recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Briti apšauda Kantonu no tuvējās virsotnes, 1841. gada maijs
**Opija kari** bija divi kari 19. gadsimta vidū starp Lielbritāniju un Ķīnu par britu tirdzniecību Ķīnā un par Ķīnas suverenitāti. Pirmais opija karš norisinājās no 1839. līdz 1842. gadam un Otrais opija karš — no 1856. līdz 1860. gadam. Šie kari un ar tiem saistītie notikumi vājināja Cjinu dinastiju un palielināja Ķīnas izolāciju no pārējās pasaules.

Pirmais Opija karš
------------------

*Pamatraksts: Pirmais Opija karš* 
Pirmais opija karš no 1839. līdz 1842. gadam noslēdzās ar Naņdzjinas līgumu 1842. gadā. Saskaņā ar šo līgumu Lielbritānija ieguva savā pastāvīgā īpašumā Honkongas salu un izveidoja piecas līguma ostas: Šanhajā, Kantonā, Ninbo, Fudžou un Amoi. Vēl viens līgums nākamajā gadā piešķīra Lielbritānijai priviliģētu tirdzniecības statusu un pievienoja punktus par britu ekstrateritorialitāti. Vēlāk Francija nodrošināja sev līdzīgas koncesijas kā briti 1843. un 1844. gada līgumos.

Otrais Opija karš
-----------------

1860. gada kaujas par Dagu fortiem atainojums
Laikā no 1856. līdz 1860. gadam britu spēki cīnījās par opija tirdzniecības legalizāciju, plašāku nekvalificēta darbaspēka vervēšanu, visas Ķīnas atvēršanu britu tirgotājiem un ārzemju importa atbrīvošanu no iekšējām tranzīta nodevām. Francija pievienojās britiem. Šis karš ir arī pazīstams kā "Bultas karš" (*"Arrow War"*), par godu kuģim vārdā *"Arrow"*, no kura sākās konflikts. Šī kara rezultātā tikai izveidota otra līguma ostu grupa. Vēlākā laikā Ķīnā tika atvērtas vairāk nekā 80 dažādu valstu līguma ostas. Visi ārvalstu tirgoņi ieguva tiesības ceļot pa Ķīnu.

Atsauces
--------

1. ↑  Wallbank; Taylor; Bailkey; Jewsbury; Lewis; Hackett. «A Short History of the Opium Wars». *Civilizations Past And Present*, 1992. Skatīts: 2016-10-09.
2. ↑  Kenneth Pletcher. «Chinese history: Opium Wars». Encyclopædia Britannica Online. Skatīts: 2016-10-09.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Opija kari***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
Pēc Puertoriko iedzīvotāju aprakstiem veidots čupakabras zīmējums
**Čupakabra** (spāņu: *chupacabra* — 'kazu [asins] sūcējs', no *chupar* — 'sūkt' un *cabra* — 'kaza') ir teiksmains, metru garš, lapsai vai sunim līdzīgs radījums, kas pārvietojas uz pakaļkājām un naktīs ielavoties mājlopu audzētavās, lai mielotos ar to asinīm.

Izskats
-------

Čupakabrai ir lieli ilkņi, gandrīz nemaz nav spalvu, un reizēm dzelkšņu rinda rotā tā mugurkaulu.

Izcelsme un izplatība
---------------------

Nostāsti par noslēpumainu radību, kas naktīs nogalina lopus, izsūcot to asinis, ir tikpat seni kā mājlopu audzēšana Puertoriko. Radījuma nosaukums *chupacabra* esot cēlies, lopkopjiem no rīta atrodot nekustīgi guļošas kazas ar šķietami izsūktām asinīm, un burtiskā tulkojumā no spāņu valodas nozīmē "kazu [asins] sūcējs". Citur pasaulē par čupakabrām uzzināja tikai 20. gadsimta 90. gados. Nav ziņas, ka čupakabras būtu uzbrukuši cilvēkiem, taču, vakarā izejot no kūts, Puertoriko iedzīvotājiem bijusi paraža pārmest krustu, lūdzot Dieva aizsardzību. Par savādiem gadījumiem pamazām sāka ziņot arī citur pasaulē, un par čupakabrām arvien biežāk sāka rakstīt laikrakstos Dienvidamerikā un ASV, bet vēlāk arī Krievijā, Ukrainā, Āzijā un Urālu kalnu apvidū.

### Čupakabras muzejs

Sumu apgabala muzejā Ukrainā bioloģijas skolotājs Vladimirs Litovaks 2012. gadā atvēra speciālu izstādi, kas veltīta dažādiem iespējamiem pierādījumiem un liecībām par čupakabru. Ekspedīcijas pētnieks savācis materiālus un priekšmetus, kam, viņaprāt, varētu būt saistība ar čupakabru. Muzejā atrodami gan fotoattēli, gan grāmatas, taču tā galvenais eksponāts ir zeme no vietas, kur sastopams čupakabra.

Esamība
-------

Zoologi un pētnieki pret stāstiem par čupakabrām izturas skeptiski, un lielākā daļa to uzskata par mūsdienu teiku, kas radusies no teikām par vampīriem. Retumis izteikta arī teorija, ka čupakabras varētu būt līdz šim nezināma, jauna plēsēju suga, kas radusies pēdējos 30 gados notikušo klimata pārmaiņu dēļ, bet vēl marginālāka ir versija, ka čupakabras varētu būt citplanētiešu ievesti radījumi vai ģenētiskos eksperimentos radītas būtnes. Līdz šim nav iegūti neapstrīdami pierādījumi par čupakabru esamību.

Atsauces
--------

1. ↑  Ilustrētā junioriem, Augusts 2013, ISSN 1691-5879
**Ainelaraba** (arābu: عين العرب, *`Ayn al `Arab*) vai **Kobane** (kurdu: کۆبانێ,‎ *Kobanê*) ir pilsēta Sīrijas ziemeļos Halebas muhāfazā, mintakas centrs. Izvietojusies pie pašas Turcijas robežas kurdu apdzīvotā apvidū.

Vēsture
-------

Dibināta 1892. gadā Osmaņu impērijas laikā. Attīstījusies kā ciemats pie vācu 1911. gadā izbūvētā Konjas—Bagdādes dzelzceļa. 1915. gadā pie stacijas sāka apmesties no genocīda bēgošie armēņu bēgļi, kuriem vēlāk pievienojās apkārtnes kurdi. Kurdu nosaukums "Kobane" pēc vienas no versijām cēlies dzelzceļa izbūves laikā no vārda «kompānija». Līdz 20. gadsimta vidum ievērojama iedzīvotāju daļa bija armēņi, bet 1960. gados lielākā to daļa repatriējās uz Armēniju vai pārcēlās uz lielajām Sīrijas pilsētām. 1980. gados arabizācijas procesa ietvaros pilsēta tika oficiāli pārdēvēta par Ainelarabu, kas nozīmē ‘Arābu avots’, bet lielākā daļa vietējo iedzīvotāju to neatzina. Mūsdienās lielākā daļa iedzīvotāju ir kurdi, kā arī arābi (5%), turkmēņi (5%) un armēņi (1%).

Sīrijas pilsoņu kara laikā kopš 2014. gada pilsētā un tās apkārtnē norisinājās sīvās kaujas starp kurdu pašaizsardzības spēkiem un Islāma valsts armiju, kas 2015. gada janvārī beidzās ar kurdu spēku uzvaru.

Atsauces
--------

1. ↑  General Census of Population and Housing 2004 Archived 2012. gada 3. decembrī, at Archive.is. Syria Central Bureau of Statistics (CBS). Aleppo Governorate.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 140978421
* LCCN: nb2007017878
* GND: 1077004257
* NKC: ge904307

 |

 |
**Risako Kavai** (japāņu: 川井 梨紗子 ; dzimusi 1994. gada 21. novembrī) ir japāņu brīvā stila cīkstone, 2016. un 2020. gada vasaras olimpisko spēļu čempione, vairākkārtēja Pasaules un Āzijas čempione.

Karjera
-------

Risako tēvs bija grieķu-romiešu stila cīkstonis, kurš piedalījās 1989. gada pasaules čempionātā. Arī viņas divas māsas nodarbojas ar cīņas sportu.

Mācoties skolā, Risako uzvarēja vairākās nacionālajās jauniešu cīņas sacensībās. 2013. gadā viņa iestājās universitātē un 2014. gadā, startējot Japānas izlases komandā, ieguva Pasaules kausu cīņas sportā. 2015. gadā viņa ieņēma otro vietu pasaules čempionātā svara kategorijā līdz 63 kg, kas devai viņai ceļazīmi uz 2016. gada olimpiskajām spēlēm. 2016. gada februārī viņa ieguva zelta medaļu Āzijas čempionātā. Olimpiādes pusfinālā viņai uzvarēja krievu cīkstoni Innu Tražukovu, bet finālā — Baltkrievijas pārstāvi Mariju Mamašuku.

2017. gadā Kavai pārgāja uz svara kategoriju līdz 60 kg, kurā viņa uzvarēja Āzijas un Pasaules čempionātos. 2018. gada pasaules čempionātā Budapeštā divdesmit trīs gadu vecā japāņu cīkstone startēja svara kategorijā līdz 59 kg un otro reizi kļuva par pasaules čempioni. 2019. gada pasaules čempionātā, šoreiz startējot svara kategorijā līdz 57 kg, viņa atkal uzvarēja un ieguva čempiones titulu trešo gadu pēc kārtas.

2021. gada 5. augustā Tokijā 2020. gada vasaras olimpiskajās spēlēs svara kategorijā līdz 57 kg Risako Kavai finālcīņā pārspēja Baltkrievijas cīkstoni Irinu Kuračkinu un kļuva par olimpisko čempioni. Dienu pirms tam Risako māsa Jukako, startējot šajā olimpiādē svara kategorijā līdz 62 kg, arī kļuva par olimpisko čempioni.

Apbalvojumi
-----------

* Goda medaļa (Japāna, 2016)

Atsauces
--------

1. ↑  «Japanese wrestler Risako Kawai celebrates gold by slamming her coach into the ground» (angļu). nzherald.co.nz. 2016. gada 20. augusts. Skatīts: 2019-06-13.
2. ↑  «Wrestling: Risako Kawai, Mayu Mukaida win women's golds at worlds» (angļu). kyodonews. 2018. gada 24. oktobris. Skatīts: 2019-06-13.
3. ↑  «Kawai succeeds sister as Olympic champion with women's 62kg wrestling triumph» (angļu). *inside the games*. 2021. gada 4. augusts. Skatīts: 2021-09-04.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Risako Kavai***.
* *Olympedia* profils (angliski)
* FILA profils (angliski)
**Arturs Sproģis** (1904. gada 6. marts, Rīga — 1980. gada 2. oktobris, Maskava) bija Sarkanās armijas pulkvedis, Krievijas pilsoņu kara, Spānijas pilsoņu kara un Otrā pasaules kara dalībnieks. No 1944. līdz 1945. gadam vadījis Latvijas partizānu kustības štābu.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Rīgā. 1919. gadā iestājies Sarkanajā armijā, kur cīnījies neilgu laiku 7. latviešu (sarkano) strēlnieku pulkā. No 1920. gada boļševiku partijas biedrs (biedra karte Nr. 0855473). Tajā pašā gadā sarkano Kremļa kursantu brigādes sastāvā karoja Dienvidu frontē pret Vrangeļa karaspēku.

1922. gadā pabeidzis Kara skolu. Pēc tam nosūtīts kā vada komandieris Padomju Savienības robežsardzē valsts rietumos. Robežsardzē dažādos amatos dienējis līdz pat 1928. gadam. Pēc tam līdz 1930. gadam mācījies Apvienotās valsts politiskās pārvaldes Augstākajā robežapsardzības skolā. No 1930. gada dienēja Baltkrievijas PSR Galvenās politiskās pārvaldes — Iekšlietu Tautas komisariāta Sevišķajā daļā par pilnvaroto.

No 1936. līdz 1937. gadam bijis militārais padomnieks Spānijas pilsoņu karā republikāņu 14. armijas korpusā ar segvārdu *majors Arturo*. Par sekmīgu uzdevumu izpildi apbalvots ar Sarkanā Karoga ordeni. 1937. gadā uzsācis mācības M. Frunzes Kara akadēmijā, kuru absolvēja 1940. gadā. Pēc tam Sproģis no 1940. gada septembra līdz 1941. gada jūnijam mācījās Sarkanās armijas Ģenerālštāba Augstākajā speciālajā skolā.

Laikā, kad Vācija uzbruka PSRS, atradies Rietumu frontē. Līdz 1942. gada decembrim majors Sproģis komandēja karaspēka daļu Nr. 9903, kurā gatavoja izlūkus — diversantus, kuri darbojās vāciešu aizmugurē. Starp viņa audzēknēm bija arī Zoja Kosmodemjanska. No 1942. gada decembra līdz 1944. gada beigām Sproģis bija Latvijas PSR partizānu kustības štāba priekšnieks. Pēc tam līdz 1945. gadam bija LKP Kara nodaļas vadītājs. Kara laikā divreiz ievainots (1941. un 1942. gadā).

No 1946. līdz 1949. gadam docētājs Maskavas Pedagoģiskajā svešvalodu institūtā, pārvaldījis latviešu, krievu un arī franču valodu. Neprecējies.

Dzīves pēdējos gadus dzīvojis Maskavā. Pēc nāves apglabāts Raiņa kapos (Rīgā).

Atsauces
--------

1. ↑  Кто вы, Спартак? (krieviski)
2. ↑  Об истории создания и работе в/ч №9903. Archived 2013. gada 24. jūlijā, *Wayback Machine* vietnē. (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 18429909
* LCCN: nr93001316
* ISNI: 0000 0000 4829 7166
* GND: 134011910

 |

 |
**Zemesvēžu dzimta** (*Gryllotalpidae*) ir taisnspārņu kārtas kukaiņu dzimta.

Kukainis pēc sava attīstības veida pieder pie kukaiņiem ar nepilnīgo pārvēršanos, tam ir trīs attīstības pamatstadijas: 1. ola, 2. kāpurs. 3. pieaudzis kukainis.

Zemesvēža izdētās olas ir baltas, gludas, garenas. To garums 2-2,2 mm.

Kāpurs (nimfa) ārēji līdzīgs pieaugušam kukainim, tikai izmēros par to mazāks. Spārni vēl nav pilnībā attīstījušies.

Kāpura stadijā zemesvēžu uzturā ir dažādu krāšņumaugu, labības augu un dārzeņu saknes. Pieaugot kāpura vecumam, barībā arvien lielāks īpatsvars ir dzīvniekiem.
Pieaugušie kukaiņi ēd sliekas, gliemjus, kukaiņus un kukaiņu kāpurus. Aptuveni trīs ceturtdaļas jauno kāpuru kļūst par barību vecākajiem zemesvēžiem.

Latvijā sastopama suga racējcircenis jeb zemesvēzis (*Gryllotalpa gryllotalpa*).

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Zemesvēžu dzimta***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)
**Kristofers Roberts "Kriss" Prongers** (*Christopher Robert "Chris" Pronger*; dzimis 1974. gada 11. oktobrī Draidenā, Kanādā) ir bijušais hokejists, aizsargs. Karjeras laikā aizvadījis 1167 spēles Nacionālajā hokeja līgā, 2007. gadā izcīnījis Stenlija kausu. Kanādas hokeja izlases rindās kļuvis par divkārtēju olimpisko čempionu. 2015. gadā uzņemts Hokeja slavas zālē, neformālā Trīs zeltu kluba biedrs.

Karjera
-------

Krisu Prongeru 1993. gada NHL draftā ar kopējo otro numuru izvēlējās Hārtfordas "Whalers". Nākamajā sezonā viņš "Whalers" sastāvā aizvadīja 81 spēli un tika iekļauts sezonas labāko NHL debitantu izlasē. Taču ārpus laukuma viņš iekūlās dažādās nepatikšanās — tika arestēts par braukšanu dzērumā un iesaistījās kādā kautiņā. Pēc otrās Hārtfordā aizvadītās sezonas viņš 1995. gadā tika aizmainīts uz Sentluisas "Blues" pret Brendonu Šanahenu.

"Blues" komandas galvenais treneris tolaik bija Maiks Kīnans, kuram raksturīgs savdabīgs trenēšanas stils. Bieži tiek uzsvērts, ka tieši Kīnanam bijusi liela loma K. Prongera audzināšanā un sagatavošanā pieaugušo hokejam, jo tieši Sentluisā hokejists sācis progresēt visstraujāk.[*nepieciešama atsauce*]

Pēc 2004.—2005. gada sezonas NHL lokauta Prongers tika aizmainīts uz Edmontonas "Oilers", kas par aizsargu atdeva trīs spēlētājus: Ēriku Brūeru, Džefu Voivitku un Dagu Linču. Darījums notika, jo Sentluisas "Blues" nācās iekļauties jaunajos noteikumos par algu griestiem. "Oilers" ar Prongeru noslēdza ilgtermiņa līgums uz pieciem gadiem par 6,25 miljoniem dolāru gadā.

2007. gadā viņš NHL kluba Anahaimas "Ducks" rindās izcīnīja Stenlija kausu, un sākot ar 2007.—2008. gada sezonu bija arī komandas kapteinis. No 2009. līdz 2012. gadam Prongers spēlēja Filadelfijas "Flyers" rindās.

Savas NHL karjeras laikā Prongers ir saņēmis daudzus apbalvojumus, tādēļ tiek uzskatīts par vienu no labākajiem līgas aizsargiem.[*nepieciešama atsauce*] Prongers ir divreiz piedalījies NHL Visu zvaigžņu spēlē, pa vienai reizei saņēmis Norisa balvu un Hārta balvu. Kanādas izlases sastāvā piedalījies 1998. (4. vieta), 2002. (zelts), 2006. (4. vieta) un 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs (zelts).

Ārējās saites
-------------

* Oficiālā tīmekļa vietne (angliski)
* *Olympedia* profils (angliski)

* *Eliteprospects* profils (angliski)

* *Internet Hockey Database* profils (angliski)

* NHL profils (angliski)

* *Hockey-Reference* profils (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 43627378
* LCCN: n99006543
* ISNI: 0000 0000 3351 0446

 |

 |
**Arsenijs Starkovs** (krievu: *Арсений Викторович Старков*, ukraiņu: *Арсен Вiкторович Старков*, 1874-1927) bija krievu izcelsmes anatoms un ķirurgs, Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes profesors (1925-1927).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1874. gada 20. (8.) februārī Toržokas pilsētā Tveras guberņā. Mācījās Tveras klasiskajā ģimnāzijā, studēja Maskavas Universitātes (MU) Medicīnas fakultātē (-1897). Strādāja par MU prozektora palīgu (1898-1908), prozektoru (1907-1917). 1900. gadā aizstāvēja medicīnas doktora disertāciju *Этиология и патологическая анатомия мышечной кривошеи*, ievēlēts par MU privātdocentu (1902), tad par ārkārtas profesoru (1912). Pirmā pasaules kara laikā galvenais ārsts Ķeizariskās ģimenes lazaretē (*лазарет императорской фамилии в Петровском дворце*, 1914-1917). 
Krievijas pilsoņu kara laikā Kijivas Universitātes profesors (1917-1922).

1922. gada jūlijā A. Starkovs emigrēja uz Čehoslovākiju, no 1923. gada bija profesors un bioloģijas katedras vadītājs Ukrainas Augstākajā pedagoģijas institūtā Prāgā. 1925. gada 1. jūnijā viņu ievēlēja par Latvijas Universitātes Anatomijas un Histoloģijas institūta vadītāju.

Miris 1927. gada 19. decembrī ārzemju ceļojuma laikā Austrijas teritorijā vilcienā Vīne-Roma, apglabāts Testačas kapos (*Campo Cestio*) Romā.

Darbi
-----

* Этиология и патологическая анатомия мышечной кривошеи. Москва: 1900;
* К вопросу о лечении рака грудной части пищевода. Москва: 1901;
* Общая анатомия мужского малого таза. Москва: 1903;
* К хирургической анатомии предстательной железы. Москва: 1905;
* Анатомия прямой кишки и мышц, имеющих к ней отношение. В 2-х тт. Москва: 1912;
* Загальна бiологiя. Прага, 1925.

Atsauces
--------

1. ↑  Arnis Vīksna. Latvijas Universitātes Medicīnas fakultāte 1919-1950. Rīga: LU Akadēmiskais apgāds, 2011. — 409 lpp.
2. ↑  «russkije.lv». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 7. martā. Skatīts: 2015. gada 23. jūlijā.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 186653504
* NKC: xx0141233

 |

 |
**Vorens Vudro "Vudijs" Hoburgs** (*Warren Woodrow "Woody" Hoburg*; dzimis 1985. gada 16. septembrī) ir *NASA* astronauts, inženieris, doktors.

Biogrāfija
----------

Vorens Hoburgs piedzima 1985. gada 16. septembrī Pensilvānijas štata Pitsburgā Džima un Pegijas Hoburgu ģimenē.

2008. gadā Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā Vorens Hoburgs ieguva zinātņu bakalaura grādu aeronautikā un astronautikā. 2011. gadā viņš Kalifornijas Universitātē (Bērkli) ieguva zinātņu maģistra grādu elektrotehnikā un datorzinātnēs, kam sekoja doktora grāds 2013. gadā

No 2013. līdz 2014. gadam Hoburgs strādāja *Boeing* komerciālo lidmašīnu nodaļā, izstrādājot programmatūru kompozītmateriālu ražošanai.
No 2014. gada augusta viņš bija Masačūsetsas Tehnoloģiju institūta pasniedzējs, lasīja lekcijas par lidojumu dinamiku un gaisa kuģu inženieriju, kā arī vadīja pētnieku grupu, kas izstrādāja *Python* pakotni *GPRit* ģeometriskajai programmēšanai.

2017. gadā Vorens Hoburgs pieteicās *NASA* astronautu kandidātu konkursam. 7. jūnijā viņu uzņēma 22. astronautu vienībā.
2020. gada 10. janvārī Hoburgam tika piešķirta astronauta kvalifikācija. 9. decembrī viņu iekļāva *Artemis Team* grupā, kas gatavojās lidojumiem uz Mēnesi.
2021. gada 16. decembrī *NASA* paziņoja, ka Hoburgs ir iekļauts kosmosa kuģa *SpaceX Crew-6* pamatapkalpē.

Vorena Hoburga pirmais kosmiskais lidojums sākās 2023. gada 2. martā, esot kosmosa kuģa *SpaceX Crew-6* pilotam, dodoties uz Starptautisko kosmosa staciju. Viņš bija 68. un 69. lidojuma inženieris. Uz Zemes Hoburgs atgriezās 4. augustā ar *Crew-6*.

Kosmisko lidojumu kopsavilkums:

| Kosmosa kuģis | Starta datums | Nolaišanās datums | Apkalpes biedri | Pozīcija | Ilgums | Piezīmes |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| *SpaceX Crew-6* | 02.03.2023. | 04.09.2023. | Stīvens BovensSultāns El NejadiAndrejs Fedjajevs | Pilots | 185 d 22 h 43 min | SKS-68, SKS-69 |

Iziešanas atklātā kosmosā:

| **Misija** | **Slūžu kamera** | **Dalībnieki** | **Sākums** (UTC) | **Beigas** | **Ilgums** | **Darbība** |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| SKS-69 | *Quest* | Stīvens BovensVorens Hoburgs | 09.06.2023. 13:15 | 19:18 | 6 h 3 min | *iROSA* saules baterijas paneļa uzstādīšanas darbi 1A barošanas kanālā. Kosmonauti veica skrūvju noņemšanu, rullīšu izvietošanu un kabeļu uzstādīšanu. Pēc tam Hoburgs, piestiprināts pie *Canadarm2* manipulatora, paņēma sarullēto paneli un uzstādīja to 1A saules bateriju kanālā uz S4 kopnes. Saules bateriju izvērsa 16:32, un tā sāka ražot enerģiju. |
| SKS-69 | *Quest* | Stīvens BovensVorens Hoburgs | 15.06.2023. 12:42 | 18:17 | 5 h 35 min | Pēdējā *iROSA* saules baterijas paneļa uzstādīšanas darbi 1B barošanas kanālā. Saules bateriju izvērsa 16:51. Vēl kosmonauti pārklāja kabeļus ar daudzslēņu izolāciju un nostiprināja statņus, pārvietoja kāju stiprinājumus uz iekšieni un novietoja atbalsta sijas uz platformas, lai tās vēlāk varētu likvidēt. |

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------

* Warren Hoburg (Ph.D.) NASA Astronaut NASA (angliski)
* Уоррен Вудро «Вуди» Хобург astronaut.ru, (krieviski)
**Kļavu dzimta** (*Aceraceae*) bija augu dzimta ar 2 ģintīm — kļavas (*Acer*) un *Dipteronia*. Tagad abas šīs ģintis ir iekļautas ziepjkoku dzimtā (*Sapindaceae*).

Kļavu ģints ir sugām bagāta ģints. Ģintī ietilpst koki un krūmi un tai raksturīga liela daudzveidība. Latvijā savvaļā dzimta pārstāvēta vienīgi ar parasto kļavu (*Acer platanoides*). Citas kļavu sugas Latvijā ir introducētas, no tām Tatārijas kļava (*Acer tataricum*), kalnu kļava (*Acer pseudoplatanus*) un ošlapu kļava (*Acer negundo*) Latvijas apstākļos veido dīgtspējīgas sēklas un augi izsējas. Ošlapu kļava Latvijā ir kļuvusi par invazīvu sugu, kuras izplatīšanos samērā grūti apturēt. Kalnu kļavas pāriešana savvaļā vērojama Kurzemē un Zemgalē, bet šī suga un Tatārijas kļava nav uzskatāmas par invazīvām sugām.

Starp Latvijā introducētajām svešzemju sugām ir arī cukura kļava (*Acer saccharum*), kuras lapa ir Kanādas simbols un lapa ir attēlota arī Kanādas karogā. Cukura kļava Latvijā ir stādīta reti un sastopama atsevišķās kokaugu kolekcijās.

Samērā bieži Latvijā apstādijumos ir stādīta sudraba kļava (*Acer sacharinum*), diemžēl šai skaistajai kļavai Latvijas apstākļos reti ienākas sēklas.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kļavu dzimta***.
* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85000443
* BNF: cb12258048r (data)
* NDL: 00564387
* NKC: ph211265

 |

 |
Livonijas Konfederācijas karte 13. gadsimta vidū. Krievu karagājiens notika uz Imeru (pie Valmieras, kartē - *Wolmar*) un Idumeju.
**1218. gada krievu karagājiens uz Senlatviju** notika tūlīt pēc kaujas pie Puides 1218. gada vasaras beigās. Karagājienu vadīja nesen izvēlētais Novgorodas kņazs Svjatoslavs Mstislavičs un Pleskavas kņazs Vladimirs Mstislavičs. Krievi vēlējās atriebties Imeras katoļu priesterim Latviešu Indriķim un Idumejas katoļu priesterim Alebrandam un nopostīt Pleskavas Vladimiram kādreiz meslus maksājušās zemes, kas bija pārgājušas katoļticībā un pakļāvušās Livonijas bīskapam Albertam. Karaspēkam vēlāk piebiedrojās arī Pleskavas kņaza dēla Jaroslava karadraudze. Apvienotais krievu karaspēks vairākas dienas aplenca vendu pili Cēsīs, bet nespēja to ieņemt. Kopā ar krieviem karagājienā piedalījās arī harjuieši, kas piedalījās vendu pils aplenkumā un sāmsalieši, kas ar kuģiem iebrauca Daugavas grīvā un izpostīja Daugavas salas.

Sekas
-----

1218. gada vasarā Livonijas bīskaps Alberts, Igaunijas bīskaps Teoderihs no Turaidas un Sēlijas bīskaps Bernhards no Lipes devās pie Dānijas karaļa Valdemāra II, kas pa mātes līniju bija cēlies no varjagu-rūsu dinastijas Polockas Rurikovičiem.
Viņi lūdza karali doties karagājienā pret Igauniju, lai igauņi pārstātu kopā ar krieviem karot pret viņiem. Kā kompensāciju par militāro palīdzību karalim piedāvāja virskundzību pār Igaunijas un, iespējams, Līvzemes zemēm. 1220. gadā bīskaps Alberts piekrita kļūt par Valdemāra II vasali, lēnī saņemot Livoniju.

Skatīt arī
----------

* Livonijas krusta kari

Atsauce
-------

1. ↑  «Indriķa hronika XXII. 4.-8.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 20. maijā. Skatīts: 2016. gada 18. jūlijā.
2. ↑  Indriķa hronika XXIV 4.[novecojusi saite]
**Gaišzilā krāšņspāre** (*Coenagrion puella*) ir krāšņspāru dzimtas (*Coenagrionidae*) suga, kas pieder pie vienādspārnu spāru apakškārtas (*Zygoptera*). Eiropā tā ir plaši izplatīta krāšņspāre, kas pie dažādām ūdenstilpēm ļoti bieži sastopama arī Latvijā.

Morfoloģija
-----------

Tēviņam uz otrā vēdera posma ir melns "U" veida zīmējums
Mātītes ķermenis ir pelēkzaļš ar melnu
Gaišzilā krāšņspāre ir neliela auguma spāre, tās ķermenis ir smalks un slaids. Ķermeņa garums ir 30—36 mm, spārnu plētums apmēram 41 mm. To lielās fasetacis ir novietotas tālu viena no otras, ar plašu atstarpi.

Tēviņa galva, acis un ķermenis ir gaiši zils ar melniem rakstiem. Katrs ķermeņa segments atdalīts ar šauru, melnu joslu. Uz vēdera otrā posma ir melns "U" veida zīmējums, kas nesaskaras ar atdalošo melno josliņu. No trešā līdz piektajam segmentam melnā josla ir šaurāka, tad sestajam segmentam melnā josla ir platāka, bet septītais segments ir gandrīz melns, ar šauru zilu josliņu. Astotais un devītais segments ir gaiši zili, kas asi kontrastē ar blakus segmentiem. Augšpusē uz devītā segmenta paša gala ir neliels, melns plankumiņš.

Mātītes melnie raksti ir līdzīgi tēviņa rakstiem, bet tās ķermenis var būt pelēkzaļš, zaļš vai zilizaļš. Melnās joslas ir platas un dominējošas, bet krāsainās šauras.

### Kāpurs

Gaišzilās krāšņspāres kāpurs var būt dažādos toņos no brūna līdz zaļam ar brūniem spārnu aizmetņiem. Uz katras kājas augšējā posma divas tumši brūnas joslas. Kāpurs dzīvo zem ūdens 1—2 gadus. Ziemeļos to attīstība ir lēnāka.

Uzvedība
--------

Kamēr mātīte dēj olas, tēviņš sargā mātīti, vērojot apkārtni
Gaišzilās krāšņspāres parasti uzturas augu tuvumā, kas aug gar ūdenstilpes krastiem, un reti lido virs atklāta ūdens klajuma. Visbiežāk tās var novērot jūnijā un jūlijā. Ik pa laikam var novērot sapārojoties pieaugušos indivīdus.

Pārošanās laikā, lai arī šī suga kopumā nav īpaši teritoriāla, svešie tēviņi tiek padzīti. Gaišzilās krāšņspāres paliek saķērušās kopā arī pēc sapārošanās. Kamēr mātīte dēj olas, tēviņš, joprojām pieķēries mātītei, ieņem vertikālu pozīciju un sargā mātīti, uzmanot apkārtni no ienaidniekiem. Pēc izlīšanas no kāpura ādas gaišzilās krāšņspāres dzīvo 5—6 dienas.

Gaišzilā krāšņspāre Latvijā rada maz pēcnācēju, jo inficēta ar lielu skaitu ektoparazītu. Toties pēcnācēji ir lielāki pēc izmēra. Tādā veidā mātīte kompensē samazināto pēcnācēju skaitu, radot kvalitatīvāku reproduktīvo iznākumu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Coenagrion puella (Linnaeus, 1758)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 27. martā. Skatīts: 2012. gada 12. februārī.
2. ↑  Gaišzilā krāšņspāre
3. 1 2  «Coenagrion puella». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 16. jūnijā. Skatīts: 2012. gada 12. februārī.
4. 1 2 3 4 5  Azure Damselfly
5. ↑  Starppaudžu imunoloģiskās sagatavošanās pētījumi kukaiņiem

Ārējās saites
-------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Gaišzilā krāšņspāre*** |

* Visual Studio: Gaišzilā krāšņspāre[novecojusi saite]
* Gaišzilā krāšņspāre (foto)
* Azure Damselfly (Coenagrion puella)
* Animal Photo Album: Azure Damselfly Archived 2011. gada 14. decembrī, *Wayback Machine* vietnē.
G–20 valstu vadītāji, kas piedalījās Londonas samitā
**2009. gada G-20 samits Londonā** bija otrā G–20 valstu un valdību vadītāju tikšanās, lai risinātu pasaules finanšu krīzes problēmas. Tā notika 2009. gada 1. aprīlī Londonā, Apvienotajā Karalistē.

Rezultāti
---------

Londonas samits bija pirmais solis procesā, kurā G–20 kļuva par "galveno starptautiskās ekonomiskās sadarbības apspriešanas, plānošanas un uzraudzības forumu".

Tika pieņemti vairāki dokumenti:

* Rīcības plāns globālās finanšu krīzes pārvarēšanai
* Paziņojums par finanšu sistēmas stiprināšanu
* Paziņojums par resursu novirzīšanu ar starptautisko finanšu iestāžu starpniecību

Tika panākta arī vienošanās, kuras mērķis bija panākt plašāku globālo regulējumu riska ieguldījumu fondiem un kredītreitinga aģentūrām, kā arī kopīgu pieeju banku toksisko aktīvu attīrīšanai. G–20 valstu vadītāji  vienojās izveidot finanšu stabilitātes forumu, kas sadarbotos ar SVF, lai nodrošinātu plašāku globālo sadarbību un nodrošinātu agrīnās brīdināšanas sistēmu nākotnes finanšu krīzēm.

Atsauces
--------

1. ↑  George Ingram, Bruce Jones, John W. McArthur, Anthony F. Pipa, Amna Qayyum, Danielle Resnick, Landry Signé, Priya Vora. «The April 2009 London G-20 Summit in Retrospect». *Brookings* (en-US). Skatīts: 2023-09-16.

Ārējās saites
-------------
**Viktorijas sala** (krievu: *остров Виктория*) ir neliela Krievijai piederoša sala Ziemeļu Ledus okeānā. Izvietojusies starp Norvēģijai piederošo Svalbāras arhipelāga Kvitejas salu rietumos un Franča Jozefa Zemi austrumos. Ietilpst Arhangeļskas apgabala administratīvajā teritorijā «Franča Jozefa Zemes un Viktorijas salas salu teritorija», bet vietējās pašvaldības nozīmē pieder Primorskas rajonam. Caur Viktorijas salu tiek vilkta Barenca jūras ziemeļu robeža.

Ģeogrāfija
----------

Sala ir vistālāk rietumos esošais Krievijas valdījums Arktikā. Sala ir ap 10 km gara un līdz 2,5 km plata. Līdz 1990. gadu vidum salas lielāko daļu klāja līdz 150 m augsts ledus kupols, piekrastē nobeidzoties ar stāvu krauju; no ledus brīva bija tikai ap 10 ha liela teritorija salas ziemeļos. Intensīvas ledus kušanas rezultātā ledus sega 2012. gadā bija samazinājusies līdz 56% no salas teritorijas un turpina samazināties.

Salā mīt leduslāči un valzirgi. Salu plānots iekļaut nacionālajā parkā Krievu Arktika.

Vēsture
-------

Salu 1898. gada 20. jūlijā atklāja norvēģu jūrasbraucēji Johanness Nīlsens un Ludvigs Sebulonsens un nosauca to par godu Nīlsena jahtai *Victoria*.

Līdz 1926. gadam uz salu nepretendēja neviena valsts. Sala atradās ārpus 1920. gadā ar Svalbāras līgumu noteiktajiem Norvēģijas polārajiem valdījumiem. 1926. gada 15. aprīlī savas pretenzijas uz Viktorijas salu izvirzīja PSRS. Norvēģija šīs pretenzijas apstrīdēja un 1929. gadā sarīkoja ekspedīciju uz Viktorijas salu un Franča Jozefa Zemi, bet smago ledus apstākļu dēļ salas nesasniedza. 1929. gada 29. jūlijā Franča Jozefa Zemi sasniedza profesora Oto Šmita ekspedīcija ar ledlauzi *Sedov*, kas Hukera salā pacēla PSRS karogu.

Norvēģija oficiāli neapstrīdēja Franča Jozefa Zemes aneksiju un koncentrējās uz Viktorijas salu. 1930. gada 8. augustā salu sasniedza ekspedīcija ar kuģi *Bratvaag* Gunnara Horna vadībā, kas pieteica Norvēģijas tiesības uz salu, uzstādot tur zīmi un atstājot krastā būvmateriālus un darbarīkus. Vēlāk Norvēģija oficiāli nav pieteikusi tiesības uz salu.

1932. gada 29. augustā salu sasniedza padomju pētniecības kuģis *Nikolai Knipovich*.

No 1959. gada salā sāka darboties polārstacija Ostrovviktorija. No 1985. līdz 1990. gadu sākumam salā darbojās arī pretgaisa aizsardzības spēku radiolokācijas rota. 1994. gada 1. aprīlī stacija tika slēgta un iekonservēta.

Atsauces
--------

1. ↑  MASS BALANCE OF ARCTIC GLACIERS
2. ↑  «Русская Арктика» в Архангельске примет гостей
3. ↑  «Norwegian Arctic Expansionism, Victoria Island (Russia) and the Bratvaag Expedition». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 24. maijā. Skatīts: 2019. gada 1. decembrī.
**Elena ezers** (arī **Lohelens**; angļu: *Lough Allen*, īru: *Loch Aillionn*) ir ezers Īrijas ziemeļu daļā, netālu no Ziemeļīrijas robežas. Cauri ezeram tek Šenonas upe. Ap ezeru salīdzinoši pirmatnēja daba, abi krasti kalnaini, skaistas ainavas. Ūdens līmeni regulē slūžas.

Pirmās apmetnes ezera krastā jau no mezolīta — pirms 5500 gadiem. Ezera apkaimē daudz megalītisku kapeņu. Šajā reģionā pēc ķeltu atnākšanas slēpās agrākie Īrijas iedzīvotāji — mītiskie *Tuatha De Dannan*, kas salīdzinoši bija mazāka auguma. *Tuatha De Dannan* visdrīzāk ir radījuši īru leģendas par punduriem un fejām. Netālu no O'Konora salām ezera gultnē atrodas arī megalītiskas apmetnes kranogi. Uz Inismagratas (*Inismagrath*) salas ezera ziemeļu daļā atrodas baznīcas drupas, apbedījumi un citi interesanti arheoloģiski pieminekļi. Viduslaikos ezers piederēja O'Rūrku klanam.

Vēl viduslaikos ezers bija ievērojami mazāks — nolaižot ezera līmeni zemāk, atklājās zem ūdens esoši ozolu celmi.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Elena ezers***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
**Kuldīgas vecpilsēta** ir UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā iekļauts objekts. UNESCO sarakstā to ierakstīja 2023. gada 17. septembrī ar nr. 1658. Kuldīgas vecpilsēta ir 84,33 ha liela, aizsardzības zona 88,85 ha. Šis ir viens no trim objektiem Latvijā, kas iekļauti Pasaules mantojuma sarakstā (arī Rīgas vēsturiskais centrs un Strūves ģeodēziskais loks).

Kuldīgas vecpilsētu UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā iekļāva pēc kritērija (v):

> 
> v. "ir izcils tradicionālās apdzīvotās vietas, zemes vai jūras izmantošanas paraugs, kas reprezentē kultūru (vai kultūras), vai cilvēka mijiedarbību ar vidi, īpaši, ja tā ir kļuvusi neaizsargāta neatgriezenisku pārmaiņu ietekmē"
> 
> 
> 

UNESCO komiteja atzina, ka "Kuldīga, kas atrodas Latvijas rietumu daļā, ir izcili labi saglabājies tradicionālas pilsētvides paraugs, kas no neliela viduslaiku ciematiņa attīstījās par nozīmīgu Kurzemes un Zemgales hercogistes administratīvo centru laikā no 16. līdz 18. gadsimtam. Kuldīgas pilsētas struktūra lielā mērā ir saglabājusi tā laika ielu plānojumu, ietverot tradicionālo baļķu arhitektūru, kā arī ārzemju ietekmētus stilus, kas ilustrē bagātīgo apmaiņu starp vietējiem un ceļojošajiem amatniekiem no Baltijas jūras valstīm. Hercogistes laikā ieviestās arhitektūras ietekmes un amatniecības tradīcijas saglabājās vēl 19. gadsimtā".

Atsauces
--------

1. 1 2 3  Old town of Kuldīga World Heritage List: UNESCO World Heritage Centre 1992-2023

Ārējās saites
-------------

* UNESCO Pasaules mantojuma objekts

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Latvijā |
| --- |
|  |
| Kultūra | 
* Kuldīgas vecpilsēta
* Rīgas vēsturiskais centrs
* Strūves ģeodēziskais loks

 |  |

 |
**Slocene** (arī **Pulkaine**, **Pulkaiņu upīte**, **Pulkaiņupīte**, **Sloce**, augštecē - **Vēžupe**, **Vēžupīte**, lejtecē atteka - **Samulomi**, **Samuloms**) ir upe Latvijā, Kaņiera ezera pieteka Zemgales ziemeļrietumos. Augštecē tiek saukta arī par Vēžupi, bet starp Valgumezeru un Kaņiera ezeru par Pulkaiņu upi. Vēstures avotos atrodams arī nosaukums Sloka un Sloce. Upes sākums atrodas uz Tumes un Degoles pagastu robežas. Tā tek cauri Tukuma novada vidusdaļai, caur Tukumu un Valgumezeru, ietek Kaņiera ezerā.

Slocene tiek izmantota elektrības ražošanai divos HESos, kas atrodas Tukuma novadā netālu no Milzkalnes un Smārdes ciemiem. Uzceļot HESu netālu no Milzkalnes tika atjaunots Šlokenbekas ezers. Vairākās vietās Sloceni izmantoto kā peldvietu.

Upi šķērso valsts autoceļi P121 (Tukums—Kuldīga), V1445 (Tukums–Kandava), V1481 (Jaunmokas–Sloklejas), A10 (Rīga—Ventspils) un V1446 (Tukums–Milzkalne–Smārde–Slampe). Tās krastos atrodas Sloklejas, Līdums, Pārupe, Tukums, Milzkalne, Bērzāji, Radziņciems.

Vēsture
-------

Upe veidojusies apmēram pirms 12 000 līdz 13 000 gadiem, kad no šīs teritorijas atkāpās pēdējie ledāji. Ledus laikmeta beigu posmā upes straume gāja pretējā virzienā, respektīvi, no austrumiem uz rietumiem. Šajā laika posmā kopā ar Abavu bija lielākā upe tagadējās Latvijas teritorijā. Veidošanas stadijā tai bija ledus gultne. Šajā periodā izveidojās terases, kuras ir aplūkojamas arī šodien.

Vēstures avotos pirmoreiz minēta 1225. gadā. Vēl Kurzemes hercogistes laikā tā bija kuģojama upe un tika izmantota kā ūdens satiksmes ceļš. Dažādās vietās un laikos pie tās ir bijušas dzirnavas, cepļi. 20. gadsimta sākumā tika izrakts savienojums starp Kaņiera ezeru un Rīgas līci (Starpiņupīte) un ietece no tā brīža ir Kaņiera ezers. Pirms tam Slocene caur Kaņieri, Duņieri un Slokas ezeru ietecēja Lielupē. Tagad bijusī Slocenes lejtece (Vecslocene) novada Duņiera un Slokas ezeru ūdeņus Lielupē.

Kādreiz arī Tukuma pilsētā bija no Slocenes ūdeņiem uzpludināts ezers, kurš tika iznīcināts Otrā pasaules kara beigās, uzspridzinot tiltu un aizsprostu. Šobrīd aktīvi notiek centieni to atjaunot.

* Skats uz Tukuma pilsētu pāri Slocenes sprostezeram (Dzirnavu ezeram, 1792)Skats uz Tukuma pilsētu pāri Slocenes sprostezeram (Dzirnavu ezeram, 1792)
* Slocene pie Tukuma pilsētasSlocene pie Tukuma pilsētas

Atsauces
--------

1. ↑  «Informācija par objektu: Slocene». *LĢIA vietvārdu datubāze*. Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra. Skatīts: 2016. gada 26. augustā.
2. ↑  I.Dišlere, A. Ozola, I. Smuškova *Smārdes pagasts* (1998. g.)
3. ↑  «"Ezera atjaunošana — atkal domes darba kārtībā" ntz.lv (08.11.2008.)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 07.09.2012. Skatīts: 25.01.2009.
| Zviedrijas karaliskā ģimene |
| --- |
|  |
| * **VM Karalis**VM Karaliene
	+ VKA KroņprinceseVKA Princis, Vesterjotlandeshercogs
	+ VKA Princese, Ēsterjetlandeshercogiene
	+ VKA Princis, Vermlandes hercogs
	+ VKA Princese, Hēlsinjlandes un Jēstriklandes hercogiene

---

VKA Princese, Hallandes hercogiene 

---

* VKA Princese Birgitta
* Princese Margarēta, Amblera kundze
* Princese Dezirē, Baronese Silferšiolda
* Princese Kristīne, Magnusona kundze
 |
| * s
* d
* l
 |

**Princese Estella**, pilnā vārdā **Estella Silvija Eva Marija** (dzimusi 2012. gada 23. februārī), ir Zviedrijas princese, kā arī Ēsterjetlandes hercogiene. Kroņprinceses Viktorijas un prinča Dāniela ģimenē viņa ir pirmdzimtais bērns.

Estellas oficiālais tituls ir *Viņas Karaliskā Augstība, Zviedrijas princese, Ēsterjetlandes hercogiene*. Princese kā troņmantniece atrodas otrajā vietā pēc kroņprinceses Viktorijas un pirms prinča Kārļa Filipa. Vārdi Silvija un Eva princesei tika doti, godinot vecmāmiņas — kroņprinceses māti karalieni Silviju un prinča Dāniela māti Evu Vestlingu. Vārds Estella tika piešķirts, atceroties Bernadotu dinastijas radinieci Estellu Bernadoti.

Biogrāfija
----------

2011. gada 1. augustā Zviedrijas Karaliskais Galms oficiāli ziņoja, ka kroņprinceses pāris ir pirmdzimušā bērna gaidībās. 2012. gada 23. februārī plkst. 04.26. Karolinskas universitātes slimnīcā Solnā piedzima princese Estella kā 51 cm garš un 3280 gramus smags bērns. Šī ziņa izraisīja lielu mediju publicitāti — diennakts laikā Zviedrijā laikrakstos parādījās 2300 raksti, bet ārvalstīs aptuveni 1000 raksti.

2012. gada 24. februārī Hāgas pilī norisinājās tradicionālais liecinieku apstiprinājums. Liecinieku vidū piedalījās Riksdāga runas vīrs Pērs Vesterbergs, valsts premjers Fredriks Reinfelds, valsts maršals Svante Lindkvists un galvenā galma dāma Alise Trolle Vahtmeistere. Vēlāk tajā pašā dienā Stokholmas pilī karalis Kārlis XVI Gustavs sasauca padomi, kuras laikā piešķīra princesei vārdu un hercogienes titulu. Padome noslēdzās ar pateicības dievkalpojumu "Te Deum" pils baznīcā, kurā 22. maijā ir ieplānotas arī princeses kristības arhibīskapa Andreja Vejrīda vadībā. 

Pirmo reizi atklāti sabiedrībai princese Estella parādījās 2012. gada 30. aprīlī Stokholmas pilī karaļa Kārļa XVI Gustava 66. dzimšanas dienu svinību laikā.

Skatīt arī
----------

* Zviedrijas karaliskā ģimene
* Zviedrijas monarhu uzskaitījums

Atsauces
--------

1. ↑  «www.prinsessanestelle.se». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 31. maijā. Skatīts: 2012. gada 21. maijā.
2. ↑  «www.karolinska.se». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 4. augustā. Skatīts: 2012. gada 23. janvārī.
3. ↑  www.dn.se

Ārējās saites
-------------

* VKA Princese Estella
* Oficiālā mājaslapa
* Veinbergas blogs
**Krasnoflotskije Ostrova** (krievu: *Краснофлотские Острова*) ir slēgta PSRS vissezonas hidrometeoroloģiskā polārstacija Arktikā. Izvietojusies Severnaja Zemļai pieskaitīto Sarkanās Flotes salu grupas Boļšojas salā, tās austrumu krastā.

Vēsture
-------

1940. gadā Boļšojas salā tika izveidota hidrogrāfiskās ekspedīcijas atbalsta bāze, kur izbūvēja dzīvojamo ēku, pirti un noliktavu. 1941. gadā ekspedīcija darbu beidza un bāze tika pamesta.

1953. gada oktobrī Ziemeļu jūras ceļa Galvenās pārvaldes Polāro staciju pārvalde atvēra pastāvīgu polārstaciju bijušās bāzes ēkās. 1962.—1963. gada sezonā loģistikas problēmu dēļ stacija tika iekonservēta, bet nākamajā gadā tā paša iemesla dēļ atvērta pēc saīsinātas programmas ar samazinātu personālu. Kopš 1964. gada oktobra stacija strādāja pēc pilnas programmas. 1980. gada martā nodega stacijas galvenā ēka. No 1987. gada novembra novērojumi stacijā periodiski tika pārtraukti. 1991. gada augustā stacija slēgta.

Atsauces
--------

1. ↑  Полярная Почта. Краснофлотские, острова, МГ -2
2. ↑  ДИКСОН - СНЕЖНОЙ АРКТИКИ СТОЛИЦА. К 90-ЛЕТИЮ НАЧАЛА НАБЛЮДЕНИЙ НА о. ДИКСОН
**Ārtije Ramasvamī** (angļu: *Aarthie Ramaswamy*; dzimusi 1981. gada 8. jūnijā Madrasā) ir Indijas starptautiskā lielmeistare šahā (2003).

Biogrāfija
----------

Daudzkārtējā Indijas jauniešu šaha čempionātu uzvarētāja dažādās vecuma grupās: 1993. gadā U12 meiteņu vecuma grupā, 1995. gadā U14 un U16 meiteņu vecuma grupās, 1998. un 1999. gadā U18 meiteņu vecuma grupā. No 1993. līdz 2001. gadam pārstāvējusi Indiju Pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros lielāko panākumu guvusi 1998. gadā, kad uzvarējusi U18 meiteņu vecuma grupā. 2002. gadā izcīnījusi sudraba medaļu Indijas sieviešu šaha čempionātā, bet 2003. gadā Mumbajā uzvarējusi šajā turnīrā. 2001. gadā Āzijas individuālajā šaha čempionātā sievietēm kopā ar Nišu Mohotu un Vanu Jui dalījusi trešo vietu Āzijas individuālajā šaha čempionātā sievietēm aiz uzvarētājām Li Žuofaņas un Subaramanas Vijajalakšmi. Piedalījusies 2001. gada Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas Maskavā, kurā 1. kārtā zaudējusi Nino Hurcidzei. 2007. gadā dalījusi trešo vietu Barselonas starptautiskajā šaha turnīrā *Open Int. de Figueres*.

Pārstāvējusi Indiju lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādēs piedalījusies (2002. gadā;
* Āzijas komandu šaha čempionātos sievietēm piedalījusies 2 reizes (2003, 2008). Komandu vērtējumā izcīnījusi sudraba (2008) un bronzas (2003) medaļas. Individuālajā vērtējumā izcīnījusi zelta (2008) medaļu.

Par panākumiem turnīros FIDE 2003. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  «The Hindu : Vijayalakshmi keeps tryst with history». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 26. aprīlī. Skatīts: 2018. gada 14. novembrī.
2. ↑  «Nisha Mohota Crowned Eleventh Champion: List of previous champions». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2016. gada 4. martā.
3. ↑  Li Ruofan wins Asian women's chess 2001
4. ↑  2001-02 FIDE Knockout Matches
5. ↑  VIII Open Int. de Figueres 2007
6. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Aarthie Ramaswamy
7. ↑  OlimpBase :: Women's Asian Team Chess Championship :: Aarthie Ramaswamy

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
Šis raksts ir par Eglonas pieteku. Par citām jēdziena **Cīruļupīte** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.
Šis raksts ir par Eglonas pieteku. Par citām jēdziena **Lāčupīte** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.
Šis raksts ir par Eglonas pieteku. Par citām jēdziena **Līčupe** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Lāčupīte** (arī **Cīruline**, **Cīruļupīte**, **Lācupes upe**, **Līčupe**) ir Eglonas labā krasta pieteka Jēkabpils novadā.

Iztece - uz ziemeļiem no Ancenes. Tek ziemeļu-ziemeļaustrumu virzienā. Lielākās pietekas - Cīruļupīte, Dzirnavupīte. Ietek Eglonā uz ziemeļrietumiem no Izabelinas. Upi šķērso valsts autoceļš P72 (Ilūkste (Virsaiši) — Bebrene — Birži) un V801 (Rubeņi – Dunava). Pie autoceļa P72 tilta pār Lāčupīti atrodas Rubeņu baznīca.

Atsauces
--------

1. ↑  «Informācija par objektu: Lāčupīte». *LĢIA vietvārdu datubāze*. Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra. Skatīts: 2019. gada 22. jūlijā.
**Roberts Mārvins "Bobijs" Halls** (angļu: *Robert Marvin "Bobby" Hull*, dzimis 1939. gada 3. janvārī Pontannē, Kanādā, miris 2023. gada 30. janvārī Vītaunā, ASV) bija kanādiešu hokejists, spēlējis kreisās malas uzbrucēja pozīcijā, Kanādas hokeja izlases dalībnieks. Tiek uzskatīts par vienu no visu laiku izcilākajiem spēlētājiem.

Spēlētāja karjera
-----------------

1957. gadā Halls sāka spēlēt NHL. NHL un WHA kopā aizvadījis 23 sezonas, no tām lielāko daļu NHL kluba Čikāgas "Blackhawks" rindās, kā sastāvā 1960.—1961. gada sezonā izcīnīja arī vienīgo Stenlija kausu. 1972. gadā Halls pārcēlās uz Vinipegas "Jets", noslēdzot tobrīd visu laiku lielāko līgumu profesionālajā hokejā - 10 gadi par 2,75 miljoniem ASV dolāriem sezonā. WHA viņš aizvadīja nākamās sešas sezonas, bet savā atvadu sezonā "Jets" jau spēlēja NHL. Bet pēc 18 "Jets" rindās aizvadītām spēlēm viņš tika aizmainīts uz Hartfordas "Whalers". 1974. gadā, spēlējot "Jets" vienībā, viņš bija spēlējošais treneris, bet tika nomainīts sezonas vidū un līdz nākamās sezonas beigām bija trenera asistents. 1978.—1979. gada sezonā, kas bija viņa priekšpēdējā, viņu nomocīja traumas, un visas sezonas laikā viņš piedalījās tikai četrās spēlēs un no hokeja viņš gribēja atvadīties jau pēc tās, bet tā kā "Jets" sāka spēlēt NHL, tomēr izdevās pierunāt Hallu palikt uz vēl vienu sezonu, kurā gan arī viņš aizvadīja tikai 27 spēles.

Karjeras laikā viņš ne reizi vien saņēmis dažādus apbalvojumus. Trīs reizes viņam izdevies iegūt Ārta Rosa balvu, 1965. un 1966. gadā arī Hārta balvu, 1965. gadā viņš izcīnīja Lēdijas Bingas balvu, bet 1973. un 1975. gadā viņš izcīnīja Gerija Deividsona balvu kā WHA vērtīgākais spēlētājs. 7 sezonas bija labākais NHL vārtu guvējs, kopš 1998. gada par šādu sasniegumu tiek pasniegta Morisa Rišāra balvu. Piedalījies 12 NHL un 5 WHA visu zvaigžņu spēlēs. 1998. gadā žurnāla *The Hockey News* veiktajā aptaujā atzīts par visu laiku astoto izcilāko spēlētāju. 1983. gadā uzņemts Hokeja Slavas zālē.

Savā ģimenē viņš nebija vienīgais, kurš spēlē hokeju. Astoņus gadus ar viņu kopā "Blackhawks" rindās spēlēja viņa jaunākais brālis Deniss Halls, bet tāpat NHL spēlējis arī viņa dēls Brets Halls.

Ārējās saites
-------------

* *Munzüger Sport* profils (vāciski)
* *Eliteprospects* profils (angliski)
* *Internet Hockey Database* profils (angliski)
* NHL profils (angliski)
* *Hockey-Reference* profils (angliski)
* Karjera (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 117618007
* LCCN: n50029445
* ISNI: 0000 0000 8480 2596
* NKC: jo20231176206

 |

 |
**Tirtova sala** (krievu: *остров Тыртов*) ir Krievijai piederoša neapdzīvota sala Ziemeļu Ledus okeānā, Nordenšelda arhipelāgā. Administratīvi ietilpst Krasnojarskas novada Taimiras Dolganu—Ņencu rajonā.

Ģeogrāfija
----------

Sala atrodas Karas jūras dienvidaustrumos Nordenšelda arhipelāgā, Austrumu salu grupas lielākā sala. Ziemeļos tai piekļaujas Bjanki sala, bet Matisena šaurums dienvidos to atdala no Taimiras pussalas piekrastes salām. Stiepjas ziemeļu—dienvidu virzienā 16 km garumā, platumā sala ir no dažiem simtiem metru līdz 6 km tās platākajā daļā. Krasta līnija stipri izrobota, lielākie līči ir Nedzvecka līcis dienvidaustrumu piekrastē un Dienvidu līcis dienvidu piekrastē. Piekrastē vairākas nelielas saliņas. Sala brīva no ledus, virsmu veido lēzeni klinšu atsegumi augstumā līdz 12—36 m. Salā vairāki lagūnas tipa ezeri, virsma vietām pārpurvota.

Sala atrodas arktiskā tuksneša dabas zonā. Augājs nabadzīgs, galvenokārt ķērpji un sūnas. Ietilpst Lielā Arktikas dabas rezervāta teritorijā.

Vēsture
-------

Salu 1901. gadā atklāja Eduarda Tolla ekspedīcija ar kuģi *Zarja* un nosauca par godu krievu admirālim Pāvelam Tirtovam. Sākotnēji Tirtova vārds tika piešķirts tikai salas dienvidu daļai, ko Tolls noturēja par atsevišķu salu, bet kopš 1939. gada nosaukums attiecas uz visu salu. Salā no 1940. līdz 1975. gadam darbojās sezonālā Tirtovas polārstacija.

Atsauces
--------

1. ↑  «Большой Арктический государственный природный заповедник». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2021. gada 12. jūlijā. Skatīts: 2022. gada 14. janvārī.
2. ↑  «ТОПОНИМИКА МОРЕЙ СОВЕТСКОЙ АРКТИКИ. 10. АРХИПЕЛАГ НОРДЕНШЕЛЬДА». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 13. februārī. Skatīts: 2020. gada 16. februārī.
3. ↑  ИМЕНА НА КАРТЕ АРКТИКИ. Тыртов Павел Петрович

Ārējās saites
-------------

* T-47-XXV,XXVI,XXXII topogrāfiskā karte 1:200 000 (dienvidu daļa)
* T-47-XIX,XX,XXI topogrāfiskā karte 1:200 000 (ziemeļu daļa)