recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Erevānas dialekta izplatība (1909)
Armēņu valodas dialektu karte 20. gadsimta sākumā
**Erevānas dialekts** (armēņu: *Երևանի բարբառ*) ir austrumarmēņu valodas dialekts, kurā runā Erevānā un tās apkārtnē. Vēsturiski tas bija pazīstams kā **Ararata dialekts**.

Vēsture
-------

Hačaturs Abovjans — mūsdienu austrumarmēņu literārās valodas izveidotājs
Izcilais armēņu rakstnieks Hačaturs Abovjans 1841. gadā pabeidza savu romānu "Armēnijas brūces" Erevānas dialektā.

Gandrīz 160 gadus ilgā krievu un padomju vara Austrumarmēnijā (1828—1917, 1920—1991) ir atstājusi ietekmi uz armēņu sarunvalodu. Ikdienā tiek lietoti daudzi krievu, persiešu, turku, arābu un citi aizgūti vārdi. Padomju vara mudināja padomju armēņu eliti "atbrīvot armēņu valodu no arābu, turku un persiešu valodas ietekmes". Padomju perioda beigās Armēnijā krievu valoda bija "plaši izplatīta, un no krievu valodas tika veidoti atvasinājumi, izmantojot vietējos afiksus", tikmēr krievu valoda kalpoja arī kā starpnieks, caur kuru armēņu valodā ienāca Eiropas termini.

1989. gadā erevānas dialektā ārpus Erevānas runāja 162 ciematos un 5 pilsētās, kopumā ap 275 000 cilvēku.

Mūsdienās
---------

Vēstures gaitā dialektu ietekmējušas vairākas valodas, īpaši krievu un persiešu, un aizgūtie vārdi tajā ir ievērojami sastopami arī šodien. Mūsdienās tas ir visizplatītākais armēņu dialekts.

Daži armēņu valodas vārdi armēņu sarunvalodā nav dzirdami, to vietā tiek lietoti krievu valodas ekvivalenti:

* sok (sūla)
* *apel'sin* (apelsīns)
* *piva* (alus)
* *marshutka* (maršruta autobuss)
* *svetafor* (luksofors)
* *galuboy* (gejs)
* *'bomzh* (bezpajumtnieks)
* *vabshe* (vispār)
* *vilka* (dakša)
* *chay* (tēja)
* *salfetka* (salvete)
* *ment* (policists)

Lielākā daļa no nesenajiem armēņu emigrantiem, kuri kopš 20. gadsimta 80. gadu beigām ir emigrējuši uz ārzemēm, runā Erevānas dialektā. Armēnijā vērojama tendence palielināt Erevānas dialekta nozīmi. Armēnijas televīzijas kanāli parasti izmanto Erevānas dialektu, nevis standarta armēņu valodu, īpaši izklaides raidījumos, kas izraisa valodnieku kritiku.

Atsauces
--------

1. ↑  Martirosyan, Hrach (2018-01-01). The Armenian dialects. In: The languages and linguistics of Western Asia: an areal perspective (ed. by Geoffrey Haig, Geoffrey Khan). Berlin, Boston: De Gruyter Mouton. (The world of linguistics; editor: Hans Henrich Hock; vol. 6), 2018: 46-105..
2. ↑  «Մշակույթ». *Ազգ* (hy-AM). Skatīts: 2023-04-10.
Šis raksts ir par ielu Jēkabpilī. Par citām jēdziena **1. maija iela** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**1. maija iela** ir iela Jēkabpils pilsētas Zīlānu apkaimē. Tā sākas krustojumā ar Oļu ielu, ved līdzās dzelzceļa līnijai Krustpils—Rēzekne II un beidzas pie Jēkabpils pilsētas robežas, kur ceļš turpinās uz Kūku pagasta Gravām un Druķiem. Kopējais ielas garums ir 1 430 metri, tā ir klāta ar grants segumu. Satiksmes kustība 1. maija ielā norit divās joslās.

Iela izveidojās starp 1901. un 1904. gadu, vienlaikus ar Zīlānu staciju, kā ceļš, kas sliežu ceļus norobežoja no ziemeļiem un atdalīja dzelzceļu no dzīvojamās apbūves uz ziemeļiem no tā. Stacija un apkaimes ēkas smagi cieta Pirmajā pasaules karā, pēc kā saimniecības sašaurināšanās dēļ stacija kļuva lieka un to pakāpeniski likvidēja. Tādēļ mūsdienās apbūve 1. maija ielā atrodas tikai ielas ziemeļu pusē, kamēr agrākās stacijas teritoriju aizņem neapbūvētas pļavas.

Ielu savienojumi
----------------

1. maija iela ir savienota ar šādām ielām:

* Oļu iela
* Ošu iela (T veida krustojums)
* Lapu iela (T veida krustojums)
* Ganu iela (T veida krustojums)
* Miera iela (T veida krustojums)
* Smilšu iela (T veida krustojums)

Skatīt arī
----------

* Jēkabpils ielu uzskaitījums
* 1. maija iela
***Arch Linux*** ir neatkarīgi izstrādāts x86-64 vispārēja lietojuma *Linux* distributīvs, kura mērķis nodrošināt jaunākās stabilās versijas lielākajai daļai programmatūras. Noklusējuma instalācija ir minimāla bāzes sistēma, kuru lietotājs ir konfigurējis, lai pievienotu tikai to, kas ir mērķtiecīgi nepieciešams.

*Arch Linux* lieto pakotņu pārvaldnieku *pacman* ar kura palīdzību var instalēt, dzēst, atjaunināt un savādāk modificēt pakotnes no tā pakotņu repozitorija. *Arch Linux* ir pazīstams ar tā lietotāju pakotņu repozitoriju AUR. Ikviens lietotājs drīkst augšupielādēt pakotnes AUR vidē, padarot to vienu no lielākajiem pakotņu repozitorijiem. Piemēram, zemāk ir redzama *pacman* pavēle terminālī, lai instalētu interneta pārlūku *Mozilla Firefox* no oficiālā Arch repozitorija. 

```
# pacman -S firefox

```

Uz *Arch Linux* bāzes ir veidotas vairāki populāri *Linux* distributīvi, tostarp *Manjaro*, *Artix*, u.c.

Atsauces
--------

1. ↑  «Arch Linux Wiki homepage». *wiki.archlinux.org*. Skatīts: 2022. gada 6. jūlijs.
2. ↑  «Pacman Home Page». *www.archlinux.org*. Skatīts: 2019-10-30.

Ārējās saites
-------------

* Arch Linux Distrowatch lapa
**Džeks Metloks** (angļu: *Jack Matlock*, dzimis 1929. gada 1. oktobrī) ir amerikāņu vēsturnieks, valodnieks un bijušais Amerikas Savienoto Valstu vēstnieks.

Biogrāfija
----------

Dzimis Ziemeļkarolīnā. 1950. gadā ar izcilību pabeidzis Djūka Universitāti, iegūstot bakalaura grādu. 1952. gadā Metloks ieguva maģistra grādu Kolumbijas Universitātē. Specializējies Krievijas vēsturē. No 1953. līdz 1956. gadam pasniedzis krievu valodu Dartmuntes koledžā.

Diplomātisko karjeru Metloks uzsāka 1956. gadā. Ārpus ASV darbojies vēstniecībās Austrijā, Vācijā, Padomju Savienībā, Ganā un Tanzānijā. Specializēšanās attiecībās ar Padomju Savienību ļāva viņam ieņemt ASV vēstnieka amatu Čehoslovākijā (1981 — 1983) un vēlāk ASV vēstnieka amatu Padomju Savienībā (1987 — 1991). 1986. gadā Čatokvas konferencē Jūrmalā nolasīja paziņojumu latviešu valodā, par to, ka ASV joprojām neatzīst Latvijas inkorporāciju Padomju Savienībā. Darbojies arī ASV prezidenta administrācijā jautājumos, kas bija saistīti ar ASV—PSRS attiecībām.

1991. gadā aizgājis no ASV diplomātiskā dienesta un pievērsies akadēmiskajai darbībai, kļūstot par diplomātijas profesoru vairākās augstskolās, publicistu un vairāku grāmatu autoru. Metloka grāmatu "Reagan and Gorbachev: How the Cold War Ended" ("Reigans un Gorbačovs: kā beidzās aukstais karš") 2006. gadā latviski izdeva izdevniecība "Atēna". Grīnsboro koledžas, Olbraitas koledžas, Konektikutas koledžas, kā arī Latvijas Zinātņu akadēmijas goda doktors.

Precējies, piecu bērnu tēvs. Metloks pārvalda angļu, krievu, čehu, franču, vācu un svahili valodu.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  Kolumbijas Universitāte *Džeka Metloka biogrāfija* (angliski)
2. 1 2  ASV prezidenti *Nomination of Jack F. Matlock To Be United States Ambassador to Czechoslovakia* Arhivēts 2011. gada 22. maijā, *Wayback Machine* vietnē. (angliski)
3. ↑  Latvijas vēsture: XX gadsimts. Rīga: Jumava, 2005. gads.
4. ↑  "Latvijas Vēstnesis" *No pārbūves līdz neatkarībai*
5. ↑  Metloks, D. "Reigans un Gorbačovs: kā beidzās aukstais karš", Rīga: Atēna, 2006. gads.
6. ↑  "Latvijas Avīze" *Rīgā ierodas Džeks Metloks*[novecojusi saite]
7. ↑  "Zinātnes Vēstnesis" *Džeks Metloks (Pensilvānijas universitāte, ASV)* Arhivēts 2016. gada 4. martā, *Wayback Machine* vietnē.

Ārējās saites
-------------

* Džeka Metloka mājaslapa (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 29812037
* LNB: 000055180
* LCCN: n85320162
* ISNI: 0000 0001 1564 1992
* GND: 141243740
* SUDOC: 072286024
* BNF: cb150267746 (data)
* BIBSYS: 90871155
* NKC: jo2017958612
* CiNii: DA0949689X

 |

 |
Indriķis Pinksis.
**Indriķis Pinksis** (1910—1991?) bija latviešu komunists, Latvijas PSR Republikāniskās arodbiedrību padomes priekšsēdētājs. Nacionālkomunistu vajāšanu laikā 1959. gada augustā atlaists no amata.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1910. gadā Rīgā Oto Pinkša ģimenē. 1927. gadā kļuva par Latvijas Darba Jaunatnes Savienības (LDJS) biedru, 1931. gadā kandidēja Saeimas vēlēšanās no Latvijas sociāldemokrātu opozicionāro strādnieku kandidātu saraksta, bija ieslodzījumā Rīgas Centrālcietumā (1932—1937). 1939. gadā viņš kļuva par Latvijas Komunistiskās partijas biedru. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā I. Pinksi piekomandēja Gustava Ērenpreisa velosipēdu fabrikai ar uzdevumu veikt rūpnīcas arodbiedrības pārņemšanu.

Otrā pasaules kara laikā Pinksis bija 130. latviešu strēlnieku korpusa gvardes kapteinis.

Latvijas PSR laikā viņš bija Latvijas PSR Ļeņina Komunistiskās jaunatnes savienības Centrālās komitejas sekretārs (1944—1946), bet no 1953. gada Liepājas pilsētas Koministiskās partijas komitejas sekretārs.

1957. gadā viņu iecēla par Latvijas PSR arodbiedrību republikāniskās padomes priekšsēdētāju, bet 1959. gada augustā, nacionālkomunistu vajāšanu laikā, atlaida no šī amata, svītroja no LKP CK biroja locekļu kandidātu sastāva un iecēla par Madonas rajona ceļu celtniecības daļas priekšnieku.

1985. gadā I. Pinksis publiskoja savas atmiņas.

Atsauces
--------

1. ↑  Latvijas Komunistiskās partijas Centrālās Komitejas Sociālpolitisko pētījumu institūts — PSKP CK Marksisma-ļeņinisma institūta filiāle, fonds Nr. PA-200
2. ↑  Pirms 75 gadiem 17. jūnijā PSRS okupēja Latvijas Republiku. Saruna ar vēsturnieku Māri Zvaigzni Viesturs Sprūde la.lv 2015. gada 17. jūnijā
3. ↑  Daina Bleiere. VĒSTURES AVOTI PAR NACIONĀLKOMUNISMU LATVIJĀ — KRITISKS SKATĪJUMS Latvijas vēstures institūta žurnāls, 2017. — nr. 1 (102)
4. ↑  Bēgšana zvejnieku traleros no Liepājas kolhoza "Boļševiks" (1952—1957): motīvi, norise, varas īstenotāju reakcija Jānis Keruss, LPSR VDK zinātniskās izpētes komisijas loceklis
**Pēteris Strautmanis** (dzimis 1919. gada 24. aprīlī, miris 2007. gada 27. jūnijā) bija Latvijas PSR valsts un komunistiskās partijas darbinieks.

Biogrāfija
----------

P. Strautmanis dzimis 1919. gada 24. aprīlī Basu pagastā zemnieku ģimenē. 1944. gadā iestājies PSKP, 1954. gadā pabeidzis Augstāko partijas skolu. No 1950. līdz 1960. gadam Apes rajona partijas komitejas Pirmais sekretārs, LKP CK loceklis, Latvijas PSR Padomju saimniecību (sovhozu) ministrs.

No 1960. līdz 1965. gadam P. Strautmanis bija LKP CK sekretārs. No 1965. līdz 1974. gadam LPSR valdības vadītāja 1. vietnieks. 1974. gada 20. augustā kļuvis par Latvijas PSR Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētāju. No 1976. gadā PSRS Centrālās revīziju komisijas loceklis. PSRS Augstākās padomes 7. 8. un 9. sasaukuma deputāts.

Apbalvots ar Oktobra revolūcijas un vairākiem citiem PSRS ordeņiem.

Piezīmes un atsauces
--------------------

1. ↑  Latvijas Padomju enciklopēdija, 9.sējums, 304.lpp
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  *Lielā padomju enciklopēdija, 24. sējums*. 556. lpp.

| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: **Vitālijs Rubenis**  |  **LPSR AP Prezidija priekšsēdētājs** 1974. gada 20. augusts — 1985. gada 20. augusts | Pēctecis: **Jānis Vagris**  |

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Valsts karogs: Latvija Latvijas PSR Augstākās padomes prezidija priekšsēdētāji |
| --- |
|  |
| 
* Kirhenšteins
* Ozoliņš
* Kalnbērziņš
* Rubenis
* Strautmanis
* Vagris
* Gorbunovs

 |

 |
Panova uzbrukums Karo—Kana aizsardzībā

**Vasilijs Panovs** (krievu: *Василий Николаевич Панов*; 1906. gada 1. novembris, Kozeļska, Kalugas apgabals — 1973. gada 18. janvāris, Maskava) bija PSRS šahists.

Biogrāfija
----------

1929. gadā kļuvis par Maskavas čempionu šahā, uzvarot 11 partijās pēc kārtas. 1934. gadā, spēlējot ārpus konkurences, uzvarējis Uzbekistānas šaha čempionātā. 1934. gadā kļuvis par PSRS sporta meistaru šahā. Piecas reizes piedalījies PSRS šaha čempionātu finālos (1929, 1934/1935, 1937, 1939, 1940, 1948). Labākais rezultāts - dalīta 11.-12. vieta 1939. gadā. 1947. gadā uzvarējis PSRS sporta biedrības "Dinamo" individuālajā čempionātā. 1948. gadā Maskavas izlases sastāvā uzvarējis PSRS komandu šaha čempionātā. 1952. gadā sporta biedrības "Iskra" sastāvā uzvarējis PSRS komandu kausā. 1950. gadā FIDE piešķīrusi Panovam starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.

Bijis pazīstams kā šaha žurnālists un literāts. Bijis šaha nodaļu vadītājs lielajos Maskavas laikrakstos *Известия* un *Пионерская правда*. Sarakstījis monogrāfijas par pazīstamajiem Krievijas šahistiem Mihailu Čigorinu un Aleksandru Aļehinu. Ļoti populāra dažāda līmeņa šahistu vidū bijusi Panova grāmata "Atklātņu kurss" (*Курс дебютов*), kura pirmizdevumu piedzīvojusi 1957. gadā, bet vēlāk septiņus reizes izdota atkārtotos un papildinātos izdevumos.

Devis nozīmīgu ieguldījumu šaha atklātņu teorijā. Panova vārdā ir nosaukts uzbrukuma variants Karo—Kana aizsardzībā: 1. e4 c6 2. d4 d5 3. exd5 cxd5 4. c4.

Atsauces
--------

1. ↑  10 Championship of Moscow - 4-5.1929
2. ↑  4 Championship of Uzbekistan - Tashkent 25.3-16.4.1934
3. ↑  USSR Championship (1939)
4. ↑  Championship of "Dinamo" - Kiev 1947

Ārējās saites
-------------

* Vasilijs Panovs šahista profils vietnē chessgames.com
* Vasilijs Panovs šahista profils vietnē 365chess.com
* Vasilijs Panovs šahista profils vietnē olimpbase.org (PSRS komandu čempionāti)
* Vasilijs Panovs šahista profils vietnē olimpbase.org (PSRS komandu kausi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 35041238
* LNB: 000180743
* LCCN: n80013116
* ISNI: 0000 0000 6303 7792
* GND: 1089441932
* BNF: cb16833760h (data)
* BIBSYS: 90248664
* NLA: 35118253
* NKC: mzk2006348899
* SBN identifikators CFIV177067 nav derīgs.
* BNE: XX955871

 |

 |
**Kārlis Frīdrihs Šulcs** jeb **Šulcs fon Ašerādens** (vācu: *Carl Friedrich Frhr. Schoultz von Ascheraden*; 1720—1782) bija Aizkraukles muižnieks, vācbaltiešu politiķis, Vidzemes landtāga landrāts (1759), Vidzemes bruņniecības delegāts Krievijas Impērijas ķeizaru galmā (1761—1764). Aizkraukles un Skrīveru zemnieku tiesas (*Ascheradensches und Römershofsches Bauerrecht*) izveidotājs (1764).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1720. gada 19. janvārī Zviedrijas armijas kapteiņa Mārtiņa Heinriha Šulca (ap 1687—1736) un viņa sievas Annas Margaretas, dzimušas Štakelbergas (*von Stackelberg*), ģimenē.
Viņa vecvectēvs bija Zviedrijas armijas ģenerālis un Narvas gubernators Mārtiņš Šulcs fon Ašerādens (1617—1682), kas 1675. gadā bija uzņemts Zviedrijas bruņniecībā ar titulu "Mārtiņš Šulcs no Aizkraukles" (*Schoultz von Ascheraden*).

1732. gadā sāka mācīties Pēterburgas kadetu korpusā, no 1739. gada dienēja Braunšveigas kirasieru pulkā, 1741. gadā paaugstināts par dragūnu kapteini.
Ķeizarienes Elizabetes valdīšanas laikā 1743. gadā atvaļinājās no armijas dienesta un devās ceļojumā uz Berlīni un Bohēmiju, pēc tam 1745. gadā apprecējās ar Kristiānu Helēnu fon Lipharti un saimniekoja mantotajā Aizkraukles muižā. 1747. gadā viņu ievēlēja par Vidzemes bruņniecības kases deputātu, 1759. gadā par landrātu.
No 1761. gada viņš bija Vidzemes bruņniecības delegāts Krievijas Impērijas ķeizaru galmā, kur 1763. gadā panāca Rīgas guberņas muižnieku privilēģiju apstiprināšanu, cīnoties pret luterāņu mācītāja Johana Georga Eizena iesniegtajiem projektiem zemnieku stāvokļa uzlabošanai.
Tomēr, kad Katrīna II uzdeva ģenerālgubernatoram Georgam Braunam uzlabot zemnieku stāvokli, Vidzemes bruņniecība baronu Šulcu atsauca uz Rīgu, lai viņš novērstu šo reformu.

Lai radītu piemēru reformas veikšanai viņš 1764. gada rudenī pats latviešu valodā izdeva zemnieku tiesas nolikumu savās Aizkraukles un Skrīveru muižās. 1765. gadā viņam Vidzemes landtāga bija jāsniedz paskaidrojumi par savu rīcību, saglabājusies viņa Apgaismības stila sacerētā aizstāvības runa. Kad landtāgs viņa rīcību neatzina, barons Šulcs atkāpās no landrāta amata un nodevās privātajai dzīvei.
1779. gadā viņš kopā ar F. R. Bergu deva atsauksmi par Rīgas vietniecības iekārtas ierosinājumu.

Miris 1782. gada 21. janvārī Aizkraukles muižā.

Atsauces
--------

1. ↑  geni.com
2. ↑  *Latviešu konversācijas vārdnīca*. XXI. sējums. Rīga : Anša Gulbja izdevniecība. 41 919 - 41 921. sleja.
Dzelmes (dekadentu) grupas mākslinieki 1906. gadā. No kreisās sēž: Kārlis Jēkabsons, Zemgaliešu Biruta, Augusts Baltpurviņš, Eduards Cālītis. Stāv: Kārlis Štrāls, Jānis Akuraters, Kārlis Krūza, Kārlis Skalbe, Jānis Jaunsudrabiņš (foto: Jānis Rieksts).
**Eduards Cālītis** (vecajā rakstībā *Eduards Zahlitis*, 1881—1947) bija latviešu rakstnieks un žurnālists.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1881. gada 20. aprīlī Rīgā. Bērnību pavadījis Lielezerē, mācījās skolā Pampāļos. Viņa pirmais stāsts publicēts 1904. gadā. Pēc 1905. gada revolūcijas apspiešanas bija spiests slapstīties Rīgā. 1906. gadā kopā ar citiem astoņiem literātiem žurnālā "Dzelme" publicēja deklarāciju "Mūsu mākslas motīvi". Bez viņa deklarāciju parakstīja arī Jānis Akurāters, Kārlis Skalbe, Kārlis Štrāls, Kārlis Jēkabsons, Kārlis Krūza, Jānis Jaunsudrabiņš, Augusts Baltpurviņš, Zemgaliešu Biruta.

Pēc 1907. gada dzīvoja Vecmīlgrāvī kokrūpnieka A. Dombrovska uzceltajā "Burtnieku namā", ko mecenāts nodeva jaunajiem literātiem, gleznotājiem un citu mākslu kopējiem, lai viņi tur dzīvotu un strādātu. Strādāja par laikrakstu "Plēsums" un "Rīta blāzma" (1907) redaktoru, Pirmā pasaules kara laikā bija laikraksta "Nedēļa" (1915) redaktors. Pēc Latvijas neatkarības iegūšanas darbojās laikrakstu "Latvijas Rīts" (1919), "Latvijas Sargs" (1920—1922), "Brīvā Zeme" (1922—1925) un "Sprigulis" (1925) redakcijās. Tautas padomes loceklis.

Miris pēc Otrā pasaules kara 1947. gadā.

Deklarācija "Mūsu mākslas motīvi"
---------------------------------

"Vienīgais reālais, ko var saprast un aptvert cilvēka apziņa, ir viņa dvēseles dziļākie pārdzīvojumi, tie mirkļi, kad viņš no tāliem augstumiem pārredz un uzņem sevī plašu, neskaitāmu brīnumu pilnu pasauli. Un, ja tad tāds mākslinieks, kurš būs dziļi sajutis, ka šīs pasaules brīnišķie spēki ir neizsmeļami, radīs, viņa darbs būs mākslas darbs. (..) Tā māksla kļūs par sevišķi harmonisku skaistuma sajūtu, par jaunu dievlūgšanu — reliģisku mākslas kultu. Reliģiskās ekstāzes noslēpumus modinās un apgaismos māksla. Un tā vienīgā, dziļākā un patiesā nākotnes reliģija būs skaistuma reliģija. (..) Tiek uzstādītas līdz apnikumam nodrāztās dogmatiskās strāvas: "māksla priekš dzīves" vai "māksla priekš mākslas". Priekš mums viņa nav neviena no abām. Mēs te atklāti atbildam, ka mums māksla nevar būt sabiedrības kalpone, jo mums viņa nav līdzeklis, bet gan pats mērķis."

Darbi
-----

* "Partizāni"
* "Vēsture kā audzinātāja"

Pēcnācēji
---------

Eduarda Cālīša dēls Maksis Cālītis bija žurnālists, nacionālo partizānu grupas vadītājs Kurzemē, mazdēls Ints Cālītis (1931—2023) – nacionālās pretošanās kustības dalībnieks, politieslodzītais Kolimas un Mordvijas nometnēs.

Atsauces
--------

1. ↑  «Dekadence no literature.lv». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 1. martā. Skatīts: 2014. gada 7. decembrī.
2. ↑  LNB digitalizētā versija
3. ↑  LNB digitalizētā versija
4. ↑  «no latvijaslaudis.lv». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2014. gada 7. decembrī.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 287647263
* LNB: 000021290
* ISNI: 0000 0003 9334 8403

 |

 |
***Sociāldemokrāts*** (1918. gada 21. novembris — 1934. gada 15. maijs) bija Latvijas Sociāldemokrātiskās Strādnieku partijas oficiālais laikrasts. Tas darbību uzsāka drīz pēc Latvijas valsts pasludināšanas un darbojās līdz tā aizliegšanai pēc 1934. gada 15. maija apvērsuma. Laikraksta moto bija sauklis "Visu zemju proletārieši, apvienojieties!" (sākotnēji — "savienojieties").

Brīvības cīņu laikā *Sociāldemokrāts* aicināja strādniekus atbalstīt Latvijas Republiku un sociāldemokrātus, nevis lielinieku spēkus. Sākotnējā laikraksta redakcija atradās Elizabetes ielā 16-6. Pēc sociāldemokrātu projekta — Rīgas Tautas nama — pirmās kārtas pabeigšanas *Sociāldemokrāta* redakcija tika pārcelta tur.

Bez *Sociāldemokrāta* LSDSP un tās institūcijas izdevušas arī citus laikrakstus: *Dienas Lapa*, *Liepājas Avīze*, *Darba Sieviete* un *Domas*.

Pirmais *Sociāldemokrāta* logo 1918. gadā

Atsauces
--------

1. 1 2  *Sociāldemokrāts*, 1. numurs, 21.11.1918. Arhivēts 15.05.2019, *Wayback Machine* vietnē.. Skatīts: 19.03.2021.
2. ↑  *Sociāldemokrāts*, 105. numurs, 15.05.1934. Arhivēts 15.05.2019, *Wayback Machine* vietnē.. Skatīts: 19.03.2021.
3. ↑  «LATVIEŠU SOCIĀLDEMOKRATI 1918. GADA BEIGĀS». *Uldis Ģērmanis*. *Jaunā Gaita*. 1968. Skatīts: 2021-3-19.
4. ↑  «Socialdemokratija un valsts dibinašana: Latvija». Frīdriha Ēberta fonds. Skatīts: 2021-3-19.
**Aina Zābaka** (1933) ir bijusī latviešu nacionālās pretošanās kustības dalībniece un politieslodzītā.

Dzīvesgājums
------------

Dzimusi 1933. gadā. Studēja Maskavā, kur iepazinās ar Knutu Skujenieku un Viktoru Kalniņu.
1962. gadā A. Zābaku apcietināja un apsūdzēja par to, ka viņa piedalījusies nacionālās pretestības grupas "Baltijas federācija" veidošanā. Citi apcietinātie grupas dalībnieki bija Gunārs Rode, Dailis Rijnieks, Jānis Rijnieks, Viktors Kalniņš, Knuts Skujenieks, Uldis Ofkants un Ziedonis Rozenbergs.

Lietu Latvijas PSR Augstākā tiesa izskatīja no 1962. gada 28. novembra līdz 28. decembrim. Tiesnesis Raimonds Brīze G. Rodem un D. Rijniekam piesprieda 15 gadus, A. Zābakai — 12, U. Ofkantam un V. Kalniņam — 10 gadus, K. Skujeniekam — septiņus, Z. Rozenbergam — sešus, Jānim Rijniekam — piecus gadus ieslodzījumā. Ieslodzījumu pavadīja stingra režīma nometnē Mordvijā.

Pēc atgriešanās no lēģera strādāja par bibliotekāri.

Atsauces
--------

1. ↑  «Biographical Dictionary of Dissidents in the Soviet Union: 1956 — 1975. Edited by S. P. De Boer, Evert J. Driessen, Hendrik L. Verhaar. The Hague: Nijhoff, 1982». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 3. jūlijā. Skatīts: 2014. gada 15. decembrī.
2. ↑  Pārrunas uz desmit gadiem Māris Puķītis, žurnāls "Nedēļa" 2005. gada 13. decembrī.
**Sociālistu un demokrātu progresīvā alianse** (**S&D**) ir Eiropas Sociālistu partijas (PES) politiskā grupa Eiropas Parlamentā. Sociālistu un demokrātu progresīvā alianse tika oficiāli dibināta, kā sociālistu grupa 1953. gada 29. jūnijā, kas padara to par otro vecāko politisko grupu Eiropas Parlamentā pēc Atjaunot Eiropu (Renew). Tā savu pašreizējo nosaukumu pieņēma 2009. gada 23. jūnijā. Partija ir centriski kreisa, grupā pārsvarā ietilpst sociāldemokrātiskās partijas, un tā ietilpst Progresīvo aliansē un Sociālistiskajā Internacionālē.

Līdz 1999. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanām tā bija lielākā grupa parlamentā, bet kopš tā laika tā vienmēr ir bijusi otrā lielākā grupa. Astotās ES Parlamenta asamblejas laikā S&D bija vienīgā parlamenta grupa, kurā bija pārstāvētas visas 27 ES dalībvalstis. Pašreizējā ES Parlamentā S&D pašlaik ir 140 deputāti no 25 dalībvalstīm. Partijai Eiropadomē ir astoņi no 27 valstu un valdību vadītājiem, bet Eiropas Komisijā 8 no 27 komisāriem pieder PES partijām.

Latvijā S&D pārstāv sociāldemokrātiskā partija Saskaņa un partija "Gods kalpot Rīgai!", kas ir reģionālā partija.

Ārējās saites
-------------

* Sociālistu un demokrātu grupas tīmekļa vietne

1. ↑  «Seats by Political Group in Each Member State – Elections, Politics & Social Issues». *elections2009-results.eu*.
2. ↑  Tapio Raunio. *The Institutions of the European Union*. Oxford University Press, 2012. 340. lpp. ISBN 978-0-19-957498-8.
3. ↑  «European socialists change name to accommodate Italian lawmakers». *monstersandcritics.com*.
4. ↑  Andreas Staab. *The European Union Explained, Second Edition: Institutions, Actors, Global Impact*. Indiana University Press, 2011. 67. lpp. ISBN 978-0-253-00164-1.
**Eduards Blaus** (1887—1941) bija latviešu dzelzceļnieks un virsnieks, Latvijas brīvības cīņu dalībnieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1887. gada 22. maijā Taurupes pagasta Purgaiļos zemnieku Jāņa un Mades Blauu ģimenē. Mācījās Rīgas Aleksandra ģimnāzijā un Maskavas Lazareva austrumu valodu institūtā, kopš 1913. gada strādāja Maskavas-Kazaņas dzelzceļa dienestā Mordvijā.
Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gada beigās atgriezās dzimtenē.

Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 16. februārī tēva mājās kopā ar brāļiem izturēja kauju ar mājās iebrukušajiem lielinieku miličiem un atkāpās pāri frontes līnijai uz Valku, kur 23. februārī viņus ieskaitīja Ziemeļlatvijas brigādes Valmieras kājnieku pulkā. 3. aprīlī pie Jaunlaicenes skolas Eduards Blaus parādīja varonību kaujā ar lieliniekiem, par ko vēlāk saņēma Lāčplēša ordeni. 1. jūnijā paaugstināts par leitnantu, iecelts par Smiltenes komandantu.
1919. gada 22. jūlijā viņu iecēla par Latvijas dzelzceļa 3. ekspluatācijas nodaļas priekšnieku Vecgulbenē.

1927. gadā sāka studēt Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē.
Pēc Latvijas okupācijas turpināja strādāt par darbu vadītāju dažādos celtniecības uzņēmumos Rīgā.

1941. gada 25. februārī viņu kopā ar vecāko brāli Jāni apcietināja un 28. aprīlī piesprieda 10 gadu ieslodzījumu pēc Krievijas PFSR KK 58-8 panta.
Miris 1941. gada 4. augustā Čkalovas apgabala Soļiļeckas cietuma slimnīcā.

Atsauces
--------

1. ↑  Rihards Treijs. «Četri Lāčplēši vienā ģimenē». *Latvijas Avīze*. Skatīts: 2019. gada 10. novembrī.
2. ↑  geni.com
3. ↑  timenote.info
4. ↑  Latvijas Nacionālais Vēstures Muzejs 2019. gada 19. decembrī
**Jānis Veide** (1907—1973) bija latviešu policists, nacionālās pretošanās kustības dalībnieks, politieslodzītais.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1907. gada 2. jūlijā Limbažos dzirnavnieka Pētera Veides ģimenē. Pēc Rīgas pilsētas ģimnāzijas absolvēšanas sāka strādāt par Limbažu miertiesneša sekretāru. 1931. gadā kļuva par Drustu pagasta vecāko policistu, 1936. gadā par Cēsu pilsētas vecāko policistu, 1937. gadā par Ķeipenes, 1939. gadā par Rīgas apriņķa Policijas pārvaldes krimināluzraugu.

Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 30. septembrī viņu atlaida no amata. Vācu okupācijas laikā no 1941. gada septembra līdz 1944. gada oktobrim J. Veide bija Rīgas apriņķa policijas priekšnieks un 5. Rīgas Aizsargu pulka komandieris pulkvežleitnanta pakāpē. 1944. gada jūlijā Veide no Rīgas apriņķa aizsargiem noorganizēja pa vienam bataljonam Rīgā, Skrīveros un Slokā, nosaucot šo vienību par Rīgas aizsargu pulka ģenerāļa Kureļa grupu.
Neilgi pirms Rīgas krišanas Veide no 5. Rīgas Aizsargu pulka līdzekļiem nodeva vairākus simtus šauteņu un munīciju Kureļa vienībai un pārcēlās uz Kurzemi. Pēc Kureļa vienības sagrāves J. Veidi 1945. gada 7. janvārī aizturēja un nosūtīja uz Vāciju, bet 21. februārī viņš nelegāli atgriezās un dzīvoja Liepājā. 
1945. gada 8. maijā J. Veide neveiksmīgi centās ar bēgļu laivu nokļūt Gotlandes salā, taču bija spiests atgriezties Ventspils ostā un ar segvārdu Lielais Jānis pievienojās mežabrāļu grupai Vārmes pagastā. Līdz 1945. gada novembra sākumam viņš kopā ar operdziedātāju Vilmu Briedi dzīvoja Snēpeles pagastā, līdz 1946. gada martam Planicas pagastā.
1947. gada martā viņš pievienojās Kirila vadītajai nacionālo partizānu grupai Rendas mežu masīvā. Veide kādu laiku bija arī kapteiņa Borisa Jankava grupā. Jankava grupai sadaloties, Veides izveidoja savu pretestības grupu, kurā darbojās arī radists Jānis Eidemanis, kurš uz Bornholmas salu pārraidīja radiogrammu: *Latviju okupējuši boļševiki, latviešu tauta ir pret šo okupāciju, aicinām nākt mums palīgā un atbrīvot Latviju no okupantiem*. 1946. gada vasarā viņš izdeva vairākus nacionālo partizānu avīzes "Latvija" numurus.

1946. gada oktobrī J. Veide kopā ar V. Briedi pārcēlās uz Raņķu pagastu, kur līdz 1947. gada maijam ar rakstāmmašīnu pavairoja nacionālo partizānu izdevumu "Abava", ko izplatīja Kuldīgā, Vārmē un Rīgā, bet vienu "Abavas" numuru pēc Veides ierosinājuma Vilma Briede nosūtīja vairākiem pazīstamiem latviešu māksliniekiem. 
Valsts Drošības ministrijas darbinieki viņu izsekoja un 1947. gada 9. septembrī apcietināja.
Izmeklēšana J. Veides lietā ilga līdz 1948. gada 31. martam, kad viņam piesprieda 25 gadu ieslodzījumu Gulaga nometnēs: sevišķajā nometnē Nr. 5, Tālo Austrumu dzelzceļa Vaņinas stacijā, Habarovskas novada Ozerlagā, Kolimas, Vorkutas un Mordvijas nometnēs līdz 1967. gada 11. septembrim.

Miris 1973. gadā, apglabāts Limbažu kapos.

Atsauces
--------

1. ↑  timenote.info
**Alfrēds Sausne** (dzimis 1900. gada 15. jūnijā Rīgā, miris 1994. gada 19. novembrī Rīgā) bija latviešu rakstnieks, disidents un politieslodzītais.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1900. gadā Rīgas drēbnieka ģimenē. Bermontiādes laikā 1919. gadā viņš karoja 6. Rīgas kājnieku pulka sastāvā. Pēc Brīvības cīņu beigām Sausne pabeidza vidusskolu un no 1925. līdz 1936. gadam studēja LU Dabaszinātņu fakultātē, līdztekus strādāja par ierēdni Rīgas pilsētas valdē, vēlāk Zemkopības ministrijā, darbojās Latvijas Bērnu draugu biedrībā. 1935. gadā žurnāls "Daugava" publicēja Sausnes apceri "Zentas Mauriņas literatūras studija", vēlāk tika publicēti viņa apcerējumi "Emīls Dārziņš" (1935, 1943) un "Ogists Rodēns" (1936). Grāmata "Edvarts Virza" netika izdota karadarbības dēļ 1944. gada rudenī.

Pēc Otrā pasaules kara viņš strādāja par grāmatu pārdevēju Rakstnieku savienības grāmatu antikvariātā. 1945. gada rudenī Kurts Fridrihsons, Gustavs Bērziņš, Arnolds Stubavs un Alfrēds Sausne kopā ar sievām sāka regulāri tikties, lai apspriestu jaunākās teātra izrādes.
Latvijas PSR Tautas drošības komisariāta darbinieki Sausni izsekoja un apcietināja kopā ar viņa sievu Eleonoru Sausni un citiem t. s. "Franču grupas" locekļiem 1951. gada janvārī, apsūdzot pretpadomju literatūras izplatīšanā.

Citi apcietinātie grupas dalībnieki bija Mirdza Ersa, Ieva Birgere, Skaidrīte Sirsone, Milda Grīnfelde, Maija Silmale, Elza Stērste, Miervaldis Ozoliņš un Irīna (Irma) Stubava. 
1951. gada 2. jūnijā PSRS Valsts drošības ministrijas Sevišķā apspriede viņam piesprieda desmit gadus sevišķā režīma nometnē.
Ieslodzījumu viņš izcieta Dubravlaga nometnē Javasā (Potjmā) Mordvijas APSR, vēlāk piespiedu nometinājumā Meretjas ciemā pie Novosibirskas. Pēc Staļina nāves viņu 1956. gadā atbrīvoja no lēģera.

Pēc atgriešanās Latvijā strādāja Rakstnieku grāmatnīcā, taču vēlāk bija spiests no darba aiziet. No apcietinājuma arbrīvotais režisors Voldemārs Pūce viņu uzaicināja filmēties nelielajā Ķeimura lomā 1968. gada filmā "Mērnieku laiki", vēlāk viņš tēloja mazās lomas arī filmās "Ceplis", "Uzbrukums slepenpolicijai", "Liktenim spītējot", "Zobena ēnā", "Teātris", "Trīs minūšu lidojums", "Īsa pamācība mīlēšanā" un "Apstākļu sakritība".

Miris 1994. gadā Rīgā.

Literatūra
----------

* Fridrihsons K. "Tāds Alfrēds Sausne". Literatūra un Māksla, 1990. gada 7. jūlijā
* Sausne A. "Apkampt spētu miljonus". [Sarunu pierakstīja A. Mukāne], Skola un Ģimene, 1990. gada 12. numurs

Ārējās saites
-------------

* Franču grupa. No Sibīrijas lēģera līdz Miterāna rokasspiedienam Undīne Adamaite. *Diena* 2012. gada 11. maijā
* "Franču grupa" un mākslinieks Kurts Fridrihsons Gundega Repše, žurnāls "Studija" 2005. gada 3. janvārī

Atsauces
--------

1. ↑  literatura.lv
2. 1 2  Daina Bleiere. "FRANČU GRUPAS" TIESĀŠANA 1951. GADĀ: LIETU POLITISKAIS KONTEKSTS UN VALSTS DROŠĪBAS MINISTRIJAS DARBĪBAS METODES Arhivēts 2020. gada 16. jūlijā, *Wayback Machine* vietnē. LATVIJAS VĒSTURES INSTITŪTA ŽURNĀLS 2017. Nr. 4 (105)
3. ↑  «Alfrēds Sausne». kino-teatr.ru.
4. ↑  timenote.info
**Jans Amoss Komenskis** (čehu: *Jan Amos Komenský*), arī **Komēnijs** (latīņu: *Iohannes Amos Comenius*, vācu: *Johann Amos Comenius*; dzimis 1592. gada 28. martā, miris 1670. gada 15. novembrī) bija Morāvijā dzimis pedagogs un rakstnieks. Tiek uzskatīts par mūsdienu pedagoģijas zinātnes pamatlicēju. Būdams protestants — Bohēmijas brāļu bīskaps, kontrreformācijas laikā bija spiests emigrēt un mūža atlikušo daļu dzīvoja dažādās Eiropas valstīs.

Dzīvesgājums
------------

Ir trīs Morāvijas vietas, kas pretendē uz Jana Komenska dzimtās vietas nosaukumu - Komņa (*Komňa*), Nivnice (*Nivnice*) un Uherski Broda (*Uherský Brod*). Mācījies Pršerovā, Herbornā un Heidelbergā.

24 gadu vecumā kļuva par mācītāju un, sākoties kontrreformācijai, devās trimdā. 1628. gadā apmetās Lešno, Polijā un tur vadīja brāļu draudžu ģimnāziju. Vēlāk dzīvoja Zviedrijā karalienes Kristīnes un viņas kanclera Aksela Oksenšjernas aizbildniecībā. No 1642. līdz 1648. gadam dzīvoja Elbingā, Karaļa Prūsijā, pēc tam - Anglijā. Transilvānijas prinča Ģerģa Rākoci atraitne uzaicināja Komenski uz Ungāriju, kur Šārošpatakā viņš nodibināja un vadīja skolu. Šeit viņš sarakstīja dažus savus nozīmīgākos darbus. 

Vēlāk atgriezās Lešno. Otrā Ziemeļu kara laikā deklarēja atbalstu zviedriem, tāpēc 1656. gadā poļu nemiernieki nodedzināja Komenska skolu, spiestuvi un arhīvu. Pats Komenskis pārcēlās uz Amsterdamu, kur 1670. gadā mira. Neskaidru iemeslu dēļ apglabāts Nārdenā.

XIX gadsimtā, čehu nacionālās atmodas laikā, Komenskis kļuva par vienu no čehu tautas simboliem. 28. marts, Komenska dzimšanas diena, Čehijā un Slovākijā tiek atzīmēta kā Skolotāju diena. UNESCO nodibinājis prestižo Komenska medaļu, kuru piešķir par izciliem sasniegumiem pedagoģijā. 1919. gadā dibinātā Komenska universitāte Bratislavā ir pirmā universitāte ar mācībām slovāku valodā. Komenska vārdā nosaukta Eiropas Komisijas izglītības programma *Comenius*.

Darbi
-----

1992. gadā izdevniecība "Zvaigzne" publicējusi J. Komenska darbu "Lielā didaktika".

* Zviedru Vidzemes laikā Rīgā iespiestais Orbis sensualium pictus (1682)Zviedru Vidzemes laikā Rīgā iespiestais *Orbis sensualium pictus* (1682)

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Jans Komenskis***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Renesanses filozofijas enciklopēdijas raksts (angliski)
* Herdera enciklopēdijas raksts (spāņu)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 29835535
* LNB: 000030238
* LCCN: n80044770
* ISNI: 0000 0001 0884 0416
* GND: 118521691
* SELIBR: 46716
* SUDOC: 028487125
* BNF: cb120313422 (data)
* BPN: 32158182
* BIBSYS: 90123805
* NLA: 35030067
* NDL: 00436418
* NKC: jk01061444
* SBN identifikators CFIV339151 nav derīgs.
* BNE: XX1164361
* CiNii: DA01223033

 |

 |
**Līza Leina** (angļu: *Lisa Lane*; pilnajā vārdā **Marianna Elizabete Leina Hikija** (angļu: *Marianne Elizabeth Lane Hickey*); dzimusi 1938. gada 25. aprīlī Filadelfijā, mirusi 2024. gada 28. februārī) bija ASV starptautiskā meistare šahā (1959), divkārtējā ASV sieviešu šaha čempione (1959, 1966).

Biogrāfija
----------

Šahu iemācījusies spēlēt tikai 19 gadu vecumā. 1959. gadā pirmo reizi uzvarējusi ASV sieviešu šaha čempionātā. Piedalījusies 1961. gada pretendentu turnīrā šahā sievietēm Vrņačka Baņā, kurā kopā ar Šantalu Šodē de Silanu un Gizelu Greseri dalījusi 12.-14. vietu (uzvarēja Nona Gaprindašvili). 1963. gadā Ņujorkā atvērusi savu šaha klubu *The Queen's Pawn Chess Emporium*. Otro reizi pretendentu turnīrā šahā sievietēm piedalījusies 1964. gadā Suhumi un ierindojusies 12. vietā (uzvarēja Alla Kušnira). 1966. gadā kopā ar Gizelu Greseri dalījusi 1.—2. vietu ASV sieviešu šaha čempionātā un atkārtoti kļuvusi par ASV šaha čempioni. 1966. gadā pārstāvējusi ASV 3. sieviešu šaha olimpiādē Oberhauzenē.

Par panākumiem turnīros FIDE 1959. gadā viņai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. Kopā ar Bobiju Fišeru ir viena no diviem šahistiem, kuru attēli bijuši uz ASV prestižā sporta žurnāla *Sports Illustrated* vāka.

1960. gadu beigās pārstājusi piedalīties šaha turnīros un pievērsusies biznesam. 1970. gadu sākumā Ņujorkā kopā ar savu vīru atvērusi dāvanu veikalu *Amber Waves of Grain* (vēlāk pārdēvēts par *Earth Lore*).

Leina nomira no vēža savās mājās Kentā, Ņujorkas štatā, 2024. gada 28. februārī, 90 gadu vecumā.

Atsauces
--------

1. ↑  U.S. Women's Champions
2. ↑  «1961 Candidates Tournament : World Chess Championship (women)». *www.mark-weeks.com*.
3. ↑  «1964 Candidates Tournament : World Chess Championship (women)». *www.mark-weeks.com*.
4. ↑  Wojciech Bartelski. «OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Lisa Lane». *www.olimpbase.org*.
5. ↑  «Lisa Lane». Batgirl/Chess.com. Skatīts: 2011. gada 24. februāris.
6. ↑  «New Crystals & Gifts at Earth Lore in Pawling». Natural Awakenings Publisher's Site. 2010. gada 7. oktobris. Skatīts: 2011. gada 24. februāris.
7. ↑  Stefan Fatsis. «Lane’s Gambit». *Slate* (en-US), 2024-03-20. ISSN 1091-2339. Skatīts: 2024-03-21.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
1622. gada Polijas seims
***Liberum veto*** (no latīņu valodas - "brīvais veto") bija Polijas—Lietuvas ūnijas parlamentārās uzbūves princips, ka jebkuram Sejma deputātam bija tiesības pārtraukt jebkura jautājuma apspriešanu vai Seima darbību (un tā jau pieņemtos lēmumus) kā tādu. Deputātam vajadzēja tikai skaļi izsaukties latīniski ***Sisto activitatem!*** ("Es pārtraucu darbības") vai poliski ***Nie pozwalam!*** ("Es neļauju"). Rezultātā no 1573. līdz 1763. gadam, kad notika apmēram 150 seimu, aptuveni trešdaļā no tiem netika pieņemts nekāds lēmums.

Šis vienprātības princips 1589. gadā tika ieviests kā obligāts, bet 1666. gadā šo principu ieviesa arī vaivadiju seimikos. Šī principa avots bija tradīcija, ka seima lēmumi tika pieņemti vienprātīgi. Katrs deputāts pārstāvēja savu apgabalu un bija atbildīgs apgabala šļahtas priekšā par seima lēmumiem. Lēmums, kas būtu pieņemts mazākumam balsojot pret, tika uzskatīts par politiskās vienlīdzības pārkāpumu. *Liberum veto* principu dažreiz saista arī ar Radomas konstitūcijas principu *Nihil novi*, kas aizliedza Polijas karalim pieņemt likumas bez šļahtas piekrišanas.

Tradicionāli tiek uzskatīts, ka *liberum veto* pirmoreiz izmantoja Trāķu vaivadijas deputāts Vladislavs Siciņskis (lietuviešu valodas versijā Čičinsks) no Upītes pie Panevēžas 1652. gadā. Siciņska persona ir folklorizējusies, tēls izmantots daudzu autoru, tostarp Ādama Mickēviča un Mairoņa, darbos.

18. gadsimtā *liberum veto* tika izmantots aizvien biežāk, un šo principu veiksmīgi izmantoja Krievija un Prūsija, iejaucoties Polijas iekšpolitikā un paralizējot valsts attīstību. Pēc 1764. gada konvokācijas seima Varšavā *liberum veto* vairs praktiski netika izmantots. Turpmāk deputāti pirms seima sēdes dibināja t.s. konfederācijas (*konfederacja*), kur vienojās par apskatāmajiem jautājumiem. Pilnībā *liberum veto* tika atcelts 1791. gadā, Polijai pieņemot Eiropā pirmo moderno konstitūciju.

Šo konstitūciju anulēja 1793. gada seims Grodņā, kas Krievijas sūtņa Jakoba Johana fon Zīversa spiediena rezultātā panāca Polijas Otro dalīšanu un faktisko valsts bojāeju.

Atsauces
--------

1. ↑  *Г.П.Пашкоў (гал. рэд.) і інш. Энцыклапедыя. Вялікае Княства Літоўскае - Том 2. — 2-е. — Мінск: Беларуская Энцыклапедыя імя Пятруся Броўкі, 2007.* — 195-196. lpp — 790 lpp. — ISBN 978-985-11-0394-8.
**Brambijs** ir savvaļā dzīvojoša zirgu šķirne. Brambijus var sastapt visā Austrālijā, bet visvairāk to ir Austrālijas kalnos dienvidaustrumos. Austrālijā dzīvo visvairāk savvaļas zirgu pasaulē. Brambiju skaits pārsniedz pat mustangu skaitu Amerikas prērijās. Reizēm kāds brambijs tiek pieradināts, parasti to lieto kā darba zirgu vai jājamzirgu. Ir daudz diskusiju par šiem zirgiem Austrālijā, jo daži tos uzskata par kaitēkļiem dabas ekosistēmai, lauksaimniecībai, privātajam īpašumam, bet citi tos vērtē kā Austrālijas kultūras mantojumu un ar tiem lepojas, veidojot brambijiem dabas parkus, kur tie varētu būt drošībā. Brambiju skaits Austrālijā tiek regulēts, tos medījot.

Brambiji ir pēcteči zirgiem, kas kādreiz piederēja pirmajiem eiropiešiem, kuri ieradās kopā ar saviem Eiropas zirgiem apgūt jauno zemi. Tie bija tīrasiņu zirgi, arābu zirgi, dažādas britu poniju šķirnes, kā arī britu darba zirgu šķirnes. Šķirne augumā ir neliela, augstums skaustā 135—150 cm. Tomēr zirgi ir ātri, spēcīgi un tempermentīgi.

Vēsture
-------

Ir vairākas versijas, kā zirgi ieguva savu vārdu — brambiji. Pirmā leģenda vēsta, ka no Anglijas 1791. gadā Austrālijā ieradās Džeimss Brambijs, pildot karavīra pienākumus Ņūsausvelsas korpusā, viņš esot pildījis arī kalēja pienākumus. 1804. gadā Džeimss Brambijs aizbrauca uz Tasmaniju, atstājot savus zirgus ganoties savvaļā Jaundienvidvelsas apkārtnē. Kad vietējiem iedzīvotājiem kāds prasīja, kam pieder zirgi, tie vienmēr atbildēja Brambija.

Cita versija ir tāda, ka brambiji savu vārdu ir ieguvuši no aborigēnu valodas. Aborigēnu vārds "barumbi" nozīmē "mežonīgs". Bandžo Patersons ievadvārdos savai poēmai "Brambiju skrējiens", kas sarakstīta 1894. gadā, raksta, ka brambijs nozīmē — brīvi skrienošs zirgs. Vēstulē, kas rakstīta 1896. gadā un nosūtīta Sidnejas "Morning Herald" laikrakstam, teikts, ka barumbiji ir vārds zirgiem, ko lieto aborigēnu cilvēki.

Ir versija, ka netālu no Kvīnslendas šata Burneta pilsētiņas ir upīte Baramba. Šeit 1840.
gados tika nodibināta kolonija, kas vēlāk tika sagrauta, un apdzīvotās vietas zirgi izbēga savvaļā. Versijas ir daudzas un dažādas, tomēr pirmā drukātā versija, kas skaidro, ka brambiji ir savvaļas zirgi Kvīnslendas štatā, ir Melburnas avīze 1880. gadā.

Brambiji uz kalnu ceļa

Atsauces
--------

1. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008. gada 19. novembrī. Skatīts: 2009. gada 7. janvārī.
2. ↑  Nicola Jane Swinney "Horse Breeds of the world"
3. ↑  «brumbywatchaustralia.com». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008. gada 16. septembrī. Skatīts: 2008. gada 14. novembrī.

Ārējās saites
-------------

* Feral horse (Equus caballus)
* Caring For Australian wild horses
* About Brumby
Šis raksts ir par kapteini Ūdentiņu. Par citām jēdziena **Ūdentiņu** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Jānis Ūdentiņš** (1899. gada 24. novembris — 1988. gada 23. maijs) bija Latvijas Bruņoto spēku un Latviešu leģiona virsnieks. Triju Zvaigžņu ordeņa un Viestura ordeņa kavalieris.

Biogrāfija
----------

Dzimis Liezēres pagastā zemnieka ģimenē. No 1919. gada 8. oktobra Latvijas armijas dienestā, kā Liezēres komandantūras karavīrs. No 1920. gada 1. janvāra līdz 1. aprīlim izgājis apmācības Instruktoru bataljonā, iegūstot dižkareivja pakāpi. No 1920. gada 4. aprīļa dienējis 4. Valmieras kājnieku pulkā.

1920. gada 13. novembrī iestājies Karas skolas kājnieku nodaļā. 1922. gada 1. septembrī J. Ūdentiņš pabeidza Kara skolu, iegūstot leitnanta pakāpi. Pēc tam dienējis 7. Siguldas kājnieku pulkā. No 1923. gada 30. marta komandējis vadu iepriekšminētajā pulkā. 1924. gada 29. februārī pabeidzis Sakaru virsnieku kursus un 1. martā iecelts par sakaru komandas vada komandieri. 1926. gada 17. janvārī paaugstināts par virsleitnantu. Pēc tam iestājies Aviācijas skolā. 1927. gada augustā piešķirts lidotāja nosaukums. 1928. gada 28. jūlijā pabeidzis Aviācijas skolu ar I šķiru. No 17. augusta Aviācijas pulka Iznīcinātāju eskadriļas lidotājs. 11. septembrī iecelts par pulka adjutantu.

No 1932. gada 6. maija Iznīcinātāju (II) eskadriļas vada komandieris. 1933. gada maijā paaugstināts kapteiņa-leitnanta pakāpē. 1934. gada 7. maijā Jāni Ūdentiņu apbalvoja ar Triju Zvaigžņu ordeņa V šķīru. Iestājies Augstākajā kara skolā, kuru pabeidza 1937. gada 20. janvārī. Pēc tam Tehniskās divīzijas pārvaldes štāba adjutanta palīgs. 10. aprīlī iecelts par Operatīvas nodaļas adjutantu. No 1938. gada 21. februāra bija Armijas aviācijas priekšnieka adjutants. 1. septembrī paaugstināts kapteiņa dienesta pakāpē. 1939. gada 5. jūnijā apbalvots ar Viestura ordeņa IV šķiru (ar šķēpiem). 1940. gada 27. februārī Jānim Ūdentiņam piešķīra kara lidotāja nosaukumu.

Pēc Latvijas okupācijas, 1940. gada 21. novembrī, tika atvaļināts no dienesta. No 1942. gada 23. oktobra bija Kartības dienesta štāba II daļas priekšnieks. Vēlāk dienējis Latviešu leģionā. Pēc Otrā pasaules kara emigrējis uz Apvienoto karalisti, kur 1988. gada 23. maijā 88 gadu vecumā Heresfordā aizgājis aizsaulē. Brālis, Otto Ūdentiņš, bija Latvijas armijas un vēlāk Sarkanās armijas virsnieks.

Atsauces
--------

1. ↑  "No otras puses, mēs nezinām, kā ģenerāļa Ūdentiņa dzīvi ietekmēja tas, ka viņa jaunākais brālis Jānis kapteiņa pakāpē karoja latviešu leģiona rindās." Četri izdzīvojušie padomju formās. *Latvijas Avīze*, 13.07.2010.[novecojusi saite]

Ārējās saites
-------------

* Jāņa Ūdentiņa biogrāfija
**Jānis Macītis** (1913-1940) bija latviešu karavīrs robežsargs. Viens no Masļenku robežincidentā kritušajiem latviešu robežsargiem.

Biogrāfija
----------

Jānis Macītis ir dzimis 1913. gada 11. jūnijā Skrundā.
1935-1936. gadā dienējis Latvijas armijā, 2. Ventspils kājnieku pulkā. Beidzis pulka sakaru kursus.
1939. gada septembrī iekļuvis Latvijas rezerves armijas iesaucamo sarakstos un iekļauts 3. Jelgavas kājnieku pulka ložmetēju rotā. Tā paša gada novembrī atvaļināts.

1940. gada 8. maijā uzsācis dienestu Robežsargu brigādes 3. Abrenes bataljona 1. rotas 2. sardzē. Dienesta vieta: Augšpils pagasta *Masļenkos*.
Kritis sadursmē ar NKVD uzbrucējiem 1940. gada 15. jūnija rītausmā. Apbedīts Kuldīgas apriņķa Sātiņu kapsētā.

Masļenku robežincidents
-----------------------

Kaujā nogalinātā robežsarga J. Macīša līķis.
Jānis Macītis, atrodoties apgaitā, bija pirmais kurš pamanīja Ludzas upi šķērsojušos uzbrucējus. Visticamāk, viņš rīkojās saskaņā ar instrukciju un skaļi uzsauca pārkāpējiem. Tajā brīdī viens no uzbrucējiem izšāva kārtu no automātiskā ieroča Macīša virzienā un viņš tika smagi ievainots. Par spīti smagajam ievainojumam Macītis bija mēģinājis sasniegt sardzes ēku, bet tumsā uzkāpa vienam no uzbrucēju izliktajiem granātu saišķiem, kas bija izvietoti ap ēku. Eksplozijā viņam tika norauta pēda.

Izmantotā literatūra
--------------------

* Feldmanis, Andrejs Edvīns, *Masļenku traģēdija - Latvijas traģēdija*, Rīga, 2002.
* Grīnvalds, Valdis, *Iebrukums Masļenkos*, Daugavas Vanagu Mēnešraksts, no. 2, 1979
**Vilis Ģelbe** (1890. gada 8. novembris — 1919. gada 19. jūnijs) bija jūras virsnieks (virsleitnants), Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris. 1919. g. 19. jūnijā kritis sadursmē ar vācu spēkiem pie Vidrižiem.

Dzīvesgājums
------------

Vilis Ģelbe dzimis 1890. gada 8. novembrī Zemītes pagastā. Beidzis vietējo skolu, Talsu pilsētas skolu, tad Engures un Pēterpils jūrskolas. Ieguvis tālbraucēja stūrmaņa diplomu un pēc Oranienbaumas jūrskolas beigšanas 1918. gada jūlijā arī kapteiņa diplomu. Pirmā pasaules kara laikā bijis kuģu «Kotka» un «Arguņ» komandieris, piedaloties operācijās pret vāciešiem.

Latvijas armijā V. Ģelbe iestājās brīvprātīgi 1918. gada novembrī kā viens no pirmajiem Ziemeļlatvijas brigādes karavīriem. Piedalījies kaujās galvenokārt Vidzemē.

1919. gada 19. jūnijā pie Vidrižu muižas V. Ģelbe ar komandu devās uzbrukumā vācu pārspēkam, ar savu drošsirdību pamudināja kareivjus cīņai, tā nodrošinot spēku labo spārnu. Šīs kaujas laikā krita varoņa nāvē un pēc nāves 1921. gadā apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeņa III šķiru. Vilis Ģelbe tika apglabāts Limbažu kapos.

Viļa Ģelbes kapa pieminekli 1922. gada 10. septembrī atklāja toreizējais Latvijas Valsts prezidents Jānis Čakste. Uzstādīta piemiņas zīme arī Viļa Ģelbes pēdējās kaujas vietā Vidrižu muižas parkā.

Sākoties Atmodai, 1988. gada 30. oktobrī Latvijas Nacionālās neatkarības kustības un Vides aizsardzības kluba Limbažu nodaļas biedri V. Ģelbes pieminekli attīrīja no sūnām, taču gan keramikas bareljefs, gan smilšakmens plāksne laika gaitā bija stipri cietuši. 1991. gada jūlijā Limbažu pilsētas pašvaldība un sabiedriskās organizācijas vērsās pie Limbažu rajona padomes ar lūgumu piešķirt līdzekļus pieminekļa atjaunošanai. Pilnībā restaurētais piemineklis atklāts 1991. gada 11. novembrī.

2017. gadā pēc Rīgas domes lēmuma, Viļa Ģelbes vārdā tika nosaukta iela Rīgā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Vilis Gelbe (arī Ģelbe, 1890-1919), jūras virsleitnants». *militaryheritagetourism.info*. Skatīts: 2022-11-19.
2. ↑  «Vilis Ģelbe». *timenote.info* (latviešu). Skatīts: 2022-11-19.
3. 1 2  «LKOK nr.3/895 : Ģelbe, Vilis». *lkok.com*. Skatīts: 2022-11-19.
4. ↑  «Latviešu karavīru kapi un piemiņas vietas: Limbažu pilsētas kapos LNK kritušā LKOK Viļa Gelbes individuāls apbedījums». *Latviešu karavīru kapi un piemiņas vietas*. ceturtdiena, 2019. gada 22. augusts. Skatīts: 2022-11-19.
5. ↑  «Iela».[novecojusi saite]