recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Klasisks bildinājums, nometoties dāmas priekšā uz ceļa 1815. gadā
**Bildinājums** ir notikums, kurā viens cilvēks lūdz otra cilvēka roku ar nolūku apprecēties. Parasti to uztver kā rituālu, kurā tiek pasniegts saderināšanās gredzens un uzdots jautājums "Vai tu mani precēsi?".

Mūsdienās publiskais bildinājums pārsvarā ir vai nu iestudēts īstā bildinājuma atkārtojums vai bildinājums citu klātbūtnē pēc abu cilvēku vienošanās par laulībām. Gredzens šādos gadījumos var tikt pasniegts gan publiskajā bildinājumā, gan pirms tam. Ja gredzenu plānots pirkt kopīgi ar līgavu, izdarot bildinājumu pasniedz ziedus.

Rietumu kultūras zemēs ierasts, ka parasti vīrieši bildina sievietes nevis otrādi, turklāt dara to, sievietes priekšā metoties uz ceļa. Senākos laikos Lielbritānijā un Īrijā pieņemts, ka 29. februārī arī sievietes drīkst izdarīt bildinājumu vīrietim.

Bildinājuma teksts var būt iepriekš sacerēta runa, īpašs dzejolis vai vienkārši uzdots liktenīgais jautājums.

Bieži bildinājums tiek pasniegts kā pārsteigums. Tas var notikt kādā pārim īpašā vietā vai datumā, piemēram, vietā, kurā pāris pirmo reizi ticies vai datumā, kurā uzsāktas attiecības.

Populārākie bildinājuma veidi
-----------------------------

* Vakariņas restorānā ārpus mājas
* Pastaigas, izbraukuma vai piknika laikā.
* Pasniegts gredzens kā dāvana dzimšanas dienā.

Piezīmes un atsauces
--------------------

1. 1 2  «Bildinājums». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011-08-09. Skatīts: 2011-01-20.
2. 1 2 3  «Idejas kur un kā bildināt». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011-10-20. Skatīts: 2011-01-20.
3. ↑  «Lielbritānijā vīrieti drīkst bildināt tikai reizi četros gados». Skatīts: 2011-01-20.
**Bilhoroda-Dņistrovska** (ukraiņu: *Білгород-Дністровський*) ir pilsēta Ukrainas dienvidrietumos, Odesas apgabalā. Izvietojusies Dņestras limāna dienvidrietumu krastā 18 km no Melnās jūras piekrastes un 81 km no apgabala centra Odesas. Bilhorodas-Dņistrovskas rajona centrs. Bilhorodas-Dņistrovskas pilsētas padomei pakļauti Zatokas un Serhijivkas pilsētciemati.

Vēsture
-------

Pirmo pilsētu **Tīru** (*Τύρας*) šajā vietā 4. gadsimtā pirms mūsu ēras dibināja senie grieķi. Tai bija intensīvi tirdzniecības sakari ar citām grieķu pilsētām un kolonijām. 1. gadsimtā p.m.ē. Tīra pakļāvās Trāķijai, bet mūsu ēras 1. gadsimtā tā nonāca Romas impērijas Mesijas provinces sastāvā un tika pārdēvēta par **Alba Jūliju** *(Alba Julia)*. 3. gadsimtā pilsētu daļēji nopostīja goti, bet 4. gadsimta otrajā pusē palikusī daļa nodega pēc huņņu uzbrukuma.

Vēstures avotos pilsēta nākamo reizi minēta 14. gadsimtā kā dženoviešu tirdzniecības kolonija ar nosaukumiem **Montekastro** *(Montecastro)* vai **Maurokastro** *(Maurocastro)*. 14. gadsimta beigās vai 15. gadsimta sākumā pilsēta nonāca Moldāvijas Kņazistes sastāvā ar nosaukumu **Četatja Albe** *(Cetatea Albă)*. 1484. gadā pilsēta nonāca Osmaņu impērijas sastāvā un tika pārdēvēta par **Akermanu** *(Akkerman)*.

Akermana atradās Osmaņu impērijas ziemeļu pierobežā un tā bieži cieta kaimiņu uzbrukumos. Krievijas karaspēks pilsētu iekaroja 1770. un 1789. gadā, bet impērijas sastāvā tā nonāca 1812. gadā pēc Bukarestes miera līguma. No 1918. gada līdz Besarābijas okupācijai Akermana bija Rumānijas sastāvā kā **Četatja Albe**. 1944. gadā tā tika pārdēvēta par **Bilhorodu-Dņistrovsku** pēc pilsētas rietumslāvu nosaukuma 9.—10. gadsimtā ar paskaidrojošo daļu "[pie] Dņestras", lai atšķirtu no Belgorodas Krievijā un Belgorodas cietokšņa pie Kijivas.

Atsauces
--------

1. ↑  «Развернутая историческая справка». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 12. janvārī. Skatīts: 2014. gada 4. maijā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Bilhoroda-Dņistrovska***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Ukrainas Interneta enciklopēdijas raksts (angliski)
* Mūsdienu Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Odesas apgabala pilsētas  |
| --- |
|  |
| 
* Anaņjiva
* Arciza
* Balta
* Berezivka
* Bilhoroda-Dņistrovska
* Biļajivka
* Bolhrada
* Čornomorska
* Izmajila
* Južne
* Kiļija
* Kodima
* **Odesa**
* Podiļska
* Reņi
* Rozdiļna
* Tatarbunari
* Teplodara
* Vilkove

 |

 |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 131445492
* LCCN: n87880487
* GND: 4293294-4
* SUDOC: 181872137
* BNF: cb165066092 (data)

 |

 |
**Holocēna kalendārs** ir populārs nosaukums Holocēna jeb Cilvēku ērai — gadu numerācijas sistēma tuva gadu astronomiskajam pierakstam (angļu: *Astronomical year numbering*), vienīgi tai tiek pieskaitīti 10 000, izvietojot savu pirmo gadu kā Cilvēku ēras jeb cilvēces civilizācijas sākumu, vienkāršojot holocēna epohas (pēc ledus laikmeta) skaitīšanu. Tas vienkāršo ģeoloģisko, arheoloģisko, dendrohronoloģisko un vēsturisko datēšanu. Pašreizējais gregoriāniskais kalendārs var tikt pārveidots ar vienkāršu vieninieka pievienošanu pirms tā. Piemēram, 2017. gads m.ē. atbilst 12017. holocēna gadam. Holocēna kalendāru pirmais piedāvāja Čezare Emiliani[1] 1993. gadā (11993.g.e.).

Motivācija
----------

Tika apgalvots, ka holocēna ēra ir parocīga cilvēces vēstures notikumu pierakstam, jo datumi nav sadalīti līdz mūsu ērai un mūsu ērā. Līdzīga motivācija ir laika skaitīšanai "līdz mūsu dienām" (jeb ВР, b. p. ang. Before Present). Šādu sistēmu izmanto arheoloģijā, ģeoloģijā u.c. zinātņu nozarēs, attiecībā uz pagātni. Tādā veidā tas ļauj izvairīties datēšanu "pirms mūsu ēras/mūsu ērā".

Atsauces
--------

1. ↑  The Holocene Calendar
**Gonio cietoksnis** (gruzīnu: *გონიოს ციხე*) jeb **Apsaras cietoksnis** (iepriekšējais nosaukums) bija romiešu priekšpostenis Gruzijā, Adžārijā, Melnās jūras krastā, 15 km uz dienvidiem no Batumi, pie Čorohas upes grīvas. Apdzīvotā vieta atrodas 4 km uz ziemeļiem no Turcijas robežas.

Pirmo reizi cietoksnis minēts 1. gadsimtā Plīnija Jaunākā darbos. Ir arī norāde uz seno vietas nosaukumu **Appiana** "Mitridata karos" (2.gs.). 2. gadsimtā tā bija labi nocietināta romiešu pilsēta Kolhidā. Vēlāk nonāca Bizantijas pārvaldē. Nosaukums "Gonio" pirmo reizi tiek lietots Trapezundas vēsturnieka Mihaila Panareta ziņojumā 14. gadsimtā. Kādu laiku tur atradās dženoviešu tirdzniecības faktorija. 1547. gadā Gonio kļuva par Otomaņu impērijas daļu un palika tur līdz 1878. gadam, kad pēc Sanstefano līguma Adžārija pārgāja Krievijas Impērijas sastāvā. 1647. gada rudenī pēc Evlija Čelebi (*Evliya Çelebi*) ziņām Gonio ieņēma kazaku flote ar 70 čaikām (kazaku laivām), taču drīz vien cietoksnis tika atkarots ar 1000 turku un 3000 mergelu spēkiem, Torumas valdnieka Gazi Sidi Ahmeda vadībā.

Pilsēta bija pazīstama arī ar savu teātri un hipodromu. Pastāv uzskats, ka apustuļa Matija, kuru izvēlējās kā vienu no divpadsmit Jēzus apustuļiem pēc Jūdas Iskariota nodevības, kaps atrodas Gonio cietoksnī. Taču to nevar pārbaudīt, jo Gruzijas valdība pašreiz ir aizliegusi veikt izrakumus pie kapa. Citi arheoloģiskie izrakumi tiek veikti cietokšņa teritorijā, īpašu uzmanību veltot romiešu periodam.

Gonio pašreiz pārdzīvo tūrisma bumu. Daudzi tūristi no Tbilisi vasaras mēnešos atpūšas pludmalēs, kas skaitās ekoloģiski tīrākas, nekā Batumi peldvietas, kas atrodas 15 km uz ziemeļiem no cietokšņa.

Atsauces
--------

1. ↑  Tivadze, Tamar (1977). "კაზაკების მიერ გონიოს ციხის აღების საკითხისათვის" [For the Cossack capture of Gonio Fortress]. Matsne (in Georgian). 1: 76–83.
**Frīdrihs Nikolajs Georgs fon Korfs** (vācu: *Friedrich Nikolai Georg von Korff*, krievu: *Фёдор Карлович Корф*; 1773—1823) bija Kurzemes muižnieks, Krievijas impērijas armijas ģenerāladjutants (1810) un ģenerālleitnants (1812).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1773. gada 16. (5. pēc VS) aprīlī Vērgales muižā Piltenes apgabala landrāta Kārļa fon Korfa (1748-1814) un viņa sievas Juliannas Jakobīnes, dzimušas fon Bēras, ģimenē. 
1787. gadā iestājās Pēterburgas gvardes kavalērijas pulkā, 1794. gadā piedalījās Koscjuško sacelšanās apspiešanā Polijā. 
1800. gadā viņu paaugstināja par ģenerālmajoru un 1801. gadā par Pleskavas dragūnu pulka (*Псковский драгунский полк*) komandieri.

1806. gada 16. martā ģenerāli Korfu iecēla par brigādes komandieri un Ceturtās koalīcijas kara (1806–1807) laikā 1807. gada februārī viņu ievainoja kaujā pie Prūšu Eilavas.
Piektās koalīcijas kara (1809) laikā viņa komandētā karaspēka vienība bija dislocēta pie robežas ar Austrijas impēriju Galīcijā. 1810. gadā viņu paaugstināja par ģenerāladjutantu, 1811. gadā iecēla par 2. jātnieku divīzijas komandieri. 

1812. gada kara laikā Korfs bija 1. Rietumu armijas 2. rezerves kavalērijas korpusa komandieris, piedalījās kara apspriedē pie Drisas 1812. gada 1. (13.) jūlijā, tad kaujās pie Vitebskas, Smoļenskas un Borodinas, paaugstināts par ģenerālleitnantu. Piedalījies kaujās pie Malojaroslavecas, Vjazmas un Krasnijas.

Sestās koalīcijas kara (1813–1814) laikā viņa komandētā 2. Dragūnu divīzija piedalījās Leipcigas kaujā un Parīzes ieņemšanā. 
Pēc kara beigām 1816. gada 9. aprīlī ģenerāli Korfu iecēla par 2. rezerves jātnieku korpusa komandieri.

Miris Orlas pilsētā 1823. gada 11. septembrī (30. augustā pēc VS).

Atsauces
--------

1. ↑  Baltische Historische Kommission (BHK), 2021
Leales bīskapa Hermaņa zīmogs.   
Apliecošais uzraksts HERMANNUS:  
DEI:GRA(TIA):  
LEALENSIS:  
EP(ISCOPU)S.
**Leales bīskapija** (latīņu: *episcopatus Lealensis*) vai **Igaunijas bīskapija** (latīņu: *episcopatus Estiensis vai episcopatus de Hestia*) bija pirmā Romas katoļu baznīcas diacēze Igaunijas teritorijā.

Vēsture
-------

Leales bīskapija tika dibināta 1211. gadā Ridalas zemē ar sēdekli Lihulā. Par pirmo bīskapu tika iesvētīts Daugavgrīvas klostera abats Teoderihs no Turaidas. Viņa iesvētīšanā piedalījās trīs no Vācijas atbraukušie bīskapi - Fīlips no Raceburgas, Īzo no Verdenas un Helmolds no Pleses, Pādebornas bīskaps. Šķiet, ka tieši tādēļ ir bijusi nepieciešama viņu vizīte, jo Albertam nebija tiesību iesvētīt jaunus bīskapus Livonijā. Pēc bīskapa Teoderiha nogalināšanas 1219. gadā Livonijas bīskaps Alberts fon Bukshēvdens panāca sava brāļa Hermaņa apstiprināšanu bīskapa amatā. 1220. gadā atbrīvojušos bīskapa rezidenci Lihulas pilskalnā iekaroja zviedru karalis Jūhans I, kuru drīz vien padzina sāmsalieši. 

Pēc Ugaunijas un Sakalas novadu iekarošanas 1224. gadā viena tās daļa tika iekļauta Tērbatas bīskapijas teritorijā. Pēc Sāmsalas iekarošanas bīskaps Alberts no šīs salas un no Leales bīskapijas dibināja jaunu - Sāmsalas bīskapiju (*episcopatus Osiliensis*) un iecēla tur par bīskapu Gotfrīdu, kas tomēr nevarēja noturēties pret Zobenbrāļu ordeņa varu. Tikai 1234. gada 10. septembrī pāvesta legāts Modenas Vilhelms atkal atjaunoja Sāmsalas bīskapiju, kurai piešķīra Leali, iecēla par Sāmsalas bīskapu Indriķi, un 1235. gada 8. janvārī atļāva Hermanim atvietot savu līdzšinējo Leales bīskapa nosaukumu ar Tērbatas bīskapa titulu.

Atsauces
--------

1. ↑  Leales bīskapija Archived 2011. gada 14. jūnijā, *Wayback Machine* vietnē. (latviski)
**Frīdrihs Karls Ludvigs Konstantins fon Hessens** (*Friedrich Karl Ludwig Konstantin Landgraf von Hessen*, dzimis 1868. gada 1. maijā, miris 1940. gada 28. maijā) bija Vācijas firsts, imperatora Vilhelma II brālēns. Pirmā pasaules kara beigās 1918. gadā ievēlēts par Somijas karali, bet netika kronēts.

Frīdriha tēvs bija landgrāfs Frīdrihs Vilhelms fon Hessens, Dānijas karaspēka virsnieks; māte — Prūsijas Margarete.

1893. gada 25. janvārī Frīdrihs Karls apprecējās ar Prūsijas Margareti, ķeizara Vilhelma II jaunāko māsu. Viņiem bija seši bērni, no tiem divreiz piedzima dvīņi.

Somijas valdošās aprindas pēc neatkarības pasludināšanas un uzvaras pilsoņu karā vēlējās atjaunot monarhiju un simpatizēja Vācijai. 1918. gada 9. oktobrī Somijas parlaments par karali ievēlēja Frīdrihu Karlu. Novembrī Vācija tika sakauta karā un kapitulēja. 14. decembrī Frīdrihs Karls, tā arī neieradies Somijā un nekāpis tronī, atteicās no Somijas karaļa troņa.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Frīdrihs Karls fon Hessens***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 55029124
* LCCN: n2015012789
* ISNI: 0000 0000 1231 2571
* GND: 122424417
* SUDOC: 122094182

 |

 |
**Konstantīns Lupulesku** (rumāņu: *Constantin Lupulescu*; dzimis 1984. gada 25. martā Buftjā) ir Rumānijas starptautiskais lielmeistars šahā (2006).

Biogrāfija
----------

Divas reizes izcīnījis medaļas Eiropas junioru šaha čempionātos: 1998. gadā bronzu U14 vecuma grupā un 2000. gadā sudrabu U16 vecuma grupā. 2003. gadā uzvarējis Rumānijas junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā. Daudzkārtējais Rumānijas šaha čempionātu laureāts, kuros izcīnījis piecas zelta (2007, 2010, 2011, 2013, 2015) un divas bronzas (2008, 2009) medaļas.

2003. gadā uzvarējis Bukarestes starptautiskajā šaha turnīrā *Blue Autumn*. 2004. gadā uzvarējis starptautiskajā šaha turnīrā Laspalmasa de Grankanārijā. 2006. gadā uzvarējis Bukarestes starptautiskajos šaha turnīros *Winter Cup* un *May Roses*. 2007. gadā dalījis pirmo vietu starptautiskajā šaha turnīrā Timišoarā. 2009. gadā Bukarestē dalījis pirmo vietu Viktora Čokiltjas memoriālā. 2014. gadā Erevānā ierindojies 6. vietā Eiropas individuālajā šaha čempionātā un dalījis 1.-2. vietu ar Ernesto Inarkijevu starptautiskajā šaha turnīrā Baku. Trīs reizes (2011, 2013, 2015) piedalījies Pasaules kausa šahā izcīņā pēc izslēgšanas sistēmas, taču katru reizi izstājies jau 1. kārtā. 2021. gada jūnijā Bukarestē dalījis 9.-10. vietu *Grand Chess Tour* 1. posma turnīrā.

Pārstāvējis Rumānijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādēs piedalījies 5 reizes (2004, 2008, 2012-2016);
* Eiropas komandu šaha čempionātos piedalījies 6 reizes (2005-2015).

Par panākumiem turnīros FIDE 2003. gadā Lupulesku piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2006. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  «Jugend-Europameisterschaft 1998 in Mureck». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2017. gada 22. martā.
2. ↑  European Youth Championships 2000
3. ↑  «Federaţia Română de Şah: Prezentare». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 17. martā. Skatīts: 2017. gada 22. martā.
4. ↑  2014 Euro-Ch: Motylev wins with record result
5. ↑  Ernesto Inarkiev wins Baku Open on tie-break
6. ↑  Grand Chess Tour Bucharest 2021
7. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Constantin Lupulescu
8. ↑  OlimpBase :: European Men's Team Chess Championship :: Constantin Lupulescu

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
"**Zeme**" ir latviešu dziedātāja Igo un komponista Valta Pūces 2013.gadā radīts un izdots mūzikas albums.

Igo albums "Zeme" ir turpinājums aizsāktajam dabas elementu ciklam. Komponista Valta Pūces un Igo sadarbībā jau 2012.gadā iznāca pirmais singls "Zemes rīts" un 2013.gada vasarā tika pabeigts viss albums.

Kopā ar Igo albuma ierakstā piedalījušies aktieri Dita Lūriņa-Egliena, Juris Strenga, mūziķi Juris Kristons, Reinis Ozoliņš, Armands Alksnis, Kaspars Kurdeko, Aivars Hermanis, Valters Pūce, Andra Veismaņa stīgu kvartets, Ieva Kerēvica, Zane Biķe, Alise Kante un citi.

Albumu tapšanā piedalījušies arī vairāk nekā 50 dažādu pasaules tautu pārstāvji, kas šobrīd dzīvo Latvijā. Visi šie kultūru pārstāvji ir ierunājuši frāzi, katrs savā valodā, albuma noslēguma dziesmā «Mana Zeme» par savu zemes sajūtu. Mūzikas žanrs sintezē roku, regeju, klasisko mūziku un balādes.

Dziesmu saraksts
----------------

1. Viss, kas uz zemes reiz sācies — Igo / Valts Pūce 5:31
2. Zemes rīts — Igo / Valts Pūce 4:54
3. Pasaka par saulgriezi — Igo / Valts Pūce 7:27
4. Velns par palīgu — Igo / Valts Pūce 4:39
5. Kā tevi sauc? — Igo / Valts Pūce 4:26
6. Apsūdzība — Igo / Valts Pūce 4:34
7. Mana zeme — Igo / Valts Pūce 5:14
**Zvaigznīte** bija padomju armijas popmūzikas ansamblis, kas darbojās Rīgā no 1963. līdz 1989. gadam. Tajā spēlējuši daudzi pazīstami Latvijas mūziķi.

Vēsture
-------

Ideja par Padomju armijas latviešu estrādes mūzikas ansambli radās 1963. gadā celtniecības daļas komandierim Iļjam Petrovam. Viņš uzrunāja restorāna "Tallina" dziedātāju Ojāru Grīnbergu un citus latviešu jaunos mūziķus, kuriem pienācis laiks dienēt padomju armijā. Darbošanās ansamblī viņiem ļāva palikt Rīgā, nevis doties dienēt uz kādu tālāku vietu Padomju Savienībā. 1963. gada decembrī dienestu sāka grupa septiņu cilvēku sastāvā, arī sitaminstrumentālists Dmitrijs Bite un vēlākais kordiriģents Jānis Zirnis.[1]

Ansambļa pirmais mākslinieciskais vadītājs bija Ļeņingradā aktierskolu beigušais Vladilens Lando, kurš tā koncertos bez mūzikas iekļāvis arī skečus un humoristiskas starpsēles.[2][3]

1966. gadā "Zvaigznīte" uzvarēja konkursā "Liepājas dzintars" (tobrīd vēl ar nosaukumu "Kad tiekas draugi").[4]

Ansambļa sastāvs pastāvīgi mainījās, jo, dienestam beidzoties, dalībnieki ansambli pameta un to vietā nāca jauni. Tā turpmākajos gados "Zvaigznītē" darbojās vismaz 200 dalībnieku, tai skaitā daudzi pazīstami mūziķi: Uldis Stabulnieks, kurš no 1967. gada bija ansambļa vadītājs, Gunārs Rozenbergs, Gunārs Freidenfelds, Zigmars Liepiņš, Vladislavs Juhņēvičs, Imants Zemzaris, Aigars Grauba, Nauris Puntulis, Uģis Prauliņš, kas vēlāk darbojās grupās "Līvi", "Menuets", "Pērkons", "Jumprava" un citās. 

Ansamblis ieskaņoja dziesmas kinofilmai "Elpojiet dziļi" ("Četri balti krekli", 1967), taču filmā ansambļa nosaukums bija "Optimisti". Ansamblis vairākkārt ar panākumiem piedalījās festivālā "Liepājas dzintars" (uzvara 1966. gadā), 1967. gadā kļuva par Tallinas džeza festivāla laureātu.

1989. gadā ansambļa pirmais sastāvs atklāja festivālu "Liepājas dzintars", pēc Latvijas neatkarības atgūšanas ansambļa darbība izbeidzās.

Repertuārs
----------

Ansambļa repertuārs bija daudzveidīgs: līdzās populārām ballīšu dziesmām, tai skaitā Eduarda Rozenštrauha "Vaidavai" tika spēlētas arī Aleksandras Pahmutovas un citu krievu padomju komponistu dziesmas. Laika gaitā "Zvaigznītes" repertuārs mainījās, tuvinoties rokmūzikai.[5] 1984. gadā ansamblis, kuru tobrīd vadīja Aigars Grauba, iestudēja latviešu strēlnieku dziesmu programmu.

Atsauces
--------

1. ↑  Anda Boša. Leģendārais karavīru ansamblis «Zvaigznīte» šogad svin 55 gadu jubileju
2. ↑  «Muzikālais dienests armijas ansamblī "Zvaigznīte": joprojām jūtam tā spožo atspulgu». *LA.LV* (latviešu). Skatīts: 2020-07-02.
3. ↑  «Ландо - Биография». *Muzfond* (krievu). Skatīts: 2020-07-02.
4. ↑  «"Liepājas dzintars"». *enciklopedija.lv* (latviešu). Skatīts: 2020-02-27.
5. ↑  Karavīru ansamblis «Zvaigznīte» svin 50 gadu jubileju
Elektrodinamika| Maksvela diferenciālvienādojumi |
| --- |
| * Integrālie Maksvela vienādojumi
 |
| Elektriskais lauks |
| * Gausa teorēma (elektriskā lauka plūsma)
* Elektriskā lauka cirkulācija
* Kulona likums
* Elektriskā strāva
* Strāvas nepārtrauktības vienādojums
* Pilnās strāvas nepārtrauktības vienādojums
* Nobīdes strāva
* Elektriskā lādiņa nezūdamības likums
* Elektromagnētiskās indukcijas likums
 |
| Magnētiskais lauks |
| * Magnētiskās indukcijas plūsma
* Magnētiskās indukcijas cirkulācija
* Lorenca spēks
 |
| Elektromagnētiskā lauka avoti |
| Elektromagnētiskā lauka enerģija |
| Delta funkcija |
| * s
* d
* l
 |

**Delta funkciju** ({\displaystyle \delta \ } funkciju) fizikā izmanto, lai raksturotu diskrētu punktveida lādiņu izvietojumu telpā. Šo funkciju teorētiskajā fizikā pirmais sāka izmantot ievērojamais angļu fiziķis Pols Adriens Moriss Diraks, viens no kvantu mehānikas pamatlicējiem. Tādēļ delta funkciju dažreiz sauc arī par *Diraka delta funkciju*. Tā pieder pie vispārinātajām funkcijām; tā nav nepārtraukta un diferencējama šo jēdzienu parastajā nozīmē. Tā ir ērta, ja, piemēram, jāaprēķina materiālo punktu sistēmu raksturojošie integrālie lielumi (pilnais lādiņš, elektriskā lauka intensitāte utt.).

Lādiņa blīvums
--------------

Shematiski parādīta delta funkcija (līnija ar bultiņu galā). Bultas augstums parāda funkcijas vērtību.
Pieņemsim, ka uz {\displaystyle x\ } ass punktā {\displaystyle x\_{0}\ } atrodas punktveida lādiņš q\. Visos {\displaystyle x\ } ass punktos lādiņa blīvums {\displaystyle \rho (x)=0\ }, izņemot punktu {\displaystyle x=x\_{0}\ }, kurā tas ir bezgalīgi liels, jo punktam nav tilpuma.

Lai gan funkcija {\displaystyle \rho (x)\ } nav nepārtraukta, to var izteikt matemātiski šādi:

{\displaystyle \rho (x)=q\delta (x-x\_{0})\ }
kur
{\displaystyle \delta (x-x\_{0})={\begin{cases}\ 0,&x\neq x\_{0}\\\infty ,&x=x\_{0}\end{cases}}\ }
Vēl jāizpildās šādam nosacījumam:

{\displaystyle \int \_{-\infty }^{+\infty }\delta (x-x\_{0})\mathrm {d} x=1\ },
kurš nepieciešams, lai iegūtu galīgu lielumu q\ .

{\displaystyle \int \_{-\infty }^{+\infty }\rho (x)\mathrm {d} x=q\int \_{-\infty }^{+\infty }\delta (x-x\_{0})\mathrm {d} x=q\ }
### Vairāku lādiņu blīvums

Situācija ir līdzīga, ja uz {\displaystyle x\ } ass diskrētos punktos {\displaystyle x\_{i}\ } izvietoti {\displaystyle n\ } punktveida lādiņi {\displaystyle q\_{i}\ } un sistēmas pilnais lādiņš ir {\displaystyle q=\sum \_{i=1}^{n}q\_{i}\ }. Arī šādu lādiņu izvietojumu var izteikt ar {\displaystyle \delta \ } funkcijām {\displaystyle \delta (x-x\_{i})\ }.

{\displaystyle \rho (x)=\sum \_{i=1}^{n}q\_{i}\delta (x-x\_{i})\ }
Un līdz ar to

{\displaystyle \int \_{-\infty }^{+\infty }\rho (x)\mathrm {d} x=\sum \_{i=1}^{n}q\_{i}\int \_{-\infty }^{+\infty }\delta (x-x\_{i})\mathrm {d} x=\sum \_{i=1}^{n}q\_{i}=q\ }

Skatīt arī
----------

* Kronekera delta
***Arkonia*** (poļu: *Korporacja Akademicka Arkonia*, latīņu: *Arconia*) ir 1879. gadā Rīgā dibināta poļu studentu korporācija.
Tās devīze ir "Ar ticību un darbu" (latīņu: *Veritate ac Labore*, poļu: *Prawdą a Pracą*).

Vēsture
-------

*Arconia* dibināta 1879. gada 9. maijā pie Rīgas Politehniskā institūta (RPI), uzņemta Rīgas šaržēto konventā. Korporācijas nosaukums norāda uz seno Rīgenes salas rietumslāvu svētvietu Arkonu, kas pastāvēja vēl pirms Ziemeļu krusta kariem 9. - 12. gadsimtā.

Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas Pirmā pasaules kara laikā 1918. gadā atjaunoja darbību Varšavā kā *Arkonia Varsoviensis* pie Varšavas Politehniskās institūta. 
1921. gadā piedalījās Poļu studentu akadēmisko korporāciju savienības (poļu: *Związek Polskich Korporacji Akademickich*) dibināšanā. 
Pēc Otrā pasaules kara pārtrauca darbību Polijā, 1947. gadā oficiāli atjaunoja darbību trimdā Londonā.

Atjaunota 1989. gadā, no jauna reģistrēta kā biedrība *Stowarzyszenie Arkonia* 1990. gadā. 1995. gadā atjaunota filistru biedrība (*Związek Filistrów Arkonii*). 2002. gadā atjaunoja karteļa līgumu ar korporāciju *Welecja* (Velēcija).

Biedri
------

Pazīstamākie biedri bija: Vladislavs Anderss (*Władysław Anders*, 1892—1970), Severīns Četvertiņskis (*Seweryn Czetwertyński*, 1873—1945), Tomašs Andričs (*Tomasz Andrycz*, 1878—1943), Karols Hauke-Bosaks (*Karol Hauke-Bosak*, 1888—1940), Staņislavs Janickis (*Stanisław Janicki*, 1872—1939), Zigmunts Leščiņskis (*Zygmunt Leszczyński*, 1866—1942), Kazimežs Okuličs (*Kazimierz Okulicz*, 1890—1981), Ježijs Aleksandrs Zaviša (*Jerzy Aleksander Zawisza*, 1895—1995), Ludomils Pulaskis (*Ludomił Pułaski*, 1871—1953), teologs Eduards O'Rurks (*Eduard O’Rourke*, 1876—1943).

Atsauces
--------

1. ↑  arkonia.pl

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 1437164539808132240000
* LCCN: n85125384

 |

 |
**Arktiskais rags** (krievu: *мыс Арктический*) ir zemesrags Komsomoļecas salas ziemeļos Severnaja Zemļā Arktikā, Āzijas salu galējais ziemeļu punkts.

Zemesragu 1913. gada septembrī atklāja Krievijas hidrogrāfiskā ekspedīcija Borisa Viļkicka vadībā un nosauca par godu kuģa virsniekam un hidrogrāfam Aleksejam Žohovam par **Žohova ragu** (*мыс Жохова*). Pēc No 1930.-1932. gadu padomju polārpētnieku Georgija Ušakova un Nikolaja Urvanceva ekspedīcijas zemesragu pārdēvēja par **Molotova ragu** (*мыс Молотова*) par godu padomju partijas darbiniekam un Tautas komisāru padomes priekšsēdētājam Vjačeslavam Molotovam. Pēc Staļina personības kulta beigām un Molotova izslēgšanas no PSKP 1950. gadu beigās zemesragu pārdēvēja tagadējā vārdā.

Aukstā kara laikā uz Arktiskā ledāja zemesragā darbojās militārais aerodroms.

Atsauces
--------

1. ↑  АРКТИЧЕСКИЕ МИРАЖИ ИЛИ МЕТАМОРФОЗЫ ТОПОНИМИКИ
2. ↑  Полярная Почта. Аэропорт Мыс Молотова (Мыс Арктический)
**«Delta Latvija»** jeb **Latvijas PSR VDK pretizlūkošanas nodrošinājuma informācijas automatizētā sistēma** ir Latvijas PSR VDK elektronisku ierakstu sistēma, kas 1991. gada augustā nonāca Latvijas Republikas rīcībā.

Šajā datubāzē atreferēta tikai neliela daļa no visiem ziņojumiem, kas tapuši VDK darbības laikā. Atšķirībā no kartotēkas, kuru dēvē par "čekas maisiem", "Delta Latvija" nav publicēta internetā, tomēr ir pieejama pētniekiem.

Vēsture
-------

«Delta Latvija» sākotnēji konstruēta uz firmas «Siemens» elektroniskajām skaitļojamajām mašīnām Pērses ielā 2, Rīgā, kur atradās slepeni, pagrabā, Latvijas PSR Valsts Plāna komitejas telpās. Dati bija izdzēsti, datus atjaunoja no izdzēstām magnētiskajām lentēm.

2018. gada vidū Satversmes aizsardzības birojs (SAB), balstoties uz likumu "Par bijušās VDK dokumentu saglabāšanu, izmantošanu un personu sadarbības fakta ar VDK konstatēšanu", to nodeva VDK zinātniskās izpētes komisijas darba vajadzībām. 2018. gada nogalē veiktie likuma grozījumi paredzēja, ka LPSR VDK dokumenti vēstures vai juridiskās pētniecības nolūkos, akadēmiskās, mākslinieciskās vai literārās izpausmes, kā arī žurnālistikas vajadzībām pieejami, iekļaujot visus dokumentos minētos personas datus. "Delta Latvija" nerediģētā versija kļuva pieejama no 2019. gada maija sākuma.

«Delta Latvija» atradās SAB Totalitārisma seku dokumentēšanas centrā līdz 2019. gada 24. aprīlim un līdz 2019. gada 1. maijam bija pieejama ar daļēji slēptu informāciju.
Šobrīd tā atrodas Latvijas Nacionālā arhīva Kinofotofonodokumentu arhīvā.

Saturs
------

"Delta" ietver 9141 aģenta ziņojumu atreferējumus (7765 ziņojumu un 1376 signālu) un VDK darbinieku sagatavotas izziņas vai citu informāciju par personām vai notikumiem un ar to saistīto VDK rīcību.

Atsauces
--------

1. ↑  Jarinovska, Kristīne. «Ieskats sadarbības ar VDK pārbaudes lietās», *Publiskās atmiņas centrs.* 2019, 30. marts
2. 1 2 3  'Maisi vaļā': Dainis Lemešonoks atbild, kā kļuva par VDK aģentu 'Namejs' un vai naktīs guļ mierīgi  delfi.lv 15.09.2020
**Mihaels Kārlis Eduards Zīslaks** (vācu: *Michael Carl Eduard Sieslack*, 1850—1888) bija vācbaltiešu grāmatizdevējs. Grāmatu apgāda īpašnieks Jelgavā (1875–1888). Ieviesa no titullapas atšķirīgu grāmatu vāku, krāsainu salikumu un tipogrāfiskus ornamentus, gravētus burtu iniciāļus.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1850. gada 29. (17. pēc VS) oktobrī Jelgavas amatnieka Johana Zīslaka ģimenē. Mācījās Jelgavas reālskolā, pēc tam bija Kurzemes guberņas spiestuvē māceklis Jelgavā (1867–1870), turpināja apgūt iespiedēja prasmi Pēterburgā, Vīnē, Minhenē, Parīzē un Leipcigā (1870–1875).

Pēc atgriešanās dzimtenē 1875. gadā Jelgavā atvēra savu apgādu un moderni aprīkotu spiestuvi. 1880. gadā kļuva par Jelgavas Latviešu biedrības biedru. 1881. gadā ieguva atļauju ierīkot spiestuvi ar tvaika mašīnu. Spiestuve pieņēma pasūtinājumus no Pūcīšu Ģederta, Bernharda Dīriķa, Latviešu biedrības Derīgu grāmatu nodaļas, Indriķa Alunāna, J. Dravnieka, Māteru Jura grāmatu apgādiem. 

Miris 1888. gada 1. oktobrī (19. septembrī pēc VS) Jelgavā, apglabāts Jelgavas Jāņa kapos.
1893. gadā Zīslaka spiestuvi nopirka Jēkabs Dravnieks.

Izdevējdarbība
--------------

Zīslaka un Draviņ-Dravnieka iespiesto Latvju dainu 1. burtnīca.
Izdeva J. V. Gētes "Lapsa Kūmiņš" E. Dinsberga tulkojumā (1879) ar vācu oriģinālizdevumam darinātajām V. Kaulbaha ilustrācijām, J. Lautenbaha-Jūsmiņa "Zalkša līgava" (1880), A. Bīlenšteina "Latviešu mīklas" (1883),"Latviešu kalendāru" ar literāro pielikumu (no 1877), pirmo latviešu ilustrēto žurnālu "Pagalms" (1880-1884), Rīgas Latviešu biedrības Zinību komisijas "Rakstu krājumu" (2-5, 1884-1889), F. Brīvzemnieka "Mūsu tautas pasakas" (1887), Ausekļa "Rakstus" (1-2), A. Pumpura "Lāčplēsi" (abi 1888), žurnālu "Austrums" (no 1887).

Atsauces
--------

1. ↑  timenote.info
2. ↑  literatura.lv
**Delmērva** (angļu: *Delmarva Peninsula*) ir ap 274 km gara un platākajā vietā līdz 113 km plata pussala ASV austrumu piekrastē. Atdala Česapīkas līci rietumos no Delavēras līča un Atlantijas okeāna austrumos. Administratīvi ietilpst trijās pavalstīs, no kuru nosaukumiem arī veidots pussalas nosaukums: **Del**avēra, **Mēr**ilenda un **V**irdžīnij**a**. Ziemeļos pie pussalas pamatnes to šķērso Česapīkas—Delavēras kanāls. Pussala izvietojusies Pieatlantijas zemienē, reljefs līdzens, augstākais punkts ir 24 m vjl. Krasts stipri izrobots, daudz līču un piekrastē mazas saliņas un strēles. Gar Atlantijas okeāna krastu daudz kūrortu. Lielākās pilsētas ir Solsberi un Dovera. Pussalas dienvidaustrumu piekrastē atrodas Vidusatlantijas Reģionālais kosmodroms *(Mid-Atlantic Regional Spaceport)*.

Atsauces
--------

1. ↑  «Delmarva». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 163. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Delmērva***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 241841588
* GND: 4337031-7
* NKC: ge1169525

 |

 |
**Espreso** (itāļu: *espresso*; [eˈsprɛsso]) ir itāļu izcelsmes kafijas pagatavošanas metode, kurā neliels daudzums gandrīz verdoša ūdens (apmēram 90 °C) tiek izspiests caur smalki maltām kafijas pupiņām ar 9—10 bāru (900—1000 kPa) spiedienu. Espreso kafiju var pagatavot no visdažādākajām kafijas pupiņām un dažādām grauzdēšanas pakāpēm. Espreso ir izplatītākais kafijas pagatavošanas veids Dienvideiropā, jo īpaši Itālijā, Spānijā, Portugālē, Šveicē, Dienvidu Francijā un Bulgārijā.

Espreso parasti ir biezāks par kafiju, kas pagatavota ar citām metodēm, un tam piemīt silta medus viskozitāte. Tas ir saistīts ar lielāku suspendēto un izšķīdušo cietvielu koncentrāciju un virsū esošo *crema* (putas ar krēmīgu konsistenci). Pagatavošanas spiediena rezultātā tipiskā espreso tasītē aromāti un ķīmiskās vielas ir ļoti koncentrētas. Trīs izkliedētās fāzes padara espreso unikālu. Pirmā izkliedētā fāze ir eļļas pilienu emulsija. Otrajā fāzē tiek suspendētās cietās vielas, bet trešā ir gāzes burbuļu vai putu slāņa veidošanās. Ļoti mazu eļļas pilienu izkliede mutē tiek uztverta kā krēmīga. Šī espreso īpašība veido dzēriena pamatgaršu. Eļļas pilieni saglabā vairākus aromātiskos savienojumus, kas tiek zaudēti gaisā citās kafijas formās. Tas saglabā espreso kafijas aromātu. Espreso ir arī pamats dažādiem kafijas dzērieniem, ieskaitot *caffè latte*, kapučīno, *caffè macchiato*, *caffè mocha*, *flat white* un *caffè Americano*.

Espreso satur vairāk kofeīna uz tilpuma vienību nekā lielākajā daļā kafijas dzērienu, taču, tā kā parastais porcijas lielums ir daudz mazāks, kopējais kofeīna saturs ir mazāks nekā krūzē parastas pagatavotas kafijas. Faktiskais kofeīna saturs jebkurā kafijas dzērienā atšķiras atkarībā no izmēra, pupiņu izcelsmes, grauzdēšanas metodes un citiem faktoriem, taču tipiskā 1 unces (28 gramu) espreso porcija parasti satur 65 miligramus kofeīna, bet tipiskā filtrētās kafijas porcijā parasti ir 150 līdz 200 mg.

Atsauces
--------

1. ↑  «Espresso Coffee Maker Through History». *EspressoCoffeeBrewers.com* (en-US). 2017-12-13. Skatīts: 2021-04-08.
2. ↑  Illy, "Il caffè e i cinque sensi" : "La tazzina di porcellana bianca incornicia la *crema*: una trama sottile nei toni del nocciola, percorsa da leggere striature rossastre"
3. ↑  Andrea Illy. *Espresso Coffee: The Science of Quality*. Elsevier Academic Press, 2005.
4. ↑  «The Great Debate: Does Espresso or Drip Coffee Have More Caffeine?». Mr. Coffee. 2014. gada 24. oktobris. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 22. maijā. Skatīts: 2015. gada 21. jūnijs.
5. ↑  «Show Foods».
6. ↑  How much caffeine is in your daily habit? – MayoClinic.com
7. ↑  «Show Foods».

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh91003016
* GND: 4292760-2
* NDL: 01136988

 |

 |
**Eduards Jūliuss Aleksandrs fon Delingshauzens** (vācu: *Eduard Julius Alexander Freiherr von Dellingshausen*, 1863—1939) bija vācbaltiešu politiķis, Baltijas Apvienotās Zemes padomes priekšsēdētājs (1918).

Dzīvesgājums
------------

Vidzemes, Igaunijas, Sāmsalas un Rīgas Apvienotās Zemes padomes delegācija Berlīnē (1918). Sēž: E. Delingshauzens (vidū), H. Štriks, K. Breverns, A. Rehenkampfs, T. Hāns. Stāv: V. Bulmerinks, A. Krastkalns, E. Dehio, P. Tarasks, J. Valdmanis, G. Nurms, Otass.
Dzimis 1863. gada 31. (19.) martā Tallinā muižnieka barona Nikolaja fon Delingshauzena (1827—1896) un viņa sievas Adīnes, dzimušas fon Veisas (*Weiss*, 1837—1912), ģimenē. Mācījās Tallinas Domskolā (1876—1880), studēja fiziku Tērbatas Universitātē (1880—1884). 1885. gadā dienēja Jelizavetgradas huzāru pulkā Grobiņā, pēc tam turpināja studijas Berlīnē un Minhenē (1885—1886). No 1887. gada nodarbojās ar lauksaimniecību Rietumviru apriņķī, no 1895. gada bija Katentakas muižas (vācu: *Kattentack*, igauņu: *Aaspere mõis*) un Saustes (*Sauß*) muižas īpašnieks.

Līdztekus bija Viruzemes skolu revidents, apriņķa deputāts (1899—1902), Igaunijas bruņniecības vadītājs (1902—1918). Krievijas impērijas Valsts Padomes (krievu: *Государственный совет Российской империи*) loceklis (1907—1912), īstenais valsts padomnieks (1911).
Vācu okupācijas laikā 1918. gadā bija Igaunijas Zemes sapulces (*Estländischer Landesversammlung*) priekšsēdētājs, vadīja Igaunijas un Vidzemes pārstāvju delegāciju pie Vācijas impērijas ķeizara Vilhelma II Berlīnē un Spā.
1918. gada 12. aprīlī viņu ievēlēja par Vidzemes, Igaunijas, Sāmsalas un Rīgas Apvienotās Zemes padomes priekšsēdētāju Rīgā.
Latvijas un Igaunijas brīvības cīņu laikā viņš devās bēgļu gaitās uz Kēnigsbergu, vēlāk uz Hanoveri, Jēnu un Potsdamu, līdz mūža beigām pildīja Igaunijas dižciltīgo ģimeņu apvienību (1919—1939) un Vācbaltiešu apvienību (*Baltenverband*, no 1928).

Miris 1939. gada 9. jūlijā Potsdamā.

Atmiņas
-------

* Im Dienste der Heimat. Erinnerungen des Freiherrn Eduard von Dellinghausen ehem. Ritterschaftshauptmanns von Estland. Stuttgart: 1930.

Literatūra
----------

* Carola L. Gottzmann, Petra Hörner: *Lexikon der deutschsprachigen Literatur des Baltikums und St. Petersburgs.* Berlin 2007, S. 355-356

Ārējās saites
-------------

* *Dellingshausen, Eduard Julius Alexander Frh. v.* im Baltischen Biographischen Lexikon digital
**Aknīstes Velnala** jeb **Radžupes ala** atrodas Jēkabpils novada Aknīstes pagastā, Aknīstes pilsētas ziemeļaustrumu pievārtē. Garākā ala Sēlijā.

Atrodas Radžupes kreisajā krastā apmēram 2 metri virs upes līmeņa. Alas garums ir 5 metri, lielākais griestu augstums ir 1,2 metri, platums — līdz 5,1 m, pazemes platība — 13 kvadrātmetri. Mākslīgi veidota vai paplašināta dabiska ala nelielās dolomītu klintīs, izmantota dolomīta ieguvei kaļķu ceplim (visticamāk 19. gadsimtā). Aknīstes Velnalu 20. gadsimta trīsdesmitajos gados apmeklējuši vietējie mazpulcēni, bet Velna alas nosaukums, pēc vienas no versijām, esot izdomāts 20. gadsimta deviņdesmitajos gados — tā to esot iesaukuši bērni, un pirmoreiz šis nosaukums publicēts 2001. gadā. Ala izmantota kā slēptuve karu un represiju gados. 1990. gadu otrā pusē alas pieeja labiekārtota.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  Aknīstes Velnala Archived 2019. gada 12. maijā, *Wayback Machine* vietnē.

Skat. arī
---------

* Velna alas
Koordinātas: 40°56′51.3″N 72°53′53.5″W﻿ / ﻿40.947583°N 72.898194°W﻿ / 40.947583; -72.898194

Vardenklifas tornis 1904. gadā
**Vardenklifas tornis** (1901–1917) zināms arī kā **Teslas tornis**, bija viens no pirmajiem mēģinājumiem bezvadu elektroenerģijas pārraidē, ko projektēja Nikola Tesla un plānoja izmantot kā raidītāju komerciālos transatlantiskos telefonsakaros un kā koncepcijas pierādījumu bezvadu enerģijas transportam. Tas nekad netika līdz galam pabeigts un 1917. gadā tornis tika nojaukts.

Tornis tika nosaukts Džeimsa S. Vardena (*James S. Warden*) vārdā, kas bija nopircis zemi torņa celtniecībai Šorehamā, Ņujorkas štatā, Longailendā, aptuveni 100 km attālumā no Manhatanas. Viņš piedāvāja Teslam daļu no zemes telekomunikāciju torņa un laboratorijas celtniecībai, uz pārējās zemes plānojot izveidot dzīvojamās mājas 2000-2500 personām, kas ražotu Teslas patentētās ierīces.

Vēsture
-------

Tesla torņa plānošanu sāka 1898 gadā, celtniecība sākās 1901. gadā. Galveno ēku projektēja arhitekts Senfords Vaits (*Stanford White*). Torņa dizainu izstrādāja Vaita darbinieks V.D. Krovs (*W.D. Crow*). Projektu finansēja ietekmīgi industriālisti un riska kapitālisti. Projektu sākumā atbalstīja arī J. P. Morgans, kas investēja 150,000 dolārus (2014. gada atbilstošā vērtība virs 3 miljoniem dolāru). 1902. gada jūnijā Tesla pārcēla savu laboratoriju uz Vardenklifu.

Projektam bija daudzas problēmas. Investori drīz vien sāka investēt Guljelmo Markoni sistēmā, kas sāka transatlantiskos raidījumus 1903. gadā un izskatījās, ka Markoni sistēma ir vienkāršāka un ir nepieciešams lētāks aprīkojums. 1903. gadā Teslas projektam izbeidzās nauda, bet Morgans atteicās ieguldīt papildus līdzekļus. Prese sāka kritizēt projektu un apšaubīt tā spēju funkcionēt. Tesla mēģināja atjaunot investoru interesi, atklājot torņa spēju transportēt elektroenerģiju, bet Morgans nebija ieinteresēts un 1903. gada biržas krīzes dēļ papildus investori netika atrasti. 1904. gada jūlijā Morgans un pārējie investori izšķīrās pret turpmāku projekta finansēšanu. 1905. gada maijā beidzās Teslas maiņstrāvas elektromotora un citu viņa patentu derīguma termiņi, kas papildus samazināja naudas plūsmu Vardenklifas torņa projektam.

1905. gadā, kad Teslam nebija izdevies atrast papildus finansējumu, lielākā daļa projekta aktivitāšu tika pārtrauktas. 1906. gadā tika atlaisti darbinieki, bet daļa no būvēm tika lietotas līdz 1907. gadam. 1908. gadā telpas tika pamestas pirmo reizi. Tesla ieķīlāja īpašumu par labu Džordžam Boltam (*George C. Boldt*), *Waldorf-Astoria* viesnīcu īpašniekam. Telpas tika vēlreiz daļēji pamestas 1911. gadā un tornis sāka bojāties. Starp 1912. un 1915. gadu Teslas finanses uzlabojās, bet Tesla nevarēja pārliecināt investorus, ka tie atgūs savus ieguldījumus. Avīzes aprakstīja projektu kā "*Teslas miljonu dolāru muļķība*". Projekta galvenā ēka bija pamesta un izdemolēta. Vardenklifas torņa projekta neveiksme bija viens no Teslas nervu sabrukuma iemesliem.
**Krimas federālais apgabals** (krievu: *Кры́мский федера́льный о́круг*) bija Ukrainai piederīgajā Krimas Autonomajā Republikā un Sevastopoles pilsētā pēc Krievijas Federācijas aneksijas 2014. gadā izveidota administratīvi teritoriāla vienība.
2016. gada 28. jūlijā ar prezidenta Putina lēmumu Krimas federālo apgabalu likvidēja un pievienoja Dienvidu federālajam apgabalam.

Izveide
-------

Apgabals izveidots 2014. gada 21. martā pēc pašpasludinātās Krimas Republikas uzņemšanas Krievijas sastāvā. Apgabalu veido Krimas Republika un federālās nozīmes pilsēta Sevastopole. Administratīvais centrs atrodas Simferopolē.

Starptautiskais statuss
-----------------------

Starptautiskā sabiedrība (izņemot 6 pasaules valstis) neatzīst Krimas aneksiju, bet Ukraina ir pasludinājusi Krimas Autonomo Republiku un Sevastopoli par okupētām teritorijām.

Pilsētas
--------

### Karte

Krimas federālais apgabals (Krima)AlupkaAlupka
AluštaAlušta
ArmjanskaArmjanska
BahčisarajaBahčisaraja
BilohirskaBilohirska
DžankojaDžankoja
EipatorijaEipatorija
FeodosijaFeodosija
JaltaJalta
KrasnoperekopskaKrasnoperekopska
SakiSaki
KerčaKerča
Simferopole**Simferopole**
StarijkrimaStarijkrima
SudakaSudaka
ŠčolkineŠčolkine
Sevastopole**Sevastopole**Krimas Republikas pilsētu izvietojums (**treknrakstā** — republikas centrs)

Atsauces
--------

1. ↑  Ukraine’s Parliament Declares Crimea, Sevastopol ‘Occupied Territory’
**Slaidā spilve** (latīņu: *Eriophorum gracile*) ir grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tā ir plaši, bet nevienmērīgi izplatīta Eirāzijā un Ziemeļamerikā. Latvijā slaidā spilve ir reti sastopama gandrīz visā valsts teritorijā, galvenokārt piejūras zāļu un pārejas purvos, aizaugošu un pārpurvotu ezeru krastmalās.

Augs ir ierakstīts Baltijas jūras reģiona Sarkanajā grāmatā.

Apraksts
--------

Slaidā spilve ir daudzgadīgs, 20—60 cm garš lakstaugs ar stāvu, tievu un slaidu stublāju, kas ir kopumā gluds, kails un nezarojošs. Uz stublāja ir dažas īsas, sarveidīgas lapas. Apakšējās lapas ir šauri lineāras, salocītas, un mala ir raupja. Ziedi ir izvietoti vārpiņā stublāja galotnē nokarenā čemurveida ziedkopā. Segplēkšņu žāklēs ir divdzimumu ziedi. Vārpiņu ir nedaudz, parasti 3—6. Ziedkopas seglapa ir tumša, īsa un šaura, īsāka nekā ziedkopa. Zieda segplēksne ir zaļganbrūna, ar vairākām dzīslām. Vārpiņas ir nelielas (garumā 0,6—0,9 cm), lidmatiņi balti vai iedzelteni balti. Vārpiņas kāts ir atskabargains. Auglis ir sarkanbrūns, strupi trīsšķautņains riekstiņš. Zied maijā un jūnijā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «slaidā spilve - Eriophorum gracile W.D.J.Koch - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-05-21.
***Foundation Fieldbus H1*** ir lauka līmeņa interfeisa un ierīču integrācijas tehnoloģija atvērtajai, brīvajai *Foundation Fieldbus* rūpnieciskās automatizācijas arhitektūrai. *H1* ir sadarbspējīga, divvirziena, ciparu, virknes tīkls. Tehnoloģiju izstrādā un uztur bezpeļņas organizācija *FieldComm Group* ar galveno biroju Ostinā, ASV. Līdz 2015. gadam standartu uzturēja *Fieldbus Foundation*.

*FOUNDATION Fieldbus H1* specifikācija aprakstīta standartā *IEC 61158* ( *FOUNDATION Fieldbus H1* atbilst laukmaģistrāles 1. tipam), aizgūstot to no *ISA SP50*. Tam ir Eiropas standarts *EN50170*.

*H1* ir izstrādāts, lai varētu darboties eksistējošos ierīču savienojošos vītajos pāros, turklāt elektrobarošanu un datu pārraidi nodrošinot ar vienu vadu. Iespējams izmantot arī optiskos kabeļus. *H1* atbalsta dzirksteļu drošu elektrisko ķēžu risinājumus, ļaujot tīklu ierīkot ugunsnedrošās un sprādzienbīstamās zonās.
Atšķirībā no citiem protokoliem, *FOUNDATION H1* nodrošina precīzu (izohronu) sakaru sinhronizāciju un kontroles funkciju izpildi ar minimālu pauzes laiku un aizkaves fluktuāciju.

*OSI* slāņu realizācija
-----------------------

*HART* protokols īsteno 7 slāņu Atvērto sistēmu sadarbības bāzes etalonmodeļa (*OSI*) 1. 2. un 7. slāni.

### Fizikālais slānis

*FOUNDATION Fieldbus H1* fizikālais slānis nodrošina mehānismu, kā pārraidīt un saņemt signālus tīklā. Kabeļiem tiek rekomendēts izmantot ekranētu vīto pāri.

Lai kopne darbotos pareizi, katram segmentam nepieciešami divi terminatori. Terminators ir virknē saslēgts 1 µF kondensators un 100 Ω rezistors. Tas nodrošina līnijas strāvas šuntēšanu un aizsargā pret elektrisko atstarošanos. Kabeli starp terminatoriem sauc par maģistrāli.

Katrā segmentā (maģistrāle un atzarojumi) ar kabeļa maksimālo garumu 1900 m var pieslēgt līdz 32 mezgliem. Atzarojumā 120 m garumā var pieslēgt līdz 12 ierīcēm. Izmantojot 4 atkārtotājus, līnijas garumu var palielināt līdz 9500 metriem.

*FOUNDATION Fieldbus H1* datu pārraides ātrums ir 31,25 kbit/s. Datu kodēšanai izmanto Mančestras II kodu. Datu pārraide notiek ar ± 9 mA modulācijas signālu

Atkarībā no ierīces konstrukcijas, tai elektrobarošanu var nodrošināt no segmenta (kopnes) vai atsevišķi. Kopnei pieslēgto ierīču darba spriegums ir 9 līdz 32 V, vidējais strāvas patēriņš ir 20 mA ierīcei.

### Datu posma slānis

*FOUNDATION Fieldbus H1* Datu posma slānis nodrošina šādas tīkla topoloģijas: punkta-punkta, kopne ar atzarojumiem, ziedlapķēde, koks vai jaukta tipa (atbalstošo topoloģiju kombinācija).

Kanāla piekļuves metode ir tokena padošana.
Kļūdu noteikšanai izmanto 16 bitu *CRC*.

### Lietojumslānis

Lietojumslānim *FOUNDATION Fieldbus H1* atbilst *Fieldbus* piekļuves apakšslānis un *Fieldbus* ziņojumu specifikācijas slānis.

Atsauces
--------

1. ↑  IEC61158 Technology Comparison
2. ↑  GUIDE TO IMPLEMENTING FOUNDATION H1 FIELD DEVICES

Ārējās saites
-------------

* FOUNDATION Fieldbus
**Fošaņa** (ķīniešu: 佛山, piņjiņs: *Fóshān*) ir prefektūras līmeņa pilsēta Guanduna provincē Ķīnas dienvidos, viena no Pērļu upes deltas aglomerācijas pilsētām. Izvietojusies provinces vidusdaļā, austrumos robežojas ar provinces galvaspilsētu Guandžou, dienvidos — ar Džunšaņu un Dzjanmeņu, rietumos — ar Juņfu un Džaocjinu, ziemeļos — ar Cjinjuaņu. Municipalitātes administratīvais un kultūras centrs ir Čaņčenas rajons. Nozīmīgs rūpniecības centrs. Tiek uzskatīta par Kantonas operas un ušu cīņas paveida «naņcjuaņa» dzimteni.

Vēsture
-------

Kā neliela apdzīvota vieta Pērļu upes krastā Fošaņa zināma visā Ķīnas vēstures gaitā. Izaugusi Minu dinastijas laikā kā keramikas un metālapstrādes centrs. 19. gadsimtā Fošaņa attīstītās metalurģijas dēļ dēvēta par Ķīnas Birmingemu. 1951. gadā Fošaņa atdalīta no Naņhajas apriņķa kā atsevišķa apriņķa līmeņa pilsēta, bet 1954. gadā kļuva par prefektūras centru. 1983. gadā Fošaņa kļuva par prefektūras līmeņa municipalitāti. 2002. gadā Fošaņai pievienotas Naņhajas un Šuņdes pilsētas kā Fošaņas rajoni. 2009. gadā Šuņde ieguva provinces tiešās pārvaldes apriņķa statusu un fiskālo neatkarību no Fošaņas.

Fošaņa bija viena no 2019. gada FIBA Pasaules kausa norises pilsētām.

Atsauces
--------

1. ↑  ; Ķīnas Tautas Republikas Septītā nacionālā tautskaite.
2. ↑  «广东试水"省直管县" 确定佛山市顺德区为首试点». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 2. martā. Skatīts: 2020. gada 2. martā. Archived 2020. gada 2. martā, *Wayback Machine* vietnē.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Fošaņa***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Guandunas prefektūras līmeņa municipalitātes |
| --- |
|  |
| 
* Cjinjuaņa
* Čaodžou
* Dunguaņa
* Dzjanmeņa
* Dzjejana
* Džaņdzjana
* Džaocjina
* Džuhai
* Džunšaņa
* Fošaņa
* **Guandžou**
* Hejuaņa
* Huidžou
* Jandzjana
* Juņfu
* Maomina
* Meidžou
* Šaņtou
* Šaņvei
* Šaoguaņa
* Šeņdžeņa

 |

 |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4451521-2

 |

 |
**Marija Manakova** (krievu: *Мария Борисовна Манакова*, serbu: *Марија Манакова*; dzimusi 1974. gada 1. martā Kazaņā) ir Krievijā dzimusi Serbijas starptautiskā lielmeistare šahā (1997).

Biogrāfija
----------

1990. gadā piedalījusies PSRS junioru šaha čempionāta finālā U20 vecuma grupā. 1992. gadā Dīsburgā dalījusi 3.-5. vietu Pasaules junioru šaha čempionātā U18 vecuma grupā. 1993. gadā dalījusi 5.-8. vietu Eiropas junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā. 1995. gadā piedalījusies Krievijas sieviešu šaha čempionāta finālā, kurā ieņēmusi 7. vietu.

1998. gadā apprecējusies un pārcēlusies uz dzīvi Dienvidslāvijā. Dienvidslāvijas sieviešu šaha čempionātos divas reizes izcīnījusi sudraba medaļas (1999, 2000), bet Serbijas sieviešu šaha čempionātos trīs reizes bijusi bronzas laureāte (2008, 2011, 2012). 1999. gadā Tbilisi Pasaules šaha čempiones nosaukuma izcīņas cikla zonas turnīrā dalījusi 2. vietu ar Maiju Lomineišvili (uzvarējusi Nino Hurcidze) un ieguvusi tiesības piedalīties Pasaules sieviešu šaha čempionātā pēc izslēgšanas sistēmas 2000. gadā Ņūdelī, kurā izstājusies 2. kārtā. 2009. gadā uzvarējusi Maskavas pilsētas sieviešu šaha čempionātā un ieguvusi tiesības piedalīties Krievijas sieviešu šaha čempionāta finālā, kurā ierindojusies 9. vietā. 2014. gadā Rīgas starptautiskajā šaha festivālā *Rīgas Tehniskās universitātes Open 2014* bijusi labākā dāmu konkurencē.

Pārstāvējusi Serbijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādēs piedalījusies 2 reizes (1998, 2012);
* Eiropas komandu šaha čempionātā piedalījusies 2013. gadā.

Par panākumiem turnīros FIDE 1997. gadā Manakovai piešķīra starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.

2016. gadā kļuvusi par Krievijas šaha federācijas sieviešu komisijas vadītāju.

Atsauces
--------

1. ↑  2000 FIDE Knockout Matches
2. ↑  Grischuk und Galliamova russische Meister 2009
3. ↑  Riga Technical University Open 2014 - Tournament A
4. ↑  OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Maria Manakova
5. ↑  OlimpBase :: European Women's Team Chess Championship :: Maria Manakova
6. ↑  «Мария Манакова убедила руководство РШФ вернуть женскую комиссию». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 11. maijā. Skatīts: 2017. gada 8. martā.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)