recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Harijs Plūcis** (dzimis 1900. gada 15. jūlijā, miris 1970. gada 21. jūlijā) bija latviešu baletdejotājs un baleta pedagogs. Latvijas Nacionālās operas baletskolas vadītājs (1933-1940, 1941-1944).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1900. gadā Rīgā. Pirmā pasaules kara laikā devās bēgļu gaitās uz Krieviju, no 1916. līdz 1920. gadam mācījās Maskavas pirmajā mākslas baletskolā, bija Zimina operas baleta mākslinieks Maskavā (1919-1920).
Pēc atgriešanās dzimtenē no 1920. līdz 1927. gadam bija Latvijas Nacionālās operas (LNO) baleta solists, vadīja savu baletstudiju (1921-1926).

No 1927. līdz 1928. gadam papildinājās Londonā un Parīzē pie Nikolaja Legata un Olgas Preobraženskas, dejoja I. Rubinšteina (1928-1930) un Ņižinskas baleta trupās, viesizrādes Barselonā (1931). 
No 1932. līdz 1944. gadam Plūcis bija LNO baleta solists un operas baletskolas pedagogs, no 1933. gada — tās vadītājs.

Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā Plūcis devās bēgļu gaitās uz Vāciju, no 1947. līdz 1956. gadam bija Londonas *Sadler's Wells Ballet* (vēlāk Anglijas Karaliskais balets) trupas vadītājs, repetitors un baletskolas vecāko klašu pedagogs. No 1957. līdz 1961. gadam viņš vadīja Cīrihes Baleta akadēmiju. no 1961. gada bija Vīnes Valsts operas baleta trupas vadītājs, pedagogs, repetitors.
Miris 1970. gadā Vīnē, apbedīts Brūkvudas kapos Sari, Anglijā.

Lomas Latvijas Nacionālajā operā
--------------------------------

*pas de trois* (L. Minkus "Pahita", 1923), Solors (L. Minkus "Bajadēra", 1923), Kolēns (P.L. Hertels "Veltīgā uzmanība", 1923), Luka (R. Drigo, "Burvju flauta", 1923), Jauneklis (F. Šopēns "Silfīdas", 1925), Zigfrīds (P. Čaikovskis "Gulbju ezers", 1926, 1934, 1941), Francis (L. Delībs "Kopēlija", 1926), Žans de Briens (A.Glazunovs "Raimonda", 1926), Arlekīns (R. Drigo "Arlekināde", 1927), Cara dēls Ivans (I. Stravinskis "Ugunsputns", 1930), solists (M. Gļinka "Aragonas hota", 1930), viens no Kavalieriem (M. Čerepņins "Armīdas paviljons", 1930), Vergs (N. Rimskis-Korsakovs "Šeherezade", 1930), Bazils (L. Minkuss "Dons Kihots", 1931, 1936, 1941), Dezirē (P. Čaikovskis "Apburtā princese", 1932), Dzejnieks (F. Šūberts "Sapņojums", 1932), viens no Fēniksiem (R. Gliērs "Sarkanā magone", 1933), Moris (I. Stravinskis "Petruška", 1933), solists (S. Prokofjevs "Rēbuss, 1933), solists (K.M. Vēbers "Aicinājums uz deju", 1933), Akvilons (R. Drigo "Floras atmoišanās, 1934), Sauldots (J. Mediņš "Mīlas uzvara", 1935), *pas d'esclave*, Konrāds (Ā.Š. Adāns "Korsārs, 1935), Leilons (J. Sibēliuss "Skaramušs", 1936), solists (M. Ravēls "Bolero", 1936), Leitnants Lauva (J. Vītoliņš "Ilga", 1937), Kvazimodo (Č.Punji, R. Drigo "Esmeralda 1939), Vaclavs, Girejs (B. Asafjevs "Bahčisarajas strūklaka", 1940), Laimonis (A. Kalniņš "Staburags", 1943).

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4 5 6  *Latvijas enciklopēdija*. 4. sējums. Rīga : Valērija Belokoņa izdevniecība. 2007. 782. lpp. ISBN 978-9984-9482-4-9.
2. ↑  timenote.info
Rumēlijas karte (1801).
**Rumēlija** (turku: *Rumeli*) kopš 15. gadsimta ir apzīmējums bijušās Osmaņu impērijas teritorijai Eiropā, kas agrāk piederēja Bizantijas impērijai (Balkānu dienvidu reģions un mūsdienu Grieķija). Vārds cēlies no turku *Rûm* — ‘romiešu’ un *El* — ‘zeme’. Tieši tulkojot tā ir «Romiešu zeme» un šādi tika apzīmēta agrāk varenā Bizantija. 11. un 12. gs. tā tika saukta arī Anatolija, līdz to pilnībā atkaroja Bizantijai.

Rumēlijā bija iekļauti: Edirnes vilājets, Selanikas vilājets, Manastiras vilājets, Janjas vilājets, Skutari vilājets, Kosovas vilājets, Albānija, Bulgārijas dienvidu daļa un Konstantinopoles vilājeta Eiropas daļa. Tās galvaspilsēta bija Bitola.

Mūsdienu turku valodā vārda Rumēlija nozīmi pārņēmis vārds Trāķija (turku: *Trakya*), ar ko apzīmē Turcijas daļu Eiropā (Edirnes ils, Kirkraleri ils, Tekirdāgas ils un Stambulas ila Eiropas daļa), bet pats vārds tiek lietots ar vēsturisku nozīmi.

Pārvalde
--------

Pirmais Rumēlijas beju bejs (turku: *Beylerbey*) bija Šahins Skolotājs pašā, sultāna Murada I skolotājs. Par savu administratīvo centru viņš izvēlējās Filibi (mūsdienu Plovdiva, turku: *Filibe*, bulgāru: Пловдив, grieķu: Φιλιππούπολις [Filippoupolis]). 1382. gadā administratīvo centru pārcēla uz Sofiju.

Osmaņu impērijas laika Rumēlijas beju beji:

* Šahabetins pašā (*Şahabettin Pasha*, 1436);
* Mehmeds Sokollu pašā (*Sokollu Mehmet Paşa, Mehmed-paša Sokolović*, 1551-1555);
* Pertevs pašā (*Pertev Paşa*, 1555-?);
* Jēgens pašā (*Yeğen Paşa*, 17. gs.);
* Ali pašā (*Ali Paşa*, 1741-1822);
* Oderētāja Dēls pašā (*Yorgancıoğlu Paşa*, 1905).

Atsauces
--------

1. ↑  Encyclopaedia Britannica - Rumelia

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Rumēlija***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 247634869
* GND: 4050949-7
* BNF: cb12403714g (data)

 |

 |
**Oskars Ozoliņš** ir latviešu inženierzinātņu doktors (*Dr.sc.ing.*), RTU Elektronikas un telekomunikāciju fakultātes tenūrprofesors.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Rīgā, kopš bērnības dzīvoja Krāslavā. 2004. gadā absolvēja mācībās Krāslavas ģimnāzijā.
Studēja Rīgas Tehniskās universitātes Elektronikas un telekomunikāciju fakultātē, no 2004. līdz 2007. gadam saņēma Īras un Pētera Bolšaiša stipendiju. Kopš 2015. gada strādāja Zviedrijā, bija vadošais pētnieks Čistas Ātrgaitas datu transmisijas laboratorijā (*Kista HST-Lab*) un Zviedrijas Karaliskā Tehnoloģiju institūta Lietišķās fizikas nodaļā. 2019. gadā kļuva par LZA ārzemju locekli.

Pēc atgriešanās RTU bija Telekomunikāciju institūta vadošais pētnieks. 2022. gadā saņēma RTU balvu "Gada zinātnieks". Latvijas Zinātņu akadēmijas īstenais loceklis (2023).

Pētījumu virzieni
-----------------

Optisko starpsavienojumu izstrāde un izpēte datu centriem un optiskai skaitļošanai; ciparu signālu apstrāde; bezvadu optiskās sakaru sistēmas; nākamās paaudzes mobilās sakaru sistēmas; optiskās apstrādes fizika; optiskie elementi un komponentes.

Atsauces
--------

1. ↑  RTU TENŪRPROFESORS OSKARS OZOLIŅŠ ŽURNĀLĀ «IR» STĀSTA PAR DATU PĀRRAIDES ĀTRUMU UN DROŠĪBU 2023. gada 29. jūnijā
2. ↑  Pasaules rekordisti Rīgas Tehniskajā universitātē naba.lsm.lv, 2023. gada 8. jūnijā

Ārējās saites
-------------

* Ātrākais zinātnieks pasaulē žurnāls "Ir", 29.06.2023.
**Islandes Universitāte** (islandiešu: *Háskóli Íslands*) ir 1911. gadā dibināta izglītības un pētniecības valsts institūcija, kas atrodas Islandes galvaspilsētā Reikjavīkā. Islandes Universitāte ir lielākā un vecākā augstākās izglītības iestāde visā Islandē. Dibināta 1911. gadā, no mazas ierēdņu skolas, Islandes Universitāte izveidojusies par visaptverošu universitāti, kas pašlaik piedāvā aptuveni 25 programmas sabiedrisko un humanitāro zinātņu, medicīnas, dabas zinātņu, inženierzinātnes un topošo skolotāju izglītošanas jomā, apmācot apmēram 14 000 studentu (tajā skaitā arī ārzemju). Islandes Universitāte piedāvā kursus ne tikai islandiešu, bet arī angļu valodā, un ir atvērta starptautiskajai sadarbībai un ārzemju apmaiņas studentiem. Islandes Universitātes galvenās ēkas koncentrētas vienā vietā, tomēr dažas ēkas atrodamas visā Reikjavīkā.

Vēsture
-------

Islandes Universitāti 1911. gada 17. septembrī dibināja Islandes valsts parlaments (*Alþingi*), apvienojot trīs bijušās augstākās izglītības iestādes. Sākotnēji universitātē bija četri virzieni — medicīna, tiesvedība, tehnoloģijas un humanitārās zinātnes. Pirmajā gadā tika uzņemti 45 studenti un pirmais direktors bija humanitāro zinātņu profesors Bjerns M. Olsens (*Björn M. Ólsen*).
Gadu gaitā Islandes Universitāte ir piedzīvojusi pārmaiņas gan atrašanās vietas, gan pārbūvju veidā. Sākotnēji augstākās izglītības iestāde atradās parlamenta ēkā, savukārt 1940. gadā tika pārcelta uz pašreizējo ēku, ko projektējis islandiešu arhitekts Gudjons Samuelsons (*Guðjón Samúelsson*).

Atsauces
--------

1. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 1. maijā. Skatīts: 2012. gada 18. maijā.
2. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 8. augustā. Skatīts: 2012. gada 18. maijā.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 129736338
* LCCN: n80045955
* ISNI: 0000 0004 0640 0021
* GND: 1015289-1
* SUDOC: 026453177
* BNF: cb11869858m (data)
* BIBSYS: 90197936
* NLA: 35449345
* NKC: kn20010710494
* CiNii: DA11905776

 |

 |
**Frīdrihs Linde** (krievu: *Фридрих Вильгельмович Линде*, 1892–1961) bija latviešu jurists un diplomāts. Latvijas strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomes izpildkomitejas (Iskolata) priekšēdētāja vietnieks (1917), LSPR Tieslietu komisārs (1919). PSRS diplomāts, ģenerālkonsuls Šanhajā (1926—1927) un Kēnigsbergā (1930-1932), PSRS sūtniecības padomnieks Berlīnē (1932-1933).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1892. gada 14. aprīlī Rīgā. Mācījās Rīgas reālskolā, no 1910. gada darbojās LSD Rīgas organizācijā (segvārds "Kašķis"), 1914. gadā kooptēts LSD centrālkomitejā un kā LSD pārstāvis piedalījās Krievijas impērijas boļševiku organizāciju pārstāvju konferencē Ozerkos, kur arestēts un notiesāts mūža nometinājumā Ačinskas apkaimē Sibīrijā.

Pēc Februāra revolūcijas 1917. gada vasarā atgriezās no izsūtījuma, 13. augustā viņu ievēlēja par Iskolata priekšsēdētāja vietnieku. 
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada janvārī kopā ar Sarkano armiju atgriezās Rīgā, bija LSPR tieslietu komisārs. 

Pēc LSPR sakāves aizbēga uz Krieviju, kur bija KPFSR Augstākās tiesas loceklis, tad PSRS diplomāts Mongolijā, ĶĪnā, Vācijā, Dānijā (1925-1938). 

Lielā terora laikā viņu atcēla no amata un 1939. gadā norīkoja strādāt Maskavas Revolūcijas muzejā.
Pēc Otrā pasaules kara atgriezās dzimtenē, strādāja par juristu, vēlāk bija nodaļas vadītājs Revolūcijas muzejā Rīgā (1954-1957).

Miris 1961. gada 9. oktobrī.

Atsauces
--------

1. ↑  ЛИНДЕ Фридрих Вильгельмович
2. ↑  *Latvijas padomju enciklopēdija*. 6. sējums. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 190. lpp.
3. ↑  timenote.info
**Bezapziņa** ir psihes līmenis, kas satur informāciju, kas regulāri nokļūst apziņā, bet cilvēks nezina konkrētās domas vai rīcības patieso cēloni. Bezapziņu var nosacīti sadalīt līmeņos - tuvākais ir individuālā bezapziņa, kas satur informāciju par emocionāli nozīmīgiem notikumiem dzīves laikā. Pēc neirofiziologu domām, atmiņā dziļāk iespiesties mēdz galvenokārt negatīvi pārdzīvojumi, jo pie apdraudējuma emocionālā reakcija ir spēcīgāka, un tas ir saistīts ar izdzīvošanas instinktu. Nākamais līmenis ir kolektīvā bezapziņa, kas satur informāciju par senākām iedzimtām struktūrām un pēc K. G. Junga uzskatiem izpaužas pasaku tēliem līdzīgā veidā, ko Jungs dēvē par arhetipiskām struktūrām. Uzskata, ka ir vēl citi līmeņi, kuri pašlaik ir diskutabli, bet daudzi ir guvuši pierādījumus par to eksistenci, hindusti uzskata, ka citi līmeņi varētu būt iepriekšējās dzīves atmiņas. Daudzi indieši uzskata, ka zina un māk pastāstīt par vairākām iepriekšējām dzīvēm. Varbūt šiet varētu būt meklējami cēloņi identitātes krīzei kādā no cilvēka attīstības periodiem. Jau ir gūti pirmie pierādījumi par šādām parādībām, kas skar dažādas uzvedības īpatnības bērniem, kas grūti izskaidrojamas. Piemēram, dažādu senlaicīgu tērpu zīmējumi, ko radījuši bērni, kas neko tādu iepriekš nav redzējuši, dažādu īpatnēju stāstu sacerēšana. Tas gan notiek pamatā tikai ar bērniem tāpēc, ka bērnus nav skārušas šīs sabiedrības materiālisma dogmas.

**Par bezapziņas struktūru veidošanos**
No attīstības psiholoģijas viedokļa, bērnam atrodoties dzemdē, notiek smadzeņu veidošanās procesi un pēc būtības smadzenes nav tukšums, jo, pat ja izslēdz ārējos kairinātājus, jebkuram indivīdam rodas tēli un sapņi. Sava veida pirmatnējas smadzeņu programmas, kas veidojas procesos, kas notiek, bērnam attīstoties dzemdē. Ar rūpīgām statistikas analīzes metodēm ir pierādīts, ka smagākā no psihiskām simībām šizofrēnija ir daudzos gadījumos saistīta ar smadzeņu attīstības defektiem, atrodoties dzemdē, ir pierādīts, ka šos procesus ietekmē tādi kaitīgi faktori, kā toksiskas vielas, intrauterīnas infekcijas, bads, gripas vīruss grūtniecības laikā, un citi vēl nepierādīti faktori, kas varētu būt saistīti ar grūtnieces uzvedību grūtniecības laikā. 
Tālāk struktūras veidojas, bērnībā sastopoties ar dažādiem ārējiem faktoriem, kas veido personības kodolu, kuru ir grūti izmainīt, tomēr ne neiespējami.

Terminu „bezapziņa" arī lieto, lai apzīmētu tādu indivīda vai grupas uzvedību, kuras mērķi un sekas nav apzināti. Bezapziņas problemātikas aizsākumi meklējami jau Platona mācībā. Tā vijas cauri visai filozofijas vēsturei. Būtisks stimuls bezapziņas pētniecībā bija darbība psihopatoloģijas sfērā, kad speciālisti uz bezapziņu sāka iedarboties ārstniecības nolūkos. Z. Freids bezapzināto uzskatīja par ļoti ietekmīgu spēku, kuru iespējams pakļaut apziņas kontrolei ar psihoanalīzes tehniku palīdzību. K. G. Jungs līdzās personiskajai bezapziņai ieviesa kolektīvās bezapziņas jēdzienu, kuras dažādie līmeņi ir identiski ne tikai noteiktu grupu un tautu indivīdiem, bet arī visai cilvēcei.

Skatīt arī
----------

* Koma
* Miegs
* Hipnoze
**Vilma Briede** (1904—1990) bija latviešu dziedātāja un pedagoģe, nacionālās pretošanās kustības dalībniece, politieslodzītā.

Dzīvesgājums
------------

Dzimusi 1904. gada 8. augustā Rīgā būvuzņēmēja J. Andreviča ģimenē. Pēc Rīgas 4. vidusskolas absolvēšanas mācījās dziedāšanu un strādāja par grāmatvedi J. Irbes metāla pogu fabrikā (1927-1934). 1932. līdz 1943. gadam bija laulībā ar dziedātāju Robertu Briedi.
1932. gadā viņu uzņēma Emīla Mauriņa vadītajā LNO studijā, uzstājās Tamāras lomā Rubinšteina operā "Dēmons". 1934. gadā kļuva par Liepājas operas solisti, dziedāja titullomas Čaikovska "Jevgeņijs Oņegins", Guno "Fausts" un Vāgnera "Loengrīns", Lehāra "Jautrā atraitne" un Ofenbaha "Skaistā Helēna". 1936. gadā LNO dziedāja Grietiņu Guno operā Fausts un saņēma uzaicinājumu kļūt par LNO solisti. No 1936. līdz 1944. gadam uzstājās apmēram 30 lomās. Vislielākos panākumus guva Kristīnes lomā Jāņa Kalniņa operā "Ugunī".

Pēc Otrā pasaules kara 1945. gadā neveiksmīgi centās ar bēgļu laivu nokļūt Zviedrijā, taču bija spiesta atgriezties Ventspils ostā. Ventspils apriņķī kopā ar bijušo Rīgas aizsargu pulka komandieri Jāni Veidi nodibināja nacionālās pretošanās grupu, kas 1947. gadā drukāja pagrīdes avīzi "Abava" ar aicinājumu aktīvi pretoties padomju okupantiem. To izplatīja Kuldīgā, Vārmē un Rīgā, bet vienu "Abavas" numuru pēc Veides ierosinājuma Vilma Briede nosūtīja vairākiem pazīstamiem latviešu māksliniekiem. 
Valsts Drošības ministrijas darbinieki viņu izsekoja un 1947. gada 9. septembrī apcietināja. 
1947. gada 9. septembrī viņai piesprieda 25 gadu ieslodzījumu Magadānas Gulaga nometnē. Pēc atbrīvošanas 1959. gadā Briede atgriezās Latvijā, no 1963. gada dzīvoja Liepājā un ilgus gadus strādāja par Liepājas teātra aktieru vokālo skolotāju.
Mūža pēdējos 5 gadus bija Valsts Deju ansambļa "Daile" vokālā pedagoģe.

Mirusi 1990. gada 7. decembrī Rīgā. Apglabāta Rīgas Meža kapos.

Atsauces
--------

1. ↑  timenote.info
**Laodzi** (ķīniešu: 老子, piņjiņs: *Lǎozǐ*) bija Senās Ķīnas viedais, "Daodedzjin" autors.

Biogrāfija
----------

Viena no leģendām vēsta, ka Laodzi dzimis 604. gadā pirms mūsu ēras Ču valstī, Li apriņķa Lujī ciemā un esot dzīvojis 160 vai 200 gadu.[*nepieciešama atsauce*] Viņa īstais vārds esot **Li Er Dans** vai **Lao Taņs**,[*nepieciešama atsauce*] bet vārds Laodzi ir goda nosaukums, kas nozīmē ‘vecais skolotājs’. Viņš bija galma arhivārs Džou dinastijas laikā. Lojanā viņu esot apmeklējis Konfūcijs. Konfūcijs pēc tam teicis saviem mācekļiem: "Man ir zināms, ka putns var lidot, zivs var peldēt un zvērs var skriet. To, kas skrien, var gūstīt slazdā, to, kas peld, var noķert tīklā, to, kas lido, var panākt ar bultu. Bet tas, kas kā pūķis paceļas debesīs ar vēju un ar mākoņiem, ir viņpus man zināmā. Šodien esmu skatījis Laodzi, kurš droši vien ir līdzīgs pūķim."

Kā mīts vēsta, vecumdienās Laodzi devies rietumu virzienā, atstādams Ču valsti. Pie Ķīnas robežas viņu apturējis sardzes karavīrs vai robežsargu posteņa priekšnieks Kuan liņ Jin Hi, lūgdams, lai viņš atstāj kādu rakstisku piemiņu. Tad Laodzi uzrakstīja, vai nodiktēja šo darbu, kas sastāv no apmēram 5000 hieroglifiem. Pēc darba beigšanas, viņš turpinājis ceļu rietumu virzienā un vairāk par viņu nekas neesot dzirdēts. Te jāņem vērā, ka ‘aizceļot uz rietumiem’ ķīniešu kultūrā pastāv arī kā alegorija ar nozīmi ‘aiziet mūžībā’.

Citi nostāsti vēsta, ka Laodzi iecerējis doties pie Ķīnas kaimiņu — klejotāju lopkopju ciltīm, kas mita uz rietumiem no ķīniešu zemēm, lai izglītotu mežonīgās un nekulturālās tautas.
Pārsvarā vairākums seko tradicionālajam uzskatam, ka Laodzi ir Konfūcija laikabiedrs, vecāks par viņu, un "Daodedzjin" ir viņa mācības izpausme.

Skatīt arī
----------

* Daodedzjin
* Daoisms

Literatūra
----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Laodzi*** |

* Laodzi. Sacerējums par Dao un De (Daodedzin). — Rīga: Zvaigzne ABC, 102.—110. lpp.
* M. Kūle, R. Kūlis. Filosofija. — Zvaigzne ABC,1998. 656. lpp.
* "Daodedzin" Viļņa Zariņa tulkojums latviešu valodā no vācu valodas, izmantojot tulkojumus arī no angļu, franču un krievu valodām

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 101089774
* LNB: 000034374
* LCCN: n80044882
* ISNI: 0000 0004 4721 9093
* GND: 118569678
* SELIBR: 173381
* SUDOC: 026965402
* BNF: cb11911025n (data)
* BIBSYS: 90809093
* NLA: 36730192
* NDL: 00316005
* NKC: jn20030819017
* SBN identifikators CFIV041499 nav derīgs.
* BNE: XX957086
* CiNii: DA00581617
* KulturNav: id

 |

 |
**Agnese Stīvensone** (angļu: *Agnes Stevenson*; dzimusi **Agnese Bredlija Lausone** (angļu: *Agnes Bradley Lawson*); 1873. gada 23. novembris Hārtpūla — 1935. gada 20. augusts Poznaņa) bija Lielbritānijas šahiste, 1931. gada Pasaules čempionāta šahā sievietēm bronzas laureāte, daudzkārtējā Lielbritānijas sieviešu šaha čempionātu uzvarētāja.

Biogrāfija
----------

Četras reizes uzvarējusi Lielbritānijas čempionātos šahā sievietēm (1920, 1925, 1926, 1930). 1924. gadā Itālijas pilsētā Merano ieņēmusi 3. vietu Eiropas neoficiālajā čempionātā šahā sievietēm.

Trīs reizes piedalījusies Pasaules čempionātos šahā sievietēm. 1927. gada Pasaules čempionāta šahā sievietēm Londonā dalījusi 9.—11. vietu, 1930. gada Pasaules čempionāta šahā sievietēm Hamburgā ieņēmusi 5. vietu, bet 1931. gada Pasaules čempionāta šahā sievietēm Prāgā ieņēmusi 3. vietu aiz Veras Menčikas un Paulas Kalmaras-Volfas.

1935. gadā traģiski gājusi bojā nelaimes gadījumā, kad bijusi ceļā uz Pasaules čempionātu šahā sievietēm Varšavā. Poznaņā viņa izkāpusi no lidmašīnas, lai izietu pases kontroli, bet, atgriežoties lidmašīnā, nokļuvusi priekšējā propellerī un tikusi nogalināta.

No 1912. gada bijusi precējusies ar Rufusu Henriju Strītfeildu Stīvensonu (angļu: *Rufus Henry Streatfeild Stevenson*; 1878–1943) – šaha žurnāla *British Chess Magazine* redaktoru un vienu no Anglijas šaha dzīves vadītājiem. Pēc sievas nāves Stīvensons 1937. gadā atkārtoti apprecējies ar toreizējo Pasaules čempioni šahā Veru Menčiku.

Atsauces
--------

1. ↑  Unofficial European women’s champion
2. ↑  «1927-39 Title Tournaments : World Chess Championship (women)». *www.mark-weeks.com*.
3. ↑  Britbase Chess Archive
**Elaiza Makartnija** (angļu: *Eliza McCartney*; dzimusi 1996. gada 11. decembrī Oklendā) ir Jaunzēlandes vieglatlēte, kas startē kārtslēkšanas sacensībās. Viņa ir 2016. gada olimpisko spēļu bronzas medaļas ieguvēja.

Karjera
-------

Sākotnēji nodarbojusies ar tāllēkšanu, bet 2011. gadā sākusi trenēties kārtslēkšanā. Debija starptautiskās sacensībās notika 2013. gadā pasaules jaunatnes čempionātā Doneckā, kur E. Makartnija ieguva 4. vietu. Nākamajā gadā kļuva par bronzas medaļas ieguvēju Pasaules junioru čempionātā Jūdžīnā. 2015. gadā ieņēma otro vietu Universiādē.

2016. gadā E. Makartnija bija piektā Pasaules čempionātā telpās Portlendā, pēc tam savā debijas olimpiādē Riodežaneiro 19 gadu un 252 dienu vecumā ieguva bronzas medaļu ar rezultātu 4,80 m, kļūstot par jaunāko olimpisko medaļnieci šajā disciplīnā un uzstādot Jaunzēlandes rekordu. 2018. gadā viņa uzstādīja savu personisko un nacionālo rekordu (4,94 m), kas kļuva arī par Okeānijas rekordu un gada labāko rezultātu pasaulē.

2021. gada martā E. Makartnija guva Ahileja cīpslas traumu, tāpēc izlaida Tokijas olimpiskās spēles un 2022. gada Nāciju Sadraudzības spēles Birmingemā. Plānota sportistes atgriešanās sacensību apritē, lai sagatavotos 2024. gada olimpiskajām spēlēm.

Atsauces
--------

1. ↑  «Report: women's pole vault final – Rio 2016 Olympic Games | REPORT | World Athletics». *worldathletics.org*. Skatīts: 2023-12-03.
2. ↑  «Athletics: Eliza McCartney breaks NZ pole vault record, attempts 5m». *Newshub* (angļu). Skatīts: 2023-12-03.
3. ↑  «Tokyo Olympics 2021: Eliza McCartney concedes she could miss games after latest injury». *Newshub* (angļu). Skatīts: 2023-12-03.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Elaiza Makartnija***.
* *Olympedia* profils (angliski)
* IAAF profils (angliski)
* *Trach and Field* vieglatlētes profils (angliski)
* IAAF Dimanta līgas profils (angliski)
**Peneropli** (*Peneroplis*) ir foraminīferu ģints miliolīdu kārtā. Ģinti 1808. gadā izveidoja franču naturālists Pjērs Deniss de Montforts. Ģints tipiskā suga ir *Peneroplis planatus* (Fichtel and Moll, 1798). Ģeohronoloģiski peneropli ir zināmi no miocēna līdz mūsdienām. Ģints ir kosmopolītiska.

Apraksts
--------

Čaula ir saplacināta, agrīnajā stadijā ir planispiāliski satīta un involūta. Vēlākajā stadijā kameras strauji palielinās izmēros un ir ļoti izliektas, taču tām ir gandrīz nemainīgs augstums, kā rezultātā čaula paplašinās. Kameru iekšpuse nav sadalīta, šuves ir nedaudz iespiestas. Sieniņas ir no kalcīta, porcelānveidīgas. Agrīnajā stadijā tās ir perforētas, bet vēlākajā - neperforētas. Čaulas virsma ir ornamentēta ar daudzām vadziņām, kas mijas ar tievām ribiņām, un kas orientētas paralēli čaulas ārmalai. Vadziņās starp ribiņām parasti atrodas sīkas pseidoporas. Atveri pieaugušajiem īpatņiem veido lielu poru virkne vai arī virkņu sērija. Šīs poras var būt apaļas, ovālas vai bezformīgas, un katru no tām ietver izteikta, piepacelta lūpa.

Sistemātika
-----------

Peneroplu ģintī ir 42 recentās sugas, bet ar izmirušajām kopā ir 75 sugas. Dažas no tām ir šādas:

* *Peneroplis antillarum* d'Orbigny, 1839
* *Peneroplis caledoniaensis* McCulloch, 1981
* *Peneroplis ellipticus* d'Orbigny, 1839
* *Peneroplis giganteus* Gendrot, 1968 †
* *Peneroplis honestus* Todd & Post, 1954 †
* *Peneroplis mauii* Dorreen, 1948 †
* *Peneroplis pertusus* (Forsskål in Niebuhr, 1775)
* *Peneroplis planatus* (Fichtel and Moll, 1798)
* *Peneroplis rostrata* Stache, 1889 †

(†) - izmirušu organismu grupa.

Atsauces
--------

1. ↑  Loeblich, A. R.; Tappan, H. (1988). Foraminiferal Genera and their Classification. Van Nostrand Reinhold Company, New York. 371 lpp. ISBN 0-442-25937-9
2. ↑  World Foraminifera Database
Šis raksts ir par 1228. gada krustnešu karagājienu uz Zemgali. Par citām jēdziena **Karagājieni uz Zemgali** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.
Livonijas konfederācijas karte XIII. gs. vidū. Zobenbrāļu karagājiens bija vērsts pret zemgaļu zemēm uz dienvidiem no Rīgas.
**1228. gada karagājiens uz Zemgali** notika pēc Zobenbrāļu ordeņa mestra Folkvīna iniciatīvas, lai atriebtos zemgaļiem par kristīgās ticības noraidīšanu. Visticamāk, ka krusta karagājiens notika gar Lielupi uz augšu līdz Mežotnes pilij, kur zemgaļi 1219. gadā bija sakāvuši Sēlijas bīskapa Bernharda no Lipes karadraudzi. 1225. gadā Zemgales ķēniņš Viestards tika uzaicināts uz sarunām par kristietības pieņemšanu uz Rīgu, tomēr viņš atlika to uz vēlāku laiku. 1226. gadā Rīgas bīskaps Alberts pieņēma lēmumu par Sēlijas bīskapijas likvidēšanu un Zemgales bīskapijas nodibināšanu. Par Zemgales pirmo bīskapu kļuva Sēlijas otrais bīskaps Lamberts, kas atsacījās no Sēlijas zemēm par labu Rīgas bīskapam Albertam.

Pēc krustnešu iebrukuma 1228. gadā zemgaļu ķēniņš Viestards (*konic Vesters*) spēja sapulcēt milzīgu karaspēku, kura loku šāvēji izmantoja tiem laikiem modernās viengabala bultas. Tomēr krustneši spēja uzvarēt kaujā, kurā krita ap 1600 zemgaļu karavīru. Zobenbrāļu ordenis trīs nedēļas postīja savu agrāko sabiedroto zemgaļu zemes, kurās agrāk tie bija sagaidīti kā viesi. Iebrucēji sagrāba lielu laupījumu un gūstā tika aizdzīti zemgaļu bērni, sievas un vīri.

Pēc atkārtotām kaujām zemgaļu ķēniņš Viestards tomēr bija spiests atstāt Mežotnes un Upmales teritoriju, ko 1231. gadā pievienoja Livonijas bīskapijai. 1232. gadā pāvests Gregorijs IX anulēja Rīgas bīskapa lēmumu un par jauno Zemgales bīskapu tika apstiprināts Alnas Balduīns. Mežotne kļuva par Zemgales prāvesta Heidenrika un kapitula mitekli.

Skatīt arī
----------

* Livonijas krusta kari

Atsauces
--------

1. ↑  «Atskaņu hronika, 01694-01724.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008. gada 2. decembrī. Skatīts: 2009. gada 4. septembrī.
**Digitālās brokastis** ir tehnoloģiju dzīves stila raidījums, podkāsts un *YouTube* šovs, kurā vienkāršā valodā stāsta par sarežģīto tehnoloģiju pasauli. Raidījumā katru nedēļu tehnoloģiju entuziasti Artis Ozoliņš un Rihards Blese pasniedz subjektīvu tehnoloģiju ziņu topu, izvērtē dažādas ierīces un tehnoloģiju pasaules notikumus, kā arī intervē ekspertus par aktuālo tehnoloģiju pasaulē. Raidījums ir dzirdams piektdienu rītos Latvijas Radio 1 un Latvijas Radio 6 "Radio Naba" frekvencēs no plkst. 10.05 līdz 11.00 un pēc tam podkāsta formātā populārākajās podkāstu platformās, "Latvijas Radio" lietotnē, arhīvā un *YouTube* kanālā. Atsevišķas sērijas pieejamas arī portāla "Delfi" podkāstu sadaļā. Par katru "Digitālo brokastu" sēriju Artis Ozoliņš publicē Latvijas Sabiedrisko mediju portālā publicē rakstu ar tās nedēļas tehnoloģiju ziņu topu.

Vēsture
-------

"Digitālās brokastis" 2015. gada 13. novembrī izveidoja Artis Ozoliņš, kad pievienojās "Radio Naba" rīta raidījumam "Nabarīts", kuru toreiz vadīja Mārtiņš "Kozmens" Kozlovskis un Gatis "Putns" Cīrulis. Sākotnēji "Digitālās brokastis" bija 15 minūšu segments rīta raidījuma ietvaros, kuros tika pasniegts ziņu tops un interesantu ierīču saraksti. Ar laiku, raidījumam augot popularitātē, tas pārtapa par stundu garu raidījumu, kuram sekoja vienu stundu garš piektdienas "Nabarīts". 2018. gadā raidījumam pievienojās Rihards Blese, aizstājot Kozlovski un Cīruli.

Raidījuma saturs
----------------

Raidījumā tiek apskatītas dažādas tehnoloģiju tēmas, tai skaitā, iknedēļas aktualitātes, globālās tendences, sociālo tīklu jaunumi, zinātnes sasniegumi, kosmoss u.tml. 2024. gada sezonā raidījums uzsāka jaunu tematisko raidījumu ciklu, kurā stāsta par Latvijas jaunuzņēmumiem segmentā "Latvija var!", izzina tehnoloģijas Latvijā populāru cilvēku ikdienā, tehnoloģiju uzņēmumu vadītāju portretintervijas un mākslīgā intelekta praktisko pielietojumu meklējumi.

Atsauces
--------

1. ↑  «Digitālās Brokastis / Digitālās Brokastis / Latvijas Radio». *naba.lsm.lv*. Skatīts: 2022-10-16.
2. ↑  «Digitālās brokastis / Digitālās brokastis / Latvijas Radio 1». *lr1.lsm.lv*. Skatīts: 2022-10-16.
3. ↑  «Artis Ozoliņš». *www.lsm.lv* (latviešu). Skatīts: 2022-10-16.
4. ↑  «#50 Artis Ozoliņš un Rihards Blese "Digitālās brokastis"». *lr1.lsm.lv*. Skatīts: 2022-10-16.
5. ↑  «Digitālās brokastis / Digitālās brokastis / Latvijas Radio 1». *lr1.lsm.lv*. Skatīts: 2022-10-16.
6. ↑  «Latvija var! Videospēļu kontrolieru izstrādātājs "Azeron"». *lr1.lsm.lv*. Skatīts: 2024-03-12.
Livonijas konfederācijas karte XIII. gs. vidū. Livonijas ordeņa karaspēks devās no Rīgas karagājienā gar Lielupi.
**Mītavas pils uzcelšana** notika zemgaļu sacelšanās laikā 1265. gadā. Ordeņa mestrs Konrāds fon Manderns apmēram pusceļā starp Rīgu un Zemgales galvenajām pilīm lika uzcelt nocietinājumu, ko nosauca par Mītavu (*Mytowe*).
Mītavas pilij uz Lielupes salas bija jākalpo kā Livonijas ordeņa galvenajai karabāzei Zemgalē, jo šim nolūkam 1259. gadā uzcelto Dobes pili pēc 1260. gada Dobes kaujas un sakāves Durbes kaujā ordeņa garnizons bija pametis. 

Augusts Bīlenšteins pieņēma, ka Mītavas pils sākotnēji atradās Lielupes krastā pie Zemgales robežas tagadējā Slokas apkārtnē. Tomēr ne vēsturiskajos dokumentos, ne arheoloģiskajos izrakumos tam trūkst apstiprinājuma. Iespējams, ka hronikas tekstā vārdi *vor Semegallen* ("pie Zemgales") liecina par to, ka Upmales zemi, kurā atradās Mītavas pils, tolaik neuzskatīja par Zemgales valsts sastāvdaļu.[*nepieciešama atsauce*]

Atskaņu hronikas vēstījums
--------------------------

Gadu pēc Livonijas ordeņa karaspēka sakāves Zemgalē mestrs Konrāds rūpīgi plānoja jaunu karagājienu pret zemgaļiem. Viņš pie Zemgales lika izveidot karaspēka patvēruma vietu Lielupes (*Semegaller Â*) krastā četru jūdžu (apmēram 30 km) attālumā (senvācu valodā: *er ließ vier mîle nâ ûf der Semegaller Â vor Semegallen bûwen dô ein hûs*). 
Mestrs atstāja pilī daudz bruņinieku un karakalpu un atkal atgriezās Rīgā. Mītavas garnizons bieži devās sirojumos pret zemgaļu pilīm.

Atsauces
--------

1. ↑  «Atskaņu hronika (07393. - 07420.)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 7. februārī. Skatīts: 2012. gada 11. februārī.

Skatīt arī
----------

* Jelgavas pils
* Livonijas krusta kari
Koordinātas: 56°59′00″N 24°08′12″E﻿ / ﻿56.98333°N 24.13667°E﻿ / 56.98333; 24.13667

**Rīgas pilsētas Sarkankalna slimnīca** (vācu: *Heilanstalt Rothenberg bei Riga*), arī **Rīgas Sarkankalna vājprātīgo iestāde** (*Irrenanstalt Rothenberg*), vēlāk **Valsts Rīgas II psihiatriskā slimnīca** (1941), bija Rīgas psihiatriskā slimnīca, kas pastāvēja no 1862. līdz 1942. gadam.

Vēsture
-------

1862. gada 24. decembrī Rīgas ārsts Gregors Brucers (*Gregor Brutzer*, 1834–1883) nopirka vairākus gruntsgabalus agrāko cukurfabriku teritorijā pie Sarkandaugavas un atvēra savu dziedniecības iestādi – Sarkankalna dziednīcu pie Rīgas (*Heilanstalt Rothenberg bei Riga*) jeb Sarkankalna patversmi (*Asyl Rothenberg*). Slimnīca pirmajos gados varēja uzņemt 20 slimniekus – 12 vīriešus un 8 sievietes –, bet 1871. gadā slimnieku skaits pieauga līdz 42. 
1872. gadā G. Brucers slimnīcu pārdeva Rīgas pilsētai un pats palika par tās galveno ārstu. Tā ieguva nosaukumu Rīgas Sarkankalna garīgi slimo ārstēšanas un kopšanas iestāde. 1879. gadā uzcēla bumbotavas māju, vēlāk slimnīcā tika ierīkots arī tenisa korts. 1887. gada beigās slimnīcā mitinājās 250 slimnieku. 
1888. un 1889. gadā pēc arhitekta H. Šēla projekta uzcēla divus mūra paviljonus un administratīvo korpusu.
1889. gadā Rīgas pilsētas dārznieka Georga Kūfalta vadībā izveidoja slimnīcas parku. 1910. gadā slimnīcā sveces un petrolejas lampas nomainīja elektriskā apgaismošana.
1937. gadā slimnīcā bija 6 ārstu vakances, slimnieku skaits pieauga līdz 900.
Otrā pasaules kara laikā 1942. gada 29. janvārī Biķernieku mežā tika nošauti 368 slimnieki, Sarkankalna slimnīca tika slēgta, un tās vietā tika ierīkots Vērmahta kara hospitālis. Slimnīcas direktors Hermanis Buduls tika apvainots daļas psihisko slimnieku izlaišanā no slimnīcas, lai glābtu viņus no nošaušanas. 1946. gada 24. jūlijā slimnīcas telpās tika nodibināts Rīgas Ortopēdijas un reparatīvās ķirurģijas institūts.

Direktori
---------

* Gregors Brucers (1862–1883)
* Teodors Tīlings (1883–1913)
* Jūlijs Šrēders (1913–1919)
* Hermanis Buduls (1919–1942)

Atsauces
--------

1. ↑  citariga.lv
**Tiune Sugihara** (japāņu: 杉原 千畝; dzimis 1900. gada 1. janvārī, miris 1986. gada 31. jūlijā) bija japāņu diplomāts un ebreju glābējs. 1986. gadā Izraēla piešķīra Sugiharam "Taisnīgā starp tautām" nosaukumu.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Japānā 1900. gadā. 

No 1919. gada diplomātiskajā dienestā. Darbojies Harbinā. 

1939. gadā kļuva par Japānas vicekonsulu Lietuvas pilsētā Kauņā. Kad Vācija okupēja Poliju, daudzi ebreji centās pamest Lietuvas valsti. Sugihara patvaļīgi lielā daudzumā sāka izdot Japānas tranzītvīzas, tā paglābjot ebrejus no holokausta. Vīzu izdošanu Sugihara organizēja no 1940. gada 18. jūlija līdz konsulāta slēgšanai 4. septembrī, strādādams 18-20 stundas dienā. Vīzu dalīšana notika līdz pat pēdējam brīdim, arī pie vilciena, kad Sugihara devās prom no Kauņas. No vilciena tika izdalītas arī tukšas vīzu formas, lai cilvēki varētu tās aizpildīt paši.

Tiek lēsts, ka šādi no holokausta tika izglābti vairāk nekā 6000 cilvēku. Lielākā daļa no viņiem caur PSRS nokļuva Japānā, bet vēlāk Ķīnā un ASV. Kara laikā Sugihara darbojās diplomātiskajā dienestā Prāgā, Kēnigsbergā un Bukarestē. Kad Rumānijā ienāca padomju karaspēks, Sugihara tika arestēts un 18 mēnešus pavadīja padomju gūstā. Atbrīvots no gūsta 1946. gadā. 

1947. gadā atbrīvots no Japānas diplomātiskā dienesta. Pēc kara strādāja dažādus nenozīmīgus darbus.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Tiune Sugihara***.
* Visas for life (Sugiharas simtgade) Arhivēts 2012. gada 20. februārī, *Wayback Machine* vietnē. (angliski)
* Tiune Sugihara Arhivēts 2018. gada 15. maijā, *Wayback Machine* vietnē. - Yad Vashem (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 22953110
* LCCN: nr91008289
* ISNI: 0000 0000 6675 7912
* GND: 119508907
* SUDOC: 034169911
* BNF: cb12495510w (data)
* BIBSYS: 11022911
* NDL: 00417625
* NKC: js20020122044

 |

 |
**Piekaspijas zemiene** (krievu: *Прикаспийская низменность*, kazahu: *Каспий маңы ойпаты*) ir apmēram 200 000 km² plašs reģions ap Kaspijas jūras ziemeļu krastu, Austrumeiropas līdzenuma galējā dienvidaustrumu daļa. Ietilpst Krievijas un Kazahstānas teritorijā. Stiepjas gar Kaspijas jūras krastu no Dagestānas Krievijā līdz Atirau apgabalam Kazahstānā. Liela daļa no līdzenuma atrodas zem jūras līmeņa, jo pati Kaspijas jūra atrodas 28 metru zem jūras līmeņa. Līdzenumu šķērso vairākas lielas Kaspijas jūras baseina upes — Volga, Urāla, Emba, Kuma, Tereka. Daudz sālsezeru, to skaitā Baskunčaks un Eltons. Plašās teritorijās tuksneši un pustuksneši. Sastopami solončaki.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Piekaspijas zemiene***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 248514716
* GND: 4029863-2
* SUDOC: 134942523

 |

 |
**Tibetas smilšu lapsa** (*Vulpes ferrilata*) ir suņu dzimtas (*Canidae*) lapsu ģints (*Vulpes*) plēsējs. Reizēm to sauc par **Tibetas lapsu**, bet tā var viegli sajaukt ar Tibetas rudo lapsu (*Vulpes vulpes waddelli*).

Tibetas smilšu lapsa dzīvo Tibetas plakankalnes stepēs un pustuksnešos Tibetā, Ķīnā, Nepālā un Indijā līdz 5300 m virs jūras līmeņa.

Izskats un ieradumi
-------------------

Tibetas smilšu lapsa ir lielāka nekā Tibetas rudā lapsa, kas dzīvo Tibetas mežos. Ķermeņa garums 60—70 cm, astes garums 29—40 cm, svars 4—6 kg. Biezs un mīksts kažoks dzīvnieku sargā no kalnu aukstajiem vējiem. Tam ir bieza un blīva pavilna, ko sedz garāki akotmati. Kažoka krāsa variē no brūnas līdz rudi dzeltenai. Sāni ir tumšāki nekā mugura, pelēkrudā krāsā, bet vēders, krūtis, pazode un astes gals ir balti. Pelēkās krāsas sāni reizēm rada ilūziju par svītru uz lapsas sāniem. Biezs un garš vaigu apmatojums veido lapsas īpatnējo, it kā kvadrātveidīgo, seju. Tibetas smilšu lapsai ir 36 hromosomas.

Tibetas smilšu lapsas galvenā barība ir plakankalnes murkšķi (*Ochotona curzoniae*), bet tā medī arī zaķus, peles un žurkas, putnus, kukaiņus, ķirzakas un neatsakās arī no maitas. Tāpat kā visas lapsas, arī Tibetas smilšu lapsa ēd ogas un saknes.

Tibetas smilšu lapsas veido monogāmus, ilgstošus pārus. Neraksturīgi citām lapsām pāris arī medīt dodas kopā. Lapsām ir sava teritorija, un tās dzīvo alās. Mātītei grūsnība ilgst 50—60 dienas, parasti piedzimst 2—4 kucēni, kas paliek kopā ar vecākiem 8—10 mēnešus. Pametušas vecākus, jaunās lapsas dodas meklēt sev pāri un teritoriju. Tibetas smilšu lapsas savu teritoriju ļoti nesargā, tāpēc lapsu teritorijas var pārklāties, un tās mēdz dzīvot diezgan tuvu viena otrai.

Atsauces
--------

1. ↑  «Vulpes ferrilata (Tibetan Fox, Sand Fox, Tibetan Sand Fox)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008. gada 2. decembrī. Skatīts: 2009. gada 21. janvārī.
2. ↑  «Plateau Wildlife». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 18. janvārī. Skatīts: 2009. gada 21. janvārī.
3. ↑  Tibetan Sand Fox: The Animal Files

Ārējās saites
-------------

* 
* Arhivēts 2011. gada 4. novembrī, *Wayback Machine* vietnē.
*
**Henrijs Ernests Etkinss** (angļu: *Henry Ernest Atkins*; 1872. gada 20. augusts Lestera — 1955. gada 31. janvāris Haderfīlda) bija Lielbritānijas starptautiskais meistars šahā (1950). Pēc profesijas skolotājs.

Biogrāfija
----------

Beidzis Kembridžas Universitāti un visu mūžu strādājis dažādās Anglijas augstskolās par matemātikas skolotāju. Ar šahu nodarbojies tikai savam vaļaspriekam. Neraugoties uz to, daudzos šaha turnīros sasniedzis labus rezultātus. 1882. gadā kļuvis par Lesteras šaha kluba biedru, bet 1889. gadā uzvarējis Lesteras pilsētas šaha čempionātā. 1899. gadā Amsterdamā uzvarējis spēcīgā Eiropas šaha amatieru turnīrā. 1902. gadā Hannoverē 13. Vācijas šaha savienības kongresā ieņēmis 3. vietu aiz Davida Janovska un Harija Pilsberija. 1912. gadā uzvarējis mačā citu Anglijas šahistu Frederiku Jeitsu ar 3:0. Savdabīgu rekordu uzstādījis Lielbritānijas šaha čempionātos, kuros piedalījies 11 reizes, no kurām deviņas reizes uzvarējis (1905—1911, 1924—1925), kā arī izcīnījis sudraba (1904) un bronzas (1937) medaļas. Pārstāvējis Anglijas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 2 reizes (1927, 1935) un komandu vērtējumā izcīnījis bronzas (1927) medaļu.

Lai gan savas dzīves laikā Etkinss bija piedalījies tikai sešos starptautiskos šaha turnīros (ieskaitot Pasaules šaha olimpiādes) FIDE 1950. gadā viņam kā vienam no pirmajiem piešķīra starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  DCA Congress 27th (1899)
2. ↑  13th DSB Kongress (Hanover) (1902)
3. ↑  British Chess Champions 1904-present
4. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Henry Ernst Atkins

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 34063964
* LCCN: no97048146
* ISNI: 0000 0000 4618 7617

 |

 |
**Zvirbuļkalns** ir Cēsu pilsētas daļa dienvidos no tās centra, kas izvietojusies ap Zvirbuļkalnu — Cēsu augstāko vietu.

Vēsture
-------

Saskaņā ar leģendu, Livonijas kara laikā kalnā atradās karātavas, kur pakārtie karājās rindā gluži kā zvirbuļi — tā arī kalns ieguva savu nosaukumu. 1577. gada 4. septembrī Zvirbuļkalns bija viena no četrām pozīcijām (skanstīm), no kuras apšaudīja pilsētu un Cēsu pili, pirms tās aizstāvju uzspridzināšanās.

20. gadsimta sākumā šeit, "Ozolmājās", dzīvojusi rakstniece Melānija Vanaga.

Ģeogrāfija
----------

Zvirbuļkalna apkaimei nosaukumu devis Zvirbuļkalns (113 m vjl.) — Cēsu augstākā vieta virs jūras līmeņa. Pie tā virsotnes atrodas Draudzīgā Aicinājuma Cēsu Valsts ģimnāzija, kura 1998. gadā realizēja ģimnāzijas teritorijas labiekārtošanas projektu, kura ietvaros kalna virsotnē tika novietots akmens ar augstuma atzīmi. Uz austrumiem un ziemeļiem no kalna atrodas padomju laiku daudzstāvu nami. Pārējā apkaimē lielākoties ir mazstāvu apbūve. Ielejā, kas to nodala no blakus esošā Zirņukalna, tek Pirtsupīte, kas plūst cauri Dubinska dīķim.

Lai arī Cēsu pilsētas daļām nav oficiālo robežu, diezgan skaidri iezīmējas robeža ar Leona Paegles ielas rajonu (pa Rīga—Lugaži dzelzceļa līniju) austrumos, savukārt Pirtsupīte to nodala no Zirņukalna rietumos. Neskaidrāka ir Zvirbuļkalna robeža ar Kalnmuižu dienvidos.

Transports
----------

Pa apkaimes centrālo — Zvirbuļu ielu kursē 5. autobuss (autobuss nr. 3005), kas apkaimi savieno ar pilsētas centru, Cīrulīšiem, Bērzaini, Cēsu klīniku, Meža kapiem, un 11. autobuss (autobuss nr. 5601), kas savieno apkaimi ar pilsētas centru, Kalnmuižu, Lauciņiem un Priekuļiem.

Atsauces
--------

1. ↑  «Cēsis. Zvirbuļkalns - Zudusī Latvija».
2. ↑  «Nacionālā Apvienība Cēsu nodaļa. Cēsu augstākā virsotne - Zvirbuļkalns». *Facebook* (latviešu). Skatīts: 2021-03-22.
3. ↑  «Cēsis. Zvirbuļkalns». *www.europeana.eu* (lv-LV). Skatīts: 2021-03-22.
4. ↑  «Par skolu – vēsture | Draudzīgā Aicinājuma Cēsu Valsts ģimnāzija - skola, kas mācās!» (lv-LV). Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020-02-17. Skatīts: 2021-03-22.
5. 1 2  «BalticMaps». *balticmaps.eu*. Skatīts: 2021-03-22.
6. ↑  «Autobusu kustības saraksts reģionālās nozīmes maršrutā Nr.3005 Cēsu AO - Zvirbuļkalns - Cēsu AO». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 21. oktobrī. Skatīts: 2021. gada 22. martā.
7. ↑  «Autobusu kustības saraksts reģionālās nozīmes maršrutā. Nr.5601 Kalnmuiža - Cēsu AO - Priekuļi». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 21. oktobrī. Skatīts: 2021. gada 22. martā.
**Edi Rama** (*Edi Rama*; dzimis 1964. gada 4. jūlijā Tirānā) ir Albānijas politiķis un mākslinieks, pašreizējais Albānijas premjerministrs. Bijušais Tirānas mērs (2000–2011.) un kopš 2005. gada Albānijas Sociālistiskās partijas līderis.

Kaut arī Rama ir bijušās komunistu partijas vadītājs, 1991.gadā Rama bija viens no studentu kustības līderiem, kura gāza Envera Hodžas režīmu. Rama vīlās galvenās opozīcijas partijas (Demokrātiskās partijas) darbībā tajā valdošās korupcijas dēļ. 1997.gadā drošības dienesta aģenti smagi piekāva Ramu, un viņš devās emigrācijā uz Parīzi.

Tomēr 1998.gadā toreizējais Albānijas premjers Fatoss Nano piedāvāja Ramam kultūras, jaunatnes un sporta ministra portfeli, un Rama piekrita.

2000.gadā Rama tika ievēlēts par Tirānas mēru, bet 2003.gadā Edi Rama - atkārtoti ar 61% balsu. Kā pilsētas galva Edi Rama izceļas ar vides sakārtošanas projektiem. 2013. gada parlamentārajās vēlēšanās, būdams vairāku partiju koalīcijā, Rama uzvarēja, sakaujot Albānijas Demokrātiskās partijas kandidātu Sali Berišu. Viņš uzvarēja 2017. gada parlamentārajās vēlēšanās.

2004.gada balsojumā Edi Rama tika atzīts par gada labāko pilsētas galvu pasaulē.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 7805687
* LCCN: n97122887
* ISNI: 0000 0001 2119 7533
* GND: 103717714
* SUDOC: 170691047
* ULAN: 500278925
* SBN identifikators PUVV328475 nav derīgs.

 |

 |
**Āfrikas lapsa** (*Vulpes pallida*) ir suņu dzimtas (*Canidae*) lapsu ģints (*Vulpes*) plēsējs.

Āfrikas lapsa dzīvo Sahela joslā Sahāras tuksnesī; Senegālā, Somālijā un Sudānā.

Izskats un ieradumi
-------------------

Āfrikas lapsas ķermeņa garums 40-45 cm, astes garums 25-30 cm, augstums skaustā 25 cm, svars 2-3 kg. Āfrikas lapsai salīdzinoši ar citām tuksnešu lapsām ir īsas kājas un smails purns. Ausis lielas un noapaļotas. Aste kupla, ar melnu astes galu. Lapsas kažoks ir bālā smilšu krāsā, vēders balts. Tādēļ lapsu mēdz arī saukt par **bālo lapsu**. Acis ir it kā ierāmētas ar melnu.

Āfrikas lapsa rok garus alu labirintus, kas var sasniegt 10-15 m. Midzenis ir izklāts ar sausiem tuksnešu augiem. Mātīte iznēsā bērnus 51-53 dienas, parasti piedzimst 3-6 kucēni. Tos baro ar pienu 6-8 nedēļas. Āfrikas lapsas mūžs nav ilgāks par 10 gadiem.

Āfrikas lapsas medī naktī. Tās medī grauzējus, rāpuļus, ķirzakas, putnus, kukaiņus, ēd olas un augļus.

Sistemātika
-----------

Āfrikas lapsai izšķir piecas pasugas:

* *Vulpes pallida pallida*
* *Vulpes pallida cyrenaica*
* *Vulpes pallida edwardsi*
* *Vulpes pallida harterti*
* *Vulpes pallida oertzeni*

Atsauces
--------

1. ↑  «Vulpes pallida (Pale Fox, African Sand Fox, Pallid Fox)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008. gada 1. novembrī. Skatīts: 2009. gada 21. janvārī.
2. ↑  BBC - Science & Nature - Wildfacts - Pale fox
3. 1 2  ADW: Vulpes pallida: Information
4. ↑  «Mammal Species of the World - Browse: pallida». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 4. jūnijā. Skatīts: 2009. gada 21. janvārī.

Ārējās saites
-------------

* Pale fox (Vulpes pallida)
Krimas tatāru tautas karogs
Krimas tatāru īpatsvars dažādos Krimas Autonomās Republikas rajonos (2001. gada Ukrainas tautas skaitīšanas dati)
**Krimas tatāru autonomija** (Krimas tatāru: *Qırımtatar muhtariyeti*, ukraiņu: *Кримськотатарська автономія*) ir projekts par Krimas tatāru pašpārvaldes izveidi Krimas pussalas teritorijā Ukrainas sastāvā.

Vēsture
-------

Krimas Autonomā Padomju Sociālistiskā Republika Krievijas PSFR sastāvā tika izveidota 1921. gadā daļā bijušās Taurijas guberņas teritorijas. Dažādi pētnieki nav vienisprātis par to, vai Krimas ASR bija nacionāla vai teritoriāla autonomija.

Padomju varasiestādes par Krimas pamattautām atzina Krimas tatārus un karaīmus. Vienlaikus Krimas ASR visu pussalas lielāko etnisko grupu pašpārvaldes jautājumu risināja izveidojot nacionālos rajonus un ciemu padomes. Trīsdesmitajos gados no 20 Krimas rajoniem 6 bija Krimas tatāru nacionālie rajoni, 2 — vācu, 2 — ebreju un 1 — ukraiņu.

1941. gadā Krimu okupēja Vērmahts, bet pēc tam, kad pussalu 1944. gadā atkaroja Sarkanā armija, padomju varasiestādes Krimas pussalā veica etnisko tīrīšanu, no turienes masveidā deportējot Krimas tatārus, armēņus, grieķus, bulgārus, vāciešus un citas tautas. 1945. gadā Krimas ASR pārveidoja par Krimas apgabalu, bet 1954. gadā padomju vadība Krimu nodeva Ukrainas PSR, kas, Ukrainai pēc PSRS sabrukuma iegūstot neatkarību, palika Ukrainas sastāvā.

2014. gadā Krimu okupēja Krievija, izveidojot Krimas Republiku.

### Krimas tatāru tautas statuss

2017. gada 7. aprīlī Ukrainas Augstākās Radas sēdē tika reģistrēts likumprojekts Nr. 6315, kas nosaka Krimas tatāru tautas statusu. 2017. gada maijā tika izveidota darba grupa, lai izstrādātu Ukrainas Konstitūcijas grozījumu projektu attiecībā uz Krimu. 2018. gada martā Mežlisa vadība par šo jautājumu tikās ar Ukrainā akreditēto diplomātisko pārstāvniecību un starptautisko organizāciju vadītājiem.

Saskaņā ar Demokrātisko iniciatīvu fonda un Razumkova centra 2018. gadā veiktās aptaujas datiem 50 % ukraiņu atbalsta Krimas tatāru nacionālās autonomijas izveidi, bet tikai 28 % aptaujāto ir pret šo ideju. Vislielāko atbalstu Krimas tatāru autonomijas izveidei Krimā pauž Rietumu reģiona (56%) un Centra (59%) iedzīvotāji, savukārt dienvidos un austrumos šo ideju atbalsta 36–38% iedzīvotāju.

Atsauces
--------

1. ↑  «Государственность крымских татар: история и современность. Часть 2». *Крым.Реалии* (krievu). 2019-08-23. Skatīts: 2024-03-28.
2. ↑  «Депортация крымских татар, начатая 18 мая 1944 года - одно из крупнейших преступлений советского режима.». 2016. Skatīts: 28.03.2024.
3. ↑  «Возвращение крымских татар: приобретения и потери». *BBC News Русская служба* (krievu). Skatīts: 2024-03-28.
4. ↑  «Крымские татары: история повторяется». *RFI* (krievu). 2014-07-09. Skatīts: 2024-03-28.
5. ↑  «Половина українців хочуть, щоб Крим одержав кримськотатарську автономію». *Українська правда* (ukraiņu). Skatīts: 2024-03-26.

Ārējās saites
-------------
**Trīseņu lāčauza** (latīņu: *Bromus briziformis*) ir graudzāļu dzimtas suga, kura savvaļā ir sastopama Āzijas dienvidrietumu daļā. Dekoratīvo īpašību dēļ tā tiek kultivēta Eiropā, vietām, tostarp Latvijā, tā sastopama kā adventīvs (ievazāts) augs. Latvijā atsevišķi eksemplāri ir reti sastopami nezālienēs un izgāztuvēs.

Apraksts
--------

Trīseņu lāčauza ir viengadīgs, 20—45 cm garš lakstaugs. Tam ir stāvs stiebrs; lapas ir lineāras, 0,2—0,5 cm platas, tāpat kā lapu makstis ir īsi apmatotas. Ziedu skara ir diezgan liela (līdz 10 cm gara), skraja, vienpusēji nokarena; ziedā vārpiņu ir nedaudz. Skaras zari ir aptuveni vārpiņu garumā vai garāki. Vārpiņas ir olveidīgas vai iegareni olveidīgas, lielas un sāniski saplacinātas (1,5—3 cm garas un 0,7—1,3 cm platas), nedaudz uzpūstas. Vārpiņā ir 10—20 ziedi. Ārējā vārpiņas plēksne ir ar 3—5 dzīslām, iekšējā — ar 5—9 dzīslām. Vārpiņas plēksnes ir kopumā nevienādas: ārējā iegareni lancetiska, strupa, ap 0,5 cm gara; iekšējā garāka — iegarena. Arī zieda plēksnēm nav vienāds garums, tās ir otrādi olveidīgas. Uz ārējās ziedu plēksnes akota nav. Auglis — plēksnēs ieslēgts grauds. Zied jūnijā, jūlijā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «trīseņu lāčauza - Bromus briziformis Fisch. et C.A.Mey. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-08-18.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Trīseņu lāčauza***.
* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)