recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Stoningtonas sala** (angļu: *Stonington Island*, spāņu: *isla Stonington*) ir ap 750 m gara un 240—400 m plata klinšaina saliņa Margeritas līča austrumos Antarktīdā. Saliņa atrodas starp kalnaino Nenī salu un Greiema Zemes piekrasti, ar ko to agrāk savienoja glečera atzars. Nelielo saliņu par savas bāzes vietu 1939.—1941. gadu ekspedīcijai izvēlējās ASV Antarktiskā dienesta (USAS) ekspedīcija un nosauca par godu Natenjela Pālmera kuģa *Hero* pieraksta ostai Stoningtonai Konektikutā.

Salas ziemeļdaļā 1940. gadā tika ierīkota amerikāņu ekspedīcijas bāzes stacija Īstbeisa, kurā ekspedīcijas personāls pārziemoja 1940. gadā un izmantoja to kā atbalsta punktu apkārtnes izpētei. Staciju atkārtoti izmantoja Finna Ronnes 1947./1948. gada ekspedīcija. 1946. gadā salas vidienē tika izbūvēta britu polārstacija Stoningtonailenda, kas darbojās līdz 1950. gadam, epizodiski tika izmantota 1958. gadā, pārbūvēta 1961. un izmantota līdz 1975. gadam. 1990. gados abas stacijas tika sakoptas un iekļautas Antarktīdas speciāli aizsargājamo objektu sarakstā kā vēstures pieminekļi. Mūsdienās populārs antarktiskā tūrisma objekts.

Atsauces
--------

1. ↑  ASV Ģeoloģijas dienesta Ģeogrāfisko nosaukumu informācijas sistēma *(USGS GNIS)*: Stoningtonas sala

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Stonington Island***.
* Stonington Island. Antarctic Teaty visitors site guide
* Ronne Family Antarctic Explorers. East Base, Stonington Island
* Conservation and Protection of British Heritage in the British Antarctic Territory
**Montagjū sala** (angļu: *Montagu Island*) vai **Horhes sala** (spāņu: *Isla Jorge*) ir neapdzīvota vulkāniska sala Dienvidsendviču salu arhipelāgā Atlantijas okeāna dienvidos, lielākā arhipelāga sala. Administratīvi ietilpst Apvienotās Karalistes valdījumā Dienviddžordžijā un Dienvidsendviču Salās. Izvietojies arhipelāga rietumos, Larsena šaurums to atdala no Sondersa salas ziemeļos, bet Bisko šaurums — no Bristola salas dienvidos. Sala klinšaina, lielākoties klāta ar ledu. Aktīvs vulkāns, pēdējais izvirdums reģistrēts 2005. gada novembrī—decembrī.

Salu 1775. gadā atklāja britu jūrasbraucēja Džeimsa Kuka ekspedīcija un nevarēdami noteikt, vai tā ir sala, vai daļa no lielākas zemes, nosauca to par **Montagjū ragu** *(Cape Montagu)* par godu tā laika britu admiralitātes pirmajam lordam Džonam Montagjū, 4. grāfam Sendvičam *(John Montagu, 4th Earl of Sandwich)*. Salas statusu noteica Krievijas Antarktiskā ekspedīcija Fabiāna fon Belinshauzena vadībā. Krastā pirmais izkāpa norvēģu polārpētnieks Karls Antons Larsens 1908. gadā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Oceandots.com Montagu island». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 23. decembrī. Skatīts: 2010. gada 23. decembrī.
2. ↑   Global Volcanism Program. Montagu Island]
3. ↑  Exploring Polar Frontiers: A Historical Encyclopedia, Volume 1, 2, By William James Mills
**Austrumu ielejas olings** (*Bassaricyon alleni*) ir neliels, kokos dzīvojošs jenotu dzimtas (*Procyonidae*) kinkažuveidīgs plēsējs, kas pieder olingu ģintij (*Bassaricyon*). Tas dzīvo Dienvidamerikā, Andu kalnu austrumu nogāzēs: Bolīvijā, Brazīlijā, Kolumbijā, Ekvadorā, Gajānā, Peru un Venecuēlā. Tā ir vienīgā olingu suga, kas sastopama Dienvidamerikā uz austrumiem no Andu kalniem. Tā mājvieta ir tropiskie lietus meži. Diemžēl līdz ar mežu izciršanu un lauksaimniecības zemju iekārtošanu, olingu iespējamā dzīves vieta ielejās samazinās. Līdz ar to olingi pārceļas arvien augstāk kalnos.

Sistemātikas izmaiņas
---------------------

2013. gadā, balstoties uz jaunākajiem morfoloģiskajiem un ģenētiskajiem pētījumiem, tika veiktas izmaiņas olingu ģintī. Allena olings (*Bassaricyon alleni*) tika apvienots ar Bedarda olingu (*Bassaricyon beddardi*) un sugai tika dots jauns nosaukums - austrumu ielejas olings. Tuvākais radinieks austrumu ielejas olingam ir rietumu ielejas olings (*Bassaricyon medius*), abām sugām sadaloties apmēram pirms 1,3 miljoniem gadu.

Izskats un īpašības
-------------------

Austrumu ielejas olings ir nedaudz mazāks par ziemeļu olingu, bet tas ir lielāks par mazo olingu. Salīdzinot ar rietumu ielejas olingu, austrumu olings ir lielāks par rietumu olinga nominālpasugu (*Bassaricyon medius medius*), kas dzīvo Dienvidamerikā uz rietumiem no Andu kalniem, un apmēram vienā lielumā ar Panamā dzīvojošo rietumu olinga pasugu (*B. m. orinomus*). Arī brūnpelēkais kažoks ir nedaudz tumšāks nekā rietumu ielejas olingam. Tam ir slaids ķermenis, īsas kājas, ļoti gara aste, kas ir garāka par ķermeni. Galvas forma nedaudz saplacināta, ausis nelielas, noapaļotas un novietotas plati. Ķermeņa garums ir apmēram 30—45 cm, aste nedaudz garāka par ķermeni (40—53 cm), svars apmēram 1,1—1,5 kg.

Uzvedība
--------

Austrumu ielejas olings ir vientuļnieks un visu dzīvi pamatā pavada kokā. Pa dienu guļ koka dobumā, pa nakti dodas barības meklējumos, bet no rīta atgriežas savā migā. Lai arī olings ir visēdājs, tas pamatā barojas ar augļiem, nektāru un ziediem. Retas reizes tas barojas arī ar kukaiņiem un sīkiem dzīvniekiem. Par vairošanos savvaļā šai sugai trūkst datu, bet kā visiem olingiem arī austrumu olingiem nav izteiktas pārošanās sezonas.

Atsauces
--------

1. ↑  IUCN: Bassaricyon alleni (Allen's Olingo)[novecojusi saite]
2. 1 2 3 4  APUS.RU — Олинго Аллена
3. 1 2 3 4 5 6  Helgen, K. M.; Pinto, M.; Kays, R.; Helgen, L.; Tsuchiya, M.; Quinn, A.; Wilson, D.; Maldonado, J. (2013-08-15). "Taxonomic revision of the olingos (Bassaricyon), with description of a new species, the Olinguito". ZooKeys 324: 1–83. doi:10.3897/zookeys.324.5827

Ārējās saites
-------------

* Austrumu ieleju olinga foto
* M. Helgen,C. Miguel Pinto,Roland Kays,Lauren E. Helgen,Mirian T. N. Tsuchiya,Aleta Quinn,Don E. Wilson,Jesus E. Maldonado, 2013. Kristofer Taxonomic revision of the olingos (Bassaricyon), with description of a new species, the olinguito.
**Austrums** bija no 1885. līdz 1887. gadam Maskavā un no 1888. līdz 1906. gadam Latvijā izdots zinātnisks un literārs mēnešraksts.

Vēsture
-------

Mēnešraksts "Austrums" dibināts 1885. gadā Maskavā. Tā pirmais redaktors un izdevējs bija Jēkabs Velme. Atbalstu sniedza Fricis Brīvzemnieks, Krišjānis Valdemārs un citi Maskavā dzīvojošie latviešu literāti un zinātnieki.

1888. gadā "Austrums" pārnāca uz Latviju un to iespieda Eduards Zīslaks Jelgavā. 1891. gadā beigās tas pārgāja Jēkaba Dravnieka īpašumā. Izdevējs centās celt "Austruma" popularitāti tajā publicējot saistošus, ar grafikām ilustrētus romānus. 

Pēc Dravnieka bankrota 1895. gadā "Austrums" nonāca G. Kalniņa un I. Deičmaņa īpašumā un to sāka izdot Rīgā. Par redaktoru un izdevēju joprojām parakstījās J. Veldre, lai gan tā sagatavošanu veica žurnālisti Matīss Ārons, Andrievs Niedra un Vilis Olavs. Lai gan "Austruma" literārais saturs uzlabojās, tā izdošana joprojām bija nerentabla un no 1902. gada otrā pusgada to izdeva J. Ozola apgāds Cēsīs. 1893. gadā pirmajā pusē par redaktoru strādāja Teodors Zeiferts. 1903. gada otrā pusē tas pārgāja A. Niedras, kas jau iepriekš brīžiem bija piedalījies tā redakcijas darbā, vadībā un īpašumā. 1906. gada janvārī iznāca Austruma pēdējais numurs.

Saturs
------

Žurnāls pievērsās plašam tematu spektram. Visplašākā vieta tika ierādīta literatūrai. "Austrums" publicēja latviešu rakstnieku un dzejnieku darbus, tai skaitā, pirmpublicējumus. Jau pirmajos gados tika iespiesti Apsīšu Jēkaba plašāk pazīstamie darbi (Pie pagasta tiesas, Bagātie radi un citi), F. Brīvzemnieka, Sudrabu Edžus dzeja. Lasītājs tika iepazīstināts arī ar krievu un citu tautu literātu labāko darbu tulkojumiem, piemēram, Puškina stāstu "Dubrovskis", Ļermontova un Gētes dzejas atdzejojumiem.

Žurnālā atrodami raksti par dabu un svešām zemēm, jūrniecību, lauksaimniecību, sadzīvi, skolu un pedagoģiju, Latvijas vēsturi, mūziku un mūziķiem un tai laikā citiem aktuāliem jautājumiem. 

Žurnāls bija pirmais izdevums, kas latviešu valodā atvēra šaha nodaļu un iepazīstināja ar šīs senās spēles noslēpumiem, vienlaicīgi izejot arī grūto šaha latviskās terminoloģijas ieviesēja ceļu.

Atsauces
--------

1. ↑  *Latvijas enciklopēdija*. 1. sējums. Rīga : Valērija Belokoņa izdevniecība. 2002. 412. lpp. ISBN 9984-9482-1-8.

Ārējās saites
-------------

* Austrums, 1885—1906
* «Zinības un rakstniecības mēnešraksts "Austrums"». ritvars.wordpress.com. 06.01.2016. Skatīts: 2016-09-23.
* J. Velme. «Atmiņas no manas Maskavas dzīves». Izglītības Ministrijas Mēnešraksts Nr.12/1922, 01.12.1922. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016-04-06. Skatīts: 2016-09-23.
* T. Zeiferts. «Jēkabs Velme mūsu žurnālistikā». Latvis Nr.1246/1925, 25.11.1925. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016-04-06. Skatīts: 2016-09-23.
Jaroslavecas bāka
**Jaroslavecas bāka** (poļu: *Latarnia Morska Jarosławiec*) atrodas Polijā, Rietumpomoržes vojevodistes Slavenas apriņķa Jaroslavecā pie Baltijas jūras krasta.  
 54°32′24.15″N 16°32′31.86″E﻿ / ﻿54.5400417°N 16.5421833°E﻿ / 54.5400417; 16.5421833

Vēsture
-------

Bāka šajā vietā atrodas kopš 1830. gada, kad tika uzbūvēta ēka, uz kuras jumta atradās optiska ierīce. Tomēr bāka izrādījās nederīga, jo apkārtējie koki aizsedza gaismu. 1835. gadā blakus tika sākta būvēt jauna bāka. 1838. gada 1. jūlijā jaunā bāka sāka darboties. Bākas gaismas iekārta sastāvēja no 15 rapšu eļļas lampām un parabolisku spoguļu komplekta, izkārtota uz rotējoša mehānisma.

Vēlākajos gados rapšu eļļas lampas nomainīja acetilēna deglis. Acetilēna glabāšanai, netālu no bākas bija uzbūvēta tvertne. 1908. gadā bākā tika ievilkta elektrība un uzstādīja miglas tauri.

Raksturojums
------------

Bākas augstums ir 33,3 m. Bāku veido apaļš sarkanu ķieģeļu tornis ar galeriju un laternu. Gaismas elements atrodas 50,2 m virs jūras līmeņa. Gaismas iekārtu veido AGA PRB-21 rotējoša ierīce ar 4 paneļiem. Uz katra paneļa atrodas sešas 600 W spuldzes, 4 deg, 2 rezervē. Gaisma balta (0,45 s deg, 2,05 s pārtraukums, 0,45 s deg, 6,05 s pārtraukums). Gaismas signāls redzams 23 jūras jūdžu attālumā. Bāka raida arī radiosignālu.  


|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Jaroslavecas bāka*** |
**Forhtenšteinas pils** (vācu: *Burg Forchtenstein*) ir 14. gadsimta pils, kas atrodas Austrijas federālās zemes Burgenlandes ziemeļos, Forhtenšteinā.

Pili 14. gadsimta sākumā cēlusi Mātersdorfu dzimta. 1450. gadā dzimta izbeidzās un pils pārgāja Hābsburgu īpašumā. 1622. gadā imperators Ferdinands II piešķīra pili Nikolajam Esterhāzi, tas pili ievērojami pārbūvēja un uzlaboja, iesaistot Itālijas meistarus. 17. gadsimta otrajā pusē Nikolaja dēls Pauls pili vēl vairāk uzlaboja. Pēc Paula nāves pils kļuva par dažādu dzimtas artefaktu kolekciju. Kolekcija veiksmīgi pārdzīvoja Otrā pasaules kara gadus. Arī mūsdienās pils pieder Esterhāzi dzimtai, tomēr tā ir atvērta publikai.

Galerija
--------

* 
* 
* 
* 
*

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Forhtenšteinas pils***.
* Oficiālā tīmekļa vietne

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 248620365
* LCCN: sh97003958
* GND: 4237478-9

 |

 |
**Andrē Derēns** (dzimis 1880. gada 10. jūnijā, miris 1954. gada 8. septembrī) bija viens no fovisma dibinātājiem. Arī plaši atpazīstams kā mākslinieks, gleznotājs un skulptors. Derēns bija precējies ar Alisi Derēnu, viņiem bija kopīgs dēls.

Biogrāfija
----------

Andrē Derēnam bija nozīmīga loma divu nozīmīgu mākslas kustību attīstībā divdesmitā gadsimta sākumā. Viņš ir pazīstams ar savu inovatīvo ainavu un pilsētu ainavu gleznām, kurās viņš pārveido objektu ar drosmīgām un lielā mērā nereālām krāsām. Agrā karjeras sākumā Derēns cieši sadarbojās ar kolēģiem Morisu de Vlaminku un Anrī Matisu, kuri arī centās palīdzēt pārliecināt Derēna ģimeni ļaut viņam turpināt karjeru glezniecībā. Derēns, Matiss un de Vlaminks bija atbildīgi, radot darbus ar pilnīgi jaunu stilu. Derēna darbos vēlāk parādījās vairāk izsmalcināti toņi un jauni priekšmeti, ieskaitot portretus un klusās dabas. Iedvesmojoties no Pablo Pikaso, Derēna fovisma darbi saplūda kopā ar klasicismu un kubismu. Ar šiem darbiem Andrē Derēns ieguvis plašu atzinību visā Eiropā un Amerikas Savienotajās Valstīs.

### Otrais pasaules karš

No 1935. gada Derēns dzīvoja laukos, strādājot izolācijā, bet viņš arī saglabāja dzīvokli Parīzē. Kara laikā, viņš tika uzaicināts uz Vāciju oficiālā vizītē, kur viņš tika izmantots nacistu propagandai. Pēc atbrīvošanas viņš tika uzskatīts par nodevēju līdzīgi kā arī daudzi citi. 

Viņš mira ārpus Parīzes 1954. gadā. 

Turpmākajos gados Derēns tika atzīts par vienu no ietekmīgākajiem franču ekspresionisma gleznotājiem. Mūsdienās viņš ir viens no pazīstamākajiem 20. gadsimta gleznotājiem. Viņa gleznas ienes miljoniem dolāru izsolēs visā pasaulē.

Gleznas
-------

Daži no slavenākajiem Derēna darbiem, kurus var redzēt labākajos mākslas muzejos visā pasaulē, ir:

* *The Harbour of Collioure* (1905)
* Portrait of Henri Matisse (1905)
* Fishing Boats, Collioure (c.1905)
* Charing Cross Bridge, London (c.1905)
* The Pool of London (1906)
* Big Ben, London (1906)
* Bacchic Dance (1906)
* L'Estaque (1906)
* Bridge over the Riou (1906)
* The Seine at Chatou (1906)
* L'Age d'Or (1906)
* Madame Derain in Green (1907)
* Landscape near Cassis (1907)
* Bathers (1907)
* Madame Derain in a White Shawl (c. 1919-20)
* Torso (c.1921)
* Landscape near Barbizon (c.1922)
* Still Life (c.1938-43)
* The Painter and his Family (c.1939)

Atsauces
--------

1. ↑  «Dzimšanas dati». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 6. septembrī. Skatīts: 2016. gada 9. oktobrī.
2. ↑  Biogrāfija
3. ↑  Otrais pasaules karš
4. ↑  Gleznas

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Andrē Derēns***.
* 
*
**Andrāšs Šifs** (ungāru: *András Schiff*, dzimis 1953. gada 21. decembrī) ir Ungārijā dzimis ebreju izcelsmes britu klasiskais pianists. Tiek uzskatīts par vienu no labākajiem L. van Bēthovena mūzikas interpretētājiem, kā arī plaši pazīstams kā V.A. Mocarta, J.S. Baha, F. Šūberta un R. Šūmaņa skaņdarbu izpildītājs.

Biogrāfija
----------

Dzimis ebreju ģimenē Budapeštā. Sācis nodarboties ar mūziku piecu gadu vecumā.

1974. gadā pabeidza Ferenca Lista Budapeštas mūzikas akadēmiju.

1979. gadā emigrēja no Ungārijas uz Austriju.

Uzstājies ar pasaules labākajiem orķestriem un diriģentiem. Sniedz solokoncertus visā pasaulē un uzstājas kā diriģents. Šifa plašais repertuārs sevī ietver Baha, Bēthovena, Mocarta, Šūberta, Haidna, Skarlati, Bartoka, Šūmaņa, Debisī, Ravēla mūziku.

Atsauces
--------

1. ↑  Jean-Pierre Thiollet, *88 notes pour piano solo*, "Solo nec plus ultra", Neva Editions, 2015, p.51. ISBN 978 2 3505 5192 0.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Andrāšs Šifs***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 114222908
* LNB: 000140153
* LCCN: n81140120
* ISNI: 0000 0001 0937 5982
* GND: 123951550
* SUDOC: 081715498
* BNF: cb12538640r (data)
* BIBSYS: 67381
* NLA: 35811530
* NDL: 001335703
* NKC: js20020122080
* BNE: XX1114775
* CiNii: DA08905905

 |

 |
**ZIL-164** (krievu: *ЗИЛ-164*) ir PSRS daudztonnu kravas automašīna, ko ražoja ZIL rūpnīcā. To izveidoja uz ZIS-150 bāzes, modernizējot atsevišķus automašīnas mezglus un agregātus. Automašīnu ražoja laika posmā no 1957. gada līdz 1964. gada decembrim (kopš 1961. gada decembra kā ZIL-164A).

Pielietojums
------------

Kravas automašīnas ZIL-164 un ZIL-164A ilgus gadus bija galvenās darba automašīnas gandrīz visās PSRS autosaimniecībās. Uz to bāzes specializētās rūpnīcas lielos daudzumos izlaida furgonus, cisternas, ugunsdzēsības automašīnas, autoceltņus un citu veidu speciālo tehniku.

ZIL-164A konstrukcijā ieviesa dažādus uzlabotus mezglus no plānotā ZIL-130 modeļa (sajūgu, pārnesumkārbu, stāvbremzi, kombinēto bremžu vārstu). Šī atjaunotā modeļa izmēģinājumi notika 1960. gadā, bet ražošanā nonāca 1961. gada oktobrī. Galvenā vizuālā ZIL-164 un ZIL-164A atšķirība ir dzesēšanas ribu izvietojums dzinēja pārsega sānos: ZIL-164 tās ir vertikālas, bet ZIL-164A horizontālas (tādas pašas kā ZIS-150).

Daudzas kravas automašīnas, ko Padomju armija izmantoja Austrumvācijā, aprīkoja ar speciālām Vācijā ražotām virsbūvēm. Bieži vien vācu ugunsdzēsības automašīnas, kas veidotas uz ZIL-164 bāzes, pēc norakstīšanas no armijas daļām turpināja kalpot tuvējo pilsētu ugunsdzēsības brigādēs.

Uz ZIL-164A šasijas uzstādīja PSRS pirmo sērijveidā ražoto cisternu sašķidrinātās gāzes pārvadāšanai (АЦЖНГ-4-164А). Autosaimniecībās ZIL-164 izmantoja līdz 1970. gadu beigām, bet atsevišķas auto vienības līdz pat 1990. gadiem. 1960. gadu sākumā ZIL-164 un tā modifikācijas jau bija novecojušas, tādēļ 1965. gadā pārtrauca to ražošanu.

ZIL-164A tehniskais raksturojums
--------------------------------

* Riteņu formula - 4x2
* Pašmasa — 4100 kg
* Pilna masa - 8250 kg
* Kravnesība:
	+ pa asfaltbetona ceļiem — 4000 kg
	+ pa grants ceļiem — 3500 kg
* Pieļaujamais piekabes svars:
	+ pa ceļiem — 4500 kg
* Garums — 6700 mm
* Garenbāze — 4000 mm
* Platums — 2470 mm
* Riteņu platums:
	+ priekšējā ass — 1700 mm
	+ aizmugurējā ass — 1740 mm
* Augstums (pēc kabīnes) — 2180 mm
* Klīrenss:
	+ zem priekšējās ass — 325 mm
	+ zem aizmugurējās ass — 265 mm
* Dzinējs: — ZIL-164A (*ЗИЛ-164А*) (benzīna, karburatora, sešu cilindru)
* Dzinēja jauda — 100 Zs pie 2800 apgr/min
* Dzinēja darba tilpums — 5560 cm³
* Pārnesumkārba — mehāniskā, piecu pārnesumu
* Piekare:
	+ priekšējā — lokšņu atsperes ar amortizatoriem
	+ aizmugurējā — lokšņu atsperes
* Maksimālais ātrums — 70 km/h
* Degvielas bāku tilpums — 150 litri
* Degvielas patēriņš uz 100 km braucot ar ātrumu 40 km/h — 27 litri
* Bez stūres hidrauliskā pastiprinātāja

Ārējās saites
-------------

* ZIL-164 apraksts (krieviski)
**Luijs Žaks Mandē Dagērs** (franču: *Louis-Jacques-Mandé Daguerre*; dzimis 1787. gada 18. novembrī, miris 1851. gada 10. jūlijā) bija franču mākslinieks, ķīmiķis un izgudrotājs, viens no fotogrāfijas pamatlicējiem. 1829. gadā sāka strādāt kopā ar heliogrāfa izgudrotāju Niseforu Njepsu un pēc Njepsa nāves 1833. gadā turpināja pētījumumus. 1838. gadā radīja dagerotipa tehniku. Radījis arī gleznas un diorāmas.

1839. gada 7. janvārī  Dagērs iepazīstināja ar savu izgudrojumu franču sabiedrību apvienotajā Zinātņu Akadēmijas un Mākslas Akadēmijas kopsapulcē, kur dagerotipa tehnika tika raksturota vispārēji, noklusējot specifiskas detaļas. Tikai saņēmis apliecinājumu par stingru slepenību, Dagērs demonstrēja un paskaidroja savu izgudrojumu toreizējam Akadēmijas sekretāram slavenajam fiziķim Fransuā Arago. Zinātnieks augstu novērtēja šo izgudrojumu, kuru līdz šim potenciālie investori ignorēja un sāka atbalstīt tā ieviešanu. Turpmāk Dagēra tiesības uz šo izgudrojumu iegādājās Francijas valdība apmaiņai pret mūža pensiju pašam Dageram un viņa nelaiķa partnera Njepsa dēlam. Nedaudz vēlāk, 1839. gada 29. augustā Francijas valdība publiskoja šo izgudrojumu kā dāvanu no Francijas visai pasaulei, papildinot publikāciju ar pilnīgu procesa aprakstu. Tā paša gada beigās Dagers kļuva par Nacionālās Dizaina Akadēmijas goda akadēmiķi.

Dagerotips kā tāds, kas ir modernās fotogrāfijas priekštecis, sākotnēji veidojās uz plānas vara plāksnes ar sudraba jodīda pārklājumu. Dagerotipa iegūšana sākotnēji bija ļoti ilgs process, bet vēlāk, pateicoties virknei ķīmisko uzlabojumu, izdevies procesu saīsināt.

Dagerotips savā ziņā bija mūsdienu Polaroida filma. Parasti dagerotipi bija portreti, bet dabas skatu dagerotipi sastopami daudz retāk un mūsdienās kolekcionāri tos ļoti augstu vērtē. Vēl pirms savas aizraušanās ar dagerotipiem Dagers, kuram bija pieredze skatuves efektos un apgaismošanā, kopā ar Čārzu Butonu sāka veidot diorāmas teātri.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Luijs Dagērs***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 44310225
* LNB: 000311868
* LCCN: n87136265
* ISNI: 0000 0001 1471 4125
* GND: 118670883
* SELIBR: 183121
* SUDOC: 02829243X
* BNF: cb120157730 (data)
* BIBSYS: 2062796
* ULAN: 500022993
* NDL: 00692529
* NKC: ola2002159084
* Léonore identifikators LH//646/53 nav derīgs.
* SBN identifikators RAVV028079 nav derīgs.
* BNE: XX1263095
* CiNii: DA02547697

 |

 |
**Kurzemes Pagaidu zemes padome** (krievu: *Временный земский совет Курляндской губернии*) bija 1917. gada 27. aprīlī Tērbatā ievēlēta Kurzemes pašpārvaldes institūcija, kas atbalstīja Latvijas apvienošanās un pašnoteikšanās idejas. Tā kā Kurzeme bija okupēta, padome kārtoja tikai Kurzemes bēgļu lietas. 1917. gada oktobrī padome evakuējās uz Kazaņu, tās pārstāvis Vilis Siliņš piedalījās LPNP Valdes darbā.

1917. gada 4. oktobrī Vācijas okupētajā Kurzemē tika ievēlēta Kurzemes Zemes padome (vācu: *Kurländischer Landesrat*) ar 20 deputātiem.

Vēsture
-------

Pēc Februāra revolūcijas 27. aprīlī (10. maijā) aptuveni 170 000 Kurzemes guberņas bēgļu un latviešu strēlnieku ievēlētie 313 pārstāvji Kurzemes Zemes sapulcē Tērbatā ievēlēja Kurzemes Pagaidu zemes padomi ar 60 deputātiem. Zemes padomē ievēlēja arī nākamos Latvijas Republikas prezidentus Jāni Čaksti un Albertu Kviesi. Jānis Čakste bija Kurzemes galvenais pārstāvis sadarbībai ar Krievijas Pagaidu valdības oficiālajām iestādēm. Pēc tam Pagaidu valdība iecēla viņu par Kurzemes novada komisāru, kas pārņēma Kurzemes gubernatora pilnvaras. Kurzemes gubernatora kanceleja un pakļautās iestādes šajā laikā bija evakuētas uz Tērbatu, bet oktobra sākumā tās pārcēlās uz Kazaņu.

Savukārt 1917. gada 28. jūnijā (11. jūlijā) lielinieku organizētajā Kurzemes evakuēto iedzīvotāju kongresā Maskavā tika ievēlēta Kurzemes Evakuēto iedzīvotāju padome ar 40 deputātiem un 15 locekļu izpildkomiteju, kas tā arī nekādu darbību neuzsāka.

Atsauces
--------

1. ↑  «Latvijas Valsts prezidenta kancelejas mājas lapa». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 24. septembrī. Skatīts: 2015. gada 8. novembrī.

Skatīt arī
----------

* Kurzemes Zemes padome
* Vidzemes Pagaidu Zemes padome
* Latgales Zemes padome
Na butirāta ķīmiskā formula
**Butirāti**, saukti arī par **butanoātiem**, ir sviestskābes atvasinājumi — sāļi vai esteri. Butirāta jona ķīmiskā formula ir C4H7O2−. Līdzīgi kā sviestskābei, butirātiem piemīt asa, specifiska smarža.

Bioķīmijā par butirātu sauc sviestskābes saistīto bāzi.

Loma cilvēka organismā
----------------------

Butirāts ir būtisks metabolīts zarnu traktā. Tas piedalās gan cilvēka zarnu epitēlija, gan zarnās mītošo mikroorganismu vielmaiņā.

### Uzņemšana

Butirātu var tieši uzņemt ar pārtiku, kuras sastāvā ir sviestskābe vai tās sāļi, piemēram, raudzētiem piena produktiem. Butirātu zarnu lūmenā sintezē arī baktērijas no nesagremotajiem ogļhidrātiem, kā arī daļēji no eksogēnām un endogēnām olbaltumvielām. Svarīgākais butirāta avots ir šķiedrvielas, kuras tiek fermentētas resnās zarnas lūmenā.

### Bioaktīvās īpašības

Butirāts ir svarīgs substrāts oksidatīvajam metabolismam cilvēka resnās zarnas epitēlijā, īpaši distālajā daļā. Situācijās, kad ir nepietiekams enerģijas daudzums substrāta trūkuma dēļ, butirāts sekmē zarnas epitēlija proliferāciju. Hiperproliferācijas gadījumā butirāta darbība ir pretēja — proliferācija tiek nomākta. Tā ir svarīga īpašība resnās zarnas audzēju gadījumā. Tiek pētīta arī butirāta izmantošana zarnu iekaisuma slimību gadījumos, jo tam piemīt pretiekaisuma iedarbība. Butirāts ir aktīvi iesaistīts ūdens un elektrolītu absorbcijā resnajā zarnā, līdz ar to regulējot izkārnījumu konsistenci un zarnas motoriku.

Dzīvnieku barības piedeva
-------------------------

Butirāti tiek izmantoti arī kā piedeva dzīvnieku barībai, lai veicinātu to augšanu un samazinātu saslimstību risku.

Atsauces
--------

1. ↑  Barnard J.A. and Warwick G. (1993). "Butyrate rapidly induces growth inhibition and differentiation in HT-29 cells". *Cell Growth Differ.* 4: 495–501.
2. ↑  Rose, D.J. et al. (2007). "Influence of Dietary Fiber on Inflammatory Bowel Disease and Colon Cancer: Importance of Fermentation Pattern". *Nutrition Reviews* 65 (2): 51-62.
3. ↑  Wachtershauser A. Steinhilber D. Loitsch S.M. Stein J. (2000). "Expression of 5-lipoxygenase by human colorectal carcinoma Caco-2 cells during butyrate-induced cell differentiation". *Biochem. Biophys. Res. Commun.*: 778-783.
4. ↑  Sengupta S. Tang C.L. Wong C.S. Tjandra J.J. Gibson P.R. (2002). "Colonic epithelial atrophy induced by a fibre-free diet in rats is reversed by minimal amounts of luminal butyrate, but only in the short term". *ANZ J. Surg.* 72: 871–876.
5. ↑  Wachtershauser A. Stein J. (2000). "Rationale for the luminal provision of butyrate in intestinal diseases". *Eur. J. Nutr.* 39: 164–171.
6. ↑  Canani R.B. et al. (2004). "as an effective treatment of congenital chloride diarrhea". *Gastroenterology* 127: 630–634.
7. ↑  Mazzoni M. et al. (2008). "Supplemental Sodium Butyrate Stimulates Different Gastric Cells in Weaned Pigs". *The Journal of Nutrition* 138: 295-299.
**Kurzemes sacelšanās** (poļu: *Powstanie kurlandzkie*, krievu: *Курляндское восстание*) bija karadarbība Kurzemes hercogistes teritorijā no 1794. gada 25. jūnija līdz 1794. gada 12. augustam starp Krievijas impērijas un Žečpospolitas karaspēku Koscjuško sacelšanās ietvaros.

1794. gada 8. jūnijā pie Kurzemes hercogistes robežas atradās Lietuvas lielkņazistes divīzija horunžija Tomaša Vavžecka vadībā. 25. jūnijā nemiernieku vienība (apmēram 1500 karavīru un 2 lielgabali) Telšu ģenerālmajora A. Voitkeviča vadībā bez kaujas ieņēma Liepāju, atbruņojot nelielo kurzemnieku garnizonu. Šis manevrs pārrāva zemesceļu starp Krieviju un Prūsiju. 

28. jūnijā tika svinīgi deklarēts Kurzemes hercogistes sacelšanās akts. Par hercogistes ģenerālmajoru tika ievēlēts Heinrihs Mirbahs, kurš sāka vietējo kaujas vienību viedošanu. Tika deklarēta vispārēja brīvība un vienlīdzība, tāpēc nemierniekiem sāka piebiedroties vietējie pilsētnieki un zemnieki. Kurzemes bruņniecība saglabāja naidīgu attieksmi pret nemierniekiem. 

Krievijas valdība sūtīja karaspēku sacelšanās apspiešanai. Kņazs Sergejs Goļicins no Bauskas uz Liepāju izsūtīja karaspēka vienību (1100 karavīru un 8 lielgabali) apakšpulveža F. Kozlainova vadībā. Krievu vienībai piebiedrojās Kurzemes hercogistes vienība (200 karavīri, 2 lielgabali). Tuvojoties krievu karaspēkam, nemiernieki naktī uz 11. jūliju atkāpās no Liepājas uz Durbi. 12. jūlijā Kozlainovs ieņēma Liepāju un uzlika tai kontribūciju.

24. - 25. jūlijā Liepājas pievārtē notika sadurmes, kurā lietuviešu vienības Kauņas ģenerālmajora Ignacija Prozora vadībā radīja krieviem būtiskus zaudējumus. Tika smagi ievainots apakšpulkvedis F. Kozlainovs. Augusta sākumā Durbē ieradās T. Vavžecka divīzija (apmēram 3000 karavīru). 8. augustā lietuvieši pēc īsas kaujas ieņēma Liepāju. Pēc krievu atkāpšanās lietuvieši ieņēma Kurzemi līdz pat Ventas upei. Vavžecka vienības ieņēma Alsungu un Ventspili.

Kad 12. augustā Krievijas karaspēks ieņēma Viļņu, Vavžeckis atvilka lietuviešu karaspēku no Kurzemes.

Avoti
-----

* *Mała Encyklopedia Wojskowa, Wydawnictwo Ministerstwa Obrony Narodowej, Warszawa 1967, Wydanie I, Tom II.*
**Gurbanguli Berdimuhamedovs** (turkmēņu: *Gurbanguly Mälikgulyýewiç Berdimuhamedow*, izrunā: [ʁurbɑnʁuˈlɯ berd̪ɯmuxɑmeˈd̪oβ], dzimis 1957. gada 29. jūnijā) ir Turkmenistānas politiķis, no 2007. gada februāra līdz 2022. gada martam bija Turkmenistānas otrais prezidents un Turkmenistānas bruņoto spēku virspavēlnieks. Pēc iepriekšējā prezidenta Saparmurata Nijazova nāves no 2006. gada decembra līdz 2007. gada februārim bija Turkmenistānas pagaidu prezidents.

G. Berdimuhamedovs 1979. gadā absolvēja Turkmenistānas Valsts Medicīnas institūtu un strādāja stomatoloģijas nozarē. No 1992. līdz 1995. gadam bija Medicīnas institūta dekāns. 1997. gadā kļuva par Turkmenistānas veselības ministru, bet 2001. gadā par viceprezidentu. Līdz 2013. gadam pārstāvēja Turkmenistānas Demokrātisko partiju, bet pēc tam kļuva par neatkarīgu politiķi.

Tāpat kā viņa priekšgājēja S. Nijazova laikā, arī G. Berdimuhamedova valdīšanai bija raksturīgs autoritārs režīms un prezidenta personas kults.

2022. gada 19. martā atkāpās no valsts prezidenta pienākumiem, amatu ieņemot viņa dēlam Serdaram Berdimuhamedovam.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Gurbanguli Berdimuhamedovs***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 12120042
* LCCN: no2008083071
* ISNI: 0000 0001 1560 0314
* GND: 132785927
* RLS: 000097530
* CiNii: DA18137333

 |

 |
**Pasaules grāmatu un autortiesību diena** (angļu: *World Book and Copyright Day*, franču: *Journée mondiale du livre et du droit d'auteur*, krievu: *Всемирный день книг и авторского права*, spāņu: *Día Mundial del Libro y del Derecho de Autor*, ķīniešu: 世界图书与版权日) jeb **Pasaules grāmatu diena** ir ikgadēja starptautiska UNESCO organizēta svinama diena, kuras mērķis ir godināt autorus, kā arī aicināt cilvēkus vairāk pievērsties gan grāmatu lasīšanai, gan rakstīšanai. To visā pasaulē svin 23. aprīlī, izņemot Lielbritāniju un Īriju, kur to atzīmē marta pirmajā ceturtdienā.

Pirmoreiz Pasaules Grāmatu un autortiesību diena atzīmēta 1923. gadā Spānijā, lai godinātu rakstnieka Migela de Servantesa nāves atceres dienu. Sākotnēji tie bijuši Katalonijas nacionālie svētki, taču kopš 1995. gada UNESCO to ir noteikusi par starptautiski svinamu dienu. 23. aprīlis ir simbolisks pasaules literatūrā arī citu iemeslu dēļ - tā ir arī Viljama Šekspīra un Inka Garsilaso de la Vegas nāves diena, kā arī Morisa Driona, Haldora Laksnesa un Manuela Valjeho dzimšanas dienas.

Atsauces
--------

1. ↑  «ANO un UNESCO starptautiskās svinamās dienas». UNESCO LNK. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017-03-14. Skatīts: 2017-03-03.
2. ↑  «Svin Pasaules Grāmatu un autortiesību dienu». DELFI. 2010-04-13. Skatīts: 2017-03-03.
3. ↑  «Pasaules Grāmatu diena». UNESCO LNK. 2005-04-22. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019-04-22. Skatīts: 2017-03-03.
**Gunārs Lūsis** (dzimis 1950. gada 18. decembrī Rīgā) ir latviešu mākslinieks, grafikas dizainers. Viņš ir pazīstams kā viens no 1993. gada latu monētu dizaina izstrādātājiem un kā 2015. gada Latvijas prezidentūras Eiropas Savienības Padomē logo autors.

Biogrāfija
----------

Mācījies J. Rozentāla mākslas vidusskolā. Beidzis Latvijas Mākslas akadēmiju grafikas nodaļā 1974. gadā.

Latvijas Mākslinieku savienības biedrs kopš 1978. gada.
Padomju gados darbojies pie plakātu dizaina un grāmatu noformējuma. Vēlāk radījis ap 70 dažādu logotipu tādām iestādēm un pasākumiem, kā Operas fonds, "Rīgai 800", kinoforums "Arsenāls", Lido, Rīgas Stradiņa universitāte un citi.

Lūsis arī piedalījās izstādēs kā gleznotājs. Par sev tuviem māksliniekiem atzīst Frenku Stellu, Antoniju Tapjesu, Robertu Raušenbergu, Džesperu Džonsu.

2013. gadā tika iekļauts žūrijas komisijā konkursā par Ministru kabineta goda diploma dizainu.

Dzīvesbiedre māksliniece Māra Lindberga.

Atsauces
--------

1. ↑  «Latvijas prezidentūras ES logo pamatā – dzirnakmens motīvs.». la.lv. 2014. Skatīts: 2015. gada 31. janvārī.
2. ↑  «Gunārs Lūsis.». Latvijas Rodošo Savienību Padome. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 10. martā. Skatīts: 2015. gada 31. janvārī.
3. ↑  «Atklās dizaina grafiķa Gunāra Lūša personālizstādi '4X4'.». delfi.lv. 10. novembris 2009. Skatīts: 2015. gada 31. janvārī.
4. ↑  «Konkurss par Ministru kabineta Goda diploma dizainu.». fold.lv. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 3. augustā. Skatīts: 2015. gada 31. janvārī.
5. ↑  Laima Slava. «Mākslinieks pie datora.». studija.lv, 1998. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2015. gada 31. janvārī.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305072347
* LNB: 000088523

 |

 |
Aukstasiņu šķirnes zirgs - Peršeronas zirgs
Jēdziens **"aukstasiņu zirgi"** tiek lietots konkrēta zirga tipa apzīmējumam, kas izpaužas zirgu šķirnes izcelsmē, fiziskajās īpašībās un raksturā. Bieži cilvēki kļūdās, iedomājoties, ka šis jēdziens ir saistīts ar asiņu temperatūru. Zirgiem izšķir divus pamattipus: karstasiņu zirgus un aukstasiņu zirgus jeb **vilcējus**.

Aukstasiņu tipa zirgiem ir raksturīga lēna gaita, smagnēja ķermeņa miesas būve, mierīgs nosvērts raksturs un liela ķermeņa masa un augums. Tie var sasniegt skaustā pat 2,10 m, piemēram, Šairas zirgi, un ķermeņa masu līdz 910 kg. Aukstasiņu zirgiem ir augsts skausts, kas rada priekšrocības smagumu vilkšanai. Tiem ir īsas muguras un ļoti spēcīgi krusti. Aukstasiņu zirgi ir slaveni ar savu lielo spēku, un to galvenais pielietojums pagātnē bija lauksaimniecības un preču pārvadājumu darbi. Mūsdienās izmainoties zirgu pielietojumam, vilcēju ikdienas loma ir mazinājusies. Tomēr zirgu audzētāji lepojas ar savu valstu darba zirgu šķirnēm un cenšas tās saglabāt.

Tiek uzskatīts, ka aukstasiņu zirgi ir Eiropas seno meža zirgu un savvaļas poniju pēcnācēji. Aukstasiņi zirgi ir ļoti dažādi savos augumos: no lielā Šairas zirga līdz mazajam Skotu ponijam.[1] Visas aukstasiņu zirgu šķirnes ir labi piemērotas Eiropas ziemeļu klimatam, kas var būt gan auksts, gan mitrs. Katram darba veidam tika attīstītas atšķirīgas šķirnes.

Populārākās aukstasiņu zirgu šķirnes ir Šairas, Peršeronas, Klaidesdeilas, Ardeņa zirgi u.c.

Atsauces
--------

1. ↑  «Draft horse: Facts, Discussion Forum, and Encyclopedia Article». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 30. martā. Skatīts: 2009. gada 4. janvārī.

Ārējās saites
-------------

* Draft horse photos
* Draft Horse Resources

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4163123-7

 |

 |
**Johans III fon Šverīns** vai **Jānis III no Šverīnas** (vācu: *Johannes von Schwerin*) vai **Šverinas grāfs Jānis** (latīņu: *Iohannes Comes Suerinaeus*) bija Rīgas arhibīskapijas oficiālā protektora Šverīnas grāfa Guncelīna III dēls, Rīgas arhibīskaps 1294.-1300. gadā. Viņa valdīšanas laikā sākās pilsoņu karš starp Rīgas pilsētu un Livonijas ordeni.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Meklenburgas zemē, Ziemeļvācijā. Bijis Šverīnas kapitula domkungs un mantzinis.1294. gadā Rigas domkapituls viņu ievēlēja par Rīgas arhibīskapu.

Livonijas pilsoņu kara laikā starp Rīgas pilsētu un Livonijas ordeni viņš atbalstīja rīdziniekus un noslēdza plašu koalīciju ar citiem Livonijas bīskapiem un Lietuvas dižkunigaiti Vīteni, kuram uzvaras gadījumā esot apsolījis atdot Livonijas ordenim pakļautās zemes Zemgalē un bijušajā Jersikas valstī. 1298. gadā ordeņa brāļi viņu sagūstīja Turaidas pilī, bet Livonijas ordenis tika smagi sakauts kaujā pie Turaidas 1298. gadā, kurā krita arī ordeņa mestrs Brūno.

1300. gadā viņš devās uz Romu, lai iesniegtu apsūdzības rakstu pret ordeni, kur pēkšņi nomira.

Dokumenti
---------

>  Rusova hronika:  
> 
> 
> 
> 
> 
> > 
> > "Gotfrīds, 21. Vācu ordeņa mestris, tapa ievēlēts kaŗa laikā ar Rīgas biskapu. No ārējiem ienaidniekiem tad bija pilnīgs miers, bet iekšējie kaŗi starp ordeni un biskapiem nevarēja tik drīzi beigties. Šā mestŗa laikā, kuŗš valdīja 8 gadus, par Rīgas virsbiskapu, 4. pēc skaita, bija **Šverinas grāfs Jānis**".
> > 
> > 
> > 
> 
> 
>

Skatīt arī
----------

* Rīgas arhibīskapi

| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Reliģiskie amati un pozīcijas |
| Priekštecis: **Johans II fon Fehte**  |  **Rīgas arhibīskaps** 1295—1300† | Pēctecis: **Izarnus Takons**  |
**Johans Gotlībs fon Volfs** (vācu: *Johann Gottlieb von Wolff*, 1756–1817) bija vācbaltu muižnieks, Vidzemes guberņas landrāts (no 1798).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1756. gada 19. martā Vites muižā Rīgas guberņas galma tiesas priekšsēdētāja Sigismunda Ādama Volfa (1702—1766) un viņa sievas Kristīnes, dzimušas Štefenes (*Steven*), ģimenē.
Pēc Septiņgadu kara (1756—1763) un tēva nāves viņš bija pāžs (vācu: *Jagdpage*) Saksijas-Meiningenes hercoga galmā. No 1778. gada Saksijas kūrfirsta kambarjunkurs un Drēzdenes grenadieru gvardes leitnants. 

Pēc atgriešanās dzimtenē Katrīnas II valdīšanas laikā kļuva par Valkas apriņķa maršalu (1783—1789) un Vidzemes guberņas landrātu (no 1798).

Savas dzīves laikā Volfs iegādājās Jaunlaicenes (*Neu-Laitzen*), Repjakalna (*Reppekaln*), Lūša (*Luxenhof*), Pidriķa (*Friedrichshof* tagad *Vidriku mõis*), Ziemera (*Semershof*), Māriņkalna (*Marienstein*), Vecgulbenes (*Alt-Schwanenburg*), Blomes (*Blumenhof*), Valmes jeb Tuges (*Walmeshof*), Lāzberģa (*Fianden*), Litenes (*Lettin*) un Stāmerienas (*Stomersee*) muižas. 

Miris 1817. gada 7. jūlijā Jaunlaicenes muižā.

Atsauces
--------

1. ↑  geni.com[novecojusi saite]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 160308290
* GND: 117324400X

 |

 |
**Radžaampatu salas** (indonēziešu: *Kepulauan Raja Ampat*) ir arhipelāgs Indonēzijā. Administratīvi ietilpst Dienvidrietumu Papua provincē, lielākā daļa veido atsevišķu Radžaampatas apriņķi, bet Salavati salas dienviddaļa ietlpst Soronas apriņķī. Lielākā apdzīvotā vieta ir Radžaampatas apriņķa centrs Vaisai.

Vēsture
-------

Arhipelāga nosaukums tulkojumā nozīmē ‘Četru radžu salas’, kas cēlies no vietējās mitoloģijas par sievieti, kas atradusi septiņas olas. Četras no tām pārvērtušās par četru galveno salu karaļiem, bet pārējās — par rēgu, sievieti un akmeni. Vēsturiski arhipelāgā dažādos laikos pastāvējušas piecas tradicionālās karalistes — Vaigeo, Salavati, Sailolofa, Misoola un Vaigama. Kopš 15. gadsimta arhipelāga karalistes atradušās Tidores sultanāta ietekmē vai vasaļatkarībā.

Ģeogrāfija
----------

Salas izvietojušās Jaungvinejas ziemeļrietumu piekrastē. Ziemeļos tās apskalo Klusais okeāns, rietumos — halmaheras jūra, bet dienvidos — Seramas jūra. Sastāv pēc dažādiem avotiem no 612—1800 salām un klintīm. Lielākās salas ir Vaigeo (3155 km²), Misoola (2034 km²), Salavati (1623 km²), Batanta (453 km²), Gama (194 km²) un Kofiau (153 km²). Salu reljefs pārsvarā līdzens, dominē pārpurvojušās zemienes; vietām zemi kalni, augstākais punkts ir Batantas kalns (1184 m vjl) Batantas salā. Valda tropiskais klimats. Ainavā dominē tropiskie lietusmeži, piekrastēs — mangrovju audzes.

Iedzīvotāji
-----------

Lielākā daļa iedzīvotāju ir runā austronēziešu un papuasu valodās. Lielākā daļa iedzīvotāju ir kristieši (protestanti 67,3%, katoļi 0,8%), bet ap trešdaļa — musulmaņi (31,8%).

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Radžaampatu salas***.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 315126655

 |

 |
Kurzemes un Sāmsalas bīskapa Minhauzena ģerbonis (1554).
Kurzemes bīskapa Johana lielais zīmogi. Apliecošais uzraksts: Sigillum Joh(ann)is Dei Gra(tia) Epi(scopus) Curonien(sis).
Kurzemes un Sāmsalas bīskapa Minhauzena kapa plāksne (1572).
**Johans IV fon Minhauzens** vai **Jānis Minhauzens** (*Johannes von Münchhausen*; miris 1572. gadā) kļūdaini **Jānis Meninghauzens**, bija Kurzemes bīskaps (kā **Johans IV** (Johann IV), 1540.-1560.) un Sāmsalas-Vīkas bīskaps (kā **Johans V** (Johann V), 1542.-1560.).

1559. gadā Dānijas karalis Frederiks II no Kurzemes un Sāmsalas bīskapa Johana IV nopirka viņa tiesības uz Sāmsalu un tagadējo Lēnes apriņķi, bet pēc tam 1560. gada maijā no koadjutora Ulriha Bēra, kuram saskaņā ar kanoniskajām tiesībām pēc bīskapa nāves vai atteikšanās būtu jākļūst par jauno Kurzemes bīskapu, atpirka arī Kurzemes bīskapa tiesības par labu savam jaunākajam brālim Magnusam (*Magnus Herzog von Holstein*).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Hadenhauzenas (*Haddenhausen*, tagad Mindenes daļa) pilskunga Johana Minhauzena ģimenē. 1525. gadā viņš bija Brēmenes domkungs, Reformācijas laikā 1530. gadā protestanti nodedzināja viņa tēva pili. 1540. gadā Johanu Minhauzenu ievēlēja par Kurzemes bīskapu, bet 1542. gadā par Sāmsalas-Vīkas bīskapu. Viņa valdīšanas laikā Kurzemē sāka ieceļot ebreji. 
1557. gadā viņš iecēla savu brāli Kristapu Minhauzenu par Sāmsalas-Vīkas fogtu. Pēc Livonijas kara sākuma 1558. gadā viņš nolēma pārdot savas bīskapijas Dānijas karalim. 1559. gada septembrī Kristaps Minhauzens noslēdza vienošanos ar dāņu karali Frederiku II par viņa brāļa Johana atteikšanos bīskapa amata par labu Dānijai. 

1562. gadā Johans Minhauzens uzturējās Kopenhāgenā, 1563. gadā atgriezās Mindenes bīskapijā, kur pārgāja luterticībā un apprecējās.
Miris 1572. gadā, apglabāts Ferdenas doma baznīcā (*Dom zu Verden*).

Hronikas liecības
-----------------

Rusova hronika par bīskapu Johanu raksta:

> 
> "1559. gadā Jānis Meninghauzens, Sāmsalas un Kurzemes biskaps, atstāja abas biskapijas aiz bailēm no krieviem un atdeva viņas dāņu ķēniņam Frederikam II, kuŗš viņas pieņēma, lai atdotu savam brāļam hercogam Magnusam".
> 
> 
>  — Rusova hronika
> 
>

Skatīt arī
----------

* Kurzemes bīskapu saraksts
* Kurzemes bīskapija

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 86057808
* GND: 137889100

 |

 |
**Johans Georgs fon Līvens** (vācu: *Johann Georg von Lieven*, 1775-1848) bija Krievijas impērijas armijas ģenerālleitnants, Krimuldas muižas īpašnieks, firsts (kņazs). Cēlies no senas vācbaltiešu dzimtas Līveniem.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1775. gada 4. jūnijā (24. maijā pēc VS) Krievijas impērijas armijas ģenerālmajora Otto Andreasa Heinriha fon Līvena (1726—1781) un viņa sievas Šarlotes Margaretas (1742—1828) ģimenē. Jau četru gadu vecumā pierakstīts karadienestā Krievijas armijas artilērijas daļā.

Pēc tēva nāves 1783. gadā Katrīna II viņa māti pieņēma Pēterburgas galmā par viņas mazbērnu audzinātāju, savukārt Johanu Georgu ieskaitīja Semjonovas leibgvardes pulkā, kur viņš 1790. gadā ieguva praporščika dienesta pakāpi, 1794. gadā tika paaugstināts par poručiku, bet 1796. gadā iecelts par troņmantnieka Aleksandra I adjutantu. Pateicībā par bērnu audzināšanu ķeizars Pāvils I 1799. gadā viņu kopā ar māti un brāļiem iecēla grāfu kārtā.

1800. gadā viņam piešķīra ģenerālmajora pakāpi un iecēla par Astrahaņas pulka komandieri. Pēc Pāvila I nogalināšanas 1801. gadā ģenerāli Līvenu atcēla no pulka komandēšanas. Napoleona karu laikā viņu 1807. gadā ievainoja kaujā pie Prūšu Eilavas. 1810.—1811. gadā viņš piedalījās Krievu—turku karā (1806—1812), 1812. gada kara laikā komandēja 10. kājnieku divīziju, kas 1813. gadā cīnījās ģenerāļa Ostenzakena korpusa sastāvā. Piedalījās Leipcigas Tautu kaujā, Breslavas aplenkumā, 1813. gadā paaugstināts par ģenerālleitnantu. 1814. gadā viņu Francijā ievainoja un pēc kara beigām 1815. gada decembrī ģenerālis Līvens atvaļinājās no karadienesta.

1817. gadā viņš apprecējās ar Mariju fon Anrepu (1797—1859) un iegādājās Krimuldas muižu, kur viņiem piedzima pieci bērni.
1826. gadā ķeizars Nikolajs I viņa mātei un visiem viņas pēcnācējiem piešķīra kņazu titulu.
Miris 1848. gadā Jelgavā.

Muižas
------

Krimuldas muižas pils.
* Krimuldas pilsmuiža (*Schloss Cremon*)
* Ķizbeles muiža (*Kipsal*)
* Mežotnes muiža (*Mesothen*)

Arī divas muižas Žeimeles apkārtnē (*Szeimel, Glebau*) Kauņas guberņā un trīs muižas Krievijā.

Bērni
-----

Grāfiene Marija fon Līvena.
* Marija (precējusies Brīninga, 1818—1853)
* Pauls Hermanis (1821—1881)
* Šarlote (precējusies Lamsdorfa, 1823—1857)
* Emīlija (precējusies Manteifele, 1824—1883)
* Aleksandra (precējusies Šepinga, vēlāk Mengdena, 1831—1913)

Atsauces
--------

1. ↑  Lieven, Johann Georg v.[novecojusi saite]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 81008954
* GND: 136709893

 |

 |
Šis raksts ir par latviešu studentu pulciņu. Par citām jēdziena **Rūķis** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.
**"Rūķis"** bija Pēterburgas Mākslas akadēmijas, Štiglica Centrālās tehniskās zīmēšanas skolas un Pēterburgas konservatorijas latviešu studentu pulciņš, ko XIX gs. beigās (ap 1890. gadu) nodibināja Štiglica skolas audzēkņi Riharda Zariņa vadībā. Pulciņā darbojās daudzi mākslinieki, tostarp gleznotāji Jūlijs Jaunkalniņš, Ādams Alksnis, Janis Rozentāls, Vilhelms Purvītis, Johans Valters, Artūrs Baumanis, Kārlis Brencēns, grafiķis Rihards Zariņš, tēlnieki Gustavs Šķilters un Teodors Zaļkalns, lietišķās mākslas pārstāvis Jūlijs Madernieks, mūziķis Emīls Dārziņš. Formāli pulciņš pastāvēja līdz 1910. gadam.

Pulciņa "Rūķis" mērķis bija sagatavot patriotiski noskaņotus, modernus un profesionālus māksliniekus. Viens no tā vadītājiem bija Ādams Alksnis; viņš piederēja pie konservatīvajiem pulciņa biedriem, kuri uzskatīja, ka latviešu māksliniekiem jāataino Latvija, ignorējot modernos mākslas strāvojumus. Daudzi citi pulciņa mākslinieki (piemēram, Janis Rozentāls un Johans Valters) uzskatīja, ka jārada latviska māksla ar mūsdienīgiem paņēmieniem.

"Rūķa" aicinājums veidot tautisku, reālistisku un profesionāli meistarīgu mākslu, mudinājums dzīvot un darboties savas tautas vidū, celt tās kultūru guva atbalsi visā Ā.Alkšņa paaudzē.

Kā idejiski un mākslinieciski saliedēta grupa "Rūķa" gleznotāji pirmo reizi uzstājās 1896.gadā Rīgā, kad šeit sakarā ar 10. Viskrievijas arheologu kongresu bija noorganizēta Latviešu etnogrāfiskā izstāde. Tajā ar dzimtenes dabai un ļaudim veltītiem darbiem piedalījās Ā.Alksnis, J.Rozentāls, V.Purvītis, J.Valters, A.Baumanis, P.Balodis un S.Birnbaums. Izstāde demonstrēja latviešu nacionālās glezniecības skolas pieteikumu. 


|  |  |
| --- | --- |
| Portal icon | Mākslas portāls |
|

Atsauces
--------

1. 1 2  M.Ivanovs. *Latviešu glezniecība*. Rīga : Liesma, 1980. 222. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Latvijas mākslas vēsture: 1890 - 1915: Krātuves. Biedrības. Izstādes. Kritika.
**Alfonss Gecs** (franču: *Alphonse Goetz*; 1865. gada 15. marts Strasbūra — 1934. gada 12. jūlijs Uāza) bija Francijas šahists.

Biogrāfija
----------

1871. gadā kopā ar ģimeni bijis spiests atstāt dzimtās vietas, kad Vācijas impērija pēc Francijas—Prūsijas kara anektēja Elzasu-Lotringu.

1890. gados kļuvis par vienu no vadošajiem Parīzes šahistiem. 1890. gadā uzvarējis Parīzes šaha turnīrā, apsteidzot Žanu Taubenhausu un Stanislavu Sitenfeldu. 1892. gada Parīzes šaha turnīrā atkārtojis šo panākumu, apsteidzot Davidu Janovski. 1896. gada Parīzes šaha turnīrā bijis otrais aiz Davida Janovska. 1914. gadā Lionā kļuvis par neoficiālā Francijas šaha čempionāta uzvarētāju.

Bijis pazīstams arī kā šaha literāts. Pirmā pasaules kara laikā publicējis rakstus "Šahs presē" (franču: *Les échecs et la presse*, 1917), "Šaha un civilizācijas paralēlais progress" (angļu: *The Parallel Progress of Chess and Civilization*, grāmatā *L’Eco degli Scacchi*, 1918). Sarakstījis grāmatas "Šaha klase" (franču: *Les échecs et la presse*, 1917) un "Kino šaha spēlē" (franču: *Cinema du Jeu des échecs*, 1922).

Atsauces
--------

1. ↑  Le Championnat de France d'Echecs
2. ↑  Jeu d’échecs et guerre de 1910 à 1924

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)