO: "Heaven Grey" izdod albumu "Falling Mist"» (latviski). Diena, 2010. gada 21. jūnijs. Skatīts: 2015. gada 11. septembrī.

Ārējās saites
-------------

* Grupas Draugiem.lv profils (latviski)
* *Encylopeadia Metallum* ieraksts (angliski)
* *Last.fm* profils (angliski)
* Einārs Špics (2015. gada 8. septembris). «Heaven Grey» – divdesmit gotiski gadi metālmūzikā. tvnet.lv. Atjaunināts: 2015. gada 11. septembrī.
**Bēoranža** (franču: *Baie Orange*) ir bijusī Francijas pētniecības stacija Subantarktikā. Izveidota 1882. gadā 1. Starptautiskā polārā gada pētniecības programmas ietvaros. Izvietojusies Ugunszemes arhipelāga Ostes salas austrumu piekrastē Oranžas līča krastā.

Vēsture
-------

Ekspedīcija tika rīkota ar trīsmastu barku *La Romanche* kapteiņa Luī-Ferdināna Martiāla (*Louis-Ferdinand Martial*) vadībā, kas devās ceļā no Šerbūras 1882. gada 17. jūlijā. Ekspedīcijai bija paredzēts izpētīt tolaik mazzināmo Ugunszemes dienvidu daļu. 6. septembrī ekspedīcija sasniedza Ostes salas Oranžas līci, kas tika izvēlēts dēļ ērtas enkurvietas.

Ekspedīcijas pētījumu programmā bija ne tikai Starptautiskā polārā gada ietvaros paredzētie meteoroloģiskie, astronomiskie un magnētisma novērojumi, bet arī papildus pētījumi botānikā, zooloģijā, antropoloģijā un etnogrāfijā. Stacijas apkalpe palika salā, bet kuģis turpināja ceļu gar salas krastiem, veicot kartogrāfiskos un hidrogrāfiskos mērījumus. Līdz 1883. gada augustam kuģis veica vairākus braucienus starp Puntaarenasu un arhipelāga dienvidiem, kā arī apmeklēja Folklenda salas.

Stacijas vadītājs bija Kurseijs-Senīls (*J. L. Courcelle-Seneuil*), komandā botāniķi Emīls Bešerejs (*Émile Bescherelle*), Adriens Franšē (*Adrien Franchet*), Pols Arjo (*Paul Hariot*) un Pols Ptī (*Paul Petit*), ārsta Pols Danjels Hjads (*Paul Daniel Hyades*) un ornitologs Emīls Ustalē.

Papildus stacija tika ierīkota saleziešu misijā tagadējās Ušvajas vietā.

Atsauces
--------

1. ↑  La Romanche en Terre de Feu et au Cap Horn (1882-1883)
2. ↑  EXPEDICION CIENTIFICA DE LA «ROMANCHE» AL CABO DE HORNOS, 1882- 83

Ārējās saites
-------------
**Renārs Roze** (dzimis 1986. gada 13. maijā Rīgā) ir latviešu vieglatlēts un orientierists. Sasniedzis augstus rezultātus orientēšanās sportā, pēc tam pievērsies garo distanču skriešanai: pusmaratonam un maratonam. 2014. gada martā Barselonas maratonā uzlabojis savu personisko rekordu līdz 2.19:02.

R. Roze dzīvo Ogrē, 1995. gadā tur sācis trenēties orientēšanās sportā. Mācījies Ogres vidusskolā un Rīgas Valsts 1. ģimnāzijā. Ieguvis divus maģistra grādus: Banku augstskolā un *SBS Swiss Business School*. Strādā par finansistu.

R. Roze ir spēcīgs orientierists, uzvarējis Latvijas arī Latvijas čempionātā (pēdējo reizi par čempionu kļuva 2013. gadā sprintā, kur ieņēma otro vietu, zaudējot tikai ārpus čempionāta ieskaites skrienošam Lietuvas sportistam). Vienlaikus pievērsies garo distanču skriešanai. 2013. gadā uzstādījis personisko rekordu pusmaratonā (1.08:10 Kuldīgā), 2014. gadā — maratonā (2.19:02 Barselonā). Uzvarējis vairākos pusmaratonos Latvijā, kā arī bijis labāko desmitniekā vairākos starptautiskos maratonos. Pēdējos dažus gadus ir otrais spēcīgākais Latvijas maratonskrējējs pēc Valērija Žolneroviča.

Personiskie rekordi
-------------------

| Disciplīna | Rezultāts | Datums | Vieta |
| --- | --- | --- | --- |
| Pusmaratons | 1.08:10 | 2013. gada 10. augusts | Valsts karogs: Latvija Kuldīga, Latvija |
| Maratons | 2.19:02 | 2014. gada 16. marts | Valsts karogs: Spānija Barselona, Spānija |

Atsauces
--------

1. ↑  Maratonists, kurš izlīda no Ogres meža Archived 2013. gada 13. decembrī, *Wayback Machine* vietnē. Sporto.lv

Ārējās saites
-------------

* Latvijas vieglatlēta(-es) profils
* Maratonists, kurš izlīda no Ogres meža Sporto.lv
* Mājas lapa (blogs)
**Renē Levasēra sala** (franču: *Île René-Levasseur*) ir mākslīga neapdzīvota sala Kanādā. Administratīvi pieder Kvebekas provinces Kotnoras reģionam. Izveidojusies, Manikuagānas ūdenskrātuvei 1960. gados applūdinot senu triecienkrāteri. Pēc platības sala ir lielāka par to aptverošo ūdenskrātuvi un ir otra lielākā ezeru sala pasaulē pēc Manitulinas Hūrona ezerā. Nodēvēta par godu Manikuagānas aizsprosta būvniecību realizējošā uzņēmuma *Hydro-Québec* galvenajam inženierim Renē Levasēram, kurš mira 35 gadu vecumā dažas dienas pirms aizsprosta atklāšanas.

Ģeogrāfija
----------

Sala ir stipri erodētā Manikuagānas triecienkrātera vidējā paceltā daļa. Kopējais krātera diemetrs ir ap 85 km, bet salas diametrs — ap 55 km. Krāteris izveidojies pirms aptuveni 215,4 miljoniem gadu 5 km diametra asteroīda trieciena rezultātā. Salas krasti stipri izroboti ar daudziem līčiem un pussalām. Reljefs kalnains, augstākais punkts ir Babēla kalns 952 m vjl (590 m virs ūdenskrātuves līmeņa). Ainavā dominē taiga. Daļu salas teritorijas aizņem 1991. gadā izveidotais 23 540 ha lielais Luī Babēla ekoloģiskais rezervāts.

Atsauces
--------

1. ↑  Réserve écologique Louis-Babel

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Renē Levasēra sala***.
**Repola Oy** bija Somijas kokapstrādes uzņēmums. Dibināts 1991. gadā, apvienojoties ar Yhtyneet Paperitehtaat. 1995. gadā tas apvienojās ar *Kymmene Oy*, izveidojot uzņēmumu UPM-Kymmene.

Vēsture
-------

1991. gada 1. janvārī oficiāli tika apvienoti Somijas uzņēmumi Rauma-Repola Oy un Yhtyneet Paperitehtaat. *Rauma-Repola* nodarbojās ar kokapstrādi, metālapstrādi, mašīnbūvi, kuģubūvi. *Yhtyneet Paperitehtaat* ražoja koksnes izstrādājumus. Tajā laikā *Repola* kļuva par lielāko uzņēmumu Somijā.

1991. gadā no *Repola* tika atdalīts uzņēmums Rauma, kas bija atbildīgs par metālapstrādi un mašīnbūvi, tai skaitā meža tehnikas un kuģu būves operācijām. *Repola* koncentrējās uz koksnes izstrādājumu ražošanu.

1995. gadā tā apvienojās ar Somijas kokapstrādes, papīra un celulozes ražotāju Kymmene Oy, izveidojot uzņēmumu UPM-Kymmene. Eiropas Komisija to akceptēja. Abi uzņēmumi sāka darboties kā vienota vienība 1995. gada novembrī, bet oficiāli apvienošanās stājās spēkā 1996. gada 1. maijā.

Atsauces
--------

1. ↑  The late 1990's - Metso is born Archived 2013. gada 3. decembrī, *Wayback Machine* vietnē. Metso
2. ↑  The European Commission authorizes a merger in the printing paper and packaging materials (Repola/Kymmene)[novecojusi saite]
3. ↑  UPM-Kymmene Corporation. The 1990s: The Establishment of UPM-Kymmene Corporation Archived 2012. gada 19. aprīlī, *Wayback Machine* vietnē. fundinguniverse.com
4. ↑  «UPM History». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 9. augustā. Skatīts: 2012. gada 21. februārī.

Ārējās saites
-------------

* *UPM-Kymmene* (ar *Repola*) "ciltskoks"
Ziāds el-Harīrī

**Ziāds el Harīrī** (arābu: الحريري ‎زياد, dzimis 1930. gadā Franču Sīrijas un Libānas mandātteritorijā) ir bijušais Sīrijas Republikas un Apvienotās Arābu Republikas armijas ģenerālmajors. Kā dedzīgs arābu nacionālists, atbalstīja Sīrijas un Ēģiptes apvienošanos 1958. gadā; neatbalstīja 1963. gada apvērsumu un pēc 1966. gada apvērsuma uz dažiem mēnešiem bija Sīrijas armijas ģenerālštāba priekšnieks un arī Aizsardzības ministrs. Amatus zaudējis 1963. gada 8. jūlijā pēc *Baas* piekritēju veiktās armijas tīrīšanas.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Hamā liela zemes īpašnieka ģimenē. Mācījies Homsas Militārajā Akadēmijā un 1954. gadā kļuvis par virsnieku Sīrijas armijā. Politikā atbalstīja Nāseru un bija Sīrijas un Ēģiptes apvienošanās atbalstītājs. Pēc Apvienotās Arābu Republikas izveidošanas nosūtīts uz nenozīmīgu posteni Ēģiptē. Pēc 1961. gada apvērsuma un Sīrijas neatkarības atjaunošanas el-Harīrī bija pulkvedis un tika iecelts par Dienvidu frontes komandieri. Šis bija lielākais Sīrijas armijas grupējums un atradās pie robežas ar Izraēlu. El-Harīrī bija aktīvs jaunā Sīrijas režīma pretinieks un iesaistījās sazvērestībās, lai panāktu Sīrijas un Ēģiptes savienības atjaunošanu. Šī iemesla dēļ valdība sāka plānot viņa pārcelšanu uz Bagdādi par militāro atašeju. Lai nezaudētu savu ietekmi, el-Harīrī iesaistījās Militārās komitejas apvērsuma plānošanā un īstenošanā.

Naktī uz 1963. gada 8. martu el-Harīrī piedalījās valsts apvērsuma īstenošanā, vedot savā pakļautībā esošās armijas daļas uz Damasku. Pēc apvērsuma el-Harīrī tiek paaugstināts rangā par ģenerālmajoru un iecelts par armijas ģenerālštāba priekšnieku.

Lai arī el-Harīrī spēlēja ievērojamu lomu veiksmīgajā apvērsumā, viņa vara bija ierobežota un situāciju aizvien vairāk kontrolēja radikālie Baas partijas virsnieki. Attiecības starp nāserītiem un bāsistiem kļuva aizvien saspringtākas, kad izrādījās, ka bāsistiem nav vēlēšanās īstenot 1963. gada 17. aprīlī panākto vienošanos par Ēģiptes, Sīrijas un Irākas apvienošanos. Nāseristi zaudēja varu — vai nu atkāpās paši, vai tika pakļauti tīrīšanām. Kad 19. jūnijā el-Harīrī devās vizītē uz Alžīriju, bāsisti izmantoja iespēju, lai 23. jūnijā no amatiem atbrīvotu ap 30 viņam draudzīgus virsniekus. 8. jūlijā arī el-Harīrī tika atbrīvots no militārajiem amatiem un iecelts par Sīrijas militāro atašeju Vašingtonā. El-Harīrī atteicās no šī amata un devās brīvprātīgā trimdā uz Franciju.

Atsauces
--------

1. ↑  Patrick Seale, Maureen McConville. *Asad of Syria: The Struggle for the Middle East*. University of California Press, January 1990. 83. lpp. ISBN 978-0-520-06976-3.
**Svētais Vāclavs** (čehu: *Svatý Václav*, vācu: *Heilige Wenzel*, angļu: *Saint Wenceslaus*; dzimis ap 907. gadu, miris 935. gada 28. septembrī) bija Pšemislu dinastijas Bohēmijas kņazs, kuru 935. gadā nogalināja jaunākā brāļa Boļeslava I piekritēji. Čehijas svētais aizbildnis.

Vāclavs bija Pšemislu dinastijas kņaza Vratislava I dēls. Iespējams, ka viņa sieva, pielabas slāvu cilts hevelu (apdzīvoja mūsdienu Berlīnes apkārtni) princese Drahomīra (*Drahomíra*) bija viņa māte. Tomēr, pēc tēva nāves 921. gadā, lielāka ietekme uz Vāclavu bija Vāclava vecaimātei Svētajai Ludmilai, kura audzināja Vāclavu kristietībā. 921. gadā Svētā Ludmila tika nogalināta. 924. gadā Vāclavs faktiski sāka valdīt un padzina Drahomīru.

Valdīšanas laikā Vāclavs Prāgā nodibināja Svētā Vīta rotondu, likdams pamatus Svētā Vīta katedrālei. 929. gadā piedzīvoja kopīgu Bavārijas hercoga Arnulfa I un Saksijas hercoga Heinriha I Putnuķērāja uzbrukumu. 935. gadā, pa ceļam uz baznīcu Stara Boleslavā, Vāclavu nogalināja trīs viņa svītas locekļi.

Vāclava vārdā nosaukts viens no ievērojamākajiem Prāgas laukumiem - Vāclava laukums (*Václavské náměstí*). Kopš 2000. gada 28. septembris - Svētā Vāclava nāves diena, tiek svinēta kā Čehijas valsts dibināšanas diena (*Den české státnosti*) un ir oficiāla brīvdiena. Svētais Vāclavs ir vairāku čehu leģendu tēls. Angļu tradīcijā Svētais Vāclavs ir Ziemassvēku dziesmas "*Good King Wenceslas*" prototips.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Vāclavs*** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Priekštecis: **Vratislavs I**  |  **Bohēmijas valdnieks** 921. - 935. | Pēctecis: **Boleslavs I**  |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 64803905
* LCCN: n50004958
* ISNI: 0000 0000 7357 9667
* GND: 118806696
* SUDOC: 030137934
* NKC: jn20000728789

 |

 |