recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Tauriņu nams
**Taureņu nams** ir viens no Stokholmas muzejiem. Tas atrodas Stokholmas pilsētas pievārtē, ziemeļu pusē, administratīvā atrašanās vieta ir Stokholmas lēnī, Solnas komūnā. Atrodas Hāgas dārzā, ko iekļauj Hāgas parks.
Taureņu namu dibināja 1989. gadā Stefens un Marija Frīdi.Tauriņu nams piesaista ar vairākiem apskates objektiem- taureņu, putnu namu, Āzijas dārzu un Stokholmā vecāko ziemas dārzu.
Taureņu nama teritorija aptver vairāk nekā 800 kvadrātmetru lielu teritoriju, tajā ir radīts tropu klimats- nemainīga temperatūra dienā +25 grādi pēc Celsija,bet naktī +18 grādi, taureņu labsajūtas radīšanai gaisa mitrums vienmēr ir augsts. Šeit ir apskatāmi vairāki tūkstoši dzīvu taureņu.
2007. gadā muzejam ir mainījies saimnieks un Tauriņu namā notiek uzlabošanas darbi.

Nokļūšana
---------

### Ar sabiedrisko transportu

No pilsētas centra var nokļūt divējādi:

* ar metro līdz stacijai Odenplan, tad ar 515. autobusu līdz pieturai Haga Norra, tālāk sekot norādēm;
* ar metro līdz stacijai Solna Centrum, tad ar 515. autobusu līdz pieturai Haga Norra,tālāk sekot norādēm.

### Ar savu auto

E4 ceļš, Upsālas virziens, jānogriežas uz Haga Norra, jābrauz līdz Hāgas parkam, pie kura ir stāvvieta.

Muzeja darba laiks
------------------

Skatīties muzeja mājas lapā:

* www.fjarilshuset.se

Skatīt arī
----------

* Hāgas parks

Ārējās saites
-------------

* Taureņu nama mājas lapa
* Darba laiks un atrašanās vieta
* Fotoreportāža

Attēlu galerija
---------------

* Taurenis Attacus atlasTaurenis *Attacus atlas*
* Attacus atlas kūniņa*Attacus atlas* kūniņa
* Taurenis Idea leuconoeTaurenis *Idea leuconoe*
* Taureņi Caligo memnonTaureņi *Caligo memnon*
* Taureņu namāTaureņu namā
* Taureņu namāTaureņu namā

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Stokholmas muzeji un galerijas |
| --- |
|  |
| 
* Arhitektūras muzejs
* Austrumāzijas mākslas muzejs
* Bioloģijas muzejs
* Etnogrāfiskais muzejs
* Junibakena
* Kuģu muzejs
* Liljevalka galerija
* Modernās mākslas muzejs
* Rūsendāles pils
* Skansens
* Tabakas un sērkociņu muzejs
* Tauriņu nams
* Tīla galerija
* Valdemāra zemesraga pils
* Vāsas muzejs
* Ziemeļu muzejs
* Ūdens muzejs "Aquaria"

 |

 |
**"Tauriņdeja"** ir 1971. gada Latvijas PSR spēlfilma, kas uzņemta Rīgas Kinostudijā. Filmas režisors ir Oļģerts Dunkers. Filma uzņemta pēc Zigmunda Skujiņa stāsta "Karjera" motīviem.

Sižets
------

Talantīgs cilvēks, Harijs Maurs, dzenoties pakaļ veiksmei, ir gatavs uz visu. Sekmes sporta nodarbībās un uzstāšanās muzikālajā ansamblī nesola viņam vēlamos rezultātus, un viņš pamet šīs nodarbes. Nejauši viņš iepazīstas ar Nino, slavena režisora, kas atbraucis uz Rīgu uzņemt kino, sievu. Nekaunoties Harijs izmanto savu pazīšanos, lai iegūtu lomu filmā. Pēc kāda laika Harija Maura vārds parādās uz pašu ienesīgāko filmu afišām. Bijušie kolēģi ir pārsteigti par tik veiksmīgu karjeru. Elegants kostīms un jauns ārzemju automobilis rada sajūsmu pielūdzējās. Tomēr drīzumā noskaidrojas, ka zem veiksmes lutekļa maskas slēpjas vienkāršs patmīlīgs melis.

Lomās
-----

* Bruno Oja — *Harijs Maurs* (ierunājis Uldis Dumpis)
* Astrīda Kairiša — *Ieva*
* Vija Artmane — *Nino*
* Elza Radziņa — *Annas kundze*
* Kārlis Sebris — *Filips*
* Mihails Hižņakovs — *Moriss Jakovļevičs*

Filmēšanas grupa
----------------

* Scenārija autors: Zigmunds Skujiņš
* Režisors: Oļģerts Dunkers
* Operators: Miks Zvirbulis
* Mākslinieks: Gunārs Zemgals
* Komponists: Raimonds Pauls
* Montāžas režisore: Ērika Meškovska

Interesanti fakti
-----------------

* Latviešu valodā Bruno Ojas tekstu ierunājis Uldis Dumpis, bet dziesmas latviski dzied pats Bruno Oja.

Atsauces
--------

1. ↑   Танец мотылька (1971). Atjaunināts: 2022-08-25
2. ↑  «Tauriņdeja (1971)». *Filmas.lv* (lv-LV). Skatīts: 2022-08-25.
**Ksavjērs Vila Gaskess** (spāņu: *Xavier Vila Gazquez*; dzimis 1990. gada 8. martā Tarragonā) ir Spānijas starptautiskais lielmeistars šahā (2011).

Biogrāfija
----------

Vairākkārt pārstāvējis Spāniju Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros lielāko panākumu guvis 2008. gadā Eiropas jauniešu šaha čempionātā U18 vecuma grupā, kad izcīnījis uzvaru. Četras reizes izcīnījis medaļas Spānijas jauniešu šaha čempionātos dažādās vecuma grupās: zelta (2006), trīs sudraba (2004, 2005, 2007). 2008. gadā pārstāvējis Spāniju Eiropas jauniešu komandu šaha čempionātā U18 vecuma grupā.

Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāts, tajā skaitā divas reizes uzvarējis Barselonā (2002, 2004). Par panākumiem turnīros FIDE 2007. gadā Vilam Gaskesam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu, bet 2011. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  OlimpBase :: European Boys' U18 Team Chess Championship :: Xavier Vila Gazquez
2. ↑  Title Applications (GM): Vila Gazquez, Xavier

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Marina Makropulu** (grieķu: *Μαρίνα Μακροπούλου*; dzimusi kā **Marina Pogoreviči** (rumāņu: *Marina Pogorevici*) 1960. gada 3. decembrī Ploještos) ir Rumānijā dzimusi Grieķijas starptautiskā lielmeistare šahā (1982).

Biogrāfija
----------

Daudzkārtējās Rumānijas sieviešu šaha čempiones Marijas Albulecas meita. Šahu iemācījusies spēlēt desmit gadu vecumā. 1980. gadu sākumā bijusi viena no vadošajām Rumānijas šahistēm. Rumānijas sieviešu šaha čempionātos izcīnījusi trīs medaļas: zelta (1984) un 2 sudraba (1980, 1983). 1981. gadā Bidgoščā uzvarējusi Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla zonas turnīrā un ieguvusi tiesības spēlēt starpzonu turnīrā, kurā 1982. gadā ieņēmusi 7. vietu. Par panākumiem turnīros FIDE 1982. gadā viņai piešķīra starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu. Bija pirmā Rumānijas šahiste, kas saņēmusi šo nosaukumu.

1987. gadā apprecējusies un pārgājusi Grieķijas pilsonībā. Deviņas reizes uzvarējusi Grieķijas sieviešu šaha čempionātos (1990, 1994, 1996, 1998, 1999, 2004, 2007, 2011, 2022). 1990. gadā Kualalumpurā piedalījusies savā otrajā Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla starpzonu turnīrā, kurā dalījusi 13. vietu. Daudzu starptautisko sieviešu šaha turnīru laureāte, tajā skaitā četras reizes uzvarējusi Atēnu starptautiskajā šaha turnīrā *Acropolis* (1982, 1987, 1988, 1991) un 2005. gadā dalījusi pirmo vietu turnīrā Gengānā (Francija).

Pārstāvējusi Rumānijas un Grieķijas komandas lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādēs piedalījusies 15 reizes (1982, 1988-2014). Rumānijas izlases sastāvā 1982. gadā komandu vērtējumā izcīnījusi sudraba medaļu, bet individuālajā vērtējumā bronzas medaļu.
* Pasaules komandu šaha čempionātā piedalījusies 2011. gadā.
* Eiropas komandu šaha čempionātā piedalījusies 10 reizes (1992—2013).

Pazīstama arī kā šaha trenere. 2011. gadā saņēmusi FIDE treneres nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Federația Română de Șah: Prezentare». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 17. martā. Skatīts: 2016. gada 25. augustā.
2. ↑  1982 Bad Kissingen Interzonal Tournament
3. ↑  ΑΤΟΜΙΚΟ ΠΡΩΤΑΘΛΗΜΑ ΕΛΛΑΔΑΣ ΓΥΝΑΙΚΩΝ
4. ↑  1990 Genting Interzonal Tournament
5. ↑  Troisieme Breizh MIF
6. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Marina Makropoulou
7. ↑  OlimpBase :: World Women's Team Chess Championship :: Marina Makropoulou
8. ↑  OlimpBase :: European Women's Team Chess Championship :: Marina Makropoulou

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Ksenotransplantācija** ir dzīvnieku šūnu, audu vai orgānu transplantācija cilvēkā, kā arī tādu cilvēka ķermeņa šķidrumu, šūnu, audu vai orgānu transplantācija, kuriem bijis *ex vivo* kontakts ar dzīvnieku šūnām, audiem vai orgāniem. Medicīnā pastāv būtisks cilvēka orgānu un audu transplantu trūkums, un ksenotransplantācija varētu būt viens no veidiem, kā šo problēmu mazināt. Ir veikti pētījumi, kas liecina par ksenotransplantācijas terapeitisko efektu neirodeģeneratīvo slimību un diabēta gadījumos. Piemēram, no pelēm izolēts gamma retrovīruss tika izmantots divos klīniskos pētījumos bērniem ar X- saistīto kombinēto imūndeficīta slimību (X-SCID, "Bubble Boy Disease"). Lai gan terapija vairumā gadījumu uzlaboja bērnu veselības stāvokli, tomēr dažiem pacientiem izveidojās asins vēzis — leikēmija. Šie rezultāti parāda dzīvnieku vīrusu spēju izraisīt cilvēkam slimību, lai gan citos klīniskajos pētījumos ar gamma retrovīrusiem, kas izmantoti gēnu terapijā, audzēji nav konstatēti.

Nozīmīgākā ētiskā problēma, kas saistīta ar ksenotransplantāciju, ir risku un ieguvumu līdzsvarošana, lai īstenotu laba darīšanas principu.

Atsauces
--------

1. ↑  «WHO | Xenotransplantation». *WHO*.
2. ↑  Center for Biologics Evaluation and Research. «Xenotransplantation». *FDA*, 2021. gada 3. marts.
3. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 5. maijā. Skatīts: 2017. gada 27. aprīlī.
**Felicita Ertnere** (dzimusi 1891. gada 25. jūlijā – mirusi 1975. gada 3. septembrī) bija režisore, kustību konsultante, skatuves mākslas pedagoģe, Eduarda Smiļģa līdzgaitniece.

Biogrāfija
----------

Felicita Ertnere dzimusi Rīgas apriņķa Siguldas pagasta „Spriguļu" mājās, lauksaimnieku ģimenē. Beigusi V. Olava komercskolu Rīgā (1911), Pētrburgas P. Leshafta Augstāko sieviešu kursu vispārizglītojošo nodaļu (1912), P. Leshafta Fiziskās audzināšanas institūtu (1917), S. Aueres ritmiskās vingrošanas un plastikas studiju Pēterburgā (1919). Studiju nolūkos apceļojusi Eiropas mākslas centrus (1923-1936).

Darba gaitas sāka kā fiziskās audzināšanas skolotāja A. Lunačarska internātskolā Petrogradā (1917-1920). 1920. gadā atgriezās Rīgā – bija kustību disciplīnu pedagoģe Rīgas Tautas augstskolas dramatiskajā studijā un, E. Smiļģa aicināta, 1920. gadā sāka strādāt par kustību konsultanti Dailes teātrī. Pasniedza ritmoplastiku Latvju dramatiskajos kursos.

1940/1941. gada sezonā bija režisore Operas un baleta teātrī, pēc tam kā ritmoplastikas un aktiermeistarības pedagoģe, arī režisore, turpināja darbu Dailes teātrī.

Darbība
-------

Laikā, kad Dailes teātri vadīja Eduards Smiļģis, Felicita Ertnere palīdzēja veidot Dailes teātra savdabīgo stilu. Balstoties uz F. Delsarta izteiksmīgo kustību teoriju un E. Žaka-Dalkroza ritmikas mācību, Dailes teātra izrādēs iestudēja dejas un skatuves kustību, ieviesa regulāras ritmoplastikas nodarbības, piedalījās iestudējumu mizanscēnu izveidē. No 1940. gadu vidus kļuva par līdzautori gandrīz visiem ievērojamākajiem E. Smiļģa iestudējumiem, darbojoties pie tēlu attiecību nianšu un psiholoģiskā pamatojuma izstrādes.

Kopā ar E. Smiļģi veidoti visi ievērojamākie Dailes teātra iestudējumi. Vairāk nekā 20 patstāvīgi iestudētas izrādes, no kurām ievērojamākās: Ā. Alunāna „Seši mazi bundzenieki" (1939), V. Vīgantes „Palmas zaļo vienmēr" (1959), Raiņa „Pūt, vējiņi!" (1953), Dž. B. Šova „Māja, kur sirdis lūzt" (1966), E. Vulfa „Svētki Skangalē" (1970).

1950. gadā kļuva par LPSR Tautas skatuves mākslinieci, 1971. gadā saņēma J.Dubura balvu.

Par F.Ertneri
-------------

* V. Hausmanis „Sarunas ar Felicitu Ertneri", 1977.
* J. Liepiņš „Felicita Ertnere, daugaviete un gaujmaliete// Liepiņš J. „Cildenās dāmas", 1994.
* Ar ticību un atbildību: [F. Ertneres vēstules Smiļģim] Sakārtojusi R. Rotkale, „Teātra Vēstnesis", 1991.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305063830
* ISNI: 0000 0004 1667 9740

 |

 |
**Provideņijas rajons** (krievu: *Провиденский район*, čukču: *Урэлӄуйым район*, unazigmita: *Уӷрилӄуйым район*) ir Krievijas Čukotkas autonomā apvidus administratīvais rajons tā ziemeļaustrumos. Administratīvais centrs ir Provideņijas pilsētciemats. Pašvaldības nozīmē rajona teritorijā izveidots Provideņijas pilsētas apvidus (*Провиденский городской округ*); sīkāka administratīvā iedalījuma rajonā nav.

Ģeogrāfija
----------

Rajons izvietojies Čukotkas autonomā apvidus austrumu daļā Čukču pussalā. Rietumos robežojas ar Iviltinas rajonu, austrumos — ar Čukotkas rajonu. Dienvidaustrumos krastus apskalo Beringa jūra, dienvidrietumos — Anadiras līcis. Kopējais krasta līnijas garums ir ap 850 km, lielākajā daļā tā izrobota ar līčiem un fjordiem. Rajona teritorijas lielāko daļu aizņem Čukču kalniene. Rajona teritorijā ietilpst vairākas piekrastes salas, lielākās no kurām ir Arakamčečena un Itigrana. Daudz upju, lielākās no kurām ir Jonaivēma, Nuņamovāma, Kurupka un Enmeļena.

Rajona lielākā daļa izvietojusies dienvidos no polārā loka, tā ainavu veido galvenokārt tundra un kalnu tundra. Valda mūžīgais sasalums. Ievērojama klimatisko apstākļu dažādība — piekrastē valda piejūras klimats, 50—100 km joslā gar piekrasti — mēreni kontinentāls, bet centrālajā daļā — krasi kontinentāls. Gada kopējais nokrišņu daudzums piekrastē 250—350 mm, tālāk no piekrastes to daudzums samazinās uz pusi.

Rajona teritorijā bagātīgas derīgo izrakteņu atradnes — zelts, sudrabs, alva, varš, dzīvsudrabs, urāns, bet rūpnieciska ieguve netiek veikta.

Liela daļa rajona teritorijas ietilpst Beringijas nacionālajā parkā (Provideņijas iecirknis).

Vēsture
-------

Rajons dibināts 1957. gada 25. aprīlī, nodalot teritoriju no Čukotkas rajona. Par rajona centru kļuva Provideņijas ciemats.

Iedzīvotāji
-----------

Provideņijas rajons vēsturiski ir jaukta čukču un eskimosu apdzīvota teritorija. Rajona teritorijā dzīvo ap 3500 iedzīvotāju, no tiem 60% — rajona centrā Provideņijā, kur mīt 2141 cilvēks. Citas rajona pastāvīgi apdzīvotās vietas ir Novoje Čapļinas (378 iedzīvotāji), Nunligranas (302), Sireņiku (402), Enmeļenas (307) un Janrakinnotas (314) ciemi. No visiem rajona iedzīvotājiem 37 % ir čukči, bet 19 % — eskimosi (to lielākais īpatsvars Krievijā).

Rajona teritorijā divas funkcionējošas vai slēgtas polārstacijas — Buhta Provideņija un Misčapļina.

Atsauces
--------

1. ↑  Провиденский городской округ. О муниципалитете

Ārējās saites
-------------
**Aina Matīsa** (dzimusi 1938. gada 14. jūnijā) ir latviešu teātra režisore un skatuves runas pedagoģe.

Biogrāfija
----------

Aina Matīsa dzimusi 1938. gada 14. jūnijā Jaunlatgales apriņķī, skolotāju ģimenē. Beigusi Rīgas kultūras un izglītības darbinieku tehnikumu (1956) un Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijas teātra fakultātes režisoru nodaļu (1964). Strādājusi par režisori Latvijas televīzijā (1964—1968), Tautas kinoaktieru studijas vadītāju (1968—1993). Pasniedza aktiermākslu dažās Dailes teātra studijās un Leļļu teātra aktieru kursos. Kopš 1998. gada strādā par skatuves runas pedagoģi Latvijas Kultūras akadēmijā un Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijā.

1982. gadā Rīgas Kinostudijas spēlfilmā "Mana ģimene" (režisors Pēteris Krilovs) notēloja nelielu lomu.

Režisora un teātra darbinieka Arnolda Liniņa (1930—1998) atraitne.

Atsauces
--------

1. ↑  Teātris un kino biogrāfijās : **enciklopēdija** / *sast. un galv. red. Māra Niedra; māksl. Aleksandrs Busse.* — Rīga : Preses nams, 1999-. — (Latvija un latvieši). 1.sēj. A-J. — 1999. — 462 lpp. : il. ISBN 9984-00-331-0

Ārējās saites
-------------

* Šonedēļ 70 gadu aprit režisorei un pedagoģei Ainai Matīsai (Diena.lv)
**Ainažu Ziemeļu mols** ir pašlaik neizmantota hidrotehniska būve (mols) Ainažu ziemeļrietumos, netālu (mazāk nekā 100 m) no robežas ar Igauniju. Izbūvēts no laukakmeņiem 20. gadsimta sākumā, tā garums krastā bija 361 metri un līcī — 482 metri.

1911. gadā Valmieras šaursliežu pievadceļu sabiedrība izstrādāja projektu Ainažu ostas viļņlauža ziemeļu gala savienošanai ar krastu. Mola būves nolūks bija ierīkot šaursliežu dzelzceļa Ainaži—Valmiera—Smiltene atzarojumu no Ainažu stacijas līdz viļņlauzim, lai atvieglotu kuģu izkraušanu un iekraušanu. Dambja būvi iesāka 1912. gadā. Uz dambja ierīkoja sliežu ceļu, tomēr būvdarbus pārtrauca Pirmais pasaules karš. 1915. gadā kara iestādes pavēlēja no dambja noņemt un aizvest sliedes.

Mūsdienās no Ziemeļu mola Ainažos saglabājies vairāk nekā puskilometru garš mola posms, kas sastāv no lieliem laukakmeņiem (garums krastā ap 450 metri un līcī — 180 metri). Mola atliekas redzamas arī tālāk jūrā kā lielas akmens salas. Tam blakus atrodas dažādām putnu sugām bagātās randu pļavas (Randu pļavu dabas liegums, kur tās plešas lielākajā platībā, atrodas uz dienvidiem no Ainažiem), un no Ziemeļu mola iespējama putnu vērošana jūrā.

Ārējās saites
-------------

* 

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ainažu Ziemeļu mols***.
* Ainažu Ziemeļu mols
PSRS pastmarka, veltīta MTS.
**Mašīnu un traktoru stacija** (**MTS**) bija valsts uzņēmums Padomju Savienībā un citās tās satelītvalstīs, kas bija apgādāts ar traktoriem, kombainiem u.c. komplicētām lauksaimniecības mašīnām, ar kurām MTS uz līguma pamata par noteiktu samaksu natūrā (pamatforma) un naudā veica kolhozos un padomju saimniecībās lauksaimniecības darbus. Katram darbam bija sava natūrmaksas likme.

MTS nebija tikai mašīnu iznomāšanas punkts, bet ražošanas organizators laukos, jo tās uzdevumos ietilpa jaunākās tehnikas un zinātnisko metožu ieviešana ražošanā. Tā veica arī masu politisko darbu laukos. Masveida kolektivizācijas periodā MTS bija nozīmīga loma kolhozu organizatoriski saimnieciskajā nostiprināšanā. MTS veicināja pāreju uz sociālistisko lielražošanu, kā arī darba ražīguma pieaugumu.

Pirmā MTS Padomju Savienībā dibināta 1928. gadā Odesas apgabalā, Ukrainā. 1932. gadā PSRS jau bija 2446 MTS, bet 1957. gadā - 7903 MTS ar 1044 tūkst. traktoriem.

LPSR pirmās 40 MTS dibināja 1940-1941. gadā. Otrā pasaules kara laikā MTS Latvijas teritorijā tika likvidētas. Pēc padomju varas atgriešanās Latvijā Dobelē tika izveidota pirmā pēckara MTS. 1957. gadā PSRS bija 8000 MTS ar 2,8 mlj. darbiniekiem. Tām piederēja virs 1 mlj. traktoru, 322 tūkst. labības kombainu un daudz citas lauksaimnieciskās tehnikas.

Pieaugot kolhozu ekonomikai un uzlabojoties speciālistu un vadītāju sastāvam, dubultā pārvalde sāka traucēt ražošanas attīstību kolhozos. 1958. gadā pēc februāra plēnuma lēmuma MTS tika izformētas un gada laikā tehnika tika pārdota saimniecībām. Kolhozi papildinājās arī ar kvalificētiem ražošanas organizatoriem. Uz MTS bāzes tika izveidotas remonta un tehniskās stacijas (RTS).

Atsauces
--------

1. ↑  *Latvijas padomju enciklopēdija*. 6. sējums. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 497. lpp.
**Ludvigs Bledovs** (vācu: *Ludwig Erdmann Bledow*; 1795. gada 27. jūlijs, Berlīne — 1846. gada 6. augusts, Berlīne) bija Vācijas šahists.

Biogrāfija
----------

Pēc profesijas bijis matemātikas skolotājs Ķelnes ģimnāzijā. No 1835. gada ticis uzskatīts par vienu no vadošajiem Vācijas šahistiem. 1842. gadā mačā uzvarējis Kārli Janišu, bet 1845. gadā - Ādolfu Andersenu ar 4:1. No 1836. gada vadījis Berlīnes šaha klubu un bijis Berlīnes plejādes dibinātājs. Starp viņa skolniekiem bijuši Kārlis Maiets, Pauls Rūdolfs fon Bilguers, Vilhelms Hanšteins un citi vēlāk vadošie Berlīnes šahisti. 1846. gadā nodibinājis pirmo Vācijas šaha žurnālu *Deutsche Schachzeitung*. No 1830. gada organizējis korespondencšaha mačus starp Berlīni un citām Vācijas pilsētām: Hamburgu, Breslavu, Magdeburgu, Pozeni. 1843. gadā publicējis pirmo vācu korespondencšaha partiju krājumu, kurā bijušas vairāk par 52 neklātienes spēlēm. Savas dzīves laikā savācis vērienīgu šaha grāmatu bibliotēku, kuru pēc Bledova nāves nopirkusi Berlīnes Karaliskā bibliotēka. Aizrāvies arī ar šaha kompozīciju, sevišķi ar šaha uzdevumu sastādīšanu. Savās partijās nereti lietojis arī latviešu gambītu.

Ārējās saites
-------------

* Ludvigs Bledovs šahista profils vietnē chessgames.com
* Ludvigs Bledovs šahista profils vietnē chessgames.com
* Ludvigs Bledovs šahista kompozīcijas vietnē "Chess Problem Database Server"

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 81419676
* ISNI: 0000 0000 5672 7189
* GND: 137194463
* BNF: cb101960130 (data)
* NKC: mzk2007390635

 |

 |
**Džozefs Greiems Kempbels** (angļu: *Joseph Graham Campbell*; 1830. gada 30. aprīlī, miris 1891. gada 2. janvārī) bija britu šahists un šaha problēmists.

Šaha kompozīcija
----------------

D. Kempbela daiļradi J. Umnovs raksturo šādi: "Uzdevuma ieceres grandiozumā, uzbūves sarežģītībā, risinājuma grūtumā D. Kempbels pārspēja visus savu laikabiedrus. Viņa aktīvā daiļrade turpinājās mazāk par desmit gadiem, bet tā atstāja dziļas pēdas ne tikai angļu, bet arī pasaules šaha kompozīcijā."

Savus pirmos uzdevumus Kempbell publicēja 1854. gadā un viņa aktīvā darbība ilga līdz 1862. gadam, kad viņa paketi diskvalificēja, jo tā saturēja dažus uzdevumus ar defektiem. Pēc šīs neveiksmes viņš publicēja vairs tikai dažus uzdevumus.

### Uzdevuma piemērs

**№ 1. D. Kempbels**  
 *Londoner Kongress*, 1862**Mats 5 gājienos**
**Uzdevuma risinājums:**

Viens no grūtākiem un sarežģītākiem Kempbela uzdevumiem ar interesantu galveno variantu:
**1. Lg6** (Laidnis atsedz vertikāli "d" savai dāmai un vienlaicīgi aizsedz vertikāli "g" melno tornim; draud 2. Zxc4+ Ka4 3.Dd1+) **1. ... Lg4** (aizsargājoties no drauda, melno laidnis pats izslēdz savu torni un atbrīvo balto laidni uzbrukuma turpinājumam) **2. Le8 De7** (novēršot draudu 3. Lb6+ Kxb6 4. Dc6+ Ka5 5. Dc7#) **3. Dxc4 Zc2 4. Da4+ bxa4 5. Zc4#**

Atsauces
--------

1. ↑
2. ↑  Е. И. Умнов. *Шахматная задача XIX века*. Москва : Физкультура и спорт, 1960. 45. lpp. (krieviski)
3. ↑  Е. И. Умнов. *...*, 1960. 46.—47. lpp.

Ārējās saites
-------------

* D. Kempbela šaha kompozīcijas vietnē PDB
* D. Kempbela vēsturikais reitings
* 

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 292144300

 |

 |
**Starokadomska sala** (krievu: *остров Старокадомского*) ir Krievijai piederoša neapdzīvota sala Ziemeļu Ledus okeānā Severnaja Zemļas arhipelāgā. Administratīvi ietilpst Krasnojarskas novada Taimiras Dolganu—Ņencu rajonā.

Ģeogrāfija
----------

Sala izvietojusies Laptevu jūras dienvidrietumos Severnaja Zemļas arhipelāga dienvidaustrumos. 27 km platais Jevgenova šaurums ziemeļrietumos to atdala no Boļševikas salas, bet 7 km platais Malija šaurums dienvidaustrumos — no Malijtaimiras salas. Ģeogrāfiski sala ar 2 km platu zemesšaurumu dalās divās atšķirīgās daļās. Dienvidu daļa ir pauguraina ar augstumiem 20—41 m vjl, daudz strautu un ezeriņu. Ziemeļu daļā zemiene ar augstumiem 2—9 m vjl, purvaina. Sala veidota galvenokārt no smilts un smilšmāla, tajā valda arktiskās tundras klimats, aug lielākoties sūnas un ķērpji.

Vēsture
-------

Salu 1913. gadā 8. septembrī atklāja Krievijas ekspedīcija Borisa Viļkicka vadībā ar ledlaužiem *Taimir* un *Vaigač*. To pirmais Malijtaimiras salas apsekošanas laikā no attāluma ieraudzīja ekspedīcijas ārsts Leonīds Starokadomskis, kura vārdā sala arī nosaukta. Krastā pirmie izkāpa Roalda Amundsena ekspedīcijas dalībnieki 1919. gadā.

Atsauces
--------

1. ↑  Однорукий полярный волк
2. ↑  День в истории: остров Старокадомского

Ārējās saites
-------------

* Воспоминания о академике Е. К. Федорове. «Этапы большого пути». Остров Старокадомского
Ludvigs fon Knorings 17. gadsimta krievu bajāra tērpā Pēterburgas Ziemas pils kostīmu ballē (1903)
**Ludvigs fon Knorings** (vācu: *Alfred Ludwig Peter Woldemar Baron von Knorring*, krievu: *Владимир (Людвиг) Карлович Кнорринг*, 1859–1930) bija vācbaltu diplomāts un politiķis, Rietumkrievijas kara politiskās padomes (*Военно-политический совет для Западной России*) priekšsēdētājs (1919).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1859. gada 7. jūlijā Vīnē Igaunijas guberņas muižnieka Kārļa Knoringa ģimenē. 
No 1887. gada darbojās Krievijas Impērijas vēstniecībā Berlīnē, 1894. gadā iecelts par 2. sekretāru. 
No 1903. gada bija Krievijas Ārlietu ministrijas speciālo uzdevumu ierēdnis, vēlāk kancelejas direktors (1906). No 1910. gada bija Krievijas pārstāvis ("ministrs-rezidents") Hesenē-Darmštatē un Saksijā-Koburgā un Gotā (1910-1911). 
1919. gada 22. jūlijā Ludvigs Knorings Berlīnē iesaistījās Rietumkrievijas militāri politiskajā padomē, kurā līdzdarbojās arī Vidzemes bruņniecības landmaršals un bijušais Apvienotās Baltijas hercogistes reģents Ādolfs Pilars fon Pilhavs, lielrūpnieki Andrejs Rēmers (*Römmer*), Hermanis fon Bergs, krievu ģenerālis Vasīlijs Biskupskis un pulkvedis Pjotrs Durnovo. Padome plānoja pēc Krievijas Impērijas atjaunošanas piešķirt neatkarību Polijai un Somijai, bet Baltijas provincēm piešķirt autonomiju, līdzīgu pirmskara Somijas lielhercogistes statusam.
No 1920. gada vadīja krievu bēgļu biroju Bādenbādenē (1920-1922).

Miris 1930. gada 28. decembrī Šveices kūrortā Vevē (*Vevey*).

Atsauces
--------

1. ↑  vesture.eu
2. ↑  geni.com Ludwig (Louis) Bar. Knorring
Starpskriemeļu diski starp jostas skriemeļiem (kreisajā pusē)
**Starpskriemeļu diski** (*disci intervertebrales*) ir skrimšļaudu savienojumi, kas savieno blakus esošo skriemeļu ķermeņus. Katrs disks veido skrimšļaudu savienojumu, atļaujot nelielas skriemeļu kustības, tie darbojas arī kā saites, lai saturētu skriemeļus kopā.

Uzbūve
------

Katru disku veido fibrozais gredzens (*anulus fibrosus*), kas ieskauj recekļveida kodolu (*nucleus pulposus*), kas ir palieka no embrionālās mugurkaulāja stiegras (*chorda dorsalis*). Diska kodols darbojas kā trieciena absorbētājs, amortizējot dažādus ikdienas triecienus un saturot skriemeļus kopā. Disku biezums nav vienāds, tas palielinās, sākot no pirmā kakla skriemeļa, līdz pēdējam jostas skriemelim. Starpskriemeļu diskā, kas atrodas starp pēdējo krustu skriemeli un astes kaulu, ir neliels dobums.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85067544
* GND: 4143992-2
* BNF: cb11931327k (data)
* NDL: 00573500
* NKC: ph862177

 |

 |
Livonijas mestra zīmogs ar uzrakstu "(Sigillum) (Com)MENDATORIS DOM(us) (the)VTO(nic)I IN LIVONIA" - "Vācu ordeņa komandiera Livonijā zīmogs"
**Villekens fon Endorps** jeb **Vilekīns** (vācu: *Willekîn, Wilhelmus*), kristītajā vārdā **Vilhelms no Nindorfas** jeb **Vilhelms Šurborgs** (latīņu: *Wilhelmus von Surborch*, miris 1287. gada 26. martā), bija Livonijas ordeņa mestrs no 1282. līdz 1287. gadam.

Izcelsme
--------

Villekens cēlies no turīgas Brēmenes arhibīskapijas ministeriāļu dzimtas Nindorfā Vācijas ziemeļdaļā, 25 km uz rietumiem no Štādes. Kritis cīņā pret zemgaļiem Livonijas krusta karu Kaujā pie Garozas 1287 .gada 26. martā.

Vēstures hroniku liecības
-------------------------

Atskaņu hronikas tekstā rakstīts, ka *"bij Villekīns labs valdinieks, viņš labs bij visiem cilvēkiem, gan nabagiem, gan bagātiem. Tā viņš tur dzīvoja daždien un dievam kalpoja arvien. [..] Viņš prata dievu godināt, zem dieva mātes karoga viņš cīnīdamies nomira."*

>  Rusova Livonijas hronika par mestru Vilhelmu raksta:  
>   
> 
> 
> 
> 
> 
> > 
> > "1281. gadā Vilandē ievēlēja par mestri Vilhelmu Šurborgu, jeb Endorfu. Viņš veda lielus kaŗus ar leišiem, šamaišiem un zemgaļiem, un uzcēla Svētā kalna pili Zemgalē un trīs pilis: Valmieru, Burtniekus un Trikātu. Beidzot zemgaļi viņu kādā kaujā uzvarēja un nokāva kopā ar 33 ordeņbrāļiem. Sešpadsmit ordeņbrāļus zemgaļi saņēma gūstā, no kuŗiem dažus piesēja kailus uz zirgiem un sita ar nūjām, kamēr nenosita; dažus uzsēja uz koka režģiem, lika uz uguns un sadedzināja. Šis mestris valdīja 5 gadus un 5 mēnešus".
> > 
> > 
> > 
> 
> 
> 

| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: **Konrāds fon Foihtvangens**  |  **Livonijas Ordeņa mestrs** 1282. gads — 1287. gads | Pēctecis: **Kūno fon Hacingenšteins**  |
**Nana Fana-Košnicka** (angļu: *Ngan Phan-Koshnitsky*; dzimusi kā **Fan Huiņ Bannana** (vjetnamiešu: *Phan Huỳnh Băng Ngân*) 1974. gada 24. februārī) ir Vjetnamas un Austrālijas starptautiskā meistare šahā (2001).

Biogrāfija
----------

1990. gadu sākumā bijusi viena no Vjetnamas vadošajām šahistēm, taču apprēcējusies un pārcēlusies uz dzīvi Austrālijā. 1998. gadā uzvarējusi Austrālijas sieviešu šaha čempionātā. 2001. gada aprīlī Goldkostā uzvarējusi Okeānijas šaha čempionātā sievietēm un kvalificējusies Pasaules šaha čempionātam sievietēm. Piedalījusies 2001. gada Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas Maskavā, kurā 1. kārtā zaudējusi Almīrai Skripčenko.

Pārstāvējusi Vjetnamu un Austrāliju Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 7 reizes (1990-1992, 1996-2002, 2006).

Par panākumiem turnīros FIDE 2001. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Australian Women's champions». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 13. martā. Skatīts: 2018. gada 13. novembrī.
2. ↑  Oceania Women's 3.2bZonal. Tournament report
3. ↑  2001-02 FIDE Knockout Matches
4. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Ngan Phan-Koshnitsky

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
Skats uz seno cilvēku apmetni Karabalikti ezera krastā
**Urtatube** (baškīru: *Урта түбә*) jeb **Misovaja** (krievu: *Мысовая*) ir senākā zināmā paleolīta apmetne Urālos. Tā atrodas Karabalikti ezera rietumu krastā pie Tašbulatovas ciema Abzelilovas rajonā Baškortostānā, Krievijā. Apmetnes senākie slāņi attiecināti uz Ašelas kultūru.

Izpētes vēsture
---------------

Apmetni no 1959. līdz 1961. gadam atklāja un izpētīja Geralds Matušins. Viņš to nosauca par Misovajas apmetni. Viņš izdalīja divus slāņus: mezolīta un neolīta (Karabalikti VII). Misovajas II apmetnē tika atrasti māla izstrādājumi, kas atgādina spoles, konusus u.c. Iespējams, ka tās izmantotas kā šaha figūras.

No 1962. līdz 1968. gadam tika atrakti mezolīta, neolīta un vēlāko laiku kultūras slāņi.

1971. gadā arheologs Oto Baders izpētīja zemāko paleolīta slāni vairāk nekā 2 metru biezumā, savāca bagātu krama rīku, nukleju un šķilu materiālu, kas līdzinājās Ašelas kultūras un Mustjē kultūras rīkiem, un oriģinālu ciršanas rīku sēriju. Viņš apmetni nosauca par Urta–Tube.

Apraksts
--------

Urtatubes apmetnes platība ir 100 m². Tā atrodas uz Karabalikti ezera zemesraga, kas ir neliela augstiene, kuras pamatā ir šūnakmens.

Apmetnes nogulumos bija paleolīta, mezolīta, neolīta, eneolita, vēlīnā bronzas laikmeta un agrā dzelzs laikmeta kultūras atliekas. Apmetnē tika atrastas agrā paleolīta mājokļa pēdas, kas būvēts spraugā starp klintīm. Tur tika atrastas rokas cērtes un dūres cirvji. Ašelas tipa rīki bija izgatavoti no tumši pelēkas jašmas.

Vēlākā laika atrastie rīki bruņurupučveida nukleji un Mustjē kultūrai raksturīgie smailie uzgaļi. Tie nebija pienācīgi apstrādāti un attiecas uz vēlāku laiku nekā Mustjē kultūra — pirms 200 līdz 120 tūkstošiem gadu.

Urtatube materiāli liecina par Urālu sākotnējo apdzīvotību ar neandertāliešiem, kuri virzījās no dienvidiem uz ziemeļiem. Neandertāliešu mirstīgās atliekas apmetnē netika atrastas.

Urtatubes apmetnes atradumi glabājas:

* Baškīrijas Valsts universitātes arheoloģijas fondā;
* Arheoloģijas un etnogrāfijas muzejā Ufā.

Atsauces
--------

1. ↑  Археологический словарь Матюшин Г. Н. Москва: «Просвещение», 1996
Pagalma dzelzceļš ar tvaika lokomotīvi 1:8 mērogā, uz pārvietojamām sliedēm.
**Pagalma dzelzceļš** ir privāts āra dzelzceļš, parasti samērā miniatūrs, bet pietiekami liels, lai uz vagona sēžot, varētu braukt. Sliežu ceļa platums var būt no 64 milimetriem līdz 406 milimetriem, dažkārt pat vairāk. Mazākus āra dzelzceļus, uz kuru vagoniem nevar braukt, sauc par dārza dzelzceļiem. Pasaulē ir simtiem, pat tūkstošiem pagalma dzelzceļu, sevišķi ASV un Apvienotajā Karalistē, kur tie sastopami tikpat bieži, kā parastie modeļu dzelzceļi.

Sliedes
-------

Pagalma dzelzceļu sliedes var būt gan pārvietojamas, gan arī novietotas pastāvīgi. Agrāk sliedes veidoja kā vienkārši sametinātas metāla konstrukcijas, bet tagad tās būvē no dzelzs vai alumīnija, dažreiz pat no koka. Sliedes parasti piestiprina pie koka, plastmasas vai betona gulšņiem, apkārt gulšņiem saber akmens šķembas (kā uz īstā dzelzceļa). No šiem materiāliem tiek taisītas arī pagalma dzelzceļu pārmijas.

Lokomotīves un vagoni
---------------------

Pagalma dzelzceļu lokomotīvēm var būt vairāki tipi: tvaika lokomotīves, ar gāzes vai dīzeļdzinēju, kā arī elektriskās lokomotīves, kas izmanto akumulatoru baterijas.
Vagoni bieži tiek modelēti pēc līdzības ar reālā dzelzceļa aprīkojumu, uz tiem tiek krāsoti logo no bijušajiem vai esošiem dzelzceļiem. Preču vagonus, platformas, cisternas veido līdzīgi parastā dzelzceļa transporta vienībām. Pasažieriem izmanto speciālus vagonus, kuri tiek izgatavoti tā, lai to smaguma centrs atrastos zemu. Tas nepieciešams tādēļ, ka pasažieri sēž uz šiem vagoniem, nevis to iekšpusē.

Skatīt arī
----------

* Dzelzceļš
**Jakobs Kārlis Georgs fon Zīverss** (vācu: *Jakob Carl Georg Graf von Sievers*; 1814—1879) bija vācbaltiešu cilmes Latvijas arheologs. Pirmais atklāja krama un kaula darbarīkus akmens laikmeta apmetnē pie Burtnieku ezera un sāka izrakumus Āraišu ezerpilī.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1814. gada 31. augustā Bauņu muižā (vācu: *Bauenhof*) grāfa Paula fon Zīversa (1773-1824) un Katrīnas fon Zīversas, dzimušas fon Gincelas (*Katharina v. Günzel a. d. H. Bauenhof*, 1792-1845) ģimenē. Mācījās pie vēlākā Bērzaines ģimnāzijas dibinātāja A. Holandera Brenguļos, tad Tērbatas ģimnāzijā. Pēc dienesta Krievijas impērijas armijā (1832-1838) saimniekoja tēva mājās Košķeles muižā (*Ostrominsky*), vēlāk Bauņu muižā. 1852. gadā apprecējās ar Konstanci Elīzu Katrīnu fon Vulfu (*v. Wulf*). Savu brīvo laiku viņš veltīja arheoloģisko izrakumu veikšanai netālu no Burtnieku ezera un pie Strantes ezera Smiltenes novadā. No 1871. gada pilnībā nodevās Latvijas vēsturei un arheoloģijai, 1875. gadā iznāca viņa pētījums par Indriķa hronikas ģeogrāfiskajiem aspektiem. 
1875. gadā Kārlis Georgs fon Zīverss izdarīja pirmos izrakumus Zvejnieku kapulaukā pie Burtnieku ezera, bet 1876. gadā Āraišu ezera salā, kur konstatēja piecas vai sešas apbūves kārtas, atrada senlietas, taču izrakumu apstākļi bija ļoti neērti - izrakumu laukumos nemitīgi plūda iekšā ūdens, kas nemitīgi bija jāizsmeļ. 1877. gadā viņš pārcēlās uz dzīvi Cēsu jaunajā pilī. 1877. gadā viņš uzaicināja vācu zinātnieku Rūdolfu Virhovu doties "arheoloģiskā ceļojumā" uz Baltiju, kur izrādīja savus atradumus Āraišu ezerpilī un citur.

Miris Cēsu pilsmuižā 1879. gada 19. jūlijā, apglabāts Mazsalacas kapos.

Darbi
-----

* Beiträge zur Geographie Heinrichs v. Lettland. Mitau 1875.
* Bericht über die im Jahre 1875 am Strante-See ausgeführten archäologischen Untersuchungen. Dorpat 1877.
* Bericht über antiquarische Forschungen im Jahre 1876. Dorpat 1881.

Literatūra
----------

* Zeitschrift für Ethnologie. Organ der Berliner Gesellschaft für Anthropologie, Ethnologie und Urgeschichte 11, 1879 (nekrologs)

Biedrības
---------

* Berlīnes Antropoloģijas, etnoloģijas un senvēstures biedrības (*Berliner Gesellschaft für Anthropologie, Ethnologie und Urgeschichte*) korespondētājloceklis (1872)
* Igaunijas zinātniskās biedrības loceklis (1872), goda biedrs (1875)

Atsauces
--------

1. ↑  SIEVERS, K.G. "Pfahlbau im Arrasch-See (Lievland)". Verhandlungen der Berliner Gesellschaft für Anthropologie, Ethnologie und Urgeschichte (1876)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 50001410
* GND: 117375373

 |

 |
**Pavasara veronika** (*Veronica verna*) ir augu suga ceļteku dzimtas veroniku ģintī. Savvaļā tā ir sastopama Eiropā, tostarp visā Latvijas teritorijā, Ziemeļāfrikā un Rietumāzijā smilšainās vietās — atmatās, nezālienēs, ceļmalās un pļavās.

Morfoloģija
-----------

Parastā veronika ir viengadīgs, 5—15 cm garš lakstaugs ar stāvu, apmatotu, dažreiz zarojošu stublāju, kurš augšdaļā ir klāts ar dziedzermatiņiem. Lapas ir sīkas 0,5—2 cm garas, 0,4—0,9 cm platas. To forma ļoti variē — no veselām līdz plūksnaini dalītām (vidusdaļā); stublāja augšējās lapas parasti ir veselas, lineāri lancetiskas.

Ziedu ķekars stublāja vai zaru galā ir blīvs un nav acīm redzami nodalīts no stublāja. Pie katra zieda ir lancetiska, stublāja lapai līdzīga seglapa, kas garāka nekā ziedkāts. Kauslapas arī ir klātas ar dziedzermatiņiem. Ziedu vainags ir gaiši zils ar tumšākām dzīslām. Auglis ir pogaļa ar seklu jomu un īsu irbuļa palieku (tā tikai mazliet pārsniedz jomu). Katrā pogaļas cirknī 6—8 sēklas. Zied no aprīļa beigām līdz jūnijam.

Atsauces
--------

1. ↑  "An update of the Angiosperm Phylogeny Group classification for the orders and families of flowering plants: APG II". *Botanical Journal of the Linnean Society* 141 (4): 399–436. 2003-04. doi:10.1046/j.1095-8339.2003.t01-1-00158.x. ISSN 0024-4074.
2. ↑  «pavasara veronika - Veronica verna L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-02-20.
**Kārlis Freimanis** (1909. gada 4. jūlijs — 1987. gada 27. jūlijs) bija latviešu gleznotājs un grafiķis.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1909. gada 4. jūlijā Talsos. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā devās bēgļu gaitās, mācījās Toropecas bēgļu skolā (1917-1918). gadam. Pēc atgriešanās dzimtenē mācījās Talsu pilsētas pamatskolā, tad Talsu Valsts vidusskolā (1920-1926). Strādāja par dekoratoru un skatuves meistaru Ventspils latviešu teātrī (1928-1929), piedalījās izstādēs. Studēja Latvijas Mākslas akadēmijas (1929-1935) Dekoratīvās glezniecības meistardarbnīcā, līdztekus arī Latvijas Universitātes Arhitektūras fakultātē (1932-1934). Strādāja par zīmēšanas, mākslas, vēstures un rokdarbu skolotāju Talsu Valsts vidusskolā (1934-1935). No 1937. gadā pārcēlās uz dzīvi Rīgā.

Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā bija Valsts ceļojošā teātra galvenais mākslinieks, Tēlotājas mākslas kooperatīva biedrs. Pēc kara beigām 1945. gadā strādāja par mācību daļas vadītāju Kuldīgas daiļamatniecības vidusskolā, tad par zīmēšanas un kompozīcijas pedagogu Rīgas daiļamatniecības vidusskolā, līdztekus bija mākslinieks restaurators Valsts literatūras muzejā, mākslinieks kombinātā "Māksla" (1961–1969). 
1969. gadā pensionējās.

Miris 1987. gadā, apglabāts Meža kapos.

Atsauces
--------

1. ↑  literatura.lv

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 8145857770023020785
* LCCN: n82200476
* ISNI: 0000 0000 2228 9950
* GND: 1036303802

 |

 |
**Nana Aleksandrija** (gruzīnu: ნანა ალექსანდრია; dzimusi 1949. gada 13. oktobrī Poti, Gruzijas PSR) ir Gruzijas starptautiskā sieviešu lielmeistare šahā (1976) un FIDE starptautiskā tiesnese (1995).

Šahistes karjera
----------------

Nana Aleksandrija jau 1963. gadā debitēja PSRS sieviešu šaha čempionāta finālā, bet pēc tam kļuva par šo sacensību trīskārtēju uzvarētāju (1966, 1968, 1969). Sešas reizes ir pārstāvējusi PSRS izlasi Pasaules šaha olimpiādēs (1969, 1974, 1978, 1980, 1982, 1986) un četras reizes ieguvusi pirmo vietu pie sava galdiņa. Vairāk nekā divdesmit gadus (1967-1990) ir piedalījusies cīņā par Pasaules sieviešu šaha čempiones titulu, un divas reizes ir izcīnījusi tiesības piedalīties mačā par čempiones nosaukumu. Taču abi mēģinājumi iegūt augstāko titulu beidzās ar neveiksmi: 1975. gadā viņa bez ierunām zaudēja Nonai Gaprindašvili (+3 =1 −8), bet 1981. gadā maču ar Maiju Čiburdanidzi beidza neizšķirti (+4 =8 −4), tomēr pēc to laiku FIDE noteikumiem Čiburdanidze saglabāja čempiones nosaukumu. Nana Aleksandrija ir bijusi FIDE sieviešu komisijas locekle (1986 - 2001). Nana Aleksandrija ir ārpus konkursa piedalījusies 1989. gada Latvijas vīriešu šaha čempionātā.

Personīgā dzīve
---------------

Pēc izglītības Nana Aleksandrija ir žurnāliste. Precējusies ar arhitektu Levanu Bokeriju. Viņu dēls Giga Bokerija (dzimis 1972. gadā) ir bijis Gruzijas ārlietu ministra vietnieks un Gruzijas Nacionālās drošības padomes sekretārs.

Atsauces
--------

1. ↑  OlimpBase Women's Chess Olympiads Nana Alexandria
2. ↑  «World Chess Championship (Women) 1975 Gaprindashvili - Alexandria Title Match». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 5. decembrī. Skatīts: 2013. gada 30. aprīlī.
3. ↑  World Chess Championship (Women) 1981 Chiburdanidze - Alexandria Title Match
4. ↑  NATIONAL SECURITY ADVISOR[novecojusi saite]

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 283952563
* ISNI: 0000 0003 9037 1966

 |

 |
**Namejs Zeltiņš** (dzimis 1935. gada 12. augustā) ir latviešu fiziķis, Latvijas Zinātņu akadēmijas goda loceklis.

Biogrāfija
----------

Dzimis 1935. gada 12. augustā Dobelē, atvaļināta Latvijas armijas virsnieka 4. Vidzemes latviešu strēlnieku pulka komandiera Anša Zeltiņa ģimenē. Namejs Zeltiņš studējis Latvijas Valsts universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē (absolvējis 1966. gadā).

1984. gadā aizstāvējis inženierzinātņu kandidāta grādu par tēmu "Kompleksās metodes energoresursu izmantošanai rūpniecībā", bet 1993. gadā ieguvis habilitētā inženierzinātņu doktora grādu (Dr.habil.ing.), aizstāvot disertāciju par tēmu "Siltumapgādes sistēmu integrētie pētījumi: enerģētiskā un ekonomiskā efektivitāte, ekoloģija".

Strādājis Fizikālās enerģētikas institūtā, publicējis rakstus par enerģijas efektivitātes un energosistēmu attīstības jautājumiem. Fizikālās enerģētikas institūta Energoefektivitātes centra vadītājs un Rīgas Tehniskās universitātes profesors. No 2001. gada Pasaules Enerģijas padomes Latvijas Nacionālās komitejas prezidents.

2015. gadā Zeltiņam piešķirts valsts emeritētā zinātnieka nosaukums inženierzinātnē.

Anša Zeltiņa piemiņa
--------------------

Namejs Zeltiņš piedzima, kad tēvs Ansis Zeltiņš jau bija atvaļinājies no Latvijas armijas. Kad Namejam Zeltīņam bija septiņi gadi, tēvs 78 gadu vecumā nomira. Tomēr saglabājusies piemiņa par tēva gaitām sarežģītajā vēstures periodā.

Namejs Zeltiņš finansējis Jāņa Hartmaņa grāmatas "4. Vidzemes latviešu strēlnieku pulks 1915-1917" izdošanu.

Savulaik Ansis Zeltiņš mācījies Vecpiebalgas draudzes skolā. 2016. gadā viņa dēls Namejs Zeltiņš iedibinājis tradīciju Vecpiebalgas vidusskolā piešķirt pulkveža Anša Zeltiņa stipendiju par latviešu valodas godāšanu un popularizēšanu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Namejs Zeltins (Zeltinsh)». lza.lv.
2. ↑  «Namejs Zeltins». ieee.org.
3. ↑  «Globālie izaicinājumi un Latvijas mērķi enerģētikā». lza.lv.
4. ↑  «Emeritētie zinātnieki». lza.lv.
5. ↑  «Latviešu strēlnieki. Sarkanie?». lpra.vip.lv.
6. ↑  «Grāmata par Vidzemes pulku». Laikraksts "Latvietis".
7. ↑  «Lāčplēša Kara ordeņa kavaliera, pulkveža Anša Zeltiņa stipendija». vecpiebalgasvsk.lv.

Ārējās saites
-------------

* Publikācijas Ortus.RTU.lv

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 32412040
* LCCN: n91090525
* ISNI: 0000 0000 3317 2731

 |

 |
**Sekundārā emisija** - elektronu (sekundāro elektronu) emisija no materiāla virsmas citu daļiņu (parasti jonu vai enerģijas bagātu elektronu) plūsmas iedarbībā. Sekundāro elektronu skaitu, kas tiek emitēti vienas daļiņas iedarbības rezultātā, sauc par sekundārās emisijas iznākumu. Sekundārās elektronu emisijas veidu, kad elektroni no virsmas tiek atdalīti gaismas iedarbībā, sauc par fotoemisiju. Ja no virsmas tiek izsisti nevis elektroni, bet joni, to sauc par **sekundāro jonu emisiju**. 

Sekundārā emisija elektronu lampās parasti ir nevēlama parādība, bet ir arī elektronu ierīces, kuru darbība pamatojas tieši uz sekundārās emisijas efektu.

Sekundārās emisijas nevēlamā ietekme
------------------------------------

Ja elektronu lampā elektronu plūsma ir ar pietiekami lielu ātrumu, primārie elektroni no lampas anoda sāk izsist sekundāros elektronus, kas rada nevēlamu elektronu plūsmu lampā (tīkliņstrāvas palielināšanos un voltampēru raksturlīknes izkropļojumus). Šī efekta novēršanai lampās lieto speciālus negatīvi lādētus elektrodus (bremztīkliņus) (sk. pentode). Elektronu izplūšanu no anodiem sauc arī par **dinatronefektu** (grieķu: *dyna(mis)* - spēks + elektrons + latīņu: *effectus* - darbība).

Sekundārās emisijas parādības izmantošana
-----------------------------------------

### Sekundārās emisijas lampas

Sekundārās emisijas parādību izmanto speciālās sekundārās emisijas lampās, lai palielinātu to jutību. Šādām lampām ir speciāls elektrods, kas nodrošina sekundāro emisiju un kuru dēvē par dinodu (no termina "dinatronefekts"). 

### Fotoelektronu pavairotāji

Sevišķi lielā mērā sekundārā emisija tiek pielietota gaismas jutīgās ierīcēs - fotoelektronu pavairotājos. Šeit primārie elektroni (fotoelektroni) tiek izstaroti no fotokatoda gaismas iedarbībā (notiek fotoemisija), paātrināti spēcīgā elektriskajā laukā un virzīti uz dinodu, no kura katrs elektrons izsit lielu skaitu sekundāro elektronu, stipri palielinot anodstrāvu. Dinodi var būt vairāki un novietoti cits aiz cita, tādēļ fotoelektronu pavairotāja jutība var būt tik liela, ka ar šo ierīci iespējams reģistrēt atsevišķus fotonus.

### Iegaumējošās elektronstaru lampas

Uz sekundārās emisijas fenomenu balstījās arī dažu iegaumējošo elektronstaru lampu darbība.

Skatīt arī
----------

* Fotoefekts
**Irina Ringača** (rumāņu: *Irina Rîngaci*; dzimusi 2001. gada 23. augustā) ir Moldovas brīvā stila cīkstone, Pasaules un Eiropas čempione.

Biogrāfija
----------

Starptautiskās sacensībās Irina Ringača piedalās kopš 2017. gada. Viņa ir Pasaules un Eiropas kadetu un junioru čempionātu godalgoto vietu ieguvēja. 2019. gada Pasaules U23 čempionātā Budapeštā svara kategorijā līdz 62 kg viņa izcīnīja bronzas medaļu.

2020. gada decembrī Serbijas galvaspilsētā Belgradā Pasaules individuālā kausa izcīņā Irina svara kategorijā līdz 65 kg cīņā par zelta medaļu zaudēja ukrainietei Tetjanai Rižko un izcīnīja sudraba medaļu. Šis bija pirmais nozīmīgais moldāvu sportistes panākums pieaugušo cīņas sacensībās.

2021. gada Eiropas čempionātā, kas aprīlī notika Varšavā, svara kategorijā līdz 65 kg Moldovas sportiste izcīnīja zelta medaļu, šoreiz finālā uzveicot Tetjanu Rižko un kļūstot par Eiropas čempioni. Gadu vēlāk viņai izdevās šo panākumu atkārtot, šoreiz čempionātā finālā uzvarot francūzieti Paulini Lekarpentjē.

2021. gada pasaules čempionātā, kas norisinājās Norvēģijas galvaspilsētā Oslo, Moldovas sportiste izcīnīja čempiontitulu. Finālā viņa uzvarēja sportisti no Japānas Mivu Morikavu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Украинка Татьяна Рижко завоевала золотую медаль на Кубке мира». *kp.ua* (krievu). Skatīts: 2022-04-04.
2. ↑  «Рыжко завоевала серебро на ЧЕ по борьбе». *UA.Tribuna.com* (krievu). Skatīts: 2022-04-04.
3. ↑  «Украинка Татьяна Рижко завоевала золото Кубка мира по борьбе». *MY.UA* (krievu). Skatīts: 2022-04-04.
4. ↑  Спортсменка из Молдовы Ирина Рынгач стала чемпионкой мира по вольной борьбе (krieviski)

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Irina Ringača***.
* *Olympedia* profils (angliski)
* FILA profils (angliski)