recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Konkurētspēja** ekonomikā un uzņēmējdarbības teorijā un praksē ir uzņēmuma, nozares vai valsts spēja pārdot savus produktus, preces vai pakalpojumus tirgū. Līdz ar to konkurētspēja, līdz ar konkurences jēdzienu, ir viena no svarīgākajām preču un pakalpojumu tirgu raksturojošām kategorijām.

Uzņēmuma konkurētspēja
----------------------

Konkurētspējas paaugstināšana ir viens no galvenajiem uzņēmuma pastāvēšanas un attīstības mērķiem. Jo augstāka tā ir, jo lielāku tirgus daļu uzņēmumam iespējams iegūt. Taču augsta konkurētspēja ne vienmēr nenozīmē arī augstu peļņas līmeni konkrētā laika posmā, jo, konkurētspējas paaugstināšanai uzņēmumam ir jāinvestē darbaspēka kvalifikācijas paaugstināšanā, jaunās tehnoloģijās, pētniecībā, jāveido jaunas konkurences priekšrocības utt.

Nozares konkurētspēja
---------------------

Tautsaimniecības nozares konkurētspēja attiecināma uz starptautiskajiem tirgiem. Ja kādā nozarē ir konkurētspējīgs kāds uzņēmums, tad tā pieredze un prakse zināšanu un informācijas difūzijas rezultātā drīz vien kļūst zināma arī citos nozares uzņēmumos, kur tā daļēji vai pilnībā tiek pārņemta. Nozaru uzņēmumi nereti apvienojas asociācijās, mērķtiecīgi izplatot savā starpā labāko pieredzi. Šādas asociācijas parasti sadarbojas arī ar valdību, citu nozaru asociācijām, bezpeļņas organizācijām[1] utt. gūstot dažāda veida atbalstu un tādējādi veicinot arī savu konkurētspēju.

Valsts konkurētspēja
--------------------

Globalizācijas un starptautiskās tirdzniecības attīstības rezultātā katrai valstij arvien būtiskāka kļūst tās konkurētspēja pasaules tirgos. Pateicoties jaunievedumiem transporta, telesakaru un citās jomās, dažādu valstu patērētāji kļūst arvien informētāki par pieejamiem produktiem un pakalpojumiem citās valstīs. Tiem ir iespējas izvēlēties lētākus, kvalitatīvākus un diferencētākus produktus no dažādām valstīm. Tādēļ valstis parasti piekopj uzņēmējdarbības un tautsaimniecības nozaru atbalsta politiku[2] to konkurētspējas un eksporta potenciāla paaugstināšanā, jo tādējādi tiek nodrošinātas darba vietas un pieaug ieņēmumi valsts budžetā.

Atsauces
--------

1. ↑   Likumi
2. ↑   Archived 2007. gada 27. septembrī, *Wayback Machine* vietnē. Ekonomikas ministrijas politika

Ārējās saites
-------------

* Pētījums: Konkurētspējas analīze (piemērs)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4065837-5

 |

 |
Kurzemes un Piltenes bruņnieku dzimtu ģerboņi Jelgavas Bruņniecības nama zālē.
**Piltenes bruņniecība** (vācu: *Piltensche Ritterschaft*) bija no 1717. līdz 1819. gadam pastāvoša Piltenes apgabala dižciltīgo dzimtu korporācija, kas pēc 1819. gada veidoja daļu no Kurzemes bruņniecības.

Vēsture
-------

Piltenes bruņniecības dažu dzimtu vēsture izsekojama līdz 14.-16. gadsimtam (Ostenzakeni, Bēri, Mirbahi u.c.), kad tās piederēja pie Kurzemes bīskapijas, vēlāk Piltenes apgabala sabiedrības valdošās šķiras. 
1660. gadā hercogs Jēkabs pievienoja Piltenes apgabalu Kurzemes hercogistei, tomēr 1685. gadā Piltenes bruņniecība panāca autonomiju, bet no 1717. gada tieši pakļāvās Polijas-Lietuvas kopvalsts valdniekiem. Bruņniecības delegāti regulāri pulcējās Piltenes landtāgos Aizputē, un no savas vides ievēlēja Piltenes apgabala valdību jeb Piltenes landrātu kolēģiju (*Piltensche Landratskollegium*). 
Pēc trešās Polijas dalīšanas 1795. gadā Piltenes bruņniecības vadība parakstīja pakļaušanās aktu Krievijas Impērijai. Pēc Kurzemes guberņas administratīvās reformās 1817. gadā Piltenes apgabalu un tā pārvaldes orgānus likvidēja un 1819. gadā Piltenes bruņniecību iekļāva Kurzemes bruņniecības sastāvā.

Pēc 1839. gada datiem Kurzemes guberņā bija 154 bruņniecībā imatrikulētas dzimtas. Savu publisko un tiesisko funkciju Kurzemes un Piltenes bruņniecība zaudēja līdz ar Latvijas Republikas nodibināšanos 1918. gadā un agrāro reformu 1920. gadā, tomēr tupināja pastāvēt kā sabiedriska organizācija Latvijā. 1939. gadā gandrīz visi Kurzemes un Piltenes dižciltīgo ģimeņu pārstāvji bija spiesti Latviju pamest. 1949. gadā kopā ar Igaunijas, Sāmsalas un Vidzemes dižciltīgo ģimeņu pārstāvjiem viņi izveidoja sabiedrisku organizāciju "*Verband der Baltischen Ritterschaften e. V.*".

Piltenes bruņniecības komiteja
------------------------------

Pēc Piltenes statūtu (*Statthalterschaftsverfassung*) atcelšanas 1797. gadā izveidoja Piltenes bruņniecības komiteju, kas sastāvēja no Piltenes landrātu kolēģijas un septiņiem draudzes novadu pilnvarotajiem, no 1805. gada pieciem apriņķu maršaliem (*Kreismarschälle*).

Ārējās saites
-------------

* Baltijas bruņniecību savienības mājas lapa
* Baltijas bruņniecības ģenealoģijas rokasgrāmata, 1. daļa: Görlitz o.J.[novecojusi saite]
* Baltijas bruņniecības ģenealoģijas rokasgrāmata, 2. daļa: Görlitz o.J.[novecojusi saite]

Skatīt arī
----------

* Kurzemes bruņniecība
* Vidzemes bruņniecība
* Igaunijas bruņniecība

Atsauces
--------

1. ↑  Hans Feldmann, Heinz von zur Mühlen (Hrsg.): Baltisches historisches Ortslexikon, Teil 2: Lettland (Südlivland und Kurland). Böhlau, Köln 1990[novecojusi saite] 469 lpp.
**Ungavas līcis** (franču: *Baie d'Ungava*; inuītu: ᐅᖓᕙ ᑲᖏᖅᓗᒃ, *Ungava Kangiqluk*) ir plašs jūras līcis Kanādā, Labradoras pussalas ziemeļos Hudzona šaurumā. Līča krastos atrodas Kvebekas province, bet līča akvatorija un salas ietilpst Nunavutas teritorijā. Līcis izvietojies starp Ungavas pussalu rietumos un Torngata kalniem austrumos, izstiepts ziemeļu—dienvidu virzienā 320 km garumā, tā platums līdz 260 km. Līča krastos daudz nelielu saliņu, bet lielākā — Akpatoka — atrodas līča ziemeļos pie Hudzona šauruma. Ieplūst vairākas upes, no kurām lielākās ir Arno, Feī, Koksoaka, Balēna un Žorža. 

Lai arī līcis atrodas tuvu Atlantijas okeānam, no kura to šķir tikai Hudzona šaurums, tas ir piederīgs Ziemeļu ledus okeānam. Pēc hidroloģiskajiem un klimatiskajiem parametriem Ungavas līcis tiek uzskatīts par malas jūru. Līča dienvidrietumos pie Feī upes ietekas tiek novēroti vieni no pasaulē augstākajiem paisumiem — līdz pat 17 m.

Līča krastus vēsturiski apdzīvojuši inuiti. Pamiokas salā līča rietumu krastā atklātas akmens būvju paliekas, kas tiek attiecinātas uz Dorsetas kultūru. Mūsdienu līča piekrastes apdzīvotās vietas parasti atrodas upju grīvās; lielākā ir Kūjuaka Koksoakas grīvā.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 732. lpp.
2. ↑  High resolution tidal model of Canadian Arctic Archipelago, Baffin and Hudson Bay

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ungavas līcis***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 5145971436032332334
* SUDOC: 050569570

 |

 |
**Āfrikas jakāni**, **Āfrikas jakānu ģints** (*Actophilornis*) ir viena no jakānu dzimtas (*Jacanidae*) ģintīm. Āfrikas jakānu ģintī ir divas sugas, kas sastopamas Āfrikas tropu biomā uz dienvidiem no Sahāras, kā arī Madagaskarā. Āfrikas jakānas dzīvo stāvošu ūdeņu saldūdens ezeros vai purvos un dīķos ar atbilstošu veģetāciju (augi ar peldošām lapām).

Ieradumi
--------

Jakāni barojas ar kukaiņiem, gliemjiem, sīkām zivtiņām un ūdensaugu sēklām, jebko, ko var atrast uz un ap ūdensaugiem. Tie ne tikai uzlasu visu, kas atrodams uz lapām, bet mēdz lapas apgriezt riņķī un pārmeklēt arī otru pusi. Visi jakāni ir lielisks peldētāji un nirēji.

Vairošanās sezonas laikā mātītēm ir savas teritorijas, un riesta laikā tās cenšas sapāroties ar pēc iespējas vairākiem tēviņiem. Tēviņš uz ūdens iekārto peldošu ligzdu, kurā mātīte iedēj 4 olas. Pērēšanas rūpes uzņemas tēviņš, kā arī viņš aizsargā ligzdu no ienaidniekiem. Ja ligzda sāk grimt un olām draud briesmas, tēviņš tās paņem zem spārniem un pārnes uz jaunu, drošāku vietu. Kamēr tēviņš perē olas, mātīte dodas pie nākamā tēviņa. Rūpes par cāļu audzināšanu mātītes neuzņemas.

Sistemātika
-----------

* **Āfrikas jakānu ģints** (*Actophilornis*)
	+ Āfrikas jakāns (*Actophilornis africana*)
	+ Madagaskaras jakāns (*Actophilornis albinucha*)

Atsauces
--------

1. ↑  Jacanas: Jacanidae - Physical Characteristics, Behavior And Reproduction, Pheasant-tailed Jacana (hydrophasianus Chirurgus): Species Accounts - GEOGRAPHIC RANGE, HABITAT, DIET...
2. ↑  «San Diego Zoo's Animal Bytes: Jacana». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 8. februārī. Skatīts: 2015. gada 18. janvārī.
3. ↑  ITIS Standard Report Page: Actophilornis
**Jūliuss Voldemārs fon Vulfs** (vācu: *Julius Woldemar Baron von Wulf*, 1809-1872) bija vācbaltu jurists un muižnieks, kas pabeidza Gaujienas pilsmuižas būvi.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1809. gada 31. maijā Aumeisteru muižas īpašnieka Ādolfa Heinriha fon Vulfa (1765—1843) un viņa sievas Kristīnes Katrīnas, dzimušas Nandelštetes (1776—1845), astoņu bērnu ģimenē kā otrais dēls. 1818. gadā viņa tēvs nopirka Gaujienas pilsmuižu un ap 1830. gadu uzcēla muižkunga māju.
Saskaņā ar 1828. gadā Aumeisteru muižā noslēgto mantojuma sadalījuma līgumu starp Ādolfa Vulfa mantiniekiem Jūliuss fon Vulfs ieguva Gaujienas pilsmuižu, Cesvaines pilsmuižu un vēl 10 muižas 530 600 sudraba rubļu vērtībā. Viņa tēvs saviem mantiniekiem pēc nāves 1843. gadā kopumā atstāja 25 muižas 1 251 600 sudraba rubļu vērtībā.

No 1848. līdz 1850. gadam Jūliuss fon Vulfs pabeidza būvēt lepno Gaujienas muižas pili ar 52 telpām vēlīnā klasicisma stilā, ko vēlāk papildināja ar sešu kolonnu portiku. Tuvāko zemnieku mājas humora dēļ muižnieks nosauca Eiropas lielāko pilsētu vārdos — Berlīne, Londona, Vīsbādene, Parīze u.c. 1850. gadā Vācijā salaulājās ar Krievijas cara galma mākslinieka meitu Šarloti fon Reiternu (*Charlotte von Reutern*, 1826-1904), 1855. gadā piedzima viņu pirmā meita Vilhelmīne, 1856. gadā otrā meita Auguste, 1857. gadā pirmais dēls Ādolfs Gerhards. Vasarās viņš devās uz Gaujienu un citām muižām, bet ziemā atgriezās pie ģimenes Vācijā.
Viņa dzīve pārvērtās, kad 1858. gada rudenī Jūliuss fon Vulfs Vīsbādenē divkaujā nošāva savu sāncensi. Vietējā tiesa par to viņam piesprieda vairākus gadus cietuma, taču viņš aizbēga un atgriezās Gaujienas pilī.

1868. gadā viņš sapulcinājis sešu apkārtējo sev piederošo pagastu vecākos un katram pagastam dāvinājis 8 pūrvietas zemes pagastnama un skolas būvei, kā arī būvmateriālus un 500 rubļu gadā skolotāju algošanai.
1869. gadā Latviešu Avīžu pielikums "Baznīcas un skolu ziņas" rakstīja, ka Jūliuss fon Vulfs savu muižu zemniekiem atlaidis visus pēdējo gadu parādus, algojis skolmeistarus un piešķīris līdzekļus daktera nama būvei, licis pagastiem izdalīt noteiktas summas tiem, kam vairāk trūkums.

1871. gada nogalē tomēr izlēmis atgriezties Vīsbādenē, kur viņu atpazina abi kādreiz divkaujā nogalinātā sāncenša dēli un nošāva medību laikā 1872. gada 10. janvārī (1871. gada 29. decembrī pēc vecā stila).
Viņa sieva Šarlote fon Vulfa uzbūvēja kapliču pie Gaujienas muižas, kur 1872. gada 7. septembrī apglabāja nošautā vīra iebalzamētās mirstīgās atliekas.

Cesvaines muižu mantoja viņa vecākais dēls Ādolfs Gerhards fon Vulfs (1857—1904), kas no 1890. līdz 1897. gadam uzcēla jauno Cesvaines pili. Gaujienas muižas īpašnieks bija viņa jaunākais dēls Voldemārs fon Vulfs (1866—1924), kas miris Vīsbādenē.

Atsauces
--------

1. ↑  Gaujienas pils no www.gaujiena.lv
2. ↑  geni.com[novecojusi saite]
3. ↑  nekropole.info Archived 2013. gada 17. septembrī, *Wayback Machine* vietnē. (pēc D. Bruģa sagatavotiem materiāliem)
**Āfrikas susuri** (*Graphiurus*) ir viena no susuru dzimtas (*Gliridae*) vāverveidīgo grauzēju ģintīm, kas ir vienīgā ģints **Āfrikas susuru apakšdzimtā** (*Graphiurinae*). Ģints apvieno 15 susuru sugas, kas izplatītas Subsahāras Āfrikas visdažādākajos biotopos. Āfrikas susuri sastopami zemieņu tropiskajos lietusmežos, kalnu mūžzaļajos un jauktu koku mežos, mitrajos un sausajos savannas mežos un zālājos, kā arī Dienvidāfrikas pustuksnešos un Namiba tuksneša oāzēs.

Āfrikas susuri ir visprimitīvākais un senākais susuru atzars dzimtā. Senakās grupas sugas mājoja Namībijā miocēna beigās pirms 10—11 milj. gadu.

Kopīgās īpašības
----------------

Briļļainais susuris (*Graphiurus ocularis*)
Āfrikas susuri atgādina maza auguma vāveres ar garu, kuplu asti. Lielākajai daļai sugu ir vienmērīgs, divkrāsu matojums, bez īpašām iezīmēm (ieskaitot seju un asti). Mugurpuse pelēka vai pelēkbrūna, pavēdere balta. Purna daļa Āfrikas susuriem ir īsa un salīdzinoši plata.

Lielāko daļu sugu vizuāli ir ļoti grūti vienu no otras atšķirt. Izņēmums ir briļļainais susuris (*Graphiurus ocularis*), kuplastes susuris (*Graphiurus crassicaudatus*) un Natglasa susuris (*Graphiurus nagtglasii*).

Uzvedība
--------

Āfrikas susuri uzturas visdažādākajās vietās, kur aug koki, krūmi un mežvīni, vai vietās, kas bagātas ar klintīm un akmeņiem, nodrošinot dzīvnieku ar slēptuvēm un iespējām iekārtot drošu migu. Susuri ir aktīvi kēslas un nakts stundās, lieliski rāpjas kokos un krūmu smalkajos zariņos. Lielākā daļa ir visēdāji, barojas ar sēklām, riekstiem, augļiem un kukaiņiem. Dažas sugas primāri barojas ar kukaiņiem.

Sistemātika
-----------

**Āfrikas susuru apakšdzimta** (*Graphiurinae*)

* **Āfrikas susuru ģints** (*Graphiurus*)
	+ Akmeņu susuris (*Graphiurus rupicola*)
	+ Angolas susuris (*Graphiurus angolensis*)
	+ Āfrikas susuris (*Graphiurus murinus*)
	+ Briļļainais susuris (*Graphiurus ocularis*)
	+ Džonstona susuris (*Graphiurus johnstoni*)
	+ Kellena susuris (*Graphiurus kelleni*)
	+ Klinšu susuris (*Graphiurus platyops*)
	+ Klusais susuris (*Graphiurus surdus*)
	+ Kongo susuris (*Graphiurus walterverheyeni*)
	+ Kristija susuris (*Graphiurus christyi*)
	+ Kuplastes susuris (*Graphiurus crassicaudatus*)
	+ Īsausu susuris (*Graphiurus microtis*)
	+ Monarda susuris (*Graphiurus monardi*)
	+ Natglasa susuris (*Graphiurus nagtglasii*)
	+ Rietumāfrikas susuris (*Graphiurus lorraineus*)

Atsauces
--------

1. 1 2  Mammal Species of the World: Graphiurinae
2. 1 2  Systematic Revision of Sub-Saharan African Dormice (Rodentia: Gliridae: Graphiurus) Part II: Description of a New Species of Graphiurus from the Central Congo Basin, Including Morphological and Ecological Niche Comparisons with G. crassicaudatus and G. lorraineus Bulletin of the American Museum of Natural History 331 :314-355. 2009
3. 1 2 3 4 5  Mammals of Africa[novecojusi saite]

Ārējās saites
-------------

* iNaturalist: African Dormice Genus Graphiurus
**Tojātu apmetne un senkapi** ir aizsargājams arheoloģijas piemineklis Talsu novada Abavas pagastā. Izvietojies Tojātu upītes kreisajā krastā starp autoceļu P130 un Abavu, 2 km no Sabiles. Akmens laikmeta apmetni 1923. gadā, izdarot izrakumus uzkalniņu kapulaukā, atklāja Kēnigsbergas Universitātes profesors Makss Eberts. Spriežot pēc izrakumos iegūtajām senlietām un vēlāko gadu savrupatradumiem, apmetne ierīkota 2. gadu tūkstoša p.m.ē. pirmajā pusē un tikusi apdzīvota līdz 2. gadu tūkstoša p.m.ē. vidum. 

Uzkalniņu senkapi agrākās apmetnes vietā ierīkoti ap 10. gadsimtu. Senkapus veidojuši 17 uzkalniņi; dabā izdalās četri uzkalniņi, kuri apauguši ar priedēm. Šos uzkalniņus uzskata par Baltijas somu, vēlāko Kurzemes lībiešu priekšteču, apbedījumu vietām un to datē ar 10. gadsimtu un 11. gadsimta sākumu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Talsu TIC. Tojātu apmetne un senkapi». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 8. aprīlī. Skatīts: 2016. gada 22. maijā.
"Koraļļu dārzs" abisālajā zonā 2465 metru dziļumā (Klusais okeāns).
**Abisāle** (no grieķu: *ᾄβυσσος* (*abyssus*) — 'bezdibenis') jeb **abisālā zona** ir Pasaules okeāna dziļūdens zona, kas atrodas dziļumā virs 2000 metriem un atbilst okeāna gultnei. Citos avotos abisāles augšējā robeža ir minēta 2500 vai 3000 metru dziļumā. Kopsummā tā aizņem 305 mlj. km², kas sastāda 85% no kopējās Pasaules okeāna platības un gandrīz 60% no visas Zemeslodes platības. Okeāna gultnes apgabali virs 6000 m dziļuma tiek saukti par hadāli jeb ultraabisāli. Abisālās zonas dibena reljefs ir ļoti daudzveidīgs. Lielākās platības aizņem līdzeni vai pauguraini abisālie līdzenumi, kas ir klāti ar irdeniem nogulumiem, nosedzot sākotnējo magmatisko reljefu. Abisālajā zonā ietilpst arī zemūdens grēdas (tai skaitā arī vidusokeāniskās grēdas), plato, vulkāniskas izcelsmes objekti u.c.

Ūdeņi
-----

Abisālās zonas ūdeņi pēc savām fizikālajām īpašībām ir caurmērā diezgan vienveidīgi. Tie veidojas polārajos rajonos un lēnām ar ātrumu ap 5 centimetri sekundē gar dibenu virzās ekvatora virzienā, pilnīgā tumsā un gandrīz nemainot savu temperatūru (0,7—2 °C). To sāļums dažādos platuma grādos arī ir gandrīz nemainīgs (34,8 ± 0,2‰). Spiediens ir atkarīgs no gultnes dziļuma un mainās robežās 2-11·107 Pa. Šajā cirkulācijas procesā ūdeņi piesātinās ar skābekli vidēji 4—6 cm³ uz 1 litru.

Bioloģija
---------

Fotosintezējošu organismu abisālē nav. Mikroorganismus pārstāv heterotrofas un hemosintezējošas baktērijas un sēnes. Lielā spiediena un stipri ierobežoto pārtikas resursu dēļ abisālā fauna ir ļoti nabadzīga. Sugu skaits nepārsniedz dažus tūkstošus (1,5—3% no kopējās jūras faunas sugu daudzuma). Bagātīgas dzīvnieku apmetnes ("dzīvības oāzes") ir novērojamas tikai 2500—3000 metru dziļumā pie hidrotermālo ūdeņu izplūdes vietām. Dziļūdens karstajos avotos dzīvo arheji — paši termoizturīgākie organismi, kas spēj attīstīties pat +113 °C augstās temperatūrās. Abisāles faunu pārstāv holotūrijas, jūras zvaigznes, kātiņu jūras lilijas, daži vēžveidīgie un gliemenes, silīcija sūkļi un atsevišķas zivju sugas. Šeit ir daudz bioluminiscējošo organismu formas.

Atsauces
--------

1. ↑  *Latvijas padomju enciklopēdija*. 1. sējums. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija.
2. ↑  Экология (Справочник)
3. ↑  Rebecca Morelle. «Deepest ever' living fish filmed». *BBC News*, 2008. gada 7. oktobris. Skatīts: 2017. gada 5. jūnijs.
Abulafija attēls uz 13. gadsimta manuskripta lapas, Vatikāna bibliotēkā
**Abrahams Abulafija** (אברהם בן שמואל אבולעפיה, *Abraham Abulafia*, dzimis 1240. gadā Saragosā, miris pēc 1290. gada Maltā) bija ebreju mistiķis, kabalists. Ekstātiskās kabalas (*qabbalah nevu'it*) dibinātājs. Uzskatīja sevi par mesiju un pravieti.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Saragosā, tomēr gandrīz visu jaunību pavadīja Tudelas (*Tudela*) pilsētā Navarrā.
Pēc 18 gadu sasniegšanas devās ceļojumos, apmeklēdams Palestīnu, Romu, Barselonu, Patras un daudzas citas vietas Azriēls no Žironas. 1280. gadā devās uz Romu, lai pāvestu Nikolaju III pievērstu savai mācībai. Pāvests nolādēja viņu, piespriežot sadedzināšanu uz sārta, tomēr pats nomira pirms soda izpildīšanas. Pēc konflikta ar Barselonas vadošo rabīnu Abulafija bija spiests bēgt uz Komino salu Maltas tuvumā, kur pavadīja atlikušo dzīvi izolācijā.

Interesanti, ka Umberto Eko romānā Fuko svārsts datora vārds ir Abulafija.

Izvilkums no mācības
--------------------

Abulafija mācības pamatā ir ideja, ka dvēsele ir kosmiskās dzīves plūsmas sastāvdaļa. Taču mūsu apjausma un doma ir sajūtu ierobežotas, mūsu prāts ir pārblīvēts ar jutekliskām formām. Mērķis ir „atsiet mezglus", kas saista mūsu dvēseli, atbrīvot prātu no definīcijām, virzīties no ierobežojumiem uz bezgalīgo.

>  **MĒRĶIS**:
> 
> 
>   
> 
> Sievietes un vīrieša laulības mērķis ir savienošanās.
> Savienošanās mērķis ir apaugļošana.
> Apaugļošanas mērķis ir piedzimšana.
> Piedzimšanas mērķis ir mācīšanās.
> Mācīšanās mērķis ir aptvert dievišķo.
> Dievišķā aptveršanas mērķis ir uzturēt to, kas aptver aptveršanas prieku.
> 
> 
> Ābrams Abulafija „Mafteah ha-Tokhahot".'
> 
> 
> 
>   
> 
> 
> 
>

Ārējās saites
-------------

* Abulafijas portrets (pdf)
* Abulafijas biogrāfija (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 79054878
* LCCN: n82103050
* ISNI: 0000 0001 2140 9700
* GND: 118859110
* SUDOC: 030152720
* BNF: cb12065834d (data)
* NLA: 61539970
* NKC: ola20221169279
* SBN identifikators UBOV117187 nav derīgs.
* BNE: XX1723115
* CiNii: DA16980542

 |

 |
**Jānošs Bojai** (ungāru: *Bolyai János*, izrunā: [jaː.noʃː bo.ja.i]; dzimis 1802. gada 15. decembrī, miris 1860. gada 27. janvārī) bija Transilvānijas ungāru matemātiķis.

Kopā ar krievu matemātiķi Nikolaju Lobačevski tiek uzskatīts par vienu no neeiklīda ģeometrijas pamatlicējiem.

Dzimis Transilvānijā ungāru matemātiķa Farkaša Bojai ģimenē. Mācījās Karaliskajā Kara inženieru akadēmijā Vīnē. Ap 1825. gadu, dienēdams jaunākā leitnanta pakāpē, Bojai nonāca pie neeiklīda ģeometrijas postulātiem.

1832. gadā Bojai publicēja 24 lappušu darbu kā pielikumu tēva grāmatai "Skolu jaunatnes elementārās un augstākās matemātikas pamatu apmācības pieredze". Tajā tika izklāstīta neeiklīda ģeometrijas pamati un tas bija vienīgais viņa darbs, kurš publicēts Bojai dzīves laikā.

Bojai bija pazīstams poliglots, jo mācēja deviņas svešvalodas, to skaitā ķīniešu un tibetiešu valodu.

Bojai vārdā nosaukta lielākā universitāte Rumānijā — Babeša-Bojai universitāte Klužā-Napokā (*Universitatea Babeş-Bolyai*), kā arī vairākas skolas Ungārijā un Ungārijas matemātiķu biedrība.

Ārējās saites
-------------

* 

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Jānošs Bojai***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 5062952
* LNB: 000131795
* LCCN: n80102026
* ISNI: 0000 0001 0865 1826
* GND: 119372886
* SELIBR: 180003
* SUDOC: 027359697
* BNF: cb129506836 (data)
* BIBSYS: 90144934
* MGP: 101411
* NLA: 35274155
* NKC: jn20010525264
* SBN identifikators PUVV136642 nav derīgs.
* BNE: XX4854813

 |

 |
Šis raksts ir par pilsētu Kazahstānā. Par ungāru augstmani skatīt rakstu Imre Tekeli.

**Tekeli** (kazahu: *Текелі*) ir apgabala pakļautības pilsēta Žetisu apgabalā Kazahstānā. Izvietojusies Džungārijas Alatau priekškalnēs Karatalas upes krastos 40 km no apgabala centra Taldikorghanas. Nozīmīgs metalurģijas centrs.

Vēsture
-------

Pilsēta sāka veidoties 1930. gados, kad Tekeli ielejā tika atklātas bagātīgas polimetālu rūdu iegulas, sevišķi svina rūda. 1937. gadā sākās svina un cinka pārstrādes kombināta būvniecība un vienlaicīgi arī veidojās Tekeli strādnieku ciemats. 1942. gadā kombināts tika nodots ekspluatācijā un tam bija liela nozīme Sarkanās armijas nodrošināšanā ar svinu ložu ražošanai 2. pasaules kara laikā. Pēc kara sākās intensīva ciemata attīstība; celtniecībā tika nodarbināti ne tikai PSRS ieslodzītie, bet arī japāņu karagūstekņi. 1952. gadā Tekeli piešķirts pilsētas statuss.

1990. gados bagātīgās rūdas iegulas tika izsmeltas un kombināts sāka stagnēt, līdz 2007. gadā darbu pārtrauca, ar ko izraisīja nopietnu nodarbinātības krīzi pilsētā. 2011. gadā kombināta darbību pārprofilēja un tas atsāka darbību. Tekeli ir nozīmīgas ekoloģiskās problēmas sakarā ar nesakoptajām polimetālu rūdu pārstrādes teritorijām, no kurām gruntsūdeņos nokļūst svins. Izplatītas alerģiskas un onkoloģiskas slimības.

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Tekeli***.
**Johans fon der Borhs**, pilnā vārdā **Johans Andreass Jozefs fon der Borhs** (vācu: *Johann Andreas Josef von der Borch*, poļu: *Jan Jędrzej Józef Borch*; dzimis 1713. gadā, miris 1780. gada 3. oktobrī) bija no Borhu dzimtas cēlies Kurzemes hercogistes diplomāts un Polijas-Lietuvas kopvalsts lielkanclers. Varakļānu muižas īpašnieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1713. gadā Georga Gotharda fon der Borha (1683–1722) un viņa sievas Ludvikas, dzimušas fon Štokas, ģimenē. Vairākkārt ievēlēts Polijas-Lietuvas Seimā (1735, 1758, 1760, 1761, 1762, 1764). 1750. gadā apprecējās ar Ludviku Annu fon Zībergu (1729–1788), viņiem piedzima trīs bērni, to skaitā valsts darbinieks un mineralogs Mihaels fon der Borhs.

Johans fon der Borhs atbalstīja Saksijas prinča Kārļa Kristiana Jozefa (1733-1796) ievēlēšanu par Kurzemes un Zemgales hercogu 1758. gadā, viņu iecēla par hercogistes vēstnieku Krievijas impērijā un nosūtīja uz Pēterburgu, kur viņš nesekmīgi pretojās hercoga Ernesta Johana Bīrona atjaunošanai tronī 1763. gadā. Inflantijas vaivads (1765-1767). 

1767. gadā Johans fon der Borhs kļuva par Polijas kroņa kancleru, Krievijas impērijas vēstnieka A. Repņina spiediena ietekmē bija spiests atzīt krievu prasības ierobežot Polijas-Lietuvas kopvalsts suverenitāti. Atbalstīja Bāras konfederāciju (*Konfederacja barska*; 1768–1772) pret krievu ietekmē esošo karali Staņislavu Poņatovski, tādēļ Krievijas valdība sekvestrēja viņa īpašumus. Savukārt viņa dēls Mihaels fon der Borhs 1771. gada novembrī kā Inflantijas gvardes kapteinis guva ievainojumu, aizsargājot karali Staņislavu Poņatovski viņa nolaupīšanas mēģinājumā, tādēļ 1772. gadā tika iecelts par Ludzas stārastu. 

1780. gadā Johans fon der Borhs kļuva par Polijas-Lietuvas lielkancleru.
Miris 1780. gada 3. oktobrī Varšavā. Viņa laikā uzceltā pils Varšavā saglabājās Borhu dzimtas īpašumā līdz 1800. gadam un vēl mūsdienās tiek dēvēta par Borhu pili (*Pałac Borchów*).

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------

* 

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Johans fon der Borhs***.
* Jan Andrzej Józef Borch h. Trzy Kawki (poliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 311376606
* ISNI: 0000 0004 3918 6914
* GND: 1068594675

 |

 |
Šis raksts ir par intonāciju teikuma līmenī. Par intonāciju zilbes līmenī skatīt rakstu zilbes intonācija.
**Teikuma intonācija** ir intonācija, kas var piemist teikumam un mainīt izteikuma būtību (piemēram, "jautājuma intonācija"). Teikuma intonācija ir valodas skaņu intensitātes, frekvences, ilguma un spektra maiņas, kā arī šo maiņu kombinācijas runas plūsmā, kurām valodā ir noteikta funkcija. Intonācija un uzsvars ir divi galvenie lingvistiskās prosodijas elementi.

Daudzas valodas lieto skaņas augstumu teikuma līmenī semantiski, piemēram, lai izteiktu pārsteigumu vai ironiju, vai lai mainītu izklāstu uz jautājumu. Šādas valodas sauc par **intonāciju valodām**. Latviešu, angļu, franču valodas pieder pie šīs grupas.

Intonācija teikuma līmenī
-------------------------

Teikuma līmenī intonācijas raksturošani izmanto sekojošus apzīmējumus - *kāpjošā intonācija* nozīmē, ka balss tonis pakāpeniski paaugstinās; *krītošā intonācija* nozīmē, ka tonis pazeminās. *Peldošā intonācija* krītas un tad ceļas, bet *kulminējošā intonācija* kāpj un tad krīt. 

### Intonācijas elementi

Runas intonācija sastāv no vairākiem elementiem, kam ir sava semantika un akustiskais veidojums.

* Intonatīvā pauze - pārtraukums runas plūsmā, kurš rāda vārdu savienojumu robežas vai runātāja emocionālo stāvokli.
* Intonācijas intensitāte - skaņu intensitātes maiņa, kas parasti rāda runātāja emocionālo stāvokli.
* Loģiskais akcents - izceļ vārdu vai vārdu savienojumu, kuram ir vislielākā nozīme attiecīgajā sazināšanās situācijā.
* Melodija - skaņu frekvences maiņas ar dažādām nozīmēm.
* Intonācijas temps - skaņu ilguma maiņas, kas rāda, piemēram, izteikuma svarīgumu, runātāja emocionālo stāvokli.
* Intonācijas tembrs.

### Transkribēšana

Starptautiskajā fonētiskajā alfabētā vispārēju kāpjošu un krītošu intonāciju apzīmē ar diagonālām bultām: [↗] un [↘]. Tās var rakstīt kā zilbes daļu vai atdalīt ar atstarpi, ja intonācijai plašāka nozīme.

Ar intonācijas palīdzību ar vieniem un tiem pašiem vārdiem teikumam var piešķirt dažādas nozīmes: 

*Iesim mājās?*
[↗iesim mɑːjɑːs ‖ ]
[iesim ↘mɑː↗jɑːs ‖ ]
Pirmajā gadījumā jautātājs vaicā "*ko* darīsim?", bet otrajā - "*uz kurieni* iesim?"

Atsauces
--------

1. ↑  Latviešu literārās valodas vārdnīca. 1.–8. Rīga, Zinātne, 1972.–1996."1. val. Valodas skaņu spēka, augstuma, ilguma un tembra maiņas, kas izsaka daļu izteikuma satura.",
**Brauna kustība** ir ar aci vai mikroskopu novērojama šķidrumā (vai gāzē) iejauktu nelielu daļiņu siltumkustība. Šīs daļiņas kustas haotiski. Brauna kustība arī izskaidro tādu fizikālu parādību kā difūziju.

Brauna kustības novērošana
--------------------------

Brauna kustības shēma. Ar punktiem atzīmētie daļiņas stāvokļi noteikti pēc vienādiem laika intervāliem. Šie punkti savienoti ar taisnām līnijām. Patiesībā daļiņu trajektorijas ir daudz sarežģītākas. Angļu botāniķis Roberts Brauns šo parādību pirmoreiz novēroja 1827. gadā, aplūkojot mikroskopā ūdenī iejauktas staipekņu sporas. Tagad parasti izmanto gumiguta krāsas daļiņas, kuras ūdenī nešķīst. Šīs daļiņas kustas haotiski, un kustība nekad neapsīkst. Paaugstinot temperatūru, kustības intensitāte pieaug.

Vielas daļiņu haotiska siltumkustība
Brauna kustību var novērot gāzē. Gaisā esošo puteklīšu vai dūmu kustība arī ir Brauna kustība.

Mūsdienās Brauna kustības jēdzienu izmanto daudz plašākā nozīmē. Tā, piemēram, Brauna kustība ir jutīgu mēraparātu rādītāju drebēšana. Tās cēlonis ir aparātu un apkārtējās vides atomu siltumkustība.

Brauna kustības izskaidrojums
-----------------------------

Brauna kustību var izskaidrot, pamatojoties uz molekulāri kinētisko teoriju. Brauna kustības cēlonis ir tas, ka molekulu triecieni pret daļiņu nekompensē cits citu. Molekulām haotiski kustoties, impulsi, ko saņem daļiņa, piemēram, no kreisās un labās puses nav vienādi. Tāpēc rezultējošais spiediena spēks nav nulle un tas arī rada Brauna kustību.

Kā gāzē, tā arī šķidrumā spiedienam ir kaut kāda vidējā vērtība. Taču vienmēr pastāv nelielas gadījuma atšķirības no vidējās vērtības. Jo mazāks ir ķermeņa laukums, jo ievērojamākas ir tā spiediena spēka ralatīvās izmaiņas, kuras darbojas uz doto laukumu. Tā, piemēram, ja laukuma izmēri ir dažu molekulu diametru lielumā, tad uz to darbojošais spēks mainās lēcienveidā no nulles līdz kādai vērtībai brīdī, kad šajā laukumā trāpa molekula.

Brauna kustības molekulāri kinētisko teoriju izveidoja Alberts Einšteins 1905. gadā. Franču fiziķis Žans Perrēns pilnīgi pabeidza izveidot molekulāri kinētisko teoriju, izstrādādams Brauna kustības teoriju un to eksperimentāli apstiprinādams. Tika pierādīts, ka Brauna daļiņas piedalās šķidrumu un gāzu molekulu haotiskajā kustībā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Brauna kustība***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85017266
* GND: 4128328-4
* BNF: cb11979550d (data)
* NDL: 00560924
* NKC: ph195850

 |

 |
**Augusts Brocis** (dzimis 1912. gada 8. aprīlī Viļķenē, miris 1942. gada 24. jūnijā Tērvetē) bija latviešu dzejnieks.

Dzīvesgājums
------------

Augusts Brocis dzimis Viļķenes pagasta "Bročos". Mācījies Āsteres 1. pakāpes pamatskolā, beidzis Pāles pagastskolu un Limbažu ģimnāziju. 30. gadu 2. pusē strādājis par ierēdni Sabiedrisko lietu ministrijā. Rakstnieku un mākslinieku biedrības "Zaļā vārna" biedrs. Laikraksta "Zemgale" līdzstrādnieks (1941-42). Izdarījis pašnāvību. Apbedīts Viļķenes pagasta Katrīnas kapos. 

Augusta Broča apbedījuma vieta Viļķenes pagasta Katrīnas kapos
Pirmā Augusta Broča publikācija - dzejolis "Stāsts vakarā" laikrakstā "Taisnība" 1930. gada 13. novembrī. Dzejoļu krājumiem "Sirdis" (1931), "Mani ceļi" (1934), "Vēja kokle" (1937), "Putni un zvaigznes" (1942) raksturīga romantiska smeldze un sirsnīgs sentiments. Poēma "Divdesmit gadi" (1938), kas veltīta Latvijas valsts jubilejai, un dzejoļu krājums "Dziesmas tēvuzemei" (1939) rakstīti 30. gadu nogalei raksturīgā pozitīvisma garā. Augusta Broča vienīgajā romānā "Meža cilvēki" (1943) ar autobiogrāfisku ievirzi attēloti 1940. un 1941. gada padomju okupācijas laika pārdzīvojumi.

Atsauces
--------

1. ↑  Latviešu rakstniecība biogrāfijās. - Rīga: Zinātne, 2003. - 108. lpp.

Ārējās saites
-------------

* 
*
**Ādolfs Švarcs** (vācu: *Adolf Schwarz*; 1836. gada 31. oktobris Gālsēča — 1910. gada 25. oktobris Vīne) bija Austrijas šahists.

Biogrāfija
----------

19. gadsimta otrajā pusē bijis viens no vadošajiem Austroungārijas šahistiem. Kopš 1872. gada dzīvojis Vīnē. 1878. gadā Leipcigas šaha turnīrā bijis otrais aiz Lūisa Paulsena. 1879. gadā Frankfurtē pie Mainas izcīnījis 3. vietu 1. Vācijas šaha savienības kongresā (uzvarējis Bertolds Englišs) un dalījis pirmo vietu Vīsbādenes šaha turnīrā ar Džozefu Blekbērnu un Bertoldu Englišu. 1880. gadā Grācas šaha turnīrā dalījis pirmo vietu ar Maksu Veisu un Johannesu Minkvicu.

Piedalījies vairākos mačos, kuros uzvarējis 1878. gadā Johannesu Minkvicu ar 5:4 (+3, -2, =4), 1880. gadā Šimonu Vinaveru ar 3:1 (+3, -1, =0) un 1897. gadā Ādolfu Albinu ar 2:1 (+2, -1, =0). 1879. gadā zaudējis maču Lūisam Paulsenam ar 2:5.

Atsauces
--------

1. ↑  Das Internationale Turnier Leipzig 1879 (1. DSB-Kongress)

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ādolfs Švarcs***.
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
**Braslas senleja** ir Gaujas labā krasta pietekas Braslas ieleja posmā no Straupes līdz ietekai Gaujā, faktiski Gaujas senlejas atzars. Senleju ietver mežiem klātu kēmu pauguru virknes apvidū, kur Idumejas augstiene piekļaujas Gaujas senlejai. Senlejas lejasdaļa no autoceļa A3 līdz Braslas ietekai Gaujā ietilpst Gaujas nacionālā parka teritorijā.

Senlejas augšdaļā no Straupes līdz Braslas ūdenskrātuvei ielejas dziļums 12—15 m. Abos upes krastos stāvas devona smilšakmeņu kraujas — Šponu iezis, Burtaku iezis, Vējiņu iezis. No ūdenskrātuves sākas pirms ≈12 tūkstošiem gadu sarkanajos smilšakmeņos ledāju kušanas ūdeņu izgrauztā ielejas daļa, kas veido ap 300 m platu un līdz 30 m dziļu kanjonu. 2 km garā posmā tur ir 12 smilšakmens atsegumi (Aņītu ieži, Krauļukalna iezis, Jāņavārti, Slūnu iezis, Baltais iezis, Melnais iezis, Zirņu iezis, Virtakas iezis un Buļu iezis), kas iekļauti ģeoloģiskajā dabas piemineklī «Braslas ieži». Smilšakmens atsegumos daudz alu, nišu. Iežos bruņuzivju atliekas.

Atsauces
--------

1. ↑  *Latvijas daba*. 1. sējums. Rīga : Preses nams. 1994. 160. lpp.
Lokruā līcis (Antarktīda)Lokruā līcisLokruā līcis
Skats uz Lokruā līci no Gudjē salas
**Lokruā līcis** (franču: *Port-Lockroy*, angļu: *Port Lockroy*, spāņu: *Puerto Lockroy*) ir ap 1,5 km garš un ap 1 km plats līcis Vīnkes salas ziemeļrietumu piekrastē Antarktīdā. Līci norobežo Damuā rags ziemeļos un Lekijē rags dienvidos un tas veido dabīgu aizsargātu ostu. Pie līča ieejas vairākas saliņas, lielākās no kurām ir Gudjē un Billa salas.

Līci 1904. gada 20. februārī atklāja franču antarktiskā ekspedīcija Žana Batista Šarko vadībā un nosauca par godu franču politiķim un ekspedīcijas atbalstītājam Etjēnam Lokruā *(Etienne-Auguste-Édouard Lockroy)*.

No 1911. līdz 1931. gadam līča piekrasti un saliņas kā bāzi izmantoja vaļu mednieki. 1944. gada 11. februārī britu militārās operācijas "Tabarin" ietvaros bijušās vaļu mednieku stacijas vietā tika izveidota militārā atbalsta bāze ienaidnieka pārvietošanās novērošanai Bāze A (vēlāk Portlokruā). Pēc kara tā tika nodota Folklenda Salu Teritoriju dienestam un ar pārtraukumiem darbojās līdz 1962. gadam. 1996. gadā stacija tika atjaunota un kopš tā laika ir viens no populārākajiem tūristu galamērķiem Antarktīdā.

Atsauces
--------

1. ↑  Antarctic Place-Names Committee. BAT Gazetteer[novecojusi saite]
2. ↑  «Antarctic Heritage Trust Information Sheet. Port Lockroy, Base A». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 24. septembrī. Skatīts: 2014. gada 20. septembrī.
3. ↑  «Port Lockroy Station A — History». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 4. jūlijā. Skatīts: 2012. gada 17. jūlijā.
4. ↑  IAATO. Port Lockroy: Insights into our Antarctic Heritage

Koordinātas: 64°49′25″S 63°29′10″W﻿ / ﻿64.82361°S 63.48611°W﻿ / -64.82361; -63.48611
**Lokāma** jeb **fleksīva valoda** ir valoda, kurā gramatiskās vārdu kategorijas un sintaktiskās attiecības pamatā ir izteiktas ar galotnēm. Pie lokāmajām valodām pieder indoeiropiešu un semītu valodas.

No indoeiropiešu valodām īpaši bagāta un daudzveidīga fleksija (galotņu sistēma) ir sanskritam, sengrieķu, latīņu, baltu valodām − lietuviešu un latviešu, kā arī slāvu valodām. Tādās valodās, kā angļu, franču, vārdu locīšanas sistēma jau ir ievērojami reducējusies.

Lokāmajās valodās vairākas gramatiskās kategorijas var tikt izteiktas ar vienu un to pašu galotni (piemēram, latv. "valod**ai**" – galotne "ai" izsaka gan vienskaitli, gan datīva locījumu), bet vienas tās pašas gramatiskās kategorijas var tikt izteiktas ar dažādām galotnēm (piemēram, "valod**ai**", "egl**ei**", "nakt**ij**" - galotnes "ai", "ei" un "ij" izsaka gan vienskaitli, gan datīva locījumu). Morfēmas vārdā var apvienot gan gramatisko, gan fonētisko atspulgu. Piemēram, tikai salīdzinot vienskaitļa nominatīva formas "ūdens", "akmens", "zibens" ar citiem līdzīgiem vārdiem, var izšķirt galotni "–ens". Tādos vārdos, kā "knis**l**is", "kāps**l**is" nav viegli identificēt arī piedēkļus.

Lokāmajās valodās pastāv arī t.s. iekšējā fleksija jeb nefonētiskā līdzskaņu un patskaņu mija (piemēram, latv. "l**ī**t – l**ie**t – l**ai**stīt").

Skatīt arī
----------

* Aglutinējoša valoda
* Inkorporējoša valoda
* Analītiska valoda
* Izolējoša valoda

Atsauces
--------

1. ↑  J. Palionis, Kalbos mokslo pradmenys, Vilnius: Mokslas, 1985.
Koordinātas: 39°20′N 72°55′E﻿ / ﻿39.333°N 72.917°E﻿ / 39.333; 72.917

**Ļeņina smaile** (kirgīzu: *Ленин Чокусу*) jeb **Ibn Sīnas smaile** (tadžiku: *Қуллаи Ибни Сино*) ir kalns Pamirā, viena no augstākajām tā virsotnēm. Izvietojusies masīva ziemeļdaļā uz Kirgizstānas un Tadžikistānas robežas, Aizalaja grēdas augstākā virsotne. Kalnu pirmais no eiropiešiem 1871. gadā atklāja krievu ģeogrāfs un ceļotājs Aleksejs Fedčenko un nosauca par godu Turkestānas ģenerālgubernatoram Konstantīnam Kaufmanim par **Kaufmaņa smaili**. 1928. gadā pārdēvēta par godu Vladimiram Ļeņinam par **Ļeņina smaili** un līdz Staļina smailes atklāšanai 1932. gadā tika uzskatīta par Pamira un PSRS augstāko virsotni. Virsotni pirmie 1928. gadā sasniedza vācu alpīnisti Karla Vīna *(Karl Wien)* vadībā. 2006. gadā Tadžikistānā smaili pārdēvēja par **Ibn Sīnas smaili** par godu 11. gadsimta persiešu zinātniekam un filozofam Avicennam.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 445. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ļeņina smaile***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Такого не знал мировой альпинизм

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 242289720
* LCCN: sh98002967
* GND: 4560978-0
* NKC: ge849626

 |

 |
Ļeņina prēmijas medaļa
**Ļeņina prēmija** (krievu: *Ленинская премия*) bija viena no nozīmīgākajām balvām Padomju Savienībā. Tā tika nodibināta 1925. gada 23. jūnijā ar PSKP Centrālās komitejas un PSRS Tautas komisāru padomes lēmumu. Sākotnējais nosaukums bija: Ļeņina vārdā nosauktā prēmija. To piešķīra par nozīmīgiem sasniegumiem zinātnes, tehnikas, literatūras, mākslas un arhitektūras jomā. Prēmija tika piešķirta no 1926. gada līdz 1935. gadam. Pēc tam prēmija vairs netika piešķirta un kā apbalvojums tika lietota Staļina prēmija.

1956. gada 15. augustā tika pieņemts PSKP Centrālās komitejas un PSRS Ministru Padomes lēmums atjaunot Ļeņina prēmiju. No 1957. gada līdz 1991. gadam tā katru gadu tika pasniegta Ļeņina dzimšanas dienā — 22. aprīlī, bet dažkārt arī divas reizes gadā. No 1960. gada prēmija tika pasniegta arī par sasniegumiem žurnālistikā un publicistikā.

Sākumā piešķīra pa 42 prēmijām gadā. No 1961. gada skaitu palielināja līdz 76 prēmijām gadā. 60 no tām piešķīra Ļeņina prēmijas komiteja zinātnē un tehnikā, bet 16 prēmijas — PSRS Ministru padomes Ļeņina prēmijas komiteja zinātnē un mākslā. 1966. gadā nodibināja PSRS Valsts prēmiju un Ļeņina prēmiju skaitu samazināja. Ļeņina prēmija tika uzskatīta par prestižāko no abām prēmijām. Laureātiem piešķīra diplomu, zelta medaļu un naudas prēmiju. Ļeņina prēmijas laureāti saņēma 10 000 rubļus.

No 1967. gada reizi divos gados piešķīra 30 Ļeņina prēmijas. Zinātnē un tehnikā — 25, bet literatūrā, mākslā, arhitektūrā — 5 prēmijas. No 1970. gada papildus piešķīra vēl prēmiju bērnu literatūras un mākslas jomā.

Darbi, par ko bija saņemta PSRS Valsts prēmija, uz Ļeņina prēmiju netika izvirzīti. Ļeņina prēmiju nepiešķīra divas reizes vienam cilvēkam. Atšķirīgs apbalvojums bija Ļeņina Miera prēmija.

Ļeņina prēmija beidza pastāvēt līdz ar PSRS sabrukumu 1991. gadā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Постановление ЦК КПСС и Совмина СССР от 15 августа 1956 г. N 1127». libussr.ru.
**Rīgas zemes apgabals** (vācu: *Kreisgebiet Riga-Land*) bija administratīvi teritoriālā vienība Ostlandes Latvijas ģenerālapgabala (1941—1944) sastāvā. Rīgas zemes apgabala komisārs bija Joahims Fusts (*Joachim Fust*).

1941. gada 25. jūlijā tika dibināts Rīgas apgabals, kas 1941. gada 1. septembrī tika sadalīts Rīgas zemes apgabalā un Rīgas pilsētas apgabalā (*Kreisgebiet Riga-Stadt*). Apgabals tika likvidēts pēc tam, kad Rīgu 1944. gada 13. oktobrī iekaroja Sarkanā armija.

Teritoriālais iedalījums
------------------------

Rīgas zemes apgabala sastāvā ietilpa[1]

* Rīgas apriņķis (*Kreis Riga*)
* Madonas apriņķis (*Kreis Modohn*)

Atsauces
--------

1. ↑  «Generalbezirk Lettland». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2015. gada 9. novembrī.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Latvijas ģenerālapgabals  |
| --- |
|  |
| 
* Liepājas apgabals
* Jelgavas apgabals
* Rīgas zemes apgabals
* Rīgas pilsētas apgabals
* Daugavpils apgabals
* Valmieras apgabals

 |

 |
Šis raksts ir par pilsētu Polijā. Par citām jēdziena **Augustova** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Augustova*** |

**Augustova** (poļu: *Augustów*) jeb **Augustava** (lietuviešu: *Augustavas*) ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Podlases vojevodistē, uz dienvidiem no Suvalkiem. Uz ziemeļaustrumiem no pilsētas atrodas liels meža masīvs — 1600 km2 lielā Augustovas gārša (*Puszcza Augustowska*). Caur pilsētu XIX gadsimtā izveidots Augustovas kanāls, kas savieno Vislas un Nemunas upes.

Rakstos pirmoreiz minēta 1496. gadā, bet pilsētas tiesības 1557. gadā tai piešķīra Sigismunds II Augusts, no kura arī pilsētas nosaukums. Līdz Ļubļinas ūnijai 1596. gadā pilsēta ietilpa Lietuvas lielkņazistē, bet vēlāk — Polijā, kaut arī pilsētas kapi bija Lietuvas lielkņazistes teritorijā. 1795. gadā Augustovu anektēja Prūsija, bet no 1807. gada tā bija Varšavas hercogistes, bet vēlāk — Polijas karalistes (Krievijas) sastāvā.

Pirmā pasaules kara laikā 1915. gada februārī šeit notika Otrā Mazūrijas ezeru kauja, kurā piedalījās Krievijas impērijas armijas XX. korpuss, kurā dienēja vairāk kā 10 000 latviešu, kaujas pilsētas apkārtnē notika arī poļu-lietuviešu kara laikā 1920. gadā. 2. pasaules kara laikā pilsētu vispirms ieņēma padomju karaspēks, tomēr pēc kara, atšķirībā no citām Polijas austrumu teritorijām, tā tika atdota Polijai. 1945. gada jūnijā apkārtnes mežos (arī tuvējā Lietuvā) NKVD un poļu varas iestādes veica liela mēroga *Armia Krajowa* kaujinieku tvarstīšanas operāciju. Tika apcietināti apmēram 2000 poļu kaujinieku.

ASV matemātiķa Emīla Leona Posta (*Emil Leon Post*, 1897—1954) dzimtā pilsēta.

1970. gadā Augustova tika oficiāli atzīta par kūrortpilsētu.

2007. gadā, sakarā ar *Via Baltica* Augustovas apvedceļa izbūvi (ceļš gāja cauri pilsētas centram), izcēlās konflikts starp Polijas valdību un Eiropas Komisiju. EK un vairākas ekoloģiskās organizācijas uzskatīja, ka jaubūvējamais autoceļš izjauks ekoloģisko līdzsvaru Rospudas upes ielejā — aizsargājamā dabas teritorijā un iecienītā ūdenstūrisma maršrutā. 2009. gadā Polijas valdība paziņoja, ka ceļš tiks būvēts apejot aizsargājamo upes ieleju.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4305341-5

 |

 |

1. ↑  ; P2701: JSON; pārbaudes datums: 5 oktobris 2022.
**Voldemārs Zenbergs** (dzimis 1938. gadā, miršanas datums nav zināms, 2009. gadā ar tiesas spriedumu atzīts par mirušu) bija latviešu teātra un kino aktieris.

Biogrāfija
----------

V. Zenbergs beidzis Latvijas Valsts konservatorijas Teātra fakultāti (1963), viņa kursabiedri bija Ģirts Jakovļevs, Ints Burāns, Ausma Kantāne, Rasma Garne, Imants Skrastiņš. No 1962. līdz 1968. gadam viņš bija aktieris Drāmas teātrī, tur atveidojis Āpo lomu A. Kivi romāna "Septiņi brāļi" (1963) dramatizējumā un titullomu V. Lāča lugā "Juris Indrups" ("Senču aicinājums", 1964). 70. un 80. gados Liepājas teātra aktieris, atveidojis titullomu V. Šekspīra traģēdijās "Makbets" (1977) un "Karalis Līrs" (1987). Jaunajā Rīgas teātrī spēlējis pana Ignata lomu Aleksandra Čaka "Matīss — kausu bajārs" (1993).

Rīgas kinostudijā atveidojis Andrieva lomu filmā "Mērnieku laiki" (1968) un Dormuižas kunga lomā "Vilkatis Toms" (1983). 1970. gadā izdotajā Raimonda Paula skaņuplatē "Tik dzintars vien" viņš iedziedājis gotisko "Balādi manam vectēvam". Ir ziņas, ka Leo Kokle gleznojis viņa portretu.

Literatūra
----------

Tišheizere, Edīte. Balāde kādam aktierim. *Liepājas Vēstules*, 2012, oktobris, 22.-23. lpp.

Atsauces
--------

1. ↑  "Garīguma priesteris" - Kroders.lv[novecojusi saite]
2. ↑  Sk. Dzene, Lilija. *Drāmas teātris*. Rīga, 1979.
**Kazari** (igauņu: *Kasari jõgi*) ir upe Igaunijas rietumos, Raplas un Lēnes apriņķī.

Iztece — pie Rabiveres ciema netālu no Kohilas. Tek dienvidrietumu virzienā. Lielākā pieteka ir gandrīz tikpat garā (95 kilometri) kreisā krasta pieteka Vigala. Ietek Veinameri šauruma Matsalu līcī. Kazari augštecē pie Varbolas šķērso valsts autoceļš A4 (Tallina—Pērnava—Ikla), bet lejtecē pie Kazari ciema — A10 (Risti—Virtsu—Kuivastu—Kuresāre).

Pie Kazari ciema atrodas 1904. gadā būvētais industriālais piemineklis — vairāk nekā 307 metrus garais gājēju Kazari dzelzsbetona tilts (*Kasari raudbetoonsild*). Upes lejtecē 1957. gadā izveidots Matsalu dabas rezervāts (mūsdienās Matsalu nacionālais parks). Upes lejtece kanalizēta cauri Matsalu līcim piegulošajiem plašajiem niedrājiem, taču pats savienojums ar līci aizaudzis un ūdens transportam nav pārvarams.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kazari***.
**Ķūķu klintis** ir devona iežu atsegums Gaujas labajā krastā, pie Raiskuma un Amatas pagasta robežas. Klintis ir aizsargājams ģeoloģisks dabas piemineklis. Iezis savu nosaukumu ieguvis no tuvējām Ķūķu mājām. Šis ir Latvijā augstākais devona iežu atsegums. Augstākajā punktā kraujas augstums aptuveni 44 m, ko kļūdaini mēdz uzskatīt par klinšu augstumu, bet ieža garums ir aptuveni 500 metri. Atseguma augšējo daļu veido plāna kvartāra sega, nedaudz zemāk augšdevona sarkanīgie aleirolīti un māli. Ieža vidusdaļā ir atrodamas vairākas fosilijas: bruņu zivju, bezžokleņu un bārkšspuru zivju atliekas. Klintīs bieži notiek zemes noslīdeņi, kas ieža krastu ir samazinājuši jau par 10 m. Lieli noslīdeņi bijuši laika posmā no 1952. līdz 1953. gadam.

Klintīs atrodas divas alas: Ķūķu Lielā un Ķūķu Gaisa ala. Lielā ala ir 19—22 metrus gara, pieejama no upes. Šī ala ir pieejama tikai mazūdens periodos. Tā sākas ar 5×5 m grotu un sašaurinās vidusdaļā, bet pēcāk atkal paplašinās. Gaisa ala (arī saukta par Nepieejamo alu) atrodas pāris metrus virs upes līmeņa. Šīs alas garums ir 10 metri. Ķūķu alu priekšā veidojas sezonāli leduskritumi, kurus rada pāri iezim tekošie avoti. Leduskritumi ziemas laikā aizsedz alu ieejas. Pie klintīm atrodas laivotājiem pazīstamās Ķūķu krāces, kuras veidojas Gaujas gultnē esošo laukakmeņu dēļ un kuru ūdeņi brāžas tieši gar klintīm. Krāču dēļ senatnē plostnieki Ķūķu klintis dēvējuši par **Straujo iezi**.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Latvijas dabas retumu krātuve: Ķūķu klintis». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 11. maijā. Skatīts: 2014. gada 19. novembrī.
2. ↑  Ķūķu klintis[novecojusi saite]
3. ↑  Objekts: Ķūķu klintis
4. ↑  Ķūķu alas
5. ↑  *Iepazīsti Cēsu novadu!*. Cēsis : Cēsu rajona padome. 2001. 72. lpp.
6. ↑  Majestātiskās Ķūķu klintis[novecojusi saite], Laikraksts "Druva"