recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ņūberi** (angļu: *Newbury*) ir pilsēta (*town*) un pagasts Anglijā, Bērkšīras grāfistē, Rietumbārkšīras unitārās pašvaldības administratīvais centrs un lielākā apdzīvotā vieta. Atrodas grāfistes rietumdaļā Kenetas upes krastos 101 km no Londonas centra un 28 km no grāfistes centra Redingas. Pilsētā atrodas viens no Anglijas galvenajiem hipodromiem — Ņūberi hipodroms, kurš darbojas kopš 1905. gada.

Vēsture
-------

Ņūberi dibināta 11. gadsimtā pēc normaņu iekarojuma kā un tās nosaukums tulkojams kā ‘Jauna pilsēta’ un rakstu avotos pirmoreiz minēta 1986. gadā. Līdz 16. gadsimta beigām pilsēta attīstījās kā apģērbu tirdzniecības centrs, bet pēc Anglijas pilsoņu kara pilsēta panīka. No jauna uzplauka 18. gadsimtā sakarā ar Bātas kūrorta attīstību; Ņūberi atrodas pusceļā starp Londonu un Bātu un daudzi ceļinieki izvēlējās šeit pārnakšņot. 2. pasaules kara laikā pilsētas austrumu nomalē uzbūvēja Grīnemas gaisa spēku bāzi; mūsdienās tās vietā attīstās biznesa parks.

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ņūberi***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 123160239
* LCCN: n81002952
* GND: 4101167-3
* NKC: ge775041

 |

 |
**Pēteris Heinrihs Blankenhāgens** (vācu: *Peter Heinrich d. Ä. Blanckenhagen*; 1723—1794) bija Rīgas tirgotājs, Vidzemes Vispārderīgās un ekonomiskās biedrības dibinātājs.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1723. gada 3. oktobrī Tallinā tirgotāja un Rīgas Lielās ģildes vecākā Sīmaņa Blankenhāgena (1690—1735) un viņa sievas Agnetas, dzimušas fon Glēnas, ģimenē.

No 1750. gada bija tirgotājs Rīgā, darbojās Lielajā ģildē, 1763. gadā viņu ievēlēja par Lielās ģildes oldermani jeb vecāko. Kopš 1780. gada viņš bija Allažu un Jūdažu muižu īpašnieks un Rīgas vietniecības kolēģijas asesors.
Neilgi pirms nāves viņš 1792. gadā no dibināja Vidzemes Vispārderīgo un ekonomisko biedrību.

Miris 1794. gada 7. janvārī Rīgā. 1794. gada augustā viņa atraitni un trīs dēlus uzņēma dižciltīgo kārtā, bet 1795. gadā Blankenhāgenu dzimtu ierakstīja Vidzemes bruņniecības matrikulā.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 10741112
* ISNI: 0000 0000 1099 4089
* GND: 122956699

 |

 |
***Lobatula lobatula*** ir foraminīferu suga rotaliīdu kārtā un cibicidīdu dzimtā. Sugu 1798. gadā aprakstīja angļu ilustrators Georgs Valkers un naturālists un antikvārs Edvards Jakobs. Tā ir izplatīta Vidusjūrā, Marmora, Melnajā un Azovas jūrā, Atlantijas okeānā, Meksikas līcī un Karību jūrā, Baltijas jūrā, Ziemeļu Ledus okeānā, Baltajā jūrā, Hudzona līcī, Indijas okeānā, Persijas līcī, Dienvidķīnas jūrā kā arī Klusajā okeānā, pie Japānas un Jaunzēlandes u.c.

Apraksts
--------

Čaula trohospirāliska, plakani izliekta, stiprinās pie substrāta ar spirālisko pusi (galvenokārt kā epifīts). Reizēm piestiprinās pat ar umbilikālo pusi. Perifērija asa, ķīļveidīga un nedaudz daivaina. Veidojoties jaunām kamerām, tās pakāpeniski palielinās izmēros. Šuves spirāliskajā pusē nedaudz piepaceltas un neperforētas, bet umbilikālajā pusē iespiestas un nedaudz atliektas atpakaļ. Čaula ir rupji un bieži perforēta no abām pusēm. Atvere ir starpmargināla, ekstraumbilikāli ekvatoriāla, ar ieskaujošu, izvirzītu lūpa, un pāriet spirāliskā papildus atverē, kas atveras pēdējās 1—2 kamerās.

Atsauces
--------

1. ↑  WoRMS, World Register of Marine Species.
2. ↑  Franc Cimerman in Martin R. Langer. Mediterranean Foraminifera, Ljubljana, 1991. 71. lpp. ISBN 86-7131-053-1
Rietumbaltkrievija 1925. gadā (tumši zaļā krāsā) un Baltkrievijas PSR (gaiši zaļā krāsā)
**Rietumbaltkrievija** (baltkrievu: *Заходняя Беларусь*) ir Baltkrievijas teritorijas vēsturiskais nosaukums, kas saskaņā ar 1921. gada Rīgas miera līgumu tika nodota Polijas Republikai. 1939. gadā tā tika pievienota Padomju Savienībai.

Vēsture
-------

1921. gada karikatūra: "Pārtraukt apkaunojošo Rīgas sadalīšanu! Lai dzīvo brīva, nedalāma, zemnieku Baltkrievija!"
Saskaņā ar Versaļas līguma noteikumiem Polijas Republikas austrumu robežai bija jābūt gar Kerzona līniju. Galīgais jautājums par robežas noteikšanu starp starpkaru Poliju un Baltkrievijas PSR, Ukrainas PSR tika atrisināts Rīgā 1921. gadā, KPFSR, Ukrainas PSR un Polijai parakstot Rīgas miera līgumu.

Polijas kampaņa. Padomju iebrukums tumši rozā krāsā
Pēc padomju iebrukuma Polijā 1939. gada septembrī Rietumbaltkrievija tika pievienota PSRS. 1939. gada 4. decembrī Belostoka kļuva par Baltkrievijas Padomju Sociālistiskās Republikas Belostokas apgabala centru. Tomēr pēc Otrā pasaules kara Belastoka tika atdota atpakaļ Polijai.

### Polonizācija

1921. gada Rīgas miera līgums Polijas varas iestādēm uzlika par pienākumu nodrošināt krieviem, ukraiņiem un baltkrieviem "brīvu savas kultūras, valodas un reliģisko rituālu attīstību". Polijas konstitūcijas 109. pants pasludināja tiesības saglabāt valodu un tautību. Tomēr no 1921. līdz 1934. gadam tika īstenota polonizācija. Ir bijuši gadījumi, kad no darba tika atlaisti pareizticīgie kristieši.

1934.-1935. gadā sākās jauns polonizācijas posms. No tā brīža sākās aktīva baltkrievu un ukraiņu polonizācija. 1935. gadā tika izveidota Polijas Ministru padomes Nacionālo jautājumu komiteja. 1939. gada 23. jūnijā Belostokas gubernators Henriks Ostaševskis slepenā ziņojumā Polijas Iekšlietu ministrijai paziņoja, ka baltkrievu iedzīvotāji ir jāpolonizē. Pēc Juzefa Pilsudska nāves Polijas valsts iestādes likvidēja nedaudzās baltkrievu nacionālās un kultūras organizācijas. Līdz 1938/1939. mācību gadam baltkrievu skolu vairs nepastāvēja.

Atsauces
--------

1. ↑  «Историк: Никто не спрашивал жителей Западной Белоруссии, хотят ли они в СССР – DW – 16.09.2009». *dw.com* (krievu). Skatīts: 2023-04-16.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Rietumbaltkrievija***.
**Jakani** (pašnosaukums: *Yakan*, ياكان) ir viena no Filipīnu tautām. Pēc konfesionālās piederības lielākā daļa ir musulmaņi sunnīti, tādēļ tiek pieskaitīti moro tautām. Jakanu kopskaits ir ap 0,28 miljoniem, kas veido 0,3 % no valsts kopējā iedzīvotāju skaita. Apdzīvo Basilanas salu Sulu arhipelāga ziemeļos, kā arī Zamboangas pussalas dienvidus. Jakani ir dominējošā tauta Basilanas provincē (222 601 cilvēks, 52,4 % no iedzīvotāju skaita), kā arī veido nozīmīgu iedzīvotāju daļu Isabelas (22 430; 17,2 %) un Zamboangas pilsētās (30 060; 3,1 %). Runā jakanu valodā; kā *lingua franca* bieži izmanto čavakano, bet oficiālā saziņā izmanto arī angļu un filipīniešu valodu. Jakanu etnonīms nozīmē ‘cēlušies no dajakiem’ — kulturāli ir tuvi jūras nomadiem samaliem, bet pieņēmuši nometnieku dzīvesveidu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Moro». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 492. lpp.
2. ↑  Philippine Statistics Authority. Ethnicity Statistical tables
3. ↑  Yakan Language of the Philippines
4. ↑  Ethnic Groups of the Philippines. Maranao
5. ↑  «Peoples of the Philippines: Yakan». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2022. gada 23. jūlijā. Skatīts: 2024. gada 3. martā.

Ārējās saites
-------------

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh88001289

 |

 |
Ernests Girgensons pēc apcietināšanas 1941. gadā.
**Ernests Girgensons** (1891—1971) bija latviešu diplomāts.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1891. gada 3. augustā Rīgā. Mācījās Rīgas pilsētas reālskolā, sāka studēt Rīgas Politehniskā institūta Tirdzniecības nodaļā. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gada septembrī viņu iesauca Krievijas Impērijas karadienestā, pēc mācībām Pāvila karaskolā Petrogradā 1916. gada augustā kopā ar 36. sevišķo kājnieku pulku nosūtīja uz fronti Francijā. Girgensons bija rotas, pēc tam baterijas komandieris štābkapteiņa dienesta pakāpē. Pēc Oktobra revolūcijas 1917. un 1918. gadā dienēja Francijas armijā.

1919. gada Parīzes miera konferences laikā Girgensons bija Latvijas Pagaidu valdības delegācijas militārais atašejs, no 1920. gada jūnija — II šķiras sekretārs sūtniecībā Francijā, no 1921. gada oktobra līdz 1922. gada februārim — Latvijas Republikas Ārlietu ministrijas I šķiras sekretārs Baltijas valstu nodaļā, no 1925. gada marta — konsuls Vitebskā, no 1927. gada jūlija — padomnieks sūtniecībā Maskavā, no 1928. gada janvāra — II šķiras sekretārs sūtniecībā Kauņā, no 1928. gada februāra — I šķiras sekretārs sūtniecībā Skandināvijas valstīs, no 1932. gada septembra līdz 1939. gada jūlijam — I šķiras sekretārs sūtniecībā Briselē. No 1939. gada jūlija bija I šķiras sekretārs Ārlietu ministrijas Administratīvajā un protokola nodaļā.

Pēc Latvijas okupācijas no 1940. gada septembra līdz 1941. gada janvārim Girgensons bija likvidējamās Latvijas Republikas Ārlietu ministrijas Administratīvā departamenta direktors, tad Latvijas PSR Tieslietu tautas komisariāta Saimniecības un finanšu daļas priekšnieks.

1941. gada 14. jūnijā viņu apcietināja uz deportēja uz Usoļjes nometni Molotovas apgabalā. 1942. gada 14. aprīlī Girgensonu apsūdzēja par to, ka viņš "... noslēdzis ieroču pirkšanas līgumu ar Franciju, ieroči nosūtīti uz Latviju cīņai pret Sarkano armiju; 1919.—1940. gadā strādādams atbildīgos amatos, sekmējis buržuāziski fašistiskās iekārtas nostiprināšanos Latvijā" un 1943. gada 14. aprīlī "par cīņu pret revolucionāro kustību ieslodzīt labošanas darbu nometnē uz 10 gadiem".

1948. gadā viņu pārveda uz speciālo nometni Intas ciematā Komi APSR, tad no 1951. gada maija līdz 1955. gada septembrim nometināja Krasnojarskas novadā. 1958. gada oktobrī atbrīvoja un atļāva atgriezties Latvijā.

Miris 1974. gada 13. novembrī Latvijā.

Apbalvojumi
-----------

* Triju Zvaigžņu ordenis,
* Viestura ordenis (1940),
* Beļģijas, Dānijas, Francijas un Krievijas Impērijas ordeņi.

Atsauces
--------

1. ↑  No militārā atašeja līdz ārlietu resora likvidatoram Rihards Treijs, "Latvijas Vēstnesis" Nr. 52, 03.04.2003.
**Jānis Ramans** (1871—1957) bija latviešu luterāņu mācītājs, Latvijas diplomātiskais pārstāvis, pēc tam pilnvarotais pārstāvis Igaunijā (1918—1920).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1871. gada 17. augustā Bērzaunes pagastā. Studēja Tērbatas Universitātes Teoloģijas fakultātē (1899—1905), 1907. gadā ordinēts par Rīgas Sv. Jāņa draudzes mācītāja adjunktu un par Doles draudzes mācītāju.
Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā devās bēgļu gaitās uz Igauniju, kur bija ticības mācības skolotājs un latviešu bēgļu draudzes mācītājs.
1916. gada 9. un 10. martā viņš Pēterpilī piedalījās latviešu evaņģēlisko luterāņu mācītāju konferencē.

Igaunijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 18. februārī viņš kopā ar Latvijas militāro pārstāvi Igaunijā Jorģi Zemitānu parakstīja vienošanos ar Igaunijas Pagaidu valdības premjerministru un Kara ministru Konstantīnu Petsu par latviešu karaspēka daļu formēšanu Igaunijas teritorijā no tur esošo bēgļu un karavīru vidus, par sniegto palīdzību solot Valkas pilsētu, kā arī piecus Valkas apriņķa un divus Valmieras apriņķa pagastus.

Kad 1920. gada 5. janvārī par sūtni Igaunijā iecēla Markusu Gailīti, J.Ramans turpināja strādāt par sūtniecības padomnieku, vienlaikus izpildot Latvijas konsula pienākumus.
1920. gada 10. maijā viņš atlūdzās no amata un atgriezās dzimtenē, lai turpinātu strādāt par mācītāju Doles draudzē.

Viņš bija LELB vikārmācītājs Lielsalacas, Seces, Zasu un Doles draudzēs (1922—1931), tad Seces un Doles draudžu vikārmacītājs (1931—1935), pēc 1935. gada Seces draudzes mācītājs.
Otrā pasaules kara laikā 1942. gada jūlijā iecelts par Doles draudzes mācītāju.

Bija latviešu studentu korporācijas Fraternitas Lataviensis goda filistrs.

Miris 1957. gada 11. janvārī Lībekā, Vācijā.

Atsauces
--------

1. ↑  letonika.lv
2. ↑  23. lekcija. 1917. gada revolūcija un tās iespaids uz Latviju. Latvijas ev-lut. Baznīcas pagaidu konsistorijas nodibināšana Arhivēts 2019. gada 11. jūnijā, *Wayback Machine* vietnē. Roberts Feldmanis 1993. gada 5. maijā
3. ↑  1919. gada 18. februārī. Zemitāns atdod Latvijas pagastus igauņiem Viesturs Sprūde la.lv 2019. gada 18. februārī
4. ↑  Kad mūsu nākotne izšķīrās frontē un pie sarunu galda Arhivēts 2019. gada 16. jūnijā, *Wayback Machine* vietnē. Rihards Treijs, "Latvijas Vēstnesis" Nr. 54 (2629), 2002. gada 10. aprīlī
5. ↑  biographien.lv
6. 1 2  Ādolfs Šilde. *Fraternitas Lataviensis 1926-1976*. Toronto, 1977. 44–45. lpp.

| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: |  **pilnvarotais pārstāvis Igaunijā** 1918 — 1920 | Pēctecis: **Markuss Gailītis**  |
Planētas lieluma salīdzinājums ar Jupiteru
**OGLE2-TR-L9b** ir karstā jupitera tipa citplanēta, kas riņķo ap zvaigzni OGLE2-TR-L9, kas atrodas 1901 pc attālumā no Zemes Kuģa Ķīļa zvaigznājā. Planētas vidējais attālums no zvaigznes ir tikai 0,0413 AU un gads uz tās ilgst tikai 2,485534 dienas. Mazā attāluma no centrālās zvaigznes dēļ uz planētas ir pārāk karsts, lai tur būtu iespējama dzīvība. Ja Zeme riņķotu pa to pašu orbītu, pa kuru riņķo OGLE2-TR-L9b, tad uz tās būtu 1914 °C liels karstums — pietiekami, lai izkausētu tēraudu. 

Planētas masa ir 4,336 reižu lielāka un rādiuss ir 1,614 reizes lielāks par Jupiteru. Lielā masa un rādiuss ir pierādījums, ka tā ir Jupitera tipa planēta. Gravitācija uz tās 4,21 reizi pārsniedz Zemes pievilkšanas spēku.

Planētu atklāja 2008. gada 2.decembrī trīs Leidenes Universitātes studenti.

Atsauces
--------

1. ↑  «OGLE2-TR-L9b: an exoplanet transiting a rapidly rotating F3 star». Astronomy & Astrophysics. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 22. septembrī. Skatīts: 2021. gada 5. martā.
2. ↑  «Students Discover Unique Planet». European Southern Observatory.
3. ↑  «Students find planet outside our solar system». NBC News.

Ārējās saites
-------------

* OGLE2-TR-L9 Exoplanets
Šis raksts ir par Rīgas teologu un pedagogu. Par citām jēdziena **Šlēgelis** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Juliuss Heinrihs Gotlībs Šlēgelis** (vācu: *Julius Heinrich Gottlieb Schlegel*, 1739—1810) bija Apgaismības laikmeta vācu pedagogs un teologs. Rīgas Domskolas rektors (1765—1780) un inspektors (1782—1790), no 1790. gada Greifsvaldes Universitātes profesors.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1739. gada 16. februārī Kēnigsbergā drēbnieka Johana Šlēgeļa un viņa sievas Marijas Elizabetes, dzimušas Hofmanes, ģimenē.
No 1754. gada studēja teoloģiju Kēnigsbergas *Collegium Fridericianum*, 1763. gadā ieguva filozofijas maģistra grādu (*Mag. phil.*). 

Pēc Septiņgadu kara beigām 1765. gadā pārcēlās uz dzīvi Rīgā, strādāja par Rīgas Domskolas rektoru (1765—1780) un inspektoru (1782—1790).
Līdztekus 1777. gadā Erlangenes Universitātē aizstāvēja teoloģijas zinātņu doktora (*Dr. theol.*) grādu, bija Rīgas Doma baznīcas (1777—1780) un Rīgas Sv. Pētera baznīcas (1780—1781) diakons, vēlāk Rīgas Doma baznīcas sprediķotājs (*Wochenprediger*, 1780—1788) un Rīgas Sv. Pētera baznīcas virssprediķotājs (1788—1790).

1790. gadā kļuva par Zviedru Pomerānijas un Rīgenes ģenerālsuperintendentu un Greifsvaldes Universitātes prokancleru, kur tika ievēlēts par teoloģijas profesoru un Sv. Nikolaja baznīcas mācītāju. 
Miris 1810. gada 27. maijā Greifsvaldē.

Viņa dēls bija ārsts Johans Gotlībs Šlēgelis (1787—1851), kas 1833. gadā bija Rīgas kara hospitāļa virsārsts.

Atsauces
--------

1. ↑  
*Baltiešu biogrāfiskais leksikons digitāli*.

Ārējās saites
-------------

* 

*Baltiešu biogrāfiskais leksikons digitāli*.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 10088485
* LCCN: no98119680
* ISNI: 0000 0000 5482 0830
* GND: 117322083
* SELIBR: 305212
* SUDOC: 250668211
* BNF: cb14546948b (data)

 |

 |
|  |
| --- |
| 

 |

**Vilksa Zeme** (angļu: *Wilkes Land*) ir plašs dabas apgabals Austrumantarktīdā, Indijas okeāna krastā. Formāli daļa no Austrālijas Antarktiskās teritorijas. Austrumos robežojas ar Adelijas Zemi, rietumos - ar Karalienes Mērijas krastu. Krastus apskalo Mosona un D'Irvila jūras. Piekraste nosacīti dalās šādos sektoros:

* Noksa krasts: 100°31' E līdz 109°16' E
* Bada krasts: 109°16' E līdz 115°33' E
* Sabrinas krasts: 115°33' E līdz 122°05' E
* BANZARE krasts: 122°05' E līdz 130°10' E
* Klēras krasts: (Vilksa krasts) 130°10' E līdz 136°11' E
* Adelijas krasts: 136°11' E līdz 142°02' E (nepieder politiskā nozīmē; daļa no Francijas Dienvidjūru un Antarktikas Zemēm)

Zeme nosauktu par godu amerikāņu 1838. - 1942. gadu izpētes ekspedīcijas vadītājam leitenantam Čārlzam Vilksam (*Charles Wilkes*), kas iezīmēja kontinenta krastu vairāk kā 2400 km garumā.[1]

Vilksa Zemē darbojas vairākas polārstacijas: piekrastē Dimondirvila (Francija) un Keisi (Austrālija), tālāk iekšzemē - Konkordija (Francija/Itālija).

Atsauces
--------

1. ↑  Antarctica feature detail

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 242649207
* LCCN: sh92005081
* GND: 4259626-9

 |

 |
Dzīvojamo ēku kompleksa ēkas Brīvības ielā 182/184, pašlaik namos atrodas viesnīca un krogs "Hercogs Jēkabs". 2010. g.
 Brīvības iela, 1870. gados būvētie nami, Brīvības iela 178 — 184. 2010. g.

  

**19. gadsimta dzīvojamo ēku ansamblis Brīvības ielā** ir viens no Jēkabpils pilsētas kultūrvēsturiskajiem arhitektūras objektiem, kas atrodas Daugavas kreisajā krastā, pilsētas vēsturiskajā centrā, Brīvības ielā un ietver dzīvojamo ēku ansambļa celtnes no 178. līdz 184. namam. 

Ēkas ir būvētas 19. gadsimta 70. gados, atrodas uz vienas no senākajām un garākajām pilsētas ielām. Dzīvojamo ēku ansamblis ir eklektikas stila ķieģeļu ēkas. Ēkām ir raksturīga garenbūve, orientējot ēku galus pret ielu, kurās atrodas divi gala logi un vismaz diviem logiem un durvīm garensienā. Pagalms atrodas starp divām dzīvojamām mājām, tāpēc parasti viena no ēkas garensienām, kas iziet uz kaimiņa pagalmu, ir būvēta bez logiem.

Pašlaik dzīvojamo ēku ansambļa ēkās 182/184 atrodas viesnīca un krogs "Hercogs Jēkabs".

Atsauces
--------

1. ↑  «Jēkabpils — labo pārmaiņu pilsēta!». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 10. jūlijā. Skatīts: 2011. gada 27. martā.
No martensīta nerūsošā tērauda izgatavots Šveices armijas nazis.
**Nerūsošais tērauds** ir tērauds, kas ir korozijizturīgs dažādās vidēs, piemēram, gaisā, ūdenī, kā arī dažādās agresīvās vidēs. To iegūst, sakausējot dzelzi ar dažādiem metāliem.

Sastāvs
-------

Nerūsošo tēraudu galvenā sastāvdaļa ir dzelzs (> 50% Fe = "tērauds") un vismaz 10—12% hroma. Vienkāršākajam sakausējuma veidam nevajag citus metālus, lai to uzskatītu par „nerūsošo tēraudu". Visparastākajā nerūsošā tērauda veidā (EN 1.4003) ir tikai 10,5% hroma, bet pārējo daļu veido dzelzs.

Vēsture
-------

Vēsturiski vienkāršāko tērauda un hroma sakausējumu ieviesa jau 1912. gadā. Savukārt 1913. gadā Vācijas uzņēmums *Krupp* sakausējumam pievienoja niķeli, lai uzlabotu tā mehāniskās īpašības (tā radās austenīta nerūsošais tērauds), bet 1920. gadā, sastāvam pievienojot arī nelielus molibdēna piejaukumus, tika konstatēta šāda sakausējuma īpašību ievērojama uzlabošanās. Tā radās „skābju izturīgs" nerūsošais tērauds.

Atsauces
--------

1. ↑  «Nerūsošais tērauds». Akadēmiskā terminu datubāze AkadTerm. Skatīts: 2013. gada 17. martā.

Ārējās saites
-------------

* Nerūsošā tērauda iegūšana, īpašības utt.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85127793
* GND: 4126143-4
* NDL: 00571764

 |

 |
**Sanoka** (poļu: *Sanok*, pilnā nosaukumā **Karaliskā brīvpilsēta Sanoka** (poļu: *Królewskie Wolne Miasto Sanok*)) ir pilsēta Polijas dienvidaustrumos, Piekarpatu vojevodistē, Sanas krastos, vēsturiskā novada Galīcijas teritorijā. Vēsturiskās Sanokas Zemes (*ziemia sanocka*) centrs. Līdz Otrā pasaules kara beigām - ukraiņu un lemku kultūras centrs.

Par Sanokas Zemi ir ziņas no 981. gada, kad teritorijā iebruka Kijevas Krievzemes kņazs Vladimirs Svjatoslavičs. Pati Sanoka pirmoreiz pieminēta 1150. gadā Ipatjevas hronikā. 1339. gadā Galīcijas kņazs Boleslavs Ježijs piešķīra Sanokai Magdeburgas tiesības. Pilsēta attītījās kā tirdzniecības centrs ceļā no Polijas uz Ungāriju caur Lupkovas pāreju Karpatos. No 1772. līdz 1918. gadam pilsēta atradās Austrijas impērijas sastāvā. Pirmā pasaules kara gados 1915. gadā ap pilsētu notika sīvas cīņas starp uzbrūkošo Krievijas karaspēku un Austroungārijas spēkiem. Starp pasaules kariem Sanoka bija ukraiņu nacionālisma centrs. 1943. gadā tā bija viena no 14. ieroču SS grenadieru divīzija (ukraiņu Nr. 1) veidošanas punktiem. Pēc Otrā pasaules kara daļa ukraiņu iedzīvotāju tika pārvietoti uz PSRS, bet atlikusī daļa - izvesti uz citiem Polijas rajoniem 1947. gadā operācijas "Visla ietvaros.

Pilsētā atrodas liela gumijas izstrādājumu rūpnīca *Stomil Sanok*, Polijas naftas un dabasgāzes kompānijas *PGNiG* struktūrvienība, kā arī autobusu fabrika *Autosan*.

Pilsētā atrodas etnogrāfiskais brīvdabas muzejs (*Muzeum Budownictwa Ludowego w Sanoku*), bet Sanokas pilī atrodas bagātīga ikonu kolekcija.

Sanoka ir gleznotāja Zdzislava Beksiņska (*Zdzisław Beksiński*, 1929 - 2005) dzimtā pilsēta.

Pilsētas pievārtē dzimis katoļu misionārs Andžejs Bobola (*Andrzej Bobola*, 1591 - 1657).

Apskates objekti
----------------

* Sanokas pils (*Zamek Królewski w Sanoku*)

Galerija
--------

* Sanokas pilsSanokas pils

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 137287468
* LCCN: n86030866
* GND: 1051089344
* NKC: ge229434

 |

 |

1. ↑  ; P2701: JSON; pārbaudes datums: 5 oktobris 2022.
**Andoras vēsture** ir Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem mūsdienu Andoras teritorijā.

Vēsture
-------

Tradicionāli Andoras neatkarības iegūšanu piedēvē Kārļā Lielā nopelniem, kurš atbrīvoja zemi no mauru valdnieka 803. gadā. Pats senākais no zināmajiem valsts dokumentiem, kas saistās ar Andoru, attiecas uz Kārļa Lielā mazdēla Kārļa II valdīšanas laiku. Šis senais dokuments ir 843. gada pavēle, kas nodod Andoru (*Valls d'Andorra*) Spānijas pilsētas „Seo de Urgel" grāfa pārvaldībā.

Pirmie valsts konstitūciju dokumenti attiecas uz 1278. un 1288. gadiem, kas tika izdoti, lai noregulētu konfliktu starp spāņu katolisko arhibīskapu un franču grāfu. Šis līgums palīdzēja radīt mūsdienu Andoras valsts varas pamatu — konstitūciju, kas ir viens no visvecākajiem dokumentiem, kurš vēl darbojas mūsdienās. Šis politiskais kompromiss glāba Andoru no iespējas tikt izdzēstai no politiskās kartes, ņemot vērā savus varenos kaimiņus.

Pēc Lielās franču revolūcijas grāfa mantiniece atcēla visas feodālas privilēģijas, to skaitā arī tiesību pārvaldīt Andoras valsts lietas, bet pēc Andoras iedzīvotāju lūguma šīs tiesības tika atjaunotas ar Napoleona atļauju 1806. gadā.

1993. gada martā Andoras iedzīvotāji nobalsoja par to, lai padarītu valsti par neatkarīgu demokrātisku parlamentāru monarhiju ar divkāršu pārvaldi, pie tam valsts saņēma pilnu suverenitāti.

Atsauces
--------

1. ↑   Archived 2013. gada 10. augustā, *Wayback Machine* vietnē. Andoras neatkarība (angliski)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Eiropas valstu vēsture |
| --- |
|  |
| Ziemeļeiropa | 
* Apvienotā Karaliste
* Dānija
* Igaunija
* Īrija
* Islande
* Latvija
* Lietuva
* Norvēģija
* Somija
* Zviedrija

 |
|  |
| Rietumeiropa | 
* Austrija
* Beļģija
* Francija
* Lihtenšteina
* Luksemburga
* Nīderlande
* Šveice
* Vācija

 |
|  |
| Austrumeiropa | 
* Baltkrievija
* Čehija
* Kazahstāna†
* Krievija†
* Moldova
* Polija
* Rumānija
* Slovākija
* Ukraina
* Ungārija

 |
|  |
| Dienvideiropa | 
* Albānija
* Andora
* Bosnija un Hercegovina
* Bulgārija
* Grieķija
* Horvātija
* Itālija
* Kipra†
* Kosova
* Malta
* Melnkalne
* Monako
* Portugāle
* Sanmarīno
* Serbija
* Slovēnija
* Spānija
* Turcija†
* Vatikāns
* Ziemeļmaķedonija

 |
|  |
| Kaukāzs | 
* Armēnija†
* Azerbaidžāna†
* Gruzija†

 |
|  |
| 
* † Eirāzijas valstis, kas ģeopolitiski daļēji vai pilnīgi tiek pieskaitītas Eiropai

 |

 |
**Juris Grants** (dzimis 1962. gada 6. jūlijā) ir latviešu sporta pedagogs un sporta zinātnieks. Latvijas Sporta pedagoģijas akadēmijas LSPA profesors.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Madonā. Pēc Madonas 1. vidusskolas beigšanas no 1980. gada līdz 1984. gadam studējis Latvijas Valsts fiziskās kultūras institūtā (LVFKI), iegūstot sporta skolotāja un slēpošanas trenera profesiju. Profesionālās sporta pedagoga gaitas (slēpošanas un biatlona treneris) uzsācis, būdams students 1983. gadā Madonas BJSS. Strādājis par skolotāju Madonas 1. vidusskolā un Bauskas 1. vidusskolā. 

No 1986. gada LVFKI ārštata zinātniskais līdzstrādnieks un PSRS Pedagoģijas zinātņu akadēmijas Maskavā neklātienes aspirants (doktorants). No 1989. gada Latvijas Sporta pedagoģijas akadēmijas (LSPA) asistents, 1999. gadā ievēlēts par LSPA profesoru. 1992. gadā Latvijas Zinātnes padome apstiprināja LSPA Promocijas padomi doktora zinātniskā grāda piešķiršanai, un Latvijas Sporta pedagoģijas doktora grādu kā pirmais ieguva LSPA Slēpošanas katedras lektors Juris Grants.

No 1993. līdz 1995. gadam J. Grants bija Latvijas Universitātes Pedagoģijas un psiholoģijas institūta pirmshabilitācijas doktorants. 1994. gadā studējis un veicis zinātnisko darbību sporta zinātnē Stokholmas Izglītības institūtā Zviedrijā un veselības aprūpē Taivānā. Projekta ietvaros apguvis viena gada studiju programmu Pieredzes un kooperatīvās mācīšanās jomā Kolumbijas Universitātē, ASV. 

Kopš 2009. gada LSPA zinātņu prorektors. 2018. gadā ievēlēts par LSPA rektoru. Paralēli darbam LSPA, uzaicināts strādāt vairākās ārvalstu augstskolās kā viesprofesors (Zviedrijā, Lietuvā, Polijā, Kanādā, Japānā). Polijas Jozefa Pilsudska Varšavas fiziskās izglītības universitātes Goda Doktors (2018). 

Juris Grants ir vairāk kā 140 zinātnisko rakstu autors, tai skaitā 3 monogrāfiju autors un 7 kolektīvo monogrāfiju līdzautors. Zinātniskā žurnāla "LASE Journal of Sport Science" redaktors, darbojas 9 citās Eiropas un pasaules valstu zinātnisko sporta zinātnes žurnālu redkolēģijās. Vairākus gadus bijis Latvijas Slēpošanas federācijas prezidents, Baltijas Sporta zinātnes asociācijas prezidents (2016-2018), Eiropas Sporta un nodarbinātības observatorijas aktīvs biedrs, ikgadējo Starptautisko Vasaras skolu rekreācijas sporta veidos vadītājs, vairākus gadus darbojies ES ekspertu izglītības un sporta darba grupā Duālās karjeras jomā.
Grieķu Madonnas baznīca.
**Grieķu Madonnas baznīca** (*Chiesa Madonna della Greca*) ir senākā Lokorotondo baznīca, kas domājams celta starp 7. un 8. gadsimtu, bet 15. gadsimtā pārbūvēta, kad Taranto princis Pirrs Orsini del Balzo 1480. gadā apmeklēja Lokorotondo. Tomēr pirmās dokumentētās ziņas par baznīcu ir sākot ar 1520 gadu.

Apraksts
--------

Neskatoties uz vairākām pārbūvēm laika gaitā, baznīca ir saglabājusi savu viduslaiku gotisko plānojumu un askētisku ārējo veidolu. Fasāde ir zvanveida formā ar slīpām malām, kas norāda uz tās sadalījumu centrālajā un un divos sānu jomos. Fasādi dekorē gotisks rozetes logs, kuru 1981. gadā izveidoja vietējais mākslinieks Domeniko Rozato pēc iepriekšējā viduslaiku loga parauga. Fasādes augšējos stūros ir novietotas Svēto apustuļu Pētera un Pāvila statujas, domājams, ņemtas no iepriekšējās baznīcas. Senāk baznīca bija dekorēta ar freskām, no kurām labajā pusē ir palicis fragments ar Jaunavas Marijas un Jēzus bērna attēlu. Dažas skulptūras no vietējā marmora joprojām ir salīdzinoši labā stāvoklī. Renesanses laika poliptihs "Rožu Dievmāte" ar Sv. Lūciju, Sv. Pēteri, Sv. Pāvilu un Sv. Oronco, kuru 16. gadsimtā pasūtīja barons Otaviano Lofredo, joprojām atrodas virs galvenā altāra. Divi nozīmīgi mākslas darbi ir Sv. Jura bareljefs (1559. g.) un uz ceļiem lūdzoša karavīra statuja ar saliktām rokām, kura personība nav zināma. Tas varētu būt gan Pirrs Orsini del Balzo, gan Otaviano Lofredo.

Attēlu galerija
---------------

* Baznīcas zvanu tornisBaznīcas zvanu tornis
* Baznīcas rozetes logs (1981.)Baznīcas rozetes logs (1981.)
* Interjers ar altāriInterjers ar altāri
* Bareljefs "Sv. Jura cīņa ar pūķi."Bareljefs "Sv. Jura cīņa ar pūķi."

Atsauces
--------

1. ↑  Brindizi-Ostuni arhidiacēze.[novecojusi saite] (itāliski)

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Grieķu Madonnas baznīca***.
**Juris Caunītis** (1826—1861) bija latviešu skolotājs, žurnālists un sabiedriskais darbinieks, viens no jaunlatviešu kustības aizsācējiem.

Biogrāfija
----------

Dzimis 1826. gada 30. augustā Inčukalna Galaeniņu māju saimnieka ģimenē. Mācījās Ropažu draudzes novada skolā, pēc tam Cimzes skolotāju seminārā (1843-1846). 
Strādāja par skolotāju Inčukalna skolā, ērģelnieku un skrīveri Vangažos (1846-1850), tad par skolotāju Vānē (1850-1853). 

1853. gadā pārcēlās uz dzīvi Pārdaugavā, kur strādāja G. Ā. Tīlo vadmalas manufaktūras skolā Zasumuižā. Viņš Tilo tekstilfabrikā izveidoja svētdienas skolu un bibliotēku pieaugušiem, vēlāk arī tā dēvēto tautībnieku pulciņu ar dziesmu un pārrunu vakariem. Bija viens no pirmajiem laikraksta "Mājas Viesis" līdzstrādniekiem, apkarojis mazvērtīgus, valodā kroplus sacerējumus, prasījis latviešu valodas cienīšanu.

1859. gadā, pēc luterāņu mācītāja K. J. Veiriha sastādītā kordziesmu krājuma "Dziesmu vainags mīļiem Latviešu jaunekļiem un bērniem vīts par jaunu prieku" iznākšanas kopā ar J. Kaktiņu sastādīja krājumu "100 Dziesmas un ziņģes ar notēm".
Kopā ar žurnālistu Kasparu Biezbārdi un Bernhardu Dīriķi 1860. gada 30. augustā Baltajā muižā tikās ar no Pēterburgas atbraukušo Krievijas impērijas Finanšu ministrijas ierēdni Krišjāni Valdemāru par Latviešu rakstniecības biedrības dibināšanu Latviešu literārās biedrības parauga. 1861. gadā kopā ar B. Dīriķi un K. Biezbārdi izstrādāja biedrības statūtus, taču valdība to neapstiprināja. Latviaki pārulkoja Š. Birhes-Pfeiferes stāstu "Ubags un viņa audzēkne" (1860).

Miris 1861. gada 1. decembrī Rīgā. Apglabāts Mārtiņa baznīcas kapos.

Darbi
-----

1856. - 1860. gadā publicēja ap 80 rakstu par praktiskiem un sabiedriskiem jautājumiem.

* Brīnišķīgi notikumi, kādus kuģinieki dažu reiz uz saviem ceļiem piedzīvo. Mājas Viesis (1856)
* Jauns sakāms vārds. Mājas Viesis, 1859. gada 4. maijā
* Dziesmu vainags mīļiem Latviešu jaunekļiem un bērniem vīts par jaunu prieku. Recenzija žurnālā Mājas Viesis, 1859, nr. 25.
* 100 Dziesmas un ziņģes ar notēm. Jaunekļiem par labu sagādātas no J. Kakting un J. Caunīt (1859)
* Dziesmu kronis. 100 dziesmiņas uz vienu un vairāk balsīm, dziedamas skolas bērniem par labu (1861), atkārtoti izdevumi 1867. un 1884. gadā.

Literatūra
----------

* Vītoliņš J. Krasinska L. Latviešu mūzikas vēsture, Rīga, 1972, 129. lpp.
* Zanders O. Cīruļa dziesma pelēkās debesīs. Karogs, 1976, 9, 161. lpp.
* Bērziņa V. Tautas muzikālā atmoda latviešu publicistu skatījumā, Rīga, 1983, 9. lpp.
* Vecgrāve A. Juris Caunītis. Pedagoģiskā doma Latvijā līdz 1890, Rīga, 1993, 101. lpp.

Piemiņa
-------

1990. gadu sākumā pēc vēsturnieka Oļģerta Auna iniciatīvas Mārtiņa kapos tika atjaunots Jura Caunīša piemineklis.

Atsauces
--------

1. ↑  LU LFMI Latviešu folkloras krātuve[novecojusi saite]
2. ↑  nekropole.info[novecojusi saite]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305089292

 |

 |
**Grigorijs Serpers** (krievu: *Григорий Юрьевич Серпер*, angļu: *Grigory Serper*; dzimis 1969. gada 14. septembrī Taškentā) ir Uzbekistānā dzimis ASV starptautiskais lielmeistars šahā (1992).

Biogrāfija
----------

Šahu iemācījies spēlēt sešu gadu vecumā. Piecpadsmit gadu vecumā kļuvis par Mihaila Botviņņika šaha skolas audzēkni. 1987. gadā izcīnījis bronzas medaļu Pasaules junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā. 1988. gadā Adelaidā atkārtojis šo panākumu. 1990. gadā Arnemā kļuvis par Eiropas junioru šaha čempionu U20 vecuma grupā. 1991. gadā pēdējā PSRS komandu šaha čempionātā Uzbekistānas izlases sastāvā izcīnījis bronzas medaļu. 1992. gadā Maskavā izcīnījis 2. vietu Aleksandra Aļehina memoriālā. 1994. gadā dalījis 1.-5. vietu starptautiskajā šaha turnīrā Sanktpēterburgā. Par panākumiem turnīros FIDE 1988. gadā Serperam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1992. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Pārstāvējis Uzbekistānas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādēs piedalījies 2 reizes (1992-1994). Komandu vērtējumā izcīnījis sudraba (1992) medaļu;
* Pasaules komandu šaha čempionātā piedalījies 1993. gadā.

1996. gadā pārcēlies uz dzīvi ASV un kopš 1997. gada šaha turnīros pārstāv šo valsti. 1999. gadā Filadelfijā uzvarējis starptautiskajā šaha turnīrā *World Open*, kā arī izcīnījis 2. vietu ASV šaha čempionātā pēc izslēgšanas sistēmas, finālā zaudējot Borisam Guļko. 2000. gadā Ņūdeli piedalījies Pasaules šaha čempionātā pēc izslēgšanas sistēmas, kurā 3. kārtā piekāpies Aleksandram Griščukam. 2005. gadā ASV šaha čempionātā dalījis 3. vietu. 2008. gadā uzvarējis Vašingtonas pilsētas šaha čempionātā.

Atsauces
--------

1. ↑  26° Campeonato Mundial Juvenil 1987
2. ↑  19th Soviet Team Chess Championship: Azov 1991
3. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Grigory Serper
4. ↑  OlimpBase :: World Men's Team Chess Championship :: Grigory Serper
5. ↑  2000 FIDE Knockout Matches

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**VSAC "Zemgale" filiāle "Jelgava"** ir Valsts sociālās aprūpes centra (VSAC) "Zemgale" filiāle, kas atrodas Kalnciema ceļā 109 Jelgavā, netālu no Iecavas ietekas Lielupē, autoceļa P99 malā. Tajā dzīvo I un II grupas invalīdi no 18 gadu vecuma ar smagiem garīga rakstura traucējumiem. Klientiem nodrošina sociālo aprūpi, ēdināšanu, sociālo rehabilitāciju un medicīnisko aprūpi.

Vēsture
-------

Dibināta 1900. gadā Ozolnieku pagastā kā bērnu patversme "Ozoli". Pēc Otrā pasaules kara līdz 1970. gadam šeit atradās veco ļaužu pansionāts, vēlāk vecajai ēkai piebūvēja jaunu korpusu. 1974. gadā veco ļaužu pansionātu pārveidoja par psihoneiroloģisko pansionātu "Jelgava". 1997. gadā psihoneiroloģisko pansionātu pārveidoja par Specializēto valsts sociālās aprūpes centru "Jelgava". 2004. gadā iestādi pārdēvēja par Sociālās aprūpes centru "Jelgava".

ERAF projekta "Sociālo pakalpojumu infrastruktūras un pakalpojumu attīstīšana klientu rehabilitācijai, integrācijai sabiedrībā un darba tirgū Zemgales reģionā" ietvaros 2007. gadā uz sociālās aprūpes centra "Jelgava" bāzes radīja t.s. pusceļa māju, kurā daļu klientu sagatavoja dzīvei grupu dzīvokļos pašvaldībā un integrācijai sabiedrībā. 2010. gadā to iekļāva Labklājības ministrijas pakļautībā esoššajā Valsts sociālās aprūpes centrā "Zemgale", kurā ietilpst arī sociālās aprūpes centrs (SAC) "Iecava", SAC "Īle" Lielbērzē, SAC "Ķīši" un SAC "Ziedkalne" Mūrmuižā.

Atsauces
--------

1. ↑  «VSAC "Zemgale" filiāle "Jelgava"». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 27. novembrī. Skatīts: 2020. gada 5. decembrī.
2. ↑  «vsaczemgale.gov.lv». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 27. novembrī. Skatīts: 2020. gada 5. decembrī.

Koordinātas: 56°41′16″N 23°43′3″E﻿ / ﻿56.68778°N 23.71750°E﻿ / 56.68778; 23.71750
Ilze Pētersone-Godmane 2015. gadā
**Ilze Pētersone-Godmane** ir latviešu ierēdne, no 2009. gada līdz 2017. gadam — Iekšlietu ministrijas valsts sekretāre.

No 2005. gada — Iekšlietu ministrijas valsts sekretāra vietnieci, no 2007. gada decembra līdz 2009. gada martam — Ministru prezidenta Ivara Godmaņa padomniece Eiropas Savienības jautājumos. Pēc valdības maiņas I. Pētersone atgriezās iekšlietu sistēmā, kur turpināja pildīt valsts sekretāra vietnieces pienākumus. Tai pašā gadā kļuvusi par Iekšlietu ministrijas valsts sekretāri, amatā līdz 2017. gada jūnijam, kad nav saņēmusi pielaidi valsts noslēpumam un bijusi spiesta amatu atstāt.

Bijusi atbildīga par likumdošanas saskaņošanu iekšlietu jomā Latvijas iestāšanās procesā Eiropas Savienībā, vēlāk turpināja darbu kā atbildīgā par Latvijas pievienošanās procesu Šengenas telpai.

2008. gada 12. novembrī I. Pētersone apbalvota ar III šķiras Atzinības krustu, savukārt 2003. gada 10. jūnijā ar Iekšlietu ministrijas Zelta goda zīmi.

2011. gadā apprecējusies ar bijušo Ministru prezidentu Ivaru Godmani, ar kuru draudzējas kopš 2009. gada.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Valsts sekretāre». 2009. gada 16. marts. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 7. Maijs. Skatīts: 2015. gada 6. Oktobris.
2. ↑  Ivars Godmanis slepus apņēmis sievu Archived 2011. gada 10. decembrī, *Wayback Machine* vietnē. Mango.lv
**Kimberlijas plato** (angļu: *Kimberley plateau*) ir sens vulkānisks plato Austrālijas ziemeļrietumos. Izvietojies Rietumaustrālijas štata ziemeļos starp Indijas okeāna piekrasti un Ficrojas un Ordas upju ielejām. No dienvidiem un austrumiem plato norobežo Vunāminas Milivundi grēda. Plato veido dziļu ieleju saposmots kristālisko iežu un smilšakmeņu masīvs. Augstākais punkts ir Ordas kalns plato dienviddaļā. Dominē subekvatoriālais klimats, ziemeļdaļā mūžzaļie eikaliptu meži, dienviddaļā — sausi skrajmeži. Plato izveidotas vairākas aizsargājamās teritorijas, lielākās no kurām ir Draisdeilas nacionālais parks un Mičelas nacionālais parks.

Kimberlijas reģions atzīts par vienu no senākajām cilvēku apdzīvotajām vietām kontinentā. Gviongvionas klinšu gleznojumi datēti kā 12 000 gadus veci.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 355. lpp.
2. ↑  12,000-Year-old Aboriginal rock art from the Kimberley region, Western Australia

Ārējās saites
-------------
**Bromūdeņradis** (HBr) ir broma un ūdeņraža binārais savienojums. HBr ir bezkrāsaina gāze ar kodīgu, skābu smaku, daudz smagāka par gaisu. Bromūdeņradis ļoti labi šķīst ūdenī, veidojot stipru skābi — bromūdeņražskābi (līdz 68,85% HBr pēc masas). 0 °C temperatūrā 1 tilpumā ūdens izšķīst 600 tilpumi bromūdeņraža. Mitrā gaisā bromūdeņradis, tāpat kā hlorūdeņradis, veido miglu. Zemās temperatūrās var izdalīt vairākus bromūdeņraža kristālhidrātus. HBr šķīst etanolā, veidojot vāju elektrolītu.

Iegūšana
--------

Rūpnieciskos mērogos bromūdeņradi iegūst ūdeņraža reakcijā ar bromu 200—400 °C temperatūrā katalizatoru (platīna vai azbesta) klātienē.

H2 + Br2 → 2HBr
Gāzveidīgu bromūdeņradi laboratorijas apstākļos iegūst, hidrolizējot fosfora tribromīdu:

PBr3 + 3H2O → H3PO3 + 3HBr
Ērtāk iegūt fosfora tribromīdu uz vietas, reaģējot fosforam ar bromu. Parasti ievieto kolbā sarkano fosforu, samitrina to ar ūdeni, piepilina bromu un uzmanīgi silda.

2P + 5Br2 + 6H2O → 2HPO3 + 10HBr
Lai attīrītu izdalījušos HBr gāzi no broma tvaikiem, to laiž cauri U-veida caurulītei, pildītai ar azbesta un mitra sarkanā fosfora maisījumu.

Izplatīta HBr iegūšanas metode ir benzola bromēšana katalizatora (dzelzs tribromīda) klātienē:

C6H6 + Br2 → HBr + C6H5Br
Gāzveida HBr var iegūt arī, reducējot bromu ar sērūdeņradi:

H2S + Br2 → S + 2HBr

Īpašības
--------

Šķīstot ūdenī, veidojas hidroksonija un bromīda joni:

НBr + H2O ⇌ H3O+ + Br−
Šis process ir stipri eksotermisks. Ar ūdeni bromūdeņradis veido azeotropu maisījumu, kas satur 47,6% НBr (tādēļ destilējot nevar iegūt koncentrētāku bromūdeņražskābi).


Bromūdeņradis ir termiski ļoti noturīga viela, pat pie 1000 °C sadalās tikai 0,5% HBr molekulu.

Izmantošana
-----------

Bromūdeņradi un bromūdeņražskābi lieto kā reaģentus citu broma savienojumu iegūšanai.

Atsauces
--------

1. ↑  Г. Реми. *Курс неорганической химии*. Том I. Москва : Издательство иностранной литературы, 1963, 846. lpp. (krieviski)
2. ↑  Карякин Ю. В. Ангелов И. И. *Чистые химические вещества*. Москва : Химия, 1974, 165. lpp. (krieviski)

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***bromūdeņradis*** |
Šis raksts ir par mūzikas grupu. Par citām jēdziena **Neptūns** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Neptūns** bija rokgrupa no Liepājas. Dibināta 1962. gadā kā zvejnieku kolhoza "Boļševiks" estrādes orķestris, 1980. gadu sākumā jaunu dalībnieku sastāvā grupa pievērsās rokmūzikai.

Grupas vēsture
--------------

1982. gadā grupā spēlēja Ainars Virga (ģitāra), Uldis Šokolejs (basģitāra), Guntars Račs (bungas), Līga Poškus (balss), Viktors Smetanenko (balss) un citi. Šai periodā grupas repertuārā sāka parādīties jaunas vēsmas un tā spēlēja visdažādāko žanru mūziku, sākot ar šlāgeriem un beidzot ar smago roku.

1983. gadā grupas vadību pārņēma Jānis Lūsēns. Turpmāk grupa spēlēja gandrīz tikai viņa sacerēto mūziku, mainās arī sastāvs — par jauno basģitāristu kļuva Ivars Piļka, bet par vokālistiem kļuva Maija Lūsēna un Aivars Brīze. Šajā sastāvā grupa ierakstīja savu vienīgo studijas ierakstu — minialbumu *Par smilgām*.

1985. gadā grupu atstāja Aivars Brīze un Ainars Virga, kuru vietā par jauno vokālistu kļuva Zigfrīds Muktupāvels, bet ģitāristu — Tomass Kleins. 1986. gadā Neptūns šādā sastāvā beidza pastāvēt, pārtopot par grupas "Zodiaks" otro, vairs ne tikai instrumentālo, sastāvu.

1985. gadā, kādu laiku grupai Neptūns bija šāds sastāvs: Jānis Gūža (*Johny Salamander*) — ģitāra, Māris Mikuļskis — bass, Zigmunds Latuškēvičs (ērģeles) Ainars Karps — bungas, Ivo Fomins, pēc tam Ēriks Budēvics — vokāls.[*nepieciešama atsauce*] Radošais kolektīvs radīja vairākas interesantas muzikālas kompozīcijas.

1986. gadā tika izveidots jauns "Neptūna" sastāvs, kurā tika ierakstītas grupas slavenākās dziesmas "Dzelzsbetons", "Romance" un "Tumsas bērns". Turpmāk grupā spēlēja Ivo Fomins (balss), Tomass Kleins (ģitāra), Normunds Henkūzens (basģitāra), Zigmunds Latuškēvičs (taustiņinstrumenti) un Ainars Karps (bungas). Šai laikā grupa sāka vairāk virzīties smagā metāla virzienā. Taču jau drīz vien armijā tika iesaukts ģitārists Kleins. Viņa vietā tika izmēģināti vairāki ģitāristi, beigās paliekot pie Jāņa Tabūna un Ingus Šplīta. Grupa zaudēja arī taustiņinstrumentus.

1989. gadā, no grupas aizejot Fominam, tā beidza savu pastāvēšanu. Taču drīz grupā atgriežas Zigmunds Latuškēvičs un no citas Liepājas grupas *Krīze* pārnāk vokālists Māris Vītols, paliek tikai viens ģitārists — Ingus Šplīts. Mūzikā parādījās progresīvā roka vēsmas un *Deep Purple* ietekme. Jaunā sastāva mūžs nebija ilgs ilgs. Vītols kopā ar Šplītu izveidoja šlāgermūzikas kapelu "La—la". Fomins un Kleins vēlāk nodibināja duetu Fomins un Kleins.

Diskogrāfija
------------

### Minialbums

* Jāņa Lūsēna estrādes dziesmas (Melodija, 1986)

### Dziesmas izlasēs

* "Romance" - Liepājas Dzintars '87 (Melodija, 1988)
* "Lai atnāk svētība" - Melodiju stafete 10 (RiTonis, 1991)
* "Romance" - Guntars Račs, Dienas (Mikrofona ieraksti, 1999)
* "Dzelzbetons" - Latviešu auto roks! 80-tie (Mikrofona ieraksti, 2009)

Atsauces
--------

1. ↑  Neptūns - Jāņa Lūsēna estrādes dziesmas. Discogs.com.
Lietavas zemes ķēniņa Mindauga valdījumi ar pakļautajām aukstaišu zemēm (Deltuvu, Nalseni un Alseni) ap 1260. gadu. Neres zeme pletās uz dienvidrietumiem no tagadējās Ukmerģes.
**Nere** jeb **Nēre** (latīņu: *Nerge, Nerghe*) bija aukštaišu apdzīvota zeme, kas 13. un 14. gadsimta hroniku tekstā. Nere kopā ar Nalsenes un Alsenes zemēm integrējusies Lietuvas dižkunigaitijas sastāvā.

Nosaukums
---------

Neres zemes vārds ir cēlies Neres upes nosaukuma. Neres zeme ziemeļos robežojusies ar Lietavas zemi, kas noprotams no 1390. gadā rakstītās „Jaunās Prūsijas hronikas", kurā Vācu ordeņa karaspēks no Grodņas devās pāri Nerei uz Lietavu (latīņu: *de Garten proficiscitur per Nergam in Lithwaniam*).

Teritorija
----------

Neres zeme atradās abpus Neres upei, ziemeļos tā robežojās ar Lietavas zemi, dienvidos ar Alsenes zemi. Rietumos aiz Nevežas upes bija žemaišu Gaižuvas zeme.

Literatūra
----------

Zabiela G. Baranauskas T. *Deltuvos žemė* // Eskizai, Nr. 10, Ukmergė, 1999, p. 3−8.

Atsauce
-------



|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Valstiskie veidojumi, novadi un zemes tagadējā Lietuvas teritorijā 13. gadsimtā |
| --- |
|  |
| Aukštaiču teritorijas | 
* Alsene
* Deltuva
* Lietava
* Nalsene
* Nere
* Upīte

 |
|  |
| Sēļu teritorijas | 
* Maleisine
* Medene
* Pelone
* Tovrakste

 |
|  |
| Žemaišu teritorijas | 
* Gaižuva
* Karšuva
* Knituva
* Medenike
* Saulene

 |
|  |
| Zemgaļu teritorijas | 
* Plāne
* Silene
* Upmale
* Žagare

 |
|  |
| Kuršu teritorijas | 
* Ceklis
* Duvzare
* Megava
* Pilsāts

 |
|  |
| Jātvingu teritorijas | 
* Dainava
* Sudava

 |
|  |
| Skalvju teritorijas | 
* Skalava
* Lamata

 |

 |
**Valentīna Golubenko** (krievu: *Валентина Валерьевна Голубенко*; dzimusi 1990. gada 29. jūlijā Volgogradā) ir krievu starptautiskā lielmeistare šahā (2007), kas līdz 2007. gadam pārstāvēja Igauniju, bet no 2007. gada pārstāv Horvātiju.

Biogrāfija
----------

Igaunijas pilsētas Kohtla-Jerves šaha kluba *Diagonaal* audzēkne. Sešpadsmit reizes uzvarējusi Igaunijas junioru šaha čempionātos dažādās vecuma grupās. No 1997. līdz 2002. gadam pārstāvējusi Igauniju Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos. 2004. gadā aizsākās konflikts starp Golubenko un Igaunijas šaha federāciju, kura iebilda, ka šahiste bez Igaunijas pilsonības pārstāv valsti oficiālajos šaha turnīros. Konflikta rezultātā Golubenko kopš 2007. gada šaha turnīros pārstāv Horvātiju. Kā Horvātijas pārstāve 2008. gadā uzvarējusi Pasaules junioru šaha čempionātā U18 vecuma grupā. Tajā pašā gadā Naļčikā piedalījusies Pasaules sieviešu šaha čempionātā pēc izslēgšanas sistēmas, kurā 1. kārtā zaudējusi Viktorijai Čmilītei.

Pārstāvējusi Horvātijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādēs piedalījusies 5 reizes (2008-2016);
* Eiropas komandu šaha čempionātos piedalījusies 3 reizes (2007-2011).

Par panākumiem turnīros FIDE 2006. gadā Golubenko piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 2007. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  FIDE Transfers in 2007
2. ↑  World Youth Chess Championships 2008 - Girls 18
3. ↑  2008 FIDE Knockout Matches
4. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Valentina Golubenko
5. ↑  OlimpBase :: European Women's Team Chess Championship :: Valentina Golubenko
6. ↑  Title Applications (WGM): Golubenko, Valentina

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Liaohe** (ķīniešu: 辽河, *Liáo Hé*) ir upe Ķīnas ziemeļaustrumos, viena no septiņām galvenajām valsts upju sistēmām. Tās augštece Šarmuruna sākas Lielā Hingana un Žehes kalnu sadures vietā Iekšējās Mongolijas Čifenas municipalitātes Hišigtenu hošunā. Formāli Liaohe veidojas, saplūstot Sjiliaohes un Dunliaohes upēm. Plūst pa Mandžūrijas līdzenuma dienvidu daļu, ko sauc arī par Liaohes līdzenumu iesākumā austrumu virzienā, bet pēc saplūšanas ar Dunliaohi — dienvidu—dienvidrietumu virzienā un ietek Bohai jūras Liaodunas līcī. Lejtecē sadalās divās gultnēs — austrumu Daliaohe (‘Lielā Liaohe’) un rietumu Šuantaidzihe. Pagājušā gadsimta otrajā pusē veikto hidrogrāfisko darbu rezultātā Dalaohe ir nodalīta no Liaohes un veido atsevišķu upju sistēmu, bet Liaohe notek jūrā pa Šuantaidzihi. Upe kuģojama līdz Šuanliao pilsētai.

Lielākās pietekas ir Huņhe, Taidzihe un Liuhe. Lielākās pilsētas krastos ir Paņdzjiņa un Tielina.

Atsauces
--------

1. ↑  «Ļaohe». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 443. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Liaohe***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)