recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Balstoties uz tilpumu renderēta skeletgalva, izmantojot tiešskata tekstūru kartografēšanu un atspulga izpludināšanu
Zinātniskajās vizualizācijās un datorgrafikā **tilpuma renderēšana** (angļu: *volume rendering*) ir tehnika, ko izmanto, lai izveidotu 2D projekciju no 3D diskrēta datu piemēra. Tipisks 3D datu piemērs ir 2D kārtas bilžu grupa no CT vai MRI skenera.

Parasti šīs 2D bildes tiek iegūtas sistemātiski — piemēram, viena bildes kārta ikkatram milimetram — un parasti šīm bildēm ir noteikts pikseļu daudzums noteiktā atainojumā. Šis piemērs ir sistemātiskai tilpuma skalai, kur katrs tilpuma elements vai vokselis tiek atainots izmantojot vienu vērtību, kas ir iegūta, izmantojot elementam apkārtesošo lauku vērtības.

Lai renderētu 2D projekcijas no 3D datu kopuma, vispirms ir jādefinē kamera telpā attiecībā uz tilpumu. Tāpat ir nepieciešams noteikt necaurredzamību un krāsu katram vokselim. Tas parasti ir definēts, lietojot RGBA (sarkanajam, zaļajam, zilajam, alfai) nodošanas funkciju katrai iespējamajai vokseļa vērtībai.

Piemēram, tilpumu var apskatīt, izdalot vienādu vērtību virsmas no tilpuma un renderējot to kā daudzstūru režģi (kolekcija no virsotnēm, malām, šķautnēm, kas nosaka formu daudzskaldņu objekta 3D datorgrafikā) vai renderējot tilpumu tieši kā datu bloku. Soļošanas kuba (Marching cubes) algoritms ir kopīga metode vienādu vērtību virsmu ekstrakcijai no tilpuma datiem. Tiešā tilpuma renderēšana ir skaitļošanas intensīvs uzdevums, kas var būt veikts vairākos veidos.

Maksimālā projekcijas intensitāte
---------------------------------

Tiešā tilpuma renderēšana prasa, lai katra parauga vērtība būtu kartēta ar necaurredzamību un krāsu.
Pretēji tai, projekcijas maksimālā intensitāte izvēlas un projektē tikai vokseļus ar maksimālo intensitāti, kuri aizsedzas ar paralēlajiem gaismas stariem, kuri tēmēti uz projekcijas plakni.

Šis paņēmiens ir ātrs, bet 2D rezultāti nesniedz labu sākotnējo datu dziļuma sajūtu. Lai uzlabotu 3D sajūtu, animācijas parasti tiek renderētas no vairākiem MIP kadriem, kuros viedoklis ir nedaudz mainīts no viena uz otru, tādējādi radot ilūziju par rotāciju.

MIP attēlveidošana tika izgudrota kodolmedicīnas izmantošanai (Jerold Wallis, MD, 1988. gads), un pēc tam publicēta IEEE Transactions in Medical Imaging.

Optimizācijas metodes
---------------------

Optimizācijas galvenais mērķis ir izlaist tik daudz apjoma, cik iespējams. Tipisks medicīnisko datu kopums var būt 1 GB liels. Izlaist vokseļus nozīmē, ka būs nepieciešams apstrādāt mazāk informācijas.

Atsauces
--------

1. ↑  Wallis, J. W.; Miller, T. R.; Lerner, C. A.; Kleerup, E. C. (1989). "Three-dimensional display in nuclear medicine". IEEE Trans Med Imaging 8 (4): 297—303. doi:10.1109/42.41482. PMID 18230529
2. ↑   Wallis, JW; Miller, TR (1 August 1990). "Volume rendering in three-dimensional display of SPECT images". Journal of nuclear medicine 31 (8): 1421—8. PMID 2384811
3. ↑  Wallis, JW; Miller, TR (March 1991). "Three-dimensional display in nuclear medicine and radiology". Journal of nuclear medicine 32 (3): 534—46. PMID 2005466
**Augusts Sukuts** (1874—1919) bija latviešu revolucionārs un lielinieku partijas vadošs darbinieks. LSPR Valsts kontroles komisārs (1919).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1874. gada 24. augustā Rīgā strādnieka ģimenē. Strādāja Rīgas Centrālā pasta un telegrāfa kantorī. 1900. gadā iestājās nelegālajā Rīgas sociāldemokrātu pulciņā (segvārdi Andžs, Septembrs), no kura 1904. gadā izveidojās Latviešu sociāldemokrātiskā strādnieku partija (LSDSP). Piedalījās 1905. gada revolūcijas notikumos Rīgā, no 1906. gada bija LSD Rīgas organizācijas komisijas loceklis. Pirmā pasaules kara laikā devās bēgļu gaitās uz Maskava, kur piedalījās Oktobra revolūcijas notikumos.

Latvijas brīvības cīņu laikā bija Stučkas valdības Valsts kontroles komisārs un LSPR Centrālās izpildkomitejas loceklis. Pēc Rīgas ieņemšanas 1919. gada maijā Sukutu apcietināja un ieslodzīja Rīgas Centrālcietumā. Niedras valdībai pakļautā vācu kara tiesa 28. maijā viņam piesprieda nāvessodu, ko izpildīja 30. maijā.

Atsauces
--------

1. ↑  *Latvijas padomju enciklopēdija*. 9. sējums. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 343. lpp.
2. ↑  timenote.info[novecojusi saite]
**Kasperi Kapanens** (somu: *Kasperi Kapanen*, dzimis 1996. gada 23. jūlijā) ir somu hokejists, spēle uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2024) Kapanens pārstāv NHL klubu Sentluisas "Blues".

Spēlētāja karjera
-----------------

Uzaudzis SM līgas kluba Kuopio "KalPa" sistēmā, laika posmā no 2012. līdz 2015. gadam Kapanens Somijas vadošajā līgā aizvadīja 101 spēli. Pēc 2014.—15. gada sezonas noslēguma pārcēlās uz Ziemeļameriku, kur pievienojās NHL kluba Pitsburgas "Penguins" fārmklubam Skrentonas "Penguins". 2015. gada vasarā hokejists tika aizmainīts uz Toronto "Maple Leafs", nākamajā sezonā tās sastāvā debitējot NHL. "Maple Leafs" pamatsastāvā hokejists nostiprinājās 2018.—19. gada sezonā, 78 spēlēs atzīmējoties ar 44 rezultativitātes punktiem. 2020. gada augusta nogalē "Maple Leafs" aizmainīja Kapanenu atpakaļ uz Pitsburgas "Penguins".

Somijas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2018. gada Pasaules čempionātā un 2023. gada Pasaules čempionātā.

Ārējās saites
-------------

* *Olympedia* profils (angliski)
* *Eliteprospects* profils (angliski)
* *Internet Hockey Database* profils (angliski)
* *Eurohockey* profils (angliski)
* *Hockey-Reference* profils (angliski)
**Ivars Šteinbergs** (dzimis 1991. gada 19. septembrī) ir latviešu dzejnieks.

Biogrāfija
----------

I. Šteinbergs beidzis Rīgas Valsts vācu ģimnāziju, ieguvis bakalaura grādu Latvijas Universitātes Humanitāro zinātņu fakultātē. Ieguvis maģistra grādu salīdzinošajā literatūrzinātnē Ņujorkas štata universitātē Bingemtonā (SUNY, Binghamton) (ASV, 2018). No 2016. līdz 2017. gadam strādājis portālā "Delfi". Kopš 2019. gada LU LU Literatūras, folkoras un mākslas institūta asistents. Latvijas Kultūras akadēmijas doktorantūrā ieguvis doktora grādu (2023). Kopš 2021. gada žurnāla "Strāva" redaktors.

Literāras publikācijas kopš 2012. gada. 2020. gadā izdots I. Šteinberga pirmais dzejoļu krājums "Strops". Tas nominēts Literatūras gada balvai kategorijā "Labākā debija", 2021. gadā saņēmis Dzejas dienu balvu un Ojāra Vācieša prēmiju. 2022. gadā izdotajā grāmatā "Jaunība" apkopotas trīs poēmas: "Rokenrols", "Stopētāju balādes" un "Ar mēli". 2023. gadā grāmatai piešķirta Literatūras gada balva kā gada labākajam dzejoļu krājumam.

Publicē atdzejojumus galvenokārt no angļu valodas, kā arī recenzijas par dzejas grāmatām. Nominēts Normunda Naumaņa balvai mākslas kritikā (2021), saņēmis šo balvu 2024. gadā. Sastādījis Jāņa Rokpeļņa "Rakstu" 1. sējumu (2022).

Bibliogrāfija
-------------

* *Strops*. Rīga: Neputns, 2020.
* *Jaunība*. Rīga: Neputns, 2022.

Atsauces
--------

1. ↑  Ojāra Vācieša literāro prēmiju dzejā saņem Ivars Šteinbergs. LSM.lv
2. ↑  LALIGABA 2023
**Benksa sala** (angļu: *Banks Island*) ir mazapdzīvota sala Kanādas ziemeļos Kanādas Arktiskajā arhipelāgā. 5. lielākā Kanādas sala, 24. lielākā sala pasaulē. Administratīvi pieder Ziemeļrietumu Teritoriju Inuvikas reģionam; vienīgā pastāvīgi apdzīvotā vieta ir inuītu Sakshārboras ciems salas dienvidrietumu krastā.

Ģeogrāfija
----------

Atrodas Kanādas Arktiskā arhipelāga rietumos. Maklūra šaurums ziemeļaustrumos salu atdala no Melvila , Eglintona un Prinča Patrika salām, Velsas Prinča šaurums dienvidaustrumos — no Viktorijas salas, bet Amundsena līcis dienvidos to atdala no kontinenta. Rietumos krastus apskalo Boforta jūra. Sala izstiepta ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā, krasti mēreni izroboti. Rietumu piekrastē vairākas nelielas saliņas. Salas centrālo daļu aizņem plaša zemiene, kur plūst lielākās upes — Tomsena un Bernarda. Dienvidos un ziemeļos pauguraini līdzenumi. Salas augstākais punkts ir pašos tās dienvidos Daremas augstienē (730 m vjl). Ainavā valda tundra.

Salā mīt vismaz 14 zīdītāju sugas, tajā skaitā ziemeļbrieži, polārlāči un muskusvērši. Vienu laiku salā mita lielākās daļa pasaules muskusvēršu populācijas (ap 68 000), bet pēdējos gados slimību rezultātā to skaits ievērojami samazinājies. Vasarās salā ligzdo ievērojams skaits gājputnu; salā un tās piekrastē izveidotas trīs migrējošo putnu aizsargājamās teritorijas — «Benksa sala», «Tomsena upe» un «Batērsta raga lāsmenis».

Salas ziemeļos Tomsena upes baseinā 1992. gadā vairāk kā 12 000 km² platībā izveidots Aulavikas nacionālais parks.

Vēsture
-------

Sala bijusi apdzīvota jau vismaz 1500 gadus p.m.ē. Senākie arheoloģiskie atradumi attiecas uz pirmsdorsetas kultūru. Pirmie no eiropiešiem to 1820. gadā atklāja Viljama Perija ekspedīcija no kaimiņos esošās Melvila salas. Nosaukta par godu britu dabaszinātniekam Džozefam Benksam (*Joseph Banks*) sākotnēji kā **Benksa Zeme**. Vēlākos gados dažkārt kartēs atzīmēta kā **Beringa** (*Baring Island*). Lai arī inuīti no kontinenta to regulāri apmeklējuši medību nolūkos, pirmā un vienīgā pastāvīgā apdzīvotā vieta Sakshārbora dibināta tikai 1929. gadā.

Atsauces
--------

1. ↑  The Atlas of Canada. Sea Islands
2. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 106. lpp.
3. ↑  Canadian Geographical Names Database (CGNDB). Banks Island
4. ↑  IBA Canada. Banks Island Migratory Bird Sanctuary
5. ↑  IBA Canada. Thomsen River
6. ↑  IBA Canada. Cape Bathurst Polynya
7. ↑  Parks Canada. Aulavik National Park
8. ↑  «NWT Place Names Database». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2022. gada 14. augustā. Skatīts: 2022. gada 20. augustā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Benksa sala***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* International Map of the World 1:1,000,000 Thomsen River NS-9/10/11/12
* International Map of the World 1:1,000,000 Horton River NR-9/10/11/12

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 315126254
* GND: 4086352-9

 |

 |
**Biaka** (indonēziešu: *Pulau Biak*) ir Indonēzijai piederoša sala Klusajā okeānā. Administratīvi ietilpst Papua provincē; lielākā salas daļa ietilpst Biakas-Numforas apriņķī, bet neliela daļa ziemeļrietumos — Supiori apriņķī. Lielākā apdzīvotā vieta ir apriņķa centrs Biaka. Sala ir izvēlēta par potenciālo vietu Indonēzijas kosmodroma būvniecībai, pret ko iebilst vietējie iedzīvotāji.

Ģeogrāfija
----------

Sala izvietojusies Jaungvinejas ziemeļrietumu piekrastē, Čenderavasiha līča ziemeļos. Lielākā no Biakas salu grupas; tajā ietilpst vēl Supiori (659 km²) sala ziemeļrietumos, no kuras to šķir dažus desmitus metru šaurais un seklais Surendidori šaurums, kā arī Padaido salas dienvidaustrumos un Numfora rietumos. Dienvidos ap 50 km platais Japenas šaurums Biaku šķir no Japenas salas. Salas reljefs lielākoties līdzens, augstākais punkts ir 740 m vjl salas ziemeļrietumos. Valda tropiskais klimats. Ainavā dominē tropiskie lietusmeži, piekrastēs — mangrovju audzes.

Iedzīvotāji
-----------

Iedzīvotāju lielākā daļa ir melanēzieši, runā biakiešu valodā. Pēc reliģiskās piederības 83% kristieši (lielākoties protestanti), bet 16% — musulmaņi.

Atsauces
--------

1. ↑  «Spaceport will bring more benefits than risks, says Indonesian space agency as Papuans divided over project.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2023. gada 17. februārī. Skatīts: 2023. gada 17. februārī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Biaka***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 315526921
* LCCN: sh86004027

 |

 |
**Ludoviko di Vartema** (itāļu: *Ludovico di Varthema*; dzimis ap 1470. gadu Boloņā, miris 1517. gadā Romā) bija itāļu ceļotājs, kurš bija pirmais vai viens no pirmajiem Eiropas kristiešiem, kas nonāca musulmaņu svētajā pilsētā Mekā. Gandrīz viss, kas ir zināms par Ludoviko di Vartemas dzīvi un ceļojumiem nāk no viņa grāmatas *Itinerario de Ludouico de Varthema Bolognese*, kas pirmo reizi izdota 1510. gadā Romā.

Tiek uzskatīts, ka pirms saviem ceļojumiem pa Tuvajiem Austrumiem Ludoviko di Vartema dienējis armijā. 1502. gadā viņš pameta Eiropu un 1503. gadā sasniedza Aleksandriju Ēģiptē, kā arī devās augšup pa Nīlu līdz Kairai. Pēc tam vinš kuģoja uz Beirūtu, un sasniedza Tripoli, Alepo un Damasku. 1503. gadā kopā ar svētceļnieku karavānu Ludoviko di Vartema, izliekoties par musulmani un iepriekš iestājies mameluku dienestā, devās svētceļojumā uz Meku un Medīnu, kas bija slēgtas pilsētas citu reliģiju piederīgajiem. Tiek uzskatīts, ka viņš bija pirmais vai viens no pirmajiem kristiešiem, kas ieguva un izplatīja Eiropā ziņas par šīm pilsētām.

Atceļā Džidā Ludoviko di Vartema pievienojās kuģim, kas devās uz Adenu Arābijas pussalas dienvidos, taču tur tika apcietināts kā kristiešu spiegs. Pēc atbrīvošanās no ieslodzījuma viņam izdevās turpināt ceļu uz austrumiem, apceļojot Jemenu, Persiju, Indiju, Ceilonu, Birmu, Sumatru, Moluku salas, Borneo un Javu. Atceļā Indijā Ludoviko di Vartema iestājās Portugāles dienestā, ko vadīja Indijas vicekaralis Fransišku di Almeida, lielāko daļu šī laika pavadot Kočinā.

Eiropā Ludoviko di Vartema atgriezās portugāļu armādas kuģī *São Vicente* pa jūrasceļu apkārt Āfrikai, apmeklējot portugāļu Austrumāfrikas kolonijas Mombasu un Kilvu. Pēc piecu gadu ceļojuma (1502—1507) Ludoviko di Vartema nokļuva Eiropā, devās no Portugāles uz Romu, kur 1510. gadā izdeva grāmatu *Itinerario de Ludouico de Varthema Bolognese*, kas pēc tam piedzīvojusi daudzus atkārtotus izdevumus un tulkojumus, sniedzot informāciju par Dienvidāziju 16. gadsimta sākumā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ludoviko di Vartema***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 89503396
* LCCN: n92065417
* ISNI: 0000 0001 1992 4658
* GND: 119102145
* SELIBR: 99247
* SUDOC: 067036848
* BNF: cb12468268g (data)
* BIBSYS: 7056571
* NKC: jo20181012101
* SBN identifikators RAVV052285 nav derīgs.
* BNE: XX1183729

 |

 |
**Lūcija Baumane** (1905. gada 25. oktobris — 1988. gada 22. jūnijs) bija latviešu aktrise, teātra režisore un dramatiskā pedagoģe. Saņēmusi Latvijas PSR Nopelniem bagātās skatuves mākslinieces (1949) un Latvijas PSR Tautas skatuves mākslinieces (1970) goda nosaukumus.

Biogrāfija
----------

Dzimusi Lietuvā, Latvijas pierobežā, 1905. gada 25. oktobrī kalēja Alberta Baumaņa ģimenē. Vēlāk ar ģimeni pārcēlusies uz Vecpils pagastu, kur viņas tēvs īrējis zemes gabalu. Pirmā pasaules kara gados pārcēlusies uz Dreiliņiem. Apmeklējusi teātra studijas.

Mācījusies Rīgas kara bēgļu skolā (1914—1917), Liepājas vidusskolā, Liepājas Tautas universitātes dramatiskajā studijā (1924).

No 1926. gada dzīvoja Rīgā. Strādāja par grāmatu iznēsātāju izdevniecībā "Grāmatu draugs" (1926—1930). Tajā pašā laikā apmeklēja dramatiskās nodarbības.

Lūcija Baumane ir bijusi Strādnieku teātra (1926—1934), Rīgas mazā teātra (1935—1937) un Pārdaugavas teātra (1940—1941) aktrise.

Otrā pasaules kara gados dzīvoja un strādāja nelielā ciemā pie Rīgas līča — Kalngalē.

No 1945. gada bija Latvijas PSR Valsts Jaunatnes teātra aktrise.

Lūcija Baumane kļuva par pazīstamu aktrisi, teātra režisori un pedagoģi Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijā.

Filmējusies Rīgas Kinostudijas filmās. Attēlojusi lomas tādās pazīstamās filmās kā "Purva bridējs" (1966), "Mērnieku laiki" (1968), "Nāves ēnā" (1971), "Pieskāriens" (1973), "Dunduriņš" (1974), "Nakts bez putniem" (1979).

Lūcijas Baumanes radošajai darbībai ir veltītas divas dokumentālistu filmas kinožurnālā "Padomju Latvija".

Bija precējusies ar aktieri Luiju Šmitu

Mirusi 1988. gada 22. jūnijā, apglabāta Rīgas Meža kapos.

Atsauces
--------

1. ↑  Teātris un kino biogrāfijās : **enciklopēdija** / *sast. un galv. red. Māra Niedra; māksl. Aleksandrs Busse.* — Rīga : Preses nams, 1999-. — (Latvija un latvieši). 1.sēj. A-J. — 1999. — 462 lpp. : il. ISBN 9984-00-331-0

Ārējās saites
-------------

* Biogrāfija (latviski)
* Lūcija Baumane nekropole.info (latviski)
* Lūcija Baumane vieglassmiltis.lv (latviski)[novecojusi saite]
* Biogrāfija (krieviski)
* *IMDb* profils (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 33626108
* LCCN: n90699085
* ISNI: 0000 0000 3321 0662

 |

 |
**Konstantīns Rončevskis** (poļu: *Konstantin Ronczewski*, dzimis 1875. gada 13. janvārī, miris 1935. gada 7. novembrī) bija poļu izcelsmes mākslinieks, kurš 20. gadsimta sākumā darbojās Latvijas mākslā.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1875. gadā Pēterburgā poļu cilmes finanšu ministrijas ierēdņa ģimenē.
1898. gadā viņš beidza studijas Rīgas Politehniskā institūta (RPI) Arhitektūras nodaļā, strādāja par arhitektu Koha un Hofmaņa birojā, vēlāk par RPI mākslas un arhitektūras vēstures pasniedzēju (1899-1905). 
1905. gadā Rončevskis nolēma pievērsties tēlotājmākslas studijām, sākumā mācījās pie Jaņa Rozentāla privātstudijā Rīgā, bet vēlāk pie Iļjas Maškova Maskavā un Heinriha Knira Minhenē. No 1909. līdz 1912. gadam mācījās tēlniecību Parīzē pie Žana Antuāna Enžalbēra (*Injalbert*) un Žana Ogista Dana (*Dampt*). 1912. gadā Rončevskis atgriezās Rīgā, kur strādāja par pasniedzēju Rīgas pilsētas mākslas skolā (sākumā mācīja mākslas vēsturi, vēlāk arī veidošanu) un Rīgas Politehniskajā institūtā. 

Pirmā pasaules kara laikā kopā ar Rīgas Politehnisko institūtu pārcēlās uz Maskavu, kur lasīja turpināja lasīt lekcijas līdz 1918. gadam.
Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām 1921. gadā Rončevskis atgriezās Latvijā, kļuva par Latvijas Mākslas akadēmijas tēlniecības meistardarbnīcas vadītāju, līdztekus pasniedza Latvijas Universitātē klasiskās arhitektūras vēsturi. Viņš iekļāvās mākslinieku biedrībā "Sadarbs", izstādīja tās ekspozīcijās savus darbus, piedalījās svarīgās pieminekļu komisijās. 1925. gadā Krakovas universitāte piešķīra Rončevskim arhitektūras doktora grādu.

Darbi
-----

Rončevskis publicējis vairākus pētījumus par Senās Grieķijas un Romas arhitektūru. Tēlniecībā viņš prasmīgi veidojis portretus (Vilhelma Purvīša, Krišjāņa Barona), kā arī kapu pieminekļus.

Atsauces
--------

1. ↑  Konstantīns Rončevskis Arhivēts 2016. gada 8. aprīlī, *Wayback Machine* vietnē. makslasvesture.lv

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 201023900
* LNB: 000162321
* ISNI: 0000 0003 5771 0639
* GND: 1027090761
* SUDOC: 084255919

 |

 |
**Lūcija Kaiva** (dzimusi **Lipste**; 1916. gada 9. decembris Rīga — 1985. gada 17. oktobris Rīga) bija Latvijas šahiste.

Biogrāfija
----------

1937. gadā beigusi Rīgas Latviešu jaunatnes savienības ģimnāziju. 1938. gadā piedalījusies 2. Latvijas sieviešu šaha čempionātā, kurā ierindojusies 5. vietā un bijusi vienīgā dalībniece, kas spējusi pieveikt vienu no trim uzvarētājām. 1940. gadā mainījusi savu uzvārdu no *Lipste* uz *Kaiva*. 1943. gadā iestājusies Latvijas Universitātes Matemātikas fakultātē, taču studijas nav beigusi.

Pēc Otrā Pasaules kara dzīvojusi Tukumā. 1946. gadā bijusi piektā Tukuma pilsētas šaha čempionātā vīriešiem. Vairākas reizes piedalījusies Latvijas PSR pirmajos sieviešu šaha čempionātos, kur lielāko panākumu sasniegusi 1950. gadā, kad ar četrām uzvarām finišā izcīnījusi otro vietu, kļūstot par pirmo šahisti, kas uz Latvijas sieviešu šaha čempionāta goda pjedestāla nepārstāvēja Rīgu. Kā Latvijas sieviešu šaha čempionāta laureāte 1950. gada nogalē kopā ar Mildu Lauberti piedalījusies PSRS sieviešu šaha čempionāta pusfinālā Rostovā pie Donas, taču turnīrā nospēlējusi neveiksmīgi un palikusi pēdējā vietā. Pēc tam šaha turnīros piedalījusies reti.

Mūža beidzamos gadus pavadījusi Rīgā. Apbedīta Rīgas Meža kapos.

Vietas Latvijas šaha čempionātā
-------------------------------

* 1938. gads — 5. vieta.
* 1948. gads — 4. vieta.
* 1950. gads — 2. vieta.
* 1951. gads — 3.-4. vieta.

Atsauces
--------

1. ↑  «laikraksts "Valdības Vēstnesis" 07.02.1940». Arhivēts no oriģināla, laiks: 06.04.2016. Skatīts: 29.09.2016.
2. ↑  LVVA Studentu datubāze[novecojusi saite]
3. ↑  "Tukuma šacha dzīve", laikraksts "Padomju Jaunatne", 14.06.1946
4. ↑  "Beigušies M. I. Čigorina piemiņai veltītie turnīri", laikraksts "Padomju Jaunatne", 27.12.1950
5. ↑  Nekropole: Lūcija Kaiva

Literatūra
----------

* Trenko Z. Milda Lauberte - Latvijas pirmā šacha karaliene: trīsdesmito gadu publikācijas, sarunas, pārdomas, laikabiedri, fotoattēli. Rīga: 2011.
Koordinātas: 56°58′56.47″N 24°8′40.78″E﻿ / ﻿56.9823528°N 24.1446611°E﻿ / 56.9823528; 24.1446611
**Rīgas Svētā Miķeļa kapsēta** ierīkota 1874. gadā kā **Svētā Erceņģeļa Miķeļa kapi**, šobrīdējā Gaujas ielā. Kapsētas teritorija ir 17,9 ha, šajos kapos apbedīti, piemēram, metropolīts bīskaps Antonijs Springovičs, tēlnieks Konstantīns Rončevskis (*Konstantin Ronczewski*, 1875-1935), arhitekts Vladimirs Šervinskis (1894-1975), Antonio Cehīni (*Antonino Zecchini*), Ādolfs Čaplejēvičs (*Adolf Czaplejewicz*), arheoloģe Jolanta Daiga, Ilmārs Reinholds Drēziņš, Staņislavs Kambala, Voldemārs Irbe (*baskājis Irbīte*), gleznotājs Staņislavs Kreics, Ita Kozakēviča, Staņislavs Androvičs, tajos atrodas Teodora Zaļkalna veidotais kapa piemineklis E. un R. Dragoniem (1936); lai arī 19. gadsimtā tie veidoti kā katoļu un poļu kapi, tad tagad pie Miķeļa kapiem laicīgā vara pieskaita arī bijušos Garnizona, Debesbraukšanas un Musulmaņu kapus. 1925. gadā, kad kapsētas teritorija bija 5 ha platībā, atjaunoja Svētā Erceņģeļa Miķeļa kapu dievnamu jeb kapliču, kā arī veica ceļu un sētas kapitālo remontu, Svētajai Romas katoļu Baznīcai ieguldot pusotru tūkstoti latu. 1957. gadā naktī uz 14. martu tika uzlauzts apustuliskā nuncija Antonio Cehīni kaps un šķirsts.

Garnizona kapsēta atklāta nedaudz vēlāk par Apustuļa un Svētā Evaņģēlista Marka kapsētu jeb Markusa kapiem 1880. gados, laika gaitā Garnizona kapsēta saplūdusi kopā ar Miķeļa kapiem.

Musulmaņu kapsēta tika izveidota 1890. gadā. Kapsētā vēl joprojām tiek apglabāti islāmticīgie, ievērojot to reliģiskās tradīcijas, un uz kapakmeņiem krusta vietā ir izkalts islāma reliģiskais simbols - augošs pusmēness, laika gaitā tie ir telpiski saplūduši kopā ar Miķeļa kapiem.

Atsauces
--------

1. ↑  Šķirklis "Miķeļa kapi". Enciklopēdija Rīga. Rīga: Galvenā Enciklopēdiju redakcija, 1988. 475. lappuse
2. ↑  «Svētd. 8. nov. plkst. 3 ec pusd. uz SV. Miķeļa kapiem tika noturēts svinīgs aizlūgums ar procesiju par nomirušiem.», *Māras Vēstnesis*, Nr. 45, 3. lpp. 1925. gada 11. novembrī.
3. ↑  Pēteris Strods, «Bīskapa Pētera Stroda vēstule 'Londonas avīzei' no Rīgas», *Londonas Avīze*, Nr. 733, 1. 4. lpp. 1960. gada 8. jūlijā
Baltkrievi Polijā (2002)
**Polijas baltkrievi** (baltkrievu: *Беларусы ў Польшчы*) ir Polijā dzīvojošie baltkrievi, viena no lielākajām mazākumtautībām valstī. Saskaņā ar 2021. gada tautas skaitīšanas datiem Polijā dzīvoja 56 607 baltkrievi, no kuriem aptuveni 17 325 mājās lietoja baltkrievu valodu. 56 607 Polijas iedzīvotāji kā savu tautību norādīja baltkrievu tautību, no kuriem 43 693 baltkrievu tautību norādīja kā savu pirmo tautību (no tiem 35 370 — kā vienīgo tautību), bet 12 914 kā savu otro tautību. 19 997 respondenti sevi vienlaikus uzskatīja arī par poļiem.

Gandrīz visi Polijas baltkrievi (96,6 %) dzīvo Podlases vojevodistē. Baltkrievi vairāk nekā 20 % no kopējā iedzīvotāju skaita veido 12 vojevodistes gminās, kur saskaņā ar 2005. gada likumu par mazākumtautību un reģionālajām valodām baltkrievu valodu atļauts lietot saziņā ar valsts iestādēm un divvalodu ģeogrāfisko objektu nosaukumos.

Lielākā daļa ticīgo baltkrievu Polijā pieder Polijas autokefāliskajai pareizticīgo baznīcai.

Skatīt arī
----------

* Latvijas baltkrievi

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Polijas baltkrievi***.
Sudetu apgabala vācieši pēc Sudetu pievienošanas nacistiskajai Vācijai 1938. gada oktobrī aizkrāso Šumperkas ceļa zīmes nosaukumu čehu valodā
**Pārvācošana** jeb **ģermanizācija** (vācu: *Germanisierung*) ir vācu valodas un kultūras izplatīšana nevācu tautu vidū brīvprātīgas vai piespiedu pārtautošanas ceļā.

Vācu ordenī, Austrijas Impērijā, Prūsijā un Vācijas Impērijā pārvācošana bieži vien bija valsts politika, nevācu mazākumtautībām neļāva vai pat aizliedza lietot dzimto valodu, kā arī apspieda to tradīcijas un kultūru. Nacistiskajā Vācijā vācu valodas uzspiešanu nomainīja genocīda politika pret atsevišķām jau vācvalodīgām nevācu tautām.

Pārvācošana Latvijā
-------------------

Darbojoties vāciskajā saimnieciskajā vidē, Rīgas latvieši pārvācoja kristīšanas dokumentos fiksētos vienkāršos latviskos vārdus — Jānis (Janne), Līze, Ede u.tml. sākās arī uzvārdu vāciskošana, piemēram, Jānis Reņģītis parakstījās kā *Johann Rengiet*, Sīmanis Raņķis kā *Simon Ranck*. Lielākā daļa šajā laika posmā radušos latviešu uzvārdu bija vāciskas, zviedriskas vai poliskas cilmes, piemēram, Jānis Šteinhauers (vācu: *Steinhauer* — 'akmeņkalis').

Pēc neatkarīgās Latvijas Republikas dibināšanas sākās pretējs process, kad vācbaltiešu minoritāte zaudēja līdz šim priviliģēto statusu.

Skatīt arī
----------

* Pārkrievošana
* Polonizācija

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85054460
* GND: 4272020-5
* NKC: ph120554

 |

 |
Skotijas kavalērijas karavīru uzbrukums Vaterlo kaujā
**Zirgi karā** — zirgu (kavalērijas, jātnieku) izmantošana karadarbībā.

Vēsture
-------

Zirgus pirmo reizi sāka izmantot karadarbībā pirms vairāk nekā 5000 gadiem. Pirmās liecības par zirgu izmantošanu karadarbībā datējamas ar 4000-3000 gadiem pirms mūsu ēras. Ir saglabājušās šumeru kara ilustrācijas no aptuveni 2500 gadiem pirms mūsu ēras, kurās attēloti zirgu vilkti rati. Uzlabojoties tehnoloģijām, palielinājās zirgu izmantošanas efektivitāte.

Izmantoto zirgu veids bija atkarīgs no karadarbības veida. Zirgi bija labi piemēroti Vidusāzijas stepju nomadu tautu militārajai taktikai. Musulmaņu karavīri 7. un 8. gadsimtā mūsu ēras Ziemeļāfrikā, Āzijā un Eiropā savās kampaņās lielā mērā paļāvās uz jātnieku karaspēku, un slavenākie tā laika smagās kavalērijas pārstāvji bija Eiropas bruņinieki. Līdz ar šaujamieroču parādīšanos atkal pieauga vieglās kavalērijas nozīme, kas piedalījās Eiropas karos un Amerikas iekarošanā. Tai bija izšķiroša nozīme dažās Napoleona karu kaujās. Amerikā dažas indiāņu ciltis pārņēma zirgu kara taktiku, un mobilie jātnieku pulki bija svarīga kaujas vienība Amerikas pilsoņu karā.

Pēc Pirmā pasaules kara, līdz ar tanku parādīšanos, kavalērijas izmantošana pakāpeniski tika pārtraukta, lai gan daži kavalērijas formējumi piedalījās Otrajā pasaules karā. Līdz Otrā pasaules kara beigām zirgi kaujas laukā bija reti sastopami.

Mūsdienās kavalērija armijā praktiski vairs nav sastopama, lai gan ASV armijas īpašie spēki izmantoja zirgus 2001. gada ASV iebrukuma laikā Afganistānā. Zirgi joprojām ir Trešās pasaules valstu armiju rīcībā. Nelieli jātnieku formējumi joprojām ir policijas spēkos, patrulēšanai, izlūkošanai, ceremonijām un mācībām.

### Senā Roma

*Sīkākai informācijai skatīt Senās Romas kavalērija.*
### Amerikas pilsoņu karš

*Sīkākai informācijai skatīt Kauja pie Brendi stacijas.*

Attēlojums mākslā un kino
-------------------------

* 2011. gada režisora Stīvena Spīlberga ASV kara drāma "Kara zirgs".
* 2018. gada režisora Nikolaja Fuglsiga ASV kara filma "Kavalērija".

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Zirgi karā***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh90002187
* GND: 4243535-3
* NDL: 001140618

 |

 |
**Beslanas terorakts** bija ķīlnieku sagrābšana 1. skolā Beslanā, Ziemeļosetijā, ko teroristi sarīkoja 2004. gada 1. septembra rītā svinīgā mītiņā, kas bija veltīts mācību gada sākumam. Divarpus dienas teroristi turēja vairāk nekā 1100 ķīlnieku (galvenokārt bērnus, viņu vecākus un skolas darbiniekus) mīnētajā ēkā visgrūtākajos apstākļos, liedzot cilvēkiem pat minimālās dabiskās vajadzības.

Trešajā dienā ap pulksten 13:05 skolas sporta zālē notika sprādzieni un vēlāk izcēlās ugunsgrēks, kā rezultātā ēka daļēji sabruka. Pēc pirmajiem sprādzieniem no skolas sāka bēgt ķīlnieki, un Federālā drošības dienesta (FDD) Speciālo uzdevumu centrs sāka uzbrukumu. Haotiskajā apšaudē, kurā piedalījās arī civiliedzīvotāji, izmantojot personīgos ieročus, tika nogalināti 27 teroristi (4, tostarp divas pašnāvnieces, gāja bojā pirms uzbrukuma no 1. līdz 3. septembrim). Vienīgais dzīvs sagūstītais terorists Nurpaša Kulajevs tika arestēts un vēlāk notiesāts uz mūža ieslodzījumu.

Lai gan lielākā daļa ķīlnieku tika atbrīvoti uzbrukuma laikā, uzbrukumā tika nogalināti 314 ķīlnieki, tostarp 186 bērni. Kopumā, ieskaitot glābējus, tika nogalināti 333 cilvēki un vismaz 783 guva dažādas smaguma pakāpes ievainojumus.

Šamils Basajevs publiski uzņēmās atbildību par uzbrukuma organizēšanu, 2004. gada 17. septembrī publicējot paziņojumu Čečenijas separātistu tīmekļa vietnē "Kavkazas centrs".

Beslanas uzbrukums bija pēdējais no teroristu uzbrukumu sērijas Krievijā 2004. gadā, pēc kura valsts politiskā vadība īstenoja vairākas nopietnas likumdošanas reformas Proti, tika atceltas gubernatoru vēlēšanas un izveidotas Sabiedriskā palāta, Nacionālā pretterorisma komiteja un "Dienvidu federālā apgabala sociālekonomiskās situācijas uzlabošanas komisija".

Atsauces
--------

1. ↑  Александра Максимова. «Нурпаша Кулаев — единственный задержанный террорист Беслана: где он сейчас». *Ямал-Медиа*, 2023-09-04. Skatīts: 2024-04-06.
2. ↑  Kavkaz-Center. «Абдаллах Шамиль: «Операция Норд-Вест в Беслане…»». *Kavkazcenter.com* (krievu). Skatīts: 2024-04-06.

Ārējās saites
-------------
**Edgars Sims** (dzimis 1980. gada 5. maijā, Rīgā) ir latviešu vēsturnieks un heraldikas speciālists, vairāku Latvijas novadu, pilsētu, pagastu organizāciju un dzimtu ģerboņu, kā arī Sēlijas ģerboņa autors.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1980. gada 5. maijā Rīgā. Mācījās Rīgas 69. vidusskolā un Umeo *Östra* ģimnāzijā, studēja LU Vēstures un filozofijas fakultātē.

Darbojas Latvijas Centrālās padomes piemiņas fonda valdē un Stendera biedrībā, uzstājies ar lekcijām par teorētisko un praktisko heraldiku.

Cita starpā izveidojis arī Rīgas 69. vidusskolas, Paula Stradiņa Klīniskās universitātes slimnīcas un Mihaila Čehova Rīgas Krievu teātra jaunos ģerboņus, Talsu novada pagastu ģerboņus, kuršu ķoniņu Peniķu dzimtas ģerboni.

Atsauces
--------

1. ↑  Abavas pagasta ģerbonis — starptautiski atzīts Arhivēts 2021. gada 17. oktobrī, *Wayback Machine* vietnē. Sabiles pilsētas un Abavas pagasta pārvalde
2. ↑  Skolas simboli un tradīcijas no r69vsk.lv
3. ↑  Stradiņi — vienīgā Latvijas slimnīca ar oficiāli apstiprinātu ģerboni no stradini.lv
4. ↑  Par ģerboņa reģistrāciju Latvijas Vēstnesis 8.10.2018. Nr. 198 (6284)
5. ↑  Peniķu dzimtas ģerbonis gerboni.kulturaskarte.lv

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Edgars Sims*** |
**Alsviķi** bija dzelzceļa stacija dzelzceļa līnijā Pļaviņas — Valka, no 1916. gada dzelzceļa līnijā Gulbene — Valka.

Vēsture
-------

Alsviķu dzelzceļa stacija atvērta līdz ar dzelzceļa līnijas Pļaviņa — Valka nodošanu ekspluatācijā 1903. gadā.

1935. gadā sakarā ar nelielo pasažieru un preču kustību Alsviķu staciju pārveidoja par pieturas punktu, kas turpināja darboties patstāvīgi tehniskā, rēķinvedības un saimniecības pārvaldībā. Galveno preču apgrozījumu stacijā veidoja apaļkoku iekraušana un cukurbiešu pieņemšana.

1936. gadā Pasta un telegrāfa departaments stacijas telpās ierīkoja publisko telefonu sarunu vietu. Savukārt 1937. gadā stacijā iekārtoja Pasta palīgnodaļu naudas pārvedumiem, pasta rēķiniem un krājkases operācijām.

1944. gadā staciju reizē ar dzelzceļa līniju uzspridzināja. Stacijas ēka vairs netika atjaunota.

1973. gadā slēdzot līnijas posmu Ape — Alūksne, slēdza arī staciju.

Dzelzceļnieki
-------------

1918. gadā Alsviķu stacijā darbu dzelzceļa dienestā sāka vēlākais Bulduru stacijas priekšnieks Voldemārs Zīverts.

No 1923. gada līdz 1927. gadam Alsviķu stacijas priekšnieks bija Konstantīns Posts, sākumā amatu pildīja kā stacijas priekšnieka vietas izpildītājs.

Dažus mēnešus 1927. gadā Alsviķu stacijas priekšnieks amatu pildīja Jānis Vējiņš.

No 1927. gada 16. maija Alsviķu stacijas priekšnieks bija Pēters Kalvīts.

Līdz 1935. gadam Alsviķu stacijas priekšnieks bija Jēkabs Leitlands, kad tika atlaists darbinieku skaita samazināšanas dēļ un devās pensijā.

1935. gadā Alsviķu stacijā par III šķiras ekspluatācijas aģenti sāka strādāt Ella Erje. Neilgu laiku, sākoties Otrajam pasaules karam, Ella Erje bija Alsviķu stacijas priekšniece.

Atsauces
--------

1. ↑  "Trīs stacijas pārvērstas par pieturas punktiem". *Latvijas Kareivis*. 06.01.1935.
2. ↑  "Pasta ziņas". *Latvijas Kareivis*. 07.08.1936..
3. ↑  "Alsviķi". *Malienas Ziņas*. 27.05.1937.
4. ↑  T.Albergs, K.Augustāne, I.Pētersone. *Dzelzceļi Latvijā*. Jumava, 2009.
5. ↑  V.Zīverts (01.12.1968). "Brīvā Latvijas dzelzceļi pirms 50 gadiem". *Dzelzceļnieks Trimdā*.
6. ↑  *Valsts adresu kalendars 1925. gadam*. 1925.
7. ↑  "Pārmaiņas eksploatācijas direkcijas personāla sastāvā". *Dzelzceļu Vēstnesis*. 12.02.1927.
8. ↑  "Pārmaiņas Ekspluatācijas direkcijas personāla sastāvā". *Dzelzceļu Vēstnesis*. 02.07.1927.
9. ↑  "Pārmaiņas dzelzceļa līnijas personālā". *Dzelzceļnieks*. 15.02.1935..
10. ↑  "Apbalvotas dzelzceļnieces". *Darbs*. 1941.03.08.
**Samuils Zivs** krievu: *Самуил Лазаревич Зивс* bija ebreju izcelsmes padomju tiesībzinātnieks un orientālists.

Piedzimis 1921. gadā Ventspilī. Piedalījās Otrajā pasaules karā. 1944. gadā pabeidza mācības Taškentas Juridiskajā institūtā. Strādāja PSRS ZA Valsts un tiesību institūtā: zinātniskais darbinieks no 1948. gada, sektora pārzinis no 1964. līdz 1969. gadam, direktora vietnieks no 1969. gada. Juridisko zinātņu doktors kopš 1962. gada, profesors kopš 1966. gada. Starptautiskās Salīdzinošās tiesību zinātnes akadēmijas korespondētājloceklis kopš 1971. gada. KPFSR Nopelniem bagātais zinātnes darbinieks kopš 1972. gada. Darbojies dažādās biedrībās, cita starpā bija Padomju sabiedrības antisionistiskās komitejas priekšsēdētāja vietnieks. Vairāku vispārīgajai valsts un tiesību teorijai un salīdzinošajai tiesību zinātnei veltītu rakstu darbu autors.

Nomiris 1999. gadā. Apglabāts Maskavas apgabalā.

Atsauces
--------



1. ↑  «Зивс Самуил Лазаревич». *Российская еврейская энциклопедия*.
2. ↑  «Зивс Самуил Лазаревич». *Они тоже гостили на земле*.
neko nezinu

Taj Mahal Blues Trio
**Blūzs** (angļu: *blues* no *blue devils* — 'melanholija, skumjas') ir mūzikas žanrs, kas sākotnēji 19. gadsimta otrajā pusē bija afroamerikāņu liriska solodziesma, bet vēlāk attīstījās par patstāvīgu mūzikas virzienu. Blūzs iespaidoja džeza un popmūzikas veidošanos, tā elementus dažkārt izmantoja arī 20. gadsimta akadēmiskās mūzikas komponisti.

Vēsture
-------

Blūzs parādījās 19. gadsimta otrajā pusē ASV. 20. gadsimta sākumā formējās tā saucamais klasiskais jeb pilsētas blūzs, kura formas pamatā bija 12 taktu periods ar harmoniska secīgumu kopīgo shēmu: pirmā 4 taktu frāze — T, otrā — S, trešā — D un T. Tāds periods atbilst trīsrindu dzejoļu pantam. Blūza skaņkārta, atšķirībā no mažora un minora skaņkārtām, ir diezgan nekonkrēta, tas ir, izmantotās notis nav iespējams viennozīmīgi iekļaut tanī vai izslēgt. Tomēr biežāk izmantotā intervālu attiecība ir 3/2 1 1/2 1/2 3/2 1. Sastopami arī hromatiskās gammas elementi. Blūzs sevišķi strauji attīstījās 20. gadsimta 50. gados.

Sākotnēji blūzs pārstāvēja tikai "melno" mūziku, ko izpilda melnādaini cilvēki citiem melnādainiem cilvēkiem. Tas bija izpildāms bandžo, ģitāras, vēlāk — klavieru vai instrumentālā ansambļa pavadījumā. Pēc tam blūzs apvienojās ar balto ieceļotāju (kantrī stilu, kurš, savukārt, aiziet ar sakņojumiem ķeltu mūzikā) un citos stilos, un pats dalījās vairākos skaidri noformētos zaros.

Blūza melodijai ir raksturīgs jautājuma — atbildes struktūra un blūzu saticības izmantošana. Liriskajos blūza tekstos rod atspulgu sociālas un rases apspiešanas tēmas. Blūza tapšanu kā virzienu sekmēja melnādainā komponista Viljama Hendija daiļrade ("Memfisas blūzs", 1912; "Sentluisas blūzs", 1914). Klasiskā sieviešu blūza izpildītājas bija Ma Raineja, Čipija Hila, Besija Smita un citas.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Blūzs***.
* Latvijas Nacionālās enciklopēdijas šķirklis
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Mūzikas novirzieni un žanri |
| --- |
|  |
| Mūzikas žanru uzskaitījumi | 
* elektroniskās mūzikas žanri

 |
|  |
| Mūzikas žanri | 
* tradicionālā tautas mūzika
	+ mūsdienu tautas mūzika
* akadēmiskā mūzika
* reliģiskā mūzika
* elektroniskā mūzika
* populārā mūzika
	+ blūzs
	+ džezs
	+ hiphops
	+ kantrimūzika
	+ popmūzika
	+ regejs
	+ rokmūzika
		- smagais metāls
		- pankroks

 |
|  |
| Reģionos | 
* japāņu popmūzika
* korejiešu popmūzika

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85015115
* GND: 4132568-0
* BNF: cb11975253n (data)
* NDL: 00970020
* NKC: ph118940
* BNE: XX536851

 |

 |
**Kemberli** (angļu: *Camberley*; izrunā: [ˈkæmbərliː]) ir pilsēta (*town*) Anglijā, Sari grāfistē, Sarihītas distrikta lielākā apdzīvotā vieta un administratīvais centrs. Atrodas grāfistes rietumos 54 km no grāfistes centra Raigeitas un 60 km no Londonas centra. Pilsētas izaugsme cieši saistīta ar Karalisko militāro koledžu kaimiņos esošajā Sandhērstā.

Vēsture
-------

Līdz 19. gadsimta sākumam tagadējās pilsētas teritorija bija reti apdzīvots neauglīgs virsājs, kuru zināja kā Begšotu vai Frimlihītu. Pēc Karaliskās militārās koledžas izveides Sandhērstā 1812. gadā dienvidos no tās izauga neliels **Jorktaunas** (*Yorktown*; par godu princim Frederikam, Jorkas un Olbani hercogam) ciemats. 1862. gadā austrumos no tā tika nodibināta no Sandhērtas neatkarīga Štāba koledža (*Staff College*), pie kuras izveidojās **Kembridžtaunas** (*Cambridge Town*; par godu princim Džordžam, Kembridžas hercogam) pilsētiņa. Ar laiku abas apdzīvotās vietas saplūda un 1877. gadā tām piešķīra tagadējo nosaukumu, kas ir saliktenis no *Cam* (vietējās upītes nosaukums), *Amber Hill* (vietējā pakalna nosaukums) un tradicionālas izskaņas *-ley*, kas cēlusies no senangļu valodas un nozīmē ‘ganības’ vai ‘pļava’. Vēlākos gados pilsēta ievērojami izauga, ko sekmēja 1878. gadā izbūvētais dzelzceļš. Kemberli ieguva plaušu slimniekiem veselīgas dzīves vietas reputāciju.

Sports
------

1924. gada 29. martā Kemberlihītā notika pirmās zināmās motokrosa sacensības *Southern Scott Scramble*.

Atsauces
--------

1. ↑  Motocross Racing History

Ārējās saites
-------------
**Kadijivka** (ukraiņu: *Кадіївка*) ir apgabala pakļautības pilsēta Ukrainas austrumos Luhanskas apgabalā. Izvietojusies apgabala rietumdaļā, ietilpst Alčevskas-Kadijivkas aglomerācijā (kopā 513 000 iedzīvotāju (2001)). Kadijivkas pilsētas padomei pakļautas Almaznas un Irmino pilsētas (kopā 91,8 km², 94 500 iedzīvotāju (2010)).

Apdzīvotā vieta izveidojusies 1894. gadā kā ciemats pie cukurrūpnieka Šubina ierīkotās akmeņogļu šahtas un sākotnēji saukusies par **Šubinku**. 1898. gadā pārdēvēta par **Kadijivku** *(Кадіївка)*. Tajā pat gadā uzbūvēta pirmā metalurģiskā rūpnīca. 1932. gadā piešķirtas pilsētas tiesības. 1935. gadā vienā no pilsētas šahtām aizsākās tā dēvētā «stahanoviešu» kustība, kad Aleksejs Stahanovs ar palīgiem darba organizācijas uzlabojumu rezultātā vienas maiņas laikā 14 reizes pārpildīja tā laika izstrādes normu. 1937. gadā pārdēvēta par **Sergo** par godu revolucionāram un PSRS valstsvīram Grigorijam Ordžonikidzem (partijas segvārds Sergo). 1943. gadā pilsētai atgriezts **Kadijivkas** vārds, bet 1978. gadā tā pārdēvēta par **Stahanovu** par godu Aleksejam Stahanovam. Oficiāli 2015. gadā tai atkal atgriezts Kadijivkas vārds. Mūsdienās kalnrūpniecības, metalurģijas un mašīnbūves centrs.

Kopš 2014. gada pilsētu kontrolē pārņēmuši neatzītās Doneckas tautas republikas spēki.

Atsauces
--------

1. ↑  .

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kadijivka***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Ukrainas Interneta enciklopēdijas raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Luhanskas apgabala pilsētas  |
| --- |
|  |
| 
* Almazna
* Alčevska
* Antracita
* Bokovo-Hrustaļne
* Brjanka
* Dovžanska
* Hirske
* Holubivka
* Hrustaļnija
* Irmino
* Kadijivka
* Kipuče
* Kreminna
* Lisičanska
* **Luhanska**
* Lutuhine
* Miusinska
* Molodohvardijska
* Novodružeska
* Oleksandrivska
* Perevaļska
* Pervomajska
* Petrovo-Krasnosiļļa
* Popasna
* Priviļļa
* Roveņki
* Rubižne
* Severodonecka
* Sorokine
* Starobiļska
* Suhodiļska
* Svatove
* Ščastja
* Vozneseņivka
* Zimohirja
* Zolote
* Zorinska

 |

 |
**Lisičanska** (ukraiņu: *Лисичанськ*) ir apgabala pakļautības pilsēta Ukrainas austrumos Luhanskas apgabalā. Izvietojusies apgabala rietumdaļā, Siverskijdonecas labajā krastā, kopā ar Severodonecku un citām apdzīvotajām vietām veido Lisičanskas—Severodoneckas aglomerāciju (343 000 iedzīvotāju 2012. gadā). Lisičanskas pilsētas padomei pakļautas Novodružeskas un Priviļļas pilsētas (kopā 115,25 km², 119 974 iedzīvotāji (2012)). Kalnrūpniecības un industriālais centrs, transporta mezgls.

Vēsture
-------

Pirmās apdzīvotās vietas tā sauktajā Mežonīgajā laukā Siverskijdonecas labajā krastā 1753. gadā nodibināja no turku jūga izbēgušie un pārceļojušie serbi, horvāti, bulgāri un valahi, kā pierobežas militāro nometinājumu. 
1795. gadā uz šo ciemu zemes tika ierīkota pirmā izpētītā Doņecas akmeņogļu baseina akmeņogļu ieguves šahta, pie kuras izaugušais kalnraču ciemats tika nosaukts pēc netālās Lapsu gravas *(Лисячя балка)*. 1799. gadā pie raktuvēm tika organizēta ogļu koksēšana. Līdz 1802. gadam Lisičanska bija vienīgais Krievijas impērijas akmeņogļu ieguves rajons. 1806. gadā Lisičanskā tika atvērta Ukrainā pirmā kalnu inženieru mācību iestāde. 1879. gadā Lisičanska tika savienota ar dzelzceļa līniju. 1938. gadā tai tika piešķirtas pilsētas tiesības.
Donbasa kara laikā 2014. gadā Lisičansku uz dažiem mēnešiem ieņēma prokrieviskie separātisti, bet Ukrainas armija pilsētu atguva. 2022. gada 3. jūlijā pēc smagām kaujām to atkal ieņēma Krievijas karaspēks.

Atsauces
--------

1. ↑  ; izdevējs: Q7603543.
2. ↑  История города

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Lisičanska***.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Luhanskas apgabala pilsētas  |
| --- |
|  |
| 
* Almazna
* Alčevska
* Antracita
* Bokovo-Hrustaļne
* Brjanka
* Dovžanska
* Hirske
* Holubivka
* Hrustaļnija
* Irmino
* Kadijivka
* Kipuče
* Kreminna
* Lisičanska
* **Luhanska**
* Lutuhine
* Miusinska
* Molodohvardijska
* Novodružeska
* Oleksandrivska
* Perevaļska
* Pervomajska
* Petrovo-Krasnosiļļa
* Popasna
* Priviļļa
* Roveņki
* Rubižne
* Severodonecka
* Sorokine
* Starobiļska
* Suhodiļska
* Svatove
* Ščastja
* Vozneseņivka
* Zimohirja
* Zolote
* Zorinska

 |

 |
**109 Piscium b** ir citplanēta, kas riņķo ap zvaigzni 109 Piscium, kura atrodas 32,5 pc attālumā no Zemes Zivju zvaigznājā. Planētas orbītas tuvākā punkta attālums no zvaigznes ir 1,941 AU, bet tālākā — 2,365 AU. Šīs attālumu atšķirības ir skaidrojamas ar planētas ekscentrisko (elipsveida) orbītu ar ekscentricitāti 0,0984. Tas nozīmē to, ka šī ir planēta, kas atrodas zonā, kur cilvēkam valda komforta apstākļi un varētu riņķot Zemei līdzīgi pavadoņi, bet tā kā planēta atrodas šīs zonas vēsajā daļā, tad tas nozīmē ļoti specīgu siltumnīcefektu uz šīs planētas iespējamajiem Zemei līdzīgiem pavadoņiem.

Planēta sver 6,825 reižu vairāk par Jupiteru. Šāda planēta ir milzīga gāzu lode (gāzu gigants) bez cietas virsmas. Planētu atklāja 1999. gada 14. novembrī, īsi pirms Latvijas proklamēšanas dienas.

Ja mūsu planēta, kā tās pavadonis apriņķotu šo planētu, tad temperatūra uz Zemes, kad šī planēta atrastos vistuvāk savai zvaigznei, būtu tikai +2 °C, bet, kad planēta attālinātos līdz vistālākajam punktam uz savas orbītas, tā noslīdētu tikai līdz –24 °C. Ekvatora rajonā (liels attālums līdz zvaigznei)vasaras būtu ļoti aukstas un ar sniegputeņiem un ilgas, bet ziemas — aukstas ar nedaudzajām sniega vētrām rudens pusē, diezgan plānu sniega segu (mitrums no okeāniem) un, protams, ilgas, jo gads uz šīs planētas ilgst 1076,388 zemes dienas. Temperatūras starpība starp ziemu un vasaru būtu tikai 26 °C ,bet šīs temperatūras ir spēkā pie tāda siltumnīcefekta, kāds ir Zemei, bet, lai vasaras būtu normālā temperatūrā, tad siltumnīcefekta gāzu koncentrācijai patiešām ir jābūt ļoti augstai.
**Stanica Luhanska** (ukraiņu: *Станиця Луганська*) ir pilsētciemats Ukrainas austrumos Luhanskas apgabala Ščastjas rajonā. Izvietojusies apgabala austrumdaļā, Siverskijdoņecas kreisajā krastā iepretī Luhanskas pilsētai.

Pilsētā ir dzelzceļa apkalpošanas, pārtikas, zivju pārstrādes uzņēmumi. Liela lauksaimniecības rajona centrs.

Vēsture
-------

Stanicja Luhanska ir viena no divām Ukrainas apdzīvotajām vietām, ko dibinājuši Donas kazaki.

Apdzīvotā vieta dibināta 17. gadsimta otrajā pusē kā Luhanas nocietinātā pilsētiņa. 1684. gadā to nodedzināja tatāri, bet 1688. gadā to atjaunoja kā Luhanskas staņicu un šis gads tiek uzskatīts par dibināšanas gadu. Krievijas Impērijā staņica ietilpa Donas karaspēka apgabalā. 1920. gadā pēc kazaku karaspēka sakāves staņica tika iekļauta Doņeckas guberņā un pārdēvēta par **Staničnoluhanski** (*Станично-Луганське*). 1938. gadā piešķirts pilsētciemata statuss. 2007. gadā atjaunots vēsturiskais kazaku nosaukums. No 1923. līdz 2020. gadam bija rajona centrs. 2014. gada Donbasa kara laikā staņica smagi cieta kaujās ar separātistiem.

2022. gada 26. februārī apmetni okupēja Krievijas karaspēks.

Atsauces
--------

1. ↑  Как сгорела Станица Луганская: трагедия, где погибли от 14 до 26 человек (фото, видео)

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Stanica Luhanska***.
**V391 Pegasi b** ir citplanēta, kas riņķo ap zvaigzni V391 Pegasi, kura atrodas 1403 pc attālumā no Zemes Pegaza zvaigznājā. Planētas orbītas tuvākā punkta attālums no zvaigznes ir 6,638 AU, bet tālākā — 6,682 AU. Ieraugot planētas orbitālos parametrus, varētu domāt, ka uz tās ir tikpat auksti, kā zemās temperatūras režīma saldētavā, bet patiesībā stindzinošā aukstuma vietā ir cilvēkam visai patīkamas temperatūras (+10 °C) — ap šo planētu varētu riņķot Zemei līdzīgi pavadoņi, jo zvaigznei V391 Pegasi ir ļoti augsta (29 044 °C) temperatūra un tā ir tikai 4 reizes mazāka par Sauli, līdz ar to tā izdala milzīgu siltuma apjomu.

Planēta sver 1022 reižu vairāk par mūsu planētu, tātad tā ir 3,216 reižu smagāka par Jupiteru. Šāda planēta ir milzīga gāzu lode (gāzu gigants), bez cietas virsmas. Planētu atklāja 2007. gadā.

Ja mūsu planēta, kā tās pavadonis apriņķotu šo planētu, tad temperatūra uz Zemes, kad šī planēta atrastos vistuvāk savai zvaigznei, būtu +10,4 °C, bet, kad planēta attālinātos līdz vistālākajam punktam uz savas orbītas, tā noslīdētu tikai līdz +9,5 °C, jo planētas V391 Pegasi b orbīta ir apaļīga (Ekscentriskums 0,0033). Ekvatora rajonā vasaras būtu aukstas un nepārtrauktas. Gads uz šīs planētas ilgst 1170,235 zemes dienas.

Ja kāds mūsu Zemei līdzīgs pavadonis tur ir, tad tam droši vien ir paaugstināts siltumnīcas efektu izraisošo gāzu (CO2) daudzums atmosfērā, jo dzīvībai optimālas ir arī par 15° augstākas temperatūras nekā minēts iepriekšējā rindkopā, kā arī būtu ļoti daudz UV radiāciju absorbējošo gāzu, jo zvaigzne V391 Pegasi savas augstās temperatūras dēļ enerģiju izstaro galvenokārt UV starojuma formā.