recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Mana jūra** ir ikgadēja Baltijas jūras un Latvijas piekrastes aizsardzībai veltīta kampaņa un ekspedīcija. Kampaņas dalībnieki, vairāki desmiti cilvēku, kājām veic gājienu gar visu Latvijas piekrasti no Nidas dienvidos līdz Ainažiem ziemeļos, pa ceļam vācot atkritumus (jūras piesārņojošo atkritumu sabiedriskais monitorings), iepazīstot jūras piekrasti, tiekoties ar dažādu jomu speciālistiem un vietējiem iedzīvotājiem. Vairums pārgājiena dalībnieku iet tikai daļu no piekrastes posmiem, taču ir arī tādi, kas veic pilnu maršrutu no Lietuvas līdz Igaunijas robežai. Kampaņas svarīgākā tēma ir jūras piesārņojošie atkritumi kā proaktīvs indikators: "ja mēs nespējam tikt galā ar ko tik vienkāršu, kā mēs saglabāsim savu piekrasti un jūru nākamajām paaudzēm, sastopoties ar pārējiem cilvēku radītajiem izaicinājumiem – klimata pārmaiņām un eroziju, jūras piesārņojumu un eitrofikāciju?"

Kampaņas organizētājs ir Vides izglītības fonds, bet svarīgākais no atbalstītājiem ir Latvijas Vides aizsardzības fonds. Ekspedīcija "Mana jūra" notiek kopš 2011. gada.

2018. gadā kampaņa mainīja savu formātu un uzstādīja mērķi sakopt visus 500 km Latvijas piekrastes kampaņā "Piekrastes tīrrade", kā dāvanu valsts simtgadē. 

Kampaņa saņēmusi dažādus starptautiskus apbalvojumus 2017. gadā tā saņēma Energy globe nacionālo balvu.  2018. gadā "Mana Jūra" bija pirmie Latvijas pārstāviji 20 gadu laikā, kam piešķirta Baltijas Jūras fonda balva.

Atsauces
--------

1. ↑  Par kampaņu Arhivēts 2016. gada 13. jūnijā, *Wayback Machine* vietnē. manajura.lv
2. ↑  Šodien tika atklāta kampaņa Mana jūra 2016, tiek aicināti pietekties dalībnieki Arhivēts 2021. gada 14. maijā, *Wayback Machine* vietnē. manajura.lv
3. ↑  «Piekrastes Tīrrade».
4. ↑  «Kampaņa "Mana jūra" saņem prestižo "Energy Globe" balvu». *old.videsfonds.lv*. Skatīts: 2024-03-14.
5. ↑  «The Baltic Sea Award». *Östersjöfonden* (en-GB). Skatīts: 2024-03-14.

Ārējās saites
-------------

* Oficiālā mājaslapa
**Zeļenogorska** (krievu: *Зеленогорск*) ir pilsēta Krievijā Somu līča krastā. Administratīvi ietilpst Sanktpēterburgas federālajā pilsētā.

Vēsture
-------

Līdz 1948. gadam pilsētas nosaukums bija **Terijoki** (somu: *Terijoki*). Rakstos pirmoreiz minēta 1548. gadā, kad tā ietilpa Zviedrijas sastāvā. Pēc Ziemeļu kara 1721. gadā iekļāvās Krievijā. Pēc Somijas iekļaušanās Krievijā 1811. gadā tika iekļauta Somijas lielhercogistes sastāvā. 20. gadsimta sākumā Terijoki bija Sanktpēterburgas sabiedrības populāra vasarnīcu vieta. Pie apmēram 5000 Terijoku pastāvīgajiem iedzīvotājiem, vasarā to skaits pieauga apmēram desmit reizes. 1906. gadā Terijokos melnsimtnieku kaujinieki nogalināja ebreju tautības Valsts domes deputātu kadetu Mihailu Hercenšteinu. Pēc Somijas neatkarības nodibināšanas Terijoki iekļāva jaunās valsts sastāvā. Valsts robeža bija tieši blakus pilsētai pa Sestras upi. Sākoties Ziemas karam, Terijokos tika deklarēta Somijas Demokrātiskā Republika Oto Kūsinena vadībā, un somu virsnieku klubs Terijokos kļuva par šīs Kūsinena valdības galveno mītni. Pēc Maskavas miera līguma noslēgšanas 1940. gadā Somija bija spiesta Terijoki atdot PSRS. Turpinājuma kara laikā tos Somija atkaroja, tomēr 1944. gadā vēlreiz bija spiesta pilsētu atdot PSRS, bet pilsētas somu iedzīvotāji pārcēlās uz Somiju. 1948. gadā Terijoki pārsaukta par Zeļenogorsku.

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Zeļenogorska***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
**Kalagani** (*Kaagan*) ir moro tauta Filipīnās, viena no Mindanao salas aborigēnajām etniskajām kopienām; dažkārt tiek pieskaitīta plašākajam mandaju etnosam. Kalaganu kopskaits ir ap 90 tūkstošiem un tie apdzīvo kalnainu apvidu Mindanao dienvidaustrumos Austrumdavao (29 504 cilvēki, 5,1 % no provinces iedzīvotāju skaita), Ziemeļdavao (14 821), Davao de Oro (11 481) provincēs un Davao pilsētas administratīvajā teritorijā (16 799). Kalagani iedalās vairākās cilšu grupās: tagakaolo, kagani un lao. Atšķirībā no radniecīgajiem mandajiem un mansakiem, kalagani 19. gadsimta vidū pieņēma islāmu un ir vistālāk austrumos mītošā moro tauta. Kalagani sadzīvē lieto kalaganu valodu, kurai ir ievērojama tausugu valodas ietekme; oficiālā saziņā bieži izmanto sebuāņu, filipīniešu un angļu valodas.

Atsauces
--------

1. ↑  Philippine Statistics Authority. Ethnicity Statistical tables
2. ↑  «Peoples of the Philippines: Kalagan». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2022. gada 23. jūlijā. Skatīts: 2024. gada 2. martā.
3. ↑  Ethnic Groups of the Philippines. Kalagan

Ārējās saites
-------------
**Pēteris Mago** bija latviešu izcelsmes čekists, bende.

Dzīvesgājums
------------

Piedzima 1897. gadā Dinaburgā zemnieku ģimenē. Pabeidza divas skolas klases. Piedalījās 1905. gada revolūcijas apspiešanā. Pirmajā pasaules karā brīvprātīgi iestājās Krievijas Impērijas armijā.

1918. gadā iestājās Ārkārtas komisijā (ĀK). Iecelts par uzraugu ĀK iekšējā cietumā, pēc tam — par tā priekšnieku. Izpildīja nāvessodus. Nošāvis vairākus tūkstošus cilvēku, tostarp Zinovjevu un Kameņevu.

61 gada vecumā atvaļināts pensijā. Dienesta laikā lietojis alkoholu lielos apjomos, 1941. gadā nomira no aknu cirozes. Kremēts, atliekas iemūrētas Novodevičjes kapsētas kolumbārijā.

Atsauces
--------



1. ↑  Павел Жуков. «Пётр Магго — чёрный ангел НКВД (18+)», 25.02.2023. Skatīts: 27.02.2024.
2. ↑  «Палачи лежат в почете». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 26. jūnijā. Skatīts: 2024. gada 27. februārī.

Līdzīgi cilvēki
---------------

* Ernests Mačs
**Roberts Mūrnieks** (dzimis 1952. gada 4. jūnijā, miris 1991. gada 16. janvārī) bija viens no 1991. gada janvāra barikāžu laika upuriem, nošauts Rīgas OMON uzbrukuma laikā barikādēm pie Vecmīlgrāvja tilta.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1952. gada 4. jūnijā Preiļu pagasta Pelšos. Mācījās Preiļu 1.vidusskolā, pēc 5. klases pabeigšanas kopā ar ģimeni pārcēlās uz dzīvi Rīgā. Dzīvoja tagadējā Ķekavas novada Baložos (Titurgā). 1991. gadā strādāja par Latvijas Republikas Satiksmes ministrijas šoferi, pildot dienesta uzdevumu, nokļuva apšaudē pie Vecmīlgrāvja tilta barikādēm.

Miris pēc lodes ievainojuma galvā 1991. gada 16. janvārī Rīgas 1. slimnīcā.

17. janvārī Latvijas Republikas Augstākā Padome izteica līdzjūtību Roberta Mūrnieka piederīgajiem sakarā ar viņa *nogalināšanu PSRS Iekšlietu ministrijas sevišķo uzdevumu milicijas vienības bandītiskas rīcības rezultātā* un izveidoja komisiju viņa bēru organizēšanai.
Apbedīts Mārupes kapos, viņa bēres izvērtās par tautas protesta manifestāciju.

Mūrniekam veltītais krusts pie Vecmīlgrāvja ceļa
Roberta Mūrnieka ievainošanas vietā pie Vecmīlgrāvja ceļa atrodas balts dzelzsbetona krusts. Viņa pēdējā dzīvesvietā Kr. Barona ielā 2, Baložos, Ķekavas novadā, atrodas piemiņas akmens.

Apbalvojums
-----------

2010. gadā par sevišķiem nopelniem Latvijas valsts neatkarības aizstāvēšanā Robertu Mūrnieku pēc nāves apbalvoja ar Viestura ordeni un atzina par Viestura ordeņa lielkrusta komandieri.

Atsauces
--------

1. ↑  Latgales dati
2. ↑  Par Latvijas Republikas pilsoņa Roberta Mūrnieka bēru organizēšanu[novecojusi saite]
3. ↑  Viestura ordeņa nodošana glabāšanā. Valsts prezidents varoņu tuviniekiem nodot nopelnītos apbalvojumus laikraksts "Latvietis" Nr. 119. 2010. gada 18. novembrī

Ārējās saites
-------------

* barikades.lv, 1991. gada barikāžu notikumiem veltīta mājaslapa
**Vladimirs Mednis** bija padomju izlūkošanas dienestu darbinieks.

Dzīvesgājums
------------

Piedzima 1931. gadā Ņeveļā. 1941.—1942. gadā, Lielā Tēvijas kara laikā, bija 201. latviešu strēlnieku divīzijas audzēknis. 1944.—1945. gadā bija Latvijas partizānu kustības štāba partizāns, piedalījās Kurzemes katla likvidācijā, veikdams diversijas un izlūkošanu pretinieka aizmugurē. 1945. gadā demobilizēts.

No 1945. līdz 1947. gadam strādāja VEF. 1947. gadā pieņemts Latvijas PSR Valsts drošības ministrijas izlūkošanas dienestā, līdz 1957. gadam piedalījās operācijās pret *Waffen-SS-Jagdverband-Lettland* diversantu grupām, operatīvajās spēlēs *«Берег»* ("Krasts") и *«Капкан»* ("Slazds") amerikāņu un britu izlūkošanas dienestu nodalījumu (tā saucamo šūniņu) likvidēšanai Latvijas PSR teritorijā.

1957. gadā, pēc PSRS Valsts drošības komitejas (VDK) augstākās skolas pabeigšanas, strādāja PSRS VDK 1. galvenās pārvaldes (1. GP, ārējā izlūkošana) centrālajā aparātā. No 1959. līdz 1963. gadam bija VDK Lielbritānijas rezidentūras darbinieks, no 1965. līdz 1969. gadam — VDK Zviedrijas rezidenta vietnieks, atrazdamies PSRS vēstniecības trešā sekretāra amatā. VDK 1. GP Ārējās pretizlūkošanas dienesta Ziemeļamerikas virziena vadītājs 1970.—1971. gadā. Monreālas ārējās izlūkošanas rezidents no 1971. līdz 1973. gadam. PSRS VDK 1. GP Ārējās pretizlūkošanas pārvaldes Informācijas un analītikas nodaļas priekšnieka vietnieks no 1973. līdz 1976. gadam, pēc tam līdz 1991. gadam bija PSRS VDK institūta Zinātniskās pētniecības nodaļas priekšnieka vietnieks.

Kopš 1991. gada pensijā. Nomira 2023. gadā 91 gada vecumā.

Atsauces
--------



1. ↑  «Советский разведчик семь лет играл предателя». *fssb.su*.
**Īzaks Zelenskis** (krievu: *Исаак Абрамович Зеленский*; 1890—1938) bija revolucionārs, padomju valsts un Komunistiskās partijas darbinieks.

Politiskais dzīvesgājums
------------------------

Piedzima 1890. gadā Saratovā ebreju ģimenē. Tēvs — drēbnieks. Pēc sākumskolas pabeigšanas strādāja cepuru darbnīcā, kantorī, tipogrāfijā.

1906. gadā iestājās Krievijas Sociāldemokrātiskajā strādnieku partijā (KSDSP), piesaistījās tās boļševistiskajai daļai. 1907. gadā kļuva par KSDSP Saratovas komitejas locekli, veica propagandistisku darbu Orenburgā, Penzā, Samarā, Caricinā, Maskavā. Par darbību partijā vairākas reizes arestēts. No 1915. gada bija slimokases sekretārs Ņižņijnovgorodas Sormovas rajonā. 1915. gadā arestēts un izsūtīts uz Irkutskas guberņu. 1916. gada decembrī aizbēga no izsūtījuma vietas.

1917. gada pavasarī, pēc Februāra revolūcijas, kļuva par Maskavas Basmanas rajona padomes priekšsēdētāju. Novembrī bruņotajās vienībās piedalījās boļševiku rīkotajā varas pārņemšanā. 1918. gadā bija Maskavas Padomes rajonu nodaļas pārzinis, no 1918. līdz 1920. gadam — pārtikas nodaļas pārzinis un Pārtikas Tautas komisariāta kolēģijas loceklis. Vadīja maizes rekvizīcijas pasākumus Piemaskavas apvidos.

KK(b)P Maskavas guberņas sekretārs no 1920. gada, atbildīgais sekretārs no 1921. līdz 1924. gadam. 1921. gada janvārī—aprīlī bija Maskavas Padomes prezidija un Maskavas guberņas izpildkomitejas lietu pārvaldnieks un administratīvi teritoriālās komisijas priekšsēdētājs. KK(b)P CK Politbiroja locekļa kandidāts (1921—1922). KK(b)P CK Orgbiroja locekļa kandidāts (1922—1924), tā loceklis 1924. gadā. KK(b)P CK Sekretariāta locekļa kandidāts kopš 1923. gada, tā loceklis 1924. gada jūnijā—augustā. Bija Ļeņina bēru rīkošanas komisijas loceklis.

1924. gada novembrī nosūtīts uz Taškentu par KK(b)P CK Vidusāzijas biroja sekretāru. Vadīja Centrālo teritoriālo komisiju nacionālajai norobežošanai Vidusāzijā. KK(b)P (no 1925. gada — VK(b)P) CK Vidusāzijas biroja priekšsēdētājs / atbildīgais sekretārs. 1929. jūnijā—decembrī bija Uzbekijas KP CK pirmais sekretārs.

Kopš 1931. gada bija PSRS Centrālās patērētāju biedrības valdes priekšsēdētājs un VCIK un PSRS CIK loceklis. PSKP XVII kongresa delegāts.

1937. gada augustā arestēts, oktobrī VK(b)P CK plēnumā izvadīts no CK sastāva. Tiesāts III Maskavas procesa (pretpadomju labēji trockistiskā centra) ietvaros. 1938. gada 13. martā PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija (AT KK) piesprieda Ī. Zelenskim nāvessodu, kurš izpildīts caur nošaušanu 15. martā.

1959. gadā AT KK Ī. Zelenski reabilitēja un PSKP CK Partijas kontroles komisija atjaunoja viņa piederību partijā. No 1924. līdz 1937. gadam viņa vārdā tika saukta Asakas pilsēta Uzbekijā — Zelenska, kuru pēc viņa aresta pārdēvēja par Ļeņinsku.

Ģimene
------

* Pirmā sieva — Anna Soļca, meita — Jeļena, inženiere, mazdēls — Boriss Libermans, ekonomists un uzņēmējs
* Otrā sieva — Marija Muratova (1900—1961), Ņeveļas apriņķa partijas komitejas sieviešu nodaļas pārzine, Centrālās kontroles komisijas Vidusāzijā pilnvarotā vietniece, žurnāla *«Крестьянка»* redaktore, dēls — Vladimirs.
**Nikolajs Černiševskis** (*Николай Гаврилович Чернышевский*, 1828—1889) bija krievu literatūrkritiķis, publicists, rakstnieks, filozofs. Materiālists, sociālists, revolucionārais demokrāts.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1828. gadā Saratovā garīdznieka ģimenē. Līdz 14 gadu vecumam tēva vadībā ieguva mājas izglītību. 1843. gadā Nikolajs Černiševskis sāka mācīties Saratovas Garīgajā seminārijā, kuru nepabeidzis pēc 3 gadiem iestājās Sanktpēterburgas Imperatoriskās universitātes Filozofijas fakultātes Vēstures un filoloģijas nodaļā. Šajā posmā norisinājās Černiševska kā materiālista uzskatu izveidošanās. 1850. gadā ieguva universitātes kandidāta grādu, un 1851. gadā sāka valodas skolotāja darbu Saratovas ģimnāzijā. 1853. gadā iepazinās ar savu nākamo sievu Olgu Vasiļjevu (*Ольга Сократовна Васильева*), pēc kāzām pārvācās uz Pēterburgu. 1854. gadā Černiševskis kļuva par pasniedzēju 2. kadetu korpusā, pēc konflikta ar kādu virsnieku šo darbu atstāja.

1854. gadā Černiševskis sāka darboties žurnāla *Sovremeņņik* izdevniecībā, kur strādāja kopā ar Nikolaju Ņekrasovu un Nikolaju Dobroļubovu; vēlējās izmantot žurnālu revolucionārās demokrātijas ideju sludināšanai, pret ko iestājās ar žurnālu saistītie liberālie rakstnieki, piemēram, Ivans Turgeņevs.

1855. gadā Černiševskis aizstāvēja savu disertāciju "Mākslas estētiskās attiecības ar īstenību" (*Эстетические отношения искусства к действительности*), kuras saturs bija pretrunā ar tolaik valdošā ideālisma uzskatiem, Černiševskis ieguva viņam pienākošos maģistra grādu pēc izglītības ministra maiņas.

1858. gadā Černiševskis kļuva par Krievijas Kara ministrijas oficiālā laikraksta redaktoru, šajā laikā par viņa ideju domubiedriem kļuva vairāki armijas virsnieki. Nodarbojās ar filozofisko publicistiku, kurā vērsās gan pret duālismu, gan pret monismu, kā arī rakstīja ekonomiski politiskus rakstus, tostarp agrārajai reformai veltītus. Kopā ar Nikolaju Ogarjovu un Aleksandru Hercenu kļuva par narodņicisma aizsācēju.

1862. gadā Černiševski apcietināja un ievietoja Petropavlovskas cietoksnī, kur viņš pavadīja pusotru gadu ilgo izmeklēšanas laiku. Šajā laikā viņš sarakstīja romānu "Ko darīt?" (*Что делать?*). 1864. gadā senators Karniolins-Pinskis piesprieda Černiševskim 14 gadu katorgas darbu ar sekojošu mūža nometinājumu Sibīrijā, Aleksandrs II samazināja katorgas ilgumu līdz 7 gadiem, kopumā ieslodzījumā, katorgā un nometinājumā Černiševskis aizvadīja vairāk nekā 20 gadus. Vismaz divas reizes krievu revolucionāri nesekmīgi centušies atbrīvot Černiševski no izsūtījuma, sarīkojot viņam bēgšanas iespēju.

1883. gadā Černiševskim atļāva atgriezties Krievijas Eiropas daļā, viņš pārvācās uz Astrahaņu, 1889. gadā Černiševskim atļāva doties uz Saratovu, kur viņš tajā pašā gadā nomira pēc smadzeņu asinsizplūduma.
**Jānis Bušmanis** (1897—1938) bija latviešu izcelsmes padomju karavīrs, iekšlietu dienestu darbinieks, militārais pedagogs.

Dzīvesgājums
------------

Piedzima 1897. gadā Valmieras apriņķī. Strādāja rūpnīcā. Krievijas Komunistiskās partijas biedrs kopš 1919. gada. Piedalījās Krievijas pilsoņu karā, komandēja vadu 15. armijā. Divreiz ievainots.

Pēc tam bija robežsardzes vienības priekšnieks Baltkrievijā. 1932. gadā pabeidza M. Frunzes Kara akadēmiju. No 1932. līdz 1935. gadam bija pirmais 3. Robežsardzes un AVPP karaspēka skolas (Maskavā) priekšnieks. Vēlāk — Iekšlietu Tautas komisariāta (IeTK) Robežas un iekšējās apsardzības pārvaldes (RIeAP) Ziemeļkaukāzā priekšnieka vietnieks, 1935.—1936. gadā bija Azovas—Melnās jūras novada RIeAP priekšnieks. Austrumsibīrijas novada RIeAP priekšnieks no 1936. gada jūnija līdz 1938. gada 11. martam, kad atvaļināts rezervē.

1938. gada marta beigās arestēts. IeTK un prokuratūras komisija atzina J. Bušmani vainīgu "kontrrevolucionārā darbībā", PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija piesprieda viņam nāvessodu, kurš izpildīts 6. septembrī Ļeņingradā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Бушман, Ян Янович». *ru.wikipedia*.
2. 1 2  «Бушман, Ян Янович». *Кадровый состав органов государственной безопасности СССР. 1935−1939*.
3. ↑  «Бушман Ян Янович». *Ленинградский мартиролог*.
Barons **Johans Ādolfs fon Ungerns-Šternbergs** (*Johann Adolph von Ungern-Sternberg*, 1726 - 1793) bija Urgas muižas (*Orgishof*) īpašnieks, Vidzemes guberņas tiesnesis (1782-84), Vidzemes landrāts.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1726. gada 5. jūlijā barona Volmāra fon Ungerna-Šternberga un viņa sievas Ievas, dzim. fon Melinas, ģimenē. Jau 16 gadu vecumā 1742. gadā uzsāka militāro karjeru Polijas karaļa Augusta III armijā, pēc tam 1747. gadā pārgāja Krievijas ķeizarienes Elizabetes dienestā, kur ieguva majora pakāpi.

1749. gadā Kārķu muižā (*Karkel*) apprecējās ar Ērģemes (*Ermes*) muižas īpašnieka meitu Šarloti Margaretu de la Bari (*de la Barre*) un ieguva īpašumā Ungurpils (*Pürkel*) un Alojas (*Allendorf*) muižas (1749-1760).

No 1759. gada viņs bija Vidzemes landrāts (1759-72), galma tiesas asesors un vienlaicīgi evaņģēliski luteriskās baznīcas priekšstāvis (*Oberkirchenvorsteher*). 1765. gadā kā Vidzemes virskonsistorijas prezidenta vietnieks viņš 1765. gada Vidzemes landtāgā nāca ar priekšlikumu veikt skolu reformu. 
Katrīnas II valdīšanas laikā 1767. gadā kā Vidzemes deputāts darbojās likumdošanas komisijā Peterburgā un Maskavā. 

1769. gadā viņu ievēlēja par Vidzemes galma tiesas (*Hofgericht*) prezidentu. no 1783. gada viņš bija Rīgas vietniecības tiesas loceklis.

Miris 1793. gada 30. novembrī Rīgā.

Sabiedriskā darbība
-------------------

Johans Ādolfs fon Ungerns-Šternbergs bija Rīgas brīvmūrnieku ložas „Castor" meistara vietnieks (1784-1785), krēsla meistars (1786-1791). Viņš un viņa dēli Vilhelms Frīdrihs fon Ungerns-Šternbergs, Voldemārs Johans fon Ungerns-Šternbergs, Gustavs Ādolfs fon Ungerns-Šternbergs un Kārlis Fabiāns fon Ungerns-Šternbergs veidoja brīvmūrnieku ložu "Apollo" un "Castor" kodolu.

Atsauces
--------

1. ↑  
*Baltiešu biogrāfiskais leksikons digitāli*.
**Eiropas septiņstarīte** (latīņu: *Trientalis europaea*, sinonīms *Trientalis europaea* ) ir mainīga izskata suga prīmulu dzimtā. Šīs sugas ietvaros nodala vairākas pasugas. Visā Latvijas teritorijā bieži sastopamo sugu attiecina pie pasugas *Trientalis europaea ssp. europaea*, kas sastopama Eirāzijas ziemeļdaļā un Ziemeļamerikas ziemeļrietumu daļā.

Apraksts
--------

Eiropas septiņstarīte ir daudzgadīgs, 5—20 cm garš lakstaugs ar stāvu, brūnu un kailu stublāju. Auga lapas ir veselas, tās ir izvietotas mieturī vai gandrīz mieturī stublāja augšdaļā. Pēc formas lapas ir iegareni olveidīgas vai eliptiskas, aptuveni 2—7 cm garas un 1—3 cm platas; lapas mala ir gluda un gals smails. Nereti uz stublāja zemāk ir dažas sīkas, olveidīgas lapiņas. Vienam augam ir 1—4 ziedi, kas ir pa vienam izvietoti garā ziedkātā stublāja galotnē tūlīt virs mieturveidīgā lapu sakopojuma. Vainaglapas un kauslapas ir pa 7 (dažreiz to skaits variē: 5—9). Kauslapas ir zaļas un smailas. Vainaglapas ir baltas, tās ir aptuveni 0,7—0,9 cm garas, pie pamata saaugušas, garākas un platākas nekā kauslapas. Auglis ir ieapaļa piecvāršņu pogaļa, kura kļūst blāvi zila, kad ir nogatavojusies. Zied no maija beigām līdz jūlijam.

Atsauces
--------

1. ↑  «Trientalis europaea L. | Plants of the World Online | Kew Science». *Plants of the World Online* (angļu). Skatīts: 2024-03-09.
2. 1 2  «Eiropas septiņstarīte - Trientalis europaea L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-03-31.
**Seieds Mohammads Amins Tabatabaei** (persiešu: محمدامین طباطبایی; dzimis 2001. gada 5. februārī Teherānā) ir Irānas starptautiskais lielmeistars šahā (2018).

Biogrāfija
----------

Pārstāvējis Irānu Pasaules un Āzijas jauniešu un junioru šaha čempionātos. 2009. gadā izcīnījis bronzu Pasaules jauniešu šaha čempionātā U8 vecuma grupā. 2014. gadā izcīnījis Āzijas jauniešu šaha čempiona titulu un Pasaules jauniešu vicečempiona titulu U14 vecuma grupās. Trīs reizes pārstāvējis Irānu Pasaules komandu šaha čempionātos U16 vecuma grupā, kurās komandu vērtējumā izcīnījis zelta (2015) un 2 bronzas (2014, 2017) medaļas, bet individuālajā vērtējumā izcīnījis 2 zelta (2014, 2015) un sudraba (2017) medaļas.

2018. gadā izcīnījis otro vietu Āzijas individuālajā šaha čempionātā. Divas reizes piedalījies FIDE Pasaules kausa izcīņā pēc izslēgšanas sistēmas (2019, 2021). Labāko rezultātu sasniedzis 2019. gada Pasaules kausā, kad aizkļuvis līdz ceturtdaļfinālam, kurā piekāpies Krievijas lielmeistaram Vladimiram Fedosejevam.

2021. gada novembrī Rīgā ierindojies 51. vietā 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā. 2023. gada novembrī Daglasā ierindojies 44. vietā "FIDE Grand Swiss" turnīrā.

Par panākumiem turnīros FIDE 2015. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2018. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  17th Asian Continental Chess Championships (2nd Manny Pacquiao Cup) - OPEN
2. ↑  Tournament tree — FIDE World Cup 2021
3. ↑  2021 FIDE Chess.com Grand Swiss
4. ↑  2023 FIDE Grand Swiss
5. ↑  1st quarter Presidential Board Meeting, 26-29 April 2015, Chengdu, CHN
6. ↑  1st quarter Presidential Board Meeting 2018, April 6-9, Minsk, Belarus

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
Birojs, ko Krievijas interneta brigādes izmantoja iebrukuma laikā Ukrainā
**Informācijas karš (IK)** (angļu: *information warfare*) ir koncepcija, kas ietver informācijas un komunikāciju tehnoloģiju izmantošanu, lai iegūtu konkurences priekšrocības pār pretinieku. IK ir manipulēšana ar informāciju, kurai uzticas mērķis, lai tas pieņemtu lēmumus pretēji savām interesēm. 

Informācijas karš var ietvert taktiskās informācijas vākšanu, savas informācijas ticamības nodrošināšanu, propagandas vai dezinformācijas izplatīšanu, lai demoralizētu vai manipulētu ar pretinieku un sabiedrību. IK ir cieši saistīts ar psiholoģisko karu.

Saskaņā ar NATO formulējumu "*Informācijas karš ir operācija, kas tiek veikta, lai gūtu informatīvu pārsvaru pār pretinieku*".

Piemēri
-------

### Krievijas—Ukrainas karš

2022. gadā Ukrainas bruņotie spēki ir izmantojuši Krievijas komunikāciju sistēmu nepilnības, ļaujot tiem pieslēgties Ukrainas tīkliem, izveidot savienojumu un nodrošināt komunikāciju. Turklāt UBS noklausās un pārtrauc komunikāciju svarīgā sarunas posmā.

Lai gūtu atbalstu pirms iebrukuma Ukrainā, Krievija uzturēja naratīvu, ka Ukrainas valdība veic vardarbību pret saviem krievvalodīgajiem iedzīvotājiem. Publicējot lielu daudzumu dezinformācijas internetā, šis alternatīvais naratīvs tika pārņemts meklēšanas rezultātos, piemēram, Google News.

### Krievijas iejaukšanās ārvalstu vēlēšanās

Krievijas iejaukšanās ārvalstu vēlēšanās, jo īpaši Krievijas iejaukšanās 2016. gada ASV vēlēšanās, tiek dēvēta par informācijas karu.

Skatīt vēl
----------

* Viltus ziņas
* Dezinformācija
* Propaganda
* Krievijas propaganda

Atsauces
--------

1. ↑  «MEDIA – (DIS)INFORMATION – SECURITY».
2. ↑  Jessica Brandt and Valerie Wirtschafter. «The surprising performance of Kremlin propaganda on Google News». *Brookings* (en-US), 2022-03-01. Skatīts: 2023-06-17.
3. ↑  Delfi. «ASV vēlas informāciju par Krievijas iejaukšanos vēlēšanās; piedāvā 10 miljonu dolāru lielu atlīdzību». *www.delfi.lv* (latviešu), 2022-07-29. Skatīts: 2023-06-17.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Informācijas karš***.
* Mūsdienu Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh95005481
* BNF: cb13736030s (data)
* NKC: ph305423

 |

 |
**Visvaldis Žanis Brizga** (segvārds **Kārlis Krauja**, 1926—1950) bija nacionālās pretošanās kustības dalībnieks Zemgalē.

1949. gada 17. martā 760 vīru liela Valsts drošības ministrijas karaspēka vienība uzbruka Kārļa Kraujas partizānu nodaļas bunkuram Īles pagastā, kas atradās 300 metrus uz ziemeļiem no Priedaišu viensētas. Kaujas operācijas laikā nogalināja 15 partizānus un deviņus sagūstīja.

Brizga tobrīd neatradās nometnē, bet krita kaujā 1950. gada 24. februārī Bergmaņu mājās Striķu ielā 33/35 Saldū, kuras aplenca ap 30 čekistu. Partizānu atkāpšanos no mājas bēniņu lūkas ar ložmetēja zalvēm sedza Līze Bergmane. Čekisti nogalināja partizānus Visvaldi Brizgu un Juri Krustu ("Arvīdu"), kā arī Leontīni Ezerkalni, Vili un Voldemāru Kuršinskus. Pēc aculiecinieku stāstītā, visu piecu nobendēto cilvēku līķus mēģināja sadedzināt degošo māju ugunī un pēc tam sakrāva rindā gandrīz vai ielas malā. Pēc tam tos aizveda nezināmā virzienā, un viņu kapavieta joprojām nevienam nav zināma. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas kaujas vietā uzcēla pieminekli.

Kārļa Kraujas īstais vārds kļuva zināms tikai 1996. gadā. Lestenes Brāļu kapu piemiņas sienā atrodams uzraksts: Visvaldis Brizga 01.01.1926 — 24.02.1950.

Atsauces
--------

1. ↑  Modris Zihmanis. Savas pārliecības dēļ 15 garus gadus bija spiests pavadīt padomju soda nometnēs nra.lv 2022. gada 4. septembrī
2. ↑  Saldū piemin padomju čekas upurus gulags.wordpress.com
3. ↑  «Partizānu kauja pret čekas karaspēku Striķu ielā: zināmais un nezināmais par 1950. gada notikumiem». *www.lsm.lv* (latviešu). Skatīts: 2024-03-02.
4. ↑  cemety.lv
|  |
| --- |
| **Artikulācijas vietas** |
| Labiāla |
| Bilabiāla |
| Labiāli velāra |
| Labiāli alveolāra |
| Labiodentāla |
| Bidentāla |
| Koronāla |
| Lingvolabiāla |
| Interdentāla |
| Dentāla |
| Alveolāra |
| Apikāla |
| Lamināla |
| Postalveolāra |
| Alveopalatāla |
| Retrofleksa |
| Dorsāla |
| Palatāla |
| Labiāli palatāla |
| Velāra |
| Uvulāra |
| Uvulāri epiglotāla |
| Radikāla |
| Faringāla |
| Epiglotāli faringāla |
| Epiglotāla |
| Glotāla |
| Šī lapa, iespējams, satur informāciju fonētiskajā alfabētā, kuru dažas pārlūkprogrammas var attēlot nekorekti. |

**Labiāli velāri līdzskaņi** ir koartikulēti dubultās artikulācijas līdzskaņi. Tos izrunā pie mīkstajām aukslējām un lūpām. Dažkārt tos sauc par labiovelāriem līdzskaņiem, ar ko apzīmē labializētus berzeņus, kā piemēram [ʍ].

Īsti dubultās artikulācijas labiāli velāri līdzskaņi izrunājami kā slēdzeņi un nazāli līdzskaņi lielākajā daļā rietumu un centrālās Āfrikas valodu un bieži sastopami arī Jaungvinejas austrumos.

| IPA | Apraksts | Paraugs |
| --- | --- | --- |
| Valoda | Ortogrāfija | IPA | Tulkojums |
|  | nebalsīgs labiāli velārs eksplozīvs līdzskanis | logba | ò-**kp**àyɔ̀ | [ò-kp͡àjɔ̀] | Dievs |
|  | balsīgs labiāli velārs eksplozīvs līdzskanis | eves | Ewe**gb**e | [ɛβɛgb͡e] | eves valoda |
|  | labiāli velārs nazāls līdzskanis | vjetnamiešu | cu**ng** | [kuŋm͡] | sektors |
|  | labiāli velārs ežektīvs līdzskanis |  |  |  |  |
|  | labiāli velārs implozīvs līdzskanis |  |  |  |  |

Izruna
------

Lai izrunātu šos labiāli velāros līdzskaņus, jāmēģina izrunāt [k, g, ŋ] ar lūpu stāvokli kā [p, b, m]. Lai arī 90% artikulācijas pārklājas, velārās skaņas izskaņa ir nedaudz pirms labiālas skaņas, kas arī ir par iemesli simbolu secībai IPA apzīmējumos k͡p, g͡b un ŋ͡m.

Citi attēlojumi
---------------

Šo skaņu transkribēšanai dažkārt tiek lietotas ligatūras bez apvienojošā pusloka:

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |

Kaut arī šādi simboli ir labi saprotami, tiem nav IPA apstiprinājuma un nav arī Unicode vērtību, bet tos iespējams pielietot ar OpenType funkcijām.

Ežektīvi un implozīvi
---------------------

Labiāli velārie līdzskaņi sastopami arī kā ežektīvi [k͡p’] un implozīvi [ɠɓ], kā arī velārs bilabiāls klikšķis.

Atsauces
--------

1. ↑  Ladefoged, Peter; Maddieson, Ian (1996). The Sounds of the World's Languages. Oxford: Blackwell. ISBN 0-631-19814-8 (angliski)
Lustrācijas komitejas emblēma giljotīnas formā
**Lustrācija Ukrainā** (ukraiņu: *Люстрація в Україні*) ir piekļuves ierobežošana valsts dienestam un darbam pašvaldībās Ukrainā personām, kuras bijušo politisko režīmu laikā ieņēma augstus amatus, bijušās Padomju Savienības speciālo dienestu darbiniekiem, kā arī personām, kuras tur aizdomās par saistību ar korupciju.

Lustrācijai pakļautas arī personas, kas ieņēma vadošus amatus Komunistiskajā partijā, komjaunatnes orgānos un KGB darbinieki.

Lustrācijas procedūras Ukrainā nosaka ''Likums par varas attīrīšanu'', kas stājās spēkā 2014. gada oktobrī.

Saskaņā ar Tetjanas Kozačenko teikto, no aptuveni 700 tūkstošiem amatpersonu tika lustrēti aptuveni 5 tūkstoši.

Atsauces
--------

1. ↑  «Непотопляемые: Как чиновники эпохи Януковича получили "теплые места" при Порошенко 02.06.2017». *ВЕСТИ* (krievu). 2017-06-02. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2023-04-24. Skatīts: 2023-04-24.
**2. mikroautobusu maršruts** ir mikroautobusu maršruts, kurā pasažieru pārvadājumi tiek nodrošināti no Kauguriem (galapunkts saucas "TC Kauguri") līdz Ķemeru kapiem (vasaras sezonā) un Kūdrai (pārējā laikā). Vairāki reisi turp un atpakaļ tiek veikti caur kooperatīvu "Slocene" Bāžciemā un vasaras sezonas brīvdienās arī gar Slokas karjeru.

Maršruts
--------

**Kauguri** — **Ķemeru kapi** mikroautobusi kursē šādās ielās: Skolas iela, Satiksmes iela, Ventspils šoseja, Tīreļa taka.

**Ķemeru kapi** — **Kauguri** mikroautobusi kursē šādās ielās: Tīreļa taka, Ventspils šoseja, Satiksmes iela, Skolas iela.

Pieturvietas
------------

2. mikroautobusu maršrutā pavisam kopā ir 18 pieturas. Maršrutā **Kauguri** — **Ķemeru kapi** ir 9 pieturas un arī maršrutā **Ķemeru kapi** — **Kauguri** ir 9 pieturas.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Nr. | Nosaukums |
| --- | --- |
| 1 | TC Kauguri |
| 2 | Nometņu iela |
| 3 | Slocene (pietur vairāki reisi vasaras sezonā) |
| 4 | Zīmuļu parks |
| 5 | Kauņas iela |
| 6 | Slokas pamatskola |
| 7 | Slokas karjers (pietur tikai divi reisi brīvdienās, vasaras sezonā) |
| 8 | Kūdra |
| 9 | Ķemeru kapi (tikai vasaras sezonā) |
|

 | 

| Nr. | Nosaukums |
| --- | --- |
| 1 | Ķemeru kapi (tikai vasaras sezonā) |
| 2 | Kūdra |
| 3 | Slokas karjers (pietur tikai divi reisi brīvdienās, vasaras sezonā) |
| 4 | Slokas pamatskola |
| 5 | Kauņas iela |
| 6 | Zīmuļu parks |
| 7 | Slocene (pietur vairāki reisi vasaras sezonā) |
| 8 | Nometņu iela |
| 9 | TC Kauguri |
|

 |

Vēsture
-------

Maršruts atklāts 2008. gadā. 2018. gada 12. februārī tika mainīta maršruta numerācija. Iepriekš tas bija **14. mikroautobusu maršruts**.

Padomju laikā un 20. gs. 90.-to gadu sākumā 2. autobusu maršruts bija īss maršruts no Slokas stacijas līdz Kauguru vidusskolai.

Skatīt arī
----------

* Jūrmala
* Autobusu satiksme Jūrmalā

Ārējās saites
-------------

* www.jurmalassatiksme.lv
**Rūdolfs Pētersons** (1897—1937) bija latviešu strēlnieks, Maskavas Kremļa komandants.

Dzīvesgājums
------------

Piedzima 1897. gadā Kuldīgā kalpotāja ģimenē. Pabeidza augstāko pamatskolu (izglītības līmenis starp pamata un vidējo).

Pirmā pasaules kara sākumā strādāja Tulā, kur 1916. gada maijā iesaukts Krievijas Impērijas armijā, ieskaitīts Sanktpēterburgas leibgvardes pulkā, kurā pabeidza mācību komandu. 1916. gada novembrī pārcelts Rezerves latviešu strēlnieku bataljonā (tajā pašā mēnesī latviešu strēlnieku bataljoni paplašināti līdz pulkiem). 1917. gada jūlijā pabeidza Rezerves latviešu strēlnieku pulka sakaru mācību komandu un iecelts par telefonistu 1. korpusa 1. inženieru pulkā. Tā paša gada augustā nosūtīts uz Rezerves latviešu strēlnieku pulku, pēc tam uz 7. Bauskas latviešu strēlnieku pulka sakaru komandu. 1917. gada beigās saņēma atvaļinājumu slimības dēļ, pēc tam 1918. gadā dienēja 11. rezerves kājnieku brigādē. 1918. gada aprīļa sākumā demobilizēts no vecās armijas.

1918. gada aprīlī iestājās Sarkanajā armijā, 1919. gadā — Krievijas Komunistiskajā partijā. Krievijas pilsoņu karā dienēja dažādos amatos:

* Maskavas apgabala Kara komisariāta Operatīvās nodaļas vecākais pilnvarotais (1918. gada aprīlis—maijs),
* KSFPR Kara lietu Tautas komisariāta Operatīvās pārvaldes Sakaru un informācijas nodaļas pārziņa palīgs (1918. gada jūnijs—augusts),
* KSFPR kara lietu Tautas komisāra Ļeva Trocka vilciena sakaru priekšnieks (no 1918. gada augusta, vilciena sastāva apvienotajā vienībā pildīja kaujas uzdevumus apdraudētos frontes iecirkņos),
* KSFPR Revolucionārās kara padomes priekšsēdētāja Trocka vilciena priekšnieks (no 1918. gada decembra), šajā laikā bija arī
	+ pret Donas kazakiem vērstas vienības komandieris (1919. gada maijs—jūnijs),
	+ 2. strēlnieku divīzijas kara komisārs (1919. gada oktobris),
* 1. darba armijas Revolucionārās kara padomes īpašais pilnvarotais (1920. gada februāris—marts);
* Maskavas Kremļa komandants (no 1920. gada aprīļa), līdzās bija arī
	+ 9. armijas (1920. gada augusts—septembris) un 6. armijas (1920. gada oktobris—novembris) Revolucionārās kara padomes loceklis.

R. Pētersons (vidū, zem *Н* burta) un 1. Sarkanās armijas apvienotās kara skolas sardze pie pagaidu Ļeņina mauzoleja 1924. gadā
Pēc Pilsoņu kara līdz 1935. gadam bija Maskavas Kremļa komandants. Sakarā ar "Kremļa lietu" 1935. gada aprīlī atbrīvots no amata. Jūnijā iecelts par Kijivas kara apgabala karaspēka komandiera palīgu materiālajā sagādē.

1937. gada 27. aprīlī arestēts. 21. augustā PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija piesprieda Pētersonam nāvessodu "par dalību pretrevolucionārā teroristiskā organizācijā un militāri fašistiskā sazvērestībā" Nāvessods izpildīts tajā pat dienā. 1957. gada 11. maijā tā pati kolēģija Pētersonu reabilitēja.

Atsauces
--------

1. ↑  «Петерсон Рудольф Августович (1897)». *Открытый список*.
2. ↑  «Петерсон Рудольф Августович». *hrono.ru*.
Strīdīgā Esekibo teritorija
**Esekibo** (spāņu: *Territorio del Esequibo*), arī **Rietumgajāna**, ir Gajānas sastāvdaļa, kuras piederību apstrīd Venecuēla. Robežu strīds ir mantots no koloniālajām lielvarām (Venecuēlas gadījumā — no Spānijas, bet Gajānas gadījumā — no Nīderlandes un Apvienotās Karalistes, to sarežģīja Gajānas neatkarība no Apvienotās Karalistes 1966. gadā.

Venecuēlas—Gajānas krīze (2023)
-------------------------------

2023. gada novembrī saasinājās robežkonflikts starp Venecuēlu un Gajānu. Venecuēla jau desmitgadēm uztur pretenzijas uz Esekibo reģionu, kas ir vairāk nekā divas trešdaļas no Gajānas teritorijas un kur mīt 125 000 no 800 000 lielā valsts pilsoņu kopskaita.

Uz teritorijas statusu attiecas Ženēvas nolīgums, ko 1966. gada 17. februārī parakstīja Apvienotā Karaliste, Venecuēla un Britu Gajāna. Šajā līgumā noteikts, ka puses vienojas rast praktisku, miermīlīgu un apmierinošu strīda risinājumu. Ja strīds nonāk strupceļā, saskaņā ar līgumu lēmums par strīda izšķiršanas līdzekļiem jānodod "atbilstošai starptautiskai iestādei" vai, ja vienošanās šajā jautājumā nav panākta, Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram. Ģenerālsekretārs nodeva visu jautājumu izskatīšanai Starptautiskajā tiesā. 2020. gada 18. decembrī Starptautiskā Tiesa pieņēma Gajānas iesniegto lietu, lai atrisinātu strīdu.

2023. gada 6. decembrī Venecuēlas prezidents Nikolass Maduro ir pasludinājis Esekibo par valsts 24. štatu. Maduro arī uzdeva Venecuēlas valsts naftas koncernam nekavējoties sākt izsniegt licences naftas, gāzes un citu derīgo izrakteņu ieguvei ar dabas resursiem bagātajā Esekibo. Naftas uzņēmumiem, kas strādā ar Gajānas piešķirtajām koncesijām, trīs mēnešu laikā operācijas ir jāizbeidz, paziņoja Maduro.

Atsauces
--------

1. ↑  Saboor Bayat. «Brazilian Army on High Alert Amid Potential Venezuelan Invasion of Guyana». *BNN Breaking* (en-US), 2023-11-27. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2023-11-30. Skatīts: 2023-11-30.
2. ↑  «Venecuēlas prezidents daļu kaimiņvalsts teritorijas pasludina par Venecuēlas štatu». *www.lsm.lv* (latviešu). Skatīts: 2023-12-12.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Esekibo***.
**Villijs Grīnbergs** bija latviešu vai Latvijas ebreju izcelsmes padomju militārais darbinieks, pulkvedis.

Dzīvesgājums
------------

Piedzima Kuldīgas apriņķī 1897. gadā. 1916. gada maijā mobilizēts Krievijas Impērijas armijā, 181. rezerves kājnieku pulkā Petrogradā. Jūnijā pārcelts rezerves latviešu strēlnieku pulkā (Tērbatā), oktobrī — 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku pulkā. Pēc Oktobra revolūcijas dienēja 1. latviešu strēlnieku brigādes štābā, bija brigādes komitejas priekšsēdētājs.

Krievijas pilsoņu karā kopš 1918. gada augusta bija latviešu strēlnieku divīzijas apgādes transporta priekšnieks, kopš 1920. gada augusta dienēja latviešu kavalērijas brigādē, bija vada komandieris, eskadrona politiskā vadītāja pienākumu izpildītājs, kopš decembra — eskadrona komandiera pienākumu izpildītājs. Piedalījās kaujās Rietumu un Dienvidu frontē.

Pēc kara dienēja latviešu kavalērijas brigādes 2. kavalērijas pulkā (52. Jekaterinburgas strēlnieku divīzija), pulka un brigādes skolu priekšnieks. Kopš 1921. gada jūnija — atsevišķā kavalērijas diviziona komandiera palīgs Harkivas kara apgabalā, kopš septembra — eskadrona komandieris, pulka skolas priekšnieks, komandiera palīgs un komandiera pienākumu izpildītājs 15. Sivaša strēlnieku divīzijas (Ukrainas kara apgabals) 15. kavalērijas pulkā, no 1922. gada decembra — atsevišķā kavalērijas eskadrona komandieris.

1924. gadā pabeidza vecākā komandējošā sastāva kursus Harkivā. Kopš oktobra komandēja atsevišķo kavalērijas eskadronu 30. strēlnieku divīzijā. 1928. gada novembrī iecelts Sarkano kazaku 1. kavalērijas divīzijas 3. Krivojrogas kavalērijas pulka komandiera vietnieka saimniecības daļā amatā. 1931. gadā pabeidza tehniskos kursus Kara tehniskajā akadēmijā Ļeņingradā, pēc kuriem iecelts par atsevišķā autobruņudiviziona komandieri Ļeņingrada bruņutanku kursos. Decembrī pārcelts uz kavalērijas kursiem Maskavā, vecākais pasniedzēja motomehāniskajā nodaļā. Kopš 1939. gada jūlija bija Mehanizācijas un motorizācijas kara akadēmijas pasniedzējs.

1940. gada oktobrī kļuva par Baltijas Īpašā kara apgabala 27. vieglo tanku brigādes štāba priekšnieka palīgu, kopš 1941. gada marta — 12. mehanizētā korpusa štāba Aizmugures nodaļas priekšnieks. Pēc Lielā Tēvijas kara sākuma bija šajā amatā (Ziemeļrietumu fonte). 1941. gada 23.—25. jūnijā korpuss piedalījās prettriecienā pie Šauļiem un Telšiem, cieta lielus zaudējumus un atkāpās Pleskavas virzienā. 1.—13. jūlijā Grīnbergs pildīja frontes rezervē pārceltā korpusa komandiera pienākumus, pēc tam bija štāba priekšnieks. No augusta bija Novgorodas armijas operatīvās grupas štāba priekšnieks. Tihvinas uzbrukuma operācijas laikā Grīnbergs pazuda bez vēsts.

Atsauces
--------

1. 1 2  *Великая Отечественная: Комкоры. Военный биографический словарь. т. 2. с. 216—218*. Москва : *Кучково поле*. 2006.
2. ↑  «Гринберг Вилли Янович». *jewmil.com*.
Gustavs Matiass Lambsdorfs ģenerāļa tērpā (pēc 1795)

**Gustavs Matiass fon der Venge-Lambsdorfs** (vācu: *Gustav Matthias von der Wenge gen. Lambsdorff*, krievu: *Матвей Иванович Ламздорф*; 1745-1828), bija Krievijas Impērijas armijas ģenerālis, Kurzemes guberņas civilgubernators (1796–1798), ķeizara Nikolaja I audzinātājs, grāfs (no 1817).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Krievijas Impērijas ķeizarienes Elizabetes valdīšanas laikā 1745. gada 10. novembrī Pēterburgā Cēsu kājnieku pulka komandiera Johana Reinholda Lambsdorfa un viņa sievas Elizabetes, dzimušas Brinkenas, ģimenē. 
1763. gadā iestājās Krievijas Impērijas militārajā dienestā, piedalījās Krievu-turku karā (1768–1774) kā grāfa N. Saltikova adjutants. 
Kazaņas kirasieru pulka komandieris (1782-1784), vēlāk lielkņaza Konstantīna galmā, paaugstināts par ģenerālmajoru (1795).

Pēc Polijas dalīšanas un Kurzemes hercogistes inkorporācijas Krievijas Impērijas sastāvā bija Kurzemes guberņas civilgubernators (1797), valsts padomnieks, vēlāk slepenpadomnieks (1797). 1799. gadā iecelts par ģenerālleitnantu un šļahtiču kadetu korpusa direktoru, bet jau 1800. gadā ķeizars Pāvils I viņu nozīmēja par savu dēlu Nikolaja un Mihaila audzinātāju. Uzturēja labas attiecības ar ķeizara Pāvila I sievu, vēlāk atraitni Mariju Fjodorovnu. 1808. gadā paaugstināts par kājnieku ģenerāli (*генерал от инфантерии*). 1802. gadā mantoja Brizules muižu.

Napoleona karu nobeigumā kopā ar saviem audzēkņiem no 1814. līdz 1817. gadam apceļoja Eiropas valstis. Pēc lielkņaza Nikolaja apprecēšanās 1817. gadā iecelts grāfa kārtā, 1822. gadā iecelts par Valsts Padomes locekli. 1818. gadā iestājās Jelgavas brīvmūrnieku ložā *Zu den drey Gekrönten Schwerdtern*. Mūža nogalē lielāko laiku pavadīja savā Brizules muižā, 1826. gadā kronētais Krievijas Impērijas ķeizars Nikolajs I viņam uz Kurzemes muižu atsūtīja savu portretu.

Miris 1828. gada 4. aprīlī Pēterburgā, kur bija ieradies kārtot savas lietas. Apglabāts dzimtas kapličā pie Brizules.

Atsauces
--------

1. ↑  geni.com
*Tk3* tvaika lokomotīve
***Oy Lokomo Ab*** bija Somijas mašīnbūves uzņēmums, kas pazīstams galvenokārt ar lokomotīvju ražošanu. Dibināts 1915. gadā. 1990. gados saplūdis ar uzņēmumu *Metso*.

*Lokomo* bijušās darbnīcas Tamperē tagad pieder *Metso Minerals Oy*, kas ražo akmens drupināšanas iekārtas ar zīmolu *Lokotrack*. *Lokomo* lietuves darbību turpina *Metso Lokomo Steels Oy*.

Vēsture
-------

Uzņēmumu *Lokomo* 1915. gadā Tamperē dibināja inženieri Verners Riselins, Jalmars Kastrēns un profesors J. Karvonens, kā arī citi biznesmeņi, tai skaitā Emils Āltonens, kurš 1926. gadā ieguva uzņēmuma akciju kontrolpaketi. Riselins pirms tam bija *Tampella* lokomotīvju darbnīcas direktors Tamperē. Pieprasījums pēc lokomotīvēm bija liels, jo Krievija bija iesaistīta Pirmajā pasaules karā.

Uzņēmums sākotnēji ražoja tvaika lokomotīves. 1959. gadā to izlaide tika pārtraukta, pārejot pilnībā uz dīzeļlokomotīvēm. *Lokomo* pavisam ir saražojis 671 lokomotīvi.

1921. gadā *Lokomo* sāka izgatavot akmens drupināšanas iekārtas.

Kara laikā *Lokomo* papildus ražoja lādiņu čaulas, artilērijas un lidmašīnu piederumus. Pēc kara beigām līdz 1952. gadam uzņēmums ražoja kara kontribūcijas produktus, tai skaitā gandrīz 300 šaursliežu tvaika un dīzeļlokomotīves, kā arī lielu daudzumu skābes izturīgu ventiļu. 1960. gados *Lokomo* sāka ražot celtniecības (greiderus, ekskavatorus, mobilos celtņus) un meža tehniku.

1970. gadā *Lokomo* tika pārdota Somijas uzņēmumam *Rauma-Repola*. Uzņēmuma nosaukums tika mainīts uz *Neles Oy* un vēlāk uz *Nordberg-Lokomo Oy*.
Lokomotīvju ražošana tika pārtraukta.

1987. gadā *Lokomo* PSRS izgatavoja pētniecisko dziļūdens aparātu (*MIR-1* un *MIR-2*) korpusus. 1980. gadu beigās uzņēmums pārgāja galvenokārt uz akmens drupināšanas iekārtu ražošanu.

1990. gadu beigās *Rauma* apvienojās ar *Valmet*, izveidojot korporāciju *Metso*.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  «From steam locomotives to crushers: Metso Minerals celebrates 90 years in Tampere, Finland». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 29. jūnijā. Skatīts: 2012. gada 10. februārī.
2. ↑  «Rauma-Repola takes over Lokomo in 1970». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 26. novembrī. Skatīts: 2012. gada 10. februārī.
***Karalis dzeltenā*** ir amerikāņu rakstnieka Roberta V. Čembersa īsu stāstu krājums, kuru pirmo reizi izdeva F. Tenisons Nīls 1895. gadā. 

Grāmatā ir deviņi īsi stāsti un dzejoļu virknējums. Kamēr pirmie stāsti pieder pie pārdabisku šausmu un dīvainās fantastikas žanriem, *Karalis dzeltenā* pakāpeniski pāriet uz vieglprātīgāku toni, beidzot ar romantiskiem stāstiem bez šausmu vai pārdabiskiem elementiem.  Šie šausmu stāsti tiek augstu novērtēti, un daži kritiķi tos raksturojuši kā klasiku pārdabiskājā jomā. Lins Kārters grāmatu nodēvēja par "absolūtu šedevru, iespējams, vislielāko dīvaino fantāziju grāmatu, kas šajā valstī sarakstīta starp Po nāvi un Lavkrafta uzplaukumu", un tā ir ietekmējusi pašu Lavkraftu. 

Grāmata ir nosaukta tādā pašā nosaukumā kā luga, kas atkārtojas kā motīvs pirmajos četros stāstos. Aizliegta luga, kas izraisa neprātu tās lasītājos.

Luga ar nosaukumu *Karalis dzeltenā*
------------------------------------

Izdomātajā lugā *Karalis dzeltenā* ir vismaz divi cēlieni un vismaz trīs varoņi: Kassilda, Kamilla un "Svešinieks", kas var būt vai nebūt galvenais varonis.

Čembersa stāstu krājumā ir fragmenti no dažām lugas daļām, iepazīstinot ar grāmatu kopumā vai atsevišķiem stāstiem.

Mantojums
---------

### Ietekme uz Cthulhu Mythos

1927. gada sākumā HP Lavkrafts izlasīja grāmatu *"Karali dzeltenā"* un iekļāva nelielas atsauces uz dažādām grāmatas lietām un vietām, kā Hali ezers un Dzeltenā zīme grāmatā "Čukstētājs tumsā" (1931), vienā no viņa galvenajiem Cthulhu Mythos stāstiem. Lavkrafts aizguva Čembersa metodi, kas tikai neskaidri atsaucās uz pārdabiskiem notikumiem, struktūrām un vietām, tādējādi ļaujot lasītājiem pašiem iedomāties šīs šausmas.

### Īsts detektīvs

2014. gada amerikāņu krimināldrāmas seriāla *True Detective* pirmajā sezonā, ir atsauce uz figūru, ko sauc par "dzelteno karali". Norādes uz *Karali dzeltenā* var novērot seriāla tumšajā filozofijā, atkārtotajā "Karkosas" un "Karalis dzeltenā" lietojumā kā vadmotīvā cauri visam seriālam, kā arī dzeltenās krāsas simboliskajai izmantošanai, kas it kā apzīmē ārprātu.



1. ↑  China Miéville, "Weird Fiction", in Bould, Mark et al. *The Routledge Companion to Science Fiction*.
2. ↑  Carter, Lin, editor.
3. ↑  *American Supernatural Tales*. New York City : Penguin Books. 2007. 79. lpp. ISBN 978-0-14-310504-6.
|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Monument to the Tsar Liberator*** |

**Cara Atbrīvotāja piemineklis** (bulgāru: *Паметник на Цар Освободител*, *Pametnik na Tsar Osvoboditel*) ir piemineklis Bulgārijas galvaspilsētas Sofijas centrā. Piemineklis uzcelts par godu Krievijas imperatoram Aleksandram II, kurš vadīja Bulgārijas atbrīvošanu no Osmaņu impērijas pakļautības Krievu—turku karā 1877. — 1878. gadā.

Neoklasicisma pieminekļa autors ir itāļu skulptors Arnaldo Džoki, kurš uzvarēja konkursā, kurā piedalījās 31 mākslinieks no 12 valstīm. Konkurss notika 19. gadsimta beigās. Bulgāru arhitekts Nikola Lazarovs piedalījās pieminekļa arhitektūras dizaina izveidē. Pieminekļa pamatakmens tika ielikts 1901. gada 23. aprīlī, Svētā Georga dienā ar Bulgārijas kņaza Ferdinanda I klātbūtni, savukārt pats piemineklis tika pabeigts 1903. gada 15. septembrī. 

Ferdinands I ar saviem dēliem Borisu un Kirilu piedalījās arī pieminekļa inaugurācijas ceremonijā 1907. gada 30. augustā. Šajā ceremonijā piedalījās arī Krievijas lielhercogs Vladimirs Aleksandrovičs kopā ar savu sievu un dēlu, kā arī citas svarīgas personas.

Piemineklis ir veidots no pulēta melnā granīta, kas iegūts no Vitošas. Piemineklis sastāv no pjedestāla, vidējās daļas ar skaitļiem un masveida neorenesanses karnīzes ar Krievijas caru uz zirga pieminekli. Bronzas vainags, kas atrodas pieminekļa pakājē ir veltīts Rumānijas karavīru piemiņai, kuri krituši kara laikā. 

Galvenā bronzas bareljefa vidusdaļā attēlota Krievijas un Bulgārijas karavīru grupa ar uzvaras dievietes veidolu, kura augstu pacēlusi zobenu. Bareljefa portretos var redzēt lielkņazu Nikolaju Nikolajeviču, grāfu Nikolaju Ignatjevu un ģenerāļus Josifu Gurko un Mihailu Skobeļevu un ieskaujošās grupas. Citos bareljefos ir redzamas ainas no Stara Zagoras kaujas, Sanstefano līguma parakstīšana un Nacionālās Satversmes asamblejas atklāšanas ceremonija, kā arī Petko Slavejkova, Stojana Zaimova, Stefana Srambolova un citu ievērojamu tā perioda personu portreti.

Galerija
--------

* 
* Aizmugurē redzama Bulgārijas nacionālā asambleja un Aleksandra Ņevska katedrāleAizmugurē redzama Bulgārijas nacionālā asambleja un Aleksandra Ņevska katedrāle
*