recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Mosa skala** (izrunā ar garo ō) raksturo materiāla cietību ar tā spēju ieskrāpēt mīkstāku materiālu. Šo skalu visbiežāk izmanto mineraloģijā minerāla veida noteikšanai. Mosa skalu izveidoja vācu mineralogs Frīdrihs Moss 1812. gadā un šī ir viena no populārākajām metodēm materiāla cietības noteikšanai.

Mosa skala sastāv no desmit minerāliem — etaloniem ar kārtas skaitļiem no mīkstākā (1) līdz cietākajam (10). Visi šie desmit minerāli, izņemot viscietāko — dimantu — ir diezgan viegli pieejami. Cietību nosaka, atrodot cietāko skalas minerālu, kuru pētāmais materiāls spēj ieskrāpēt vai mīkstāko skalas minerālu, kas var ieskrāpēt pētāmo materiālu. Piemēram, ja noteicamo minerālu var ieskrāpēt ar apatītu, bet nevar ieskrāpēt ar fluorītu, tad tā cietība pēc Mosa skalas ir 4,5.

Mosa skala visbiežāk tiek noformēta kā neliela kastīte, kur deviņos iedalījumos glabājas nelieli (2—3 cm gari) minerālu paraugi. Desmito — dimanta paraugu — Mosa skalā parasti neiekļauj, jo šis minerāls ir rets, vērtīgs un tā pielietošana Mosa skalā ir vajadzīga ļoti reti.

Zemāk esošā tabula iekļauj Mosa skalas minerālus — etalonus, parādot arī to absolūto cietību, kas izmērīta ar sklerometru. Mosa skala neatbilst minerālu cietības aritmētiskam pieaugumam — korunds ir gandrīz divas reizes cietāks par topāzu, savukārt dimants ir gandrīz piecas reizes cietāks par korundu.

| Cietība | Minerāls | Absolūtā cietība |
| --- | --- | --- |
| 1 | Talks
(Mg3Si4O10(OH)2) | 24 kg/cm² |
| 2 | Ģipsis (CaSO4·2H2O) | 36 kg/cm² |
| 3 | Kalcīts (CaCO3) | 109 kg/cm² |
| 4 | Fluorīts (CaF2) | 189 kg/cm² |
| 5 | Apatīts
(Ca5(PO4)3(OH-,Cl-,F-)) | 536 kg/cm² |
| 6 | Ortoklazs (KAlSi3O8) | 795 kg/cm² |
| 7 | Kvarcs (SiO2) | 1120 kg/cm² |
| 8 | Topāzs (Al2SiO4(OH-,F-)2) | 1427 kg/cm² |
| 9 | Korunds (Al2O3) | 2060 kg/cm² |
| 10 | Dimants (C) | 10 060 kg/cm² |

Saskaņā ar Mosa skalu naga cietība ir 2,5, naža asmens un logu stikla cietība — ap 5,5, tērauda vīles cietība — 6,5. Arī šos materiālus var lietot, lai aptuveni noteiktu minerāla cietību.

Zemāk dota alternatīva tabula, kurā mineralogi centušies iekļaut papildu minerālus.

| Cietība | Viela vai minerāls |
| --- | --- |
| 1 | Talks |
| 2 | Ģipsis |
| 2,5 līdz 3 | Zelts, sudrabs |
| 3 | Kalcīts, varš, vara monēta |
| 4 | Fluorīts |
| 4 līdz 4,5 | Platīns |
| 4 līdz 5 | Dzelzs |
| 5 | Apatīts |
| 6 | Ortoklazs |
| 6,5 | Pirīts |
| 6 līdz 7 | Stikls |
| 7 | Kvarcs |
| 7 līdz 8 | Rūdīts tērauds |
| 8 | Topāzs |
| 9 | Korunds |
| 10 | Granāts |
| 11 | Cirkonija sakausējums |
| 12 | Alumīnija sakausējums |
| 13 | Silīcija karbīds |
| 14 | Bora karbīds |
| 15 | Dimants |

 ***Avots:** Amerikas mineraloģijas biedrību federācija: **Minerālu cietības Mosa skala** (angliski) Arhivēts 2023. gada 11. martā,* Wayback Machine *vietnē.*
**Kalifornijas Republika** (angļu: *California Republic*) bija valsts Ziemeļamerikā, ko 1846. gada 14. jūnijā pasludināja Amerikas Savienoto Valstu kolonisti, tā pastāvēja mazāk par mēnesi.

1846. gada 13. maijā starp ASV un Meksikas sākās karš. To nezinot, 1846. gada 14. jūnijā Kalifornijā dzīvojošie amerikāņu kolonisti pēc kapteiņa Džona Frimonta iniciatīvas sacēlās pret Meksiku. Nemiernieki ieslodzīja Meksikas komandantu Ziemeļkalifornijā un pasludināja neatkarīgu Kalifornijas Republiku ar galvaspilsētu Sonomu. 23. jūnijā kapteinis Frimons pārņēma jaunās republikas bruņoto spēku vadību 60 kareivju sastāvā.

7. jūlijā Kalifornijā piestāja amerikāņu flote, izsludinot karu starp ASV un Meksiku. Divas dienas vēlāk, 9. jūlijā, nemiernieki nolēma likvidēt republiku un iekļaut tajā izveidoto Kalifornijas bataljonu kapteiņa Frimona vadībā karā ar Meksiku ASV pusē.

Republikas karogs kalpoja par paraugu Kalifornijas štata karogam, un tā oriģināls sadega 1906. gada Sanfrancisko zemestrīces izraisītajos ugunsgrēkos.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kalifornijas republika***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85012667

 |

 |
**Ēriks Raisters** (1913. gada 26. novembris — 1942. gada 25. maijs) bija Latvijas futbolists, kas Latvijas izlases labā nospēlēja 27 starptautiskās spēles starp 1934. un 1940. gadu.

Profesionālā karjera
--------------------

Raistera pirmais profesionālais klubs bija JKS Rīga, klubs pazīstams pēc jaunu spēlētāju uzaudzināšanas, kuri vienmēr aizgāja spēlēt par lielākām un stiprākām komandām. Raisters pievienojās komandai un jau pirmajā gadā klubs nopelnīja vietu atpakaļ Virslīgā. Raisters par JSK spēlēja vēl divus gadus un abos gados klubs finišēja 5. pozīcijā Virslīgā un pirms 1934. gada viņš pievienojās RFK, kura labā viņš spēlēja līdz 1940. gadam. Raisteram spēlējot kluba labā izdevās trīs reizes triumfēt Latvijas līgā un divreiz Latvijas kausā futbolā (1937. un 1939. gadā).

Pēc tam, kad Latvija nonāca Padomju Savienības pakļautībā un visi iepriekšējie klubi tika izslēgti, Raisters sāka spēlēt par Rīgas "Dinamo" 1940. gadā, nākamajā gadā viņš sāka spēlēt par Minskas "Dinamo". Raisters nomira 1942. gada 25. maijā.

Karjera izlasē
--------------

Raisteram debijas spēle izlases sastāvā notika 1934. gada 10. jūnijā draudzības spēlē pret Lietuvu Kauņā. Tomēr tā bija vienīgā viņa spēle izlases labā 1934. gadā, viņš regulāra sāka parādīties laukumā tikai nākamajā gadā. Viņa otrajā spēlē izlases labā (atkal pret Lietuvu) 1935. gada 30. maijā guva savos pirmos vārtus. Ar 27 nospēlētām spēlēm izlases labā Raisters bija 11. vietā pēc nospēlētajām spēlēm izlases labā pirmskara izlasē.

Sasniegumi
----------

* Latvijas čempions — 3 (1934, 1935, 1940)
* Latvijas kausa ieguvējs — 2 (1937, 1939)
* Baltijas kausa ieguvējs — 2 (1936, 1937)
* 27 aizvadītas spēles Latvijas izlases labā (6 vārti).

Atsauces
--------

1. ↑  «Futbolistu Jurģi sākušies». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 13. februārī. Skatīts: 2018. gada 10. septembrī.
2. ↑  Miķelis Rubenis — Latvijas futbola vēsture

Ārējās saites
-------------

* *WorldFootball* profils (angliski)
* *Transfermarkt* spēlētāja profils (angliski)
* *Eu-football.info* profils (angliski)
**Oto Hermanis fon der Hovens** (vācu: *Otto Hermann von der Howen*) (1740-1806) bija politiķis, Kurzemes landtāga deputāts, Kurzemes un Zemgales hercogistes pārstāvis Varšavā. Vēlāk bijis Kurzemes bruņniecības sekretārs, parakstījis Kurzemes hercogistes pievienošanas aktu Krievijas Impērijai (1795), pēc tam slepenpadomnieks, senators Pēterburgā.

Dzīvesgājums
------------

Oto Hermanis fon der Hovens dzimis 1740. gada 13. novembrī Bukaišu muižā (*Fockenhof*, tagad - Dobeles novads) Kurzemes un Zemgales hercogistes galminieka Oto Kristofera fon der Hovena un viņa sievas Elizabetes Dorotejas, dzimušas fon Mirbahas, ģimenē. Līdz 1759. gadam Hovens studēja tieslietas Ķīles, pēc tam līdz 1761. gadam Strasbūras Universitātē.

1763. gadā viņš atgriezās dzimtenē, kur iesaistījās Saksijas prinča Kārļa Kristiana Jozefa pusē cīņā par Kurzemes hercoga troni pret Ernstu Johanu Bīronu. Pēc tam, kad 1764. gada decembrī Polijas karalis Staņislavs Poņatovskis izlēņoja Kurzemes hercogisti Ernestam Johanam un viņa troņmantniekam princim Pēterim, Hovens 1765.-1771. gadā bija Kurzemes bruņniecības pārstāvis Polijas karaļa galmā, kur 1769. gadā pretojās Pētera Bīrona apstiprināšanai Kurzemes hercoga amatā. Par ko Krievijas ķeizariene Katrīna II lika viņu Varšavā apcietināt un trīs gadus (1771-1774) turēt ieslodzījumā Rīgas citadelē. 1776.-1786. gadā Hovens tika ievēlēts par Kurzemes bruņniecības sekretāru un panāca izlīgumu starp hercogu Pēteri un Kurzemes bruņniecību, par ko viņam tika piešķirta tūkstoš dālderu gada pensija.

1778.-1780. gadā viņu no jauna nosūtīja kā Kurzemes sūtni Varšavas galmā. 1779. gadā Oto Hermanis fon der Hovens bija Jelgavas Jāņa ložas „*Zu den drey Gekrönten Schwerdtern*" krēsla meistars un 1780. gadā Jelgavas adopcijas ložas „*Loge d’Adoption des trois Cœurs couronnés*" inspektors. Hovens piedalījās Kurzemes-Krievijas robežkomisijā, kas 1783. gada 10. maijā apstiprināja Slokas novada (tagadējās Jūrmalas pilsētas teritorijas) atdalīšanu no Kurzemes un Zemgales hercogistes un pievienošanu Krievijas Impērijai. Šajā laikā viņš bija mainījis politiskos uzskatus un kļuvis par Krievijas interešu aizstāvi, tika iecelts par Skrundas pilskungu, Kuldīgas virspilskungu un bruņniecības maršalu, bet 1786. gadā par Jelgavas virsburggrāfu (*Oberburggraf*).

1795. gadā Hovens pret hercoga gribu parakstīja Kurzemes un Zemgales hercogistes aneksijas aktu, par ko tika iecelts par Krievijas slepenpadomnieku. Vēlāk Pāvils I viņu iecēla par senatoru Pēterburgā.

Miris 1806. gada 15. jūnijā Gulbenes pasta stacijā.

Galvenie darbi
--------------

* "*De sanctitate legatorum*" - "Par sūtņu neaizskaramību" (1759. gada 17. novembrī Ķīles Universitātē aistāvētais doktora darbs)

Literatūra
----------

* Deutsch-Baltisches biographisches Lexikon. Böhlau 1970
* Kurland und seine Ritterschaft. Ilmgau Verlag 1971
* Mesenhöller: Ständische Modernisierung Akademie 2009

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 64921748
* GND: 12372273X

 |

 |
Rietumukraina. Sarkanā krāsā iezīmēti tradicionāli Rietumukrainai pieskaitāmie apgabali, dzeltenā - tai reizēm pieskaitāmie Žitomiras, Vinnicas un Hmeļnickas apgabali, brūnā - Volīnija un Rivnu apgabals
**Rietumukraina** (ukraiņu: *Західна Україна*) ir kultūrvēsturiskais reģions, gandrīz vienmēr tajā ir iekļauti mūsdienu Ukrainas Čerņivcu, Ivanofrankivskas, Ļvivas, Ternopiļas un Aizkarpatu apgabali, kā arī Volīnijas un Rivnes apgabali.

Vēsture
-------

Ļvivas pilsēta
Rietumukrainas teritorija ir saistīta ar bijušo Galīcijas un Lodomērijas karalisti, vēlāk tā bija daļa no Polijas-Lietuvas kopvalsts, Austrijas Impērijas, Austroungārijas un Otrās Polijas republikas.

Sākot no 1918. gada, ar nosaukumu Rietumukraina neoficiāli apzīmēja Rietumukrainas Tautas Republiku. Pēc 1921. gada Rīgas miera līguma starp Padomju Krieviju, Ukrainas PSR un Polijas Republiku Ukrainas rietumu daļa tika iekļauta Polijas sastāvā un tikai 1939. gadā pēc Molotova-Ribentropa pakta nonāca Padomju Savienības kontrolē. Polijas valdība centās saglabāt zināmu distanci starp Galīcijas ukraiņu iedzīvotājiem, no kuriem lielākā daļa bija grieķu katoļi, un Volīnijas un Poļesjas pareizticīgajiem iedzīvotājiem.

2022. gada Krievijas iebrukuma Ukrainā laikā Krievija ar spārnotajām raķetēm apšaudīja Rietumukrainas militāros, enerģētiskos un citus objektus.

Valodas
-------

Ukraiņu valoda ir dominējošā. Aizkarpatu reģionā runā arī ungāru valodā.

Nozīmīgākās pilsētas
--------------------

* Ļviva — Ļvivas apgabala administratīvais centrs, pilsēta tradicionāli uzskatīta arī par Rietumukrainas ekonomisko, kultūras un politisko centru, viena no galvenajām Ukrainas pilsētām.
* Čerņivči — Čerņivcu apgabala administratīvais centrs, galvenā Bukovinas rūpniecības, tirdzniecības, zinātnes, izglītības un kultūras pilsēta, svarīgākais Rietumukrainas zinātnes, izglītības, tūrisma un kultūras centrs.
* Ternopiļa — Ternopiļas apgabala administratīvais centrs, rūpniecības, zinātnes, izglītības, tūrisma, reliģiskais un kultūras centrs Galīcijāun Dienvidvolīnijā.
* Hmeļņicka ir Hmeļņickas apgabala administratīvais centrs.
* Ivanofrankivska ir IvanoFrankivskas apgabala administratīvais centrs, nozīmīgs rūpniecības un kultūras centrs Piekarpatu reģionā.

Skatīt arī
----------

* Centrālukraina
* Dienvidukraina
* Ziemeļukraina
* Donbass
* Austrumukraina

Atsauces
--------

1. ↑   Історія України за 10 хвилин / Українська історія / History of Ukraine (english subtitles) ЗНО. Atjaunināts: 2023-04-06
2. ↑  «Россия нанесла массированные ракетные удары по всей Украине. Что известно». *BBC News Русская служба* (krievu). 2022-10-10. Skatīts: 2023-04-06.

Ārējās saites
-------------

* Mūsdienu Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)
**Narvaļu dzimta** (*Monodontidae*) ir vaļveidīgo kārtas (*Cetacea*) jūrā dzīvojošu zīdītāju dzimta, kas pieder pie zobvaļu apakškārtas (*Odontoceti*). Šajā dzimtā ir 2 mūsdienās dzīvojošas monotipiskas sugas (baltvalis un narvalis), kas katra pieder pie savas ģints. Abas sugas mājo Ziemeļu Ledus okeāna krastos un Atlantijas okeāna un Klusā okeāna pašos ziemeļos.

Ģenētiskajos pētījumos atklājies, ka narvaļu dzimtas tuvākā radiniecīgā grupa ir cūkdelfīnu dzimta, un abas dzimtas no delfīnu dzimtas atdalījās pirms 11 miljoniem gadu.

Izskats un īpašības
-------------------

Abas sugas ir vidēji lieli vaļi, apmēram 3 - 5 metrus gari. Tiem ir labi attīstītas, velvētas pieres un īsi vai vispār neesoši purni. Narvaļu tēviņiem toties ir ļoti garš, labi attīstīts kreisais ilknis. Abām sugām nav arī īstas muguras spuras, bet pa lejas daļas mugurkaula asi izceļas zema, gara tik tikko nojaušama ādas kroka, kas narvaļiem ir izteiktāka. Narvaļu dzimtas sugas ir ļoti vokālas un, lai sazinātos, izdod dažādas skaņas, kā arī izmanto navigācijai eholokāciju.

Narvaļu dzimtas sugas ir plēsīgas un barojas ar zivīm, moluskiem un maziem vēžveidīgajiem. Salīdzinot ar citiem vaļiem, tām ir mazāks zobu skaits - baltvalim ir daži vienkārši zobi, bet narvalim ir tikai 2 zobi, no kuriem viens tēviņiem ir attīstījies par ļoti garu ilkni. Grūsnības periods ilgst 14 - 15 mēneši abām sugām un vienmēr piedzimst viens mazulis. Mazuļi tiek zīdīti 2 gadus, bet dzimumbriedumu jaunie vaļi sasniedz 5 - 8 gadu vecumā. Sugas veido lielus barus, kas sastāv no vairākiem simtiem, bet ģimenes barā veido atsevišķu kopīgu vienību.

Sistemātika
-----------

* **Narvaļu dzimta** (*Monodontidae*)
	+ Baltvaļu apakšdzimta (*Delphinapterinae*)
		- ģints Baltvaļi (*Delphinapterus*)
			* Baltvalis (*Delphinapterus leucas*)
		- † ģints *Denebola*
			* † *Denebola brachycephala*
	+ Narvaļu apakšdzimta (*Monodontinae*)
		- ģints Narvaļi (*Monodon*)
			* Narvalis (*Monodon monoceros*)

Atsauces
--------

1. ↑  Waddell, Victor G.; Milinkovitch, Michel C.; Bérubé, Martine; Stanhope, Michael J. (2000). "Molecular Phylogenetic Examination of the Delphinoidea Trichotomy: Congruent Evidence from Three Nuclear Loci Indicates That Porpoises (Phocoenidae) Share a More Recent Common Ancestry with White Whales (Monodontidae) Than They Do with True Dolphins (Delphinidae)". *Molecular Phylogenetics and Evolution* (Elsevier BV) 15 (2): 314–318. doi:10.1006/mpev.1999.0751. ISSN 1055-7903.
2. 1 2  Brodie, Paul (1984). Macdonald, D. ed. The Encyclopedia of Mammals. New York: Facts on File. pp. 200–203. ISBN 0-87196-871-1.
**Šarlote Margareta fon Līvena** (vācu: *Charlotte Margarete von Lieven*; 1743-1828), Krievijas Impērijas ķeizarienes Katrīnas II galminiece, Mežotnes muižas īpašniece, kņaziene.

Dzīvesgājums
------------

Dzimusi 1743. gada 27. jūnijā Krievijas armijas artilērijas ģenerāļa Kārļa Kaspara fon Gaugrebena un viņa sievas Annas, dzimušas Posses, ģimenē. 1766. gadā viņa apprecēja Kijivas komendantu ģenerālmajoru Otto Andreasu Heinrihu fon Līvenu (1726-1781) un viņiem piedzima seši bērni.

Pēc vīra nāves 1783. gadā Katrīna II viņu pieņēma Pēterburgas galmā par viņas mazbērnu audzinātāju. 
1794. gadā ķeizariene viņu iecēla par galmadāmu (*статс-дама*) un pēc Kurzemes un Zemgales hercogistes inkorporācijas Krievijas Impērijā piešķīra hercoga Mežotnes muižu. 
1797. gadā Šarlote fon Līvena uzsāka Mežotnes pils celtniecību pēc itāļu arhitekta Džakomo Kvarengi projekta, celtniecību vadīja no Berlīnes atbraukušais vācu arhitekts Johans Georgs Ādams Berlics. Celtniecības darbus pabeidza 1802. gadā, bet iekšējās apdares darbi turpinājās līdz 1817. gadam
Pateicībā par bērnu audzināšanu ķeizars Pāvils I 1799. gadā viņu kopā ar dēliem iecēla grāfu kārtā.

1826. gadā ķeizars Nikolajs I Šarlotei fon Līvenai un visiem viņas pēcnācējiem piešķīra kņazu titulu.
Mirusi 1828. gadā Pavlovskā, apglabāta Mežotnes baznīcas kapos.

Muižas
------

Mežotnes muižas pils.
* Mežotnes muiža (*Mesothen*), mantoja Johans Georgs Līvens
* Bukaišu muiža (*Fokkenhof*), mantoja Kristaps Heinrihs Līvens
* Mežmuiža (*Grenzhof*), mantoja Kārlis Kristaps Līvens

Arī divas muižas Krievijā.

Atsauces
--------

1. ↑  Lieven, Charlotte (Margaretha) v.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 57348128
* LNB: 000205805
* ISNI: 0000 0000 1029 9828
* GND: 115603972

 |

 |
**Anatolijs Sobčaks** (krievu: *Анатолий Александрович Собчак*; dzimis 1937. gada 10. augustā, miris 2000. gada 20. februārī) bija krievu politiķis. Pirmais demokrātiski ievēlētais Sanktpēterburgas mērs. Viens no Krievijas konstitūcijas autoriem. Sobčaka vadībā savulaik darbojās nākamie Krievijas prezidenti Vladimirs Putins un Dmitrijs Medvedevs.

Dzimis Čitā, inženiera un grāmatvedes ģimenē. No 1939. līdz 1953. gadam ģimene dzīvoja Uzbekijas PSR (Uzbekistānā). No 1956. līdz 1959. gadam studēja tiesības Ļeņingradas Valsts Universitātē. Pēc universitātes beigšanas trīs gadus nostrādāja Stavropolē, tad atgriezās Ļeņingradā. No 1973. līdz 1990. gadam bija pasniedzējs Ļeņingradas Valsts Universitātē. Šajā laikā iepazinās ar Vladimiru Putinu, kurš kādu laiku bija Sobčaka students.

1980. gadā apprecējās otro reizi ar Ludmilu Narusovu, kas vēlāk arī kļuva par politiķi. Šajā laulībā dzimusi Ksenija Sobčaka — pazīstama augstāko aprindu personība, televīzijas raidījumu vadītāja un arī Krievijas politiskās opozīcijas aktīviste.

Pēc pārbūves sākuma Sobčaks tika ievēlēts PSRS Tautas deputātu kongresā, iestājoties Starpreģionālajā deputātu grupā, kurā darbojās arī Boriss Jeļcins un Andrejs Saharovs. No 1991. līdz 1996. gadam Sobčaks ieņēma Santkpēterburgas mēra amatu. Šajā laikā par Sobčaka vietniekiem strādāja Vladimirs Jakovļevs un Vladimirs Putins. 1996. gadā Sobčaks zaudēja mēra vēlēšanās savam bijušajam vietniekam Vladimiram Jakovļevam. 1997. gadā viņš tika apsūdzēts finanšu pārkāpumos un emigrēja uz Parīzi. 1999. gadā atgriezās Krievijā, kur aktīvi darbojās Vadimira Putina atbalstam. Pēkšņi miris 2000. gadā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Anatolijs Sobčaks***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Anatolija Sobčaka mājaslapa (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 68982798
* LNB: 000064531
* LCCN: n81050639
* ISNI: 0000 0001 0858 319X
* GND: 118994352
* SUDOC: 031076955
* BNF: cb12236402n (data)
* BIBSYS: 90563456
* NDL: 00475313
* NKC: js20020925257
* SBN identifikators RAVV064135 nav derīgs.
* BNE: XX1124583
* CiNii: DA06017731

 |

 |
Uzskatāms attēlojums.
**Atspiešanās** vai arī **pumpēšanās** ir plaši pazīstams spēka vingrinājums, ar kura palīdzību attīsta lielos krūšu muskuļus un augšdelma trīsgalvainos muskuļus, kā arī deltveida muskuļa priekšējos kūlīšus. Vingrinājuma izpildē tiek izmantots cilvēka svars. Tā vienkāršība ļauj to veikt gandrīz jebkurā vietā.

Izpilde
-------

Vingrinājuma sākumā jāiztaisno rokas un jāatbalsta tās pret grīdu. Rokas izvērš plecu platumā vai nedaudz platāk. Kājām jābūt kopā saliktām vai nedaudz paplestām. Mugurai un kājām visa vingrinājuma izpildes garumā jābūt taisnām. Kad ir ieņemta sākumpozīcija, tad ievelkot elpu saliec rokas un nolaiž ķermeni uz leju tā, lai krūškurvis nedaudz pieskartos zemei, bet viduklis paliktu taisns. Pēc tam rokas atkal iztaisno, paceļot ķermeni sākumpozīcijā. Vingrinājuma beigās izelpo.

Atspiešanās izpildeAtspiešanās izpilde
### Variācijas

Danda, pazīstams arī kā hindu push-up. Šī ir visvienkāršākā versija, līdzīga tai, ko izmantoja Brūss Lī, kurš to sauca par kaķu stiepšanos.
* Ja pēdas novieto uz paaugstinājuma, var papildus noslogot lielo krūšu muskuļu atslēgas kaula daļas
* Jo plaukstas novieto tālāk vienu no otras, jo lielāka slodze tiek pārnesta uz lielo krūšu muskuļu ārējām daļām
* Plaukstas novietojot tuvāk vienu otrai, tiek īpaši noslogoti krūšu kaula un ribu daļas muskuļi.
* Danda, kas pazīstama arī kā hindu push-up, ir variācija, kas dinamiski darbojas ķermeņa kodolā.

Dažādu cīņas sporta veidu pārstāvji atspiešanos veic arī boksa cimdos vai arī bez tiem, respektīvi, atspiežoties uz dūrēm. Šāds vingrinājuma variants ir domāts, lai attīstītu sitiena spēku un nostiprinātu dūri, lai tā kļūtu mazāk jūtīga izdarot sitienus.

Atspiešanās variants, kurš ir izplatīts kā vingrošanas sastāvdaļa, tiek izpildīts izstiepjot rokas aiz plecu līnijas. Šis variants palīdz attīstīt rokas muskuļus.

Pastāv arī vieglāki atspiešanās varianti, kuri vairāk domāti, lai attīstītu sākotnējo spēku, ja tas trūkst. Piemēram, atspiešanos var veikt, nostājoties pret sienu un atgrūžoties no tās tāpat kā atspiežoties no grīdas. Slodzi šādā gadījumā var palielināt arvien vairāk attālinot kājas no sienas. Vēl viens vieglāks atspiešanās variants ir veikt to, balstoties uz ceļiem nevis pēdām.

Rekordi
-------

* Atspiešanās pasaules rekords tika sasniegts 1980. gada oktobrī, Japānā. Rekordists toreiz izdarīja 10 507 atspiešanās vienā piegājienā.
* Lielākais pasaulē veiktais atspiešanās skaits vienā stundā tika veikts Apvienotajā Karalistē. 2007. gadā Padijs Doils veica 1940 atspiešanās reizes.

Piezīmes un atsauces
--------------------

1. ↑  Lee, Bruce, 'Preliminaries' in *The Tao of Jeet Kune Do*, California: Ohara Publications, 1975, p.29
2. ↑  Mujumdar D.C. *The Encyclopedia of Indian Physical Culture*, 1950, p.460, plate 131
3. ↑  «Izpildes piemērs». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 13. aprīlī. Skatīts: 2009. gada 7. aprīlī.
4. ↑  World Record for Non-Stop Push-Ups (angliski)
5. ↑  Most Push-Ups (Using Back of Hands) in One Hour (angliski)

Ārējās saites
-------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Atspiešanās*** |

* Labākais rokām un krūtīm - atspiešanās
**Kabadbarana** (filipīniešu: *Lungsod ng Cabadbaran*, angļu: *City of Cabadbaran*, sebuāņu: *Dakbayan sa Cabadbaran*) ir pilsēta Filipīnās, Karagas reģionā, Ziemeļagusanas provinces oficiālā galvaspilsēta un lielākā pilsēta. Atrodas provinces vidusdaļā Butuanas līča austrumu krastā pie Kabadbaranas upes ietekas līcī. Lielākā daļa iedzīvotāju sadzīvē runā sebuāņu valodā.

Vēsture
-------

Kabadbaranas vietā arī pirmskoloniālajā periodā pastāvējušas apdzīvotās vietas; vienā no tām arheoloģiskajos izrakumos uzieti 15.—16. gadsimta ķīniešu keramikas paraugi. Spāņu avotos pirmoreiz minēta 1867. gadā kā **Kabarbaranas** (*Cabarbaran*) redukcija (jezuītu iezemiešu apmetne). 1879. gadā tā tika likvidēta, bet 1880.—1881. gadā atjaunota ar nosaukumu **Tolosa** par godu mācītāja dzimtajai pilsētai Spānijā. 1894. gadā Tolosa tika reorganizēta par pašvaldību. 1901. gadā amerikāņu valdīšanas laikā Tolosu pārdēvēja tagadējā vārdā. 2000. gadā Kabadbaranu pasludināja par Ziemeļagusanas provinces oficiālo galvaspilsētu, bet provinces kapitolijs un administratīvās iestādes joprojām atrodas Butuanā. 2007. gadā Kabadbaranai piešķirts pilsētas statuss. 2008. gadā statuss tika apstrīdēts Augstākajā tiesā, bet galu galā pārapstiprināts 2011. gadā.

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------
**Dinagata** (*Dinagat*) ir sala Filipīnu arhipelāgā, administratīvi ietilpst Karagas reģionā, kur kopā ar vairākām piekrastes saliņām veido Dinagatas Salu provinci. Apdzīvo galvenokārt visaju tautas sebuāņi un surigavieši, bet ikdienā visplašāk lietotā ir sebuāņu valoda. Administratīvi dalās septiņās municipalitātēs. Lielākā apdzīvotā vieta ir provinces centrs Sanhosē ar 26 375 iedzīvotājiem municipalitātes robežās.

Ģeogrāfija
----------

Izvietojusies arhipelāga dienvidaustrumu daļā Dianagatas salu grupā uz ziemļaustrumiem no Mindanao. Ziemeļos tās krastus apskalo Leites līcis, rietumos Surigao šaurums Dinagatu atdala no Leites, austrumos krastus apskalo Filipīnu jūra, dienvidaustrumos Dinagatas šaurums atdala no Siargao salas, bet dienvidos ap 150 m platais un 15 km garais Gaboka šaurums Dinagatu atdala no Nonokas un Avasanas salām. Krasta līnija stipri izrobota, daudz izteiktu līču un pussalu. Sala vulkāniskas izcelsmes, austrumdaļa kalnaina; augstākā virsotne Redondo kalns 929 m vjl salas ziemeļaustrumos. Rietumdaļā paugurains līdzenums. Valda tropu musonu klimats.

Atsauces
--------

1. ↑  ISLAND DIRECTORY. Islands of Philippines

Ārējās saites
-------------
**Andrejs Priedkalns** jeb **Andrievs Priedkalns** (1873—1923) bija latviešu ārsts un sabiedriskais darbinieks. 3. Krievijas Valsts domes deputāts (1907—-1912), Vidzemes guberņas komisārs (1917), Iskolata sanitārās nodaļas vadītājs (1917—-1918), Rīgas pilsētas bērnu slimnīcas galvenais ārsts (1919-1923).

Dzīvesgājums
------------

Andrievs Priedkalns dzimis 1873. gada 28. novembrī Tirzas pagasta "Kalnadaukšānu" mājās kalpa ģimenē. Pēc mācībām Vecpiebalgas draudzes skolā Priedkalns Cēsīs nokārtoja tautskolotāja eksāmenu un strādāja par skolotāju Krapes skolā, pēc tam Rīgā. 1898. gadā viņš iestājās Maskavas universitātes medicīnas fakultātē, kuru beidza 1903. gadā. Strādāja par Madlienas ārstu un piedalījās 1905. gada revolūcijas notikumos. 1907. gadā viņš kā LSDSP kandidāts tika ievēlēts 3. Krievijas Valsts domē. Savas deputāta darbības laikā viņš līdz 1912. gadam iesniedza 1911 oficiālus pieprasījumus par soda ekspedīciju darbību Latvijā un par Latvijas pašvaldību reformas projektu.

Pēc Pirmā pasaules kara sākuma Priedlkalns 1915. gadā kļuva par latviešu bēgļu ārstu Petrogradā. 1916. gadā tika arestēts un ieslodzīts Petrogradas Krestu cietumā. Pēc Februāra revolūcijas Krievijas Pagaidu valdība viņu kā politisko ieslodzīto atbrīvoja no cietuma un 1917. gada 3. aprīlī iecēla par Vidzemes guberņas komisāru.

Iskolata Latvijā viņš pildīja Iskolata sanitārās nodaļas vadītāja pienākumus Valkā. Pēc posteņa likvidēšanas turpināja ārsta praksi Valkā un bija lektors Valkā organizētajā Tautas universitātē. Pēc LSPR nodibināšanas viņš 1919. gada janvārī Valkā izveidoja pirmo bezmaksas ambulanci Latvijā un bija Valkas apriņķa tautas veselības nodaļas vadītājs.

Latvijas Republikas Pagaidu valdība 1919. gadā viņu iecēla par Rīgas pilsētas bērnu slimnīcas galveno ārstu. 
Miris 1923. gada 1. aprīlī.
Apglabāts Mārtiņa kapos Rīgā.

Darbi
-----

* "Alkohola iespaids uz cilvēka organismu" (1923)
* "Kā mazi bērni kopjami" (1923, 1929)
* "Lipīgās slimības un viņu apkarošana" (1923)
* "Higiēna" (1925)

Atsauces
--------

1. ↑  "Rigasche Rundschau"# 71. 06.04.1923. Arzt, Glied der Reichsduma, Direktor des Rigaer Staedtischen Kinderhospitals. Wohnung: 1913. Suworowstr. 37-6.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Valsts karogs: Krievija Krievijas Impērijas Valsts Domes deputāti no Vidzemes guberņas |
| --- |
|  |
| I sasaukums (1906) | 
* Arvīds Brēmers
* Kārlis Ozoliņš
* *Frīdrihs Grosvalds*
* Oskars Rūtli
* Jāns Tenisons

 |
|  |
| II sasaukums (1907) | 
* Kārlis Kārkliņš
* Edvards Treimanis
* *Jānis Ozols*
* Karls Partss
* Antons Jurgenšteins

 |
|  |
| III sasaukums (1907—1912) | 
* Aleksandrs fon Meijendorfs
* Hanss fon Rozens
* *Ervīns Morics*
* *Roberts Erharts*1
* *Andrejs Priedkalns*
* Martins Šulcenbergs
* Oskars Brakmans

 |
|  |
| IV sasaukums (1912—1917) | 
* Nikolajs fon Volfs
* Aleksandrs fon Meijendorfs
* *Jānis Zālītis*
* *Serafims Mansirevs*
* Jāns Rāmots
* Otto fon Engelharts

 |
|  |
| 
* *slīprakstā no Rīgas ievēlētie deputāti*
* 1 *nomirušā Ervīna Morica vietā*

 |

 |
Staļinu slavinošs padomju plakāts (1938)
**Padomju propaganda** bija komunistiskās ideoloģijas, dzīvesveida un politikas valsts propaganda. Tā slavēja padomju iekārtu kā vislabāko sistēmu pasaulē un padomju sociālisma priekšrocības salīdzinājumā kapitālismu. Tās pamatā bija marksisma-ļeņinisma (staļinisma) ideoloģija, kā arī valsts varas un padomju partijas nomenklatūras pragmatiskās intereses un aktuālie mērķi.

PSRS propagandu veidoja un vadīja valsts iestādes un institūcijas, to oficiāli sauca par: "propaganda un aģitācija", "propaganda un masu informācija", "ideoloģiskais un izglītojošais darbs", "masu izglītošana".

Viena no padomju propagandas iezīmēm ir līdera cildināšana, kas izraisīja personības kultu rašanos. Tā jau kopš 1920. gada valsts pilsētas un apdzīvotas vietas tika pārdēvētas par godu ievērojamām sabiedriskām personībām, īpaši Vladimiram Ļeņinam. Viņš tika cildināts dzejoļos un grāmatās, visur tika uzstādītas līdera statujas. Josifa Staļina valdīšanas laikā personības kults bija nepieciešams, lai saliedētu iedzīvotājus ap vienu figūru: līderis tika pasniegts kā nekļūdīgs vadītājs un tautas tēvs. Taču pēc Staļina nāves partijas vadība pieturējās pie kolektīvās pārvaldes formas. 70. gados iedzīvotāji negatīvi uztvēra mēģinājumus radīt Leonīda Brežņeva personības kultu.

Ienaidnieka tēls
----------------

Pirms Lielā Tēvijas kara padomju propaganda atsevišķās sabiedriskās dzīves jomās notiekošo salīdzināja ar Krievijas pilsoņu kara laika notikumiem un galvenokārt izmantoja šķiru cīņas retoriku. Pirms Lielā Tēvijas kara propaganda kā galvenos padomju tautas ārējos ienaidniekus attēloja "pasaules buržuāziju" un "fašistus", bet pēc kara — ASV vadīto NATO bloku.

Tomēr iekšējie ienaidnieki joprojām bija svarīgi propagandai. Tie galvenokārt tika attēloti kā slēpti un pārliecināti padomju varas pretinieki, kas gaida tās sabrukumu (inženieris, netalantīgs profesors, retāk — kulaks, bijušais zemes īpašnieks, kurš bija dabūja vietu nomenklatūras rindās, muižas īpašnieks, bijušais "cara" virsnieks). Propagandas uzdevums bija saistīt šādu personāžu nostāju ar visagresīvāko un nesamierināmāko ienaidnieku rīcību, jebkuru neatkarīgas domāšanas vai uzskatu iespēju pasniegt kā draudu sabiedrībai un valstij.

Efektivitātes trūkums stagnācijas periodā
-----------------------------------------

Ekonomikas stagnācijas periodā valsts propaganda pakāpeniski zaudēja savu efektivitāti. Plašsaziņas līdzekļos netika atspoguļotas tādas aktuālas problēmas kā preču trūkums, ēnu ekonomikas pieaugums un nevienlīdzīga pabalstu sadale. Uz iedzīvotāju pieaugošās neapmierinātības fona sociālistisko varoņdarbu propaganda izskatījās nepiemērota un izraisīja jokus.

Interesanti fakti
-----------------

PSRS norieta periodā populārs bija joks, ka padomju cilvēkiem redze neatbilst dzirdei — viņi dzird vienu, bet redz pavisam ko citu.

Skatīt arī
----------

* Krievijas propaganda
* Dezinformācija

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Padomju propaganda***.
**Lodvārpu grīslis** (latīņu: *Carex pilulifera*) ir grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tā izplatīta gandrīz visur Eiropā, neiekļaujot galējos austrumus, ziemeļus un dienvidus. Latvijā lodvārpu grīslis ir sastopams nevienmērīgi un nereti, neiekļaujot austrumdaļu, kur tas sastopams ļoti reti.

Atsevišķi eksemplāri un skrajas grupas aug sausos mežos un to izcirtumos, meža laucēs un sausās pļavās.

Apraksts
--------

Lodvārpu grīslis ir daudzgadīgs, 15-35 cm garš lakstaugs, kurš pieder dažādvārpu grīšļu grupai, jo tā sievišķajiem ziediem ir 3 drīksnas un pūslītim ir īss knābītis.

Augs ir blāvi zaļš un veido blīvu ceru. Lapas ir 0,2-0,3 cm šauras, mazliet īsākas nekā stublājs vai gandrīz stublāja garumā. Apakšējo lapu makstis ir sarkanīgas un šķeldrainas. Stublājs ir trīsšķautņains un parasti nedaudz izliekts. Stublāju galā ir viena, vālesveidīga, 0,4-1,2 cm gara vīrišķo ziedu vārpiņa. Sievišķo ziedu vārpiņas ir lodveidīgas, 2-5, sēdošas, blīvi satuvinātas tūlīt zem vīrišķās vārpiņas. Apakšējās vārpiņas seglapa ir nedaudz īsāka vai vienāda garuma ar ziedkopu. Augļa pūslīša segplēksne ir brūna, olveidīga, gals smails, vidū ar zaļu joslu. Pūslītis ir zaļš vai dzeltenzaļš, olveidīgs, apmatots. Knābītis ir īss, paugurveidīgs. Zied maijā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «lodvārpu grīslis - Carex pilulifera L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-05-01.
**Jevgeņijs Somovs-Nasimovičs** (krievu: *Евге́ний Никола́евич Со́мов-Насимо́вич*; dzimis 1910. gada 15. aprīlī, miris 1944. gada 22. jūlijā) bija padomju šaha problēmists.

Dzīves gājums
-------------

Dzimis Sanktpēterburgā literatūras kritiķa ģimenē. Vēlāk dzīvojis Maskavā, bijis izdevniecības "Izvestija" korektors. 1943. gada 28. februārī ticis arestēts, jūnijā ekipēts uz Kazaņu, notiesāts par kontrrevolucionāru propagandu un ievietots psihiatriskā slimnīcā piespiedu ārstēšanai, kur miris.

Bijis Marinas un Anastasijas Cvetajevu draugs.

Šaha kompozīcija
----------------

Šaha uzdevumus un etīdes sācis sastādīt 1926. gadā. Savas šaha kompozīcijas publicējis ar uzvārdu "Somovs". Kāda tēma, kas pirmoreiz sastopama viņa 1928. gadā sastādītā uzdevumā, tika nosaukta par Somova tēmu. Kopā ar Sergeju Kamineru viņš rediģēja šaha etīžu nodaļu žurnālā *"Шахматы и шашки в массы"* (1932—1934) un laikrakstā *"64"* (1935—1938). Tur iespieda arī savus rakstus "Pārrunas par šaha etīdi", "Kā sagatavoties šaha etīdes risināšanai" un citus. Pēc Kaminera aresta no darba tika atbrīvots. Viņa sastādītie uzdevumi un etīdes ieguva augstu novērtējumu virknē konkursu. 

### Piemērs

**Jevgeņijs Somovs-Nasimovičs**  
 *64*, 1936**Neizšķirts**
**Uzdevuma risinājums:**

1. Кg3 Txf2!!
2. Th5+! (2. Кxf2? Lb6-+) 2. ... Кg6
3. Td5 Lb6
4. Td6+ Кf5!
5. Txb6! Txf3+!
6. Кg2!! axb6
7. Кxf3 neizšķirts.

Atsauces
--------

1. ↑  *Нейштадт В.* Что ни судьба, то трагедия (часть 13) (krieviski)
2. 1 2 3  Игорь Бердичевский. *Шахматная еврейская энциклопедия* (krievu). Москва : Russian Chess House, 2016. 227.—228. lpp. ISBN 978-5-94693-503-6.
3. ↑  Анастасия Цветаева. Ариадна Эфрон. Переписка. (krieviski)

Literatūra
----------

* Ф. С. Бондаренко. *Триумф советского шахматного этюда* (krievu). Киев : Здоров’я, 1984. 34. lpp.
* *Советский шахматный этюд* (krievu). Москва : Физкультура и спорт. 1955. 170.—177. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Jevgeņija Somova-Nasimoviča šaha kompozīcijas vietnē PDB
Blekmara−Dīmera gambīts

**Emīls Dīmers** (vācu: *Emil Joseph Diemer*; 1908. gada 15. maijs, Rādolfcelle pie Bodenzē — 1990. gada 10. oktobris, Gengenbaha) bija Vācijas šahists.

Biogrāfija
----------

Piedzimis un izaudzis nelielā Bādenes pilsētiņā. 1931. gadā iestājies nacistu partijas rindās un kļuvis par tās aktīvu līdzgaitnieku. Piedalījies daudzos šaha turnīros, no kuriem vislielākos panākumus guvis Anglijas pilsētas Hastingsas jaungada turnīru blakusturnīros, kuros divas reizes uzvarējis (1935-36, 1936-37).

Pēc Otrā pasaules kara mēģinājis publicēties šaha presē, sniegt simultānspēles seansus, tomēr ātri vien sapratis, ka viduvējam meistaram šādi nopelnīt iztiku ir grūti. 1951. un 1953. gados uzvarējis Bādenes šaha kausā. 1952. gadā bijis pirmais nelielā turnīrā Cīrihē. Visveiksmīgākais Dīmeram bijis 1956. gads, kad viņam izdevies uzvarēt vairākos otršķirīgos turnīros Nīderlandē, bet Beļģijas pilsētā Gentē ieņemt otru vietu aiz lielmeistara Alberika O'Kelli. Vēlākajos gados šos panākumus vairs nav izdevies atkārtot, kā rezultātā 1965. gadā Dīmers nonācis psihiatriskajā slimnīcā, un ārsti aizlieguši viņam spēlēt šahu. Tomēr 1976. gadā Dīmeram izdevies nospēlēt un pat uzvarēt Bādenes senioru meistarturnīrā.

Šaha vēsturē iegājis ar to, ka 1932. gadā uzlabojis ASV šahista Armanda Blekmara atklātnes 1882. gadā piedāvāto gambīta ideju: 1. d4 d5 2. e4 exd4 3. Zc3 Zf6 4. f3. Mūsdienu šaha literatūrā atklātne ir nosaukta par godu abiem autoriem — Blekmara−Dīmera gambīts.

Atsauces
--------

1. ↑  A Life for Chess

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 72215478
* LCCN: n86830711
* ISNI: 0000 0000 5539 9363
* GND: 120081830
* BNF: cb131797934 (data)
* NKC: mzk2005282571

 |

 |
**Jevgēnija Kerbedža** (poļu: *Eugenia Kierbedź; Eugenia Kierbedziowa*, 1855-1946) bija poļu mecenāte, Riebiņu muižas un Lūznavas muižas īpašniece. Varšavas goda pilsone (1929).

Dzīvesgājums
------------

Dzimusi 1855. gadā Pēterburgā lietuviešu izcelsmes inženiera ģenerālmajora Staņislava Kerbedža (1810—1899) un viņa sievas Marijas, dzimušas Janovskas, ģimenē. Viņas tēvs tajā laikā bija viens no dzelzceļa līnijas Pēterburga—Varšava būvniecības vadītājiem. 
Pēc tēva nāves 1899. gadā viņa kļuva par Riebiņu un Lūznavas muižu īpašnieci. Jau 19. gadsimta beigās viņa lika kapitāli izremontēt Riebiņu muižas pili un tajā pēc 1904. gada izmitināja poļu gleznotājus Staņislavu Maslovski, Marianu Tšebiņski (Trzebiński), Konrādu Kržižanovski un tēlnieci Jūliju Stabrovsku. 1905. gadā viņa uzsāka un 1911. gadā pabeidza Lūznavas muižas pils ("sarkanās mājas") būvniecības darbus. Tajā vasaras pavadījis gleznotājs Kazimirs Stabrovskis (1869-1929). 

Kopš 1909. gada pārsvarā dzīvoja Romā. 1914. gadā viņa atdāvināja Varšavas pilsētai ēku publiskās bibliotēkas iekārtošanai, ēkas mākslas skolai un Tautas mākslas muzeja ierīkošanai, kā arī 1915. gadā finansēja psihiatriskās slimnīcas iekārtošanu Drevnicā (*Drewnica*) pie Varšavas. Pēc Pirmā pasaules kara viņai 1929. gadā piešķīra Varšavas goda pilsones nosaukumu. 

Mirusi 1946. gada 10. jūlijā Romā. Apglabāta blakus tēvam Varšavā.

Apbalvojumi
-----------

* Polijas Atdzimšanas ordeņa (*Polonia Restituta*) kavaliera krusts (1923)

Atsauces
--------

1. ↑  Eugienia Kierbedziowa Honorary Citizen of Warsaw Arhivēts 2016. gada 8. maijā, *Wayback Machine* vietnē. (angliski)
2. ↑  Pochowani na Cmentarzu Powązkowskim Arhivēts 2011. gada 26. janvārī, *Wayback Machine* vietnē. (poliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 2943151778260318130000

 |

 |
Gustava Reinholda fon Lēvenvoldes portrets.
**Gustavs Reinholds fon Lēvenvolde** (vācu: *Karl Gustav von Löwenwolde*; 1693—1758) bija vācbaltiešu cilmes Krievijas Impērijas galminieks ķeizarienes Katrīnas I, Pētera II un Annas I valdīšanas laikā (1724-1741).

Dzīvesgājums
------------

Cēlies no Lēvenvoldu dzimtas, dzimis 1693. gadā Zviedrijas armijas Rīgas garnizona kapteiņa Gerharda Johana fon Lēvenvoldes un viņa sievas Magdalēnas Elizabetes, dzimušas fon Lēvenas, ģimenē. 
Lielā Ziemeļu kara sākumā viņa tēvs pārgāja Kurzemes hercogu dienestā un no 1701. gada dzīvoja Kurzemes hercoga reģenta Ferdinanda galmā Dancigā. 
Pēc Vidzemes un Igaunijas kapitulācijas (1710) viņa tēvs bija Krievijas cara Pētera I pilnvarnieks (*General-Bevollmächtigter*) Baltijas provincēs, no 1711. gada Pētera I dēla Alekseja sievas Braunšveigas-Lineburgas princeses Sofijas Šarlotes (1694-1715) galminieks.

Pēc Pētera I nāves Gustavs Reinholds fon Lēvenvolde kļuva par ķeizarienes Katrīnas I galminieku un favorītu, 1726. gadā kopā ar abiem brāļiem tika iecelts grāfa kārtā. No 1727. gada bija mazgadīgā ķeizara Pētera II audzinātājs, veicināja Kurzemes hercoga atraitnes Annas kļūšanu par Krievijas ķeizarieni 1730. gadā, tādēļ tika iecelts par galma vadītāju jeb virsmaršalu (*обер-гофмаршал*). 1731. gadā viņa brāli Kārli Gustavu fon Lēvenvoldi nosūtīja diplomātiskā misijā uz Vīni un Berlīni, lai atrastu piemērotu kandidatūru bijušā Krievijas cara Ivana V mazmeitas un Mēklenburgas-Šverīnes hercoga meitas Elizabetes Karolīnes Kristīnes (no 1733. gada Annas Leopoldovnas) vīram.

Pēc ķeizarienes Annas nāves atbalstīja Annas Leopoldovnas kļūšanu par mazgadīgā ķeizara Ivana VI reģenti (1740-1741), tomēr pēc Elizabetes Petrovnas galma apvērsuma 1741. gadā tika atcelts no visiem amatiem un notiesāts uz nāvi, nocērtot galvu. Pēdējā brīdī sodu nomainīja ar izsūtījumu uz Soļikamsku tālaika Sibīrijas guberņā, kur Gustavs Reinholds fon Lēvenvolde mira pēc 17 gadiem 1758. gada 22. jūlijā.

Anekdote
--------

Reiz Lēvenvolde teicis Bīronam: *...nesaprotu, kad tiecies ar krievu, tad redzi sava priekšā gudru cilvēku. Bet, kad krievu savācas daudz, tad viņi ir kaut kādi muļķi!*

Atsauces
--------

1. ↑  «Остзейский род ЛЕВЕНВОЛЬДЕ». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2015. gada 6. septembrī.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 107846562
* ISNI: 0000 0000 7755 5101
* GND: 14087089X

 |

 |
Hofmaršals Kārlis fon Zīverss ap 1750. gadu
**Kārlis fon Zīverss** (vācu: *Karl von Sievers*, krievu: *Карл Ефимович Сиверс*; dzimis 1710. gada 12. martā, miris 1774. gada 30. decembrī) bija vācbaltu cilmes Krievijas Impērijas ķeizarienes Elizabetes galminieks, vēlāk diplomāts, Svētās Romas impērijas grāfs (1760), galma maršals un ģenerālis. Vidzemes guberņas muižnieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Lielā Ziemeļu kara laikā 1710. gada 22. martā Nesbijā (zviedru: *Näsby*) Somijas dienvidos no Igaunijas atbēgušā kapteiņa Joahima Johana fon Zīversa (1674–1753) un viņa sievas Ģertrūdes Elizabetes, dzimušas fon Ekermanes (1671–1728), ģimenē. Pēc kara beigām viņš kopā ar vecākiem pārcēlās uz jauno Krievijas Impērijas galvaspilsētu Pēterburgu. No 1735. gada kalpoja lielkņazienes, vēlākās ķeizarienes Elizabetes Petrovnas galmā. 1742. gadā kļuva par kambarjunkuru (*Kammerjunker*), 1745. gadā par brīvkungu, 1751. gadā par galma kambarkungu un tika imatrikulēts Igaunijas bruņniecības sastāvā, bet 1752. gadā Vidzemes bruņniecības sastāvā kā Košķeles muižnieku (*Gutsherr auf Ostrominsky*).

Pirms Septiņgadu kara viņš bija Krievijas Impērijas sūtnis Vīnes galmā (1754-1755), pēc tam Elizabetes galma hofmaršals un ģenerālleitnants (1757-1762). 1760. gadā viņu par diplomātiskiem panākumiem paaugstināja par Svētās Romas impērijas grāfu un piešķīra muižas Igaunijā un Vidzemē. Arī ķeizarienes Katrīnas II galmā viņš bija oberhofmaršals un ģenerālis (*General-en-Chef*) līdz 1767. gadam, kad viņu atvaļināja pensijā.

Miris 1774. gada 30. decembrī Pēterburgā.

Ārējās saites
-------------

* vesture.eu

Atsauces
--------
Šis raksts ir par 18. gadsimta diplomātu. Par 20. gadsimta politiķi skatīt rakstu Karls fon Breverns.

**Kārlis Hermanis fon Brēverns** (vācu: *Karl Hermann von Brevern*; 1704–1744) bija vācbaltiešu diplomāts Krievijas Impērijas dienestā. Pēterburgas Zinātņu akadēmijas prezidents (1740–1741), ķeizarienes Elizabetes konferencministrs.

Dzīvesgājums
------------

Cēlies no Brēvernu dzimtas. Dzimis 1704. gada 22. oktobrī Rīgā tiesneša Hermaņa Brēverna un viņa sievas Katrīnas, dzimušas fon Reiternas, ģimenē. Mācījās Rīgas akadēmiskajā ģimnāzijā, no 1719. gada studēja tieslietas Kēnigsbergas Universitātē. No 1726. gada bija Krievijas Impērijas vēstniecības sekretārs Stokholmā, vēlāk Krievijas Impērijas Ārlietu kolēģijas tulks. Pēc Kurzemes hercoga atraitnes Annas kļūšanas par Krievijas ķeizarieni 1731. gadā viņš pavadīja vēstnieku F.K. fon Lēvenvoldi diplomātiskās misijās Vīnē, Drēzdenē un Berlīnē (1731—1734).

1735. gadā K. Brevernu iecēla par ķeizarienes Annas Ministru kabineta sekretāru. 1740. gadā viņš salaulājās ar ķeizarienes galma dāmu Amāliju Doroteju fon Keizerlingu un tika iecelts par Pēterburgas Zinātņu akadēmijas prezidentu.

Pēc ķeizariemes Annas nāves un reģenta Bīrona gāšanas 1741. gada 15. aprīlī atcelts no visiem amatiem, tomēr vēlāk iecelts par ķeizarienes Elizabetes konferencministru, no 1742. gada vadīja Krievijas Impērijas Ārlietu kolēģiju.

Miris 1744. gada 3. janvārī Pēterburgā.

Atsauces
--------

1. ↑  Brevern, Karl v. Arhivēts 2016. gada 11. maijā, *Wayback Machine* vietnē. BBLd – Baltisches Biographisches Lexikon digital

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 16146285526315372789
* GND: 1099469201

 |

 |
Gošenīta kristāli no Namībijas
**Gošenīts** (nosaukums cēlies no atradnes vietvārda - Gošena Masačūsetsā, ASV) ir bezkrāsains vai gandrīz bezkrāsains minerāla - berila paveids. Gošenīts ir salīdzinoši viens no retākajiem berila paveidiem taču fakts, ka tam nepiemīt pievilcīga krāsa un tas nav dzirkstošs, padara gošenītu salīdzinoši mazāk vērtīgu salīdzinājumā ar citiem berila paveidiem.

Sākotnēji termins "gošenīts" ietvēra arī sārtus un jebkuras bālas krāsas berilus. Kopš mūsu ēras I gadsimta gošenīts tiek izmantots citu bezkrāsainu dārgakmeņu viltošanai. Nereti aiz gošenīta kristāla tiek novietota zaļa vai citas krāsas folija, tādējādi radot smaragda un citu dārgakmeņu imitācijas.

Atradnes
--------

* ASV - Aidaho, Dienviddakota, Jūta, Kalifornija, Kolorādo, Konektikuta, Masačūsetsa, Mena, Ņūhempšīra, Virdžīnija un Ziemeļkarolīna
* Austrija - Augšaustrija
* Birma - Mandalaja, Mogoka
* Brazīlija - Minasžeraisa
* Bulgārija - Kardžali apgabals, Rodopu kalni
* Itālija, Toskāna - Elbas sala
* Kanāda, Manitoba
* Krievija - Čitas apgabals, Menzas rajons
* Ķīna, Hunaņas province un Sičuānas province
* Meksika
* Namībija - Erongo reģions un Kunene reģions
* Pakistāna - Gilgita un Hunzas ieleja
* Zimbabve - Austrummašonalenda un Rietummašonalenda

Ārējās saites
-------------

Mindat (angliski, ar attēliem)
**Santantioko** (itāļu: *Sant'Antioco*, sardīniešu: *Sant'Antiògu*) ir sala un pašvaldība Itālijā. Tā atrodas pie Sardīnijas dienvidrietumu krasta.

Santantioko ir otrā lielākā Sardīnijas reģionā ar 109  km2. Tā ir arī ceturtā lielākā visā Itālijā aiz Sicīlijas, Sardīnijas un Elbas. Tā atrodas 97 km attālumā no Kaljāri, ar kuru Santanioko savieno šoseja SS126, jūras šauruma krastus savieno moderns tilts. Salai apkārt atrodas divas neapdzīvotas salas, tālākā tiek saukta "Il Toro" (tulkojumā: vērsis), bet tuvākās vārds ir "La vacca" jeb "govs". Salas teritorija ir sadalīta starp divām komūnām - Santantioko, kas iekļauj lielāko iedzīvotāju daļu, kā arī antīkās pilsētas Sulki drupas, un Kusordžiju, otru salas lielāko centru.

Vēsture
-------

Santantioko sala tika apdzīvota vēlākais 5. gadu tūkstotī p.m.ē (t.s. Sanmikele un Ozieri kultūras), un iedzīvotāji nodarbojās pārsvarā ar zvejniecību un lauksaimniecību. Ir tikuši atrasti šai kultūrai tipiski apbedījumi (saukti *domus de janas*) un menīri.

Santantioko pilsētu 8. gadsimtā p.m.ē. nodibināja feniķieši, apmetnei piešķīrot nosaukumu "Sulki". Vēlāk (6. gadsimtā p.m.ē.) tā kļuva par kartāgiešu koloniju. Pūniešu dominēšana beidzās 2. gadsimtā pirms mūsu ēras, kad Solki iekaroja romieši, kas saistīja to ar cietzemi ar mākslīga zemesšauruma palīdzību. Pilsoņu kara starp Jūliju Cēzaru un Pompeju laikā pilsēta atbalstīja Pompeju un tika smagi izpostīta pēc viņa neveiksmes. to vienpusīgs par pēdējo, kas ir stingri jāsoda pēc viņa sakāvi. Romieši pilsētu nosauca par "Plumbaria" sakarā ar svina atradnēm.

Pašreizējais pilsētas nosaukums ir cēlies no Svētā Antioka, vietējo evaņģēlistu, kurš mira mocekļa nāvē 125. gadā. Pēc Rietumromas impērijas Santantioka kļuva par Bizantijas nocietinājumu. Sākot ar 8. gadsimtu to atkārtoti apdraudēja saracēņu uzbrukumi, tādēļ daudzi iedzīvotāji pārcēlās uz dzīvi drošākos apgabalos austrumos. Sala tika iekļauta Sardīnijas Karalistes teritorijā (dibināta 1354.g.) un vēlāk to iegādājās Kaljāri arhibīskapija (1503.g.).

1793. gada janvārī-maijā salu okupēja Francijas karaspēks admirāļa Lorēna Žana Fransuā Trigē vadībā, un pilsoņi tika atbrīvoti no baznīcas nodokļiem. Pēdējais Ziemeļāfrikas pirātu uzbrukums notika 1815. gadā (tajā pašā gadā, kad svētā patrona relikvijas tika atvestas atpakaļ katedrālē).

Ievērojamākās vietas
--------------------

* Santantioko Palaeo-Kristiešu Bazilika, atjaunota 1089-1102
* Romiešu tilts
* Senā akropole
* Feniķiešu un pūniešu nekropoles
* Feručio Barekas arheoloģijas muzejs
* Forts "Forte Su Pisu" (1812)
* Zīda vītņu muzejs

Atsauces
--------

1. ↑  .
2. ↑  Sant' Antioco di Sulcis

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 234324326
* GND: 4505446-0
* SUDOC: 027436349
* BNF: cb11947813x (data)

 |

 |