recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinātas: 56°55′28″N 24°05′58″E﻿ / ﻿56.92444°N 24.09944°E﻿ / 56.92444; 24.09944

Šlotmakera sala (Rīga)Šlotmakera salaŠlotmakera salaŠlotmakera salas atrašanās vieta Rīgā
**Šlotmakera sala** (vācu: *Schlottmakersholm*) ir bijusī sala Daugavas lejteces paplašinājumā pie upes kreisā krasta tagadējā Torņakalna apkaimē, kur mūsdienās atrodas industriālā apbūve. No krasta to atdalīja Kīleveina grāvis.

Tagad seno Daugavas krastu pie Šlotmakera salas iezīmē Vēja un Cepļa ielas, kā arī Bauskas ielas daļa līdz pārvadam pār Kārļa Ulmaņa gatvi.

Vēsture
-------

Šlotmakera sala un Fridriķa muiža 1930. gada kartē.
Grīkes muižiņa (Broce, 1805).
Sala pastāvēja vismaz no 16. gadsimta un ietilpa Akmeņsalas draudzes novadā. Kad 19. gadsimta beigās Kīleveina grāvja augšgalu aizbēra, Šlotmakera sala saplūda ar 0,6 -0,7 km plato Daugavas palieni un kļuva par Bieķensalas daļu.

### Muiža

Pēc Hupela apraksta Šlotmakera muiža ir tā pati Frīdriha muiža (*Friedrichshof*), ko pēdējais Livonijas ordeņa mestrs un pirmais Kurzemes hercogs Gothards Ketlers 1562. gadā atdāvinājis kā alodu. 1683. gadā to kā alodu atzinusi arī Zviedru Vidzemes muižu redukcijas komisija. 1699. gadā tai piederējusi zeme 1/8 arkla platībā. 1782. gadā uz Šlotmakera salas atradās privāta muižiņa (*Schöpmannshöfchen*), kas tāpat kā Frīdriha muiža piederēja Ģildes vecākajam B. Tīlemanim.

Savukārt pēc Broces apraksta uz salas 1805. gadā bija muižiņa (*Griecke Höfchen*), kas piederēja viesnīcniekam Lukasam Grīkem (Griķim), no Bieķensalas puses uz muižiņu pavēries ļoti skaists skats un tai bijis skaists dārzs.

Atsauces
--------

1. ↑  Enciklopēdija "Rīga". Rīga: Galvenā enciklopēdiju redakcija, 1988.
2. ↑  August Wilhelm Hupel. *Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und lelzter Band*. Riga : zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch, 1782. 52–54. lpp. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 5. augustā. Skatīts: 2017. gada 11. jūlijā.
3. ↑  «ambermarks.com». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 13. jūnijā. Skatīts: 2017. gada 11. jūlijā.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Rīgas salas |
| --- |
|  |
| Pastāvošās salas | 
* Kazas sēklis
* Krūmiņsala
* Kundziņsala
* Ķīpsala
* Lucavsala
* Mīlestības saliņa
* Sniķera sala
* Sudrabsaliņa
* Zaķusala
* Žurku sala

 |
|  |
| Bijušās salas | 
* Andrejsala
* Bieķensala
* Butoviča sala
* Daudersala
* Gulbju sala
* Jumpravsala
* Kojusala
* Krievu sala
* Kurpnieksala
* Lakstīgalu sala
* Lībiešu sala
* Mangaļsala
* Mazā Vējzaķsala
* Muižas sala
* Mūkusala
* Pētersala
* Putnu sala
* Rutku sala
* Sūnu sala
* Šlotmakera sala
* Vējzaķsala
* Vīberta sala
* Zirgu sala
* Zvirgzdu sala

 |

 |
**Neīstā madara** (*Galium spurium*) ir mainīga izskata augu suga rubiju dzimtas madaru ģintī, kurai ir izdalītas vairākas pasugas. Savvaļā tā ir sastopama Eirāzijā un Ziemeļamerikā.

Latvijā neīstā madara ir diezgan bieži sastopama visā valsts teritorijā — pārsvarā pasuga *Galium spurium var. vaillantii*, kurai raksturīgi apmatoti augļi. Kādreiz Latvijā linu sējumos sastopamā pasuga *Galium spurium var. spurium*, kurai raksturīgi gludi augļi, ir gandrīz pilnīgi izzudusi.

Neīstā madara ir izplatīta dārzos, tīrumos, nezālienēs, ceļmalās un dzelzceļu uzbērumos.

Morfoloģija
-----------

Neīstā madara ir viengadīgs, 10—70 cm augsts lakstaugs ar šķautņainu, gulošu vai kāpelējošu stublāju. Uz stublāja šķautnēm, lapu malām un lapu apakšpusēm ir āķveidīgi dzeloņi.

Lapas izvietotas neīstā mieturī pa 6—10, tās ir lineāri lancetiskas, 2—4 cm garas un 0,2—0,5 cm platas ar visplatāko punktu lapu vidū. Lapas galā ir dzeloņsmaile.

Ziedi ir sīki un zaļgandzelteni, tie izvietoti saliktos divžuburoņos stublāja galotnē un lapu žāklēs.

Augļi ir riekstiņu skaldauglī izvietoti riekstiņi, kuri atkarībā no pasugas ir klāti ar īsiem, skarbiem un atliektiem sarveida matiņiem (*G.s. var. vaillantii*) vai gludi un kaili (*G.s. var. spurium*). Zied no jūnija līdz septembrim.

Atsauces
--------

1. 1 2  «neīstā madara - Galium spurium L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-02-09.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Neīstā madara***.
* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)
|  |
| --- |
| BA-3 |
| BA-3 |
| Galvenie tehniskie parametri |
| Apkalpe | 3 clv. |
| Garums | 4,825 m |
| Platums | 1,963 m |
| Augstums | 2,494 m |
| Masa | 5,82 t |
| Bruņas un bruņojums |
| Bruņas | 4 – 9 mm |
| Pamatbruņojums | 45 mm lielgabals (20K) (60 lādiņi) |
| Sekundārais bruņojums | 2x 7,62mm DT-29 ložmetējs (3402 patronas) |
| Mobilitāte |
| Dzinējs | GAZ-A 40 zs (30 kW) |
| Ātrums uz ceļa | 57 km/h |
| Jauda/masa | 7-8 zs/t |
| Maks. attālums | 248 km (pa ceļiem),143 km (pa beczeļiem) |

**BA-3** bija 1930. gadu Padomju Savienības vidējās klases trīsasu bruņuautomobilis uz "Ford-Timken" bāzes (Ford AA 6x4 versija, uz kuras bāzes vēlāk tika izveidots GAZ-AAA).

Vēsture
-------

Bruņuautomobilis tika izstrādāts 1934. gadā Ižorskas rūpnīcas konstruktoru birojā uz bruņuautomobiļa BA-I bāzes. Izstrādes gaitā BA-I korpuss netika būtiski mainīts, bet galvenā atšķirība bija tornis ar lielgabalu.

Konstrukcijas apraksts
----------------------

BA-3 izmantoja tanka T-26 torni ar šī paša tanka bruņojumu, taču samazinātu bruņu biezumu līdz 8 mm. Automobiļa bruņojums tika novietots gan tornī, gan bruņuautomobiļa korpusā. Lai palielinātu automobiļa caurejamību tika izstrādātas arī kāpurķēdes, kuras, vajadzības gadījumā varēja tikt uzliktas uz BA-3 automobiļa aizmugurējajiem riteņiem.

Ražošana
--------

Bruņuautomobiļa ražošana notika Ižorskas un Viksunskas 4. rūpnīcās. Abās šajās rūpnīcās, laika posmā no 1934. gada līdz 1935. gadam tika izgatavoti aptuveni 180 šāda tipa bruņuautomobiļi.

Pielietojums kaujās
-------------------

Bruņuautomobiļi BA-3 tika piešķirti bruņojumā izlūkvienībām, tanku, kavalērijas un kājnieku vienībām. Tos izmantoja teju ikkatrā tā laika bruņotajā konfliktā. Tā, piemēram, Spānijas pilsoņu karā, Hasanas kaujā, Halhingolas kaujās, Ziemas karā, kā arī Otrajā pasaules karā. 1945. gada 14. aprīlī 19. armijas štāba apsardzes 97. rota vēl joprojām izmantoja trīs BA-3M un trīs BA-10 bruņuautomobiļus. Pēc kara, visi novecojušie bruņuautomobiļi tika utilizēti.

Versijas
--------

* BA-3žd — BA-3 dzelzceļa versija
* BA-3M — modernizētā versija ar GAZ-AAA dzinēju un šasiju, kuri bija vieglāk remontējami, kā arī ložu necauršaujamas riepas GK.

  

* Uz BA-3 bāzes tika izveidots arī bruņuautomobilis BA-6.

Līdz mūsdienām saglabājušies
----------------------------

Bruņuautomobilis BA-3 apskatāms Kubinkas bruņutehnikas muzejā.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  Bruņuautomobilis BA-3 (krieviski)
2. ↑  Bruņuautomobilis BA-I, BA-3 un BA-6 Archived 2011. gada 14. jūnijā, *Wayback Machine* vietnē. (krieviski)
3. ↑  Bruņuautomobiļa BA-3M galerija Kubinkas muzejā Archived 2012. gada 21. jūlijā, *Wayback Machine* vietnē. (krieviski)
Šverinu dzimtas ģerbonis
**Šverini** (vācu: *von Schwerin*) ir sena dzimta, kuras piederīgie bija arī Kurzemes un Zemgales hercogistes muižnieki 16.—18. gadsimtā.

Vēsture
-------

Dzimtas saknes meklējamas Meklenburgā, par tās ciltstēvu uzskata 1178. gadā pieminēto Šverīnes soģi Bernardu (latīņu: *Bernardus dictus advocatus*). Kurzemes Šverinu atzars cēlies no Prūsijas hercoga padomnieka Jakoba no Šverinas, kurš 1574. gadā no Frīdriha no Kanicas (*Friedrich von Kanitz*) nopirka Alsungas pilsmuižu un 1576. gadā kļuva par pirmo Kurzemes bruņniecības vadītāju (*Ritterschaftshauptmann*).

1631. gada 2. augustā Johans Ulrihs fon Šverins tika ierakstīts Kurzemes bruņniecības matrikulā. Šverinu dzimtas Kurzemes atzars iznīka 1730. gados, 1738. gadā Alsungas pilsmuižu nopirka hercogs Ernests Johans Bīrons. Šverinu brīvkungu līnija turpinājās Zviedrijā, un vairākas līnijas pastāv Vācijā.

Ārējās saites
-------------

* Sveriges Ridderskaps och Adels Kalender. Stockholm: 1933, 1957
* Ludwig Gollmert. Geschichte des Geschlechts von Schwerin. Gronau: 3 Bände, Berlin 1878

Atsauces
--------

1. ↑  «suitunovads.lv». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 25. novembrī. Skatīts: 2021. gada 2. janvārī.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 13378565
* GND: 129081531
* NKC: xx0277464

 |

 |
Segeja Konoņenko piemiņas akmens Kanālmalas apstādījumos
**Sergejs Konoņenko** (krievu: *Сергей Кононенко*) bija Rīgas milicijas darbinieks, milicijas leitnants. Latvijas Iekšlietu ministrijas Kirova rajona (tagad Centra rajons) iecirkņa inspektors.

Leitnants Konoņenko ir viens no 1991. gada janvāra barikāžu laika upuriem, nošauts 1991. gada 20. janvāra vakarā pie Latvijas Republikas Iekšlietu ministrijas ēkas Raiņa bulvārī 6 Rīgas OMON un pagaidām nezināmu kaujinieku uzbrukuma laikā. Bez tēva palika viņa dēls Pāvels. Pēc vienas no versijām - Konoņenko bojāejas brīdī kopā ar barikāžu aizstāvjiem apsargāja Iekšlietu ministrijas ēku. Pēc otras - tā bija viņa pēdējā dežūra Kirova rajona IeM nodaļā pirms pāriešanas uz LPSR OMON.[*nepieciešama atsauce*] Nošauts no Bastejkalna puses, kad atgriezās no Vecrīgas.

Piemiņa
-------

Kanālmalas apstādījumos starp Bastejkalnu un Raiņa bulvāri atrodas akmens ar uzrakstu Sergeja Konoņenko piemiņai. Informācija par viņu atrodama 1991. gada barikāžu muzejā. 

Pēc 1991. gada barikāžu dalībnieku atbalsta fonda ierosinājuma Sergeja Konoņenko ģimenes locekļiem piešķīra Latvijas Republikas pilsonību. Ar Iekšlietu ministra Daiņa Turlā pavēli 1996. gada 18. janvārī viņa atraitnei Svetlanai Konoņenko piešķīra naudas pabalstu.

Apbalvojums
-----------

2010. gadā par sevišķiem nopelniem Latvijas valsts neatkarības aizstāvēšanā Sergeju Konoņenko pēc nāves apbalvoja ar Viestura ordeni un atzina par Viestura ordeņa lielkrusta komandieri. Valsts prezidents Valdis Zatlers ordeni nodeva glabāšanā viņa tuviniekiem.

Atsauces
--------

1. ↑  Владимир Вигман. ТРОЯНСКИЙ КОНЬ ОСОБОГО НАЗНАЧЕНИЯ Archived 2014. gada 24. februārī, *Wayback Machine* vietnē. no gazeta.zn.ua, 1996. gada 6 martā (krieviski)
2. ↑  Lūdz palīdzību barikāžu laika upuru tuviniekiem *BNS* 2004. gada 21. janvārī
3. ↑  Jānis Dimbelis. «Naktī patrulējām ielās». *www.barikadopedija.lv*. Barikadopēdijas fonds. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 26. janvārī. Skatīts: 2020. gada 26. janvārī.
4. ↑  Intervija. Barikāžu dalībnieku atbalsta fonda prezidents Renārs Zaļais[novecojusi saite] no Viesturs Radovics, "Neatkarīgā" 2005. gada 11. janvārī
5. ↑  Iekšlietu ministra pavēle nr. 11p/s *Par apbalvošanu* 1996. gada 18. janvārī
6. ↑  Viestura ordeņa nodošana glabāšanā. Valsts prezidents varoņu tuviniekiem nodot nopelnītos apbalvojumus laikraksts "Latvietis" Nr. 119. 2010. gada 18. novembrī

Ārējās saites
-------------

* barikades.lv, 1991. gada barikāžu notikumiem veltīta mājaslapa
Baltazara Rusova Livonijas hronika, izdota 1578. gadā.
**Baltazars Rusovs** (vāciski: *Russow*, *Rüssow Balthasar*; dzimis 1536. gadā Tallinā, miris 1602. gadā ) bija Rusova Livonijas hronikas autors.

Dzīvesgājums
------------

Baltazars Rusovs dzimis ap 1542./43. gadu Tallinā, Sīmaņa Rusova ģimenē, kurš, saskaņā ar Leonīda Arbuzova juniora domām, ieceļojis no Rusovas Meklenburgā-Šverīnē. Savukārt, saskaņā ar T. Zeidu, Rusovs cēlies no Tallinā ieceļojušiem igauņu zemniekiem, kuri iespējams jau vairākas paaudzes iepriekš ieguvuši pilsētas namnieku tiesības.

1558. gadā Rusovs beidza Tallinas pilsētas skolu. No 1559. līdz 1562. gadam viņš studēja teoloģiju Štetīnē, bet kursu nepabeidza. 1563. gada 12. martā viņš saņēma uzaicinājumu kļūt par palīgmācītāju Tallinā, kuru viņš pieņēma tā paša gada novembrī. No 1566. līdz 1600. gadam viņš pildīja luterāņu mācītāja amatu Tallinas Sv.Gara baznīcā. Līdztekus mācītāja amatam Rusovs strādāja par skolotāju pilsētas mazturīgo bērnu skolā.

1578. gadā Rostokā iznāca Rusova viduslejasvācu valodā sacerētā Livonijas provinces hronika (*Chronica der Prouintz Lyfflandt*), kas aptvēra laikposmu no Livonijas dibināšanas līdz 1577. gadam. Pusgada laikā sekoja atkārtots hronikas izdevums.

Ievērojot lielo hronikas popularitāti, 1584. gadā Bartā (Pomerānijā) iznāca jauns paplašināts hronikas izdevums, kurš aptvēra Livonijas vēsturi līdz 1583. gadam.

Rusovs bija Zviedrijas politiskās varas piekritējs, un tādēļ visai asi kritizēja Livonijas periodu. Kā pārliecināts protestants viņš bija naidīgs katolicismam un par notikumiem bieži sprieda kā morālists un teologs. Savukārt, kā Tallinas namnieku pārstāvis Rusovs asi vērsās pret muižniecību un pievērsās arī zemnieku stāvokļa attēlojumam.

Rusova pret muižniecību un ordeni vērstā asā kritika jau viņa laikā izraisīja plašu polemiku (sīkāk par kritiku skatīt šķirkli Rusova Livonijas hronika).

Tomēr pret hroniku vērstā kritika nemazināja tās popularitāti. 1584. gada izdevuma izplatīšanu Igaunijā Rusovs ņēma pats savās rokās, un, neskatoties uz augsto cenu (pusdālderis par vienu eksemplāru) tikai Igaunijā vien tika pārdoti 338 eksemplāri.

Piemiņa
-------

Rusova uzvārdā nosaukta iela Čiekurkalnā, Rīgā.

Rusovs ir galvenais varonis igauņu rakstnieka Jāna Krosa romānā *Stūrgalvības hronika: romāns par Baltazaru Rusovu*.

Informācijas avoti
------------------

* Rusovs, Baltazars, Historia.lv

Atsauces
--------

1. ↑  «Latvijas padomju enciklopēdija. 8.sējums, 760. lpp.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2007. gada 11. novembrī. Skatīts: 2007. gada 7. decembrī. Archived 2007. gada 11. novembrī, *Wayback Machine* vietnē.
2. ↑  Latviešu konversācijas vārdnīca
3. ↑  Zeids, T. 1992, 87

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 27880387
* LCCN: n84116214
* ISNI: 0000 0001 1611 9573
* GND: 119382806
* SELIBR: 264969
* SUDOC: 172403588
* BNF: cb13166237b (data)

 |

 |
Obodrītu zemes pirms Vendu krusta kara (1147-1164).
**Obodrīti** jeb **abotrīti** (latīņu: *Abotriti, Obodriti*, vācu: *Abodriten, Obodriten*) bija Elbas slāvu (dēvētu arī par vendiem) cilšu apvienība, kas no 8. līdz 12. gadsimtam izveidoja savu valsti tagadējās Meklenburgas un austrumu Holšteinas teritorijā.

Pie obodrītu cilšu apvienības piederēja vagri (vācu: *Wagrier, Waigri*), travnjani (*Travnjanen, travnjane*), polabieši (*Polaben, polabi*), kesinieši (*Kessiner, chizzini*), varnovieši (*Warnower, warnavi*), circipani (*Zirzipanen, circipanien*), smeldingi (*Smeldinger, smeldingi*), betenieši (*Bethenzer, bytenici*) un linoni (*Linonen*).

Vēsture
-------

Franku impērijas vasalis oborītu ķēniņš Drasko Sakšu kara (772–804) laikā iekaroja daļu no sakšu Holšteinas teritorijas. 10. gadsimtā obodrītu kņazs Nakons pakļāva arī slāvu ciltis tagadējās Brandenburgas teritorijā.

1129. gadā par obodrītu ķēniņu kļuva Dānijas ķēniņa dēls un Šlēsvigas jarls Knuds Lavards (*Knud Lavard*, 1096—1131), bet mūku Vicelīnu (1086—1154) iecēla par Holšteinas-Oldenburgas bīskapu.

Pēc Knuda nāves 1131. gadā viņam pakļautās zemes sadalīja obodrītu ķēniņi Pribislavs un Niklots. Pēc bīskapa Vicelīna aicinājuma Vendu krusta karu (1147-1164) laikā sakši izspieda obodrītus no rietumu Holšteinas. Pēdējais suverēnais ķēniņš bija Niklots, kas cieta sakāvi pret sakšu hercogu Heinrihu Lauvu un Dānijas ķēniņu Valdemāru I, 1167. gadā Mēklenburgas valdnieki pieņēma katoļticību un nonāca vasaļatkarībā no sakšu hercoga Heinriha Lauvas, bet 1202. gadā no Dānijas ķēniņa Valdemāra II.

Pilskalni un pilsētas
---------------------

Nozīmīgākie obodrītu pilskalni un pilsētas bija:

* Meklenburgas pilskalns (*Veligard*, "lielā pils") kņaza Nakona pils (10. gadsimts)
* Raceburga (kņaza Ratibora pils)
* Starigarda ("vecā pils"), tagad Holšteinas Oldenburga
* Altgārca ("vecā pils"), tagad Rērika
* Lībeka (*Liubice*)
* Rostoka (*Rozstoc*)
* Vismāra (*Visemêr*)
* Šverīne (*Zwěrin, Zvarin*)

Obodrītu brīvdabas muzejs
-------------------------

Līdz 1987. gadam Grosrādenē pie Šternbergas tika atjaunota 12. gadsimta obodrītu cilts varnu ezerpils, kurā ierīkots arheoloģiskais brīvdabas muzejs (*Archäologisches Freilichtmuseum Groß Raden*):

* Iespējamais pilskalna un pilsētas attēls (ap 980)Iespējamais pilskalna un pilsētas attēls (ap 980)
* Atjaunotā ezerpilsAtjaunotā ezerpils
* SvētnīcaSvētnīca
* Nocietinājumu tornisNocietinājumu tornis
* Muzeja karteMuzeja karte
**Zaķskābeņu dzimta** (*Oxalidaceae*) ir dzimta zaķskābeņu rindā, kas ir sastopama tropu, subtropu un mērenajā joslā. Tajā ir klasificētas aptuveni 775 lakstaugu, reti krūmu vai koku sugas, no kurām lielākā daļa ir klasificētas zaķskābeņu ģintī (*Oxalis*). Latvijā ir sastopamas 4 sugas, no kurām tikai meža zaķskābene (*Oxalis acetosella*) pārstāv vietējo floru; pārējās sugas ir reti adventīvi augi. Dzimtas sugām ir raksturīgas staraini saliktas lapas. Kauslapas un vainaglapas pa 5, auglis pieccirkņu pogaļa, reti oga.

*Averrhoa* ģints, kurai pieder karambola (*Averrhoa carambola*), parasti ir iekļauta šajā dzimtā (piemēram, APG IV sistēmā 2016), taču daži botāniķi to izdala atsevišķā dzimtā (*Averrhoaceae*).

Klasifikācija
-------------

Saskaņā ar 2016. gada APG IV sistēmu, dzimtā ir klasificētas šādas ģintis:


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Zaķskābeņu dzimta (*Oxalidaceae*) | 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | 

|  |  |
| --- | --- |
|   | Biophytum |
|   |
|   | 

|  |  |
| --- | --- |
|   | Dapania |
|   |
|   | 

|  |  |
| --- | --- |
|   | Sarcotheca |
|   |
|   | Averrhoa |
|   |

 |
|   |

 |
|   |

 |
|   |
|   | Zaķskābenes (*Oxalis*) |
|   |

 |
|   |

Atsauces
--------

1. ↑  «Oxalidaceae R.Br. | Plants of the World Online | Kew Science». *Plants of the World Online* (angļu). Skatīts: 2023-08-23.
2. ↑  «Zaķskābeņu dzimta - Oxalidaceae - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2023-08-17.
3. ↑  Christenhusz, Maarten J.M.; Byng, James W. (2016-05-20). "The number of known plants species in the world and its annual increase". *Phytotaxa* 261 (3): 201. doi:10.11646/phytotaxa.261.3.1. ISSN 1179-3163.
**Jūlija Švaigere** (ivritā: יוליה שוויגר; dzimusi 1994. gada 2. oktobrī Vinnicā) ir Ukrainā dzimusi Izraēlas starptautiskā lielmeistare šahā (2017).

Biogrāfija
----------

2008. gada martā Odesā uzvarējusi Ukrainas meiteņu šaha čempionātā U16 vecuma grupā, bet 2010. gada februārī Kijivā atkārtojusi šo panākumu Ukrainas meiteņu šaha čempionātā U18 vecuma grupā. Kopš 2012. gada šaha turnīros pārstāv Izraēlu.
2016. gada Eiropas individuālajā šaha čempionātā sievietēm ieņēmusi 11. vietu un izcīnījusi tiesības piedalīties 2018. gada Pasaules sieviešu šaha čempionātā pēc izslēgšanas sistēmas. 2018. gadā Hantimansijskā Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas 1. kārtā zaudējusi Monikai Socko.

Pārstāvējusi Izraēlas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādēs piedalījusies 4 reizes (2012-2018);
* Eiropas komandu šaha čempionātā piedalījusies 2 reizes (2013, 2017).

Par panākumiem turnīros FIDE 2013. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM), bet 2017. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu. Tajā pašā 2017. gadā viņai pieškirts arī vīriešu starptautiskā meistara (IM) nosaukums.

Personīgā dzīve
---------------

2014. gada oktobrī apprecējusies ar Rīgā dzimušo šaha lielmeistaru Arkādiju Naidiču.

Atsauces
--------

1. ↑  FIDE: Player transfers in 2012
2. ↑  European Individual Championship (Women) (2016)
3. ↑  Women’s World Championship 2018
4. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Yuliya Shvayger
5. ↑  OlimpBase :: European Women's Team Chess Championship :: Yuliya Shvayger
6. ↑  1st quarter Presidential Board Meeting 2016, 27-30 March, Moscow, Russia
7. ↑  88th FIDE Congress 2017, 7-15 October, Goynuk, Antalya, Turkey
8. ↑  Colin McGourty. «Naiditsch: "I’m not afraid of anybody"». *chess24.com* (angļu), 2015-08-12.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Valts Pūce** (dzimis 1962. gada 7. februārī) ir latviešu komponists un mūziķis, kurš strādā, savienojot akadēmiskās mūzikas, popmūzikas un etniskās mūzikas ietekmes.

Biogrāfija
----------

V. Pūces tēvs ir režisors Voldemārs Pūce, māte — teātra aktrise Daila Kukaine-Pūce, viņa vecākais brālis ir aktieris Kaspars Pūce, māsa — Dace, čella skolotāja. Agri zaudējis vecākus. Absolvējis E. Dārziņa speciālo mūzikas skolu (1980) un Latvijas Valsts konservatorijas Kordiriģēšanas nodaļu (1987). Viņa pedagogi konservatorijā bija Juris Kļaviņš, Ilgvars Matrozis un Mendelis Bašs, viņš tajā apguvis arī kompozīciju pie Paula Dambja, Selgas Mences un Pētera Plakida.

Jau studiju laikā vadījis korus Alojā (1980—1984) un Ulbrokā (1986—1994), kā arī vokālo ansambli "Liesma" (1982—1986). No 1986. līdz 1990. gadam strādājis VPTIS k/n par vokālā žanra metodiķi.

1986. gadā nodibinājis kameransambli "Marana", ar kuru kopā iestudējis paša komponētas programmas — dziesmu ciklu ar Aivara Neibarta vārdiem, kameroperu "Šahs" (1989), ciklu "Visādas drazas" (1991) u.c. 

2006. gadā V. Pūce nodibināja "Pūces etnogrāfisko orķestri", kura mūzikā nozīmīgas ir etniskās mūzikas ietekmes. Viņš ir sarakstījis mūziku populārajai Dailes teātra izrādei "Šveiks" (1998). 2013. gadā kopā ar Igo sarakstīts dziesmu cikls "Zeme", Igo ir arī tās teksta autors.

Latvijas autoru apvienības valdes loceklis (kopš 2000. gada). Latvijas Komponistu savienības biedrs (2006).

Precējies ar mūziķi, vēlāk producenti un režisori Daci Pūci. Laulībā dzimis dēls mūziķis Valters Pūce un meita režisore Līva Pūce.

Diskogrāfija
------------

* *Visādas drazas*, "Marana" (LP) — RiTonis, 1991.
* *Gadskārtu ieražu dziesmas/Papardes zieds Ziemssvētku naktī*, "Marana" (MC) — Marana Productions, 1992.
* *Sūnu ciema zēni* (MC) — Balss, 1994.
* *Parasta diena*, "Marana" (CD) - Marana Productions, 1997.
* *Šveiks*, solisti un "Prāta vētra" (CD, MC) — Marana Productions, 1998.
* *Šveika jaunās dēkas*, solisti un "Labvēlīgais tips" (CD, MC) — Marana Productions, 2000.
* *Ronja — laupītāja meita*, Ozols un Dailes teātra aktieri (CD, MC) - Marana Productions, 2003.
* *Gadalaiku dziesmas*, Latvijas Radio koris (CD) — Latvijas Radio, 2003.
* *Burvis no Oza zemes*, solisti un "Dzeguzīte" (CD, MC) - Marana Productions, 2004.
* *Prauliņš. Pūce. Gothams*, "Gaudeamus" (CD) — Gaudeamus, 2007.

Atsauces
--------

1. ↑   «Daudz laimes, jubilār!» Valts Pūce. Atjaunināts: 2021-03-14
2. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2014. gada 12. janvārī.
3. ↑  «Intervijas / Diena». *www.diena.lv*.
4. ↑  «Valters Pūce. Profesija – čellists». *nra.lv* (latviešu). Skatīts: 2021-03-14.

Ārējās saites
-------------

* Valts Pūce izrades.lv

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 16499245
* LNB: 000038992
* LCCN: n96110460
* ISNI: 0000 0000 3503 9205
* GND: 1110917821

 |

 |
**Evina Demirhana** (turku: *Evin Demirhan*; dzimusi 1995. gada 2. jūlijā) ir  turku brīvā stila cīkstone, Vidusjūras spēļu čempione, Eiropas spēļu, Pasaules un Eiropas čempionātu medaļniece.

Biogrāfija
----------

Evina Demirhana dzimusi daudzbērnu ģimenē Siirtā, Turcijas dienvidaustrumu daļā, 1995. gada 2. jūlijā. Mācoties sporta vidusskolā, viņa ieguva Turcijas cīņas fonda stipendiju kā viena no divdesmit veiksmīgākajām skolniecēm un talantīgākajām cīkstonēm. Nodarbojoties ar cīņas sportu, viņa finansiāli atbalstīja savu 13 cilvēku ģimeni.

89 minūšu garajā dokumentālajā filmā ar nosaukumu *"Siirt'in Sırrı"* Demirhana spēlē galveno lomu, 16 gadus vecu meiteni, un stāsta par savu dzīvi un cīņu par finansiālu atbalstu savai ģimenei. Filma saņēma "Labākās nacionālās dokumentālās filmas balvu" 49. Starptautiskajā Antālijas filmu festivālā ("Zelta Apelsīns") un "Īpašo žūrijas balvu dokumentālajām filmām" 19. Starptautiskajā Ādanas filmu festivālā ("Zelta lelle"), abas 2012. gadā.

Sporta karjera
--------------

Ar cīņas sportu Evina Demirhana sāka nodarboties 15 gadu vecumā.
Viņa trenējas divpadsmit stundas dienā, sešas dienas nedēļā. Savā svara klasē viņa bija četras reizes Turcijas čempione.

No 2010. līdz 2017. gadam viņa ieguva dažāda kaluma medaļas piedaloties kadetu, junioru un jauniešu Eiropas un Pasaules čempionātos.

Pirmo medaļu pieaugušo čempionātos viņa izcīnīja Pasaules čempionātā Parīzē, kad pēc zaudējuma rumānietei Alinai Vukai svara kategorijas līdz 48 kg pusfinālā, cīņā par bronzu pieveica baltkrievieti Violetu Čiriku un ieguva trešo vietu. Tajā pašā gadā viņa ieguva vēl arī sudraba medaļu Islama sadraudzības spēlēs Baku.

Nākamajos divos gados Evina Demirhana savu medaļu klāstu papildināja ar bronzas medaļām 2018. un 2019. gada Eiropas čempionātā, kā arī 2019. gada Eiropas spēlēs. Savukārt 2019. gada Vidusjūras spēlēs viņa izcīnīja zelta medaļu.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Evin DEMİRHAN "Siirt'in Sırrı"» (turku). Türk Güreş Vakfı. 2012-10-19. Skatīts: 2020-05-26.
2. ↑  «Know My Name (Siirt'in Sırrı) North America Premiere» (turku). 12th Annual Boston Turkish Film Festival. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016-10-29. Skatīts: 2020-05-26.
3. ↑  «Siirt'in Sırrı, Altın Portakal'da En İyi Ödülü Aldı!». *Siirt Manşet* (turku). 2012-10-13. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017-08-25. Skatīts: 2020-05-26.
4. ↑  «Parsızlıktan Ödülünü Almaya Gelemedi». *Haberler* (turku). 2012-09-23. Skatīts: 2020-05-26.
5. ↑  Uzun, Fatih. «Siirt'te Ailesine Bakmak İçin Güreşen Bir Kızın Hikayesi: Evin Demirhan Dünya 3.sü!». *O Ne Dio* (turku), 2017-08-25. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017-08-25. Skatīts: 2020-05-28.
6. ↑  «Sporcumuz Evin Demirhan kimdir?» (turku). Kadınlar Bilir. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017-08-26. Skatīts: 2020-05-28.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Evina Demirhana***.
* *Olympedia* profils (angliski)
* *The Sport.org* profils (angliski)
* FILA profils (angliski)
**Jevgeņijs Soloženkins** (krievu: *Евгений Александрович Соложенкин*; dzimis 1966. gada 31. jūlijā Ļeņingradā) ir Krievijas starptautiskais lielmeistars šahā (1993).

Biogrāfija
----------

1986. gadā uzvarējis Ļeņingradas (tagad Sanktpēterburga) pilsētas šaha čempionātā. Pēc PSRS sabrukuma sekmīgi piedalījies daudzos starptautiskos šaha turnīros. 1992. gadā uzvarējis šaha turnīrā Tamperē. 1993. gadā dalījis pirmo vietu Francijas starptautiskajā šaha festivālā *Cappelle-la-Grande Open*. 1997. gadā dalījis pirmo vietu šaha turnīrā Jiveskilē. 1998. gadā atkārtoti uzvarējis Sanktpēterburgas pilsētas šaha čempionātā. 1999. gadā uzvarējis starptautiskā šaha turnīrā Redžo Emīlijā. Divas reizes bijis labākais šaha turnīros Helsinkos (2000, 2002).

Par panākumiem turnīros FIDE 1991. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1993. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Pazīstams kā šaha treneris, kas vada Sanktpēterburgas jauno šahistu klubu *Sovremenik*. Viņa meita Jeļizaveta Soloženkina arī ir šahiste, kas 2015. gadā uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā meitenēm U12 vecuma grupā.

Atsauces
--------

1. ↑  Championship of Leningrad- 11-30.4.1986

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
Dmitrija Šostakoviča **8. stīgu kvartets do minorā** Op. 110, tika uzrakstīts trīs dienās (1960. gada 12.–14. jūlijā).

Kompozīcija un atskaņošana
--------------------------

Astotais stīgu kvartets tapa neilgi pēc tam, kad Šostakovičs negribīgi iestājās komunistiskajā partijā. Saskaņā ar autora piezīmi uz partitūras tas ir veltīts "fašisma un kara upuriem"; viņa dēls Maksims to interpretē plašāk – kā atsauci uz totalitārisma upuriem –, savukārt viņa meita Gaļina uzskata, ka viņš to veltījis sev un ka piezīmi uz partitūras pavēlēja pievienot Krievijas varas iestādes. Šostakoviča laikabiedrs un tuvs draugs Ļevs Ļebedinskis sacījis, ka Šostakovičs veidojis kvatetu kā savu epitāfu un ap šo laiku plānojis izdarīt pašnāvību.

Darbs tika uzrakstīts Drēzdenē, kur Šostakovičs paralēli rakstīja mūzika filmai *Piecas dienas, piecas naktis –* padomju un austrumvācijas filmu veidotāju kopprojekts par Drēzdenes bombardēšanu Otrajā pasaules karā.

Kvarteta pirmatskaņojumu 1960. gadā Ļeņingradā uzveda Bēthovena kvartets. Pēc 1962. gada Borodina kvarteta ieraksta mūzikas kritiķis Ēriks Smits raksta: "Borodina kvartets atskaņoja šo darbu komponistam viņa Maskavas mājās, cerot uz viņa kritiku. Bet Šostakovičs, pārņemts ar savu personiskāko jūtu skaisto atskaņošanu, nolika galvu plaukstās un raudāja. Kad mūziķi bija pabeiguši spēlēt, viņi klusi sakrāmēja instrumentus un pameta istabu."

Mūzika
------

Kvartets sastāv no piecām savstarpēji savienotās daļām un ilgst apmēram 20 minūtes.

* Largo
* Allegro molto
* Allegretto
* Largo
* Largo

Pirmā daļa tiek iesākta ar DSCH motīvu – Šostakoviča muzikālo parakstu. Šī lēnā, ārkārtīgi skumjā tēma dzirdama arī viņa 1. čellkoncertā, 10. simfonijā, 1. vijoļkoncertā, 15. simfonijā un 2. klavieru sonātē. Motīvs tiek izmantots katrā šī kvarteta daļā, un uz tā ir balstīta trešās daļas ātrā tēma.

Darbs ir piepildīts ar citu Šostakoviča skAaņdarbu citātiem: pirmajā daļā tiek citēta viņa 1. simfonija un 5. simfonija; otrajā daļā izmantota ebreju tēma, ko Šostakovičs pirmo reizi izmantoja savā 2. klavieru trio; trešajā daļā komponists citē 1. čella koncertu; un ceturtajā daļā citēta ārija "Serjoža, mana mīlestība" no Šostakoviča operas *Mcenskas apriņķa lēdija Makbeta*. Piektajā daļā ir citēts vēlviens motīvs no *Lēdijas Makbetas*.

Atsauces
--------

1. ↑  Shostakovich, ed. Glikman; pp. 90–91.
2. ↑  Mia Chung, Arnold Steinhardt. «Lecture 57- A Stunning Shostakovich Quartet». *Coursera.org*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 6. janvārī. Skatīts: 2017. gada 6. janvāris.

Ārējās saites
-------------

* Šostakovičs: stīgu kvarteti
**Miklošs Bējs** (ungāru: *Bély Miklós*; 1913. gada 9. augusts Budapešta — 1970. gada 27. septembris Ģēra) bija Ungārijas starptautiskais meistars šahā (1956).

Biogrāfija
----------

Pēc izglītības bijis ārsts. 1950. gados bijis viens Ungārijas vadošajiem šahistiem. Ungārijas šaha čempionātos labākos rezultātus sasniedzis 1954. gadā, kad dalījis 3.-4. vietu, un 1955. gadā, kad ieņēmis 5. vietu. Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāts, tajā skaitā Smederevska Palanka (Dienvidslāvija, tagad Serbija) (1956) — dalīta 1.-2. vieta, Redžo Emīlija (1959/1960) — 2. vieta.

Pārstāvējis Ungārijas komandu Pasaules šaha olimpiādē 1956. gadā un komandu vērtējumā izcīnījis bronzas medaļu.

Par panākumiem turnīros FIDE 1956. gadā Bējam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Miklós Bély

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Dināru kalniene** (slovēņu: *Dinarsko gorstvo*, horvātu: *Dinaridi*, serbu: *Динарске планине*) vai **Dināru Alpi** (albāņu: *Alpet Dinaride*) ir kalniene Balkānu pussalas ziemeļrietumos. Stiepjas vairāk kā 660 km garumā Slovēnijas, Horvātijas, Bosnijas un Hercegovinas, Melnkalnes, Serbijas, Albānijas un Kosovas teritorijā paralēli Adrijas jūras krastam no Jūlija Alpiem ziemeļos līdz Drinas upes ielejai dienvidos.

Dināru kalniene ir jauni kroku kalni, kas veidojušies mezozojā, paleogēnā un neogēnā pirms 50—100 miljoniem gadu. Augstāko rietumu daļu veido kaļķakmeņu plakankalnes un grēdas (Velebits, Dināra), kurām raksturīgas karsta reljefa formas ar grūti pārvaramu kalnu barjeru ar krauju uz Adrijas jūru. Austrumu daļā vidēji augstas no slānekļiem, smilšakmeņiem, metamorfajiem un izvirdumiežiem veidotas plakankalnes un kalnienes, ko saposmo ielejas un ielejas un tektoniskās ieplakas. Dienvidu daļā Durmitors un Ziemeļalbānijas Alpi ar kalnienes augstāko virsotni Jezercu (2694 m).

Kalnienes rietumu daļā dēļ karstiem nav virszemes noteces; plaši kailkarsta lauki, klintis bez veģetācijas. Austrumu daļā blīvs upju tīkls, nogāzēs meži, virs tiem subalpīnās pļavas.

Bosnijas un Hercegovinas teritorijā, kalnienes centrā atrodas Blidiņes dabas parks, un Horvātijas daļā atrodas Dināras dabas parks.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 174. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Dināru kalniene***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Austrumeiropas enciklopēdijas raksts (vāciski)
* Dinaric Arc parks Archived 2014. gada 17. decembrī, *Wayback Machine* vietnē.
* Environment for People in the Dinaric Arc ProjectArchived 2013. gada 29. maijā, *Wayback Machine* vietnē.
* Via Dinarica

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 239467640
* GND: 4091011-8
* SUDOC: 027270548
* NKC: ge138022

 |

 |
**Kukšas** ir ciems Tukuma novada Jaunsātu pagastā. Izvietojusies pagasta rietumdaļā Vēdzeles krastā 7,5 km no pagasta centra Abavniekiem, 23 km no novada centra Tukuma un 85 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušo Kukšu muižas *(Kukschen)* centru. Vēstures dokumentos Kukšu muižas nosaukums pirmo reizi minēts 1530. gadā, kad ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs izlēņoja savam ordeņa bruņiniekam Berndtam Tidvicam (Tidevicam) trīs Kandavas draudzē esošās zemnieku saimniecības, kurās saimniekoja trīs brāļi Kuki (Kucki): Pēteris, Jēkabs un Klāvs. No 1945. līdz 1954. gadam Kukšas ir Kukšu ciema padomes centrs. Muižas apbūve ar parku ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. Netālu no pils vairāki dižkoki. Muižas pilī ierīkots viesu nams.

Atsauces
--------

1. ↑  Jaunsātu pagasta teritorijas plānojums. Paskaidrojuma raksts
2. ↑  *Latvijas pagasti. Enciklopēdija*. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Jaunsātu pagasta ciemi |
| --- |
|  |
| 
* **Abavnieki**
* Aizas
* Bruži
* Jaunsāti
* Kukšas
* Ķīši
* Pičas
* Sautiņi
* Vecsāti
* Zvejnieki

 |

 |
**Andrejs Fedjajevs** (*Андрей Валерьевич Федяев*; dzimis 1981. gada 26. februārī) ir Krievijas kosmonauts, lidotājs, majors rezervē.

Biogrāfija
----------

Andrejs Fedjajevs piedzima 1981. gada 26. februārī Sverdlovskas apgabala Serovā.
1998. gadā viņš pabeidza vidusskolu Verhņaja Turā un mēģināja iestāties Kačinskas augstākajā kara aviācijas lidotāju skolā, bet netika uzņemts.

1999. gadā Fedjajevs iestājās Balašovas kara aviācijas institūtā, ko 2002. gadā reorganizēja par Balašovas mācību aviācijas centru — Krasnodaras kara aviācijas institūta 4. aviācijas fakultāti. 2004. gadā viņš to absolvēja, iegūstot inženiera pilota diplomu.
Pēc tam Fedjajevs dienēja 317. jauktajā aviācijas pulkā Kamčatkas novada Jeļozovā, esot pretzemūdeņu lidmašīnas *Il-38* komandiera palīgam.

2010. gadā Andrejs Fedjajevs pieteicās kosmonautu kandidātu konkursam, bet netika uzņemts.
2012. gada kosmonautu iesaukumā viņš izturēja konkursu, un 8. oktobrī viņam atļāva sākt kosmonautu sagatavošanas kursus. 2013. gada aprīlī Fedjajevs atvaļinājās no bruņotajiem spēkiem majora pakāpē. 25. aprīlī viņu oficiāli ieskaitīja kosmonautu grupā. 2014. gada 6. jūnijā viņš pabeidza vispārējos kosmonautu sagatavošanas kursus, un 16. jūnijā viņam piešķīra kosmonauta izmēģinātāja kvalifikāciju.
2019. gadā Fedjajevs iestājās Krievijas tautsaimniecības un valsts dienesta akadēmijas Vladimiras filiālē.

2021. gada 17. maijā tika publicēta informācija, ka Fedjajevs ir apstiprināts kosmosa kuģa *Sojuz MS-22* dublieru apkalpē; pēc tam viņš būtu *Sojuz MS-23* pamatapkalpē. Vēlāk *Sojuz MS-22* trešais apkalpes loceklis (Anna Kikina) tika nomainīts pret amerikāņu astronautu, bet Kikinai un Fedjajevam būtu jādodas kosmosā ar ASV kosmosa kuģi *Crew Dragon*. 2022. gada jūlijā Fedjajevs tika apstiprināts *SpaceX Crew-6* pamatapkalpē. 
Viņš bija dublieris Annai Kikinai, kura 2022. gada 6. oktobrī startēja ar *SpaceX Crew-5*.

Andreja Fedjajeva pirmais kosmiskais lidojums sākās 2023. gada 2. martā, esot kosmosa kuģa *SpaceX Crew-6* misijas speciālistam, dodoties uz Starptautisko kosmosa staciju. Viņš bija 68. un 69. lidojuma inženieris. Uz Zemi Fedjajevs atgriezās 4. augustā ar *Crew-6*.

Kosmisko lidojumu kopsavilkums
------------------------------

| Kosmosa kuģis | Starta datums | Nolaišanās datums | Apkalpes biedri | Pozīcija | Ilgums | Piezīmes |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| *SpaceX Crew-6* | 02.03.2023. | 04.09.2023. | Stīvens BovensVorens HoburgsSultāns El Nejadi | Misijas speciālists | 185 d 22 h 43 min | SKS-68, SKS-69 |

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Andrejs Fedjajevs***.
* Biogrāfija Kosmonautu sagatavošans centrs
* Biogrāfija astronaut.ru, (krieviski)
**Reinholds Bērenss** (vācu: *Reinhold Berens*, 1745-1823) bija Rīgas ārsts, botāniķis un uzņēmējs. Kopā ar saviem vispusīgi izglītotajiem un daudz ceļojušajiem brāļiem Johanu Kristofu un Kārli veidoja Rīgas brīmūrnieku "Zobena ložas" ("*Zum Schwerdt*") kodolu, kas vēsturē pazīstams kā "Berensu aprindas".

Dzīvesgājums
------------

Reinholds Bērenss dzimis kā jaunākais bērns 1745. gadā bagāta Rīgas tirgotāja Arenda Bērensa (1687-1747) un Johannas Sofijas, dzimušas Būmgardas (*Boomgard*), ģimenē. 
Mācījās Rīgas licejā (1756-1761) un Domskolā (1761-1764), pēc tam studēja medicīnu Berlīnes *Collegium medico-chirurgicum* (1766-1768) un Getingenes universitātē (1768-1770), kur aizstāvēja *Dr. med.* grādu. 
1771. gadā saņēma praktizēšanas atļauju Krievijas impērijā, strādāja sava brāļa Ādama Heinriha Bērensa fabrikā Maskavā, tad par ārstu Omskas Sibīrijas pulkā (1773-1780), iecelts par galma padomnieku. 1774. gadā viņu ievēlēja par Berlīnes Dabas draugu biedrības goda locekli. Pirmās Maskavas cukurfabrikas dibinātājs (1780-1784).

Pēc atgriešanās Rīgā kopš 1784. gada līdztekus ārsta darbam savāca ievērojamu botānisko un mineraloģisko kolekciju. Nodarbojās arī ar rakstniecību, sarakstīja savas dzimtas vēsturi (1812). 

Miris 1823. gada 8. oktobrī Rīgā.

Darbi
-----

Grāmata par Bērensu dzimtas vēsturi (1812).
* Reinhold Berens. *Geschichte der seit hundert und funzig Jahren in Riga einheimischen Familie Berens aus Rostock*. Riga 1812.

Atsauces
--------

1. ↑  
*Baltiešu biogrāfiskais leksikons digitāli*.

Ārējās saites
-------------

* Grāmata par Bērensu dzimtu (vāciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305087717
* ISNI: 0000 0004 1707 1024
* GND: 1055360239
* Botanist: Berens

 |

 |
Čili krabja porcija
**Čili krabis** (Chilli crab, 辣椒 螃蟹) ir Singapūras jūras velšu ēdiens. Tā recepti 1950. gadā radīja Singapūras šefpavāre Šera Jama Tjana (*Cher Yam Tian*) un viņas vīrs Lims Čū Ngī (*Lim Choo Ngee*), kuriem piederēja jūras velšu restorāns Palmbīčā Singapūras kvartālā *Katong*. Čili krabja pagatavošanai izmanto dubļu krabjus (*Scylla serrata*), kurus apcep pusbiezā saldskābā tomātu un čili mērcē. Neskatoties uz nosaukumu, čili krabis nav pārāk ass ēdiens. Tas ieņem 35. vietu CNN Go 2011. gada pasaules 50 garšīgāko ēdienu sarakstā.

Recepte un pasniegšana
----------------------

Lai gan parasti šo ēdienu gatavo no dubļu krabjiem, var izmantot arī citas krabju šķirnes.

Mērces pamatā ir čili mērces un tomātu mērces maisījums, kuru sabiezina ar miltiem. Mērcei pievieno ķiplokus, rīsu etiķi, sojas mērci un citas sastāvdaļas. Īsi pirms gatavošanas beigām pievieno sakultu olu, turpinot maisīt.

Krabjus viegli apcep vai tvaicē kopā ar ingveru un pēc tam apcep mērcē. Bruņas parasti nedaudz salauž pirms gatavošanas, lai pēc tam būtu vieglāk ēst.

Gatavo ēdienu tradicionāli rotā ar koriandra lapām. Čili krabi pasniedz ar maizi: "mantou" (ķīniešu ceptas vai tvaicētas maizītes), bagetes šķēlēm vai grauzdētu maizi. Čili krabi var pasniegt arī ar baltajiem rīsiem.

Atsauces
--------

1. ↑  «Roland Restaurant: History of Chilli Crabs, this is as Singaporean as it gets!». *ieatishootipost.sg*. Skatīts: 2022. gada 25. marts.
2. ↑  «Chilli crab». *eresources.nlb.gov.sg*. Skatīts: 2022. gada 25. marts.
3. ↑  «Where To Eat Chilli Crab In Singapore». *guide.michelin.com*. Skatīts: 2022. gada 25. marts.
4. ↑  «The 7 best chilli crab in singapore 2022». *thebestsingapore.com*. Skatīts: 2022. gada 25. marts.
5. ↑  «Chilli crab, mantou wow MasterChef Australia's George Calombaris in Singapore». *sg.entertainment.yahoo.com*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 29. Oktobris. Skatīts: 2022. gada 25. marts.
Stokholmas birža atrodas Stokholmas brīvostas teritorijā
Stokholmas biržas vecā ēka Stokholmā
***Nasdaq Stockholm AB*** (agrāk *NASDAQ OMX Stockholm*, *Stockholmsbörsen*) ir Zviedrijas fondu birža. Tā atrodas Stokholmā. Birža ietilpst *Nasdaq* grupas *Nasdaq Nordic* tirgus segmentā.

Stokholmas biržā tiek apkopots biržas indekss *OMX Stockholm 30*, kas rāda 30 uzņēmumus ar pārdotākajām akcijām.

Vēsture
-------

Stokholmas birža (***Stockholms Fondbörs***) pirmo transakciju veica 1863. gada 4. februārī. 1901. gada 1. oktobrī biržā ieviesta jauna akciju tirgošanas sistēma. Līdz ar telefona ieviešanu darījumu skaits biržā ievērojami pieauga. 1929. gada ekonomiskā krīze un finansista Īvara Krīgera impērijas sabrukums sagrāva Stokholmas biržu. Birža īsti atguvās tikai 1950. gados.

1993. gadā Stokholmas birža kļuva par kapitālsabiedrību (***Stockholms Fondbörs AB***).

1998. gadā *Stockholms Fondbörs AB* apvienojās ar *OM Stockholm AB*  ar nosaukumu ***OM Stockholmsbörsen AB***, kuras īpašnieks bija *OM AB*.
2004. gadā *OM* iegādājās Helsinku biržu un mainīja nosaukumu uz *OMX AB*. Stokholmas birža pārdēvēta par ***OMX Stockholm***.

2007. gadā tika panākta vienošanās par *OMX* pārdošanu ASV bāzētajam *NASDAQ*. 2008. gada 27. februārī darījums tika pabeigts, izveidojot *NASDAQ OMX Group*. *OMX Stockholm* tika pārdēvēts par ***NASDAQ OMX Stockholm***.
2009. gadā Stokholmas birža sāka kotēt pārdotākās Norvēģijas akcijas.

2015. gada 1. decembrī *NASDAQ OMX Stockholm AB* tika pārdēvēts par ***Nasdaq Stockholm AB***.

Atsauces
--------

1. 1 2  About NASDAQ OMX
2. ↑  Legal name change: Nasdaq Nordic entities GlobeNewswire

Ārējās saites
-------------

* NASDAQ OMX Nordic

  


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
 Zviedrijas OMX Stockholm 30 uzņēmumi |
| --- |
|  |
| 
* ABB
* Alfa Laval
* Autoliv
* Assa Abloy
* Atlas Copco
* AstraZeneca
* Boliden
* Electrolux
* Ericsson
* Essity
* Evolution Gaming Group
* Getinge
* Hexagon
* Hennes & Mauritz
* Investor
* Kinnevik
* Nordea
* NIBE
* Sandvik
* Samhällsbyggnadsbolaget i Norden
* SCA
* SEB
* Sinch
* SKF
* Swedbank
* Sv. Handelsbanken
* Tele2
* Telia Company
* Volvo

 |

 |
Turcijas ģenerālštābs, Ankara
**Turcijas ģenerālštābs** ir Turcijas bruņoto spēku apvienotais štābs, kam pakļauti sauszemes, gaisa un jūras spēki. Žandarmērijas un Krasta apsardzes vadība miera laikā pakļauta iekšlietu ministrijai, bet kara laikā pakļauta attiecīgi sauszemes spēku un jūras spēku komandieriem.

Turcijas ģenerālštāba komandieris ir visu Turcijas bruņoto spēku komandieris. Kara laikā viņš pārņem bruņoto spēku virspavēlnieka amatu no valsts prezidenta. Ģenerālštāba uzdevumi ir:

* bruņoto spēku vispārējā vadība, reglamenta un programmu izstrāde un uzraudzība kareivju kaujas spēju nodrošināšanai;
* izlūkošana un informācijas apkopošana;
* militārās operācijas;
* pārvaldes, mācību un loģistikas pakalpojumi.

Ģenerālštābs arī nodrošina valsts militāro sadarbību NATO ietvaros un ar citām sabiedrotajām valstīm.

Saskaņā ar valsts protokolu, ģenerālštāba komandieris ir piektā augstākā Turcijas valsts amatpersona un virs tā ir valsts prezidents, konstitucionālās tiesas priekšsēdētājs, Lielās nacionālās asamblejas priekšsēdētājs un premjers.

Aizsardzības iekārta
--------------------

Turcijas bruņoto spēku iekārtu, pārstāvību un darbību nosaka Turcijas konstitūcija. Saskaņā ar konstitūciju, bruņoto spēku virspavēlnieks pārstāv Lielās nacionālās asamblejas morāles principus. Par bruņoto spēku komandieri valsts prezidents ieceļ ģenerālštāba komandieri un tas savā darbībā ir pakļauts premjeram. Ministru kabinets ir atbildīgs Lielajai nacionālajai asamblejai par valsts drošību un valsts bruņoto spēku gatavību aizstāvēt valsti. Tiesības pasludināt karu un nosūtīt karaspēku militāros uzdevumos ārpus valsts robežām ir tikai Lielajai nacionālajai asamblejai.

**Turcijas valsts aizsardzības iekārta**

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |   |   |   |   | Premjers |
|
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   | Ģenerālštāba komandieris |   |   |   |   | Aizsardzības ministrs |
|   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
| Sauszemes spēku komandieris |   | Jūras spēku komandieris |   | Gaisa spēku komandieris |
|
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |
|
| Žandarmērijas komandieris |   | Krasta apsardzes komandieris |
|

Ģenerālštāba komandieris ir pakļauts premjeram un ir atbildīgs par visu bruņoto spēku vadību un kontroli. Viņš ir atbildīgs arī par militāro operāciju veiksmīgu izpildi, kā arī par bruņoto spēku sagatavotību.

Trīs galveno nozaru (sauszemes, jūras un gaisa spēki) komandieri ir pakļauti ģenerālštāba komandierim. Ģenerālštāba komandieris kopā ar Aizsardzības ministriju kopā koordinē un izpilda valsts aizsardzības uzdevumus. Žandarmērijas un Krasta apsardzes štābi ir pakļauti Iekšlietu ministrijai miera laikā, bet kara laikā tie attiecīgi ir pakļauti sauszemes spēku un jūras spēku komandieriem.

Atsauces un saites
------------------

* Turcijas ģenerālštāba oficiālā interneta vietne

Skatīt arī
----------

* Turcijas bruņoto spēku komandieru saraksts
**Kārlis Frīdrihs Bornhaupts** (*Carl Friedrich Bornhaupt*, dzimis 1802. gada 5. jūnijā Rīgā, miris 1889. gada 5. aprīlī Rīgā) bija vācbaltiešu pedagogs, arheologs un numismāts.

Biogrāfija
----------

K. F. Bornhaupts dzimis Karla Frīdriha Bornhaupta un Katrīnas Elizabetes Bornhauptas (dzim. Niemann) ģimenē. Mācījies Rīgas guberņas ģimnāzijā, bet no 1821. līdz 1824. gadam studēja teoloģiju Tērbatas universitātē. 1825.-1826. gadā ceļoja pa Itāliju un Vāciju. Pēc atgriešanās neilgu laiku strādā par mājskolotāju Kurzemē. No 1828. līdz 1862. gadam Bornhaupts vadīja paša dibināto privāto skolu, bet no 1862. līdz 1881. gadam vadīja Rīgas Politehnikuma priekšskolu, kur sagatavoja nākamos studentus.

Zinātniskā darbība
------------------

1838. gadā K. Bornhaupts tika uzņemts Vēstures un senatnes pētītāju biedrības sastāvā. 1841.gadā viņš tika ievēlēts biedrības Muzeja inspektora amatā, un gandrīz pusgadsimta garumā līdz pat savai nāvei pildīja šī amata pienākumus. K.Bornhaupts bija atbildīgais par visu muzejā ienākošo un izejošu priekšmetu un kolekciju apriti, inventarizāciju un sistematizāciju. K.Bornhaupts gandrīz pus gadsimtu bija vadošais Baltijas arheologs. Viņš ir daudzu arheoloģijai, kā arī numismātikai veltītu rakstu autors. K.Bornhaupts bija Krievijas arheologu biedrības, Rīgas Dabaspētnieku biedrības un Literāri praktiskās pilsoņu biedrības biedrs.

Literatūra
----------

* Deutsch-Baltisches Biographisches lexikon 1710-1960. Köln, 1970. S. 91
* Napiersky, Leonhard. Nachruf an Dr. Carl Bornhaupt. Sb 1889. Riga, 1890. S.29.-30.
* Seuberlich, E. Das Direktorium der Gesellschaft für Geschichte und Altertumskunde zu Riga 1834-1934. SB Riga 1934 Vortrage zur Jahrhundertfeier am 6.-9. Dezember 1934. Riga, 1936. S. XIX –XX

Ārējās saites
-------------

* Karls Fridrihs Bornhaupts un Rīgas Politehnikums.Anotācija

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305097807
* LNB: 000178325
* GND: 1044120916

 |

 |