recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Elefanta** (angļu: *Elephant Island*, spāņu: *Isla Elefante*) ir ar ledājiem klāta kalnaina sala Dienvidšetlendas salu arhipelāgā Antarktikā. Izvietojusies arhipelāga ziemeļaustrumos Piloto Pardo salu grupā un ir arhipelāga trešā lielākā sala. Izstiepta austrumu—rietumu virzienā, ziemeļu krastu apskalo Dreika šaurums, dienvidu — Vedela jūra. Prinča Čārlza šaurums salu atdala no austrumos esošās Klerensas salas, Lopera šaurums dienvidos — no Gibsa salas. Sala kalnaina, augstākā virsotne ir 853 m augsta klints Pardo grēdā (pēc citiem datiem — 975 m augstais Pendregona kalns salas dienvidrietumos).

Salas dienvidu piekrastē 1988. gadā ierīkots brazīliešu polārpētnieku patvērums *Emílio Goeldi*. Otrs patvērums *Engenheiro Wiltgen* (1985-1998) demontēts.

Vēsture
-------

Salu 1820. gada februārī atklāja un aptuveni nokartēja Edvarda Brensfīlda ekspedīcija. Tagadējo nosaukumu salai piešķīra britu roņu mednieks Roberts Fildess *(Robert Fildes)* pēc tur mītošās jūrasziloņu kolonijas (angļu: *elephant seal* vai *sea elephant*; sākotnēji — *Sea Elephant Island*). 1821. gada februārī salu atkārtoti atklāja krievu ekspedīcija Fabiāna fon Belinshauzena vadībā un nosauca par **Mordvinova salu** (krievu: *остров Мордвинова*) par godu admirālim Semjonam Mordvinovam.

1916. gadā ziemā salā četrus ar pusi mēnešus pavadīja Ernesta Šekltona avarējušā kuģa *Endurance* 22 vīru komanda, kamēr pats Šekltons ar pieciem vīriem atvērtā glābšanas laivā veica 800 jūdzes garu ceļu līdz Dienviddžordžijas salai. Avarējušos augusta beigās izglāba čīliešu tvaikonis *Yelcho* kapteiņa Luisa Pardo vadībā, kam salas ziemeļu piekrastē jūrnieku apmetnes vietā uzstādīts piemineklis.

Atsauces
--------

1. ↑  «UN Island Directory». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 1. maijā. Skatīts: 2013. gada 23. februārī.
2. ↑  ASV Ģeoloģijas dienesta Ģeogrāfisko nosaukumu informācijas sistēma *(USGS GNIS)*: Elefanta
3. ↑  ASV Ģeoloģijas dienesta Ģeogrāfisko nosaukumu informācijas sistēma *(USGS GNIS)*: Pendragona kalns
4. ↑  Exploring Polar Frontiers: A Historical Encyclopedia[novecojusi saite]
5. ↑  «The story of the men of Sir Ernest Shackleton’s ship S.Y. Endurance». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 27. jūlijā. Skatīts: 2013. gada 23. februārī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Elefanta***.
* Shackleton, Sir Ernest (1874-1922) Trans-Antarctica Expedition 1914-1917

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 315527994
* LCCN: sh95007199

 |

 |
**Galifreja** ir izdomāta planēta Apvienotās Karalistes televīzijas seriālā *Doctor Who*. Tā ir Laika pavēlnieku dzimtā planēta, šūpulis civilizācijai, kurai pieder galvenais varonis Doktors. Tā atrodas binārā zvaigžņu sistēmā 250 miljonu gaismas gadu attālumā no Zemes.

Pirmo reizi tā tika parādīta epizodē *The War Games* (1969), lai gan tās nosaukums tika pieminēts tikai epizodē *The Time Warrior* (1973—1974).

Atjaunotajā seriālā, kas tiek demonstrēts kopš 2005. gada, Galifreju sākotnēji pieminēja kā iznīcinātu Laika karā, kas norisinājās starp Laika pavēlniekiem un dalekiem. Taču epizodes *The Day of the Doctor* (2013) noslēgumā tiek atklāts, ka Galifreja ir faktiski pārdzīvojusi Laika karu, lai gan tā "sasalusi laikā" un pārvietota alternatīvā dimensijā,

Ģeogrāfija un izskats
---------------------

 Galifrejai tuvojas kosmosa kuģis
No kosmosa Galifreja redzama kā dzelteni oranža planēta. Planētu no kosmiskiem uzbrukumiem pasargāja barjera, saukta par kvantu spēka lauku, bet no teleportācijas uzbrukumiem — īpašas *transdukcijas* barjeras.

Galifrejas galvenā pilsēta sastāv no spožiem torņiem, kurus aizsargā varens stikla kupols. Ārpus tās ir tuksnesis ar sarkanas zāles līdzenumiem. Planētas tā saucamā "otrā pilsēta" ir Arkādija (Arcadia).

Uz Galifrejas mīt Laika pavēlnieki, sena un ļoti inteliģenta rase. Epizodē *The* *Sound of Drums* desmitais Doktors nodēvē Laika Pavēlniekus par "visvecāko un varenāko rasi Visumā".

Vēsture
-------

Oriģinālajā seriālā, kas ilga no 1963. līdz 1989. gadam, ir maz detaļu par pašas planētas vēsturi. Epizodē *The End of the Word* (2005) devītais Doktors paziņo, ka viņa dzimtā planēta un Laika pavēlnieki ir iznīcināti karā. Pēc tam epizodē *Dalek* (2005) atklājas, ka pēdējais lielais Laika karš bija karš starp Laika pavēlniekiem un dalekiem, tas beidzās ar abu pušu iznīcināšanu un, šķiet, tikai ar diviem izdzīvojušajiem: Doktoru un vientuļu daleku, kas kaut kādā veidā bija ceļojuši laikā un avarējuši uz Zemes. Šīs epizodes beigās izdzīvojušais daleks pašiznīcinās, un devītais Doktors domā, ka tagad viņš ir vienīgais Laika karā izdzīvojušais. Tomēr daleki atgriežas epizodē *Bad Wolf/The Parting of the Ways* (2005) un pēc tam vairākās citās epizodēs.

Atsauces
--------

1. ↑  Richards, Justin (October 2014). "Gallifrey". *The Essential Doctor Who* (Panini UK Ltd) (3: *Alien Worlds*): 31.
**Ābadāna** (persiešu: آبادان; *Ābādān*) ir ostas pilsēta Hūzestānā, Irānas dienvidrietumos.

Ābadāna atrodas pie Irānas un Irākas robežas uz Šatalarabas upes deltas salas, kuru sauc tāpat kā pilsētu. Piecdesmit trīs kilometru attālumā atrodas Persijas līcis. Kopā pilsētā dzīvo vairāk kā 415 tūkstoši iedzīvotāju. Pilsētā atrodas osta, kas ir pieejama okeāna kuģiem, starptautiskā lidosta, naftas pārstrādes rūpnīca. Šeit sākas naftas cauruļvads uz Teherānu un Isfahānu. Ābadānā darbojas arī ķīmiskās rūpniecības uzņēmumi, kas ražo amonjaku, sēru un etilēnu.

Pilsēta šajā vietā ir izveidojusies apmēram 8. līdz 9. gadsimtā. Pilsētas nosaukums radies no tās dibinātāja vārda. Jau sākotnēji pilsētā darbojās osta, bet otrs nozīmīgs faktors pilsētas izaugsmē bija sāls ieguves vietas tās apkārtnē. Par Ābadānu bieži notika strīdi un karadarbība starp tuvākajām valstīm. Kopš 1847. gada pilsēta atradās Persijas sastāvā. 20. gadsimta pašā sākumā pilsētas apkārtnē tika atklātas naftas iegulas. No 1909. līdz 1913. gadam šeit tika uzcelta naftas pārstrādes rūpnīca, kura vēlāk kļuva par vienu no lielākajām pasaulē. Irānas — Irākas karā pilsēta cieta no karadarbības un daudzi pilsētas iedzīvotāji devās bēgļu gaitās. Tobrīd tika pārtraukta arī naftas pārstrādes uzņēmuma darbība, kura tika atjaunota jau pēc kara un rekonstrukcijas, 1993. gadā. 1997. gadā tā atkal sāka strādāt pirmskara apjomos.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ābadāna***.
* Ceļojuma uz Ābadānu apraksts (angliski)
* Ābadānas Tehnoloģiju centrs[novecojusi saite]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 159458578
* LCCN: n81097924

 |

 |

1. ↑  .
**Nails Satarovs** (*Наиль Шарипович Саттаров*, dzimis 1941. gada 23. decembrī, miris 2014. gada 15. aprīlī) bija PSRS lidotājs izmēģinātājs, kosmonauts, bet nav lidojis kosmosā.

1965. gadā Satarovs pabeidza Orenburgas augstākā kara aviācijas lidotāju skolu. Pēc tam viņš šajā skolā strādāja par lidotāju instruktoru.
No 1969. gada bija izmēģinātājpilots dažādās Gaisa spēku daļās. 1973. gada oktobrī piedalījās kodolsprādziena izmēģinājumā Semipalatinskas poligonā, pēc sprādziena veirākkārt lidojot cauri radioaktīvajam mākonim.

1978. gadā Satarovs tika ieskaitīts Čkalova Gaisa spēku Zinātniski pētnieciskā institūta lidotāju izmēģinātāju grupā, lai veiktu kosmoplāna *Buran* izmēģinājumus atmosfērā. No 1979. gada janvāra līdz 1980. gada maijam Satarovs izgāja vispārējo kosmisko sagatavošanu Gagarina Kosmonautu sagatavošanas centrā. Kādā treniņlidojumā viņš neievēroja pasažieru lidmašīnas *Tu-154* pilotēšanas instrukciju, tāpēc tika atskaitīts no grupas, tā arī kosmisko sagatavošanu nepabeidzis.

No 1980. gada jūlija Nails Satarovs turpināja dienestu Gaisa spēku daļās kā izmēģinātājpilots un komandieris. 1992. gada novembrī atvaļinājās.

1993. gada jūlijā Satarovs sāka strādāt Tupoļeva Aviācijas zinātniski tehniskajā kompleksā par izmēģinātājpilotu. No 1999. gada janvāra bija vadošais inženieris.

No 2003. līdz 2006. gadam Satarovs bija *Graždanskije samoljoty Suhogo* galvenais speciālists.

Miris 2014. gada 15. aprīlī.

Ārējās saites
-------------

* Satarova biogrāfija (krieviski)
* Satarovs *OAO Tupolev* mājaslapā (krieviski)
**Jānis Krēsliņš** (1955) ir Zviedrijas Nacionālās bibliotēkas vecākas akadēmiskais bibliotekārs.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1955. gada 29. decembrī Ņujorkā latviešu vēsturnieka Jāņa Krēsliņa un viņa sievas Skaidrītes ģimenē. Mācījās privātajā Riverdeilas skolā (*Riverdale Country School*) Ņujorkā un Haverfordas koledžā (*Haverford College*) Pensilvānijā. Studēja Hārvarda Universitātē un Bostonas koledžā (*Boston College*).
1982. gadā ieguva Fūlbraita stipendiju (*Fulbright scholarship*) studijām Zviedrijā un 1989. gadā Stokholmas Universitāte viņam piešķīra zinātņu doktora grādu. Zviedrijas Karaliskajā Bibliotēkā (*Kungliga Biblioteket*) viņš pārrauga senās kolekcijas.

Atsauces
--------

1. ↑  Anna Mauliņa. Leģendārais Jānis Krēsliņš no nomoda pilsētas Hudzonas krastā[novecojusi saite] "Bibliotēku pasaule", nr. 49 (2010)
2. ↑  «literature.lv». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 8. decembrī. Skatīts: 2016. gada 23. martā.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 92225596
* LCCN: n93087534
* ISNI: 0000 0004 3078 6075
* GND: 1135493650
* SELIBR: 238565
* SUDOC: 030871638

 |

 |
**Georgs Marko** (vācu: *Georg Marco*; 1863. gada 29. novembris, Čerņivci — 1923. gada 29. augusts, Vīne) bija rumāņu izcelsmes Austrijas šahists.

Biogrāfija
----------

Ar šahu nopietni sācis nodarboties Bukarestē, kad iepazinies ar tā laika vadošo rumāņu šahistu Ādolfu Albinu. No 1885. gada dzīvojis Vīnē, kur strādājis par pilsētas šaha kluba sekretāru. No 1898. gada līdz 1916. gadam bijis žurnāla *Wiener Schachzeitung* redaktors. Publicējis daudz rakstu par šaha atklātņu teoriju, kā arī tā laika lielāko turnīru partiju krājumus un apskatus. Piedalījies daudzos šaha turnīros. Labākie rezultāti ir izcīnītās trešās vietas 1903. gadā Vīnē (aiz Mihaila Čigorina un Frenka Māršala) un 1912. gadā Stokholmā (turnīrā uzvarēja Aleksandrs Aļehins). Mačos divas reizes spēlējis neizšķirti ar Kārli Šlehteru - 1893. gadā 5:5 (+0, =10, -0) un 1894. gadā 5½:5½ (+4, =3, -4), 1901. gadā uzvarējis Ādolfu Albinu ar 6:4, bet 1904. gadā zaudējis Davidam Janovskim ar 2:4. Pēc spēles stila bijis pozicionāls šahists, kurš izcēlies ar attapību uzbrukumā un sīkstu aizsardzību.

Atsauces
--------

1. ↑  Vienna (1903)
2. ↑  Stockholm (1912)

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
* G. Marko šaha kompozīcijas vietnē PDB-Server

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 37510637
* LCCN: n88658104
* ISNI: 0000 0000 7258 0754
* GND: 110370759
* BNF: cb16717354v (data)
* BIBSYS: 90152205
* NLA: 35837379
* NKC: mzk2009544569

 |

 |
**Jānis Krūzkops** (dzimis 1912. gada 8. martā Burtniekos, miris 1960. gada 10. februārī Rīgā) bija Latvijas šaha treneris un pedagogs.

Šahista karjera
---------------

1937. gadā Jānis Krūzkops debitēja Latvijas šaha čempionātā, taču bez lieliem panākumiem. Otrā Pasaules kara laikā viņš piedalījās Latvijas meistarsacīkstēs 1943. gadā un 
Latvijas un Igaunijas šahistu turnīrā Rīgā.
Pēc kara Krūzkops bieži spēlēja Latvijas šaha čempionāta finālos - 1945. gadā, 1947. gadā un 1948. gadā un 1949. gadā. Labākais panākums tika sasniegts 1945. gadā, kad tika izcīnīta Latvijas čempionāta 2. vieta, jo uzvarētājs Vladimirs Alatorcevs spēlēja ārpus konkurences.

Šaha treneris un pedagogs
-------------------------

Pēc profesijas Jānis Krūzkops bija angļu valodas skolotājs. Tomēr gandrīz 15 gadus, sākot ar 1946. gadu līdz mūža beigām, viņš bija Rīgas pionieru pils šaha pedagogs. Pēckara Rīgā Krūzkops kļuva par galveno jauno šahistu audzinātāju. Viņš bija nākamā pasaules šaha čempiona Mihaila Tāla pirmais treneris. Starp citiem viņa audzēkņiem bija nākamie lielmeistari Aivars Gipslis, Jānis Klovāns un Latvijas čempionātu uzvarētāji Jānis Kļaviņš, Marks Pasmans. Jānis Krūzkops atstāja paliekošu ietekmi uz pēckara Latvijas jauno šahistu spēles stilu, mācot tiem spēlēt aktīvi, neizvairoties no sarežģītas un brīžiem riskantas spēles.

Atsauces
--------

1. ↑  «National tournament Riga 1944». *al20102007.narod.ru*.
2. ↑  «404 / Diena». *www.diena.lv*.
3. ↑  «Arhīvs / Diena». *www.diena.lv*.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
**Džordžs (Juris) Vīksniņš** (dzimis 1937. gadā Rīgā, miris 2012. gada 16. decembrī) bija latviešu ekonomists.

Biogrāfija
----------

Vīksniņš dzimis Rīgā 1937. gadā. Sešu gadu vecumā, Otrā pasaules kara laikā, kopā ar ģimeni pameta dzimteni. 1950. gadā pēc ilgiem gadiem pārvietoto personu nometnēs Eiropā Vīksniņš pārcēlās uz Filadelfijas apgabalu. Pēc tam, kad kļuva par ASV pilsoni, Juris nomainīja savu vārdu.

Vīksniņš ieguvis bakalaura grādu ekonomikā ar izcilību Templa Universitātē (*Temple University*) 1959. gadā, maģistra grādu Pensilvānijas Universitātē 1960. gadā, bet doktora grādu (*Ph.D.*) Džordžtaunas Universitātē (*Georgetown University*) 1964. gadā, kur arī tai pašā gadā sācis strādāt par mācību spēku. Kopš 2003. gada bija emeritēts ekonomikas profesors.

Vīksniņa specialitāte bija makroekonomika, ekonomisko sistēmu salīdzinājumi un saimnieciskās attīstības jautājumi, viņš publicējis vairākus zinātniskus pētījumus angļu valodā par Latvijas un Baltijas valstu ekonomiku, sākot jau no padomju laikiem.

Vīksniņš bija Latvijas Zinātņu akadēmijas ārzemju loceklis un "Ekonomistu apvienības 2010" biedrs, strādāja par konsultantu Latvijas Bankā no 1992. gada līdz 2005. gadam, kā padomnieks piedalījās Latvijas Bankas valūtas reformā. Viņa nozīmīgākais padoms Latvijas nacionālās valūtas atjaunošanā — piesaistīt latu Starptautiskā Valūtas fonda norēķinu vienībai SDR valūtu grozam. 2003. gadā apbalvots ar 4. šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. 
Viņš saņēmis balvu arī no Amerikas Studiju fonda — grupas, kas veicina brīvā tirgus ekonomiku.

Profesors Vīksniņš sniedzis konsultācijas ASV centrālās bankas — Federālo rezervju sistēmas — valdei, Pasaules Bankai, ASV Starptautiskās Attīstības aģentūrai un Starptautiskajam Valūtas fondam.

Piemiņa
-------

2018. gadā Latvijas Bankas izsludinātajā studentu zinātniski pētniecisko darbu konkursā tika iedibināta Jura Vīksniņa vārdā nosauktā speciālbalva, kas paredzēta labākajam darbam, kas integrēs ekonomikas un vēstures zinātniskās metodes, sniedzot novatorisku skatu uz kādu no Latvijas, Baltijas valstu vai Eiropas tautsaimniecības attīstības posmiem vai ekonomikas ideju vēstures kontekstā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Ar Triju Zvaigžņu ordeni apbalvoto personu reģistrs apbalvošanas secībā, sākot no 1994. gada līdz 2004. gadam». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 27. martā. Skatīts: 2020. gada 26. janvārī.

Ārējās saites
-------------

* «George J Viksnins Georgetown professor» (eng). Washingtonpost. Skatīts: 2019. gada 29. janvārī.
* «ASV miris profesors Juris Vīksniņš» (latviešu). Diena.lv. Skatīts: 2019. gada 29. janvārī.
* «Izsludināts studentu zinātniski pētniecisko darbu konkurss» (latviešu). makroekonomika.lv. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 31. martā. Skatīts: 2019. gada 29. janvārī.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 70379379
* LCCN: n85256937
* ISNI: 0000 0001 1667 434X
* GND: 170448509
* SUDOC: 146217381
* BIBSYS: 90508192
* NLA: 35582056

 |

 |
**Jānis Kukainis** (dzimis 1943. gada 12. jūnijā, miris 2021. gada 15. septembrī) bija ASV latviešu inženieris un sabiedriskais darbinieks. Bijušais Pasaules Brīvo latviešu apvienības (PBLA) un Amerikas Latviešu apvienības (ALA) priekšsēdis.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1943. gada 12. jūnijā Rīgā. Otrā pasaules kara beigās ar ģimeni devies bēgļu gaitās uz Vāciju, 1951. gadā uz ASV. 
Ieguva bakalaura grādu inženierzinātnēs Sinsinati Universitātē, maģistra grādus Tenesijas un Mičiganas pavalsts universitātēs, bija studentu korporācijas *Talavija* loceklis.

Strādāja Forda autobūves koncernā *Ford Motor Company* Detroitā kā dažādu nodaļu vadītājs, publicēja 20 rakstus par aerodinamikas jautājumiem.

1973. gadā sāka vadīt Latviešu apvienību Detroitā, darbojās Latviešu fonda padomē, Latviešu centra Garezerā padomē, Mičigānas baltiešu komitejā un Detroitas latviešu skolā.
1996. gadā Kukaini ievēlēja par Amerikas Latviešu apvienības priekšsēdi, rīkoja konferences par Baltijas valstu drošības jautājumiem. Pēc pensionēšanās 2000. gadā savu laiku veltīja darbam latviešu sabiedrībā.

Apbalvojumi
-----------

* Triju Zvaigžņu ordenis, 5. šķira (2000)
* Viestura ordenis, 1. šķira (2004)
* Latvijas Republikas Aizsardzības ministra Atzinības medaļa,
* "Daugavas vanagu" zelta nozīme
* PBLA balva

Atsauces
--------

1. ↑  PBLA atkal vadīs Jānis Kukainis 2012. gada 4. janvārī
2. ↑  Mūžībā devies ārzemju latviešu sabiedriskais darbinieks Jānis Kukainis lsm.lv 2021. gada 16. septembrī

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305064786

 |

 |
**Georgs Linds** (angļu: *George Lind*, krievu: *Георг Линд*; 1871—1957) bija latviešu vieglatlēts, kas startēja krosā, soļošanā un maratonā. Piedalījās 1908. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.

Dzīvesgājums
------------

**Georgs (Juris) Liepiņš** (*Georg Leepin*) dzimis Kurzemes guberņā.
Kopš 1890. gadu sākuma dzīvoja Heivudas (*Heywood*) pilsētā Lankašīras grāfistē Anglijas ziemeļos kā Džordžs Linds. Strādāja par galdnieku, 1893. gadā viņu uzņēma sporta klubā *Salford Harriers*, 1895. gadā ieņēma trešo vietu nacionālajās krosa meistarsacīkstēs (*National Cross Country Championships*).
1907. gadā viņš bija Londonas sporta kluba *Polytechnic Harriers* biedrs.

Tā kā Krievijas impērijas valdība neatbalstīja savas valsts sportistu dalību Londonas olimpiādē, tad viņš pats nolēma pieteikties 1908. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Londonā un maratona skrējienā ieņēma 19. vietu.
Viņš piedalījās skriešanas sacīkstēs arī Zviedrijā un piedalījās 24 stundu soļošanas sacīkstēs Vaitsitijas stacionā (*White City Stadium*) Londonā.
Pēc traumas 1909. gadā pārtrauca sportista karjeru.

1912. gadā ieguva Lielbritānijas pilsonību un Otrā pasaules laikā strādāja par kokmateriālu inspektoru Munīcijas ministrijā.

Miris 1957. gada 26. septembrī Enfīldā (*Enfield*) pie Londonas.

Atsauces
--------

1. ↑  «Georg Lind» (angļu). sports-reference.com. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020-04-17. Skatīts: 2021-01-01. Archived 2020-04-17 *Wayback Machine* vietnē.

Ārējās saites
-------------

* *Olympedia* profils (angliski)
**Plašsaziņa** jeb **masu komunikācija** ir process, kurā ar tehniskiem līdzekļiem (iespiestu līdzekļu, radio, kinematogrāfu, televīziju u.c.) skaitliski lielām un izkliedētām auditorijām tiek nodota informācija ar mērķi ietekmēt cilvēku vērtējumu, viedokli un rīcību. Saziņas elementi ir sūtītājs, kanāls (informācijas pārraides līdzeklis, ziņojums, informācija un saņēmējs). Plašsaziņas līdzekļi saziņā iesaista lielu daudzumu cilvēku, tie aptver visas saziņas formas ar masu auditoriju (televīzija, prese, radio, internets, kinozāles, grāmatas). Saziņa tomēr pārsvarā ir vienvirziena — informācijas saņēmējiem ir mazas iespējas atbildēt tieši, tāpēc plašsaziņas līdzekļu īpašnieki ir lielākās varas pozīcijās. Taču auditorijai ir iespēja atstāt negatīvu ietekmi — nepirkt laikrakstus, neskatīties TV utml. Mūsdienās mediji attīstījušies tik ļoti, ka atgriezenisko saikni un informācijas saņēmējiem ir iespējams iegūt pietiekami ātri, piemēram, zvanīt vai rakstīt uz radio, kā arī televīziju pārraides laikā, veidot forumus viedokļu apmaiņai interneta vidē.

Mediju ideoloģijas
------------------

Mediju ideoloģijas nosaka, ka mediji darbojas un kā to darbību uztver sabiedrība.

### Autoritārā ideoloģija

Mediji kā ideoloģiskās uzraudzības, apstrādes un kontroles līdzeklis, kā politiskās varas nodrošinājuma instruments (īpaši 17.—18. gadsimtā)

### Brīvības ideoloģija

Tirgus ekonomikas apstākļos valsts iejaukšanās mediju funkcionēšanā nav nepieciešama.

### Marksisma ideoloģija

Masu mediji pieder valstij, šī ideoloģija ir līdzīga autoritārajai ideoloģijai.

### Sociālās atbildības ideoloģija

Uzsvērta pašu mediju sociālā atbildība un politiskā atbildība demokrātijas apstākļos.

Atsauces
--------

1. ↑  «Akadēmiskā terminu datubāze — mass communications». LZA Terminoloģijas komisija. Skatīts: 2017. gada 30. augustā.
2. ↑  Paula L. Korpa V. Socioloģija. Mācību līdzeklis. Jelgava: LLU SZF Socioloģijas katedra. 112.lpp

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4037875-5
* NDL: 00567517
* NKC: ph115235

 |

 |
Šis raksts ir par filologu. Par citām jēdziena **Kušķis** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Jānis Kušķis** (dzimis 1930. gada 14. novembrī Lazdonā, miris 2022. gada 21. aprīlī) bija filologs, Latvijas Universitātes lektors, biedrības "Latvietis" Pārstāvju sapulces priekšsēdis.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1930. gada 14. novembrī Ladonas pagastā.
1955. gadā beidza studijas Latvijas Valsts Universitātes Filoloģijas fakultātē, turpināja studijas aspirantūrā. Kopš 1955. gada strādāja Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultātes Baltu valodu katedrā.

Jānis Kušķis publicējis vairāk nekā 1000 rakstu par valodniecības jautājumiem dažādos izdevumos Latvijā un ārvalstīs, veidojis vairāk nekā 900 valodniecības raidījumus Latvijas radio. Viņš bija līdzautors 1994. gadā izdotajai grāmatai "Kā latvietis runā". Kopš Latvijas neatkarības atjaunošanas viesojās daudzās skolās, stāstot par valodu un tās problēmām.
Jāņa Kušķa sirdslieta bija klasiskā mūzika un skaņu plašu kolekcionēšana. Savu skaņu plašu kolekciju viņš atdevis Latvijas Nacionālajai bibliotēkai.

Apbalvojumi
-----------

* Luža Bērziņa Lielā balva (2006),
* Triju Zvaigžņu ordenis (2004),
* Teodora Reitera fonda Lielā balva (2004),
* Kārļa Mīlenbaha balva (1999).

Sabiedriskā darbība
-------------------

Jānis Kušķis darbojās Rīgas Latviešu biedrības Latviešu valodas attīstības kopā, akadēmiskajā organizācijā "Ramave", bija biedrības "Latvietis" priekšsēdis, Teodora Reitera fonda goda biedrs.
2001. gada pašvaldību vēlēšanās kandidēja uz Rīgas domi partiju "Mūsu zeme", Nacionālās Savienības "Namejs", Helsinki-86, Latvijas Vienības partijas un "Tautas mantojuma" apvienotajā sarakstā (izvirzīts no Helsinki-86). 9. Saeimas vēlēšanās kandidēja partijas Nacionālā Spēka Savienība sarakstā kā 1. numurs Vidzemē, 3. numurs Rīgā un Zemgalē, 7. numurs - Latgalē, bet partija Saeimā netika ievēlēta.

Bibliogrāfija
-------------

* *Paegle Dzintra, Kušķis Jānis. Kā latvietis runā. - Zvaigzne ABC, 1994.* ISBN 5-405-01222-X
* *Kušķis Jānis. Mūsu valoda. - Apgāds Antava, 2006.* ISBN 9984-39-038-1
* *Kušķis Jānis. "Mūsu valoda II" Padomi latviskas valodas cienītājiem. - Biedrība "Latvietis", 2009.* ISBN 978–9984–39–826–6false

Atsauces
--------

1. ↑  «91 gada vecumā aizsaulē devies valodnieks Jānis Kušķis». Apollo.
2. ↑  «Darītājam Jānim Kušķim valodas kopšanā». Latvijas Vēstnesis.

Ārējās saites
-------------

* Jāņa Kušķa raksti par valodas kultūru
* J. Kušķa rakstu krājums Runāsim latviski

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 192449255
* LNB: 000001321
* LCCN: n2004008653
* ISNI: 0000 0003 8561 1136

 |

 |
Riežupes smilšu alas ieeja
Riežupes smilšu alas
**Riežupes smilšu alas** ir mākslīgu alu labirints. Alas izcirstas baltajā smilšakmenī — pēc 1999. gada mērījuma 351 m kopgarumā, bet pēc citiem avotiem 460 m (1939. gadā alu kopgarums bijis ap 2 km, bet agrāk, iespējams, līdz 4,6 km). Tā ir šobrīd garākā alu sistēma Latvijā. Šīs alas atrodas Riežupes dabas parkā Rumbas pagastā, Kuldīgas novadā, aptuveni 4—5 km no Kuldīgas.

Gaisa temperatūra alās ir pastāvīga: visu gadu + 8° C. Lielākā daļa no kādreizējām ejām ir aizbrukušas, vairākkārt aizbrukusi arī ieeja alās. Piemēram, 1960. gada nobrukums slēdza alas ieeju uz 4 gadiem. Alu atrakšanas darbi uzsākti 1960. gadu vidū.

Noteikta kā ziemojošo sikspārņu monitoringa stacija.

Vēsture
-------

Alu sistēma tapusi 18.—19. gs. Sākotnēji alas veidoja avots, bet to veidošanās turpinājās, rokot baltās smiltis stikla rūpniecībai. Pirms 1. Pasaules kara tur raktās smiltis rūpnieciski lietoja *Ozolnieku stikla fabrika*, starpkaru periodā arī *Iļģuciema stikla fabrika* Rīgā. Alu rūpnieciskā izstrāde tika pārtraukta 1939. gadā.

1957. gadā alu kreisajā pusē notika nogruvums, kas slēdza pieeju šai pusei uz 34 gadiem. Lai apietu šo nobrukumu, 1990. gadā ģeologu grupa Gunta Eniņa vadībā sāka kalt *Balto eju*, bet neveiksmīgi. Nākamajā gadā grupa Daiņa Ozola vadībā izkala šo eju un piekļuve labirinta kreisajai pusei tika atjaunota.

Alas kā paslēptuvi izmantojuši 1905. gada revolūcijas dalībnieki.

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4 5  Guntis Eniņš. Alas Latvijā. Zvaigzne ABC. 32.—33. lpp. ISBN 9984-36-111-X.

Ārējās saites
-------------

* Riežupes smilšu alas
* Apceļo Latviju - Riežupes smilšu alas
* Latvijas izcilākās alas
* Riežupes smilšalas
* Trīs diennaktis pazemes labirintā
**Franss Gunnars Bengtsons** (zviedru: *Frans Gunnar Bengtsson*; dzimis 1894. gada 4. oktobrī, miris 1954. gada 19. decembrī) bija zviedru rakstnieks, esejists, dzejnieks. Uzrakstījis vienu no pazīstamākajām Zviedrijas karaļa Kārļa XII biogrāfijām, kā arī daudzus vēsturiskos romānus.

Biogrāfija
----------

Jaunībā aizrāvies ar šahu. 1916. gada Ziemeļu šaha kongresa Kopenhāgenā B turnīra dalībnieks, taču vēlākajos gados rakstnieka darbība nav ļāvusi piedalīties nopietnos šaha turnīros.

Savas literārās gaitas sācis ar vēsturisku aprakstu publikāciju žurnālā *Ord och Bild* 1920. gadā. Pirmais Bengtsona dzejoļu krājums "Kauliņu spēle" (zviedru: *Tärningkast*) iznācis 1923. gadā, bet 1925. gadā izdevis otro dzejoļu krājumu - "Bābeles leģendas" (zviedru: *Legenden om Babel*). Savos dzejoļos izmantojis senlaicīgas dzejas formas, tajā skaitā sonetu. 1929. gadā kļuvis plašāk pazīstams pēc sava vēsturisko eseju krājuma "Literāti un karavīri" (zviedru: *Litteratörer och militärer*) publikācijas. 1938. gadā publicējis karaļa Kārļa XII biogrāfiju divos sējumos, kura saņēmusi lasītāju atzinību un Zviedrijas Akadēmijas (zviedru: *Svenska Akademien*) prēmiju. Vēsturiskais darbs lielā mērā balstījies uz Kārļa XII karavīru un virsnieku dienasgrāmatām un citām pierakstītām atmiņām, kā arī uz 1731. gadā izdoto Voltēra Kārļa XII biogrāfiju.

1941. gadā izdevis romāna *Röda Orm* pirmo daļu, bet 1945. gadā - šī romāna otro daļu. Vēsturiskais romāns, kas apraksta vikinga piedzīvojumos Skandināvijā kristietības ieviešanas laikmetā, kļuva par vienu no pašiem lasītākajiem zviedru romāniem. 1991. gadā izdevniecība "Liesma" izdeva šo grāmatu latviešu valodā ar nosaukumu "Sarkanais pūķis".

1953. gadā izdevis atmiņu krājumu "Paradīze, kādu es to atceros" (zviedru: *Den lustgård som jag minns*). Pēc autora nāves 1954. gadā tika izdoti vairāki viņa eseju un dzejoļu krājumi.

Literārie darbi
---------------

* "Tärningkast", 1923
* "Legenden om Babel", 1925
* "Litteratörer och militärer", 1929
* "Karl XII’s levnad", 1938
* "Silversköldarna", 1931
* "Röda Orm", 1941/1945
* "Den lustgård som jag minns", 1953
* "Folk som sjöng, och andra essäer", 1955
* "Konsten att läsa", 1960
* "Inför kvinnan ställd", 1964

Atsauces
--------

1. ↑  Grāmata: Sarkanais pūķis (Franss G. Bengtsons), ISBN10: 5410009541, ISBN13: 9785410009546, Izdeva: Liesma, Izdots: 1991[novecojusi saite]

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Franss Gunnars Bengtsons***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Frans G. Bengtsson (1894–1954)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
**Purvāja ciesa** (latīņu: *Calamagrostis canescens*) ir graudzāļu dzimtas suga, kura ir plaši sastopama Eirāzijā, galvenokārt Eiropas ziemeļu, centrālajā un austrumu daļā, kā arī Rietumsibīrijā. Suga ir bieži sastopama arī visā Latvijas teritorijā, kur grupas un audzes aug dažādos pārmitros biotopos: lapkoku mežos, pļavās, purvu apmalēs un gar ūdenstilpēm.

Apraksts
--------

Purvāja ciesa ir daudzgadīgs, 60—150 cm garš lakstaugs. Tam ir stāvs stiebrs stāvs, kurš zem ziedkopas ir raupjš. Lapas ir 0,3—0,6 cm šauras, ar īsiem matiņiem vai gandrīz kailas, plakanas. Lapas apakšpuse ir mazliet spīdīga, tās maksts ir gandrīz līdz pamatam šķelta, bez austiņām. Lapas mēlīte ir strupa, īsāka nekā lapas platums. Ziedi ir 8—20 cm garā, skrajā skarā. Skaras zari ir stāvi. Vārpiņas ir 0,5—0,7 cm garas, tām bieži ir violeta nokrāsa. Ārējā zieda plēksne ir puscaurspīdīga, plēvjaina, plati lancetiska. Akots ir īss, atrodas plēksnes augšējā trešdaļā. Kallusa matiņi ir gari, aptuveni ārējās zieda plēksnes garumā. Auglis ir sīks grauds. Zied no jūnija līdz augustam.

Atsauces
--------

1. 1 2  «purvāja ciesa - Calamagrostis canescens (Weber) Roth - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-11-11.
***The Elder Scrolls V: Skyrim — Dawnguard*** ir pirmais papildinājums spriedzes lomu spēles atvērtās pasaules video spēlei *The Elder Scrolls V: Skyrim*. To izstrādāja Bethesda Game Studios un publicēja Bethesda Softworks. *Dawnguard* Xbox 360 versiju angliski runājošās teritorijās izlaida 2012. gada 26. jūnijā un Francijā, Vācijā, Itālijā un Spānijā 2012. gada jūlija vidū. Microsoft Windows platformai to izlaida caur Steam 2012. gada 2. augustā. Tehnisku problēmu dēļ PlayStation 3 versijas izlaišanu aizkavēja līdz 2013. gada 26. februārim.

*Dawnguard* norisinās ap senu pareģojumu, kas ierakstīts Elder Scroll. Dawnguard — vampīru mednieku organizācija, ir atkal apvienojusies, lai mēģinātu apturēt spēcīga vampīru klana Volkihar atgriešanos. Volkihar līderis Lord Harkon plāno izmantot Elder Scroll, lai mūžīgi aizklātu sauli. Spēlētājs var izvēlēties vai nu palīdzēt Dawnguard, vai pievienoties vampīriem pašam par tādu kļūstot.

Atsauces
--------

1. ↑  Brian Sipple. «'Skyrim's' 'Dragonborn,' 'Hearthfire' & 'Dawnguard' Finally Confirmed for February PS3 Releasework=GameRant.com», 2013. gada 18. janvāris. Skatīts: 2013. gada 21. janvāris.
2. ↑  «GS News - All Skyrim DLC coming to PS3 next month». *GameSpot.com*. 2013. gada 18. janvāris. Skatīts: 2013. gada 21. janvāris.
**Dariali aiza** (gruzīnu: დარიალის ხეობა, *Darialis heoba*; krievu: *Дарьяльское ущелье*; ingušu: *Даьра Аьле*; osetīnu: *Арвыком* vai *Дайраны ком*) ir aiza Lielā Kaukāza Sānu kores šķērsojuma vietā, uz austrumiem no Kazbeka kalna, uz robežas starp Krieviju un Gruziju.

Aptuveni 12 km garās aizas sākums ir aiz Stepancmindas Gruzijā un beigas pie Augšējās Larsas Ziemeļosetijā, kur izvietoti abu valstu kontrolpunkti.
Aizā no dienvidiem uz ziemeļiem plūst Terekas upe. Aizas stāvās granīta sienas dažviet ir līdz 1800 metru augstas.

Dariali aiza vēsturiski bija nozīmīga kā viena no divām Kaukāza kalnu grēdas šķērsošanas vietām (otra bija Derbentas eja pie Kaspijas jūras). Caur to ved vēsturiskais Gruzijas kara ceļš, kas mūsdienās ir uzlabots.

Vēsture
-------

Nosaukums Dariali ir cēlies no *Dar-i Alān* (در الان), kas persiešu valodā nozīmē "Alanu vārti". Mūsu ēras pirmajos gadsimtos alani dzīvoja teritorijā uz ziemeļiem no aizas.

Dariali aiza ir nocietināta vismaz kopš aptuveni 150. gada pirms mūsu ēras (tradicionāli tiek uzskatīts, ka tur cietoksni uzcēla Ibērijas karalis Mirians I). Vēl mūsdienās ir redzamas sena cietokšņa drupas. Nocietinājumu dažādi dēvēja par Ibērijas vārtiem jeb Kaukāza vārtiem. Eja Kaukāza grēdā ir minēta Gruzijas annālēs par *Darialani*; Strabons to sauca par *Porta Caucasica* un *Porta Cumana*; Ptolemajs to sauca par *Fortes Sarmatica*; to dažkārt sauca par *Porta Caucasica* un *Portae Caspiae* (šis nosaukums tika piešķirts arī "vārtiem" jeb "ejai" blakus Kaspijas jūrai Derbentā); un tatāri to sauc par *Darioli*.

Josefs rakstīja, ka Aleksandrs Lielais uzcēlis dzelzs vārtus nenoteiktā pārejā, ko daži latīņu un grieķu autori identificēja ar Darialu.

Dariali eja nonāca Sasanīdu rokās 252.–253. gadā, kad Sasanīdu impērija iekaroja un anektēja Ibēriju.
628. gadā kontrole pār Dariali nonāca Rietumturku kaganāta rokās, kad Tuns Jabgu kagans parakstīja līgumu ar Ibēriju, nododot Kaganātam visu tās pilsētu un cietokšņu kontroli un izveidojot brīvo tirdzniecību.
644. gadā Dariali ejas kontroli pārņēma arābu Rašidunas kalifāts. Vēlāk to kontrolēja Gruzijas Karaliste.

Pēc Kartlijas-Kahetijas karalistes aneksijas 1801. gadā Dariali eju pārņēma Krievijas Impērija un tur sāka uzlabot ceļu, ko nosauca par Gruzijas kara ceļu.

Attēlu galerija
---------------

* Dariali aiza Dariali aiza
* Dariali aiza pie Gruzijas un Krievijas robežas Dariali aiza pie Gruzijas un Krievijas robežas
* Tunelis Dariali aizā Tunelis Dariali aizā
* Ceļš Dariali aizā Ceļš Dariali aizā
* Dariali aiza 1970. gados Dariali aiza 1970. gados
* Iļjas Zankovska glezna "Dariali aiza" (1890. gadi) Iļjas Zankovska glezna "Dariali aiza" (1890. gadi)

Atsauces
--------

1. ↑  «Darjala aiza». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 160. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Dariali aiza***.
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
**Františeks Palackis** (čehu: *František Palacký*; dzimis 1798. gada 14. jūnijā, miris 1876. gada 26. maijā) bija čehu vēsturnieks un politiķis, čehu nacionālās atmodas redzams darbinieks.

Dzimis Čehijas Silēzijā skolotāja ģimenē. No 1812. gada mācījās luterāņu skolā Presburgā, kur iepazinās ar Pavelu Jozefu Šafāriku. Kopš 1823. gada darbojās Prāgā, kur sadraudzējās ar Josefu Dobrovski, un darbojās Nacionālā muzeja izveidē. 

No 1825. gada izdeva žurnālu *Časopis Českého musea* čehu un vācu valodā. No 1836. līdz 1867. gadam publicēja savu galveno vēturisko darbu *Dějiny národu českého v Čechách a v Moravě* ("Čehu tautas vēsture Čehijā un Morāvijā") piecos sējumos.

Sākoties 1848. gada revolūcijai, plašāk iesaistījās reālajā politikā. 1848. gada jūnijā bija Slāvu tautu kongresā Prāgā prezidents. 1848. un 1849. gadā bija deputāts parlamentam, kas sanāca Kromeržīčas pilsētā. 

Pēc politiskās pārliecības Palackis bija t.s. vecčehu politiskais līderis un austroslāvisma piekritējs t.i. atbalstīja Austroungārijas pārveidošana par nāciju federāciju.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Františeks Palackis***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 61602031
* LNB: 000204873
* LCCN: n50051773
* ISNI: 0000 0001 0907 2324
* GND: 118789260
* SELIBR: 82312
* SUDOC: 029404487
* BNF: cb12250017j (data)
* BIBSYS: 90607718
* NLA: 35759748
* NKC: jk01091537
* CiNii: DA06855329

 |

 |
**Dardaneļi** jeb **Dardaneļu šaurums** (turku: *Çanakkale Boğazı*, grieķu: *Δαρδανέλλια*, *Dardanellia*), sengrieķu un latīņu nosaukums — **Hellesponts** (grieķu: *Ελλήσποντος*, *Hellēspontos*, latīņu: *Hellespontus*), ir jūras šaurums starp Eiropu un Āziju, kas šķir Gelibolu pussalu Turcijas Eiropas daļā no Bigas pussalas Mazāzijas ziemeļrietumos.

Šaurums savieno Egejas jūru ar Marmora jūru un ir viens no posmiem jūras ceļā starp Vidusjūru un Melno jūru. Šaurums ir 65 kilometrus garš un no 1,3 līdz 6 kilometriem plats. Vidējais dziļums ir 50 metri.

Dardaneļi šaurums
Senāk Dardaneļus sauca par Hellespontu un tam ir bijusi liela nozīme Eiropas vēsturē, īpaši laikā, kad dominējošā vara reģionā bija Senā Grieķija. Saskaņā ar sengrieķu mitoloģiju šauruma nosaukums cēlies no Tēbu valdnieka Atamanta meitas Helles vārda. Netālu no šauruma atradās Troja. Izsenis galvenā pilsēta pie Dardaneļiem bija Abidosa, kad 1352. gadā šauruma Āzijas krasts nonāca turku varā, pilsētu pārsauca par Čanakali.

Pēc 1841. gada līguma tikai turku kara kuģi drīkstēja peldēt pa Dardaneļiem. Pirmā pasaules kara laikā par stratēģiski svarīgo šaurumu norisinājās smagas cīņas starp Turciju un Antanti.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 160. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Dardaneļi***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Panoramio — Fotogrāfijas no ---=XEON=--- > Dardanellen

Skatīt arī
----------

* Bosfors

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 243410280
* LCCN: sh86004066
* GND: 4011051-5
* NKC: ge619423

 |

 |
***The Elder Scrolls IV: Knights of the Nine*** ir oficiāla papildinājumu paka lomu spēles videospēlei *The Elder Scrolls IV: Oblivion*. Izsludināta 2006. gada 17. oktobrī papildinājumu paku Ziemeļamerikā izstrādāja, publicēja un izlaida Bethesda Softworks, eiropā spēli publicēja sadarbībā ar Ubisoft. Windows versija ir pieejama vai nu kā lejuplāde no kompānijas mājas lapas vai kā daļa no tirdzniecībā izlaista *Oblivion Downloadable Content Collection* CD — izdevums, kurā ietilpst arī visi iepriekš izlaistie lejuplādējamie papildinājumi *Oblivion*. *Xbox 360* versija ir pieejama *Xbox Live Marketplace* un *PlayStation 3* *Oblivion* iepakotā versija jau satur *Knights of the Nine*.

*Knights of the Nine* darbība norisinās ap tāda paša nosaukuma frakciju, kas cenšas atrast un saglabāt "Crusaders' Relics" komplektu. Kad atrastas, šie artifakti ir jāizmanto, lai pievarētu karali burvi Umaril, kurš grib atriebties Nine Divines. *Knights of the Nine* tika lielākoties labi uzņemts spēļu presē. Lai gan tas maz izmainīja *Oblivion* pamata mehānikas, kritiķi to vērtēja kā īsu, bet izstrādātu papildinājumu spēles galvenajam stāstam.

Atsauces
--------

1. ↑  «Bethesda Softworks Announces Knights of the Nine for Xbox 360 and Windows». Bethesda Softworks. 2006-10-17. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2007-06-23. Skatīts: 2007-07-06.
2. ↑  «The story of *Knights of the Nine*». *The Elder Scrolls IV: Knights of the Nine*. Bethesda Softworks. Reprinted in The Imperial Library. 2006-11-21. Skatīts: 2010-10-18.
3. ↑  Kasavin, Greg. «The Elder Scrolls IV: Knights of the Nine for PC Review». GameSpot, 2006-12-04. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2007-08-28. Skatīts: 2007-08-31.
4. ↑  Newton (2007-01-08).
5. ↑  Purchese, Rob. «Review - The Elder Scrolls IV: Oblivion - Knights of the Nine». Eurogamer, 2006-11-27. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2007-09-30. Skatīts: 2007-08-31.
Šis raksts ir par luterāņu mācītāju. Par citām jēdziena **Akmentiņš** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Roberts Akmentiņš** (1910—1994) bija luterāņu mācītājs, Teoloģijas semināra rektors un Latvijas Universitātes (LU) Teoloģijas fakultātes dekāns. Latvijas Zinātņu akadēmijas goda loceklis (1992).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1910. gada 27. janvārī Grundzāles pagastā. 1929. gadā absolvēja Gaujienas ģimnāziju. Studēja LU Teoloģijas fakultātē (1929—1934) un LU Filoloģijas un filozofijas fakultātē (1935).

Bija Jēkabpils Valsts ģimnāzijas ticības mācības, vēstures, loģikas, latīņu valodas skolotājs (1934—1938). Dienēja 12. Bauskas kājnieku pulkā (1938—1940). Pēc Latvijas okupācijas 1941. gadā viņu apcietināja par darbošanos nacionālās pretestības organizācijas "Tautas sargi" Osvalda Pūpola vadītajā jauniešu grupā "Viesturieši". Vācu okupācijas laikā studēja psiholoģiju Rīgas Pedagoģiskās psiholoģijas institūtā, tad filozofijas vēsturi un pedagoģiju Rīgas Universitātes Teoloģijas fakultātē (1943—1944).
1944. gada novembrī bija leitnanta Roberta Rubeņa (1917—1944) bataljona faktiskais kapelāns Kurzemes cietoksnī, 1945. gada 11. aprīlī viņu ordinēja par Kuldīgas Svētās Annas baznīcas mācītāju.

Pēc Otrā pasaules kara bija vikārs Blīdenes-Stūru draudzē un Kursīšu-Zvārdes draudzē, tad mācītājs Remtes, Gaiķu un Grīvaišu, Lutriņu draudzēs.
No 1953. līdz 1982. gadam bija mācītājs Saldus I draudzē un strādāja kolhozā "Druva", līdztekus bija Kuldīgas iecirkņa prāvests (1967—1983), LELB Konsistorijas locekļa kandidāts (1968—1979).

No 1969. līdz 1987. gadam Akmentiņš bija LELB Teoloģijas semināra pasniedzējs, no 1980. gada profesors un Sistemātiskās reliģijas zinātnes un filozofisko priekšmetu katedras vadītājs. 1980. gadā viņš aizstāvēja teoloģijas doktora disertāciju "Rakstnieka Augusta Saulieša pasaules uzskata pamatproblēmu aktualitāte" un kļuva par LELB Teoloģijas semināra rektoru (1980—1987), bet tika atstādināts Atmodas kustības laikā par darbošanos LELB garīdznieku kustībā "Atdzimšana un Atjaunošanās" (1987—1990).
1989. gadā LELB 14. Sinode atjaunoja Dr. Robertu Akmentiņu Teoloģijas semināra rektora amatā.
1990. gadā viņš kļuva par atjaunotās LU Teoloģijas fakultātes dekānu un Sistemātiskās teoloģijas katedras vadītāju.

Miris 1994. gada 20. maijā. 2020. gadā Lutera Akadēmijā atklāja R. Akmentiņam veltītu memoriālo ekspozīciju viņa vārdā nosauktajā auditorijā.

Atsauces
--------

1. ↑  Profesora Roberta Akmentiņa memoriālās ekspozīcijas atklāšana
**Darbarīks** ir ierīce kāda noteikta darba veikšanai. Parasti darbarīku lietošana ir saistīta ar mehāniska darba veikšanu.

Darbarīku vēsture
-----------------

Darbarīku izmantošanas vēsture sniedzas vissenākajā cilvēces vēsturē, vai pat pirms tās, jo primitīvus darbarīkus vienkāršu funkciju veikšanai spēj izmantot atsevišķi dzīvnieku un pat putnu veidi.

Akmens laikmeta darbarīki. Atrasti FrancijāArī laikmetu apzīmējumi — Akmens, Bronzas un Dzelzs lielā mērā attiecināmi uz darbarīku veidiem, to tehnisko līmeni. Darbarīkiem, līdztekus daudziem citiem attīstības faktoriem bijusi nenovērtējama loma cilvēces attīstībā. Darbarīku izmantošana bija saistīta arī ar tehnoloģijas pilnveidošanos dažādās nozarēs. Piemēram, celtniecībā arvien efektīvāki darbarīki deva cilvēkiem iespēju būvēt arvien drošāku patvērumu. Ja sākotnēji Centrāleiropā, vēl jo vairāk tālāk uz ziemeļiem tās bija alas un primitīvas zaru būdas, tad vēlāk jau tika būvētas koka ēkas, cietokšņi un pilis. Cilvēka rokas, papildinātas ar dzelzs laikmeta darbarīkiem un instrumentiem un to lietošanas māku, deva iespēju radīt izturīgus mūra cietokšņus un pilsētas ar grandiozām katedrālēm, kuras arī mūsdienās rada izbrīnu par aizgājušo gadsimtu cilvēku roku veiklību, izdomu un radošo garu.

Darbarīki mūsdienās
-------------------

Mēbeļu montāžas darbarīki
Vienkāršākie, praksē biežāk sastopamie darbarīki ir āmurs, cirvis, zāģis, lauznis, kalts, cērte, skrūvgriezis u.c. Tos sauc arī par rokas instrumentiem. Ir sastopami arī sarežģītāki darbarīki ar mehāniskās vai elektriskās enerģijas piedziņu, kas pastiprina cilvēka roku spēku. Piemēram, elektriskais vai motorzāģis, pneimatiskais āmurs, elektriskais urbis utt.

Neskatoties uz arvien sarežģītāku tehnisko ierīču, iekārtu, mehānismu un aparātu lietošanu strauja tehniskā progresa rezultātā, vienkāršu darbarīku lietošanas joma nesamazinās. Tas izskaidrojams ar to, ka gan rūpnieciskajā ražošanā, celtniecībā un citās tautsaimniecības nozarēs, kā arī mājsaimniecībā joprojām pastāv liela daļa nestandarta vai epizodisku darbu veidu, kuru veikšanai sarežģītas tehnikas lietošana nav racionāla.

Darbarīku iedalījums
--------------------

Pēc darba nozarēm darbarīkus var iedalīt dažādās darbarīku grupās:

* Lauksaimniecības darbarīki;
* Zvejniecības rīki;
* Amatniecības darbarīki;
* Mājsaimniecības darbarīki.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Darbarīks***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85136049
* GND: 4065596-9
* BNF: cb119384564 (data)
* NDL: 00561564
* NKC: ph123455

 |

 |
**Dardi** ir indoirāņu saimes dardu valodās runājoša radniecīgu tautu grupa, kas apdzīvo Hindukuša un Karakoruma dienvidu nogāžu ielejas Pakistānas ziemeļos, Indijā un Afganistānā. Lielākā daļa dardu ir musulmaņi sunnīti, bet kalaši saglabājuši tradicionālo politeistisko reliģiju.

Jau sanskritā minētais etnonīms *darada* (sanskritā: दरद) sākotnēji apzīmējis tautu, kas dzīvojusi blakus Kašmīrai un pieminēts arī Hērodota darbos. Mūsdienās pašnosaukumu «dardi» lieto viena no šīnu grupām, bet 19. gadsimta britu orientālists Gotlībs Leitners to sāka attiecināt uz visām dardu valodās runājošajām tautām, kaut arī ar nosaukumu *dardu* vēl 19. gadsimtā kašmīrieši apzīmēja ziemeļrietumu kalniešus.

Dardu tautas
------------

Dardu tautas apdzīvo Indijas Džammu un Kašmīru , Pakistānas Azadkašmīru, Gilgitu un Baltistānu un Haiberpahtunhvu, kā arī Konaru, Nangarhāru, Lagmānu un Kāpīsu Afganistānā. Tradicionāli tiek iedalīti trijās grupās pēc valodu radniecības.

### Austrumdardi

* Kašmīrieši — daudzskaitlīgākā no dardu tautām, vēsturiski apdzīvo Kašmīras ieleju un Činābas upes augšteces ieleju;
* Šīni — apdzīvo Indas augšteces un tās pieteku ielejas Pakistānā;
* Phaluri un savi — apdzīvo Konaras ieleju Pakistānā un Afganistānā;
* Kohistāņi (kalami, torvali, bateri, čilisi, gabaro u.c.) — cilšu grupa, apdzīvo Svātas un tās pieteku ielejas Haiberpahtunhvas ziemeļos Pakistānā.

### Konaras un Čitrālas dardi

* Konaras dardi (gavarbati, katarkalaji, šumašti u.c.) — apdzīvo Konaras upes vidusteci Afganistānā;
* Kho un kalaši — apdzīvo Konaras augšteces Čitrālas ieleju Pakistānā.

### Afganistānas dardi

* Pašaji — apdzīvo Kabulas pieteku ielejas;
* Tirahi — apdzīvo ieleju dienvidos no Kabulas, bieži tiek uzskatīti par daļu no puštuniem.

Atsauces
--------

1. ↑  Encyclopædia Iranica. Dārdestān

Ārējās saites
-------------
**Portofransē** (franču: *Port-aux-Français*) ir Francijas vissezonas pētniecības stacija Indijas okeānā, Kergelēna arhipelāgā, Francijas Dienvidjūru un Antarktikas Zemju administratīvais centrs. Izvietota salas austrumos, Kurbē pussalas dienvidos, Morbiāna līča krastā. Lai arī apdzīvotā vieta skaitās ciems, tajā nav pastāvīgo iedzīvotāju; vasarā tur uzturas vairāk nekā 100 cilvēki, ziemā — ap 60.

Vēsture
-------

Lai nostiprinātu savu suverenitāti arhipelāgā, Francija 1949. gada decembrī vietā, kas bija piemērota lidlauka izbūvei (bet kas joprojām nav izbūvēts), izveidoja pagaidu bāzi. 1951. gadā tur tika ierīkota pastāvīga meteostacija, kas vēlāk papildināta ar laboratorijām ģeomagnētisko, ģeofizisko, atmosfēras un citu pētījumu veikšanai.

No 1955. līdz 1957. gadam Portofransē tika izbūvēta roņu apstrādes fabrika, kas slēgta 1960. gadā, bet aprīkojums izvests uz Reinjonu.

Portofransē stacijas ēku kopējā platība ir ap 9000 m²; tur atrodas kinoteātris, hospitālis, kapela, bibliotēka, pasts, sporta komplekss. 4 km uz austrumiem no Portofransē atrodas CNES *(Centre national d'études spatiales)* satelītu novērošanas stacija.

Atsauces
--------

1. ↑  «Discover France! KERGUELEN ISLANDS, Part 2». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 22. februārī. Skatīts: 2014. gada 22. janvārī.
2. ↑  «Base de Port-aux-Français, archipel de Kerguelen». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 2. februārī. Skatīts: 2014. gada 22. janvārī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Portofransē***.
* French-Polar-Team Port aux Francais Station / Kerguelen Islands - TAAF
* AMAEPF Port aux Français

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Francijas polārstacijas Valsts karogs: Francija |
| --- |
|  |
| Antarktiskās stacijas | 
* Alfredfora
* Dimondirvila
* Konkordija  /
* Martēndevivjē
* *Pormartēna*
* Portofransē
* *Šarko*

 |
|  |
| Arktiskās stacijas | 
* **AWIPEV**  /
* Korbela
* Rabo

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 248966454
* GND: 4046833-1

 |

 |