recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Hugo Legzdiņš** (dzimis 1903. gada 7. decembrī, miris 2004. gada 20. jūlijā) bija Latvijas Jūras spēku virsnieks, Latvijas pirmās zemūdenes "Ronis" komandieris (1940—1941), vēlāk — pedagogs jūrnieku mācību iestādēs.

Biogrāfija
----------

Dzimis 1903. gada 7. decembrī Rīgas apriņķa Vidrižu pagasta Igates muižas kalpu mājā. Kad Hugo bija 15 gadu, 1919. gada martā viņa tēvu Stučkas valdīšanas laikā arestēja un nošāva kopā ar vēl 48 apcietinātajiem, apsūdzot par kontrrevolūciju. Mācījies Lēdurgas draudzes skolā, pēc tam — Rīgas Valsts tehnikuma Mehānikas nodaļā, ko absolvēja 1924. gadā. 1930. gadā Legzdiņš pabeidza Krišjāņa Valdemāra jūrskolu, iegūstot jūras leitnanta dienesta pakāpi. Vēlāk tika paaugstināts par jūras virsleitnantu un papildināja izglītību torpēdu virsnieku skolā Francijā (1935—1936), kā arī Francijas Jūras spēku akadēmijā (1938—1938).

Legzdiņa militārā karjera attīstījās — 1940. gadā viņu paaugstināja par komandkapteini un norīkoja par zemūdenes "Ronis" komandieri. Tomēr drīz Latvijā ienāca PSRS karaspēks. "Ronis" atradās Liepājas tirdzniecības ostā, un tur "Roņa" komandu arestēja. Legzdiņam atņēma militāro dienesta pakāpi.

Legzdiņš strādāja dažādos darbos — par tehniķi rūpnīcā "Stars", par dzelzceļa stacijas dežurantu, par algas rēķinvedi Stradiņa slimnīcā. No 1944. gada strādāja par pedagogu Padomju Latvijas kuģniecības mācību iestādē, bet no 1951. gada — Vecmīlgrāvī stūrmaņu un citu kuģu kadru sagatavošanas kursos. 1969. gadā Legzdiņš pensionējās, tomēr pēc tam vēl nostrādāja sešus gadus.

Sarakstījis grāmatu "Ronis — mana būdiņa un pils", kas izdota 2002. gadā.

Miris 2004. gada 20. jūlijā, 100 gadu vecumā. Apglabāts Lēdurgas kapos.

Apbalvojumi
-----------

* Triju Zvaigžņu ordeņa V šķira (1937. gads)
* Triju Zvaigžņu ordeņa IV šķira (1995. gads)
* Francijas Goda Leģiona ordenis un citi Latvijas un ārvalstu apbalvojumi

Atsauces
--------

1. 1 2 3  «Ordeņa virsnieks Hugo Legzdiņš». Latvijas Vēstnesis.
2. ↑  «Legzdiņš Hugo». Rīgas Valsts tehnikums.
3. 1 2  «Komandkapteinis Hugo Legzdiņš». Latvijas Vēstnesis.
4. ↑  «Hugo Legzdiņš». Timenote.
5. ↑  «Hugo Legzdiņu pieminot!». ljs.lv.

Ārējās saites
-------------

* Hugo Legzdiņš par zemūdenes "Ronis" likteni Diva.lv
* Ronis — Mana būdiņa un pils Mutvārdu vēsture Latvijā

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 43990386
* LCCN: no2003073618
* ISNI: 0000 0000 4383 2430

 |

 |
**22a. autobusu maršruts** bija Rīgas sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kurā pasažieru pārvadājumi tika nodrošināti no Katedrales Rīgas centrā līdz starptautiskajai lidostai "Rīga" Mārupes novadā.

Maršruta kopējais garums sasniedza 26,5 km. Virziena **Katedrale (Esplanāde)** — **Lidosta "Rīga"** kopējais garums bija 11,5 km, bet virziena **Lidosta "Rīga"** — **Katedrale** **(Esplanāde)** kopējais garums bija 12 km. 

Pārvadājumus maršrutā nodrošināja RPPU ''Imanta'' un SIA "Rīgas satiksme" 6. autobusu parks. Darba dienās pa maršrutu kursēja 4 autobusi, bet brīvdienās – 3 autobusi.

Maršruts tika slēgts 2009. gadā 1. janvarī.

Maršruts
--------

Virzienā **Katedrāle** — **Lidosta "Rīga"** autobusi kursē šādās ielās: Brīvības bulvāris, Kalpaka bulvāris, Krišjāna Valdemāra iela, Vanšu tilts, Krišjāna Valdemāra iela, Kalnciema iela, Lielirbes iela, Kārļa Ulmaņa gatve, P133 (Rīga un Mārupes novads), Ziemeļu iela (Mārupes novads) un lidostas "Rīga" pievedceļš (Mārupes novads).

Virzienā **Lidosta "Rīga"** — **Katedrāle** autobusi kursē šādās ielās: lidostas "Rīga" pievedceļš (Mārupes novads), P133 (Mārupes novads un Rīga), Kārļa Ulmaņa gatve, Lielirbes iela, Kalnciema iela, Krišjāna Valdemāra iela, Vanšu tilts, Krišjāna Valdemāra iela, Elīzabetes iela, Brīvības bulvāris.

Pieturvietas
------------

22a. autobusu maršrutā bija 14 pieturas, virzienā **Katedrāle (Esplanāde)** — **Lidosta "Rīga"** bija 7 pieturas, arī virzienā **Katedrāle (Esplanāde)** — **Abrenes iela** bija 7 pieturas.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Nr. | Nosaukums |
| --- | --- |
| 1 | Katedrāle |
| 2 | Nacionālais teātris |
| 3 | Baložu iela |
| 4 | RMR |
| 5 | Tirzniecības Centrs (Spice) |
| 6 | Tirzniecības Centrs (Maxima) |
| 7 | Lidosta ''RĪGA'' |
|

 | 

| Nr. | Nosaukums |
| --- | --- |
| 1 | Lidosta ''RĪGA'' |
| 2 | Tirzniecības Centrs |
| 3 | RMR |
| 4 | Slokas iela |
| 5 | Basteja bulvāris |
| 6 | Mākslas muzejs |
| 7 | Katedrāle |
|

 |

Skatīt arī
----------

* Rīga
* Autobusu satiksme Rīgā
* Trolejbusu satiksme Rīgā
* Tramvaju satiksme Rīgā
* Sabiedriskais transports Rīgā
* Rīgas satiksme
* Rīgas metropolitēns

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Sabiedriskais transports Rīgā |
| --- |
|  |
| Autobuss | 
* 2
* 3
* 4
* 5T
* 6
* 7
* 7T
* 8
* 9
* 10
* 11
* 12
* 13
* 15
* 16
* 18
* 20
* 21
* 22
* 23
* 24
* 25
* 26
* 28
* 29
* 30
* 31
* 31T
* 32
* 33
* 34
* 36
* 37
* 38
* 39
* 41
* 43
* 44
* 46
* 47
* 48
* 49
* 50
* 51
* 52
* 53
* 54
* 55
* 56
* 57
* 58
* 60
* 63

 |  |
|  |
| Trolejbuss | 
* 1
* 3
* 4
* 5
* 9
* 11
* 12
* 13
* 14
* 15
* 16
* 17
* 18
* 19
* 20
* 22
* 23
* 25
* 27
* 34
* 35

 |
|  |
| Tramvajs | 
* 1
* 2
* 5
* 7
* 10
* 11

 |
|  |
| Citi | 
* Metro
* Ūdensceļu satiksme
* Mikroautobusu satiksme

 |

 |
Bo Phut pludmale
**Ko Samui** (vai **Koh Samui**, arī lokāli bieži saīsināts uz **Samui**; taju: เกาะสมุย, izrunāts: [kɔ̀ʔ sā.mǔj]) ir sala pie Taizemes austrumu krasta. Ģeogrāfiski Čumfonas arhipelāgā tā ir daļa no Surātthānī provinces, lai gan no 2012. gada Ko Samui tika piešķirts pašvaldības statuss, un tādējādi tā tagad ir vietēja pašpārvalde. Ko Samui platība ir 228.7 kvadrātkilometri. Tā ir Taizemes otra lielākā sala pēc Puketas. 2018. gadā to apmeklēja 2,7 miljoni tūristu.

Klimats
-------

Ko Samui ir tropu musonu klimats saskaņā ar Kepena klimata klasifikāciju, kas robežojas ar tropu lietus mežu klimatu. Salā ir sausās sezonas mēnesis, un vidējais mēneša nokrišņu daudzums februārī ir zem 60 mm, slieksnis tropu sausās sezonas mēnesim. Gaisa temperatūra ir krietni virs 18 °C sliekšņa visu gadu, patiesi tuvāk vidējai temperatūrai 28 °C. Klimats lielāko daļu gada ir silts un mitrs. Salīdzinot ar Puketu un lielāko daļu pārējās Taizemes dienvidu daļas, Samui laika apstākļi ir salīdzinoši sausāki (Samui saņem aptuveni 1,960 mm lietus gadā, un Puketā ir 2,220 mm). Puketas mitrā sezona ilgst sešus līdz astoņus mēnešus. Kamēr Samui ir tikai divi mēneši ar vairāk nekā 212 mm). Visvairāk nokrišņu parasti ir oktobrī un novembrī. Pārējā gada daļā, ņemot vērā tropisko klimatu, lietusgāzes ir īslaicīgas; Parastākais ilgums ir 20–60 minūtes.

Transports
----------

Vairāki prāmji savieno salu ar pamatzemi, tostarp divi automašīnu/pasažieru prāmji, un savieno Don Sak ar piestātnēm salas rietumos Lipa Noi un Nathon. Sabiedriskie autobusi uz visām kontinentālās daļas daļām kursē no jaunās autoostas uz ziemeļiem no Nathon. Privāti pārvaldītu divrindu takšu sistēma izvadā pa apvedceļu kā autobusu satiksme ar fiksētu maksu, galvenokārt, tikai dienas laikā un privātie taksometri, kas iekasē fiksētu maksu atkarībā no galamērķa.

Atsauces
--------

1. ↑  «Ko Samui». *Tourism Authority of Thailand (TAT)*. Skatīts: 2020. gada 14. februāris.
2. ↑  Dusida Worrachaddejchai. «Koh Samui opts for luring Thais as foreigners flee». *Bangkok Post*, 2019. gada 19. augusts. Skatīts: 2020. gada 14. februāris.
3. ↑  «Weather in Thailand». Travelfish.org. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013-08-04. Skatīts: 2013-11-15.
**Uldis Stabulnieks** (dzimis 1945. gada 8. oktobrī Rīgā, miris 2012. gada 27. septembrī) bija latviešu komponists, pianists un dziedātājs.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1945. gadā Rīgā. Mācījās Emīla Dārziņa mūzikas vidusskolā (1952—1963). 1965. gadā Stabulnieks bija viens no karavīru ansambļa "Zvaigznīte" dibinātājiem, kas 1967. gadā uzvarēja festivālā "Liepājas dzintars" un kļuva par Tallinas džeza festivāla diplomandu.

Studēja Latvijas Valsts konservatorijā, 1972. gadā beidza Jāņa Dūmiņa kordiriģēšanas klasi, bet 1975. gadā Valentīna Utkina vadīto kompozīcijas klasi. 1972. gadā radīja pirmo latviešu blūzu (*Miglas blūzs*).
1974. gadā Stabulnieks savas "Džeza improvizācijas" notis pa pastu nosūtīja uz Monako 2. Starptautisko džeza tēmu konkursu un ieguva 3. godalgu.

No 1969. līdz 1988. gadam Stabulnieks bija Latvijas Televīzijas un radio estrādes un vieglās mūzikas orķestra koncertmeistars, līdztekus dziedāja kamerkorī Ave Sol. 
No 1970. gadu vidus Stabulnieks vadīja Latvijas Filharmonijas ansambli (vēlāko Tip Top), kur dziedāja tā laika zvaigznes Margarita Vilcāne un Ojārs Grīnbergs. Strādāja par pianistu lielākajā daļā Latvijas teātru, komponēja mūziku teātra izrādēm.

Populārākās dziesmas Mikrofona aptaujā: "Belladonna" (8. vieta, 1976), "Par nesatikšanos" (5. vieta, 1980), "Nāk debesis" (9. vieta, 1980), "Tik un tā" (2. vieta, 1981), "Paliec un neaizej" (9. vieta, 1981), "Solījums" (8. vieta, 1982), "Trijjūgs iz tumsas" (16. vieta, 1985), "Ejot cauri rudziem" (11. vieta, 1986), "Dārza valsis" (17. vieta, 1987), "Varbūt" (5. vieta, 1989).

Sarakstījis mūziku filmām "Svešās kaislības" (1983), "Aizaugušā grāvī viegli krist" (1986) un "Dīvainā mēnessgaisma" (1987), filmējies epizodiskā lomā filmā "Elpojiet dziļi" (1967).

Miris 2012. gadā Rīgā.

Apbalvojumi
-----------

* *The Second International Jazz Theme competition in Monaco* (3. vieta, 1974)
* Lielā mūzikas balva (1995)
* Autortiesību bezgalības balva (2004)
* Aleksandra Čaka balva (2007)
* Atzinības krusts, 4. šķira (2011)

Diskogrāfija
------------

### Albumi

* "Tik un tā ‎(LP, Мelodija, 1985)
* "Svētki daudzskaitlī" ‎(LP, Melodija, 1988)
* "Tik un tā" ‎(CD, Mikrofona ieraksti, 2002)
* "Es mīlu dzīvi skaisto" ‎(CD, Mikrofona ieraksti, 2012)

### Minialbumi

* Ojārs Grīnbergs. "Mums vajadzīgs miers" (Melodija, 1974)
* "Neskaramam nepieskaros" (Melodija, 1975)
* "Rīgai" (Melodija, 1979)
* "Joku dziesmas: Četras variācijas par retro tēmu", Melodija, 1983)

Atsauces
--------

1. ↑  «Mūžībā aizgājis komponists Uldis Stabulnieks». Tvnet.lv. 2012. gada 27. septembrī. Skatīts: 2012. gada 27. septembrī.
2. ↑  «Uldis Stabulnieks». Latvijas 1. Rokkafejnīca, klubs Pablo. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012-03-11. Skatīts: 2012-04-22.
3. ↑  musicabaltica.com

Ārējās saites
-------------

* Latvijas Nacionālās enciklopēdijas šķirklis
* LMIC profils Archived 2016. gada 9. janvārī, *Wayback Machine* vietnē.
* Uldis Stabulnieks izrades.lv

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 21886389
* LNB: 000035327
* LCCN: no2005119966
* ISNI: 0000 0003 7190 6179
* GND: 1102394327

 |

 |
**Antons Kūkojs** (latgaliešu: *Ontons Kūkojs*; 1940–2007) bija Latgales latviešu dzejnieks un teātra režisors.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1940. gada 23. decembrī Nautrēnu pagasta Ruduku ciemā kalēja Franča Kūkoja un viņa sievas Helēnas ģimenē. 
Mācījās Nautrēnu vidusskolā (1947–1958), sāka rakstīt dzejoļus un sacerēja romānu. Mācības turpināja Rēzeknes Lietišķās mākslas vidusskolā (1960–1962). 1962. gadā sāka studijas Latvijas Mākslas akadēmijas Mākslas zinātņu neklātienes nodaļā, bet tās nepabeidza. 1965. gadā sāka strādāt par Rēzeknes tautas teātra dekoratoru un uzvedumu vadītāju.

1968. gadā izveidoja ekspozīciju Raiņa muzejā Jasmuižā. 1969. gadā publicēja dzejoļu kopu Rēzeknes laikrakstā "Znamja truda". 1974. gadā tapa viņa Rēzeknes Tautas teātra uzvedums "Kāzas Latgalē", kuru noskatījās ap 10 000 skatītāju. 
1986. gadā kļuva par Rēzeknes Andreja Paulāna Tautas lietišķās mākslas studijas vadītāju, 1991. gadā par J. Soikāna Ludzas mākslas skolas direktoru.
Miris 2007. gada 18. aprīlī Rēzeknē, apblabāts Desetnīku kapos Nautrēnu pagastā.

Darbi
-----

### Dzejoļu krājumi

* Māla vezums, 1979
* Vāraunieks, 1982
* Septiņkalne, 1985
* Sovā saimē, 1990
* Mīlesteiba, Lelais Līpu kolns, 1995
* OKa, 1997
* Klēpis, 1999
* Sāta, 2002
* Kur ņemies, spēks (izlase), 2003
* Dūd pīci, 2015

### Proza

* Rītu pusē, 1999
* Laiks katram iezīmēties, 2000
* Mūžs Latgales kultūrā: abpusapputeksnēšanās, 2005

Apbalvojumi
-----------

* Triju Zvaigžņu ordenis (2000)

Piemiņa
-------

2012. gada 8. augustā Rēzeknē 3. Pasaules latgaliešu saieta laikā skvērā pie Latgales Kultūrvēstures muzeja atklāja pieminekli Antonam Kūkojam.

Atsauces
--------

1. ↑  literatura.lv
2. ↑  Antons Varslavāns. «Atskatoties uz paveikto» (15 izd.). Znamja Truda, 1974-02-02. 2. lpp.
3. ↑  «Miris izcilais Latgales dzejnieks Antons Kūkojs». *tvnet.lv*. 2007-04-18.
**Žans Kraņecs** (slovēņu: *Žan Kranjec*; dzimis 1992. gada 15. novembrī Ļubļanā) ir Slovēnijas kalnu slēpotājs, 2022. gada ziemas olimpisko spēļu sudraba medaļas ieguvējs milzu slalomā.

Karjera
-------

Pasaules kausa sacensībās debitēja 2011. gada martā 18 gadu vecumā. 2012. gada Pasaules čempionātā junioriem izcīnīja divas bronzas medaļas (milzu slalomā un kombinācijā), kā arī Slovēnijas izlases sastāvā uzvarēja komandu sacensībās. 2013. gada Pasaules junioru čempionātā ieguva vēl vienu bronzu milzu slalomā. 2013. gadā debitēja Pasaules čempionātā, startēja tikai milzu slaloma disciplīnā, kurā ieņēma 22. vietu.

Piedalījās 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Sočos, milzu slalomā ieņēma 23. vietu, startēja arī slalomā, bet nefinišēja. 2017. gada 17. decembrī pirmo reizi kāpa uz goda pjedestāla Pasaules kausa posmā Altabadijā, Itālijā, ieņemot trešo vietu milzu slaomā. 2018. gada olimpiskās spēles Phjončhanā milzu slalomā ieņēma ceturto vietu. 2018. gada decembrī Zālbahā, Austrijā, izcīnīja pirmo uzvaru Pasaules kausa posmā. Viņš kļuva par pirmo Slovēnijas kalnu slēpotāju vēsturē, kurš uzvarējis milzu slaloma disciplīnā Pasaules kausa sacensībās vīriešiem. 2020. gada janvārī Adelbodenē guva savu otro uzvaru Pasaules kausā.

2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Pekinā ieguva sudraba godalgu milzu slalomā, piekāpjoties tikai šveiciešu kalnu slēpotājam Marko Odermatam.

Atsauces
--------

1. ↑  «Hirscher dominates the giant slalom in Alta Badia». *fis-ski.com*. 2017. gada 17. decembris. Skatīts: 2022. gada 11. septembrī.
2. ↑  «Zan Kranjec writes history for Slovenia». *fis-ski.com*. 2018. gada 19. decembris. Skatīts: 2022. gada 11. septembrī.
3. ↑  «Kranjec claims Adelboden GS and red bib». *fis-ski.com*. 2020. gada 11. janvāris. Skatīts: 2022. gada 11. septembrī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Žans Kraņecs***.
* Oficiālā tīmekļa vietne
* *Olympedia* profils (angliski)
* FIS profils (kalnu slēpošana) (angliski)
Raimonds Bartaševičs (2013)
**Raimonds Bartaševičs** (1953) ir latviešu dziedātājs, rokgrupu "Menuets" un "Pērkons" solists. Jūrmalas pilsētas Goda pilsonis.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1953. gadā Majoros (tolaik Rīgas pilsētas Jūrmalas rajonā), dzīvoja Mellužos, mācījās Jūrmalas 4. vidusskolā un Jūrmalas Mūzikas skolā, kur apguva vijoļspēli. 1968. gadā kopā ar brāļi Albertu un citiem skolēniem nodibināja grupu "Menuets", kurā spēlēja sitaminstrumentus.

Kopš 1981. gada Raimonds Bartaševičs līdztekus bija arī rokgrupas "Pērkons" solists, 1984. gadā kopā ar Ievu Akurateri attēloja galvenās lomas Imanta Kalniņa rokoperas "Ei, jūs tur!" "Pērkona" versijā. "Pērkons" pārdzīvoja aizlieguma periodus no 1983. līdz 1984. un no 1985. līdz 1987. gadam.

Atsauces
--------

1. ↑  „MENUETS" DODAS 50 GADU JUBILEJAS TŪRĒ „MENUETAM 50, LATVIJAI 100" muzikaspasaule.lv
2. ↑  Starp mašīnām, motoriem, meitenēm Uldis Rudaks, Diena, 2014. gada 11. jūnijā

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 7117162062768951650000

 |

 |
Zodiakālā gaisma austrumpuses debesīs. Redzama arī Venera
**Zodiakālā gaisma** ir vāja, bālgana blāzma nakts debesīs, kas redzama tūlīt pēc saulrieta vai pirms saullēkta. Blāzmai ir trīsstūrveidīga forma, kas izstiepta pa ekliptiku un plešas uz augšu Saules apvidū. Vidējos ziemeļu platuma grādos zodiakālo gaismu vislabāk var novērot pavasarī, kad tā redzama rietumpuses debesīs, tūlīt pēc vakara krēslas izzušanas, vai arī rudenī, austrumpuses debesīs, tieši pirms rītausmas. Zodiakālā gaisma ir ļoti vāja, to pilnībā nomāc mēnesgaisma vai gaismas piesārņojums, tāpēc jābūt piemērotiem apstākļiem, lai to novērotu.

Astronoms Džovanni Domeniko Kasīni (*Giovanni Domenico Cassini*) 1683. gadā pirmoreiz zinātniski aprakstīja zodiakālo gaismu. Tās zinātnisko izkaidrojumu 1684. gadā deva šveiciešu matemātiķis Nikolas Fatio de Duilīrs (*Nicolas Fatio de Duillier*).

Zodiakālā gaisma veidojas, Saules gaismai atstarojoties no Saules sistēmā esošajām putekļu daļiņām jeb kosmiskajiem putekļiem. Šie putekļi atrodas izplatījumā (starpplanētu putekļu mākonī) ap Sauli, ārpus Zemes orbītas. Lielākais putekļu daudzums atrodas ekliptikas plaknē, tāpēc arī zodiakālā gaisma ir vērojama zodiaka joslā. Zodiakālo gaismu radošo starpplanētu putekļu blīvums izplatījumā ir ļoti niecīgs. Ir aprēķināts, ka, lai rastos zodiakālā gaisma, 1 mm lielām putekļu daļiņām ar albedo kā Mēnesim jāatrodas vienai no otras 8 km attālumā.

Ārējās saites
-------------

* Observational Studies of Interplanetary Dust[novecojusi saite]

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Zodiakālā gaisma*** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85149941
* GND: 4191004-7
* NDL: 00566110

 |

 |
**Meža parks** ir viens no Jēkabpils parkiem, kas atrodas Daugavas kreisajā krastā blakus Radžu ūdenskrātuvei. Meža parks ir iecienītākā, visplašākā un biežāk apmeklētākā atpūtas vieta pilsētā.[*nepieciešama atsauce*] Parka pirmsākumi meklējami jau 1966. gadā, kad, lai pilsētu pasargātu no putekļiem un trokšņa, meža meistara S.Pujāta vadībā 26,2 hektāru platība tika apstādīta ar eglēm, priedēm, Sibīrijas ciedru priedēm, vairāku lapegļu veidiem, kopskaitā izmantojot 20 dažādu koku un krūmu sugas.

1986. gadā uzsākta Meža parka veidošana, uzticot darbus pensionētajam meža darbiniekam Jānim Lukstiņam un meža meistarei Dagnijai Kalniņai. Pateicoties virsmežziņa Jāņa Mūrnieka idejai, tapusi Izziņas taka, kuras malās tika izvietotas informācijas plāksnītes kā par mežu, tā arī koku un krūmu sugām, kā arī dekoratīvas ozolkoka ripas ar iegrebtiem latviešu tautas dziesmu tekstiem un krievu rakstnieku izteicieniem par mežu. Parkā tika iekārtota arī Veselības taka ar skrejceļu un oriģinālām vingrošanas ierīcēm, rotaļu laukumi bērniem un atpūtas mītne. Sākotnēji tika izveidots arī Putnu dārzs, kurš pēc vandaļu postījumiem netika atjaunots, daļēji cietusi arī Izziņas taka. Blakus Meža parkam atrods gleznainā Radžu ūdenskrātuve, kas ir radusies 1987. gadā, pēc kādreizējā dolomīta karjera appludināšanas. Tā ir 158 hektārus liela. Ūdenskrātuve tiek izmantota kā pilsētas pludmale, kurai ir piešķirts Zilais karogs. Pludmales malā atrodas Radžu dižakmens, kas ir 220 tonnu smags, 3,1 metrus augsts, tā apkārtmērs ir 19,5 metri. Tiek izteikti pieņēmumi, ka tas ir otrais lielākais akmens valstī. Otrā pasaules kara laikā un līdz pat Jēkabpils dolomīta karjera izveidošanai Radžu ūdenskrātuves vietā atradās lidlauks.[*nepieciešama atsauce*]

Atsauces
--------

1. 1 2 3  Gailīte, S. Jēkabpils. Rīga:Gandrs, 2002. 108.lpp.

Ārējās saites
-------------

* 

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Meža parks***.
* *Vietas.lv* ieraksts
**Akmeņraga (Akmensraga) bāka** atrodas Baltijas jūras Latvijas piekrastē, Akmensragā (Akmeņragā); Dienvidkurzemes novada Sakas pagastā. Bākai ir 38 m augsts ķieģeļu tornis.

Akmeņraga bāka

Vēsture
-------

Navigācijas uguns šajā apkaimē pastāv kopš 1870. gadiem. 1879. gadā Krievijas impērijas kara flotes hidrogrāfi kopā ar matrožiem bākas vietā pacēla mastu ar rāju, kura fallēs naktīs iekāra aizdedzinātas petrolejas lampas. 1889. gadā uzcēla 28 metrus augsta sešstūraina piramīdveidīgu koka bāku, ko nomainīja 1911. gadā celtā mūra bāka.

Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā bāku pilnīgi sagrāva, saglabājās vienīgi 6 m augsta pamatne. Pēc bākas sagraušanas bīstamās kuģošanas vietas atzīmēja ar stoderēm, kas naktīs nebija redzamas, Vācijas armija blakus uzbūvēja koka pagaidu bāku. Pašreizējā torņa būve pabeigta 1921. gadā. Būvmateriāli tika pievesti pa jūru no Liepājas, pie Akmensraga pārkrauti sekli peldošos pontonos, ar kuriem tie nogādāti uz jūrā izbūvētiem steķiem, kā arī izmantoti iepriekšējās bākas ķieģeļi. 
1923. gada 14. janvārī iepretim Akmeņraga bākai sēklim uzskrēja tvaikonis "Saratov". Kuģa vraku iznīcināja 1934. un 1936. gados.
1927. gadā nojauca koka pagaidu bāku. 
Otrā pasaules karā bāka palika neskarta, 1949. gadā bākai veica kapitālo remontu, bet 1957. gadā rekonstruēja bākas celtni.

2005. gada 5. septembrī Akmeņraga bāku iekļāva Valsts Nekustamo kultūras pieminekļu sarakstā (Nr. 8570), Akmeņraga bāka kļuvusi par iecienītu tūrisma galamērķi.

Latvijas Pasta par godu Akmeņraga bākai 2008. gadā izdota pastmarka
2008. gada 10. maijā Latvijas Pasts izdeva pastmarku un pirmās dienas aploksni ar Akmeņraga bākas attēlu.

Bākas tehniskais raksturojums
-----------------------------

Sarkans ķieģeļu tornis ar vītņu kāpnēm (126 pakāpieni, 4 podesti). 1939. gadā bākas tornī parādījās vertikālas plaisas. 1949. gadā veikts kapitālais remonts, lai novērstu ķieģeļu drupšanu. 1957. gadā torni apklāja ar dzelzsbetona apvalku. Bākas torņa augstums ir 38 metri (kopā ar laternu, laternas diametrs 2,5 m), zviedru AGA firmas aparāts — acetilēna kvēlgaisma ar 3 rotējošām starmetēju lēcām — uzstādīts 1922. gadā, uguns augstums 37,5 m v.j.l. kas pēc Otrā pasaules kara tika nomainīts.

Atsauces
--------

1. ↑  AKMEŅRAGA bāka
2. ↑  S.Rusmanis, I.Vīks "Kurzeme". Izdevniecība "Latvijas Enciklopēdija", 1993. gads. ISBN 5-89960-030-6
3. ↑  Pastmarka Arhivēts 2016. gada 5. martā, *Wayback Machine* vietnē. Latvijas Pasts

Koordinātas: 56°49′54.5423″N 21°03′25.5151″E﻿ / ﻿56.831817306°N 21.057087528°E﻿ / 56.831817306; 21.057087528

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Latvijas bākas |
| --- |
|  |
| 
* Ainaži
* Grīntāls
* Lāči
* Daugavgrīva
* Buļļuciems
* Ragaciems
* Engure
* Mērsrags
* Ģipka
* Kolka
* Šlītere
* Sīkragciems
* Miķeļbāka
* Oviši
* Irbes bāka
* Užava
* Akmeņrags
* Liepāja
* Bernāti
* Pape

 |

 |
**Ernsts Fērmanis** (vācu: *Ernst Friedrich Alexander Fehrmann*; 1872-1947) bija vācbaltiešu izcelsmes higiēnists, Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes profesors.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1972. gada 1. martā Pēterburgā Aleksandra Fērmaņa un viņa sievas Amālijas, dzimušas Štālas, ģimenē. Mācījās vācu Sv. Pētera ģimnāzijā Pēterburgā (1882-1889), studēja Tērbatas Universitātes medicīnas fakultātē (1889-1890) un Pēterburgas kara medicīnas akadēmijā (1890-1896).
Dienēja Krievijas Impērijas armijā kā kara ārsts Cehanovā un Varšavā, pēc tam kara flotes ārts Kronštatē (1901-1911). 1907. gadā aizstāvēja *dr. med.* grādu, strādāja kā asistents Lielkņazienes Jeļenas Pavnovnas ārstu tālākizglītības klīniskajā institūtā (1911-1914).

Pirmā pasaules kara laikā darbojās kā vecākais ordinators jūras kara flotes lazaretēs Tallinā (1914), Samsalā (1915), tad Tallinas karaostas sanitārajā inspekcijā (1916-1917). Igaunijas brīvības cīņu laikā dienēja Tallinas zemessardzē un Krievijas Ziemeļrietumu armijas sanitārajā inspekcijā (1918-1919). 1920. gadā strādāja par Tērbatas Universitātes Higiēnas institūta asistentu.

1921. gadā viņu ievēlēja par Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes docentu, vēlāk par higiēnas profesoru (1927) un mikrobioloģijas profesoru (1930). 1929.-1939. gadā profesors E. Fērmanis docēja mikrobioloģiju Higiēnas institūta Higiēnas un mikrobioloģijas katedras Mikrobioloģijas nodaļā Kronvalda bulvārī 9. Katedras darbinieki nodarbojās ar darba un ūdens higiēnas jautājumiem, pētīja Daugavas ūdens sastāvu, pievērsās tuberkulozes un vēdertīfa apkarošanai Latvijā.

1939. gadā vācbaltiešu izceļošanas laikā pārcēlās uz dzīvi okupētajā Polijā, kur bija ierēdnis Poznaņas medicīnas pētniecības iestādē (1940-1943). Pēc Otrā pasaules kara beigām dzīvoja Holšteinas zemē Rietumvācijā.

Miris 1947. gada 7. oktobrī Groshansdorfā (*Großhansdorf*) VFR.

Darbi
-----

* Higiēna. Mācības grāmata studentiem, ārstiem un skolotājiem. Rīga: Valters un Rapa, 1937. - 302 lpp.
* Cilvēka lipīgo slimību mikrobioloģija ar imunitātes mācību. Rīga: LU, 1940.

Atsauces
--------

1. ↑  «biographien.lv». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 14. novembrī. Skatīts: 2015. gada 19. jūlijā.
2. ↑  «RSU Mikrobioloģijas katedra». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 6. martā. Skatīts: 2015. gada 19. jūlijā.
3. ↑  
*Baltiešu biogrāfiskais leksikons digitāli*.

* 

*Baltiešu biogrāfiskais leksikons digitāli*.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305064163
* ISNI: 0000 0004 1669 0253
* GND: 1075077257

 |

 |
Margarīns iepakojumā
**Margarīns** ir pārtikas produkts, ko kulinārijā galvenokārt izmanto kā sviesta aizvietotāju. Tas ir taukus saturošs maisījums, kas parasti tiek ražots no augu eļļām un taukvielām. Šāda veida taukvielas tiek hidrogenētas, lai palielinātu to sastāvā esošo piesātināto taukskābju daudzumu un iegūtu vajadzīgo konsistenci un struktūru.

Margarīns tika izstrādāts kā alternatīva sviestam un ir kļuvis populārs dažādu ēdienu un konditorejas izstrādājumu pagatavošanā. Margarīnam ir ilgs derīguma termiņš un, salīdzinājumā ar sviestu, to ir vieglāk uzglabāt, kas margarīnu padara par praktisku sastāvdaļu dažādu produktu rūpniecībā. Tomēr, salīdzinājumā ar sviestu, margarīnam ir augsts piesātināto taukskābju saturs, kas ir saistīts ar sirds un asinsvadu sistēmas slimībām.

Tā kā margarīns bieži satur tikai augu izcelsmes sastāvdaļas, tas var tikt izmantots vegānu diētā.

Atsauces
--------

1. ↑  William Clayton. *Margarine*. London, Longmans, 1920.
2. ↑  Aranceta, Javier; Pérez-Rodrigo, Carmen (2012-06). "Recommended dietary reference intakes, nutritional goals and dietary guidelines for fat and fatty acids: a systematic review" (en). *British Journal of Nutrition* 107 (S2): S8–S22. doi:10.1017/S0007114512001444. ISSN 0007-1145.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Margarīns***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85081045
* GND: 4168873-9
* BNF: cb12145823h (data)
* NDL: 00567381

 |

 |
Leonīds Pasečņiks 2022. gada 21. februārī, parakstot protektorāta līgumu ar Krievijas Federāciju.
**Leonīds Pasečņiks** jeb **Leonīds Pasičniks** (ukraiņu: *Леонід Іванович Пасічник*, dzimis 1970. gada 15. martā) ir bijušais Ukrainas drošības dienestu darbinieks, pēc tam prokrieviskās separātistkās Luhanskas tautas republikas līderis un kolaborants ar Krieviju.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1970. gadā Luhanskā (tolaik Vorošilovgradā), 1975. gadā kopā ar vecākiem pārcēlās uz dzīvi Magadanā. Pēc atgriešanās Ukrainā iestājās Doneckas militāri politiskajā augstskolā (*Донецьке вище військово-політичне училище*), pēc studiju beigšanas strādāja Ukrainas drošības dienesta Luhanskas apgabala kontrabandas apkarošanas vienības vadītāju. 2007. gadā apakšpulkvedis Pasečņiks saņēma medaļu no Ukrainas prezidenta Viktora Juščenko.

Eiromaidana laikā 2014. gadā Pasečņiks nostājās prokrievisko separātistu pusē un kļuva par pašpasludinātās Luhanskas tautas republikas (LTR) valsts drošības ministru.
2017. gada 21. novembrī pēc LTR vadītāja Igora Plotņicka atcelšanas Pasečniku iecēla par vadītāja pienākumu izpildītāju.
2021. gada 6. decembrī Pasečņiks kļuva par Krievijas valdošās partijas "Vienotā Krievija" biedru.
2022. gada 21. februārī Leonīds Pasečņiks kopā ar Doneckas tautas republikas vadītāju Denisu Pušiļinu aicināja Krievijas prezidentu Vladimiru Putinu atzīt LTR un DTR neatkarību.

Pēc Krievijas 2022. gada iebrukuma Ukrainā 2022. gada 27. martā Pasečņiks paziņoja, ka Luhanskas tautas republikā tuvākajā laikā varētu notikt referendums par pievienošanos Krievijas Federācijai. 20. septembrī Leonīds Pasečņiks un Deniss Pušiļins paziņoja, ka referendumu rīkos 23.—27. septembrī.

Atsauces
--------

1. ↑  Luhanskas "republikas" līderis pieļauj referendumu par pievienošanos Krievijai la.lv 2022. gada 27. martā
2. ↑  Pašpasludinātās Donbasa "republikas" septembra beigās rīkos referendumu par pievienošanos Krievijai la.lv 2022. gada 20. septembrī
**Iesārtā glīvene** (latīņu: *Potamogeton rutilus*) ir glīveņu dzimtas suga. Savvaļā tā reti un nevienmērīgi ir sastopama Eiropas vidus un ziemeļu daļā. Latvijā iesārtā glīvene ir sastopama diezgan reti visā teritorijā, tomēr Latvija ir salīdzinoši viena no blīvākajām atradņu teritorijām sugas areālā. Sugas pārstāvju grupas ir sastopamas ezeros, retāk upju līčos; to apdraud ezeru piesārņošana un izbradāšana.

Vienīgā Latvijā sastopamā glīvene ar manāmi iesārtu stublāju un lapas plātnes apakšpusi. Lapas gari nosmailotas, ar 3 dzīslām, lapu žāklēs veidojas īsi, lapaini dzinumi.

Suga ir ierakstīta Baltijas jūras reģiona Sarkanajā grāmatā un Latvijas Sarkanajā grāmatā 3. kategorijā.

Apraksts
--------

Iesārtā glīvene ir daudzgadīgs, neliels vai vidējs (10-50 cm garš) lakstaugs. Augs pilnīgi ir iegremdēts. Stublājs ir ieapaļš, tievs, zarains, ar sārtu nokrāsu. Lapas ir ļoti šauri lineāras (3-7 cm garas un aptuveni 0,1 cm platas), galā pakāpeniski nosmailotas, puscaurspīdīgas, plātnes apakšpusē ir brūni iesārtas. Lapu žāklēs dažreiz veidojas īsi, lapaini dzinumi. Lapām ir 3 dzīslas, tās savienojas ar vidusdzīslu lapas galā dažādos (tomēr tuvos) līmeņos. Pielapes ir pacietas, lineāri lancetiskas vai lineāras, smailas (1-2,5 cm garas). Ziedi ir 0,5-1 cm īsas, cilindriskā vārpā. Ziednesis parasti ir garāks nekā ziedu vārpa. Auglis ir spīdīgs, gluds, sārti brūns riekstiņš (0,15-0,2 cm garš) ar liektu knābi. Zied jūlijā, augustā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «iesārtā glīvene - Potamogeton rutilus Wolfg. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-08-06.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Iesārtā glīvene***.
**Plakanā glīvene** (latīņu: *Potamogeton compressus*) ir mainīga izskata glīveņu dzimtas suga. Savvaļā tā ir plaši sastopama Āzijā (Japānā, Kazahstānā, Krievijā, Ķīnā, Mongolijā) un Eiropā (Austrijā, Dānijā, Francijā, Īrijā, Krievijā, Lielbritānijā, Nīderlandē, Polijā, Somijā, Spānijā, Šveicē, Vācijā, Zviedrijā, Ukrainā), tostarp nereti, bet nevienmērīgi, sastopama Latvijā stāvošos un lēni tekošos ūdeņos.

Apraksts
--------

Plakanā glīvene ir daudzgadīgs, liels (ga 0,5—2 m garš) lakstaugs. Stublājs ir pilnīgi iegremdēts, plakans, divšķautņains, tievs (diametrā 0,2—0,3 cm) un zaro. Ir tikai iegremdētas lineāras, sēdošas (garumā 5—25 cm, plakanas 0,2—0,6 cm) lapas. Lapas gals ir strups ar īsu dzeloņsmaili. Uz stublāja pie lapu pamata nekad nav kārpiņu; tas ir gluds. Lapām ir 5 izteiktas dzīslas, kas galā gandrīz savienojas un daudzām sīkām gareniskām dzīsliņām. Ziedi ir izvietoti īsās (1,5—3,5 cm) vārpās, ziedkopas kāts ir garāks (3—8 cm) nekā vārpa. Auglis ir ieapaļš (0,2—0,35 cm garš) riekstiņš ar grumbuļainu malu un īsu, resnu, piespiestu knābi. Zied no jūnija beigām līdz augusta vidum.

Atsauces
--------

1. ↑  «Potamogeton perfoliatus in Flora of China @ efloras.org». *www.efloras.org*. Skatīts: 2022-07-25.
2. 1 2  «plakanā glīvene - Potamogeton compressus L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-07-23.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Plakanā glīvene***.
* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)
**Smaillapu glīvene** (latīņu: *Potamogeton acutifolius*) ir mainīga izskata glīveņu dzimtas suga. Savvaļā tā ir sastopama Eiropas rietumu, centrālajā un austrumu daļā. Latvijā suga sastopama reti, tikai valsts vidus un dienvidaustrumu daļā. Tā veido grupas stāvošos ūdeņos, parasti uz smilšaina pamata.

Sugu apdraud izbradāšana, piesārņojums un izbraukšana ar laivām. Tā ir ierakstīta Baltijas jūras reģiona Sarkanajā grāmatā un Latvijas Sarkanajā grāmatā 2. kategorijā.

Apraksts
--------

Smaillapu glīvene ir daudzgadīgs, vidējs (20—60 cm garš) lakstaugs. Augs ir pilnīgi iegremdēts ūdenī. Stublājs ir nedaudz saspiests, tomēr ieapaļš (diametrā 0,2—0,25 cm), pie lapu pamata kārpains un zarojošs. Lapas ir lineāras (5—10 cm garas, 0,2—0,3 cm platas), ar 3 labi saskatāmām gareniskām dzīslām, kas galā savienojas. Bez gareniskajām pamatdzīslām ir arī daudzas sīkas garendzīslas un dažas šķērsdzīslas. Lapas gals ir nosmailots vai dzeloņsmails. Pielapes ir brīvas (ap 2 cm garas) un ar noapaļotu galu. Ziedu vārpas ir īsas (garumā ap 1 cm), ar parasti 4—6 ziediem, vārpas kāts īss. Augļi ir ļoti lieli (ga 0,3—0,5 cm), ieapaļi riekstiņi ar īsu, taisnu knābi, kuram šķautne ir sīkpauguraina. Zied jūlijā un augustā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «smaillapu glīvene - Potamogeton acutifolius Link - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-07-23.
**Ana Matnadze** (gruzīnu: ანა მათნაძე; dzimusi 1983. gada 20. februārī Telavi) ir Gruzijas starptautiskā lielmeistare šahā (2002), kas kopš 2012. gada pārstāv Spāniju.

Biogrāfija
----------

Sekmīgi pārstāvējusi Gruziju Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos. 1993. gadā uzvarējusi Pasaules junioru šaha čempionātā U10 vecuma grupā. 1994. un 1995. gadā uzvarējusi Eiropas junioru šaha čempionātā U12 vecuma grupā. 1997. gadā uzvarējusi Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos U14 vecuma grupā. 1998. un 199. gadā uzvarējusi Eiropas junioru šaha čempionātos U16 vecuma grupā. Daudzkārtējā Gruzijas sieviešu šaha čempionāta laureāte, kuros izcīnījusi zelta (2002 - kopā ar Maiju Lomineišvili) un 3 bronzas (1998, 2000, 2005) medaļas.

Uzvarējusi starptautiskajos sieviešu šaha turnīros Bledā (1997), Kobuleti (1998), Groningenā (1998), Batumi (2000), Tarragonā (2004), Pontevedrā (2008). 2002. gadā Turcijā uzvarējusi Eiropas sieviešu čempionātā šaha ātrspēlē. 2004. gadā Elistā piedalījusies Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas, kurā 1. kārtā zaudējusi Olgai Aleksandrovai. 2018. gadā Hantimansijskā Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas 1. kārtā zaudējusi Dinarai Saduakasovai.

Gruzijas komandas *NTN Tbilisi* sastāvā 2 reizes (2004, 2005) uzvarējusi Eiropas sieviešu šaha klubu kausa izcīņā.

2023. gada novembrī Daglasā ierindojusies 43. vietā "FIDE Women's Grand Swiss" turnīrā sievietēm.

Pārstāvējusi Spānijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādēs piedalījusies 4 reizes (2012-2018). Individuālajā vērtējumā izcīnījusi sudraba (2014) un bronzas (2018) medaļas;
* Eiropas komandu šaha čempionātos piedalījusies 3 reizes (2013-2017). Individuālajā vērtējumā izcīnījusi sudraba (2013) un bronzas (2017) medaļas.

Par panākumiem turnīros FIDE 1999. gadā Matnadzei piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 2002. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu. 2006. gadā saņēmusi starptautiskā meistara nosaukumu vīriešiem (IM).

Atsauces
--------

1. ↑  FIDE Transfers in 2012
2. ↑  2004 FIDE Knockout Matches (Women)
3. ↑  Women’s World Championship 2018
4. ↑  OlimpBase :: European Women's Chess Club Cup :: Ana Matnadze
5. ↑  023 FIDE Women's Grand Swiss
6. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Ana Matnadze
7. ↑  OlimpBase :: European Women's Team Chess Championship :: Ana Matnadze

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Nikolajs Talts** (igauņu: *Nikolai Talts*, dzimis 1890. gada 26. novembrī, Pērnavas apriņķa Laiksāres pagastā - miris 1949. gada 26. janvārī Tallinā) bija igauņu jurists un politiķis.

Nikolajs Talts dzimis Pērnavas apriņķa Laiksāres novadā kā zemnieku dēls. Studējis Laiksāres draudzes skolā, 1900.-1902. Jehvi ministrijas skolā, 1902.-1910. Rīgas Pareizticīgo garīgajā seminārā, un saņēma zinātnes grādu Varšavas Universitātē (absolvējis 1914. gadā). Viņš bija zvērināta advokāta palīgs Pērnavā, Pērnavas apriņķa milicijas komandieris, Pērnavas apriņķa valdības un Pērnavas pilsētas padomes loceklis, Igaunijas Satversmes sapulces loceklis, Lauksaimniecības ministrijas juriskonsults un lauksaimniecības ministra palīgs.

Nikolajs Talts bija lauksaimniecības ministrs (1933.-1938.) un Nacionālās asamblejas loceklis Konstantīna Petsa piektajā valdībā.

1944. gada 16. novembrī viņu arestēja NKVD un ar 1946. gada 25. februāra tribunāla lēmumu viņam piesprieda piecu gadu cietumsodu saskaņā ar §58-3. Atbrīvots no cietuma 1949. gada. janvārī.

Atsauces
--------

1. ↑  Nikolai Talts 45-aastane. Postimees, 25. november 1935, lk 7.
2. ↑  Meie parlament ja aeg. Eesti Vabariik 1918–1940. 1937: Rahvuskogu 18.02.1937 – 17.08.1937. Rahvuskogu koosseis Archived 15.04.2018, *Wayback Machine* vietnē. www.nlib.ee Kasutatud 9.08.2012.
3. ↑  Memento 1966. T-TIM

Arejas saites
-------------

* Nikolaja Talta foto ar sievu Ellu-Emīliju un meitu Teaga 1925. gadā.
Sofijas Andersones 1869. gadā uzgleznots fejas portrets
**Feja** ir mītiska, fantastiska būtne, kas ir sastopama vairāku Eiropas tautu folklorā (tostarp ķeltu, slāvu, ģermāņu un franču folklorā).

Mītiem un nostāstiem par fejām nav vienota izcelsme, tie drīzāk ir tautas ticējumu apkopojums no dažādiem avotiem. Kristīgajās tradīcijās fejas uzskata par "pazeminātiem" eņģeļiem vai par dēmoniem, pagānu ticības sistēmās par dievībām, cilvēku rases priekštečiem vai par dabas gariem.

Fejām parasti ir cilvēcisks izskats, bet maģisks spēks vai iemaņas. To izmērs ir ļoti atkarīgs no mīta — tās var būt sākot no diezgan niecīgām līdz pat cilvēka izmēra. Fejas var arī mainīt savu izmēru, piemēram mazākas fejas var kļūt lielākas, lai atdarinātu cilvēkus. Orknejā fejas tika raksturotas kā maza auguma, ģērbušās tumši pelēkā krāsā un dažreiz bruņās. Dažās folklorās fejām ir zaļas acis. Dažos feju attēlojumos tās redzamas ar apaviem, citos ar basām kājām. Lai gan spārni ir izplatīti Viktorijas laikmeta un vēlāk tapušos mākslas darbos, tie folklorā ir sastopami reti ; fejas lidoja ar maģijas palīdzību, dažkārt uzsēdušās uz krustaiņu kātiem vai putnu mugurām. Mūsdienu ilustrācijās fejām bieži ir spāru vai tauriņu spārni.

Atsauces
--------

1. 1 2  Katharine Mary Briggs. *An encyclopedia of fairies : hobgoblins, brownies, bogies, and other supernatural creatures*. New York : Pantheon Books, 1976. ISBN 978-0-394-40918-4.
2. ↑  W. B. (William Butler) Yeats. *Fairy and folk tales of the Irish peasantry*. London : Walter Scott Pub. [1890?]. 2. lpp. ISBN 978-1-4179-7778-9.
3. ↑  William Godwin. *Lives of the necromancers: or, An account of the most eminent persons in successive ages, who have claimed for themselves, or to whom has been imputed by others, the exercise of magical power*. London, F. J. Mason, 1834. 20. lpp.
4. ↑  «Orkneyjar - Descriptions of the Fairy Folk». *www.orkneyjar.com*. Skatīts: 2023-11-25.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Feja***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
Šis raksts ir par ciemu. Par mūzikas grupu skatīt rakstu Iļģi.

**Iļģi**, agrāk **Iļģu muiža**, ir ciems Kurzemē, Dienvidkurzemes novada Grobiņas pagastā uz austrumiem no Grobiņas. Ciematā atrodas Valsts Sociālās aprūpes centra "Kurzeme" filiāle "Iļģi" — sociālās aprūpes centrs (pansionāts) personām ar garīgās veselības traucējumiem.

Vēsture
-------

Ciems izveidojies Ofenbergu dzimtai piederējušās Iļģu (vācu: *Illien*) (arī Dēnavas) muižas centrā, kurā no 1920. gadiem darbojās lauksaimniecības skola. 
Otrā pasaules kara beigās agrākās muižas kungu mājā bija vācu armijas lazarete, tā cietusi apšaudē. Pēc kara ēkā iekārtoja Liepājas pilsētas invalīdu namu, vēlāk šeit tika ievietotas personas ar psihiskām slimībām. 1969. gadā pansionātam piebūvēja jaunu korpusu.

Vairākus kilometrus uz ziemeļiem no Iļģiem atradās 1900. gadā atklātās šaursliežu Liepājas—Aizputes dzelzceļa līnijas pieturas punkts "Ilgale", kas slēgts 1964. gadā.

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------

* Filiāle "Iļģi"
* Filiāle "Iļģi"

  


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Grobiņas pagasta ciemi |
| --- |
|  |
| 
* Ālande
* Āres
* Cimdenieki
* **Dubeņi**
* Grobiņa
* Gūžas
* Iļģi
* Jaundubeņi
	+ Pirmie Dubeņi
	+ Otrie Dubeņi
	+ Trešie Dubeņi
* Keramika
* Robežnieki
* Rolava
* Tilti
* Vītiņi

 |

 |
**Anatolijs Fedoruks** (ukraiņu: *Анатолій Петрович Федорук*; dzimis 1972. gada 10. maijā) ir ukraiņu politiķis, kopš 1998. gada 7. aprīļa Kijivas apgabala Bučas pilsētas mērs. Viņš ir Ukrainas Pilsētu asociācijas Kijivas reģionālās nodaļas valdes priekšsēdētājs.

Biogrāfija
----------

1992. un 1993. gadā A. Fedoruks bija vēstures skolotājs vidusskolā savā dzimtajā Veļika Medvedivkā, Hmeļņickas apgabalā. No 1993. līdz 1997. gadam viņš bija vietējās pašvaldības mērs.

1997. un 1998. gadā A. Fedoruks bija skolotājs Bučas bērnunamā. Pirmo reizi tika ievēlēts par Bučas mēru 1998. gadā; atkārtoti ievēlēts 2006. 2010. 2015. un 2020. gadā. 2010. gadā viņš tika ievēlēts par prokrieviskās "Reģionu partijas" kandidātu. 2015. gadā ievēlēts "Jaunajās sejās" un 2020. gadā kā "Tautas kalpa" kandidāts.

2011. gadā A. Fedoruks kļuva par Ukrainas Pilsētu asociācijas Kijivas reģionālās nodaļas valdes priekšsēdētāju.

2014. gada Ukrainas parlamenta vēlēšanās kā paša izvirzītais kandidāts 95. vēlēšanu apgabalā neieguva vietu parlamentā, zaudējot Mihailo Havriļukam.

2017. gadā A. Fedoruks tika turēts aizdomās par varas ļaunprātīgu izmantošanu.

A. Fedoruks piesaistīja starptautisku uzmanību pēc Bučas kaujas, kas ilga no 2022. gada 27. februāra līdz 2022. gada 31. martam; šajā laikā notika Bučas slaktiņš. 2022. gada 5. aprīlī publicētajā intervijā Itālijas laikrakstam *Corriere della Sera* viņš sacīja, ka Krievijas karavīri Bučas iedzīvotājus nogalinājuši "dusmu vai prieka pēc". Tajā pašā dienā viņš video ziņojumā mudināja īpaši ārstus un komunālo pakalpojumu uzņēmumu darbiniekus atgriezties pilsētā.

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4 5
2. ↑
3. ↑  Mychael Schnell. «Mayor of Bucha on slain civilians: We 'get the impression' Russian troops had 'green light from Putin'». *MSN*, 2022. gada 4. aprīlis. Skatīts: 2022. gada 4. aprīlis.
4. ↑  Greta Privitera. «Il sindaco di Bucha: "I russi ci hanno uccisi per rabbia o per divertimento"». *Corriere della Sera* (itāļu), 2022. gada 5. aprīlis. Skatīts: 2022. gada 5. aprīlis.
5. ↑  «Weder Strom noch Gas in der Stadt: Bürgermeister von Butscha bittet um Hilfe». *RedaktionsNetzwerk Deutschland* (vācu). 2022. gada 5. aprīlis. Skatīts: 2022. gada 5. aprīlis.
**Pudeļpalmas** (*Hyophorbe*) ir palmu dzimtas ģints, kurai pieder piecas Maskarēnu salām endēmas sugas Indijas okeāna rietumu daļā.

Ģints pārstāvjus ir viegli kultivēt tropu zemēs. Augi nav pārāk lieli, un kaut arī šīs palmas ir sala neizturīgas, tās viegli pārcieš saules svelmi, vējus un sāļūdeņu šļakatas.

Izplatība
---------

Lai arī ģints daudzviet tiek plaši audzēta un ir iecienīta botāniskajos dārzos, savvaļā tā ir visapdraudētākā ģints palmaugu pasaulē.

Pudeļpalma izdzīvojusi vienīgi nelielajā Raundas salā, kur tās populācija lēnām atjaunojas. Uz izmiršanas robežas atrodas *Hyophorbe verscffeltii* jeb vārpstpalma. Tā ir endēma Rodrigesas salai, un sugu atšķir slaidāks stumbrs.

No pārējām trim sugām plašāk kultivēta tiek vienīgi *Hyophorbe indica*. Savvaļā suga ir izmirstoša, tās dzimtene — Reinjona. Maurīcijā savvaļā saglabājušies tikai trīs *Hyophorbe vaughanii* eksemplāri, pēdējais *Hyophorbe amaricaulis* jeb vientuļās palmas pārstāvis aug Kjūrpaipas botāniskajā dārzā.

Sugas
-----

* *Hyophorbe amaricaulis*
* *Hyophorbe indica*
* *Hyophorbe lagenicaulis*
* *Hyophorbe vaughanii*
* *Hyophorbe verscffeltii*

Atsauces
--------

1. ↑  The Plant List. A working list of all plant: *Hyophorbe*
2. ↑  iNaturalist: genus *Hyophorbe*, a member of Palms (Family Arecaceae)
3. ↑  Kew Royal Gardens. World Checklist of Selected Plant Families: *Hyophorbe*

Literatūra
----------

* Растения. Самая полная энциклопедия. Луиза Эббот, Анна-Лиза Эванс. 2004 Dorling Kindsley Limited; A Penguin Company. "Издевательства Астрель", перев. с. англ. 2006. ISBN 5-17-035343-X
**Pēteris Cimoška** (1914–1940) bija latviešu karavīrs robežsargs. Viens no Masļenku robežincidentā nogalinātajiem Latvijas robežsargiem.

Biogrāfija
----------

Pēteris Cimoška dzimis 1914. gada 27. janvārī Krāslavas pagasta Aišpuru sādžā.
No 1936. līdz 1937. gadam dienējis Latvijas armijas Štāba bataljonā Rīgā. Dienesta laikā kļuvis par 1. klases šāvēju ar kaujas šauteni un ieguvis dižkareivja dienesta pakāpi.
1939. gada septembrī iekļuvis Latvijas armijas atkārtotajā iesaukumā un ieskaitīts 3. Jelgavas kājnieku pulka ložmetēju rotā.
Tā paša gada novembrī demobilizēts.

1940. gada 8. maijā sācis dienestu Robežsargu brigādē, 3. Abrenes bataljonā. Kritis sadursmē ar NKVD kaujiniekiem 1940. gada 15. jūnija rītausmā. Apbedīts Abrenes pilsētas katoļu kapos.

Masļenku robežincidents
-----------------------

1940. gada 15. jūnija naktī, NKVD kaujinieku uzbrukuma brīdī, Cimoška pildīja dienesta pienākumus un atradās slēpnī. Atskanot pirmajiem uzbrucēju raidītajiem šāvieniem, Cimoška pieņēma kauju un atklāja pretuguni no slēpņa. Neskatoties uz slikto redzamību, uzbrucēji ātri atklāja slēpņa atrašanās vietu un sāka to ielenkt. Cimoška to saprotot, visticamāk, bija sācis atkāpties sardzes ēkas virzienā, tomēr to nesasniedza, jo uzkāpa uz uzbrucēju izliktā rokasgranātu saišķa netālu no ēkas. Gājis bojā sprādziena brīdī. Vēlāk, sabrūkot degošajai sardzes ēkai, viņa mirstīgās atliekas pārogļojās.

Izmantotie avoti un literatūra
------------------------------

* Feldmanis Andrejs Edvīns, *Masļenku traģēdija - Latvijas traģēdija*, Rīga, 2002.
* Grīnvalds Valdis, *Iebrukums Masļenkos*, Daugavas Vanagu Mēnešraksts, no. 2, 1979
**Vladimirs (Ichaks) Mitins** (1945) bija Latvijas ebreju sabiedriskais un reliģiskais darbinieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1945. gada 10. aprīlī Arhangeļskā VDK virsnieka Pjotra Mitina un viņa sievas Zinaīdas ģimenē. Viņa tēvu pēc Otrā pasaules kara beigām nosūtīja uz Latviju cīņai pret mežabrāļiem. Vladimirs konfliktēja ar tēvu un sāka piedalīties disidentu kustībā. Jaunībā viņš iemācījās runāt latviski un deva juridiskās konsultācijas dažādām disidentu grupām, bija pazīstams ar I. Ripsu, S. Rīgu, P. Tjurinu un citiem, bija Rīgas cionistu grupas loceklis. 1987. gadā PSRS varas iestādes viņam kopā ar sievu un divām meitām atļāva emigrēt uz Izraēlu, jo viņa sieva Žanna bija cēlusies no ebreju ģimenes. 

Izraēlā Mitins kopā sievu un meitām pārgāja jūdaismā (t.s. *gijurs*), ieguva ebreju vārdu Ichaks un kļuva par Jeruzalemes krievvalodīga ješivas *Švut Ami* audzēkni. 
Atmodas kustības laikā 1989. gadā Ichaks Mitins atgriezās Latvijā un nodibināja Rīgā beitmidrašu – mācību iestādi Toras un jūdaisma mācīšanai. Mitins panāca daudzu Rīgas ebreju jauniešu tuvināšanos jūdaismam. Mitins ir bijis Rīgas beitmidraša vadītājs līdz pat savai nāvei.

Miris 2000. gada 23. jūlijā Rīgā. Apbedīts Jeruzalemē *Ar Amenuhot* kapos.

Ārējās saites
-------------

* 
* 
* http://cyclowiki.org/wiki/%D0%9C%D0%B8%D1%82%D0%B8%D0%BD\_%D0%98%D1%86%D1%85%D0%B0%D0%BA
* http://xn--b1aeclack5b4j.xn--j1aef.xn--p1ai/wiki/%D0%9C%D0%B8%D1%82%D0%B8%D0%BD\_%D0%98%
*

Literatūra
----------

* Asafs Bar-Šaloms. Atmiņas par prozelītu (*Воспоминания о прозелите*). *Am Levadad*, 2018 (krieviski)
* Cvi Kaplans. Apvērstie burti (*Perevjornutije bukvi*), 7. 8. nod.
* N. Purers. Viņš krita taisno nāvē (*Pal smertju pravednikov*). *Bnei Tora* apvienības informatīvais biļetens, Nr. 2
* Ichaka Mitina piemiņai (*IN MEMORIAM YITZHAK MITTIN*), avīze *Shvut Ami*, 2000. gada septembris (angliski)
* M. Tokers. Ješivas vadītājs stāvēja un vārīja audzēkņiem, žurnāls *Hadašot Mišpaha*, 3.8.2000. (ivritā)
* Estere Vaile. Refjuzniks VDK pulkveža mājās. žurnāls *Bait Neeman*, Nr. 672, 12.-17. lpp. (ivritā)
* Gila Kaca. VDK pulkveža dēls krita uz Talmūda lapu, žurnāls *a-Šavua*, nedēļas nodaļa Dvarim, 5760. gads (pēc ebreju gaduskaita), 12.-16. lpp. (ivritā)
* M. Hevroni. Ješivas māte, žurnāls *Bait Neeman*, 5761. gada 20. adars (pēc ebreju gaduskaita), 12.-15. lpp. (ivritā)