recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Komo ezers** (itāļu: *Lago di Como*) ir ezers Itālijas ziemeļos, Lombardijā, Alpu kalnu dienvidu nogāzē. Trešais lielākais ezers Itālijā pēc Gardas ezera un Madžores ezera. Viens no dziļākajiem ezeriem Eiropā, ezera gultne atrodas ap 200 metrus zem jūras līmeņa.

Ezers pēc formas atgādina otrādi apvērstu "Y", katrā no šiem "burta" galiem atrodas pilsētiņas — ziemeļos Koliko, dienvidos — Komo un Leko. Starp šīm pilsētām pa ezeru kursē kuģīši. Cauri ezeram tek Adas upe, kas iztek pa ezera austrumu zaru. Šī iemesla dēļ rietumu atzars, kur atrodas Komo pilsēta, nereti pārplūst.

Lierna ir viens no vis skaistākajiem ciematiem gar visu Komo ezeru, atrodas Komo ezerpilsētas centrā. To atpazīst par tās ekskluzivitāti un tā ir populāra galamērķa vieta Eiropas augstajai nobilajai sabiedrībai un starptautiskajiem VIP personāžiem, kuri var šeit baudīt absolūtu privātumu. Ar savu atrašanās vietu ezerā centrā, Lierna piedāvā iespaidīgu un ikonisku skatu uz Bellagio. Šaurie bruģētie ielas, krāsainās mājas un kalnu takas, ko izveidojis Leonardo da Vinci, veido unikālu un pievilcīgu atmosfēru.

Nozīmīgs kultūrvēsturiskais piemineklis ir *Villa d'Este* — 1568. gadā celta villa. Šeit uzturējies Lielbritānijas karalis Džordžs IV. Ap villu izveidots angļu stila dārzs. Vēlāk villa pārveidota par elites klases viesnīcu, kurā apmetušās daudzas slavenības, tai skaitā Pols Makartnijs, Šerona Stouna, Arnolds Švarcenegers, Īvs Senlorāns, Mihails Gorbačovs, Alfreds Hičkoks un daudzi citi.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 371. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Komo ezers***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Informācija par Komo ezeru (angliski)
* Komo ezera karte Arhivēts 2009. gada 5. februārī, *Wayback Machine* vietnē.
* Villa d'Este oficiālā mājaslapa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 238374560
* LCCN: sh86002522
* GND: 4090516-0
* SUDOC: 029275792
* BNF: cb12093717p (data)
* HDS: 007148
* NKC: ge384457
* BNE: XX5646899

 |

 |
**Vilhelms Kumelāns** (krievu: *Вильгельм Иванович Кумелан*; 1898—1952) bija latviešu izcelsmes Sarkanās armijas virsnieks, artilērijas ģenerālleitnants. Krievijas pilsoņu kara, Spānijas pilsoņu kara un Otrā pasaules kara dalībnieks.

Biogrāfija
----------

Dzimis 1898. gada 1. decembrī Daugavpils apriņķa Kapiņu pagastā zemnieka Jāņa Kumelāna ģimenē, bērnību pavadīja Pēterburgas guberņas (tagad Pleskavas apgabala) Krukšinas sādžā. No 1918. gadā dienēja Sarkanajā armijā, piedalījās kaujās Urālos un 24. strēlnieku divīzijas sastāvā Poļu—padomju karā (1920). Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām bija artilērijas pulka komandieris. Studēja Maskavas F. Dzeržinska Artilērijas akadēmijā (1930-1934), 1932. gadā iestājās boļševiku partijā. 
No 1937. gada janvāra līdz novembrim kā "pulkvedis Kolmans" bija Spānijas pilsoņu kara Dienvidu frontes 9. korpusa militārais padomnieks, pēc atgriešanās PSRS apbalvots ar Ļeņina ordeni.

Pēc Otrā pasaules kara sākuma 1939. gadā tika iecelts par Maskavas Kara apgabala artilērijas pārvaldes priekšnieka vietnieku (1939-1941) ģenerālmajora pakāpē (1940), tad par Tālo Austrumu frontes 15. armijas artilērijas priekšnieku (1941-1943). 
Vēlāk bija 2. Ukrainas frontes artilērijas priekšnieks (1944), piedalījās Ungārijas, Austrijas un Čehijas ieņemšanā, tad kaujās ar Japānas karaspēku Tālajos Austrumos (1945).

F. Dzeržinska Artilērijas akadēmijas priekšnieka vietnieks (1946-1947), Tālo Austrumu kara apgabala artilērijas pavēlnieka štāba priekšnieks (1946-1949).

Miris 1952. gada 22. jūlijā Maskavā.

Atsauces
--------

1. ↑  *Latvijas padomju enciklopēdija*. 51. sējums. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 572. lpp.
Tekstūrēts tanks.1. = 3D modelis bez tesktūrām   
2. = 3D modelis ar tekstūrām
**Tekstūru kartēšana** ir metode, ko lieto, lai noteiktu augstas frekvences detaļu, virsmas tekstūru vai krāsu informāciju uz datora radīta grafikas vai 3D modeļa. Tās pielietošanu 3D grafikā aizsāka Edvīns Ketmuls 1974. gadā.
Tekstūru kartēšana sākotnēji atsaucās uz metodi (tagad precīzāk saukto difūzo kartēšanu), kas vienkārši ietin pikseļus no tekstūras uz 3D virsmas. Pēdējo desmitgažu laikā multi-pass renderēšana un sarežģītas kartēšanas, piemēram, augstuma kartēšana, normālā kartēšana, pārvietošanas kartēšana, atstarošanas kartēšana, spekulārā kartēšana, oklūzijas kartēšana un daudzas citas variācijas ar tehniku (kontrolēta ar materiālu sistēmu) ir padarījusi iespējamu simulēt gandrīz fotoreālismu reālajā laikā, ievērojami samazinot poligonu skaitu un apgaismojuma aprēķinus, kas nepieciešami, lai izveidotu reālistisku un funkcionālu 3D ainu.

Tekstūru karte
--------------

Tekstūru karte ir attēls, kas uzklāts (kartēti) uz virsmas poligona formā. Tas var būt bitmap attēls vai procedurāla tekstūra. Tos var uzglabāt bieži sastopamos attēlu failu formātos, atsaucoties uz 3d modeļa formātiem vai materiāla definīcijām, un samontēt resursu kopā.
Tiem var būt 1-3 dimensijas, lai gan 2 dimensijas ir visizplatītākās priekš redzamajām virsmām. Rendera API parasti tekstūras kartes resursus pārvalda (kas var atrasties ierīces atmiņā), kā buferi vai virsmas, un var atļaut "renderēt par tekstūru" papildu efektiem, kā pēc apstrādes, vides kartēšanu.
Tie parasti satur RGB krāsu datus (vai nu saglabāti kā tieša krāsa, saspiestā formātā, vai indeksēta krāsa), un dažreiz papildus kanālu priekš alfa jaukšanas (RGBA).

Programmas
----------

Neskaitot 3D renderēšanu, pieejamība tekstūru renderēšanas aparatūrai ir iedvesmojusi tās izmantošanu, paātrinātu citiem mērķiem:

### Tomogrāfija

Ir iespējams izmantot tekstūras kartēšanas aparatūru, lai paātrinātu gan rekonstrukciju vokseļu datu kopām no tomogrāfijas skenējumiem, un vizualizēt rezultātus.

### Lietotāja saskarnes

Daudzas lietotāju saskarnes izmanto tekstūru kartēšanu, lai paātrinātu animētas pārejas no ekrāna elementiem, piem. Expose iekš Mac OS X.

Atsauces
--------

1. ↑  E. Catmull. «A subdivision algorithm for computer display of curved surfaces». University of Utah, 1974. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 14. novembrī. Skatīts: 2017. gada 12. maijā.
**Hanna Kebingere** (vācu: *Hanna Kebinger*; dzimusi 1997. gada 26. novembrī Garmišā-Partenkirhenē) ir vācu biatloniste.

Karjera
-------

Ar biatlonu sāka nodarboties 2007. gadā. 2017. gada decembrī sāka startēt starptautiskās sacensībās IBU kausā junioriem. 2018. gada Pasaules čempionātā junioriem Otepē labāko rezultātu sasniedza 12,5 km individuālajā distancē, kurā ieņēma 4. vietu. Arī stafetē Vācijas komandas sastāvā ieguva 4. vietu. 2019. gada Pasaules čempionātā junioriem Brezno izcīnīja trīs medaļas — sudrabu stafetē un iedzīšanā, kā arī bronzu sprintā. Tā paša gada Eiropas čempionātā junioriem ieguva sudraba godalgu iedzīšanā un bronzu stafetē. 2020.—2021. gada sezonā sāka startēt pieaugušo sacensībās, piedaloties IBU kausā. 2021. gada februārī izcīnīja otro vietu saīsinātajā individuālajā distancē (12,5 km) IBU kausa posmā Slovākijā, Tas bija viņas pirmais pjedestāls pieaugušo sacensībās.

Pasaules kausa sacensībās debitēja 2022. gada 12. janvārī Rūpoldingā ar 66. vietu sprintā. 2023. gada janvārī Vācijas komadas sastāvā stafetē Pasaules kausa posmā Antholcā izcīnīja 3. vietu, veicot pēdējo posmu. Savā debijas Pasaules čempionātā 2023. gadā Oberhofā labāko rezultātu individuāli sasniedza iedzīšanā, ieņemot 8. vietu, bet stafetē kopā ar Vanesu Foigtu, Sofiju Šneideri un Denīzi Hermani-Viku izcīnīja sudraba medaļu.

Karjeras rezultāti
------------------

### Pasaules čempionāts

| Gads | Vieta | Individ. sac. | Sprints | Iedzīšana | Masu starts | Stafete | Jauktā stafete |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2023 | Valsts karogs: Vācija Oberhofa | 30. | 17. | 8. | 12. | **2.** | — |

### Pasaules kausa kopvērtējums

| Sezona | Vieta |
| --- | --- |
| 2022.—2023. | 25. |
| 2023.—2024. | 66. |

Atsauces
--------

1. ↑  «Vanessa Voigt and Nikita Porshnev take IBU Cup short individuals». *biathlonworld.com* (angļu). 2021. gada 17. februārī. Skatīts: 2023. gada 20. februārī.
2. ↑  «Julia Simon Anchors French Relay Victory». *biathlonworld.com* (angļu). 2023. gada 22. janvārī. Skatīts: 2023. gada 20. februārī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Hanna Kebingere***.
* IBU profils (angliski)
**Vaidava (Karva)** bija dzelzceļu stacija dzelzceļa līnijā Pļaviņas—Valka, no 1916. gada Gulbene—Valka.

Vēsture
-------

Dzelzceļa stacija "Korwa" atvērta līdz ar dzelzceļa līnijas Pļaviņa—Valka nodošanu ekspluatācijā 1903. gadā, tā atradās 10 verstis no Apes stacijas un 9 verstis no Alsviķu stacijas.

No 1921. gada 1. janvāra stacija "Korwa" pārdēvēta par staciju "Vaidava".

1924. gadā Vaidavas dzelzceļa stacijā atklāja telefona palīgnodaļu, kura bija savienota ar Alūksnes telefona centrāli.

1935. gadā sakarā ar nelielo pasažieru un preču kustību, tāpat Annas un Alsviķu stacijas, Vaidavas staciju pārveidoja par pieturas punktu, saglabājot tehnisko, rēķinvedības un saimniecisko patstāvību.

1942. gadā, stājoties spēkā vāciskiem un latviskiem dzelzceļu stacijas nosaukumiem, "Vaidava" tika nosaukta par "Korwenhof".

Stacijas ēku iznīcināja Otrā pasaules kara laikā un vairs neatjaunoja, tās vietā dienesta un uzgaidāmās telpas tika ierīkotas normālplatuma vagonā.

1973. gadā, slēdzot līnijas posmu Ape—Alūksne, slēdza arī staciju.

Dzelzceļnieki
-------------

1921. gadā kā stacijas priekšnieks minēts Alfrēds Gusars, kurš sodīts ar atlaišanu no amata 1923. gada 7. maijā.

No 1923. gada 16. augusta līdz 1923. gada 15. novembrim stacijas priekšnieks bija Valdemārs Slenģe.

Līdz 1935. gadam, līdz tika pārcelts par stacijas priekšnieku Vecumos, Vaidavas stacijas priekšnieks bija Janis Vaskis.

1935. gadā par ekspluatācijas aģenta vietas izpildītāju Vaidavā iecēla Vitāliju Saulīti.

1940. gadā kā stacijas ekspluatācijas aģents minēts Varaidots Ģībets.

Atsauces
--------

1. ↑  "PAR VALKAS STUKMAŅU DZELZCEĻU". *Balss*. 05.12.1901..
2. ↑  "Par dažu staciju un pieturu nosaukumu grozīšanu". *Valdības Vēstnesis*. 31.12.1920..
3. ↑  "Pasta ziņas". *Valdības Vēstnesis*. 18.02.1924..
4. ↑  "Trīs stacijas pārvērstas par pieturas punktiem". *Latvijas Kareivis*. 06.01.1920..
5. ↑  "Staciju un pieturvietu nosaukumi". *Satiksme un Tehnika*. 01.10.1942..
6. ↑  T.Albergs, K.Augustāne, I.Pētersone. *Dzelzceļi Latvijā*. Jumava, 2009.
7. ↑  "Kukuļu ņēmējs". *Latvijas Dzelzceļnieku Vēstnesis*. 07.01.1925..
8. ↑  "Atlaisto darbinieku saraksts". *Dzelzceļa Virsvaldes Rīkojumu krājums*. 18.08.1923..
9. ↑  "Pārmaiņas eksploatacijas direkcijas personāla sastāvā". *Dzelzceļa Virsvaldes Rīkojumu krājums*. 22.09.1923..
10. ↑  "Maiņas Eksploatacijas direkcijas personālā sastāvā". *// Dzelzceļa Virsvaldes Rīkojumu krājums*. 02.02.1924.).
11. ↑  "Pārmaiņas dzelzceļa ekspluatācijas direkcijas līnijas personālā". *Dzelzceļnieks*. 16.05.1935..
12. ↑  *Valsts adresu kalendars 1940. gadam*.
**Vladimirs Ladusāns** (1938. gada 9. janvāris—2017. gada 12. jūnijā) bija Latvijas mākslinieks un dizaineris.

Dzimis 1938. gada 9. janvārī Brjanskas apgabalā, PSRS. Pēc Otrā Pasaules kara ģimene no bēgļu gaitām atgriezusies Latvijā. 1957. gadā absolvējis J. Rozentāla Rīgas mākslas vidusskolas (tagad PIKC NMV JRMV) mākslas pedagoģijas novirzienu. 1972. gadā absolvējis Poligrāfijas institūta Grafikas nodaļu Maskavā. Izstādēs piedalījies kopš 1968. gada. Latvijas Dizaineru savienības biedrs no 1994. gada. No 1989. gada arī Latvijas Mākslinieku savienības biedrs.

Strādājis plakātu mākslā, lietišķajā grafikā, izstrādājis grafisko dizainu un logotipus Latvijas uzņēmumiem. Īpaši izceļams veikums heraldikā. Mākslinieks ir daudzu Latvijas, piemēram, Rundāles novada, Preiļu novada, Aizkraukles novada, Ķeguma novada un Ķeguma pilsētas, Siguldas novada, Aknīstes novada, Lizuma pagasta, Birzgales pagasta, Rembates pagasta, Tomes pagasta, Allažu pagasta, Kārķu pagasta, Zvārtavas pagasta, Zlēku pagasta, Ziru pagasta, Puzes pagasta, Usmas pagasta, Vārves pagasta, Ances pagasta u.c. ģerboņu autors.

Mākslinieka darbi atrodami Madonas novadpētniecības un mākslas muzejā, Jaunpils muzejā u.c.

Atsauces
--------

1. ↑  DELFI Kultūra. «Mūžībā aizgājis grafiķis, plakātists un dizainers Vladimirs Ladusāns». *delfi.lv* (latviešu), 2017-06-13. Skatīts: 2021-08-29.

Ārējās saites
-------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Vladimirs Ladusāns*** |

* Latvijas Radošo savienību padome
**Garabogazkels** (turkmēņu: *Garabogazköl* — ‘melnās rīkles ezers’) ir Kaspijas jūras lagūnveida līcis tās austrumos. Administratīvi atrodas Turkmenistānas Balkanas vilajetā. Ar jūru to savieno 200 m plats sekls šaurums, pa kuru jūras ūdens nokļūst līcī. Intensīvās ūdens iztvaikošanas rezultātā līča ūdens līmenis un platība sezonas laikā var ievērojami mainīties.

Atrodas ieapaļā lagūnā, ko no jūras atdala smilšu strēles. Ziemeļu un austrumu krasti krauji, rietumu un dienvidu — lēzeni. Līča ūdens sāļums periodiski sasniedz 310 ‰, kas ir salīdzināms ar Nāves jūras ūdens sāļumu. Ūdenī augsta glaubersāls koncentrācija — līča krastā un gruntī ievērojamas mirabilīta iegulas. Ūdens temperatūra vasarā līdz 35 °C, ziemā — zem 0 °C.

Intensīvās ūdens iztvaikošanas rezultātā viss līcī ieplūstošais ūdens iztvaiko; atpakaļplūsma seklajā šaurumā nav novērota. 1950.—1970. gados ūdens līmenis Kaspijas jūrā sāka ievērojami pazemināties (tas sakrita ar hidroelektrostaciju kaskādes izbūvi Volgas upē) un 1980. gadā tika pieņemts lēmums ar dambi aizsprostot ieeju Garabogazkelā, lai mazinātu ūdens zudumu jūrā. Divu gadu laikā līča platība samazinājās no 10 000 km² līdz 2000 km², bet 1984. gadā līcis izžuva pavisam. Līča vietā izveidojās sālstuksnesis un tajā radušās sāls putekļu vētras nodarīja ievērojamu kaitējumu apkārtējai ekoloģijai. No 1984. gada Kaspijas jūras līmenis sāka strauji paaugstināties un līci nosprostojošajā dambī izveidoja noteci ar 11 caurulēm, kas gan nedeva pienācīgu efektu — līcis aizpildījās nepietiekoši ātri. 1992. gadā dambi uzspridzināja un līcis ātri atjaunojās savā dabīgajā platībā.

Līča piekrastē kopš 1920. gadiem notiek rūpnieciska nātrija sulfāta un glaubersāls ieguve.

Atsauces
--------

1. ↑  «Karabogazgols». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 332. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Garabogazkels***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* LNB: 000296175

 |

 |
**Johans Augusts Lēberehts Albanuss** (vācu: *Johann August Leberecht Albanus*; dzimis 1765. gada 4. decembrī, miris 1839. gada 2. oktobrī) bija vācu izcelsmes Vidzemes garīdznieks, pedagogs un cenzors.

Dzimis Saksijā. Skolā gājis Grimmā. Studējis teoloģiju universitātē Leipcigā. No 1789. līdz 1792. gadam - privātskolotājs Vidzemē. No 1792. līdz 1804. gadam - Rīgas Domskolas rektors. No 1804. līdz 1818. gadam - Vidzemes guberņas ģimnāzijas direktors. Darbojies arī Doma un Svētā Pētera baznīcā un citos baznīcas amatos. Publicējis sprediķus, daudzus svinību un citus sacerējumus latīņu un vācu valodās. Rakstījis Rīgas vācbaltiešu un krievu preses izdevumos. 1802. gadā viens no Rīgas Literāri praktiskās pilsoņu biedrības dibinātājiem un tās direktors no 1812. līdz 1813. gadam. Strādājis par cenzoru. No 1810. līdz 1838. gadam cenzējis Rīgā izdotās latviešu grāmatas, bet no 1833. līdz 1838. gadam - Rīgā izdoto reliģisko literatūru.

Darbi
-----

* *Schulmännische Zeitschrift* (kopā ar Johanu Braunšveigu, Rīga, 1816)

Ārējās saites
-------------

* Datubāze „Latviešu grāmatniecības darbinieki līdz 1918. gadam" (latviski)
* 

*Baltiešu biogrāfiskais leksikons digitāli*.

* Augusts Albanuss Digital Text Repository for Older Estonian Literature (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 81379245
* LNB: 000138279
* LCCN: no2017151169
* ISNI: 0000 0000 8019 7122
* GND: 137147651
* SUDOC: 234883022

 |

 |
**Svjatoslavs (Svi) Mihaiļuks** (ukraiņu: *Святосла́в Ю́рійович Михайлю́к*; dzimis 1997. gada 10. jūnijā Čerkasos) ir Ukrainas basketbolists, spēlē uzbrūkošā aizsarga un vieglā uzbrucēja pozīcijā, Ukrainas basketbola izlases dalībnieks. 2024. gadā pārstāv Nacionālās basketbola asociācijas (NBA) klubu Bostonas "Celtics".

Karjera
-------

Karjeru uzsāka dzimto Čerkasu klubā *BC Cherkaski Mavpy*. Pēc vidusskolas beigšanas saņēma piedāvājumus no vairākām spēcīgām ASV universitātēm un izvēlējās Kanzasas Universitātes komandu, kuru pārstāvēja NCAA čempionātā.

Pēc četriem gadiem koledžu basketbolā 2018. gada NBA draftā Losandželosas "Lakers" viņu izraudzījās ar kopējo 47. kārtas numuru otrajā kārtā. Karjeras laikā daudz mainījis pārstāvētos klubus. Jau debitanta sezonā "Lakers" viņu aizmainīja uz Detroitas "Pistons" pret Redžiju Buloku ("Lakers" zaudēja arī nākotnes drafta izvēli). 2021. gada martā viņš tika aizmainīts uz Oklahomasitijas "Thunder" pret Hamidu Diallo ("Pistons" līdzi deva arī nākotnes drafta izvēli).

2021. gada vasarā viņš noslēdza līgumu ar Toronto "Raptors", kur nospēlēja visu sezonu. Sekojošajā vasarā S. Mihaiļuks pievienojās Ņujorkas "Knicks". 2023. gada februārī "Knicks" viņu kopā ar Raienu Arkidjakono un Kemu Redišu aizmainīja uz Portlendas "Trail Blazers" pret Džošu Hārtu, bet dienu vēlāk maiņa tika pārveidota par četru komandu maiņas darījumu, kura rezultātā S. Mihaiļuks nonāca Šarlotas "Hornets".

2023. gada vasarā S. Mihaiļuks noslēdza viena gada līgumu ar vienu no NBA vadošajām komandām Bostonas "Celtics".

### Ukrainas izlase

Spēlējis Ukrainas jaunatnes izlasēs. Ukrainas basketbola izlases sastāvā piedalījās 2014. gada Pasaules kausā Spānijā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Boston Celtics Sign Svi Mykhailiuk». *www.nba.com* (angļu). Skatīts: 2024-03-23.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Svjatoslavs Mihaiļuks***.
* *Basketball Reference* NBA spēlētāja profils (angliski)
* NBA spēlētāja profils (angliski)
* *Eurobasket* spēlētāja(-s) profils (angliski)
* *Basketball Reference* spēlētāja(-s) profils (angliski)
* *FIBA ARCHIVE* profils (angliski)
* ESPN NBA profils (angliski)
* *RealGM Basketball* profils (angliski)

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Bostonas "Celtics" — pašreizējais sastāvs |
| --- |
|  |
| 
* 0 Teitums
* 4 Holidejs
* 7 Brauns
* 8 Porziņģis
* 9 Vaits
* 11 Pričards
* 12 Brisē
* 13 Pītersons
* 20 Deivisons
* 26 Tilmans
* 27 Volšs
* 30 Hauzers
* 40 Kornets
* 42 Horfords
* 44 Springers
* 50 Mihaiļuks
* 77 Stīvenss
* Galvenais treneris: Džo Mazulla

 |

 |
**Agita Balode** (dzimusi 1962. gada 19. februārī Liepājā) ir latviešu gleznotāja, pārstāv reālistiskās glezniecības stilu.

Biogrāfija
----------

Agita Balode (pseidonīms Gita) ar gleznošanu sāka aizrauties 3. klasē. Tolaik dzīvoja Kalngalē. Viņas pirmā mākslas skolotāja bija R. Šteinerte. 1977. gadā Agita Balode beigusi Carnikavas astoņgadīgo skolu un mācības turpinājusi Rīgas 45. vidusskolā, pēc tam mācījusies Latvijas Mākslas akadēmijā un kopš 1984. gada darbojas glezniecības studijā "Umbra". Māksliniece piedalījusies daudzās republikāniskās izstādēs Jūrmalā, Rīgā, Liepājā u.c. kā arī izstādē ASV, kas 1992. gadā bija veltīta jauno mākslinieku atbalstam Latvijā.

Pirmā personālizstāde notika 2005. gadā Ādažu kultūras namā. Pēc tam VEF kultūras pilī, Salaspilī, Piņķos, Melngalvju namā un Carnikavā, Latvijas Nacionālajā bibliotēkā un citviet. Daudzi darbi atrodas privātajās kolekcijās ASV, Kanādā, Zviedrijā, Spānijā, Vācijā, Beļģijā, Krievijā un citviet. Parasti pielietotas divas tehnikas — eļļas glezniecība un pastelis.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  «Agita Balode. Biogrāfija». peoplepill.com.
2. ↑  «Tēlotājmākslas studija UMBRA aicina uz izstādi Pārdaugava».
3. ↑  «Mākslas studijas UMBRA dalībnieces Agitas Balodes gleznu izstāde TRĪSSTŪRIS».
4. ↑  Carnikava.lv: Mākslas dienas — 2017
5. ↑  Carnikava.lv: Agitas Balodes izstādes "CARNIKAVA" atklāšana
6. ↑  «Carnikavas Tautas nams "Ozolaine" aicina apmeklēt mākslinieces Gitas gleznu izstādi "Trijstūris"». Reitingi.lv.
**Džordžisms** ir ekonomiska ideoloģija, kas balstīta uz amerikāņu ekonomista Henrija Džordža darbiem. Džordžisti apgalvo, ka indivīdiem vajadzētu būt tiesībām uz to vērtību, ko tie paši radījuši, bet zemes ekonomiskā vērtība (ieskaitot dabas resursus) būtu jādalās vienlīdzīgi visiem sabiedrības locekļiem.

Galvenā džordžisma politikas rekomendācija ir zemes vērtības nodoklis. Šā nodokļa ienākumi tiks izmantoti, lai samazinātu vai likvidētu esošos nodokļus (piemēram, uz ienākumiem, tirdzniecību vai pirkumiem), kas ir netaisnīgi un neefektīvi.

Henrijs Džordžs popularizēja ideju par valsts ieņēmumu iegūšanu no zemes un dabas resursu privilēģijām savā grāmatā *Progress and Poverty* (1879). Džordžisma filozofija ir ietekmējusi agrākos domātājus, piemēram, Džonu Loku, Baruhu Spinozu un Tomu Peinu. Vairāki ekonomisti, sākot no Adama Smita un Deivida Rikardo līdz Miltonam Fridmanam un Džozefam Stiglicam, ir norādījuši, ka zemes vērtības nodoklis ir ekonomiski efektīvāks salīdzinājumā ar citiem nodokļiem.

Zemes vērtības nodokļa atbalstītāji argumentē, ka tas samazinātu ekonomisko nevienlīdzību, palielinātu ekonomisko efektivitāti, ierobežotu zemes spekulācijas un veicinātu zemes optimālu izmantošanu. Džordžisms ieguva nozīmīgu popularitāti un ietekmi 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā, kas noveda pie politisku partiju, institūciju un kopienas izveidošanās, kas balstījās uz tā principiem.

Atsauces
--------

1. ↑  «Introduction to Georgist Philosophy and Activity». *web.archive.org*. 2019-04-29. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019-04-29. Skatīts: 2023-08-06.
2. ↑  «Wealth of Nations — Bk 5 Chpt 02 (Part II p.1)». *www.marxists.org*. Skatīts: 2023-08-06.
3. ↑  «The Forgotten Idea That Shaped Great U.S. Cities | On the Commons». *onthecommons.org*. Skatīts: 2023-08-06.
**Everasma** bija Latvijas tirdzniecības flotes tvaikonis, kas slavens ar to, ka Otrā pasaules kara laikā, esot sabiedroto flotes konvojā, Atlantijas okeānā braucot zem Latvijas Republikas karoga, taranēja un nogremdēja vācu zemūdeni. Tas ir vienīgais zināmais gadījums, kad kara laikā, piedaloties aktīvā karadarbībā, sadursmē jūrā kāds Latvijas kuģis ir nogremdējis pretinieka kuģi.

Kravas tvaikonis būvēts 1920. gadā Glāzgovā pēc grieķu kompānijas pasutījuma, ar nosaukumu "Stathors". Tehniskie parametri:

* ietilpība — 3644 BRT (salīdzinoši neliels, taču smagkravas tvaikonis ar dziļu iegrimi);
* 3 cilindru tvaika dzinējs — jauda 391 ZS.

Latvijas tirdzniecības flotē kopš 1939. gada, kad to iegādājās kuģniecības sabiedrība "F.Grauds". Pieraksta osta — Rīga. Kapteiņi — E.Ziemelis, M.Pērkons. Veicis reisus no PSRS ziemeļu ostām uz Lielbritāniju. Pēc Latvijas okupācijas kuģa kapteinis M.Pērkons atsacījās atzīt un pakļauties LPSR valdības rīkojumiem un pēc kuģa īpašnieku rīkojuma atstājis Baltijas jūru (14 apkalpes locekļi atstāja kuģi un devās uz LPSR) — turpmāk kravas, ejot zem Latvijas karoga, pārvadāja Atlantijas okeāna Ziemeļamerikas un Dienvidamerikas piekrastē. 1941. gadā kuģi savām vajadzībām rekvizēja ASV Kara laika kuģniecības pārvalde kā kara transporta kuģi un norīkojot kravu pārvadāšanai uz kara pārņemto Eiropu.

1942. gada 27. februārī — desmit dienas pēc iziešanas jūrā , — Latvijas kuģis "Everasma" sadūrās ar vācu zemūdeni: ap 20:00 vakarā "Everasmas" komanda sajuta grūdienu un dzirdēja skaļu šņirkstoņu — šķita, ka kaut kas it kā tika novilkts gar kuģa dibenu visā tā garumā. Vecākais mehāniķis Voldemārs Volkovičs nekavējoties ziņoja kapteinim Miķelim Pērkonam. Kapteinis ar binokli sāka vērot jūru — pēc aptuveni 10 minūtēm pie labā borta tumšajā ūdenī parādījās putu līnija, vēl pēc dažām minūtēm stūrmanis Nikolajs Jakimovičs pamanīja otru torpēdu, tad vēl vienu. Pirmā torpēda paskrēja garām, bet pārējās divas panira zem kuģa. Aptuveni pusjūdzi tieši aiz kuģa pakaļgala pamazām iznira zemūdenes bruņotais novērošanas tornis. Zemūdene uzvedas dīvaini, nepārliecinoši, nevarēja vai negribēja pacelties virs ūdens pilnībā, bet gluži pretēji — novērošanas tornis lēni noslīdēja zem viļņiem. Vecākais mehāniķis, radists, Jakimovičs un kapteinis apspriedušies "nolēma, ka (..) taranējuši zemūdeni. Bojājumi (ko radīja sadursme ar "Everasmu") izraisīja tās torpēdu izšaušanu un lika uzpeldēt augšā tik tuvu no mums. Ir visai ticams, mēs nolēmām, ka esam nogremdējuši zemūdeni… Tā vairāk neuzpeldēja un nemēģināja mums uzbrukt," savā ziņojumā rakstīja kapteinis Pērkons. Zemūdeni par nogremdētu atzina arī ASV kara flotes bāzes komandieris Sentlūsijas salā, kura pārziņā atradās kvadrāts, kur notika sadursme.

1942. gada 28. februārī tvaikoni "Everasma" uz austrumiem no Vējpuses salām nogremdēja Itālijas zemūdene. Bojā gāja 5 apkalpes locekļi.

Atsauces
--------

1. ↑  Latvijas jūrniecības vēsture. Enciklopēdija. — Rīgas vēstures un kuģniecības muzejs: Rīga, 1998. 165. lpp.
2. ↑  «Krasņitskis A. SOS — Glābiet mūsu dvēseles. // SestDiena.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 26. jūnijā. Skatīts: 2009. gada 11. septembrī.
**Jauda** — fizikāls lielums, kas raksturo veikto darbu noteiktā laika periodā. Ar jaudu saprot arī sistēmas enerģijas izmaiņas (iegūšanas vai patērēšanas) ātrumu. Parasti jaudu apzīmē ar burtu {\displaystyle P} vai {\displaystyle N}.  

Jaudas definīcijas formula

{\displaystyle P={\frac {\Delta A}{\Delta t}}\,\!}

Mērvienības
-----------

SI jaudas mērvienība ir vats, to apzīmē ar burtu W.

Dažkārt tehnikā jaudu joprojām mēra arī zirgspēkos (zs). 1 zirgspēks aptuveni ir 735 vati.

Mehāniskā jauda
---------------

Jebkurš spēks, kas darbojas uz kustīgu ķermeni, veic mehānisku darbu. Jaudu šādā gadījumā nosaka pēc formulas:

{\displaystyle P=F\cdot v\cdot \cos \alpha }
**F** — spēks, **v** — ātrums, {\displaystyle \alpha } — leņķis starp ātruma un spēka vektoriem.

Elektriskā jauda
----------------

Ar elektrisko jaudu saprot elektromagnētiskās enerģijas pārveidošanas vai patērēšanas ātrumu elektriskās ierīcēs.

### Momentānā elektriskā jauda

Momentānā jauda, kas izdalās uz elektriskās ķēdes elementa, ir vienāda ar momentānās strāvas un momentānā sprieguma reizinājumu:

{\displaystyle P=I\cdot U}
Ja ķēdes elements ir rezistors ar pretestību **R**, tad

{\displaystyle P=I^{2}\cdot R={\frac {U^{2}}{R}}}

### Līdzstrāvas jauda

Tā kā līdzstrāvas spriegums un strāvas stiprums ir pastāvīgi un momentānie spriegumi un strāvas ir vienādas jebkurā laika momentā, tās aprēķina pēc formulām:

{\displaystyle P=I\cdot U=I^{2}\cdot R={\frac {U^{2}}{R}}}

### Maiņstrāvas jauda

Izšķir aktīvo un reaktīvo maiņstrāvas jaudu.

#### Maiņstrāvas aktīvā jauda

Sinusoidālas maiņstrāvas vidējā jauda:
{\displaystyle P=I\_{ef}\cdot U\_{ef}\cdot \cos \phi }

{\displaystyle I\_{ef}={\frac {I}{\sqrt {2}}}};   {\displaystyle U\_{ef}={\frac {U}{\sqrt {2}}}}

**I** un **U** — strāvas stipruma un sprieguma amplitūdas vērtības;

**Ief** un **Uef** — strāvas un sprieguma vidējās kvadrātiskās jeb efektīvās vērtības;

{\displaystyle \phi } — fāzu nobīde starp strāvu un spriegumu.

Koeficientu {\displaystyle \cos \phi } sauc par jaudas koeficientu.

#### Maiņstrāvas reaktīvā jauda

Raksturo enerģijas apmaiņu starp elektriskās ķēdes induktīvajiem un kapacitatīvajiem elementiem un barošanas avotu.

{\displaystyle Q=I\_{ef}\cdot U\_{ef}\cdot \sin \phi }

Reaktīvo jaudu mēra reaktīvajos voltampēros.

#### Maiņstrāvas pilnā jauda

Maiņstrāvas pilno jeb šķietamo jaudu izsaka ar sprieguma un strāvas efektīvo vērtību reizinājumu un mēra voltampēros.
Lietderības koeficients n=cosф

{\displaystyle S=I\_{ef}\cdot U\_{ef}}

Skatīt arī
----------

* Darbs
* Laiks

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Jauda***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
Tallinas Aleksandra Ņevska katedrāle (celta 1900. gadā).
**Apustuliskā Igaunijas Pareizticīgo baznīca** ir Austrumu pareizticīgās baznīcas sastāvdaļa Igaunijā, kas atrodas Ekumeniskā jeb Konstantinopoles patriarha jurisdikcijā. Tai ir 64 draudzes. Līdztekus darbojas Maskavas patriarhāta Igaunijas Pareizticīgo baznīca ar 31 draudzi.

Vēsture
-------

Pēc Igaunijas Republikas izveides 1923. gada 7. jūlijā Konstantinopoles patriarhs pieņēma Igaunijas Pareizticīgo baznīcu savā jurisdikcijā. Bīskaps Aleksandrs kļuva par Tallinas un visas Igaunijas metropolītu. 1935. gadā tā pieņēma Igaunijas Apustuliskās pareizticīgās baznīcas nosaukumu. 

Pēc Igaunijas okupācijas 1940. gada 23. septembrī Igaunijas Pareizticīgo baznīcas sinode vērsās pie Maskavas patriarhāta ar lūgumu saglabāt tās autonomiju, tomēr lūgums tika noraidīts un 1941. gada 30. martā Igaunijas Pareizticīgo baznīcu pakļāva Krievijas pareizticīgo baznīcai, iekļaujot to Latvijas un Igaunijas eksarhātā.
Vācu okupācijas laikā 1941. gada 19. septembrī atjaunoja Igaunijas Apustulisko pareizticīgo baznīcu, bet pēc atkārtotās padomju okupācijas 1945. gada 6. martā igauņu pareizticīgo draudzes atkal pakļāva Maskavas patriarhātam. 
Igaunijas Apustuliskās pareizticīgās baznīcas sinode apmetās Stokholmā, paliekot pakļautībā Konstantinopoles patriarhātam. 1978. gada 13. aprīlī pēc Krievijas pareizticīgo baznīcas lūguma Konstantinopoles patriarhāts pasludināja par spēkā neesošu 1923. gada tomosu, ar kuru tika izveidota autonomā Igaunijas baznīca.

Pēc Igaunijas neatkarības atgūšanas Igaunijas Reliģisko lietu departaments 1993. gada 11. augustā reģistrēja Igaunijas Apustuliskās pareizticīgās baznīcas trimdā sinodi kā vienīgo Igaunijas Apustuliskās pareizticīgo baznīcas tiesību pārņēmēju. 1996. gada 22. februārī Konstantinopoles Patriarhāta Sinode atjaunoja 1923. gada tomosu un izveidoja autonomu baznīcu savā jurisdikcijā paralēli Maskavas Patriarhāta Igaunijas Pareizticīgo baznīcai. Maskavas patriarhs Aleksijs II pēc sarunām ar Konstantinopoles patriarhātu atzina divu pareizticīgo baznīcu pastāvēšanu Igaunijā.
2011. gada 26. maijā Apustuliskā Igaunijas Pareizticīgo baznīca nolēma liturģiskajā dzīvē atteikties no Jūlija kalendāra.

2018. gada 3. jūnijā par Maskavas patriarhs Kirils par Tallinas un visas Igaunijas metropolītu (Jevgeņiju) iecēla Krievijas pilsoni Valēriju Rešetņikovu.
Sakarā ar Krievijas iebrukumu Ukrainā 2024. gada 5. februārī Igaunijas Policijas un robežsardzes departaments paziņoja metropolītam Jevgeņijam par atteikumu atjaunot termiņuzturēšanās atļauju valstī.
**Antons Montvids** (*Antanas Montvydas*, 1899—1991) bija Latvijas lietuviešu uzņēmējs, Tautas padomes loceklis.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1899. gada 25. (12. pēc VS) maijā Kauņas guberņas Tirkšļos (*Tirkšliai*) netālu no Latvijas-Lietuvas robežas.
Mācījās Tallinas mākslas skolā, strādāja par skolotāju.
Kā Latvijas lietuviešu pārstāvis kļuva par Tautas padomes locekli.

Vēlāk dzīvoja Kauņa, kur bija angļu firmas *Lloyd* pārstāvis Lietuvā.
Otrā pasaules kara laikā kopā ar sievu mākslinieki Adeli Peldavičiūti-Montvidieni (*Adelė Peldavičiūtė-Montvydienė*) 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Austriju, 1949. gadā pārcēlās uz dzīvi ASV. 
Miris 1991. gada 24. septembrī Ņujorkā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Adelės Peldavičiūtės-Montvydienės paroda „Sugrįžusi Ados kūryba" Radvilų rūmų muziejuje». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2023. gada 31. oktobrī. Skatīts: 2023. gada 31. oktobrī.
2. ↑  Latvijas Tautas padome (stenogrammas). Rīga, 1920.
3. ↑  ancientfaces.com
**Valka** ir bijusī dzelzceļa stacija, šobrīd — ceļa postenis, kas atrodas Valkā. Valkā notiek arī kravas operācijas (Valka ir viens no diviem kravas punktiem Latvijā, otrs ir Mārciena).

Valkas stacija kā šaursliežu dzelzceļa stacija tika atklāta 1903. gadā. Sākotnējais stacijas nosaukums bija Valka II, jo tajā brīdī Valkā jau bija platsliežu stacija Valka I (tagad — Valga). Šī stacija tika izveidota, lai apkalpotu šaursliežu dzelzceļa līnijas Valka—Pērnava (atklāta 1896. gadā, sākotnējā šīs līnijas stacija atradās citā vietā, netālu no Valkas platsliežu dzelzceļa stacijas) un Pļaviņas—Valka (atklāta 1903. gadā). 1920. gadā pēc Latvijas—Igaunijas robežas noteikšanas Valkas platsliežu stacija palika Igaunijas teritorijā, tāpēc Valka II ieguva Valkas stacijas nosaukumu. Tajā pašā gadā tika uzbūvēti divi platsliežu atzari uz Valkas staciju, no Latvijas un Igaunijas puses, savienojot to ar Rīgas—Pleskavas dzelzceļu. Valka kļuva par Latvijas robežstaciju. 1927. gadā tika veikta stacijas ēkas pārbūve, to paplašinot. 1944. gadā vācu karaspēks atkāpjoties izpostīja Valkas—Rūjienas dzelzceļu, kā arī Valkas stacijas pārmijas, sliežu ceļus, lokomotīvju depo, remontdarbnīcas. Pēc Otrā pasaules kara staciju slēdza, līnija līdz Rūjienai, kā arī līnija līdz Žuldiņiem netika atjaunota, šaursliežu dzelzceļa satiksme tika īstenota no Valgas stacijas. 1970. gadā tika slēgta šaursliežu līnija no Valgas līdz Apei, šaursliežu dzelzceļš tika demontēts.

Šobrīd Valka oficiāli ir ceļa postenis līnijā Rīga—Lugaži—Valsts robeža. Tajā nav pasažieru satiksmes (Valkas iedzīvotāji braucieniem uz Rīgu var izmantot tuvējās Valgas vai Lugažu stacijas), tas tiek izmantots kā degvielas bāzes pievedceļš. Mūsdienās savienojums ar Lugažu staciju neeksistē, pastāv vienīgi savienojums ar Valgas staciju, kas nozīmē, ka vilcieni Valkas stacijā var nokļūt tikai caur Igaunijas teritoriju. Stacijas ēka ir pilnībā saglabājusies līdz mūsdienām, tomēr tā ir pamesta. Tā ir Valkas pašvaldības īpašumā, tā ir tikusi iznomāta biedrībai, tomēr tai neizdevās atrast līdzekļus ēkas atjaunošanai. 2015. gada Lielās talkas laikā tika sakopta Valkas stacijas apkārtne.

* Valkas stacija pirms Pirmā pasaules kara Valkas stacija pirms Pirmā pasaules kara
* Valkas stacija pēc 1927. gada pārbūves Valkas stacija pēc 1927. gada pārbūves

Atsauces
--------

1. 1 2  «Valkas pilsētas divu staciju darbības shēma - Valka I - Valka II». letonika.lv. Skatīts: 2019-07-14.
2. ↑  Valkas stacijas fotogrāfija (krieviski)
3. 1 2  «Valkas stacijas ēka». letonika.lv. Skatīts: 2019-07-14.
4. 1 2 3  «1.Vecā dzelzceļa stacija (Valka II)». Valkas novada dome. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2021-05-13. Skatīts: 2019-07-14.
5. ↑  Valsts akciju sabiedrības "Latvijas dzelzceļš" publiskās lietošanas dzelzceļa infrastruktūras tīkla pārskats 2019/2020
6. ↑  Ministru kabineta rīkojums Nr.305 Par valsts nekustamās mantas nodošanu Valkas pilsētas pašvaldības īpašumā
7. ↑  «Valkā Lielajā talkā plānots sakopt Zāģezeru un vecās dzelzceļa stacijas apkārtni». edruva.lv. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019-07-14. Skatīts: 2019-07-14.

Ārējās saites
-------------

* Valkas stacijas fotogrāfijas (krieviski)
Toms Klarks
**Tomass Džeimss Klarks** (īru: *Tomás Séamus Ó Cléirigh*; 1857—1916) bija īru revolucionārs, viens no galvenajiem 1916. gada Lieldienu sacelšanās organizatoriem. 

Klarks visu mūžu bija bruņotas revolūcijas atbalstītājs un 15 gadus pirms Lieldienu sacelšanās pavadīja britu cietumā. Pēc sacelšanās apspiešanas viņam piesprieda nāvessodu. Pirms nāvessoda izpildes viņš lūdza sievai Ketlīnai nodot viņa vēstījumu īru tautai:

>  *Es un mani biedri, kas parakstīja Proklamāciju, esam snieguši pirmo triecienu, kas Īriju vedīs uz brīvību. Nākamais trieciens, ko, bez šaubām, izdarīs Īrija, pabeigs mūsu lietu. Ticībā par to mēs mirstam laimīgi.*
> 
> 
> 

Viņa atraitne Ketlīna tika ievēlēta pirmajā un otrajā Īrijas parlamentā, kur viņu atceras par viņas runām pret Anglijas un Īrijas līgumu.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Tomass Klarks***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 41439153
* LCCN: no96066353
* ISNI: 0000 0000 6400 6234
* GND: 105300950X
* BNF: cb167768996 (data)

 |

 |
**Oskars Kalniņš** bija latviešu revolucionārs.

Dzīvesgājums
------------

Piedzimis 1895. gadā Ogrē. Pabeidzis pilsētas skolu. Kopš 1905. gada veica revolucionāro darbu. Izmantoja pseidonīmu Uģis. 1911. gadā iestājies KSDSP. 1913. gadā arestēts par Rīgas ziepju fabrikas strādnieku streika vadīšanu, pēc trim mēnešiem izmeklēšanas un ieslodzījuma atbrīvots pierādījumu trūkuma dēļ.

No 1915. gada dienēja Krievijas Impērijas armijā, kur pēc mācību komandas iziešanas bija apakšvirsnieks. Pēc tam nosūtīts uz mācībām Saratovas praporščiku skolā, 1916. gadā arestēts par pretkara propagandu, izbēdzis no ieslodzījuma. Pēc Februāra revolūcijas piedalījās Sarkanās gvardes vienību izveidošanā Maskavas Rogožskas—Simonovas rajonā, bija šī rajona: Strādnieku un kareivju deputātu izpildkomitejas loceklis, Kara revolucionārās komitejas loceklis (1917. gada oktobris—novembris), tautas milicijas priekšnieks (1917—1918).

No 1918. gada dienēja Sarkanajā armijā, bija Rogožskas—Simonovas rajona kara komisārs, 1918. gada jūnijā nosūtīts uz Austrumu fronti, kur bija 1. armijas komisārs (1918. gada jūnijs—augusts) un Revolucionārās kara padomes (RKP) loceklis (1918. jūnijs — 1919. gada aprīlis). Padomju Latvijas armijas RKP loceklis (1919). Sarkanās armijas 11. Petrogradas strēlnieku divīzijas kara komisārs (1919. gada jūlijs—septembris). No 1919. gada oktobra līdz 1920. gada janvārim mācījās Sarkanās armijas Ģenerālštāba Kara akadēmijā. 1920. gada janvārī kopā ar sievu un dēlu ieradies Latvijas Republikā pagrīdes darba veikšanai, arestēts, lauka kara tiesa viņam piesprieda nāvessodu. 1920. gada maijā kopā ar ģimeni apmainīts pret gūstekņiem. 1920. gadā no maija līdz septembrim mācījās Kara akadēmijā, no septembra līdz novembrim bija 4. armijas 48. strēlnieku divīzijas 143. brigādes komandieris.

1920. gada 20. novembrī kritis kaujā pret Bulaka-Balahoviča spēkiem Krišiču ciema apkārtnē, mūsdienu Baltkrievijas teritorijā. Apglabāts Maskavas Brāļu kapos.

Atsauces
--------



1. ↑  М. Полэ. *История «латышских стрелков». От первых марксистов до генералов КГБ*. Издательство Родина, 2021.
**Pēteris Čevers** (dzimis 1914. gada 9. janvārī, miris 1951. gada 24. augustā) bija Latvijas armijas karavīrs, Latviešu leģiona kapteinis, nacionālais partizāns (no 1945. gada 9. maija), nacionālo partizānu grupas komandieris (1948.—1950.).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1914. gadā Barkavas pagastā. Mācījās Varakļānu ģimnāzijā, studēja Latvijas Universitātes Tiesību zinātņu fakultātē. Studiju laikā, būdams nacionāli noskaņots, iestājās organizācijā "Pērkoņkrusts" un latviešu studentu korporācijā *Fraternitas Metropolitana*. Pārtraucot studijas, iestājies Rīgas Kara skolā, kuru absolvēja 1937. gadā. Līdz 1940. gadam bija 1. Jātnieku pulks vada komandieris Daugavpilī.

Pēc padomju okupācijas viņu iekļāva 24. latviešu teritoriālajam korpusā, 1941. gada pavasarī pārcēla uz 186. kājnieku pulku, kurš dislocējās Alūksnē. 1941. gada maijā norīkots par garnizona komandieri Ostroviešu nometnē, kur atradās līdz latviešu virsnieku arestam 1941. gada 14. jūnijā. Uzzinot par paredzamajiem arestiem, P. Čevers kopā ar vairākiem citiem virsniekiem iesaistījās pulkvežleitnanta Kārļa Aperāta vadītajā "Dzimtenes sargu" vienībā.

1942. gada februārī brīvprātīgi iestājās 23. Kārtības dienesta bataljonā. No 1942. gada marta līdz 1943. gada februārim izgāja speciālu apmācību, dienēja speciālo uzdevumu pulka "Brandenburga 800" 1. (baltiešu) rotā. Staļingradas frontē kā grupas komandieris veica izlūkošanas uzdevumus pretinieka spēku aizmugurē. No 1943. gada marta beigām Latviešu leģiona sastāvā cīnījās Austrumu frontē, vēlāk kļūstot par 19. divīzijas 43. pulka 13. Smagās (prettanku) rotas komandieri, ar kuru izstaigāja kauju ceļus no Veļikajas upes krastiem līdz Kurzemei. Apbalvots ar 2. un 1. šķiras Dzelzs krustiem, Kara Nopelnu krustu un sudraba Trieciena nozīmi.

Pēc Vērmahta kapitulācijas Kurzemē P. Čevers nepadevās gūstā, bet kopā ar vairākiem sava pulka virsniekiem un kareivjiem ar ieročiem apmetās Talsu apriņķa Vandzenes pagasta mežos. Satiekoties ar citiem leģiona virsniekiem, iekļāvās kapteiņa Nikolaja Straumes grupā, kurā darbojās Engures—Zentenes apkārtnē līdz 1948. gada pavasarim. No 1948. gada maija P. Čevers kļuva par grupas komandieri, kas dislocējās Talsu apriņķa Vandzenes u. c. apkārtējo pagastu teritorijā.

1950. gada 3. februārī P. Čevera grupa izcīnīja kauju ar VDM karaspēka vienību, kuras rezultātā krita seši grupas dalībnieki, pārējie, izlaužoties no divkārša aplenkuma, aizgāja no vajātājiem. Nodevības rezultātā 1950. gada 1.—2. novembra naktī P. Čevers un vēl seši grupas dalībnieki tika sagūstīti. 1951. gada 3. aprīlī Baltijas Kara apgabala Kara tribunāls piesprieda P. Čeveram augstāko soda mēru. Nāvessods tika izpildīts 1951. gada 24. augustā.
**Voldemārs Fricbergs** (dzimis 1926. gada 24. jūnijā Rīgā, miris 1982. gada 2. augustā) bija latviešu fiziķis, fizikas zinātņu doktors. Latvijas Valsts universitātes profesors (1977).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1926. gadā Rīgā Jāņa Fricberga ģimenē. Mācījās Rīgas 47. un Rīgas 1. vidusskolā. Studēja Latvijas Valsts Universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē (FMF, 1945–1950), tad aspirantūrā (1952–1955), pētot fotojutīgo kristālu elektriskās īpašības. Strādāja LVU Eksperimentālās fizikas katedrā Ludviga Jansona vadībā, 1962. gadā aizstāvēja fizikas zinātņu kandidāta disertāciju, bija FMF dekāns (1962–1966). 1968. gadā viņš nodibināja Segneto- un pjezoelektriķu fizikas problēmu laboratoriju, 1975. gadā aizstāvēja fizikas zinātņu doktora disertāciju. 1978. gadā nodibināja LVU Cietvielu fizikas institūta Segnetoelektriķu fizikas nodaļu.

Zinātniskās publikācijas
------------------------

*

Apbalvojumi un pagodinājumi
---------------------------

* Latvijas PSR Nopelniem bagātais zinātnes darbinieks (1979)

Atsauces
--------
**Tukuma ezers** jeb **Tukuma dzirnavu ezers** bija aptuveni 0,43 km2 liels un 2,1 km garš ezers Tukuma novada Tukumā. Ezers bija uz Slocenes upes mākslīgi uzpludināta ūdenstilpe, kas atradās uz dienvidiem no Tukuma vecpilsētas un dzelzceļa līnijas Torņakalns—Tukums II. Ezeru nosusināja 1947. gadā. Mūsdienās tā vietā atrodas dūksnainas pļavas.

Atjaunošanas plāni
------------------

Ideja par ezera atjaunošanu radās 1980. gadu beigās. 1990. gadā izstrādāja ezera atjaunošanas projektu, kas paredzēja to atjaunot divās kārtās, pirmajā kārtā uzpludinot aptuveni astoņus hektārus, bet otrajā kārtā — 35 hektārus. 2009. gadā pašvaldība rīkoja zemes nomas tiesību izsoli, kuras uzvarētājam par saviem līdzekļiem bija jāierīko ezers. 2023. gadā plānoja veikt ezera atjaunošanas iespējamības un Slocenes upes hidroloģiskā režīma izpēti, taču uzskatīja, ka ezeru pilnībā atjaunot vairs nav iespējams, jo tad applūdīšot 1970. gados izveidotā Lauktehnikas dzīvojamā apbūve, tāpēc ezera atjaunošanas plāni samazināti līdz atsevišķu dīķu rakšanai posmā no Jelgavas ielas līdz gājēju tiltam pār dzelzceļu.

Pašlaik Tukuma novada teritorija plānojums paredz daļēji apbūvēt agrākā Tukuma ezera teritoriju.

Atsauces
--------

1. ↑  «"Latvijas Vēstnesis", nR. 23. 2002 12 II. Par nodomu atjaunot Tukuma ezeru.». 2002. gada 12. februārī. Skatīts: 2024. gada 31. janvārī.
2. ↑  «A. Puķīte. "Vai Tukuma ezera zeme jau kādam atdota?" "Neatkarīgās Tukuma ziņas", 2009 10 II.». 2009. gada 10. februārī. Skatīts: 2024. gada 31. janvārī.
3. ↑  «A. Puķīte. "Pētīs Tukuma ezera teritoriju". "Neatkarīgās Tukuma ziņas", 2023 18 I.». 2023. gada 18. janvārī. Skatīts: 2023. gada 31. janvārī.
**Marina Vasiļevska** (baltkrievu: *Марына Вітальеўна Васілеўская*; dzimusi 1990. gada 14. septembrī) ir Baltkrievijas aviācijas stjuarte, Baltkrievijas pirmā kosmonaute.

Agrīnā dzīve un darba gaitas
----------------------------

Marina Vasiļevska piedzima 1990. gada 14. septembrī.

Pēc Minskas 151. vidusskolas beigšanas viņa profesionāli nodarbojās ar dejošanu.

2017. gadā Vasiļevska sāka strādāt lidsabiedrībā *Belavia* par stjuarti instruktori.

Kosmiskais lidojums
-------------------

2022. gada decembrī Baltkrievijā notikušajā atlasē Marina Vasiļevska tika izraudzīta starp sešām pretendentēm no vairāk nekā trim tūkstošiem sieviešu, kas vēlējās piedalīties lidojumā kosmosā ar Krievijas kosmosa kuģi *Sojuz*.

Pēc medicīniskiem izmeklējumiem Gagarina kosmonautu sagatavošanas centrā Krievijā viņa kopā ar Anastasiju Ļenkovu tika izraudzīta par kandidāti lidojumam kosmosā.
2023. gada 29. maijā Vasiļevsku apstiprināja kosmosa kuģa *Sojuz MS-25* pamatapkalpē uz Starptautisko kosmosa staciju (SKS) kā kosmiskā lidojuma dalībnieci. 24. jūlijā viņa sāka treniņus Kosmonautu sagatavošanas centrā

Marinas Vasiļevskas kosmiskais lidojums sākās 2024. gada 23. martā, ar kosmosa kuģi *Sojuz MS-25*, dodoties uz SKS 21. viesekspedīcijā. Uz zemes viņa atgriezās kosmosa kuģī *Sojuz MS-24*, lidojumā pavadot 13 dienas 18 stundas 41 minūti.

Kosmisko lidojumu kopsavilkums
------------------------------

| Kosmosa kuģis | Starts | Nolaišanās | Apkalpes biedri | Pozīcija | Ilgums | Piezīmes |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| *Sojuz MS-25*↑ | 23.03.2024. |  | Oļegs NovickisTreisija Koldvela Daisone | Lidojuma dalībniece | 13 d 18 h 41 min | SKS 21. Krievijas viesekspedīcija |
| *Sojuz MS-24*↓ |  | 06.04.2024. | Oļegs NovickisLorela O'Hara |

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Marina Vasiļevska***.
* Марина Витальевна Василевская astronaut.ru, (krieviski)
Nika Melia
**Nika Melia** (gruzīnu: ნიკა მელია; dzimis 1979. gada 21. decembrī) ir Gruzijas politiķis, Apvienotās nacionālās kustības partijas priekšsēdētājs un bijušais Gruzijas parlamenta loceklis.

Politiskā darbība
-----------------

No 2016. līdz 2019. gadam un no 2020. līdz 2021. gadam viņš bija Gruzijas parlamenta deputāts no Apvienotās nacionālās kustības. Viņam ir Oksfordas Brūkas universitātes maģistra grāds starptautiskajās attiecībās.

Melia bija viens no 2019. gada Gruzijas protestu organizētājiem. Protests izvērsās par mēģinājumu iebrukt parlamenta ēkā, ko apturēja specvienības. Rezultātā Melia tika apsūdzēts pēc panta par vardarbības organizēšanu grupā, grupas vadīšanu vai piedalīšanos tajā. 2019. gada jūnijā tiesa noraidīja apsūdzības prasību par pirmstiesas apcietinājumu un lika Meliam iemaksāt drošības naudu, valkāt uzraudzības rokassprādzi un izmeklēšanas laikā arī nodot savu pasi.

2020. gada 1. novembrī Melia bija viens no līderiem opozīcijas mītiņā, kas pieprasīja atkārtotas parlamenta vēlēšanas. 2020. gada 21. decembrī Melia ar 64.9% balsīm tika ievēlēts par Apvienotās nacionālās kustības partijas priekšsēdētāju.

Pēc Melias atteikuma maksāt drošības naudu Tbilisi pilsētas tiesa viņam piesprieda pirmstiesas apcietinājumu. 2021. gada 23. februārī specvienības un policija iebruka Apvienotās nacionālās kustības birojā un arestēja Meliu. Eiropas Savienība sagādāja drošības naudu, kā arī 2021. gada 19. aprīlī panāca līguma noslēgšanu starp politiskajām partijām. Melia tika atbrīvots 2021. gada 10. maijā.

2021. gada 5. oktobrī Gruzijas parlaments apstiprināja Melias lūgumu izbeigt viņa parlamenta mandātu. Melias lēmums bija reakcija uz partijas "Gruzijas sapnis" izstāšanos no līguma ar opozīciju.

Atsauces
--------

1. ↑  «Nikanor (Nika) Melia - United National Movement». agenda.ge. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2023. gada 16. janvārī. Skatīts: 2023. gada 16. janvārī.
2. ↑  «Georgian Parliament Strips Opposition Lawmaker Of Immunity Over Violent Protests». *www.rferl.org*. Skatīts: 2019. gada 26. jūlijs.
3. ↑  «Opposition party MP Nika Melia charged with violence at Tbilisi rally». Agenda.ge. Skatīts: 2019. gada 25. jūnijs.
4. ↑  «Opposition MP, charged with incitement to violence at Tbilisi rallies, released on bail». Agenda.ge. Skatīts: 2019. gada 28. jūnijs.
5. ↑  «Nika Melia becomes new UNM party chair». *Agenda.ge*. Skatīts: 2021. gada 17. februāris.
6. ↑  «EU posts bail to free jailed Georgia opposition leader». *The Guardian*. 2021. gada 8. maijs.
7. ↑  «Georgian Opposition Leader Released In Tbilisi After EU Posts His Bail». *rferl.org*. 2021. gada 10. maijs.
8. ↑  «Parliament Suspends UNM Chairman Melia’s Mandate». *Georgia Today*. 2021. gada 5. oktobris.
9. ↑  «Parliament to discuss UNM Chair’s MP mandate termination». *1st channel*. 2021. gada 5. oktobris.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Nika Melia***.
* parliament.ge