recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Rietumukrainas Tautas Republika** (ukraiņu: *Західноукраїнська Народна Республіка*) bija starptautiski neatzīta valsts, kas pēc Austroungārijas impērijas sabrukuma pastāvēja bijušās Galīcijas un Lodomērijas karalistes teritorijā 1918. gada beigās un 1919. gada sākumā. 

Atbilstoši 1910. Austroungārijas tautas skaitīšanai, šeit dzīvoja ap 5,4 miljoniem cilvēku, no kuriem 60% bija ukraiņi, 25% poļi un 12% ebreji. Kamēr ukraiņi bija zemnieki, pilsētās dominēja poļi un ebreji.

Pasludināšana
-------------

1918. gada 1. novembrī Austroungārijas, Galīcijas un Bukovinas parlamentos pārstāvētie ukraiņu deputāti pasludināja neatkarīgu Rietumukrainas Tautas Republiku. Ļvivā sākās poļu sacelšanās, kuri nevēlējās atrasties ukraiņu republikā, sākās Poļu-ukraiņu karš. 
1918. gada 1. decembrī Rietumukrainas Tautas Republika vienojās par apvienošanos ar Ukrainas Tautas Republiku, ko oficiāli pasludināja 1919. gada 22. janvārī. Ņemot vērā Rietumukrainas atšķirīgo vēsturi un attīstību, tai bija paredzēta autonomija Ukrainas sastāvā. Abu republiku apvienošanās kara apstākļos bija tīri formāla. Kamēr Rietumukraina karoja ar poļiem, Ukrainas ienaidnieks bija Padomju Krievijas Sarkanā armija. Pie Austroungārijas kārtības un disciplīnas pieradušos Rietumukrainas politiķus un kareivjus nepatīkami pārsteidza pārējā Ukrainā valdošais radikālais haoss. 

Lai arī Rietumukrainas Tautas Republikas armijas spēkiem izdevās atsist sākotnējos Polijas uzbrukumus, līdz 1919. gada jūlijam poļiem izdevās iekarot visu republikas teritoriju. Valdība pārcēlās uz Kamjanecu-Podiļsku. Neliela armijas daļa bēga uz Čehoslovākiju, kamēr 50 000 kareivju atkāpās uz Ukrainas Tautas Republiku. Trimdas valdības un Kijivas valdību attiecības bija saspringtas. Kamēr Rietumukrainas vadītāji domāja, ka Sarkanā armija varētu palīdzēt karā pret poļiem, Ukrainas vadītājs Simons Petļura cerēja uz poļu atbalstu karā pret boļševikiem. Rietumukraiņu armijas pārstāvji sāka sarunas ar Balto armiju, un 1919. gada novembrī pārgāja Balto pakļautībā.

Likvidācija
-----------

Rietumukrainas valdība 15. novembrī devās trimdā uz Vīni. 
1921. gada 23. februārī Tautu Savienība paziņoja, ka Galīcija nav Polijas daļa, un poļu okupācijas karaspēks šeit tikai uztur kārtību. Ņemot vērā situāciju pēc Krievijas pilsoņu kara un poļu-padomju kara, 1923. gada 14. martā Tautu Savienība atļāva Galīcijas iekļaušanu Polijā, ar noteikumu, ka tai piešķir autonomiju. Rietumukrainas Tautas Republikas trimdas valdība beidza pastāvēt, bet poļi ignorēja lēmumu par autonomiju ukraiņiem.

* Ar republikas simboliku apdrukātā Austroungārijas pastmarkaAr republikas simboliku apdrukātā Austroungārijas pastmarka
* Situācija reģionā, 1918. gada rudenīSituācija reģionā, 1918. gada rudenī
* Situācija reģionā, 1919. gada martsSituācija reģionā, 1919. gada marts
Ģeometriskā stila vāzes rotājums
**Tumšie gadsimti**, Homēra aprakstīto notikumu laiks ir periods senās Grieķijas vēsturē no 11. līdz 9. gadsimtam pr.Kr. (reizēm tiek pagarināts līdz 8. gadsimta pr.Kr. vidum), kas sākās pēc doriešu iebrukuma un Mikēnu civilizācijas norietu un beidzās ar grieķu pilsētu uzplaukuma sākumu, kas tiek dēvēts par arhaisko periodu. 

Par šo periodu ir maz ziņu. Tas tiek raksturots ar kultūras pagrimumu un rakstības zudumu. Notika Mikēnu civilizācijas galīgs sabrukums un ģints kopienas atdzimšana un dominance. Tajā pat laikā tumšos gadsimtus raksturo zināms tehnoloģisks progress, īpaši dzelzs kausēšanas un apstrādes apgūšanas jomā, bet sociālo attiecību attīstība noveda pie sabiedrības transformēšanās agrīnā šķiru iekārtā, veidojot unikālas pirmspolisu sabiedriskās struktūras, liekot pamatu nākamajam progresam. Tumšo gadsimtu pēdējā periodā ap 900-700. gadiem pr.Kr. grieķu mākslā izplatījās ģeometriskais stils.

Tumšo gadsimtu periodu sauc arī par "Homērisko" tādēļ, ka leģendārā dzejnieka Homēra darbi "Iliāda" un "Odiseja" ir galvenie rakstu avoti par šo periodu.

Tumšie gadsimti klasisko grieķu skatījumā
-----------------------------------------

Senie klasiskā perioda grieķi šo laiku arī uzskatīja par sava veida pārejas laiku. Saskaņā ar Parosas hronoloģisko tabulu, tieši tajā laikā notika daudzi mītos aprakstītie notikumi. Piemēram, Tēzejs nogalināja Mīnotauru un dibināja Istmijas spēles 1260. gadā. pr.Kr. bet Orests nosita savu māti 1202. gadā pr.Kr. Šī tabula attiecina Homēra daiļrades uzplaukumu uz 930. gadiem pr.Kr.

Atsauces
--------

1. ↑  Andris Rubenis. Senās Grieķijas kultūra. - Zvaigzne ABC: Rīga, 2007. ISBN 978-998404894-9 23. lpp.
Batistas nošaušanas komanda, kas izpilda nāvessodu kādam revolucionāram Kubā (1956)
**Nošaušana** ir nāvessoda izpildes veids, kad personu nošauj ar vienu vai vairākiem šaujamieročiem. Tā ir visizplatītākā nāvessoda izpildes metode pasaulē, ko izmanto aptuveni 70 valstīs.

Lielākajā daļā valstu nāvessoda izpilde ar nošaušanu vēsturiski tika uzskatīta par goda cienīgāku nāvessodu, to galvenokārt piemēroja militārpersonām. Baltkrievija ir vienīgā Eiropas valsts, kurā šobrīd vispār piemēro nāvessodu un piemēro to ar nošaušanu.

Valstis, kurās praktizē nošaušanu
---------------------------------

Āfrikā:

* Karogs: Ēģipte Ēģipte
* Karogs: Somālija Somālija
* Karogs: Lībija Lībija
* Karogs: Etiopija Etiopija

Amerikā:

* Karogs: Amerikas Savienotās Valstis ASV (Aidaho un Jūtas štatā)

Āzijā:

* Karogs: Indonēzija Indonēzija
* Karogs: Libāna Libāna
* Karogs: Sīrija Sīrija
* Karogs: Saūda Arābija Saūda Arābija
* Karogs: Afganistāna Afganistāna
* Karogs: Jemena Jemena
* Karogs: Irāna Irāna
* Apvienotie Arābu Emirāti
* Ķīnas Republika
* Ķīna
* Ziemeļkoreja

Eiropā:

* Karogs: Baltkrievija Baltkrievija

Atsauces
--------

1. ↑  «Execution by shooting and the firing squad.». *www.capitalpunishmentuk.org*. Skatīts: 2023-05-27.
2. ↑  «Беларусь: последняя страна в Европе, применяющая смертную казнь». *Fédération internationale pour les droits humains* (krievu). Skatīts: 2023-05-27.

Ārējās saites
-------------

* Method of Execution: A Stark Tradition *The New York Times*, September 30, 2006
Brestas cietokšņa Holmas vārti
Brestas cietokšņa plāns 1941. gada jūnijā
**Brestas cietokšņa aizstāvēšana** (krievu: *Оборона Брестской крепости*, baltkrievu: *Абарона Брэсцкай крэпасці*) bija viena no pirmajām kaujām, kas notika Austrumu frontē Otrā pasaules kara laikā. Tā notika no 1941. gada 22. līdz 29. jūnijam.

Pēc 1939. gada iebrukuma Polijā Brestas cietoksni vispirms ieņēma vācu karaspēks, tomēr, pamatojoties uz Molotova—Ribentropa pakta slepenajiem pielikumiem, vācu karaspēks nodeva cietoksni PSRS karaspēka rīcībā.

1941. gada 22. jūnijā 3.15 naktī (4.15 pēc dekrēta laika) vācu karaspēks sāka cietokšņa bombardēšanu. Piecas minūtes pēc bombardēšanas sākuma vācu karaspēks sāka Bugas upes forsēšanu. Uzbrukums pārsteidza Sarkano armiju nesagatavotu, bija daudz kritušo, tostarp komandējošā sastāva vidū. Cietokšņa aizstāvjiem vairs neizdevās noorganizēt vienotu aizsardzību. Daļai no karaspēka izdevās pamest cietoksni, daļa padevās gūstā, tomēr vairākām armijas vienībām izdevās noorganizēt aizstāvību un nikni pretoties. Cietokšņa aizstāvēšana ilga 9 dienas, pēdējo pretestību salaužot bombardējot cietoksni ar aviāciju.

Pēc kara par Brestas cietokšņa aistāvēšanu plašāk nebija zināms, cita starpā arī tāpēc, ka padomju varas iestādes ar neuzticību skatījās uz karavīriem, kuri kara laikā bija nokļuvuši gūstā. Pēc Staļina nāves, 1957. gadā tika publicēta Sergeja Smirnova grāmata "Brestas cietoksnis" ("Брестская крепость"), kuras paplašināts izdevums 1965. gadā ieguva Ļeņina prēmiju. 1965. gadā Brestas cietoksnim piešķīra varoņcietokšņa nosaukumu. No 1971. gada cietoksnis ir memoriāls komplekss.

Bibliogrāfija
-------------

* *Aliev, Rostislav & Britton, Stuart, The Siege of Brest 1941: A Legend of Red Army Resistance on the Eastern Front, Pen & Sword, October 2013.*
* *Kristian Gantser [Christian Ganzer], Irina Yelenskaya, Yelena Pashkovich [et al.] (ed.): Брест.\_Лето\_1941\_г.\_Документы. Материалы. Фотографии. Smolensk: Inbelkul’t, 2016. ISBN 978-5-00076-030-7*

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Brestas cietokšņa aizstāvēšana***.
* Brestas cietokšņa muzeja mājaslapa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh95001981

 |

 |
Vīpuri guberņa Somijas kartē (1798).
**Vīpuri lēne** (somu: *Viipurin lääni*, zviedru: *Viborgs län*) bija dibināta 1634. gadā kā Zviedrijas Karalistes Vīpuri un Savonlinnas lēne (*Viborgs och Nyslotts län, Viipurin ja Savonlinnan lääni*). No Lielajā Ziemeļu karā un krievu—zviedru karā okupētajām Somijas daļām 1744. gadā izveidoja **Viborgas guberņu** (*Выборгская губерния*) Krievijas impērijas sastāvā, ko 1783.–1796. gadā sauca par Viborgas vietniecību, bet 1802. gadā pārdēvēja par **Somijas guberņu** (*Финляндская губерния*). 

Pēc visas Somijas pakļaušanas un Somijas lielhercogistes izveides Viborgas guberņu 1812. gadā iekļāva tās sastāvā. Guberņas centrs bija Vīpuri (Viborgas) pilsēta.

Pēc 1917. gada Somijas Republikas sastāvā to latviski dēvēja par **Vīpuri apgabalu**. Tā austrumu daļu Ziemas kara laikā 1940. gadā okupēja Sarkanā armija un inkorporēja Karēļu-somu PSR sastāvā. Somijā palikušo rietumu daļu 1945. gadā pārdēvēja par Kimi lēni (*Kymen lääni*).

Pēc administratīvās reformas 1997. gadā tā kļuva par Dienvidsomijas provinces (*Etelä-Suomen lääni, Södra Finlands län*) daļu, ko pēc 2011. gada reformas sadalīja. 

Mūsdienās neokupētā Vīpuri lēnes daļa ietilpst Kimenlākso un Dienvidkarēlijas reģionos. 

* 1856. gada ģeogrāfiskā kartiņa1856. gada ģeogrāfiskā kartiņa
* 1721. un 1743. gadā Krievijas impērijai pievienotā daļa1721. un 1743. gadā Krievijas impērijai pievienotā daļa
* 1796. gada karte1796. gada karte
* Somijas guberņa (1803)Somijas guberņa (1803)
* 1835. gada karte1835. gada karte
* Vīpuri guberņa (1897)Vīpuri guberņa (1897)
* Vīpuri guberņa (1913)Vīpuri guberņa (1913)
* Vīpuri lēne Otrā pasaules kara laikā (1942–1944)Vīpuri lēne Otrā pasaules kara laikā (1942–1944)

Atsauces
--------

1. ↑  *Latviešu konversācijas vārdnīca*. XX. sējums. Rīga : Anša Gulbja izdevniecība. 39 775. sleja.

Ārējās saites
-------------



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 157214909
* GND: 5035822-4

 |

 |
Mikeli lēne Somijas Lielhercogistes kartē.
**Mikeli lēne** (somu: *Mikkelin lääni*, zviedru: *S:t Michels län*) bija dibināta 1831. gadā kā Somijas lielhercogistes guberņa, tolaik dēvēta par **Mikeli (Sanktmihelsas) guberņu** (krievu: *Санкт-Михельская губерния*). Tās centrs bija Mikeli (Sanktmihelsas) pilsēta.

Pēc 1917. gada Somijas Republikas sastāvā to latviski dēvēja par **Mikeli apgabalu**. 
Pēc administratīvās reformas 1997. gadā tā kļuva par Austrumsomijas provinces (*Itä-Suomen lääni, Östra Finlands län*) daļu, ko pēc 2011. gada reformas sadalīja Ziemeļsavo, Dienvidsavo un Ziemeļkarēlijas reģionos. 

* 1856. gada ģeogrāfiskā kartiņa1856. gada ģeogrāfiskā kartiņa
* Mikeli guberņa (1913)Mikeli guberņa (1913)
* Mikeli lēne Otrā pasaules kara laikā (1942–1944)Mikeli lēne Otrā pasaules kara laikā (1942–1944)

Atsauces
--------

1. ↑  *Latviešu konversācijas vārdnīca*. XX. sējums. Rīga : Anša Gulbja izdevniecība. 39 775. sleja.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Mikeli lēne***.
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 222795496
* LCCN: n82029344
* GND: 4281502-2
* SUDOC: 027883744
* BNF: cb119829892 (data)

 |

 |
**Mihals Bedržickis**, arī **Miķels Bedržickis** (1874—1962) bija Latgales ārsts.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1874. gada 14. oktobrī Viļānos. Studēja medicīnu, 1899. gadā ieguva Maskavas Universitātes ārsta diplomu un kā lauku ārsts tika nosūtīts uz Ņeveļas apriņķi.
1905. gada septembrī kļuva par Ludzas apriņķa ārstu Ludzas apriņķa slimnīcas vadītāju. Pirmā pasaules kara laikā vadīja Ludzas kara lazareti. Vēlāk bija Ludzas apriņķa slimnīcas vadītājs (1920-1934) un ārsts (1934-1936), Eversmuižas (1936-1937), Pildas (1937-1941), Zvirgzdenes (1941-1944) lauku iecirkņa ārsts.

Pēc Otrā pasaules kara beigām bija Ludzas ambulances ārsts (1944-1958).
Miris 1962. gada 2. martā Ludzā, apbedīts Ludzas pilsētas kapos.

Literatūra
----------

* Arnis Vīksna Latgales ārsti un ārstniecība 1772 – 1918. Rīga: Latvijas Universitāte, 2004

Atsauces
--------

1. ↑  «Ludzas pilsētas bibliotēka». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2021. gada 16. maijā. Skatīts: 2020. gada 23. decembrī. Arhivēts 2021. gada 16. maijā, *Wayback Machine* vietnē.
Bezpilota lidaparāta video Vore
**Vore** (igauņu: *Voore*) ir ciems Igaunijā, Jegevas apriņķa Sāres pagastā. Pēc iedzīvotāju skaita (320) tas ir lielākais ciems pašvaldībā.

Vorē atradās viduslaiku bruņinieku muiža — Roelas muiža (*Rojel*). Tā pirmoreiz minēta 16. gadsimtā un piederēja fon Brakelu dzimtai, bet pēc tam fon Vrangeļu dzimtai. No 1725. līdz atsavināšanai 1919. gadā tās īpašnieki bija fon Liparti. Historicisma stilā celtā galvenā divstāvu ēka tika uzbūvēta 1850.–1860. gados. Tā nodega Otrā Pasaules kara Roelas kaujas laikā 1941. gada 31. jūlijā. Vairums no drupām tika noārdītas 1970. gados, saglabājies tikai tornis un pamati. Saglabājies arī parks un koku alejas. Parkā atrodas estrāde.

Vores pamatskolas pirmsākumi meklējami 1774. gadā. 1895. gadā netās Kalliveres un Vaseveres skolas tika apvienotas un tika uzbūvēta jauna skolas ēka. No 1924. līdz 1979. gadam skolas nosaukums bija Lēdimē. Kopš 1970. gada skola darbojas bijušajā vietējās pārvaldes ēkā.

Vores ciems tika izveidots 1977. gadā, apvienojot Roelas apdzīvoto vietu ar Linnamē un Megiveljas ciemiem un Vaseveres ciema ziemeļu daļu.

Bez skolas ciemā atrodas viesu nams, bibliotēka un veikals.

Vorei cauri tek Kullaveres upe, uz kuras ir izveidota ūdenskrātuve.

Linnamē (tagad Vores daļa) dzimis rakstnieks, esejists un teātra režisors Mati Unts (1944–2005). Netālajā Akrīlas (tagad daļa no Mārdlas) ciemā dzimis aktieris Leonhards Merzins (1934–1990).

Atsauces
--------

1. ↑  ; Igaunijas Statistikas birojs; pārbaudes datums: 9 jūnijs 2019.
2. 1 2  «Villages» (igauņu). Saare Parish. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2011. gada 28. oktobris.
3. ↑  «Roela Mõis» (igauņu). Estonian Manors Portal. Skatīts: 2012. gada 10. augusts.
4. 1 2  «Voore küla» (igauņu). eestigiid.ee. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2012. gada 10. augusts.

Ārējās saites
-------------

* Vores pamatskola (igauniski)
* Vores bibliotēka Arhivēts 2021. gada 12. decembrī, *Wayback Machine* vietnē. (igauniski)
* Vores viesu nams (igauniski)
**Lādogas ezers** (krievu: *Ладожское озеро*, senais nosaukums: *Нево*; somu: *Laatokka*, karēļu: *Luadogu*) ir lielākais ezers Eiropā un 15. lielākais pēc platības pasaulē. Saldūdens ezers, atrodas Krievijas teritorijā — Karēlijas Republikā un Ļeņingradas apgabalā.

Ezerā ir ap 660 salu ar kopējo platību 435 km². Lielākā daļa salu atrodas ezera ziemeļrietumu daļā, tai skaitā slavenā Valaamas sala. Galvenās pietekas ir Sviras upe no Oņegas ezera, Volhovas upe no Ilmeņa ezera, Vuoksi upe no Saimā ezera Somijā.

Ezers ir kuģojams, tas veido daļu no Volgas—Baltijas kanāla.

Ezerā dzīvo īpaša pogainā roņa (*Phoca hispida*) pasuga — Lādogas ronis.

Vēsture
-------

Viduslaikos ezers bija nozīmīgs ziemeļu—dienvidu virziena ūdensceļš. Staraja Ladogas senpilsētā atradās nozīmīgs seno vikingu atbalsta punkts. Vēlāk ezers un tā apkaime bija strīdus teritorija starp Zviedriju un Novgorodas Republiku.

Lielākajā ezera salā — Valaamas salā — nenoskaidrotā laikā sāka veidoties Valaamas klosteris. No 1611. līdz 1715. gadam tas bija pamests, taču 18. gadsimtā tika atjaunots. Ziemas kara laikā, 1940. gadā, klosteris tika evakuēts uz Somiju. Savu darbību Valaama salā tas atsāka 1989. gadā. Uz citas salas atrodas Koņevecas klosteris un ezera piekrastē — Sviras Aleksandra klosteris. Visi šie klosteri pieder pie Krievijas arhitektūras un mākslas "zelta fonda".

Līdz 1721. gadam daļa no ezera piederēja Zviedrijai, taču pēc Ziemeļu kara tā tika atdota Krievijai. 1812.—1940. gados ezers bija uz robežas starp Somiju un Krieviju.

Ļeņingradas blokādes laikā (1941—1944) Lādogas ezers bija vienīgais ceļš, kas savienoja Ļeņingradu ar pārējo Krieviju. Ziemā bada piemeklētajai pilsētai pārtiku piegādāja ar kravas automašīnām pa ezera ledu; šo maršrutu dēvēja par "Dzīvības ceļu". Pēc Otrā pasaules kara Somija zaudēja teritoriju austrumos, un visa ezera piekraste tagad atrodas Krievijas teritorijā. Praktiski visi somi evakuējās uz Somiju, šeit palika dzīvot daļa karēļu.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Lādogas ezers***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Austrumeiropas enciklopēdijas raksts (vāciski)

Skatīt arī
----------

* Pasaules lielāko ezeru saraksts
* Pasaules lielākie ezeri pēc tilpuma
* Eiropas lielākie ezeri

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 625149196284174790808
* LCCN: sh85073903
* GND: 4111182-5
* BNF: cb119476559 (data)
* NKC: xx0078640

 |

 |
**Vinasat-1** ir Vjetnamas pirmais Zemes mākslīgais pavadonis. Tas valsts uzņēmuma Vjetnamas pasta un telekomunikāciju grupa (VNPT) uzdevumā palaists 2008. gada aprīlī. Pavadonis nodrošina sakarus un televīzijas retranslāciju Vjetnamas teritorijā, kā arī citās Dienvidaustrumu Āzijas valstīs.

Pavadoni izgatavojusi kompānija Lockheed Martin uz platformas A2100A bāzes. Līgums par *Vinasat-1* būvi tika noslēgts 2006. gada maijā.

Kosmiskā aparāta masa startā bija 2637 kg, izmēri: 3,8 × 1,9 × 1,9 m. Tas ir apgādāts ar 8 C joslas un 12 Ku joslas raidītājiem.

*Vinasat-1* tika palaists 2008. gada 18. aprīlī 22:17 UTC ar nesējraķeti Ariane 5ECA (lidojums *VA-206*) no Gviānas kosmiskā centra kopā ar Brazīlijas pavadoni Star One C2. 26 minūtes pēc starta *Star One C2* tika atdalīts no augšējās pakāpes. *Vinasat-1* no augšējās pakāpes atdalījās 31 pēc starta. Ģeostacionāro orbītu pavadonis sasniedza paša spēkiem. Tas tika pozicionēts punktā 132,0° austrumu garuma. *Lockheed Martin* pasūtītājam pavadoni nodeva 2008. gada 29. maijā.

Atsauces
--------

1. ↑  *Vinasat-1* Program Arhivēts 2011. gada 12. augustā, *Wayback Machine* vietnē. (angliski)
2. ↑  Vietnam Launches Its First Satellite Martyn Williams, IDG News, 2008-04-21 (angliski)
3. ↑  Vietnam's first satellite launches services[novecojusi saite] VINASAT, 2008-05-29, (angliski)

Ārējās saites
-------------

* VINASAT vietne (angliski)
* Starta nodrošinātāja *Arianespace* informācija (angliski)
* *Vinasat 1* Gunter Dirk Krebs vietnē (angliski)
* Vinasat 1 at 132.0°E Lyngemark Satellite (angliski)
**OpenVPN** ir atklātā pirmkoda programmatūra virtuālā privātā tīkla (VPN) izveidošanai, lai izveidotu šifrētu kanālu no punkta uz punktu (*point-to-point*), vai savienojumu serveris-klients starp datoriem. Tas ļauj izveidot savienojumu starp datoriem, kuri atrodas aiz NAT ugunsmūriem, nemainot to (ugunsmūru) uzstādījumus. OpenVPN izveidoja Džeimss Jonans (*James Yonan*), un to izplata saskaņā ar GNU GPL licenci.

Ieviešana
---------

Lai nodrošinātu aizsardzību kontroles kanālam un datu plūsmai, OpenVPN izmanto OpenSSL bibliotēku. Pateicoties tam tiek izmantots viss šifrēšanas kopums, kas ir pieejams konkrētajā bibliotēkā. Tāpat var tikt izmantota arī HMAC pakešu autorizācija, lai nodrošinātu lielāku aizsardzību un aparatūras paātrinājums, lai uzlabotu šifrēšanas ražīgumu. Šī bibliotēka izmanto OpenSSL, un precīzāk SSLv3/TLSv1. OpenVPN tiek izmantota Solaris, OpenBSD, FreeBSD, NetBSD, GNU/Linux, Apple Mac OS X, QNX un Microsoft Windows sistēmās.

Autentifikācija
---------------

OpenVPN risinājums piedāvā saviem lietotājiem ar vairāku veidu autentifikāciju.

* Uzstatīta atslēga - vieglākais veids.
* Sertificētā autentifikācija – šī metode ir ļoti elastīga iestatījumos.
* Izmantojot lietotājvārdu un paroli - var tikt izmantota bez klienta sertifikāta izveides (servera sertifikāts tik un tā ir nepieciešams).

Tīkls
-----

OpenVPN visas tīkla darbības veic izmantojot TCP vai UDP protokolu (TCP var lietot, ja UDP nav pieejams). Tāpat ir iespējams strādāt cauri lielākajai daļai proxy serveru, ieskaitot HTTP, NAT un ugunsmūrus. Serveris var būt iestatīts uz klienta tīkla iestatījumu konfigurēšanu. Piemēram: IP adrese, maršrutēšanas un savienojuma iespējas. OpenVPN piedāvā divas dažādas variantus tīkla saskarnēm, izmantojot TUN/TAP dziņus. Ir iespējams izveidot Layer 3-based IP tuneli, kas tiek saukts par TUN, un Layer 2-based Etherne - TAP, spējīgs pārraidīt Ethernet datu plūsmu. Tāpat ir iespējams izmantot LZO kompresijas bibliotēku, lai sakompresētu datu plūsmu. 2.0 versija atšķirībā no 1.0 versijas, kas ļauj veidot tikai 1 tuneli vienam procesam, ļauj kontrolēt vairākus vienlaicīgi izveidotus tuneļus.

Standarta TCP un UDP protokolu izmantošana OpenVPN risinājumā ļauj to pielietot kā alternatīvu protokolam IPsec situācijās, kad interneta piegādātāji bloķē dažus VPN protokolus.
**Stratokrātija** ir valsts pārvaldes forma, ko īsteno karavadoņi. 

Tas nav tas pats, kas militāra diktatūra, kur militārā vara balstās uz piespiešanu. Drīzāk stratokrātija ir militāras pārvaldes forma, kurā valsts, armija, flote un gaisa spēki tradicionāli ir viens un tas pats un kurā valsts amatus parasti ieņem militārie komandieri. Militāro spēku politisko varu atbalsta likumi un sabiedrība. Stratokrātija kā tāda pēc būtības nav autokrātiska, lai saglabātu savas tiesības uz varu sabiedrībā, valstī un valstī.

Terminu "stratokrātija" bieži lieto, lai apzīmētu vēlās Senās Romas republikas un agrīnās impērijas struktūru, kurā nebija atšķirības starp militārajiem un civilajiem amatiem un kur iecelšanai valsts amatā bija nepieciešama paaugstināšana militārajā dienestā, jo visiem pilsoņiem bija jāpilda militārais dienests. Mūsdienās tuvu stratokrātijai bija Mjanmas Valsts miera un attīstības padome, kas valdīja no 1988. līdz 2011. gadam. Mjanmā militārā vara tika īstenota ne tikai ar ieroču spēku, bet arī ar likumu: jo īpaši saskaņā ar Mjanmas jauno konstitūciju, kas ir spēkā kopš 2008. gada, 25 % vietu parlamentā bija rezervētas militārpersonām.

Ārējās saites
-------------
Daugavas kauja pie Rīgas starp sakšiem un zviedriem.
**Daugavas kauja**, arī **Spilves kauja** bija otrā lielākā kauja pēc Narvas kaujas Lielajā Ziemeļu kara sākumā starp apvienoto Saksijas kūrfirstistes (9000 vīru) un Krievijas caristes (4 000 vīru) karaspēkiem pret Zviedrijas 7000 vīru karaspēku. Kaujā piedalījās arī Kurzemes un Zemgales hercogistes karaspēka vienība Ferdinanda Ketlera vadībā.

Norise
------

Kauja notika 1701. gada 19. (9.) jūlijā Spilves pļavās Pārdaugavā. Sakšu armijas virspavēlnieks grāfs Ādams fon Šteinavs (*Adam Heinrich Graf von Steinau*) taktiski kļūdījās, gaidot zviedru uzbrukumu Koknesē un pirms kaujas sadalīja savu karaspēku. Apvienotais Saksijas, Kurzemes un Krievijas karaspēks ģenerāļa Oto Arnolda fon Paikula vadībā izvietojās Daugavas kreisajā krastā no Spilves pļavām līdz Katlakalnam.

Zviedru kājnieki dūmu aizsegā četros no rīta lielgabalu uguns aizsegā sāka pārcelties pāri Daugavai un spējā triecienā karaļa Kārļa XII vadībā ieņēma placdarmu Daugavas kreisajā krastā. Sakši ģenerāļa O. Paikuļa vadībā nesekmīgi centās piespiest zviedrus atkāpties, tad ieradās sakšu kavalērija no Kokneses Ā. Šteinava vadībā, bet arī jātnieku kaujā zviedri izcīnīja uzvaru. Apvienotā karaspēka kara padome pieņēma lēmumu atkāpties, tomēr uz Lucavsalas ielenktā krievu karaspēka vienība atteicās padoties un tika gandrīz pilnībā iznīcināta. 
Zviedrijas karaspēks viegli ieņēma Kurzemes hercogisti un līdz 11. augustam uzturējās Bauskas pilī.

### Daugavas forsēšana un pontonu tilta būve

*Pamatraksts: Peldošais tilts (Rīga)* 
Kaujas laikā zviedri izmantoja peldošas koka platformas un dūmu aizsegu. Lai galvenais karaspēks varētu šķērsot Daugavu, tika uzbūvēti plosti, kas savā starpā bija saistīti ar virvēm. Pēc karaspēka aiziešanas tilts palika Rīgas pilsētai un kalpoja kā pirmais tilts pār Daugavu tās lejtecē, ko izmantoja vasaras mēnešos. 1705. gadā pavasara pali tiltu aiznesa jūrā. Plostu tilts tika atjaunots, bet 1710. gada Rīgas aplenkuma laikā to iznīcināja krievu armija.

* Daugavas kaujas karte (fragments)Daugavas kaujas karte (fragments)
* Zviedru peldošā baterija, kas tika lietota arī Daugavas forsēšanai 1701. gadāZviedru peldošā baterija, kas tika lietota arī Daugavas forsēšanai 1701. gadā
* Zviedrijas karaļa Kārļa XII kauja ar sakšu armijas virspavēlnieku grāfu Ādamu fon ŠteinavuZviedrijas karaļa Kārļa XII kauja ar sakšu armijas virspavēlnieku grāfu Ādamu fon Šteinavu

Atsauces
--------

1. 1 2  Ericson (2003), p. 268-273
2. 1 2 3 4  Fryxell (1861), p. 157-161
3. ↑  Peterson (2007), p. 252
4. 1 2  Larsson (2009), p. 108-111
5. ↑  Fryxell, Anders. Lebensgeschichte Karl des Zwölften, Königs von Schweden. 1861, p. 157-161
**Saldlapu tragantzirnis** (*Astragalus glycyphyllos*) ir tragantzirņu suga. Tā ir sastopama dažviet Āzijā un Eiropā, tostarp nereti visā Latvijā, kur tā ir visbiežāk sastopamā tragantzirņu suga. Augi veido dažāda lieluma grupas krūmainās pļavās, mežmalās, izcirtumos, kā arī upju krastu nogāzēs un ceļmalās. Priekšroku dod kaļķainām augsnēm.

Apraksts
--------

Saldlapu tragantzirnis ir daudzgadīgs, 40—150 cm garš lakstaugs. Tā stublājs ir gulošs, galotnē pacils, parasti apaļš, kails un bagātīgi zaro. Lapas sastāv no 9-15 nepāra plūksnaini saliktām lapiņām. Lapiņas iegareni ir olveidīgas vai eliptiskas, to mala ir gluda un gals strups. Pie lapas pamata ir nelielas, brīvas pielapes. Ziedu ķekari ir īsāki nekā lapas. Ziedi diezgan blīvā olveidīgas formas ķekarā. Kauss ir zvanveidīgs, galā ar nevienādiem, īlenveida zobiņiem. Zieda vainags ir zaļgandzeltens, karogs piekļauts pie citām vainaga daļām. Visas vainaga daļas apmēram vienāda garuma (laiviņa mazliet īsāka). Pākstis ir sirpjveidīgi izliektas, īsi un skraji apmatotas. Zied no jūnija līdz augustam.

Atsauces
--------

1. 1 2  «saldlapu tragantzirnis - Astragalus glycyphyllos L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2024-02-22.
1906. gadā izdotas pavadzīmes piemērs
**Pavadzīme** ir dokuments, kuru izdod juridiska vai fiziska persona — kādas preces piegādātājs. Pavadzīmē tiek norādīts piegādājamās preces nosaukums, tips, veids, mērvienība, preces piegādātāja un saņēmēja nosaukums (uzņēmums), kā arī abu pušu rekvizīti — adreses, banku konti, norēķinu summa, norēķinu termiņš u.c. Atsevišķos gadījumos pavadzīme var tikt pielietota arī pakalpojumu piegādē.

Pavadzīme parasti ir līguma starp preces vai pakalpojuma piegādātāju un saņēmēju daļa, tam pakārtots dokuments. Pēc preces vai pakalpojuma piegādes tā saņēmējs apliecina saņemšanas faktu ar parakstu un zīmogu. Daudzās valstīs zīmogs juridisko un komerciālo dokumentu apstiprināšanai praksē netiek lietots.

Pārliecinoties par saņemtās preces vai pakalpojuma atbilstību pavadzīmē norādītajiem rekvizītiem, saņēmējs veic piegādātājam pakalpojuma apmaksu.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85014067
* GND: 4165052-9
* BNF: cb13319106t (data)
* NDL: 00563664

 |

 |
**Spēka trīscīņa** jeb **pauerliftings** (no angļu: *powerlifting*) ir spēka sporta veids, kurā ietilpst 3 disciplīnas — pietupieni (*squat*), guļus spiešana (*bench press*) un vilkme (*deadlift*).
Visi šie vingrinājumi ir bāzes, jo nodarbina vienlaikus vairākas muskuļu grupas.

Vingrinājumi
------------

### Pietupieni

* Klasiskie: Svaru stienis atrodas uz statīva. Atlēts noceļ stieni no balstiem, atiet soli atpakaļ un gaida tiesneša signālu sākt kustību, pietupiena dziļumam jābūt tādam, lai leņķis starp augšstilbu un apakšstilbu būtu mazāks par deviņdesmit grādiem. Atlētam, beidzot kustību, ir jāgaida tiesneša signāls stieni nolikt.

* Monoliftā: Svaru stienis ir atbalstīts uz liela statīva āķiem. Atlēts noceļ stieni no balstiem un āķi tiek noņemti, pēc tiesneša signāla sāk kustību. Pēc kustības izpildes āķi nolaižas atpakaļ, uz tiem atlēts noliek svaru stieni. Šajā gadījumā atlētam nevajag pārvietoties ar svaru stieni uz pleciem, kas var būt traumatiski.

Pietupieni nodarbina vienlaicīgi vairākas muskuļu grupas, taču tas arī ir viens no bīstamākajiem vingrinājumiem. Pirms ķerties pie lieliem svariem, ir jāizkopj pareiza tehnika.
Šis vingrinājums nodarbina kāju muskuļus, muguras lejas daļu un vēdera muskuļus, kā arī veicina straujāku pārējo muskuļu grupu attīstību.

### Guļus spiešana

Svaru stieņa spiešana guļus. Starp statīviem ir sols un uz statīviem svaru stienis. Atlēts noguļas, noceļ svaru stieni (viņam nocelt var palīdzēt arī asistents) un gaida tiesneša signālu. Pēc signāla stienis jānolaiž līdz krūtīm, līdz kustība beidzas, un tad vienmērīgi jāpaceļ.

Šis vingrinājums nodarbina krūšu muskuļus un rokas (triceps un priekšējie plecu muskuļi).

### Vilkme

Šis vingrinājums ir pēdējais, kuru izpilda sacensībās. Uz grīdas stāv svaru stienis. Atlēts pieiet un, kad gatavs, sāk celt. Svars jāpaceļ vienmērīgi, pilnībā jāiztaisno mugura un pēc signāla saņemšanas no tiesneša tas vienmērīgi jānolaiž.

Šis vingrinājums nodarbina kāju un muguras muskuļus, taču strādā arī citi muskuļi, galvenokārt kā ķermeņa stabilizētāji, jo kustības laikā mainās ķermeņa stāvoklis. Tā kā šis vingrinājums dinamiski noslogo muguru, tad pirms lielo svaru celšanas, ir jāapgūst pareiza tehnika.

Ekipējums
---------

Josta
Josta ap vidukli ir galvenais aizsargs mugurai. Spēka trīscīņā izmanto platās ādas jostas.

Saites
Saites kājām un rokām pasargā locītavas vingrinājuma izpildes laikā.

Triko
Ir 3 veidu triko, katrs savam vingrinājuma. Šie triko ir izgatavoti no speciāliem izturīgiem materiāliem un vingrinājuma laikā palīdz *noturēt* muskuļus. Līdz ar to var pacelt mazliet lielāku svaru, kā arī samazinās traumu risks.

Kurpes
Pietupieniem izmanto augstā tipa kurpes ar cietu zoli, lai kāja vingrinājuma izpildes laikā neizkustas.
Vilkmei izmanto apavus ar ļoti plānu zoli, lai vingrinājumu amplitūda būtu pēc iespējas mazāka, jo, ja svars ir pāri 100 kg, tad daudz ko nosaka arī milimetri..

Ārējās saites
-------------

* Latvijas Pauerliftinga federācijas tīmekļa vietne
**Balta** (ukraiņu: *Балта*) ir pilsēta Ukrainas dienvidrietumos, Odesas apgabalā, Podolijas novada Podiļskas rajonā. Izvietojusies apgabala ziemeļrietumos Kodimas upes krastā 203 km no apgabala centra Odesas. Līdz 2020. gadam rajona centrs.

Vēsture
-------

16. gadsimta pirmajā pusē Kodimas labajā krastā tika uzbūvēts turku cietoksnis Balta, kura nosaukums, domājams, cēlies no turku sekiras paveida «barta». Pēc 1699. gada Bučačas miera (1672) līguma robeža starp Poliju un Osmaņu Impēriju gāja pa Kodimas upi. Tajā pat 1699. gadā kņazs Juzefs Ļubomirskis pavēlēja uzbūvēt cietoksni Kodimas kreisajā krastā, ko nosauca par **Juzefgrodu** (poļu: *Józefgród*). 1776. gadā Juzefgrodai tika piešķirtas Magdeburgas tiesības. Pēc krievu-turku kara, kad abi miesti nonāca Krievijas Impērijas sastāvā, tur sāka apmesties vecticībnieki un ebreji. 1797. gadā abi miesti tika apvienoti un piešķirts apriņķa pilsētas statuss. No 1924. līdz 1928. gada Balta bija Moldāvijas APSR galvaspilsēta.

1941. gada 5. augustā Baltu okupēja rumāņu un vācu karaspēks, kas palika pilsētā līdz 1944. gada 29. martam. 1950. gados, pēc padomju režīma atjaunošanas, tika uzbūvētas jaunas celtnes: rūpniecības uzņēmumi, veikali, skolas, tika uzcelta rajona slimnīcas jauna ēka. To uzņēmumu vidū, kuri ieguva savu produktu popularitāti visā PSRS, bija piena un konservu rūpnīca, kas 1980. gadā izveidota ar ASV palīdzību.

Neatkarīgajā Ukrainā tika aktīvi attīstīti mazie un vidējie uzņēmumi, atklāti klubi, nacionālās un sabiedriskās organizācijas. 2014. gada 24. februārī pilsētas centrālajā laukumā no pjedestāla tika noņemts Ļeņina piemineklis un viņa vietā tika uzstādīts piemineklis ukraiņu dzejniekam Tarasam Ševčenko.

Atsauces
--------

1. ↑  «Балтська міська рада. Повідомлення». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013-04-19. Skatīts: 2013-03-15. Arhivēts 2013-04-19 at Archive.is

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Balta***.
* Mūsdienu Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Odesas apgabala pilsētas  |
| --- |
|  |
| 
* Anaņjiva
* Arciza
* Balta
* Berezivka
* Bilhoroda-Dņistrovska
* Biļajivka
* Bolhrada
* Čornomorska
* Izmajila
* Južne
* Kiļija
* Kodima
* **Odesa**
* Podiļska
* Reņi
* Rozdiļna
* Tatarbunari
* Teplodara
* Vilkove

 |

 |
**Elektroniskā identifikācijas karte (eID)** jeb **personas apliecība** ir personu apliecinošs dokuments, kas apliecina tā turētāja identitāti un tiesisko statusu.

eID kartes numurs sastāv no diviem burtiem un septiņiem cipariem.

Saņemšana
---------

Personas apliecību var saņemt ikviena Fizisko personu reģistrā reģistrēta persona, atbilstoši savam tiesiskajam statusam. Bērniem līdz 15 gadu vecumam personas apliecība var tikt izsniegta pēc vecāku vai likumiskā pārstāvja iesnieguma. Personas rīcībā vienlaikus var būt viena eID karte un viena pase (neskaitot diplomātisko un dienesta pasi). Personas apliecību gan bērniem, gan pieaugušajiem izsniedz standarta termiņā 10 darba dienu laikā vai paātrinātā kārtībā 2 darba dienu laikā pēc personas vēlēšanās (neieskaitot dokumentu iesniegšanas dienu).

Dokumentus personas apliecības izsniegšanai iesniedz un gatavo personas apliecību saņem jebkurā PMLP teritoriālajā nodaļā neatkarīgi no deklarētās dzīves vietas.

Persona, kura dzīvo vai ilgstoši uzturas ārvalstī, personas apliecības noformēšanai var vērsties Latvijas Republikas konsulārajā vai diplomātiskajā pārstāvniecībā.

Ārējās saites
-------------



1. ↑  «Personas apliecības (eID karte) | Pilsonības un migrācijas lietu pārvalde». *www.pmlp.gov.lv* (latviešu). Skatīts: 2024-01-26.
Antarktikas cirkumpolārā straume (ACS). SACC — straumes dienvidu fronte, PF — polārā fronte, SAF — subantarktiskā fronte, STF — subtropiskā fronte
**Antarktikas cirkumpolārā straume** vai **Rietumvēju straume** ir aukstā okeāna straume, kas pulksteņa rādītāju virzienā no rietumiem uz austrumiem pilnībā apliec Antarktīdas kontinentu. Straume ir dominējošā ūdens cirkulācija Dienvidu okeānā un ar 125—147 sverdrupiem ir pasaules lielākā okeānu straume.

Jūrasbraucējiem straume ir zināma jau vairākus gadsimtus — tur valdošie rietumu vēji ļauj stipri paātrināt kuģošanu no rietumiem uz austrumiem, bet stipri apgrūtina kuģošanu no austrumiem uz rietumiem. Tā saucamais «kliperu ceļš», kas, sekojot Rietumvēju straumei rēcošajos četrdesmitajos, apliec triju kontinentu galējos dienvidu zemesragus — Adatas ragu Āfrikā, Sautīstkeipu Tasmanijas salā un Hornas ragu Dienvidamerikā, ir ātrākais burukuģu ceļš apkārt pasaulei.

Valdošie rietumu vēji ir galvenais spēks, kas nodrošina ūdens masu pārvietošanos. Cirkumpolārās straumes nepārtrauktā plūsma varēja sākties pēc Tasmanijas jūrasceļa starp Austrāliju un Austrumantarktīdu izveidošanās pirms aptuveni 33,5 miljoniem gadu un Dreika šauruma starp Dienvidameriku un Rietumantarktīdu atvēršanās pirms 20—40 miljoniem gadu. Nepārtraukti cirkulējošas aukstas straumes izveidošanās eocēnā izsauca Antarktīdas apledošanos.

Straume savieno Kluso, Atlantijas un Indijas okeānus un ir galvenais ūdens masu cirkulēšanas ceļš starp tiem. Straumes ātrums augšējos slāņos ir 0,4—0,9 km/h, dziļākajos slāņos — līdz 0,4 km/h. Straumei ir diezgan izteiktas ziemeļu un dienvidu frontes, pie kurām ūdens temperatūra var atšķirties no 12—15 °C ziemeļos līdz 1—2 °C dienvidos. Gar straumes ziemeļu fronti izveidojusies Antarktiskā konverģence, kas ir Dienvidu okeāna dabīgā ziemeļu robeža.

No Antarktikas cirkumpolārās straumes ziemeļu virzienā atzarojas vairākas aukstās straumes, lielākās no kurām ir Peru straume pie Dienvidamerikas dienvidrietumu krasta, Bengelas straume pie Āfrikas dienvidrietumu krasta un Rietumaustrālijas straume pie Austrālijas rietumu krasta.

Atsauces
--------

1. ↑  Surface Currents in the Southern Ocean
2. ↑  «Noralynn J.C. Hassold, David K. Rea, Ben A. van der Pluijm, Josep M. Parés, "A physical record of the Antarctic Circumpolar Current: late Miocene to recent slowing of abyssal circulation"». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 29. oktobrī. Skatīts: 2013. gada 15. februārī.
3. ↑  Siegert et al. "Recent Advances in Understanding Antarctic Climate Evolution". *Antarctic Science*. 2008.
***Mego*** ir Latvijas mazumtirdzniecības veikalu tīkls, ko pārvalda SIA *Lenoka*, kas pieder SIA *Mego*. 

2024. gada janvārī *Mego* tīklā bija 90 veikali ar vairāk nekā 2500 darbiniekiem, un tika apkalpoti aptuveni 125 000 pircēji dienā.

Vēsture
-------

*Mego* logotips līdz 2018. gadam
Veikals Ģertrūdes ielā 33/35
Veikalu tīklu 1999. gadā izveidoja SIA *Mego*.

2014. gada 17. janvārī tika paziņots, ka SIA *Mego* ir parakstījusi līgumu ar Lietuvas uzņēmumu *UAB Palink* par veikalu tīkla *IKI* operatora Latvijā SIA *Palink* 100 % kapitāldaļu pirkšanu. Darījumu 10. februārī apstiprināja Latvijas Konkurences padome. 51 mazumtirdzniecības veikals Latvijā, kas darbojās ar *IKI* zīmolu, turpmāk darbojās ar *Mego* zīmolu.
13. martā SIA *Palink* pārdēvēja par SIA *Lenoka*.
1. aprīlī noslēdzās SIA *Lenoka* pārdošanas process.

2016. gada 23. novembrī Konkurences padome saņēma ziņojumu par to, ka uzņēmums SIA *Baltstor* pērk SIA *Lenoka* no SIA *Mego*, turklāt *Lenoka* saglabājot īpašuma tiesības uz preču zīmi *Mego*. 22. decembrī Konkurences padome atļāva šo darījumu.

SIA *Mego* lielākais patiesais labuma guvējs ir Aleksandrs Babenko, kuru 2022. gadā apsūdzēja par Mārtiņa Bunkus slepkavības uzkūdīšanu un atbalstīšanu.

2023. gada 19. decembrī, Jelgavā tirdzniecības centrā "Pilsētas Pasāža" tika atklāts pirmais *Mego* supermārkets Latvijā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Par Mums. Mego». *Mego*. Skatīts: 2022-09-08.
2. ↑  KP atļauj SIA Mego iegādāties IKI veikalu tīklu Lelde Petrāne, Dienas Bizness, 2014. gada 26. februāris
3. ↑  Pārtikas tirgotāju asociācija: Mego un Iki apvienošanās ir laba ziņa patērētājiem *db.lv*
4. ↑  PALINK, SIA Lursoft
5. ↑  Par Iki īpašnieku kļūst Mego Dienas Bizness, 2014. gada 2. aprīlis
6. ↑  Par tirgus dalībnieku apvienošanos Konkurences padomes lēmums Nr.33, Rīgā 2016. gada 22. decembrī (prot. Nr.58, 4.§)
7. ↑  Bunkus slepkavības lieta izmeklētājiem skaidra līdz pat detaļām lsm.lv 2023. gada 14. maijā
8. ↑  "Mego" supermārkets Jelgavā nodrošina darbu 49 cilvēkiem jelgava.lv 2023. gada 19. decembris

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Mego***.
* Mego mājaslapa

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Valsts karogs: Latvija Mazumtirdzniecības veikalu ķēdes Latvijā |
| --- |
|  |
| Esošās | 
* Aibe
* Beta
* CITRO
* Elvi
* LaTS
* Lidl
* Maxima
* Mego
* Rimi
* Sky
* SPAR
* top!
* Vesko

 |
|  |
| Bijušās | 
* Cento
* Citymarket
* IKI
* Nelda
* Prisma
* Saules veikals
* Saulīte
* Selver
* Supernetto
* T-Market

 |

 |
**Andrejs Jansons** (1937-2006) bija latviešu tēlnieks, Kārļa Jansona dēls.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1937. gada 16. janvārī Rīgā tēlnieka Kārļa Jansona un viņa sievas Nadeždas Jansones (dzim. Auškāpas) ģimenē. Viņa mātes patēvs bija LU rektors, Latvijas Republikas Izglītības ministrs Jūlijs Auškāps, kas pēc Latvijas okupācijas tika deportēts uz PSRS un 1942. gadā nošauts par "dzimtenes nodevību".

Andrejs Jansons mācījās Cēsu 1. vidusskolā, pēc tam studēja Latvijas Valsts mākslas akadēmijas tēlniecības nodaļā (1955–1961). 
Savā darbnīcā Cēsu "Siļķēs" veidoja galvenokārt kapu pieminekļus un piemiņas akmeņus. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas Andrejs Jansons atjaunoja sava tēva Kārļa Jansona veidotos pieminekļus, kas bija iznīcināti padomju laikos - "Lāčplēsis un Melnais bruņinieks" Jelgavā, "Latgales Māra" Rēzeknē, "Latgales partizānu pulka kritušajiem karavīriem 1919.-1920." Balvos un citus. Cēsu pils parka dīķī esošās skulptūras autors.

Bija Cēsu rajona padomes deputāts. Līdzautors „Cēsu grāmatai".

Miris 2006. gada 16. decembrī, apglabāts Cēsu Meža kapos.

Atsauces
--------

1. ↑  «Jansonu dzimta - tēlnieki trīs paaudzēs, kuru izstāžu zāle ir visa Latvija». *Dzimtas saknes* (Latvijas Radio). Skatīts: 2020.08.27..[novecojusi saite]
Eimerijaoāze (Antarktīda)EimerijaoāzeEimerija  
oāze
**Eimerija oāze** (angļu: *Amery Oasis*) ir ap 1800 km² liels no ledus brīvs apgabals Austrumantarktīdā. Izvietojusies Prinča Čārlza kalnu ziemeļdaļas austrumu pakājē, vietā, kur Lemberta glečers pāriet Eimerija šelfa ledājā. Ap 200 m augsta ar ledu klāta grēda austrumos to atdala no Lemberta šļūdoņa. Lielākie no ledus brīvie apgabali ir Lēves, Meninga un Makleoda masīvi oāzes ziemeļdaļā un Flegstonbenčs dienviddaļā. Oāzē ir vairāki saldūdens ezeri, ievērojamākie no kuriem ir Bīvera ezers (lielākais Antarktīdā), Radoka ezers (dziļākais Antarktīdā), Terrasovoje ezers un Ļedovoje ezers.

Oāze intensīvi pētīta kopš 20. gadsimta 50. gadiem, kad sāka darboties austrāliešu vasaras lauka apmetne Bīverleika. Ļedovoje ezera krastā kopš 1982. gada darbojas Krievijas vasaras polārstacija Sojuza. Eimerija oāzē atklātas plašas derīgo izrakteņu, sevišķi akmeņogļu, iegulas.

Atsauces
--------

1. ↑  Lakustrine Sedimente als Archive des spätquartären Umweltwandels in der Amery-Oase, Ostantarktis
2. ↑  «The Amery Oasis, Northern Prince Charles Mountains». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 30. septembrī. Skatīts: 2010. gada 30. jūlijā.
3. ↑  «The Expeditions Amery Oasis, East Antarctica, in 2001/02 and Taylor Valley, Southern Victoria Land, in 2002». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 24. jūlijā. Skatīts: 2010. gada 29. jūlijā.
4. ↑  Полевая база Союз
5. ↑  «The Amery Group». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 1. oktobrī. Skatīts: 2010. gada 30. jūlijā.
**"Zelta elka lieta"** (angļu valodas oriģinālā **The Case of the Golden Idol**) ir 2022. gada piedzīvojumu un mīklu videospēle, ko izstrādājusi Color Grey Games un publicējusi Playstack operētājsistēmai MacOS un Windows. Spēle attēlo stāstījumu, kas aptver 40 gadus 18. gadsimtā, kurā spēlētāji vāc norādes, lai apkopotu jēdzienus, varoņus un pierādījumus, lai nodrošinātu stāsta kontekstu. Spēli izstrādājuši Latvijas neatkarīgie izstrādātāji Ernests un Andrejs Kļaviņi, kuru mērķis bija izveidot 90. gadu stila spēli.

### Spēles saturs

*"Zelta elka lieta"* stāsta par Zelta elku, relikviju ar pārdabiskām spējām, kas laika gaitā caur Klodsleju ģimenes rokām ceļo uz noziedzīgo pazemi, ezotēriskajām slepenajām biedrībām un politisko un aristokrātu šķiru. Spēle ir sadalīta četrās nodaļās, kas aptver piecdesmit gadus.

### Spēles attīstīšana

Spēli izstrādājuši Latvijas neatkarīgie izstrādātāji Ernests un Andrejs Kļaviņš, kuriem bija desmit gadu iepriekšēja pieredze spēļu industrijā. Brāļi 2021. gadā nodibināja studiju Color Grey Games ar mērķi izveidot savām spēlēm prototipus, lai noskaidrotu, vai viņu nosaukumi varētu būt komerciāli veiksmīgi. *"Zelta elka lieta"* tika izstrādāts kā pirmais studijas komerciālais uzņēmums, un 2021. gada beigās to publicēja izdevējs Playstack

Atsauces
--------

1. ↑  Color Gray Games. «The Case of the Golden Idol». *Steam*, 2022. gada 13. oktobris. Skatīts: 2023. gada 22. oktobris.
2. ↑  «The Case of the Golden Idol». *Nintendo*. 2023. gada 25. maijs. Skatīts: 2023. gada 22. oktobris.
3. ↑  Color Gray Games. «Press Kit». *itch.io*, 2022. Skatīts: 2023. gada 26. septembris.
4. ↑  «The Case of the Golden Idol». *Playstack*. Skatīts: 2023. gada 12. oktobris.

Ārējas saites
-------------

* Oficiālā tīmekļa vietne
**Nellija Tjarve** (dzimusi un plašāk pazīstama kā **Nellija Ločmele)** (dzimusi 1973. gada 7. augustā) ir latviešu žurnāliste un sabiedriska darbiniece. Kopš 2010. gada viņa ir nedēļas žurnāla "IR" galvenā redaktore.

Dzīves gājums
-------------

Nellija Ločmele piedzima Ērgļos, skolas gaitas aizvadīja Madonā, 1991. gadā absolvēja Madonas 1. vidusskolu. 1995. gadā Ločmele ieguva bakalaura grādu komunikācijas zinātnē Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultātē, 1997. gadā — maģistra grādu politikas zinātnē LU Vēstures un filozofijas fakultātē, un 2004. gadā — bakalaura grādu filozofijā LU Vēstures un filozofijas fakultātē.

Žurnālistes gaitas Ločmele sāka 1992. gadā kā politikas reportiere laikrakstā "Neatkarīgā Cīņa". Šajā laikā viņa bija arī laikraksta pielikuma "Cietumnieku avīze" redaktore. No 1994. līdz 2000. gadam viņa bija politikas ziņu reportiere laikrakstā "Diena", un 1996. gadā stažējās laikrakstā "Tulsa World" Oklahomā, ASV. 2001.—2006. gadā Ločmele bija galvenā redaktore sabiedriskās politikas portālā Politika.lv. 2006. gadā viņa kļuva par izdevniecības "Reģionālā prese Diena" galveno redaktori un direktori, bet 2008.—2009. gadā bija galvenā redaktore un valdes locekle izdevniecībā "Dienas Mediji".

Pēc "Dienas Mediji" īpašnieku maiņas 2010. gadā Ločmele kopā ar laikraksta "Diena" bijušajiem kolēģiem nodibināja nedēļas žurnālu "IR", ir tā galvenā redaktore un a/s "Cits Medijs" valdes locekle.

Nellija Ločmele ir biedrības "PROVIDUS" līdzdibinātāja un biedre un Latvijas žurnālistu asociācijas biedre.

Apbalvojumi
-----------

Ločmele ir saņēmusi Latvijas žurnālistu savienības balvu "Žurnālistikas cerība" (1997), a/s "Diena" balvu "Gada direktors" un Latvijas žurnālistu asociācijas Izcilības balvu (2013). 2021. gada 20. aprīlī kļuva par Triju Zvaigžņu ordeņa komandieri "par sevišķiem nopelniem Latvijas valsts labā, par nozīmīgu ieguldījumu demokrātijas stiprināšanā un Latvijas informācijas telpas kvalitātē, risinot valstiski un sabiedriski nozīmīgus tematus un pārstāvot kvalitatīvu, profesionālu un ētisku žurnālistiku".

Atsauces
--------

1. ↑  Elmārs Barkāns. «Ločmele «locīs» Dienu». *TVNET* (latviešu), 2008-06-16. Skatīts: 2021-05-05.
2. ↑  «Ēlertei vienmēr būšot nozīmīga vieta Latvijas mediju vēsturē». *Apollo.lv* (latviešu). 2008-06-06. Skatīts: 2021-05-05.
3. ↑  «Nellija Ločmele». *Sarunu festivāls LAMPA 2021* (latviešu). Skatīts: 2021-05-05.
4. ↑  «Nellija Ločmele - Tēmas - DELFI». *www.delfi.lv* (latviešu). Skatīts: 2021-05-05.
5. ↑  «Žurnālists Domburs iecelts par Triju Zvaigžņu ordeņa komandieri. Apbalvojums piešķirts kopumā 12 žurnālistikas profesionāļiem». *LA.LV* (latviešu). Skatīts: 2021-05-03.

Ārējās saites
-------------

* *Twitter* profils
* 

* *Facebook* profils

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 101145424168386790181

 |

 |
**Planorbulinīdas** (*Planorbulinidae*) ir foraminīferu dzimta rotaliīdu kārtā. Dzimtu 1877. gadā izveidoja vācu paleontologs Konrāds Švāgers. Ģeohronoloģiski planorbulinīdas ir zināmas no agrā paleogēna perioda (paleocēns) līdz mūsdienām. Šīs dzimtas pārstāvji ir raksturīgi siltiem un seklūdens baseiniem.

Apraksts
--------

Planorbulinīdu čaula agrīnajā stadijā ar mugurpusi piestiprinās pie substrāta, bet pieaugušajiem īpatņiem reizēm ir brīva. Sākotnējā daļa ir spirāliski plakana vai vāji trohoīda. Augšanas gaitā kameras pieaug gredzenveida rindās un radiāli, mijoties starp blakus esošajām rindām, izstiepjas un veido neregulāru tīklu, uzguļoties uz iepriekšējām kamerām, veido neregulāri lodveidīgu vai konusveidīgu masu. Atveres izceļas ar lūpām no katras kameras divām pusēm diskveida čaulu perifērijā vai lielu poru veidā uz lodveidīgajām un konusveidīgajām virsmām, un sīku pumpiņu veidā iegarenu kameru malās. Sieniņa parasti ir plāna un vienmērīgi rupji poraina. Agrīnajām kamerām ir plāns hitīnveida starpslānis. Reizēm virs centrālās daļas attīstās stiklveida notecējums. Stabiņu un kanālu sistēmas nav.

Diskveida forma, pauguriņi uz čaulas virsmas *Planorbulinella* ģintij atgādina *Orbitoididae* dzimtas ģinšu īpašības. Taču sākotnējo kameru spirāliska vai trohoīda apaugšana un atveru īpatnības *Planorbulinella* ģintij norāda uz šīs ģints piederību planorbulinīdām. Sākotnējās stadijas uzbūves īpatnības un hitīnveida starpslānis liecina par šīs dzimtas ģenētisku radniecību ar *Rotaliidae* un *Anomalinidae* dzimtām.

Sistemātika
-----------

Planorbulinīdu dzimta iekļauj sevī šādas apakšdzimtas un ģintis:

* apakšdzimta: Caribeanellinae Saidova, 1981

* ģints: *Caribeanella* Bermúdez, 1952

* apakšdzimta: Planorbulininae Schwager, 1877

* ģints: *Neoplanorbulinella* Matsumaru, 1976 †
* ģints: *Peelella* Matsumaru, 1996 †
* ģints: *Planolinderina* Freudenthal, 1969 †
* ģints: *Planorbulina* d'Orbigny, 1826
* ģints: *Planorbulinella* Cushman, 1927
* ģints: *Planorbulinopsis* Banner, 1971
* ģints: *Tayamaia* Hanzawa, 1967 †

(†) - izmirušu organismu grupa.

Atsauces
--------

1. ↑  Д. В. Обручев, Основы палеонтологии (Общая часть. Простейшие), издательство "Наука", Москва, 1959. г. 291. lpp.
2. ↑  World Foraminifera Database