recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
PSRS vēstniecības darbinieki vēro Tautas Saeimas darbu. No kreisāsː vēstniecības 1. sekretārs Mihails Vetrovs, Baltijas Īpašā kara apgabala pavēlnieks ģenerālpulkvedis Aleksandrs Loktionovs un sūtnis Vladimirs Derevjanskis.
**Aleksandrs Loktionovs** (*Алекса́ндр Дми́триевич Локтио́нов*, 1893—1941) bija Sarkanās armijas ģenerālpulkvedis, Baltijas Īpašā apgabala karaspēka komandieris pēc Baltijas valstu okupācijas (1940).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1893. gada 23. (11.) augustā Kurskas guberņas Verhnijļubažas ciemā. Sākoties Pirmajam pasaules karam 1914. gadā, viņu iesauca Krievijas Impērijas armijā, 1916. gadā viņš pabeidza mācības Oranienbaumas praporščiku skolā un piedalījās Pirmā pasaules kara kaujās Rietumu un Dienvidrietumu frontēs. 
Pēc Brestļitovskas miera līguma parakstīšanas 1918. gadā iestājās Sarkanajā armijā, cīnījās Krievijas pilsoņu karā (1918—20) Dienvidu un Kaukāza frontēs kā bataljona komandieris, pulka komandiera palīgs, no 1919. gada septembra - pulka komandieris. 1920. gadā Loktionovu iecēla par 9. kājnieku divīzijas 27. kājnieku brigādes komandieri.

Pēc kara beigām no 1921. gada jūnija viņš komandēja 97. strēlnieku brigādi, no 1922. gada maija - 33. strēlnieku divīziju. No 1923. gada jūlija bija 2. Tulas strēlnieku divīzijas komandiera palīgs, no 1924. gada oktobra - 2. Baltkrievijas strēlnieku divīzijas komandieris. Papildinājās Augstākajos akadēmiskajos kursus (1923), M. Frunzes militārās akadēmijas augstākās vadības kvalifikācijas paaugstināšanas kursos (1928), politiskās apmācības kursos (1930). 1933. gada decembrī viņu iecēla par Baltkrievijas kara apgabala komandiera palīgu aviācijā, bet 1935. gada maijā - tajā pašā amatā Harkivas kara apgabalā. 1937. gada augustā viņu iecēla par Vidusāzijas kara apgabala karaspēka komandieri, no tā paša gada novembrī par PSRS aizsardzības tautas komisāra vietnieku aviācijas jautājumos. PSRS Komunistiskās partijas 18. kongresā 1939. gadā viņu ievēlēja par VK(b)P Centrālās komitejas locekļa kandidātu.

1940. gada vasarā Loktionovs piedalījās Baltijas valstu okupācijas operācijā, 1940. gada 11. jūlijā kļuva par Baltijas Īpašā apgabala karaspēka komandieri. 1941. gada 11. martā ģenerālpulkvedi Loktionovu apsūdzēja nelikumīgā mēbeļu un virtuves piederumu izvešanā no Rīgas dzīvokļa uz Maskavu, uzliekot par pienākumu atdot atpakaļ visas paņemtās mēbeles.
1941. gada 19. jūnijā viņu arestēja un ieslodzīja NKVD cietumā Maskavā. Nošauts Kuibiševā 1941. gada 28. oktobrī bez tiesas, pamatojoties uz L. Berijas pavēli.

Atsauces
--------

1. ↑  «Бюллетень рассекреченных документов федеральных государственных архивов. Выпуск 5». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 11. maijā. Skatīts: 2023. gada 18. jūnijā.
Uldis Kokars, 2023
**Uldis Kokars** (dzimis 1962. gada 6. augustā) ir latviešu mūziķis, diriģents un pedagogs.

Biogrāfija
----------

Uldis Kokars dzimis pazīstamā latviešu diriģenta Imanta Kokara ģimenē. Mācījies Rīgas Doma kora skolā. Ieguvis mūzikas maģistra izglītību, absolvējis simfoniskās diriģēšanas klasi. Strādā pedagoģisko darbu Rīgas Doma kora skolā un Jāzepa Mediņa mūzikas koledžā.

Daudzu vietējo un starptautisko koru festivālu virsdiriģents. Vadījis diriģēšanas meistarklases Latvijā, Lietuvā, Igaunijā, Vācijā, Francijā un Japānā.

No 2000. līdz 2013. gadam bijis Rīgas kamerkora "*Ave Sol*" galvenais diriģents un mākslinieciskais vadītājs.

Kopš 2015. gada Kokars ir Latvijas Universitātes vīru kora "Dziedonis" diriģents. Viņa vadībā "Dziedonis" 2018. gadā ieguva Latvijas koru augstāko iespējamo novērtējumu — Dziesmu svētku *Grand Prix*.

Organizējis Latviešu kordziesmas antoloģijas (12 sējumi ar ilustratīvajiem CD) izdošanu.

Atsauces
--------

1. ↑  Ave Sol: Par mums
2. ↑  LU: vīru koris "Dziedonis"
Liepājas teātra un operas nams pēc 1934. gada.
**Liepājas opera** bija Liepājas operteātris, kas darbojās Teātra ielā 4 Liepājā no 1922. līdz 1934. gadam, vēlāk kā **Liepājas pilsētas drāma un opera** (1934—1941), **Liepājas drāmas, operas un baleta teātris** (1941), **Liepājas operas un drāmas teātris** (1941—1944), **Liepājas Muzikāli dramatiskais teātris** (1945—1950).

Vēsture
-------

Liepājas opera un Tautas konservatorija dibinātas 1922. gadā, izrādēs spēlēja un dziedāja gan konservatorijas audzēkņi, gan pedagogi. Tautas konservatorijā mācījās mūziķi Lidija Blūmentāle, Miķelis Fišers, Edgars Zveja, Ernests Bertovskis, Arvīds Jansons, Artūrs Priednieks-Kavarra, bet Liepājas operā dziedāja Vilma Briede, Helēna Cinka-Berzinska, Mariss Vētra, Natālija Ūlands un daudzi citi. Liepājas operas direktors bija ārsts Ernests Ekšteins.

1934. gadā Liepājas operu apvienoja ar Liepājas Jauno teātri un izveidoja **Liepājas pilsētas drāmu un operu**. Pēc Latvijas okupācijas 1941. gada februārī Liepājas drāmu un operu pievienoja Liepājas teātrim, izveidojot Liepājas drāmas, operas un baleta teātri. Par tā direktoru iecēla E. Zundmani. Vācu okupācijas laikā Liepājas operas un drāmas teātris 1941. gada 2. septembrī sezonu atklāja ar Verdi "Traviatu", 1942. un 1943. gada sezonas sākās ar Vāgnera "Loengrīnu" un Vēbera "Burvju strēlnieku". 1944. gadā teātra ēka izdega, bet drīz tika atjaunota. 

Pēc Otrā pasaules kara beigām to pārdēvēja par Liepājas Muzikāli dramatisko teātri, to vadīja K. Piesis. 1945. gada 3. augustā Liepājas muzikāli dramatiskajā teātrī notika Ž. Bizē "Karmenas" pirmizrāde. 1947. gada beigās teātris iestudēja E. Rapa operu "Atriebības ugunis", bet 1949./1950. gada sezonā operas vairs netiek iestudētas un no 1950. gada teātris turpināja darboties tikai kā Liepājas valsts dramatiskais teātris.

Skatīt arī
----------

* Liepājas teātris

Atsauces
--------

1. ↑  liepajniekiem.lv[novecojusi saite] 07.07.2006
Hannoveras dinastijas ģerbonis
Hannoveras Lielbritānijas karaļnama ģerbonis
**Hannoveres dinastija** (*House of Hanover*) bija Lielbritānijas monarhu dinastija, kas valdīja Hannoverē (1714.-1837.) un Lielbritānijas un Īrijas Apvienotajā Karalistē (1714.-1901.)

Tā kā Lielbritānijas karaliene Anna Stjuarta mira, neatstājot pēcnācējus, Stjuartu dzimtas tiešā līnija bija izmirusi. Saskaņā ar 1701. gada *Aktu par troņa mantošanu*, kas liedza Lielbritānijas tronī atrasties katoļticīgam karalim, Lielbritānijas tronī kāpa to tuvākais radinieks Hannoveras kūrfirsts Georgs (vāc. *Georg Ludwig von Hannover*), dibinot **Hannoveres dinastiju**.

Hannoveru dzimtas aizsākās ar Džeimsa I meitu Elizabeti, kura apprecējās ar senas vācu monarhu Velfu (vācu: *Welfen*) dzimtas Estes atzara (angl. *House of Este*, fr. *d’Este*, vāc. *Die Este*) pārstāvi, Pfalcas kūrfirstu un Bohēmijas karali Fridrihu V.

Hannoverieši Lielbritānijas tronī
---------------------------------

Hannoveras Apvienotās Karalistes karaļnama ģerbonis
* Džordžs I, Lielbritānijas karalis un Īrijas karalis (1714.-1727.), Hannoveres elektors (1708.-1727.)
* Džordžs II Lielbritānijas karalis un Īrijas karalis (1727.-1760.), Hannoveres elektors (1727.-1760.)
* Džordžs III, Lielbritānijas karalis un Īrijas karalis (1760.-1800.), Lielbritānijas un Īrijas Apvienotās Karalistes karalis (1801.-1820.), Hannoveres elektors (1760.-1806.), Hannoveres karalis (1814.-1820.)
* Džordžs IV, Lielbritānijas un Īrijas Apvienotās Karalistes karalis, Hannoveres karalis (1820.-1830.)
* Viljams IV, Lielbritānijas un Īrijas Apvienotās Karalistes karalis, Hanoveres karalis (1830.-1837.)
* Viktorija, Lielbritānijas un Īrijas Apvienotās Karalistes karaliene (1837.-1901.), Indijas imperatore (1876.-1901.)

Pēc karalienes un imperatores Viktorijas nāves tronī kāpa viņas un Saksijas Koburgas un Gotas hercoga Alberta (vāc. *Albert Franz August Karl Emmanuel Herzog von Sachsen-Coburg-Gotha*, 1819.-1861.) dēls Alberts Eduards, aizsākot **Saksijas Koburgas un Gotas dinastiju**, kuru karalis un imperators Džordžs V 1917. gadā lika pārdēvēt par **Vindzoras dinastiju** (lai nebūtu nekā kopīga ar Vācijas Impēriju, kas bija Lielbritānijas pretiniece Pirmajā pasaules karā).

Bibliografija
-------------

* Plumb, J. H. The First Four Georges. Revised ed. Hamlyn, 1974.
* Redman, Alvin. The House of Hanover. Coward-McCann, 1960.

Ārējās saites
-------------

* Royal Genealogies
* Royal Family of Great Britain including the Houses of Hanover, Saxe-Coburg and Gotha and House of Windsor.
* Chronology of the House of Hanover
* Genealogy
* Die Welfen (de) official homepage of the House of Welf
* Succession laws in the House of Welf
**Bruņutis** (*Coccoidea*) ir augutu apakškārtas virsdzimta ar apmēram 3000 zināmām sugām. Visi virsdzimtas pārstāvji barojas ar augu sulām, tāpēc tiek uzskatīti par kaitēkļiem. Kultūraugiem kaitē daudzas bruņutu sugas: komatveida bruņuts (*Lepidosaphes ulmi*), grimoņu bruņuts (*Parthenolecanium corni*), vītolu-kārklu bruņuts (*Chionaspis salicis*), mīkstā augumāju bruņuts (*Coccus hesperidum*) u.c. Tajā pat laikā bruņutīm no seniem laikiem bija svarīga saimnieciska nozīme, jo no tām ieguva spilgti sarkano krāsvielu — karmīnu.

Apraksts
--------

Bruņutis ir 0,5—7 mm gari kukaiņi. Tām ir spilgti izteikts dzimumu dimorfisms. Mātītes tiktāl piemērojušās parazītiskam dzīvesveidam, ka vairs neatgādina kukaiņus, bet izaugumus uz augiem. To ķermeni klāj plāns hitīna apvalks un dažāda veida un blīvuma vaska atdalījumu bruņas jeb vairogs. Kukaiņiem raksturīgais ķermeņa posmojums saglabājies tikai arhaiskākajiem šīs grupas pārstāvjiem un tēviņiem. Tēviņiem ir labi attīstīti taustekļi, spārni, kājas, acis, bet barošanās orgāni pieaugušā stāvoklī ir pilnīgi reducējušies. Tēviņi ir reti sastopami.

### Vairošanās

Bruņutis vairojas partenoģenētiski. Mātītes zem bruņas dēj neapaugļotas olas vai dzemdē dzīvus kāpurus. Pārvietoties spēj tikai pirmās, retāk otrās stadijas kāpuri. Latvijā uz kokiem parazitējošām bruņutīm gadā attīstās viena paaudze, ievazātajām siltumnīcu sugām (>15 sugas) 3—4 paaudzes. Uz kokiem un krūmiem bruņutis ziemo olu stadijā zem nedzīvās mātītes bruņas, vai arī kā otrās stadijas kāpuri mizu plaisās.

### Barošanās, kaitīgums un apkarošana

Bruņutu tēviņi un kāpuri sūc sulu no augu virszemes daļām, dažas siltumnīcu sugas arī no saknēm. Bruņutīm ir polifāgas, oligofāgas un monofāgas sugas. Latvijā konstatētas ap 60 sugām. Dārzos, apstādījumos un siltumnīcās biežāk sastopamas ir grimoņu, komatveida, mīkstā augumāju, pūkainā un vītolu bruņuts. Bruņutu apsēstie augi nīkuļo, zaudē dabisko krāsu un iet bojā. Bruņutis ir arī augu vīrusu slimību pārnēsātājas. Tās apkaro ar pieskares insekticīdiem, kā arī gāzējot.

Sistemātika
-----------

Meksikas košenils (Dactylopius coccus).
Māņbruņuts (Pseudococcidae).
Melnā bruņuts (Saissetia oleae).
* "Archaeococcoids"

* Callipappidae
* Coelostomidiidae
* Kuwanniidae
* Margarodidae
* Matsucoccidae
* Monophlebidae
* Ortheziidae
* Phenacoleachiidae
* Pityococcidae
* Putoidae
* Steingeliidae
* Stigmacoccidae
* Xylococcidae

* "Neococcoids"

* Aclerdidae
* Asterolecaniidae
* Beesoniidae
* Carayonemidae
* Cerococcidae
* Coccidae
* Conchaspididae
* Dactylopiidae
* Diaspididae
* Eriococcidae
* Halimococcidae
* Kermesidae
* Kerriidae
* Lecanodiaspididae
* Micrococcidae
* Phoenicococcidae
* Pseudococcidae
* Stictococcidae

Atsauces
--------

1. ↑  *Latvijas daba*. 1. sējums. Rīga : Preses nams. 1994. 171. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Bruņutis***.
* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)
**Laikdales daudzpiekļuve** vai **TDMA** (angļu: *Time division multiple access*) ir laikā nodalīta vairāku lietotāju piekļuve kopīgam fiziskam resursam. Visi lietotāji izmanto vienu frekvenci, bet katram lietotājam tiek izdalīta sava laiksprauga, kad tas drīkst sūtīt vai saņemt informāciju. Lietotāji secīgi pārraida katrs savā laika sprīdī, iegūstot virtuāli vienlaicīgu piekļuvi radio resursam. Laikdales daudzpiekļuve tiek izmantota GSM.

Darbības princips
-----------------

Laikspraugas tiek sagrupētas kadros (angļu: *frame*), kas GSM kadrā ir astoņas. Kadri periodiski atkārtojas. Katrs lietotājs reizi kadrā iegūst savu pārraides intervālu. Tā kā kadri atkārtojas visu laiku, katrs lietotājs iegūst savu nepārtrauktu pārraides kanālu.

Īpašības
--------

* visi lietotāji lieto kopīgu frekvenci
* nepieciešama visu lietotāju precīza sinhronizācija
* lietotājiem atslēdzoties, esošās laikspraugas var tikt izdalītas jauniem lietotājiem
* salīdzinājumā ar CDMA nepieciešama mazāka raidītāja jaudas regulējuma precizitāte
* pārraidei ir impulsu īpašības, kas sarežģī filtrāciju, filtrācija var radīt starpkanālu interferenci
* salīdzinājumā ar CDMA komplicēta resursu "aizņemšanās" no citas šūnas

Skatīt arī
----------

* GSM
* CDMA
* W-CDMA
* OFDMA
**Stounvolas nemieri** bija impulsīvu, vardarbīgu, geju rīkotu protestu sērija pret policijas reidu Stounvolas bārā Manhatanā, Ņujorkā, kuri sākās 1969. gada 28. jūnija agrā rītā. To daudz kur uzskata par galveno notikumu, kas noveda pie geju kustības izveides un mūsdienu cīņas par LGBT tiesībām ASV.

50. un 60. gados ASV pastāvēja barga pret gejiem vērstu likumu sistēma. Reti kura publiska vieta ļāva brīvi uzņemt homoseksuāli orientētus cilvēkus, visbiežāk tie bija bāri, kuru īpašnieki pat nebija geji. Stounvolas bāru tai laikā vadīja mafijas locekļi, līdz ar to tajā notika dažādas nelegālas aktivitātes. Bāru apmeklēja visvairāk marginalizētas sabiedrības grupas, piemēram, *drag queen*, transpersonas, prostitūtas, no mājām aizbēguši jaunieši un bezpajumtnieki. Policija regulāri veica reidus geju bāros, tomēr reida laikā Stounvolas bārā bija sapulcējušies vairāk nekā 200 cilvēku, kuri bija gatavi dumpoties. Sasprindzinājums pārauga vardarbīgos protestos ārpus bāra un tas turpinājās arī vakarā un nākamajās dienās. Sākotnējo nekoordinēto protestu vietā tika organizētas aktīvistu grupas, kuras sludināja cilvēkus atklāt savu seksuālo orientāciju bez bailēm tikt arestētiem.

Sešu mēnešu laikā Ņujorkā tika nodibinātas divas aktīvistu organizācijas un tika izlaisti trīs laikraksti, kas pauda atbalstu geju un lesbiešu tiesībām. Dažu gadu laikā bija vērojams LGBT organizāciju veidošanas vilnis gan ASV, gan citur pasaulē. 1970. gada 28. jūnijā notika pirmais geju praida maršs Ņujorkā, Losandželosā un Sanfrancisko par godu Stounvolas nemieru gadadienai. Tas aizsāka līdzīgas praidu rīkošanas aktivitātes pasaulē.

Atsauces
--------

1. ↑  National Park Service. «Workforce Diversity: The Stonewall Inn, National Historic Landmark National Register Number: 99000562». US Department of Interior, 2008. Skatīts: 2013. gada 21. janvāris. (angliski)
2. ↑  «Obama inaugural speech references Stonewall gay-rights riots». North Jersey Media Group Inc. 2013. gada 21. janvāris. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 30. Maijs. Skatīts: 2013. gada 21. janvāris. (angliski)
**Staipekņu ģints** (latīņu: *Lycopodium*) ir viena no staipekņu dzimtas (*Lycopodiaceae*) ģintīm. Staipekņu ģints augi ir sastopami gan tropos, gan mērenā klimata joslā. Latvijā aug 3 staipekņu sugas: vālīšu staipeknis (*Lycopodium clavatum*), gada staipeknis (*Lycopodium annotinum*) un mainīgais staipeknis (*Lycopodium dubium*). Tās ir aizsargājamas un ierakstītas Latvijas Sarkanajā grāmatā.

Staipekņu sistemātika mainās. Pēc 2001. gada datiem staipekņu ģintī ir 54 sugas un 4 hibrīdi,, taču 2016. gadā sistemātikas autori (Field et al. 2016) izdala tikai 15 sugas. Kādreiz pie staipekņu ģints piederēja gan plakanstaipekņi (*Diphasiastrum*), gan staipeknīši (*Lycopodiella*), gan apdziras (*Huperziaceae*); šobrīd tie ir izdalīti atsevišķās ģintīs, daži autori apdziras izdala arī patstāvīgā dzimtā.

Apraksts
--------

Staipekņu ģints augi ir mūžzaļi, daudzgadīgi lakstaugi ar ložņājošu stublāju, vertikāliem dakšveidīgiem zariem, kas klāti ar sīkām lapiņām. Tie vairojas ar sporām, kas nobriest vārpiņās. Tās var būt gan uzreiz zara galā, gan uz kātiņa. Staipekņu sporas izmanto medicīnā.

Klasifikācija
-------------

### Latvijā augošie staipekņi

* **Staipekņu ģints** (*Lycopodium*)
	+ Gada staipeknis (*Lycopodium annotinum*)
	+ Mainīgais staipeknis (*Lycopodium dubium*)
	+ Vālīšu staipeknis (*Lycopodium clavatum*)

### Daži labāk pazīstamie staipekņi pasaulē

* *Lycopodium alpinum*
* *Lycopodium dendroideum*
* *Lycopodium obscurum*
* *Lycopodium lagopus*

Atsauces
--------

1. ↑  *Latvijas Sarkanā grāmata* 3.sēj. *Vaskulārie augi*. Rīga: LU Bioloģijas institūts, 2003. ISBN 9984-559-08-4
2. ↑  «Lycopodium species of clubmoss in the world». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 27. februārī. Skatīts: 2010. gada 28. martā.
3. ↑  PPG I (2016). "A community-derived classification for extant lycophytes and ferns". Journal of Systematics and Evolution. 54 (6): 563–603. Skatīts: 2024.01.29.

Ārējās saites
-------------

* Genus: Lycopodium
* Burning Lycopodium Powder Arhivēts 2012. gada 4. februārī, *Wayback Machine* vietnē.
* Latvijas staipekņi
* Staipekņi| Medicīnas termins (latviski)
* Staipekņu nodalījums
**Tausūgi** (pašnosaukums: *Tau Sūg*, تَو سُوگْ) ir viena no austronēziešu tautām Filipīnās un Malaizijā. Pēc konfesionālās piederības lielākā daļa ir musulmaņi sunnīti, un Filipīnās tiek pieskaitīti moro tautām. Tausūgu kopskaits ir ap 2,3 miljoniem, no kuriem Filipīnās dzīvo 1,8 miljoni (galvenokārt Sulu arhipelāga salās), bet 0,5 miljoni Malaizijā Kalimantānas ziemeļu piekrastē. Runā tausūgu valodā, bet oficiālā saziņā izmanto angļu un filipīniešu valodas Filipīnās un malajiešu valodu Malaizijā. Tausūgu etnonīms *tau sūg* nozīmē ‘[jūras] straumju cilvēki’, pie kam *Sūg* ir arī Sulu arhipelāga vietējais nosaukums. Tiek uzskatīts, ka tausūgi ieceļojuši Sulu arhipelāgā 11.—13. gadsimtā no Mindanao ziemeļaustrumiem, kas izskaidro tausūgu valodas radniecību ar visaju valodām. 14. gadsimtā tausūgu pieņēma islāmu un nodibināja Sulu sultanātu, kas pastāvēja līdz 19. gadsimta beigām un pārvaldīja arī Kalimantānas ziemeļdaļu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Moro». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 492. lpp.
2. ↑  Philippine Statistics Authority. Ethnicity Statistical tables
3. ↑  Ethnic Groups of the Philippines. Tausug
4. ↑  «Peoples of the Philippines: Tausug». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2022. gada 23. jūlijā. Skatīts: 2024. gada 3. martā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Tausūgi***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85132795

 |

 |
Šis raksts ir par ezeru Rīgā. Par citām jēdziena **Velnezers** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Velnezers** (arī **Velna ezers**) ir beznoteces brūnūdens ezers Rīgā, Juglā. Izvietojies glaciokarsta ieplakā starp kāpām, kas apbūvējot nolīdzinātas. Krasti lēzeni, dibens dūņains. Barojas no gruntsūdeņiem. Apkārtne intensīvi apbūvēta. Krastā atpūtas vietas, peldvietas.

Skābekļa trūkuma dēļ Velnezerā ziemās reizēm notiek zivju slāpšana. 2023. gada vasarā Latvijas Hidroekoloģijas institūts konstatēja, ka skābekļa līmenis ūdenī ir vairākkārt zem normas, un pieņēma lēmumu 2024. gada maijā ezeru sākt tīrīt, lai uzlabotu tā ekoloģisko stāvokli. Pirms darbu sākuma 2024. gada ziemā biezā ledus un skābekļa trūkuma dēļ atkal notika zivju slāpšana.

Atsauces
--------

1. ↑  ezeri.lv
2. ↑  «Juglas Velnezerā slāpst zivis». *Jauns.lv* (latviešu). Skatīts: 2024-02-23.
3. ↑  «Velnezerā skābekļa badā masveidā mirst zivis, un cilvēku vidū zeļ sazvērestības teorijas». *tv3.lv* (latviešu). 2024-03-14. Skatīts: 2024-03-14.
**Jānis Valeiko** (1948—2022) bija latviešu sportists, rokasbumbas (handbola) spēlētājs un treneris.

Dzimis 1948. gada 7. oktobrī. Bija "Celtnieka" handbola meistarkomandas spēlētājs, pēc sportista karjeras beigām kļuva par "Celtnieka" junioru komandas treneri, izcīnot trešo vietu PSRS čempionātā un uzvarot Latvijas čempionātā.

Pēc PSRS sabrukuma Jānis Valeiko pārņēma "Vārpas" handbola komandu, viņa vadībā Stopiņu sieviešu komanda kļuva par spēcīgāko Latvijā un vairākus gadus dominēja Latvijas čempionātos. Jānis Valeiko vadīja arī Latvijas rokasbumbas sieviešu izlasi, piedalījās Latvijas vīriešu izlases trenēšanā, bija treneris un 1995. gadā kļuva par Latvijas čempionu ar RVR/UV "Centrs" komandu, trenēja "Tukuma buļļi", Dobeles un Jūrmalas komandas.

Jāņa Valeiko dēls ir basketbolists un basketbola treneris Edmunds Valeiko.

Miris 2022. gadā naktī no 1. uz 2. oktobri.

Atsauces
--------

1. ↑  Mūžībā devies handbola treneris Jānis Valeiko LETA 02/10/2022
2. ↑  «Bumerangs un trusīši». *Sporto* (latviešu). Skatīts: 2024-03-15.
**Krišjānis Ļūļaks** (1883—1981) bija Krievijas Impērijas armijas virsnieks, vēlāk Latvijas Bruņoto spēku virsnieks, pulkvedis.

Dzīves gājums
-------------

Dzimis 1883. gada 26. jūnijā Zasas pagastā zemnieku ģimenē. Mācījās Jelgavas reālskolā. Iestājās Krievijas Impērijas armijā, mācījās Čugujevas karaskolā, ko pabeidza 1906. gadā un dienēja Rīgā (1906—1914). 
Pirmā pasaules kara sākumā 1915. gadā Austrumprūsijā krita vācu gūstā. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gada decembrī atbrīvots no gūsta un mobilizēts Sarkanajā armijā.

Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām 1921. gadā atgriezās Latvijā. Strādāja Latvijas kara skolā (1922—1928), bija tās priekšnieka v. i. (1928—1929), tad virsnieku kursu priekšnieks (1930). 
10. Aizputes kājnieku pulka komandieris (1932—1933). Latvijas armijas štāba apmācību daļas priekšnieks (1933—1938). Kara muzeja padomes loceklis (1934—1938), muzeja pārvaldnieks (1936—1938). Atvaļināts no dienesta 1938. gadā.

Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, pēc tam uz ASV.

Miris 1981. gada 11. aprīlī Glendeilā, Kalifornijā.

Apbalvojumi
-----------

* Sv. Annas ordenis, III šķira,
* Sv. Staņislava ordenis, III šķira,
* Sv. Vladimira ordenis, IV šķira,
* Triju Zvaigžņu ordenis, III un IV šķira,
* Zviedrijas Vāsas ordenis, III šķira.

Literatūra
----------

* Latvijas armijas augstākie virsnieki 1918—1940: biogrāfiskā vārdnīca. Latvijas Valsts vēstures arhīvs. Rīga, 1998. — 317. lpp.

Atsauces
--------

1. ↑  Latviešu virsnieku apvienība 2. papildinātais izdevums 1922—2012[novecojusi saite] Rīga, 2013

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 306294660

 |

 |
Baltijas kara flotes zīmotne
**Baltijas kara flote** (krievu: *Балтийский флот ВМФ Российской Федерации*) ir Krievijas kara flotes sastāvdaļa Baltijas jūrā.
Kara flotes štābs atrodas Karaļaučos, bet galvenās bāzes — Baltijskā un Kronštatē. Flotes flagmanis ir 1991. gadā uzbūvētais eskadras mīnu kuģis "Nastojčivij" (*Настойчивый*). Flotes sastāvā 2019. gadā bija 1 eskadras mīnu kuģis, 2 fregates, 4 korvetes, 13 mazie kara kuģi, 12 kaujas kuteri, 4 lielie desantkuģi, 2 mazie desantkuģi, 9 desantkuteri un 3 zemūdenes. 1999. gadā Baltijas flotes personālsastāvs bija 33 200 cilvēki.

Vēsture
-------

Par flotes dibināšanas datumu uzskata 1703. gada 18. maiju, kad Ziemeļu kara laikā cara Pētera I komandēti Krievijas karavīri Ņevas grīvā 30 laivās sagrāba divus zviedru kuģus — mazkuģi (botu) un šņavu. 1703. gadā Lodeinoje Poļē tika uzbūvēts pirmais flotes kuģis — 28 lielgabalu fregate "Štandart" (*Штандарт*).

Pēc Latvijas okupācijas Baltijas kara flotes bāzes atradās Liepājas Karostā un Daugavgrīvas cietoksnī.

### Dumpis uz kuģa Сторожевой

Dumpi uz kuģa vadīja kuģa politiskais komisārs, Komandleitnants Valērijs Sabļins, kurš vēlējās protestēt pret Leonīda Brežņeva laikmeta nikno korupciju. Viņa mērķis bija sagrābt kuģi un virzīt to ārā no Rīgas līča uz Ļeņingradu caur Ņevas upi, pietauvot līdzās muzejkuģim "Aurora", kas ir sens Krievijas revolūcijas simbols, un no turienes pārraidīt ļaudīm valsts mēroga uzrunu. Šajā uzrunā viņš gatavojās teikt to, ko, viņaprāt, cilvēki vēlējās teikt publiski, bet to varēja pateikt tikai privāti: ka sociālisms un dzimtene ir apdraudēti; valdošās varas iestādes bija līdz kaklam iegrimušas korupcijā, demagoģijā, un melos, ievedot valsti bezdibenī; komunisms bija atmests, un bija nepieciešams atdzīvināt ļeņiniskos taisnīguma principus.

Ārējās saites
-------------

* Baltijas flote Krievijas kara flotes lapā (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 89149542609500300785
* GND: 4554746-4

 |

 |

1. ↑
**Romans Vitkovskis** (dzimis 1948. gada 15. augustā Rīgā) ir latviešu karikatūrists un matemātiķis.

Biogrāfija
----------

Romans Vitkovskis dzimis Rīgā 1948. gada 15. augustā. Mācījās Rīgas 1. vidusskolā. 1971. gadā pabeidzis Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultāti. Pēc universitātes beigšanas ilgu laiku strādāja pie augsta sarežģītības līmeņa informācijas sistēmām Latvijas Universitātes Skaitļošanas centrā.

Paralēli viņa darbs bija cieši saistīts ar intelekta modeļiem, izmantojot rekursīvās funkcijas un sistematoloģiju. Kopš 1980. gada viņš strādā pie izpratnē balstītas apmācības metodikas izstrādes. 1990. gadā piedalījās Latvijas Izglītības fonda dibināšanā. Joprojām tajā darbojas kā valdes loceklis.

2010. gadā tika izveidota izpratnes lapa *Goerudio*, kurā apkopts mācību materiāla izklāsts pēc viņa izstrādātās metodikas. Līdztekus projekts tika turpināts Eiropas Savienības Mūžizglītības programmas ietvaros.

1988. gadā piedalījās Latvijas Tautas frontes kongresā, karikatūrās vizualizējot notiekošo. Trešās Atmodas laikā no Tautas Frontes kandidēja 1990. gada LPSR Augstākās Padomes vēlēšanās 42. vēlēšanu apgabalā.

Mākslinieciskā darbība
----------------------

1983. gadā Romans Vitkovskis kļuva par Latvijas Mākslinieku savienības biedru grafikas nozarē. No 1994. līdz 1999. gadam bijis LMS valdes loceklis. Aktīvi piedalījies izstādēs gan Latvijā, gan ārpus tās — Lietuvā, Beļģijā, Bulgārijā u.c. Publicējies periodikā "Literatūra un Māksla", "Atmoda", "Neatkarīgā Rīta Avīze", "Ir" un citās.

Ilustrējis vairāk kā 80 grāmatas dažādās izdevniecībās ("Elpa", "Teātra Anekdotes", "Avots", "Likteņstāsti", u.c.). Astoņdesmitajos gados aktīvi ilustrēja mācību grāmatas, kuras tika izdotas izdevniecībās "Высшая школа" (Maskava) un "Zinātne" (Sērijas "Zaļais stars", "Zinātne Laukiem"). Romana Vitkovska karikatūras ir publicētas arī kalendāros, bukletos u.c.

1990. gadā tika izdots viņa karikatūru krājums.

Atsauces
--------

1. 1 2  «2018». *lms.lv*. Skatīts: 2021-08-13.
2. ↑  «The Goerudio Project: Speakers».
3. ↑  «Par Mums». *izglitibasfonds.lv*.
4. ↑  «Goerudio.com». *www.goerudio.com*. Skatīts: 2021-08-12.
5. ↑  «The Goerudio Project». *goerudio.pixel-online.org*. Skatīts: 2021-08-12.
6. ↑  Romans Vitkovskis. *Latvijas Tautas frontes kongress : 1988, 8. oktobris - 9. oktobris*. Rīga : Jāņa sēta, 1989.
7. ↑  «Vēlēšanu rezultāti». *www.saeima.lv*. Skatīts: 2021-08-12.
8. ↑  «Romans Vitkovskis | www.makslinieki.lv | (LRSP) Radošo savienību profesionālo mākslinieku reģistrs». *www.makslinieki.lv*. Skatīts: 2021-08-12.
9. ↑  Romans Vitkovskis. *Karikatūru krājums*. Rīga : Avots, 1990.

Ārējās saites
-------------

* Izpratnes lapa
* Latvijas Izglītības fonds
**Ali el Karni** (علي القرني, *Alī al-Qarnī*; dzimis 1992. gada martā) ir Saūda Arābijas militārais lidotājs, kosmonauts. 2023. gadā viņš veica kosmisko lidojumu ar kosmosa kuģi *Crew Dragon* misijā *Ax-2*.

Ali el Karni (otrais no kreisās) Starptautiskajā kosmosa stacijā

Dzīvesgājums
------------

Ali el Karni dzimis 1992. gada martā Asīras provinces Balkarnas Sabt Alalaijā.

Viņš studēja aerokosmisko inženieriju Karaļa Faisala Aviācijas akadēmijā Rijādā, iegūstot bakalaura grādu. Ali el Karni ir vairāk nekā 12 gadu pieredze lidojumos, un viņš ir veicis vairāk nekā 2380 lidojumu stundas. Saūda Arābijas Karalisko gaisa spēku dienestā viņš galvenokārt lidoja ar *F-15SA*.

Privātā dzīve un vaļasprieki
----------------------------

Ali el Karni ir precējies, un viņam ir meita. Brīvajā laikā viņš gatavo kafiju, grilē steikus un restaurē klasiskos automobiļus. Ali el Karni patīk vieglatlētika, viņš nodarbojas ar lēcieniem ar gumiju un kalnu pārgājieniem. Viņš ir piedalījies dažādos izdzīvošanas treniņos, tostarp militārās misijās.

Lidojums kosmosā
----------------

2023. gada 12. februārī tika paziņots, ka Saūda Arābijas Kosmosa izpētes komisija izraudzījusies Ali el Karni un biomedicīnas zinātnieci Raijānu Bernāvi piedalīties *SpaceX* kosmiskajā lidojumā *AX-2*.

Lidojumu kosmosā Ali el Karni sāka 2023. gada 21. maijā misijā *Ax-2*, esot *Crew Dragon* kosmosa kuģa *Freedom* misijas speciālistam. Starptautiskajā kosmosa stacijā (SKS) apkalpe pavadīja septiņas dienas. 31. maijā kosmosa kuģis atgriezās uz Zemes.

Kosmisko lidojumu kopsavilkums:

| Kosmosa kuģis | Starta datums | Nolaišanās datums | Apkalpes biedri | Pozīcija | Ilgums | Piezīmes |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| *Ax-2* | 21.05.2023. | 31.05.2023. | Pegija Vitsone, Džons Šofners, Raijāna Bernāvi | Misijas speciālists | 9 d 5 h 27 min | Komercmisija uz SKS |

Atsauces
--------

1. ↑  SpaceX launches Axiom-2, before arriving with four astronauts to the ISS Sawyer Rosenstein, nasaspaceflight.com, 2023-05-21

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ali el Karni***.
* Ali Alqarni Axiom Space (angliski)
* Али аль-Карни astronaut.ru, (krieviski)
Varnas kauja
**Varnas kauja** (poļu: *Bitwa pod Warną*, turku: *Varna Muharebesi*, bulgāru: *Битка при Варна*) bija kauja tā sauktā Varnas krusta gājiena ietvaros, kas tika izcīnīta 1444. gada 10. novembrī Varnas pievārtē (mūsdienās Bulgārijā, tolaik Osmaņu impērijā) starp Eiropas valstu koalīciju Polijas un Ungārijas karaļa Vladislava III vadībā un Osmaņu impērijas karaspēku, kuru komandēja Murads II. Eiropas valstu karaspēks, kas sastāvēja no Polijas, Ungārijas, Bohēmijas, Horvātijas, Valahijas un citu valstu karaspēkiem, cieta smagu sakāvi, bet Polijas karalis krita kaujas laukā.

Varnas krusta karu 1443. gadā iniciēja Romas pāvests Eugenijs IV, lai paturētu Osmaņu impērijas iekarojumus Balkānos. Krusta gājiens noritēja ar mainīgām sekmēm, līdz 1444. gada 15. augustā Segedā tika noslēgts miera līgums, kas izbeidza karadarbību. Tomēr gandrīz tūlīt pēc tam krusta karotāji atsāka militārās operācijas līdz pat sakāvei Varnas kaujā.

Līdz ar kristiešu sakāvi Varnas kaujā un Polijas karaļa nāvi izjuka Polijas un Ungārijas personālūnija, bet 1453. gadā krita Konstantinopole.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Varnas kauja***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85142340
* NKC: ph559008

 |

 |
Ozolaine (*Eichenhein*) Rīgas kartē (1876).
**Ozolaine**, agrāk **Eihenhaima** (vācu: *Eichenhaim*) vai **Eihenhaina** (vācu: *Eichenhain*), ir viena no Sarkandaugavas apkaimes daļām ar parku Rīgā.

Vēsture
-------

Pēc Rīgas ieņemšanas 1710. gadā Krievijas cars Pēteris I esot pie Duntes muižas pavēlējis iekārtot nocietinājumus un celt jaunu pili. Sarkandaugavas krastā izveidots regulāra plānojuma parks (t.s. Otrais Ķeizardārzs), kuru Pēteris I jau kā Krievijas impērijas ķeizars apciemojis pēc Vidzemes inkoprorācijas Krievijas sastāvā 1723. gadā. Dārza projektu izstrādājis arhitekts P. Jonšteins. Dārza iekārtošanu veica galvenokārt kareivji. Darbus sāka plaši, tika izrakti dīķi, parka stādīšanai saveda trīsdesmit tūkstošus dažādu koku, bet pils būvēšanai kaļķus un ķieģeļus no Holandes. 1729. gada pavasaris nāca ar briesmīgiem plūdiem, kas zemāk esošās celtnes iznīcināja. No citadeles pāri palikušo daļu nosauca Aleksandra Menšikova vārdā par Aleksandra Augstumiem, kurā vēlāk ierīkoja Aleksandra augstumu aizgādības namu jeb nespējnieku patversmi.
1862. gada decembrī tika nodibināta Rīgas pilsētas Sarkankalna slimnīca. 1872. gadā uzbūvēja dzelzceļa līniju Rīga—Mīlgrāvis ar pieturas punktu "Aleksandra Augstumi" (tagadējā Sarkandaugavas stacija).

19. gadsimta otrajā pusē, kad Duntes muižas parkā bija izauguši šeit stādītie ozoli, to sāka dēvēt par Ozolaini (*Eichenheim*).

1872. gada rudenī Literāri-praktiskā pilsoņu apvienība Duntes muižas ēkās iekārtoja Eihenheima patversmi ar skolu un internātu, kurā strādāja latviešu skolotājs un botāniķis Jānis Ilsters. Citās muižas ēkas iekārtoja Pretubagošanas biedrības patversmi, kas šeit pastāvēja līdz Pirmajam pasaules karam. Bāreņu nams darbojies arī pēc Pirmā pasaules kara, ap 1932. gadu patversmes telpās iekārtoja vecu ļaužu pansiju.
Patversmes ielā 20 darbojās 21. Rīgas pilsētas pamatskola, kuru 1937. gadā pārdēvēja par Rīgas pilsētas Ozolaines pamatskolu.

Labiekārtošana ar plāksni "Ozolaine" Patversmes ielā 24
Latvijas PSR laikā Ozolainē izveidojās daudzstāvu apbūve un vairākas ražotnes. 
1964. gadā Patversmes ielā 29 izveidoja Baseina slimnīcu jūrnieku ārstēšanai, 1970. gadā tai uzcēla jaunu korpusu.
1992. gada oktobrī, apvienojot Baseina Centrālo slimnīcu Patversmes ielā ar Rīgas ostas slimnīcu Vecmīlgrāvī, izveidoja 
Latvijas Jūras medicīnas centru.
2006. gadā SIA "Duntes ozoli" Ozolainē uzcēla 16 stāvu dzīvojamo māju. 2007. gada septembrī senajā skolas ēkā Patversmes ielā 20 sāka darboties Žila Verna Rīgas Franču skola.
2020. gadā Rīgas Domes Pilsētas Attīstības departaments plānoja Ozolaines parka izveidi.

Atsauces
--------

1. ↑  J.K. Broce. Zīmējumi un apraksti, Zeids T, 2. sēj. — 1996. gads, 171. lpp.
2. ↑  ambermarks.com
3. ↑  Latvijas Jūras medicīnas centra vēsture
4. ↑  A. EGLE, A. SAUKA. OZOLAINES PARKS (2020)
**Skudrskābe** (metānskābe, HCOOH) ir vienkāršākā karbonskābe. Skudrskābe ir bezkrāsains, ļoti kodīgs šķidrums ar asu smaku. Skudrskābe ir viena no spēcīgākajām organiskajām skābēm. Ar to jāapietas uzmanīgi, jo skudrskābe, atšķirībā no neorganiskajām skābēm, viegli izkļūst cauri ādai un tauku slānim, radot dziļas, ilgi nedzīstošas čūlas.

Skudrskābe jaucas ar ūdeni un lielu daļu polāro šķīdinātāju un ierobežoti šķīst ogļūdeņražos. Gāzveida (tvaiku) formā un ogļūdeņražu šķīdumos skudrskābe eksistē dimēru formā. Šī iemesla dēļ skudrskābes tvaiki slikti pakļaujas ideālo gāzu likumiem.

Skudrskābes sāļus un esterus sauc par **formiātiem** (latīņu: *formica* — ‘skudra’).

Atrašanās dabā
--------------

Skudrskābe ir sastopama skudrās, no kurām to pašā sākumā arī ieguva un no kā cēlies tās nosaukums. Skudrskābi satur arī skujas un nātres.

Iegūšana
--------

Var iegūt, oksidējot formaldehīdu vai metanolu.

Rūpnieciski iegūst, reaģējot oglekļa monoksīdam (CO) ar nātrija hidroksīdu un sadalot iegūto nātrija formiātu ar sērskābi.

Bezūdens skudrskābi nevar iegūt, destilējot tās ūdens šķīdumus. Šādu skudrskābi iegūst, iedarbojoties ar koncentrētu sērskābi uz bezūdens nātrija formiātu. Nelielus daudzumus bezūdens skudrskābes ērti iegūt, sadalot svina formiātu ar sausu sērūdeņradi:

(HCOO)2Pb + H2S → 2HCOOH + PbS

Īpašības
--------

Skudrskābei piemīt dažas ķīmiskās īpašības, kādu nav tās augstākajiem homologiem. Piemēram, skudrskābe izdala sudrabu no sudraba nitrāta amonjakāla šķīduma, kas ir nevis karbonskābēm, bet gan aldehīdiem raksturīga reakcija (skudrskābes molekulā var ieraudzīt aldehīdgrupu).

Katalizatoru (platīna grupas metālu) klātienē skudrskābe sadalās par ūdeņradi un ogļskābo gāzi:

HCOOH → H2 + CO2
Karsējot ar koncentrētu sērskābi, sadalās par CO un ūdeni:

HCOOH → CO + H2O

Izmantošana
-----------

Skudrskābei piemīt antiseptiskas un reducējošas īpašības. To lieto bišu ārstēšanai no varoatozes. Lieto arī tekstilrūpniecībā, ādu apstrādē kā konservantu.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Svarīgākās piesātinātās vienvērtīgās karbonskābes |
| --- |
|  |
|  | 
* Skudrskābe
* Etiķskābe
* Propionskābe
* Sviestskābe
* Baldriānskābe
* Kapronskābe
* Enantskābe
* Kaprilskābe
* Pelargonskābe
* Kaprīnskābe
* Laurīnskābe
* Miristīnskābe
* Palmitīnskābe
* Margarīnskābe
* Stearīnskābe
* Arahīnskābe
* Eikozānkarbonskābe
* Behenskābe
* Lignocerīnskābe
* Cerotīnskābe
* Montānskābe
* Melisīnskābe
* Tritriakontānskābe

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85050819
* GND: 4261520-3
* BNF: cb122285920 (data)

 |

 |
Teritoriālās izmaiņas Aizkaukāzā pēc Gulistānas miera līguma parakstīšanas
**Gulistānas miera līgums** (krievu: *Гюлистанский договор*; persiešu: عهدنامه گلستان) tika noslēgts 1813. gada 24. oktobrī starp Krievijas Impēriju un kādžāru dinastiju Gulistānas (mūsdienu Karabahā) ciemā, noslēdzot Krievu—persiešu karu (1804—1813).

Saskaņā ar šo līgumu Krievija ieguva mūsdienu Azerbaidžānu, Dagestānu un Austrumgruziju. Līguma tekstu sagatavoja britu diplomāts sers Gors Ūzlijs, kurš bija vidutājs starp abām pusēm. No krievu puses līgumu parakstīja Nikolajs Ritiščevs, no kādžāru — Hadži Mirza Abols Hasans.

Līguma nosacījumi
-----------------

Līgums apliecināja Krievijas īpašumtiesības uz Karabahas, Gendžes, Šeki, Širvanas, Derbentas, Gubas un Baku hanistēm, kā arī daļu Tališas hanistes un Lenkorānas cietoksni. Kādžāru dinastija arī atteicās no savām pretenzijām uz Dagestānu, Gruziju, Megreliju, Imeretiju un Abhāziju.

Saskaņā ar šo līgumu kādžāri zaudēja arī tiesības kuģot Kaspijas jūrā, bet Krievija ieguva tiesības tur izvietot savu kara floti. Abu valstu tirgotājiem tika atļauta brīva tirdzniecība un Krievija apsolījās kādžāru valsts tronī atbalstīt Abasu Mirzu pēc šāha Fatha Ali nāves (kas netika izpildīts).

Līguma vērtējums mūsdienās
--------------------------

Irānas vēsturnieki Gulistānas un Turkmenčajas miera līgumus vērtē kā vienus no vispazemojošākajiem, kādus vien persiešu valdniekiem nācies parakstīt.[*nepieciešama atsauce*] Daļēji pateicoties arī šim līgumam, šāhs Faths Ali irāņu atmiņā ir palicis kā viens no nekompententākajiem valdniekiem.

Krievu vēsturnieki uzskata, ka, pateicoties šo teritoriju pievienošanai Krievijai, Aizkaukāzā tika izbeigta kādžāru un turku agresija pret vietējiem iedzīvotājiem, reģionā sākās ekonomiskā attīstība un tas daudz ciešāk sasaistījās ar Krievijas sabiedrisko un politisko dzīvi.

Skatīt arī
----------

* Krievu-turku kari
* Lielā spēle

Ārējās saites
-------------

* Gulistānas miera līgums (krievu valodā)

Atsauces
--------

1. ↑  John F. Baddeley, "The Russian Conquest of the Caucasus", Longman, Green and Co. London: 1908, 90. lpp
Kņazu Šuisku dzimtas ģerbonis (1906)
**Šuiski** (krievu: *Шуйские*, poļu: *Szujscy*) bija sena krievu un poļu augstmaņu (kņazu) dzimta.

Vēsture
-------

Dzimta cēlusies no Rurika dinastijai piederošā Suzdaļas kņaza Vasilija Dmitrijeviča Kirdjapas (ap 1350-1403; valdīja 1364—1382). 1394. gadā Maskavas lielkņazs Vasilijs I Dmitrijevičs Suzdaļas kņazisti pievienoja saviem īpašumiem un tās kņazu nometināja Šujas pilsētā, no kā cēlies dzmtas nosaukums.
Caru Fjodora I un Borisa Godunova valdīšanas laikā 1587. gadā Šuisku dzimta nonāca cara nežēlastībā un tika izsūtīta trimdā. 1591. gadā Šuiskiem tika atļauts atgriezties Maskavā un Vasilijs IV Šuiskis bija Krievijas cariste valdnieks no 1606. līdz 1610. gadam.
1610. gadā Maskavas bajāri atcēla Vasiliju Šuiski no troņa un viņš kā gūsteknis mira ieslodzījumā Polijā.

Dzimtas pārstāvji
-----------------

* Pjotrs Šuiskis, krievu karavadonis, nogalināts kaujā pie Ullas (kaujā pie Čašņikiem, 1564)
* Mihails Skopins-Šuiskis (1586—1610), krievu karavadonis, kurš organizēja sacelšanos pret Viltusdmitriju II

Galerija
--------

* Krievijas cars Vasilijs IV ŠuiskisKrievijas cars Vasilijs IV Šuiskis
* Krievijas cars Vasilijs IV ŠuiskisKrievijas cars Vasilijs IV Šuiskis
* Karavadonis Mihails Skopins-Šuiskis (1586—1610)Karavadonis Mihails Skopins-Šuiskis (1586—1610)
* Mihaila Skopina-Šuiska noindēšanaMihaila Skopina-Šuiska noindēšana

Atsauces
--------
Prūsija un pārējās baltu zemes pirms 13.gs. Ziemeļu krusta karu sākšanas
Prūšu un citu rietumbaltu ciltis un to apdzīvotās zemes 13. gadsimtā
Prūsija mūsdienu valstu robežās
**Prūsija** bija rietumbaltu cilšu grupas prūšu apdzīvota teritorija. Prūsijas zemes tagad atrodas Krievijas Kaļiņingradas apgabala, Polijas Varmijas-Mazūrijas vojevodistes un Lietuvas teritorijās. Prūsijas sarežģītā politiskā vēsture likusi pazust lielākai daļai seno prūšu vietvārdu, tādējādi vienai un tai pašai vietai literatūrā var būt 2—4 nosaukumi (prūsiskais, vāciskais, poliskais un krieviskais).

Prūsija aizņēma ap 42 000 km2. Aprēķināts, ka 13. gadsimta sākumā Prūsijā dzīvoja 170 000 prūšu. 13. gadsimta laikā tas saruka līdz aptuveni 120 000 prūšu, un 12—13 000 vācu kolonistu. 1309. gadā Prūsijā varēja būt ap 90 000 prūšu, 15 000 vāciešu un 30 000 poļu.

Prūšu zemes
-----------

1854. gada karte ar Prūsiju un apkārtējām zemēm 1125. gadā
Prūšu teritorijas robežas 12. un 13. gadsimtā veidoja Nemuna un Baltijas jūra ziemeļos, Visla rietumos, jātvingu zemes austrumos, bet dienvidu robeža bija nestabila, jo šeit notika kari ar poļiem. Duisburgas Pētera "Prūsijas zemes hronikā" minēti vienpadsmit Prūsijas novadi — Kulma, Pamede, Pagude, Vārme, Nātanga, Semba, Nadruva jeb Nadrava, Skalva, Sūduva, Galinda un Bārta. Citos avotos vēl pieminēta Sasna un Lubava. Sasna atradās starp Lubavu un Galindu, un 1240. gadā to sadalīja ordenis un poļi.

Visbiezāk apdzīvotā bija Sembas pussala, kā arī zemes pie Vislas un Vislas jomas. Sembā iedzīvotāju blīvums varēja sasniegt 15 cilvēkus uz km2. Šeit atklāti 90 pilskalni, no kuriem lielākā daļa nav arheoloģiski izpētīti. Kaupas pilsēta bija viens no aktīvākajiem reģiona tirdzniecības centriem no 9. līdz 11. gadsimtam, kad to atkārtoti nodedzināja vikingi. Prūšu zemes dalījās apgabalos *pulko*, kas sīkāk dalījās *laukos*. Šis vārds saglabājies mūsdienu poļu ciematu vietvārdos *Pasławki*, *Bezławki*.

Atsauces
--------

1. 1 2  The Archaeology of the Prussian Crusade: Holy War and Colonisation

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Prūsija***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 266665986
* LCCN: n83069272

 |

 |
**Augusts Vilhelms Barklajs de Tolli** (vācu: *August Wilhelm Barclay de Tolly*, 1752—1826) bija vācbaltiešu tirgotājs, Rīgas birģermeistars (1810).

Izcelsme
--------

Cēlies no Rīgas patriciešu Barklaju de Tolli dzimtas. Viņa tēva dzimta bija atzarojusies no sena skotu klana, tomēr tiešā senču līnija izsekojama līdz tirgotājam Pīteram Barklajam, kas pēc 1621. gada pārcēlās uz Rostoku. Viņa dēls Johans Stefans Barklajs de Tolli 1664. gadā pārcēlās uz Zviedru Vidzemi un ieguva Rīgas namnieka tiesības.

Augusta Vilhelma Barklaja de Tolli trīs brālēni kļuva par Krievijas Impērijas armijas augsta ranga virsniekiem, Mihaels Andreass Barklajs de Tolli (1761—1818) piedalījās Napoleona karos, bija Somijas lielhercogistes ģenerālgubernators (1809—1810) un Krievijas Impērijas kara ministrs (1810—1812).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1752. gada 24. jūlijā Rīgas Lielās ģildes eltermaņa Johana Vilhelma Barklaja de Tolli un viņa sievas Helēnas Dorotejas, dzimušas Nissenas, ģimenē. Pēc tēva nāves 1763. gadā viņa māte ottreiz apprecējās ar birģermeistaru Liboriju Depkinu (1716—1782). Augusts Vilhelms nodarbojās ar kokmateriālu eksportu un kļuva par Rīgas Lielās ģildes eltermani. 1781. gadā apprecējās ar Katlakalna draudzes mācītāja meitu Annu Kristīni Poortenu.

1792. gada 18. septembrī Augustu Vilhelmu Barklaju de Tolli iecēla Svētās Romas impērijas dižciltīgo kārtā apstiprināja viņa dzimtas ģerboni, kas apskatāms Rīgas Pētera baznīcā.
1794. gadā viņš kļuva par Rīgas vietniecības maģistrāta asessoru, 1810. gadā par Rīgas rātskungu un birģermeistaru.

Miris 1826. gada 20. decembrī.

Atsauces
--------

1. ↑  Barclay de Tolly

Ārējās saites
-------------

* Die Familie Barclay de Tolly

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 6787156990996461180004
* GND: 1195500807

 |

 |
Revolucionārs provokators Jevno Azefs
**Jevno Azefs** (krievu: *Евно Фишелевич Азеф*, dzimis 1869. gadā Liskovā, Grodņas guberņa, Krievijas Impērija, miris 1918. gada 24. aprīlī, Berlīnē, Vācijas Impērija) bija ebreju tautības revolucionārs provokators, viens no Sociālistiskās revolucionārās partijas līderiem un vienlaikus slepenpolicijas darbinieks.

Dzīves gājums
-------------

Būdams Revolucionārās sociālistiskās cīņas organizācijas vadītājs, viņš organizēja un veiksmīgi īstenoja vairākus teroristu uzbrukumus, tostarp lielkņaza Sergeja Aleksandroviča slepkavību. Tajā pašā laikā kā slepenpolicijas aģents viņš atklāja un nodeva daudzus revolucionārus.

Pēc reakcijas sākšanās Azefs gatavoja atentātu pret Nikolaju II, kuram tika apsvērtas ļoti drosmīgas shēmas. Tomēr 1908. gadā publicists Vladimirs Burcevs atklāja Azefu kā provokatoru. Iekšpartijas tiesas prāvā Azefam piesprieda nāvessodu, taču viņam izdevās izvairīties no likvidācijas un aizbēgt uz ārzemēm. Viņš dzīvoja Berlīnē ar Krievijas Impērijas Ārlietu ministrijas izsniegtiem dokumentiem. Azefs rūpīgi izvairījās no kontaktiem ar cara varas pārstāvjiem un krievu revolucionāriem, bet 1912. gadā kādā Francijas kūrortā tikās ar Burcevu. Azefs meģināja viņam pierādīt, ka revolūcijai ir paveicis daudz vairāk laba un pieprasīja taisnīgu tiesu, bet vēlāk atkāl aizbēga.

Pēc Pirmā pasaules kara sākuma Azefs kļuva par bankrotu, jo viņa iekrājumi bija ieguldīti Krievijas vērtspapīros. Lai savilktu galus, viņš Berlīnē atvēra korsetu veikalu. 1915. gada jūnijā vācu policija arestēja viņu kā bijušo krievu slepeno aģentu. Viņš tika ieslodzīts Moabitas cietumā un atbrīvots tikai 1917. gada decembrī.

Cietumā viņš saslima un 1918. gada 24. aprīlī nomira no nieru mazspējas slimnīcā Berlīnē.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Jevno Azefs***.
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 40180641
* LNB: 000113807
* LCCN: n81017858
* ISNI: 0000 0000 8222 8586
* GND: 119084716
* SELIBR: 37583
* SUDOC: 125443617
* NDL: 00620301
* NKC: js2006312278
* CiNii: DA09272407

 |

 |
**Krenholmas manufaktūra** jeb **Krēnholmas manufaktūra** (igauņu: *Kreenholmi Manufaktuur*, krievu: *Кренгольмская мануфактура*) bija 1857. gadā dibināts tekstilrūpnīcu komplekss. Tā atradās uz Narvas Krēnholmas salas pie Narvas upes ūdenskritumiem. Dibināšanas laikā tā bija lielākā tekstilrūpnīca pasaulē. Dažādos laikos šeit strādāja vairāk nekā 10 000 cilvēku.

19. gadsimtā to dibināja Brēmenes kokvilnas tirgotājs Johans Knops (*Johann Ludwig Knoop*). Pamazām tika uzcelti vairāki rūpnīcu korpusi un strādnieku infrastruktūra (skola, slimnīca). 1872. gadā holēras epidēmijas laikā šeit notika strādnieku Krenholmas streiks. Nodibinoties neatkarīgajai Igaunijas valstij, rūpnīca tika slēgta, jo tā zaudēja Krievijas noieta tirgu. Pēc Igaunijas okupācijas rūpnīcas darbība tika atjaunota. 1979. gadā šeit strādāja vairāk nekā 11 000 darbinieku. Pēc Igaunijas neatkarības atjaunošanas rūpnīca tika privatizēta, to iegādājās zviedru investori, tomēr 2010. gadā tā bankrotēja. Rūpnīcas apbūve ir kultūrvēsturisks piemineklis.

Atsauces
--------

1. ↑  Institution of Mechanical Engineers (Great Britain). *Proceedings - Institution of Mechanical Engineers* (Public domain izd.). Published for the Institution by Mechanical Engineering Publications Ltd. 1899. 266–. lpp. Skatīts: 2012. gada 29. marts.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Krenholmas manufaktūra***.
* Krenholmas manufaktūra no putna lidojuma
* Ieraksts Igaunijas Kultūra piemenkļu reģistrā

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 149776133

 |

 |