recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Lēdurga kā viena no Gaujas līvu zemēm (1185-1230).
**Lēdurgas novads** vai, Indriķa hronikā, **Lēdurgas draudze** (latīņu: *Lethegore*) bija senās Gaujas līvus zemes novads pie Metsepoles zemes robežas (tagadējais Lēdurgas pagasts). Gaujas līvu zemju dalīšanas sakarā Lēdurgas novads nav pieminēts kā patstāvīga vienība, tādēļ domājams, ka tas atradās Livonijas bīskapam Albertam izlozētajā Turaidas zemes daļā. 

Indriķa hronikas tekstā pirmo reizi minēts sakarā ar 1211. gada pavasara notikumiem, kad ridalieši un sāmsalieši izpostīja bīskapam Albertam pakļautās līvu zemes, tai skaitā Lēdurgu. Arī 1223. gada pavasarī sakalieši un ugauņi kopā ar krieviem pēc līvu zemju izlaupīšanas sapulcējās Lēdurgā un devās atpakaļ uz ziemeļiem. Viņus kaujā pie Ureles pilskalna sakāva Tālavas karavadonis Ramēķis un nogalināja Vīlandes krievu garnizona pavēlnieku Varemāru.

Nosaukuma cilme
---------------

Augusts Bīlenšteins jau 1892. gadā izteicis domu, ka Lēdurgas vietvārds cēlies no līvu vārdiem *lēd* ("lapa") un *urga* ("neliels strauts" vai "zemiene ar tekošu ūdeni"), no darbības vārda *urg-* ("plūst", "tecēt").

Teritorija
----------

Lēdurga atradās starp Metsepoli, Idumeju un Turaidu, tai cauri vijās tirdzniecības ceļš, kas savienojis Turaidas un Metsepoles lībiešu novadus. Te atrasti arī naudas depozīti (Mugurevičs, 1965). Tenisons izteicis domu, ka Lēdurgas novads stiepies līdz pat Aģes upes ietekai jūrā (Tõnisson, 1974), tādējādi arī mūsdienu Saulkrastu novads būtu piederējis Lēdurgai. Tomēr tas tiek apšaubīts, jo Lēdurgas draudzei viduslaiku kartēs nebija pieejas pie jūras .

Atsauces
--------

1. ↑  «Indriķa hronika XIV 12.». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 30. jūnijā. Skatīts: 2009. gada 28. augustā.
**Berežani** (ukraiņu: *Бережани*) ir pilsēta Ukrainas rietumos, Ternopiļas apgabala Ternopiļas rajonā.

Vēsture
-------

Rakstos pirmoreiz minēta 1374. gadā. Drīz pēc tam pilsēta kļuva par Polijas sastāvdaļu. 1530. gadā, kad apdzīvotā vieta bija Seņavsku dzimtas īpašums, tai tika piešķirtas Magdeburgas tiesības. Pilsētā attīstījās ebreju un armēņu kopiena. Pēc Seņavskiem pilsēta nonāca Čartorisku, vēlāk Ļubomirsku, Potocku īpašumā. Pēc 1772. gada Polijas Pirmās dalīšanas - Austrijas impērijā, vēlāk Austroungārijā.

Pēc Pirmā pasaules kara, pamatojoties uz 1921. gada Rīgas miera līgumu, Berežani iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā, pēc PSRS iebrukuma Polijā, iekļauta Ukrainas PSR, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu. No 1941. gada līdz 1944. gadam atradās vācu okupācijā. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.

Cilvēki
-------

Berežanu pievārtē dzimis un vietējā skolā gājis Polijas maršals Edvards Ridzs-Smiglijs (*Edward Rydz-Śmigły*, 1886-1941). Berežanos dzimis arī poļu slāvists Aleksandrs Brikners (*Aleksander Brückner*, 1856-1939). No pilsētas poliskā nosaukuma - Bžezani ( *Brzeżany*) ir cēlies amerikāņu politologa Zbigņeva Bžeziņska uzvārds.

Atsauces
--------

1. ↑  Q107450340.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Berežani***.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Ternopiļas apgabala pilsētas  |
| --- |
|  |
| 
* Berežani
* Borščiva
* Bučača
* Čortkiva
* Horostkiva
* Kopičinci
* Kremeneca
* Laņivci
* Monastiriska
* Pidhajci
* Počajiva
* Skalata
* Šumska
* Terebovļa
* **Ternopiļa**
* Zaļiščiki
* Zbaraža
* Zboriva

 |

 |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 123163317
* LCCN: n81043007
* GND: 4418656-3
* SUDOC: 084074434
* BNF: cb15029112q (data)
* NKC: ge314775

 |

 |
**Krasimirs Genčevs Balakovs** (bulgāru: *Красимир Генчев Балъков*; dzimis 1966. gada 29. martā Veliko Tarnovā, Bulgārijā) ir bulgāru futbola treneris un bijušais futbolists. 1994. gadā Bulgārijas futbola izlases sastāvā ieguva 4. vietu FIFA Pasaules Kausa sacensībās. Viņš tiek uzskatīts par otru labāko bulgāru futbolistu aiz Hristo Stoičkova. Pašlaik (2021) Balakovs ir Bulgārijas kluba *FC CSKA 1948 Sofia* galvenais treneris.

Futbolista karjera
------------------

Futbolista karjeru sāka dzimtās pilsētas Veliko Tarnovas klubā *Etar*. 1991. gadā pievienojās Portugāles klubam *Sporting CP*. Tā sastāvā 1995. gadā izcīnīja Portugāles kausu. 1995. gadā pārgāja uz Vācijas Bundeslīgas klubu *VfB Stuttgart*. Tā sastāvā 1997. gadā uzvarēja Vācijas kausa izcīņā un divreiz kļuva par UEFA Intertoto kausa uzvarētāju (2000, 2002).

Bulgārijas izlase
-----------------

Bulgārijas izlasē spēlējis no 1988. gada līdz 2003. gadam (viens no visu laiku ilgākajiem periodiem). Aizvadījis 92 spēles un guvis 16 vārtus izlases labā. Piedalījies ne tikai 1994. gada FIFA Pasaules kausa izcīņā, bet arī 1996. gada Eiropas čempionātā un 1998. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīrā.

Trenera karjera
---------------

Pēc spēlētāja karjeras beigām kļuva par treneri. Sākumā bija trenera asistents *VfB Stuttgart*, 2005. gadā strādāja ar klubu *VFC Plauen*, kura sastāvā aizvadīja arī vienu spēli kā spēlētājs. Karjeras turpinājumā strādāja Šveicē ar klubiem *Grasshopper* un *St. Gallen*. 2008. gadā atgriezās Bulgārijā kļūstot par Burgasas "Chernomorets" galveno treneri. 2011.—2012. gada sezonā vadīja Horvātijas klubu Splitas "Hajduk". 2012. gadā neilgu laiku bija *Kaiserslautern* galvenais treneris, taču nespēja novērst kluba izkrišanu no Bundeslīgas. Turpinājumā bija arī Bulgārijas klubu Lovečas "Litex" un Veliko Tarnovas "Etar" galvenais treneris.

2019. gada maijā tika apstiprināts par Bulgārijas izlases galveno treneri. 2019. gada oktobrī pēc skandalozās spēles ar Angliju, kura tika divreiz apturēta līdzjutēju rasistiskās uzvedības dēļ un zaudēta ar 0:6, atkāpās no amata.

Sasniegumi
----------

* 1994. gada FIFA Pasaules kauss: 4. vieta
* Portugāles kausa ieguvējs: 1995
* UEFA Intertoto kausa ieguvējs: 2000 un 2002
* Vācijas kausa ieguvējs: 1997

Atsauces
--------

1. ↑  «Bulgaria name former midfielder Balakov as coach». *reuters.com* (angļu). 2019. gada 14. maijā. Skatīts: 2019. gada 8. jūnijā.
2. ↑  «Pārmaiņas skandalozajā Bulgārijas izlasē turpinās – aiziet arī galvenais treneris». *sportacentrs.com*. 2019. gada 18. oktobrī. Skatīts: 2019. gada 16. novembrī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Krasimirs Balakovs***.
* *Munzüger Sport* profils (vāciski)
* *WorldFootball* profils (angliski)
* *National-Football-Teams* profils (angliski)
* *Transfermarkt* spēlētāja profils (angliski)
* *Transfermarkt* trenera profils (angliski)
* *FBref* spēlētāja profils (angliski)
**Velna auza** (latīņu: *Avena strigosa*) ir graudzāļu dzimtas suga ar neskaidru izcelsmi, kura, iespējams, ir radusies Vidusjūras reģionā, vēlāk kultivēšanas un tīrumu ierīkošanas dēļ plaši ieviesusies kultūrainavā Eiropā. Latvijā sastopama reti visā teritorijā. Visticamāk adventīva suga.

Atsevišķi eksemplāri un skrajas grupas labības sējumos, nezālienēs, gar ceļiem un dzelzceļiem.

Apraksts
--------

Velna auza ir viengadīgs, 30-90 cm garš lakstaugs ar kailu, stāvu stiebru. Lapas un lapu makstis ir kailas, mēlīte smaila un 0,3-0,4 cm gara, galā zobaina. Ziedi ir izvietoti plašā skarā ar nokareniem zariem. Skaras zari ir vērsti uz visām pusēm un skaras apveids ir piramidāls. Vārpiņas ir 1,5-2,5 cm garas, šauras un slaidas. Parasti ir divi ziedi. Vārpiņas ass un zieda plēksnes ir kailas vai īsi matiņi mēdz būt tikai pie ass pamata. Vārpiņas plēksnes ir apmēram vienādas, vārpiņas garumā. Ārējā zieda plēksne ir garāka nekā iekšējā, gals gari akotveidīgi divzobains. Akots ir 1,5-2,5 cm garš, lauzīts un pelēkbrūns. Auglis ir plēksnēs ieslēgts, 1-1,7 cm garš grauds, kurš ilgi neizbirst no plēksnēm. Zied no jūnija līdz augustam.

Suga ir ļoti līdzīga vēja auzai (*Avena fatua)*. Atšķirama pēc kailas vai ļoti īsmatainas vārpiņas (vēja auzai tās ir dzeltenbrūni apmatotas ar gariem matiņiem). Ziedi parasti 2 (nevis parasti 3). Ārējās zieda plēksnes gals gari akotveidīgi divzobains (nevis vienkārši divzobains).

Atsauces
--------

1. 1 2 3  «velna auza - Avena strigosa Schreb. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-10-22.
**Pase** ir valsts izdots personu apliecinošs ceļošanas dokuments. Pase parasti dod tās turētājam tiesības šķērsot izdevējvalsts robežas, taču citas tiesības, piemēram uz konsulāro aizsardzību vai uzturēšanos izdevējvalstī, rodas uz likumu un starptautisko līgumu pamata.

Pasu veidi
----------

Pases var būt dažādu veidu. Visbiežāk izsniegtās ("parastās") pases izsniedz pilsoņiem un citiem valstspiederīgajiem kā personu apliecinošu un ceļošanas dokumentu. Valsts amatpersonām un to ģimenes locekļiem ceļošanai ar darbu saistītos jautājumos izsniedz dienesta pases, bet diplomātiem - diplomātiskās pases. Tāpat pastāv arī citi ceļošanas dokumenti ar pasei līdzīgām funkcijām, piemēram, ceļošanas atļaujas bēgļiem un bezvalstniekiem, dokumenti ceļošanai starp divām kaimiņvalstīm, iekšējās pases ceļošanai valsts robežās.

Formāts
-------

Simbols, ko izmanto uz biometriskajām pasēm
Pases un arī citus ceļošanas dokumentus parasti veido pēc starptautiska standarta formāta - uz pase vāka ir izdevējvalsts nosaukums, tās nacionālais simbols (ģerbonis), pases veida nosaukums un, vajadzības gadījumā, simbols, kas norāda, ka pasē iekļauta biometriska informācija. Pases iekšpusē ir titullapa, kas atkārtoti nosauc valsti, kurai seko lapa ar personas datiem un informāciju par izdevējorganizāciju. Piemēram,Eiropas Savienībā šajā lapā tiek norādīts turētāja vārds, uzvārds, pilsonība, dzimšanas datums, dzimšanas vieta, dzimums, paraksts, kā arī izdevējiestādes nosaukums un pases derīguma termiņu. Turklāt pasē ir vairākas papildu lapas citai informācijai, piemēram, vīzām. Pases parasti izdod izdevējvalsts valodā un angliski vai franciski; visvairāk valodu ir Eiropas Savienības pasēs, kuras izdod visās tās oficiālajās valodās.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Pases***.
* Informācija par Latvijas pasēm

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LNB: 000109568
* LCCN: sh85098541
* GND: 4049302-7
* BNF: cb119804269 (data)
* NDL: 00569844

 |

 |
**Georgs Kārlis Frīdrihs Vilhelms fon Kihlers** (vācu: *Georg Karl Friedrich Wilhelm von Küchler*; dzimis 1881. gada 30. maijā, miris 1968. gada 25. maijā) bija vācu ģenerālfeldmaršals Otrā pasaules kara laikā.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis Hānavas apkaimē. Pēc kadetu skolas beigšanas 1900. gadā iestājās vācu armijas dienestā. No 1910. līdz 1913. gadam studēja Prūsijas kara akadēmijā (*Preußische Kriegsakademie*), vēlāk dienēja vācu ģenerālštābā.

Pirmā pasaules kara laikā cīnījās artilērijā Rietumu frontē, arī pie Sommas un Verdenas. Pēc kara cīnījās brīvkorpusos (*freikorps*) Baltijā. 1932. gadā kļuva par divīzijas komandieri Austrumprūsijā. 1939. gadā tieši Kihlera daļas ieņēma Lietuvas Klaipēdas apgabalu.

Otrā pasaules kara sākumā Kihners komandēja 3. armiju, kas dislocējās Austrumprūsijā. 1939. gada septembrī Vērmahta 3. armija piedalījās Polijas kampaņā, ieņemot Poļu koridoru un Dancigu, kā arī piedalījās uzbrukumā Varšavai. Pēc tam fon Kihlers tika norīkots komandēt 18. armiju, kas 1940. gada vasarā piedalījās iebrukumā Nīderlandē, Beļģijā un Francijā. 18. armija beidza šīs fāzes karadarbību, aplencot britu karaspēku Dinkerkā.

1942. gada 17. februārī Kihlers tika iecelts par armiju grupas "Ziemeļi" komandieri. Kihners komandēja armiju grupu līdz pat 1944. gada janvārim, tomēr nespējot ieņemt Ļeņingradu. 1942. gada 30. jūnijā fon Kihneram tika piesķirta ģenerālfeldmaršala pakāpe. 1944. gada janvārī Ļeņingradas blokāde tika pārrauta un, kad Kihners pieprasīja armijas atkāpšanos līdz Lugas upei, viņš tika atcelts no amata.

Feldmaršals fon Lēbs (pa labi) ar Kihneru (vidū) artilērijas novērošanas punktā Austrumu frontē, 1941. gada oktobris
Pēc kara Kihneru arestēja ASV okupācijas zonas varas iestādes un 1948. gadā viņam piesprieda 20 gadus cietumā par darbību pret partizāniem Austrumu frontē. Pēc pieciem gadiem (1953. gadā) tika atbrīvots no ieslodzījuma vecuma un veselības stāvokļa dēļ. Miris 1968. gadā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Georgs fon Kihlers***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 20617750
* LCCN: n87836435
* ISNI: 0000 0000 2636 9333
* GND: 124554245
* BNF: cb166821891 (data)

 |

 |
Dmitrijs Bogrovs 1910. gadā
**Dmitrijs Bogrovs** (krievu: *Дмитрий Григорьевич Богров*, dzimis 1887. gada 29. janvārī Kijivā, Krievijas Impērija, miris 1911. gada 12. septembrī, turpat) bija ebreju izcelsmes anarhists un terorists, ohranas ziņotājs (aģenta pseidonīms **Alenskis**), kas 1911. gadā personīgi nogalināja Pjotru Stolipinu.

Dzīves gājums
-------------

Dzimis turīgā ebreju ģimenē. Mācījās Kijivas pirmajā ģimnāzijā. 1905. gada novembrī viņš iestājās Minhenes Universitātes juridiskajā fakultātē. Bogrovs aizrāvās ar anarhisma teorētiķu Pjotra Kropotkina un Maksa Štirnera darbiem.

1906. gadā viņš atgriezās Kijivā un atsāka studijas Kijivas Universitātē, kuru absolvēja 1910. gadā. No 1906. gada beigām viņš pievienojās Kijivas anarhistu komunistu grupai. Pēc dažiem mēnešiem brīvprātīgi pieteicās Kijivas drošības birojam. Kā algots aģents viņš sadarbojās ar drošības nodaļu līdz 1910. gadam, izdodot vairākus anarhistus un revolucionārus, saņemot līdz 150 rubļiem mēnesī.

1911. gada 1. septembrī Bogrovs uzrakstīja atvadu vēstuli vecākiem ar vārdiem: "[...] es tik un tā būtu beidzies tā, kā esmu beidzies tagad". Tajā pašā dienā ar caurlaidi, ko viņam izsniedza Kijivas drošības departamenta priekšnieks Kuljabko, ar Kurlova, Spiridoviča un Verigina piekrišanu viņš devās uz pilsētas operu un izrādes otrā pārtraukuma laikā nāvējoši ievainoja Ministru padomes priekšsēdētāju Pjotru Stolipinu. Viņš tika aizturēts notikuma vietā. Iespējams, ka atentāta motīvs bija tas, ka Bogrovs uzskatīja Stolipinu par politiskās reakcijas iedvesmotāju.

Pēc militārās apgabaltiesas sprieduma viņš tika notiesāts uz nāvi un 12. septembra naktī pakārts.

Ārējās saites
-------------

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 66058044
* LCCN: no95051022
* ISNI: 0000 0000 4188 8561

 |

 |
**Kurts Ceiclers** (vācu: *Kurt Zeitzler*, 1895. gada 9. jūnijs — 1963. gada 25. septembris) bija vācu virsnieks. No 1942. līdz 1944. gadam bijis Trešā reiha Sauszemes karaspēka štāba (*Oberkommando des Heeres*) priekšnieks.

Biogrāfija
----------

Dzimis mācītāja ģimenē Vācijas impērijas austrumu daļā. Vācu armijā iestājies 1914. gada martā. Piedalījies Pirmajā pasaules karā. Par kaujas laukos izrādīto varonību ieguvis virsnieka dienesta pakāpi, komandējis kājnieku bataljonu. Pēc Pirmā pasaules kara Ceiclers turpināja dienestu Reihsvērā, kur dienējis kā štāba virsnieks. No 1937. gada Sauszemes karaspēka štābā.

1939. gada septembrī, kad sākās Otrais pasaules karš, iecelts par 14. armijas XXII korpusa štāba priekšnieku. Piedalījies Polijas kampaņā. Nākamā gada martā iecelts par Tanku grupas A, kuru komandēja Evalds fon Kleists, štāba priekšnieku. Ar šo vienību piedalās iebrukumā Francijā. Vēlāk Kleista pakļautībā Ceiclers piedalās arī iebrukumos Dienvidslāvijā, Grieķijā un 1941. gada vasarā Padomju Savienībā. 1941. gada 18. maijā apbalvots ar Dzelzs krusta Bruņinieka krustu. 1942. gadā dienējis Francijā kā Armijas grupas D štāba priekšnieks.

1942. gada septembrī Ceiclers tika iecelts par Sauszemes karaspēka (Vērmahta) štāba priekšnieku, nomainot amatā Franci Halderu. Iepriekšējais štāba priekšnieks bija pesimistiski noskaņots par vācu karaspēka iespējām austrumos. Tāpēc Hitlers izvēlējās par štāba priekšnieku Haldera pretstatu, tomēr Ceiclers tika raksturots kā mazāk pieredzējis virsnieks. Turklāt viņam trūka Haldera autoritātes vecāko virsnieku vidū. Pēc vāciešu zaudējuma Staļingradas kaujā Hitlera un Ceiclera attiecības pasliktinājās, tomēr viņš turpināja vadīt Sauszemes karaspēka štābu līdz pat 1944. gada 1. jūlijam. 1945. gada sākumā Ceicleru atvaļināja no armijas.

Pēc Otrā pasaules kara līdz 1947. gadam bija britu karagūsteknis. Piedalījies Nirnbergas procesā kā liecinieks. Vēlāk strādājis amerikāņu armijas vēstures izpētes nodaļā. Miris 1963. gadā Vācijas dienvidos.

Atsauces
--------

1. ↑  Džons Tolands "Ādolfs Hitlers. Biogrāfija" Rīga: Atēna, 2005. gads, 786.—787.lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kurts Ceiclers***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 961095
* LCCN: no2007122065
* ISNI: 0000 0000 5435 0808
* GND: 125000421
* BNF: cb16678789x (data)

 |

 |
**Kurts Arturs Benno Štūdents** (vācu: *Kurt Arthur Benno Student*, dzimis 1890. gada 12. maijs, miris 1978. gada 1. jūlijs) bija vācu virsnieks, ģenerālpulkvedis. Pirmā pasaules kara laikā — pilots, bet Otrajā pasaules karā — vācu izpletņlēcēju daļu (*Fallschirmjäger*) komandieris.

1910. gadā sāka dienestu armijā. 1913. gadā iestājās gaisa spēkos. Pirmā pasaules kara laikā cīnījās kā pilots iesākumā Galīcijas frontē, vēlāk Rietumu frontē.

Kaut arī Versaļas līgums paredzēja, ka Vācijai nav savu gaisa spēku, starp pasaules kariem Štūdents nodarbojās ar militāro planieru attīstīšanu, jo tas nebija aizliegts līgumā. Piedalījās kā novērotājs Sarkanās armijas gaisa manevros. Kad Vācijā pie varas nokļuva Ādolfs Hitlers, slepeni tika atjaunoti Vācijas gaisa spēki un Štūdents tika iecelts par aviācijas kara skolu priekšnieku. 1938. gada jūlijā tika iecelts par Vācijas desantkaraspēka daļu vadītāju, bet septembrī par Vācijas pirmās desantdivīzijas komandieri.

Otrā pasaules kara laikā Štūdents vadīja Krētas kaujas operācijas 1941. gada maijā, kuras laikā Vācijas desantspēki ieņēma Krētu. Kaut arī sala tika ieņemta, personālsastāva zaudējumi bija tik lieli, ka Hitlers aizliedza līdzīgu operāciju veikšanu nākotnē. Otra pazīstamākā operācija kara laikā bija Operācija "Ozols" 1943. gada septembrī, kad, izmantojot planierus, vācu desantnieki atbrīvoja no ieslodzījuma Benito Musolīni, pārvedot viņu uz Vīni.

1945. gadā Štūdentu sagūstīja britu spēki. Līdz 1948. gadam — ieslodzījumā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kurts Štūdents***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 69722602
* LCCN: n81068083
* ISNI: 0000 0001 0984 5315
* GND: 118619616

 |

 |
**Abajs Kunanbajuli** (kazahu: *Абай (Ибраһим) Құнанбайұлы*, *Abaý (Ïbrahïm) Qunanbaýulı*, اباي (ىيبراحىيم) قۇنانبايۇلى; dzimis 1845. gada 29. jūlijā, miris 1904. gada 23. jūnijā) bija kazahu dzejnieks, muzikants, apgaismotājs un sabiedriskais darbinieks, viens no kazahu rakstu literatūras pamatlicējiem, pirmais kazahu literatūras klasiķis.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1845. gadā Židebajas savrupienē Šingistau kalnos mūsdienu Abaja apgabalā Kazahstānā. Cēlies no turīgas vietējo augstmaņu un klana vadoņu ģimenes. Īstajā vārdā Ibrahims; par Abaju (uzmanīgo, piesardzīgo) bērnībā zēnu iesauca vecmāmiņa un šī iesauka saglabājās visu dzīvi.

Bērnībā mācījies mājās, vēlāk medresē Semipalatiskā, kur apguvis arābu, persiešu un citas austrumu valodas. Vienlaikus mācījies arī laicīgajā skolā. Uz skolas laika beigām sācis rakstīt dzeju. 

No 13 gadi vecuma tēvs sācis gatavot Abaju dzimtas vadītāja pienākumiem, bet 28 gadu vecumā Abajs no tiem attālinājās, pilnībā nododoties pašizglītībai. 40 gadu vecumā sarakstījis savu pirmo nopietno dzeju. Tulkojis kazahu valodā Austrumu, Eiropas un krievu klasiķus (Gēte, Bairons, Puškins, Krilovs, Ļermontovs). Neilgu laiku strādājis par pagasta stārastu.

Daiļrade
--------

Abajs dzīves laikā radījis ap 170 dzejoļu un 56 tulkojumus, kā arī vairākas poēmas. Par nozīmīgāko darbu tiek uzskatīta prozas poēma *Қара сөз* — ‘Melnie (vienkārši) vārdi’, kurā apcerētas vēstures, pedagoģijas, morāles un ētikas problēmas.

Abaja darbi tulkoti vairākās valodās. Latviski 1970. gadā izdots Abaja dzejas krājums «Ērgļa acis» (atkārtoti izdots 2020. gadā).

Pagodinājumi
------------

Abaja vārdā nosaukts Kazahstānas Abaja apgabals, divi Abaja rajoni, Abajas pilsēta, vairāki ciemi, ielas un laukumi Kazahstānas un citu valstu pilsētās, divas kalnu virsotnes, ledājs, teātris un universitāte Almati, pieminekļi vairākās pasaules pilsētās. Abajs attēlots uz 20 tenge naudaszīmes, kā arī vairāku valstu pastmarkām.

Atsauces
--------

1. ↑  Lielās Stepes dzejnieks
2. ↑  LU Akadēmiskās bibliotēkas Kazahstānas Informācijas centrs saņem dāvinājumu – Abaja dzejas krājumu

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Abajs Kunanbajuli***.
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Lielās Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)
* Mūsdienu Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 217408622
* LNB: 000281705
* LCCN: n84127907
* ISNI: 0000 0003 5927 1561
* GND: 118646389
* SUDOC: 131208233
* BNF: cb13597236j (data)
* BIBSYS: 1051647
* NDL: 00446489
* NKC: xx0012997
* RLS: 000031351
* CiNii: DA18395204

 |

 |
Dzimušo un mirušo skaita dinamika Krievijā 1995.–2015. gadā, milj.
**Demogrāfiskā krīze Krievijas Federācijā** ir Krievijas iedzīvotāju dzimstības samazināšanās un tās paredzamās sekas. 

Lai saglabātu iedzīvotāju skaitu līdzšinējā līmenī, nepieciešams, lai kopējais dzimstības līmenis būtu aptuveni 2,1 bērnu uz vienu sievieti mūža garumā. Demogrāfiskās krīzes cēlonis Krievijā, tāpat kā lielākajā daļā pasaules valstu, ir demogrāfiskā pāreja, kas izraisa Zemes iedzīvotāju demogrāfisko novecošanos (izņemot Subsahāras Āfriku). PSRS, īpaši Eiropas tautu vidū, dzimstības rādītāji pirmo reizi 1967. gadā samazinājās zem dzimstības atjaunošanas līmeņa (2,1 dzimšana uz vienu sievieti), bet kopš 1992. gada Krievijā — zem mirstības līmeņa. Straujākais dzimstības samazinājums Krievijā (līdz 1,157) notika pēc 1998. gada defolta. Citādi līdzīgas demogrāfiskās tendences ir raksturīgas industrializētajām un postindustriālajām sabiedrībām gan attīstītajās, gan jaunattīstības valstīs, kurās demogrāfiskā pāreja jau ir pabeigta.

Krievijas iebrukums Ukrainā un daļējas mobilizācijas izsludināšana, pēc ekspertu domām, būs demogrāfisks pārbaudījums valstij. Saskaņā ar Gaidara institūta datiem kopējais dzimstības līmenis 2023. gadā var samazināties līdz 1,3–1,39 bērniem uz sievieti. Starp negatīvajiem faktoriem jāmin ekonomiskās situācijas pasliktināšanās, daļas vīriešu iesaukšana armijā un trauksmes līmeņa pieaugums.

*The Economist* 2023. gada 4. martā rakstīja, ka Krievijā notiek "demogrāfiska traģēdija". COVID-19 epidēmijas, kara Ukrainā, emigrācijas un iedzīvotāju skaita samazināšanās laikā 2020.–2022. gadā par aptuveni 2 miljoniem pārsniedza parasto līmeni. 15 gadus vecu vīriešu paredzamais dzīves ilgums šajā periodā samazinājās gandrīz par pieciem gadiem un ir tāds pats kā Haiti. Dzimstības līmenis 2022. gada aprīlī sasniedza Vācijas okupācijas perioda līmeni. Mobilizācijas un emigrācijas rezultātā sieviešu bija par 10 miljoniem vairāk nekā vīriešu.

Atsauces
--------

1. ↑  «России угрожает сильнейший в новейшей истории кризис рождаемости». *www.ng.ru* (angļu). Skatīts: 2023-12-10.
2. ↑  «Russia’s population nightmare is going to get even worse». *The Economist*. ISSN 0013-0613. Skatīts: 2023-12-10.

Ārējās saites
-------------
**Ukrainas hetmanis** (ukraiņu: *Гетьман України*) vai **Visas Ukrainas hetmanis** (ukraiņu: *Гетьман Всієї України*, latīņu: *Eius Illustrissimus Dominus Dux Totius Ucrainae*) ir bijušais vēsturiskais Ukrainas Valsts valdnieka amats, kas ir līdzvērtīgs valsts vadītājam vai monarham. Pirmais un vienīgais šo amatu ieņēma Pavlo Skoropadskis.

Vēsture
-------

Kā valsts vadītāja amats sākotnēji tika izveidots Bohdana Hmeļnicka Hetmanāta laikā 1648. gadā. Šajā laikā amats bija vēlēts. Vēlāk, 1764. gadā, Krievijas Impērijas senāts to likvidēja Krievijas teritoriālās ekspansijas laikā Melnās jūras piekrastes virzienā.

Šo amatu un titulu 1918. gadā atjaunoja ukraiņu ģenerālis Pavlo Skoropadskis, bijušā Zaporižjas Armijas hetmaņa Ivana Skoropadska pēcnācējs. Ukrainas Centrālās radas sesijā 1918. gada 29. aprīlī tika izsludināts likums par Ukrainas pagaidu valsts iekārtu, kas noteica juridisko pamatu jaunajam amatam. Pavlo Skoropadskis pārveidoja Ukrainu par autokrātisku Ukrainas Valsti Centrālo lielvalstu protektorātā, padzenot no valsts Padomju Krievijas boļševiku spēkus. Viņa pilnvaru laikā, komunistiskā partija pirmo reizi tika aizliegta Ukrainas teritorijā. Pēc Ukrainas direktorijas vadītās sacelšanās, Pavlo Skoropadskis atteicās no troņa, valsts varas nododot Ukrainas Ministru kabinetam un devās trimdā uz Vāciju.

Pēc Ukrainas PSR nodibināšanas, Skoropadsku dinastijas locekļi trimdā izveidoja monarhistu Hetmanāta kustību.

Skatīt arī
----------

* Hetmanis
* Zaporižjas Armijas hetmanis

Atsauces
--------

1. ↑   Останній гетьман. Здійснення мрії... (2008). Atjaunināts: 2023-02-26
**„Durbes kokle"** jeb **„kuršu kokle"** ir 1895. gadā atrasta piecstīgu kokle. Tā ir senākā zināmā kokle. Par kokles izgatavošanas laiku ir dažādas versijas — no 13. gadsimta līdz 17. gadsimta otrai pusei. Patlaban instruments atrodas Latvijas Nacionālā vēstures muzeja krājumā.

Vēsture
-------

Kokli 1895. gadā etnogrāfiskajā ekspedīcijā Grobiņas apriņķa Durbes pagasta Rutku ciema „Roņos" Rīgas Latviešu biedrības Zinību komisija saņēma no aptuveni astoņdesmitgadīgā baznīcas pērmindera Jukuma Bokuma, kura vectēvs Jūlijs Bokums to esot atradis Apaļu ciemā.

Jukums Bokums kokles dibenā ievilcis gadskaitli „1710", kad tā no Lielajā mērī izmirušajām tuvējām „Dinku" mājām Apaļu ciemā atnestas uz „Roņiem" un kokle turpmāk atradusies pie Bokumu dzimtas. Jau tad tajā viscaur esot bijušas 48 dažādos laikos ievilktas zīmes. Latviešu etnogrāfs Matīss Siliņš tās uzskatījis par senlatviešu alfabētu, kas atvasināts no sengrieķu alfabēta, pielīdzinot to ģermāņu rūnām un slāvu glagolicai. Sānos esošās zīmes Siliņš atšifrējis kā „Doarbe Dieviņa kankļa" un „Kanklojait suminot tik (Dieviņu)", kur vārda „Dieviņš" vietā ievilkta tā zīme. Citi pētnieki, tostarp latviešu muzikoloģe Īrisa Priedīte, gan Siliņam nepiekrīt un uzskata tās par īpašuma zīmēm, norādot, ka gandrīz visi kokles dibenā esošie iegriezumi atrodami Augusta Bīlenšeina apkopotajos bišu koku apzīmējumos.

Skatīt arī
----------

* Piltenes kokle

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4  Valters Grīviņš. «Durbes kokles stāsts». *Historia.lv*, 2017. gada 9. maijs. Skatīts: 2018. gada 2. decembrī.
2. 1 2 3  Īrisa Priedīte (1992. gada 1. janvāris). "Kokles, to raksti un rotājumi". *„Latvju Mūzika"* (Nr. 21): 2370—2372. lpp.
3. 1 2  Valdis Muktupāvels. *Kokles un koklēšana Latvijā* (2 izd.). Rīga : Lauska, 2013. 13.—14. lpp. ISBN 978-9934-8276-2-4.
4. ↑  «Kokles». *Tradicionālie mūzikas instrumenti Latvijā*. Latvijas Nacionālais kultūras centrs. Skatīts: 2018. gada 2. decembrī.
**Pagadiana** (filipīniešu: *Lungsod ng Pagadian*, angļu: *City of Pagadian*, sebuāņu: *Dakbayan sa Pagadian*) ir pilsēta Filipīnās, Zamboangas Pussalas reģiona centrs un Dienvidzamboangas provinces galvaspilsēta un lielākā pilsēta. Atrodas Mindanao salas rietumos Zamboangas pussalas dienvidaustrumu piekrastē pie Iljanas līča atzara Pagadianas līča. Pēc etniskās piederības lielākā daļa iedzīvotāju ir sebuāņi, subaneni un magindanaji; pēc konfesionālās piederības pārsvarā katoļi, bet ir ievērojama musulmaņu minoritāte.

Vēsture
-------

Pilsētas autohtonie iedzīvotāji bija subaneni. Vēlāk šeit apmetās iranuni un magindanaji, kas pilsētā ieviesa islāmu. Kristiešu ieceļotāji pilsētā sāka apmesties 20. gadsimta sākumā galvenokārt no Visajām un Lusonas. Sākotnēji Pagadiana bija viens no Margosatubigas *sitio* (teritoriāla vienība), bet 1927. gadā kļuva par Labanganas vienu no *barrio* (priekšpilsētām). 1934. gadā uz Pagadianu tika pārcelta Labanganas municipalitātes administrācija, bet 1937. gadā Pagadiana kļuva par patstāvīgu municipalitāti, apvienojot Labanganas un Diasas municipālos distriktus. 1952. gadā, sadalot Zamboangas provinci, Pagadiana kļuva par tās galvaspilsētu. 1969. gadā Pagadianai piešķīra pilsētas statusu. 1976. gadā pilsēta ievērojami cieta Moro līča zemestrīcē un tai sekojošajam cunami, kas tiek vērtēts kā postošākais cunami Filipīnās zināmajā vēsturē. 2004. gadā Pagadiana ar prezidenta rīkojumu tika nozīmēta par Zamboangas Pussalas reģiona centru Zamboangas vietā.

Atsauces
--------

1. ↑  «2020 Census of Population and Housing (2020 CPH) Population Counts Declared Official by the President». *Q107442757*. Q17067223. 7 jūlijs 2021.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Pagadiana***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
***Končar – Električna vozila d.d.*** ir Horvātijas elektrisko sliežu transportlīdzekļu ražotājs. Uzņēmums ietilpst *KONČAR* grupā, kurai pieder 75 % kapitāldaļu. Uzņēmuma rūpnīca atrodas Zagrebā.

Uzņēmums ražo zemās grīdas tramvajus, elektrolokomotīves, elektrovilcienus un dīzeļvilcienus ar elektrisko piedziņu. 

*Končar – Električna vozila* ir Eiropas Dzelzceļa nozares asociācijas *UNIFE* loceklis.

Vēsture
-------

Uzņēmums tika dibināts 1970. gadā ar nosaukumu ***Rade Končar - Električne Lokomotive***. 
Uzņēmums sāka darbību ar diožu elektrolokomotīvju ražošanu saskaņā ar Zviedrijas uzņēmuma *ASEA* licenci. Gandrīz vienlaikus tas sāka izstrādāt arī savas elektrolokomotīves, uz 1981. gadu tika radīta moderna tiristoru lokomotīve ar strāvas padevi 25 kV, 50 Hz.
1987. gadā ražošana tika pārcelta uz rūpniecisko zonu Jankomiru Zagrebas rietumu daļā.

Pēc ekonomiskās sistēmas pārveidošanas Horvātijā 1990. gadā uzņēmums tika reorganizēts par kapitālsabiedrību ***KONČAR - Električne Lokomotive d.d.***.
1990. gados uzņēmums izstrādāja unikālu diožu lokomotīvju modernizācijas risinājumu, tās pārveidojot par tiristoru tipu. Tajā pašā laikā tika sākta tramvaju ražošana.

2002. gadā tika sākta zemās grīdas tramvaja izstrāde, kas sērijveida ražošanā nonāca 2005. gadā.
Sakarā ar darbības un ražošanas klāsta paplašināšanos 2005. gadā uzņēmums mainīja nosaukumu uz ***KONČAR – Električna vozila d.d.***.
2005. gadā tika sākta zemās grīdas elektrovilciena izstrāde, līdz 2009. un 2010. gadā veiksmīgi tika izmēģināts tā prototips.
2009. gada beigās *KONČAR* piegādāja pirmo zemās grīdas elektrovilcienu Bosnijas un Hercegovinas federācijas dzelzceļam. 2011. gadā Horvātijas dzelzceļam tika piegādāti divi elektrovilcienu prototipi.

Līdz 2019. gadam uzņēmums bija piegādājis 352 jaunas elektriskās lokomotīves un modernizējis vairāk nekā 400 lokomotīves, kas darbojas Horvātijā, Bosnijā un Hercegovinā, Serbijā, Melnkalnē, Maķedonijā, Rumānijā, Bulgārijā un Turcijā.
Zagrebas pilsētai bija piegādāti 158 tramvaji, 142 no kuriem bija 100 % zemās grīdas tramvaji.
2018. gadā tika noslēgts līgums par 6 tramvaju (modelis *TMK 2300*) piegādi Latvijas pilsētai Liepājai, vēlāk tika pasūtīti vēl 8 tramvaji.

Produkcija
----------

* Elektrovilcieni (25 kV, 50 Hz un 3 kV līdzstrāvas), zemās grīdas
* Dīzeļa elektriskie vilcieni, zemās grīdas
* Tramvaji:
	+ zemās grīdas tramvaji *TMK 2200* un *TMK 2200-K* (*TMK 2300*)
	+ augstās grīdas tramvaji *TMK 2100*
* Elektrolokomotīves

Uzņēmums ražo arī rezerves daļas, kā arī veic sliežu transportlīdzekļu apkopi, remontu un modernizāciju.

Galerija
--------

* Zemās grīdas tramvajs TMK 2200 Zemās grīdas tramvajs *TMK 2200*
* Vecāks tramvajs TMK 2100 Zagrebā Vecāks tramvajs *TMK 2100* Zagrebā
* Horvātijas dzelzceļa elektrovilciens HŽ serija 6112 Horvātijas dzelzceļa elektrovilciens *HŽ serija 6112*
* Horvātijas dzelzceļa dīzeļvilciens HŽ serija 7023Horvātijas dzelzceļa dīzeļvilciens *HŽ serija 7023*
* HŽ serija 1142 elektrolokomotīve*HŽ serija 1142* elektrolokomotīve

Ārējās saites
-------------

* Oficiālā tīmekļa vietne
* Rail vehicles
Šis raksts ir par agronomu. Par citām jēdziena **Jānis Apsītis** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Jānis Apsītis** (1886—1952) bija latviešu agronoms, augsnes un laukkopības zinātnes pamatilcējs Latvijā.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1886. gada 16. jūnijā Vecates pagastā, "Strazdiņos". Pēc 1905. gada revolūcijas sakāves devās bēgļu gaitās uz Franciju, 1911. gadā beidza studijas Nansī Universitātē, līdz 1915. gadam strādāja par lauksaimniecības žurmālistu Ženēvā.

Pēc atgriešanās dzimtenē 1920. gadā sāka strādāt Latvijas Republikas Zemkopības ministrijā, no 1923. gada bija Latvijas Universitātes Lauksaimniecības fakultātes docētājs, katedras vadītājs (1933) un profesors (1935).

Pēc Otrā pasaules kara turpināja strādāt par Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas profesoru.

Miris 1952. gada 18. oktobrī Rīgā.

Darbi
-----

* Lauksaimniecības leksikons, 1.—3. sējums (1936—1939)

Atsauces
--------

1. ↑  Jānis Zālītis "No dzīves — dzīvei", Biedrība "Aleksandra Pelēča lasītava" 2012. — 1217 lpp. ISBN 978-9934-82-442-5
2. ↑  Visi ievērojamie cilvēki Jelgavā Arhivēts 2020. gada 3. janvārī, *Wayback Machine* vietnē. Jelgavas pilsētas bibliotēka
3. ↑  *Latvijas padomju enciklopēdija*. 1. sējums. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 313. lpp.
**Mordehajs Aņelevičs** (*מרדכי אנילביץ',Mordechaj Anielewicz*) (dzimis 1919. vai 1920. gadā Viškovā (*Wyszkow*) uz ziemeļaustrumiem no Varšavas, miris 1943. gada 8. maijā Varšavā, Ģenerālgubernatūrā (*Generalgouvernement für die besetzten polnischen Gebiete*), tagad Polijā) bija ebreju pretošanās kustības dalībnieks, Varšavas geto sacelšanās vadītājs, Ebreju kaujas organizācijas (*Żydowska Organizacja Bojowa* - ŻOB) vadītājs.

Dzimis trūcīgā ģimenē Viškovā netālu no Varšavas. Pēc vidusskolas beigšanas kļuva par cionistu-sociālistu organizācijas *Hashomer Hatzair* līderi.

Pēc Otrā pasaules kara sākuma, 1939. gada 7. septembrī, kopā ar domubiedru grupu bēga no vācu karaspēka uz Polijas austrumiem. Kad Polijas austrumdaļu okupēja PSRS karaspēks, Aņelevičs centās nelegāli doties uz Rumāniju, lai organizētu ebreju transportēšanas kanālu uz Izraēlu, bet uz robežas tika arestēts un kādu laiku pavadīja PSRS cietumā, tomēr tika atbrīvots un devās uz Varšavas geto. Neilgu laiku pēc tam Aņelevičs devās uz Viļņu, ko tolaik bija okupējusi PSRS un organizēja ebreju kaujas vienības iesūtīšanai vācu okupētajās teritorijās, tad atkal atgriezās Varšavas geto un organizēja nelegālas ebreju kaujas grupas.

1942. gadā vasarā notika pirmā ebreju deportācija uz Treblinkas nāves nometni. 1942. gadā novembrī Aņelevičs tika ievēlēts par *ŻOB* vadītāju. Viņam izdevās nodibināt kontaktus ar poļu valdību Londonā un iegūt nelielu ieroču daudzumu. 1943. gadā *ŻOB* nāca klajā ar uzsaukumu ebreju vidū - *Nekādu deportāciju, laiks mirt kā vīriem*. Kad 1943. gada 18. janvārī vācieši mēģināja sākt otru deportācijas kampaņu, tā tika izjaukta.

Kad 1943. gada 19. aprīlī (ebreju Pashas laikā) sākās vispārējs vācu uzbrukums Varšavas geto, Aņelevičs bija cīnītāju rindās, bet 8. maijā, kad kaujas iznākums bija skaidrs, kopā ar domubiedriem izdarīja pašnāvību bunkurā Milas ielā 18 (*ulica Miła 18*).

Poļu valdība Londonā Aņeleviču pēc nāves apbalvoja ar augstāko militāro apbalvojumu - *Virtuti Militari*, bet Izraēlā viņa vārdā nosaukts kibucs.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Mordehajs Aņelevičs***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Ebreju enciklopēdijas Austrumeiropā raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 62356648
* LCCN: nr94030899
* ISNI: 0000 0001 0782 5767
* GND: 11935392X
* BNF: cb162213224 (data)

 |

 |
**Paranga** (filipīniešu: *Bayan ng Parang*, angļu: *Municipality of Parang*, magindanaju: *Inged nu Parang*, iranunu: *Inged a Parang*) ir municipalitāte Filipīnās, Bangsamoro autonomā reģiona Ziemeļmagindanao provincē, Bangsamoro reģiona oficiālais administratīvais centrs. Atrodas provinces ziemeļdaļā pie Iljanas līča, municipalitātei pieder 14 km attālā Bongo sala. Lielākā daļa iedzīvotāju ir iranuni un magindanaji.

Vēsture
-------

Pirmoreiz minēta 1851. gadā, kad spāņu koloniālais karaspēks no Zamboangas ieņēma Poljokas ostu. Poljoka (*Polloc*) atrodas pie dabīgas dziļūdens ostas un spāņi šeit ierīkoja flotes bāzi turpmākajām cīņām ar Magindanao sultānu. Ap 1860. gadu Poljoka bija izaugusi par nelielu pilsētiņu ar aptuveni 600 kristiešu imigrantiem un 50-60 ķīniešu tirgotājiem. 1884. gadā Poljoka ar ceļu tika savienota ar Kotabato. 1917. gadā Poljoka tika iekļauta jauizveidotajā Parangas municipālajā distriktā, bet 1947. gadā Parangai piešķirts patstāvīgas municipalitātes statuss. 2023. gada 19. jūnijā Bangsamoro pārejas valdības parlaments pieņēma likumu par autonomā reģiona centra pārcelšanu no Kotabato uz Parangu.

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------
Antons Rubinšteins (Repina glezna, 1887)
**Antons Rubinšteins** (krievu: *Антон Григорьевич Рубинштейн*; 1829—1894) bija ebreju izcelsmes Krievijas Impērijas pianists, komponists, diriģents un mūzikas pedagogs.
Rubinšteins ir sacerējis 16 operas un 3 operas oratorijas, daudzus simfoniskus darbus, romances un klaviermūziku. Viņa pazīstamākais darbs ir opera "Dēmons".

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1829. gada 28.(16.) novembrī Vihvatincu ciemā (krievu: *Выхватинцы*, rumāņu: *Ofatinți*) tagadējā Moldovas Republikā. Viņa tēvs Geršs (Grigorijs) Rubinšteins bija ebreju tirgotājs, māte Klāra, dzimusi Levenšteina, bija mūziķe. 1831. gadā Rubinšteina ģimene pieņēma krievu pareizticību un pēc dažiem gadiem pārcēlās uz dzīvi Maskavā.

Līdz septiņu gadu vecumam Antons Rubinšteins mācījās klavierspēli pie savas mātes, vēlāk pie Aleksandra Viluāna (*Alexandre Villoing*). Jau deviņu gadu vecumā viņš sniedza pirmo klavierkoncertu, 1840. gadā uzstājās Parīzē, kam sekoja jaunā brīnumbērna koncerttūres Anglijā, Holandē, Zviedrijā un vācu zemēs. 1841. gadā Rubinšteins uzstājās Vīnē, 1843. gadā Breslavā, bet 1844. gadā Muses namā Rīgā. No 1844. līdz 1849. gadam Rubinšteins dzīvoja Berlīnē, kur viņš papildinājās pie Zigfrīda Dēna un Džakomo Meierbēra, iedraudzējās Fēliksu Mendelszonu.

1849. gadā viņš apmetās uz dzīvi Pēterburgā, 1852. gadā uzrakstīja operu "Dmitrijs Donskis". No 1854. līdz 1858. gadam devās jaunā Eiropas koncerttūrē.
1859. gadā viņš nodibināja Krievu mūzikas biedrību un 1862. gadā Pēterburgas konservatoriju.

1871. gadā koncertēja Vīnē, 1872.—1873. gadā ASV, no 1874. gada dzīvoja Pēterhofā. 1885.—1886. gadā devās pēdējā lielajā koncerturnejā pa Eiropu.

Miris 1894. gada 20.(8.) novembrī Pēterhofā.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 197535
* LNB: 000029157
* LCCN: n80145026
* ISNI: 0000 0001 1034 7321
* GND: 118926802
* SELIBR: 198050
* SUDOC: 078077265
* BNF: cb13899254g (data)
* BIBSYS: 28894
* NLA: 35467413
* NDL: 00648900
* NKC: jn19990210543
* SBN identifikators TO0V039618 nav derīgs.
* BNE: XX891589
* CiNii: DA09525240
* KulturNav: id

 |

 |
**Vilis Skārds** (1894—1980) bija latviešu būvinženieris, Latvijas Universitātes profesors (1939), LVU (1945—1947) un LLA docētājs. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.

Dzīves gājums
-------------

Dzimis 1894. gada 3. martā Sērenes pagasta "Lieljakšānu" saimnieka Jāņa Skārda un Mades ģimenē. Mācījās Sērenes pagasta skolā, Jaunjelgavas pilsētas skolā (līdz 1909), 1913. gadā — Ata Ķeniņa privātskolā Rīgā. Studēja Rīgas politehniskā institūta būvinženieru nodaļā (1913—1916, 1915. gadā institūtu evakuēja uz Maskavu), bija hidrotehniķis Sibīrijā (1916—1917). Pirmā pasaules kara beigās bija 22. inženieru pulka podporučiks Galīcijas frontē (1917—1918).

Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada jūnijā pārgāja Latvijas armijā, iedalīts Sapieru rotā, no 1920. gada janvāra bija Armijas Galvenās tehniskās noliktavas priekšnieka palīgs, 1920. gada oktobrī demobilizēts. Pabeidza studijas Latvijas Universitātes Inženierzinātņu fakultātē (1920—1922), pēc tam strādāja LU kā jaunākais asistents (1922), asistents (1924), vecākais asistents (1927), privātdocents (1930), docents (1934), Inženierzinātņu fakultātes dekāns (1937-1939) un ārkārtas profesors. 1939. gada maijā ieguva inženierzinātņu doktora grādu un ievēlēts par profesoru inženierzinātņu fakultātē (1939).

Pēc Otrā pasaules kara bija LVU (1945—1947) un LLA profesors (no 1952. gada). 

Miris 1980. gada 19. jūlijā Rīgā, apglabāts Meža kapos.

Darbi
-----

* Vilis Skārds. Eksperimentāli pētījumi par filtracijas likumu. Disertācijas darbs tehnisko zinātņu kandidāta grāda iegūšanai, oponenti: M. Bīmanis, M. Vegners, E. Ziemelis. Rīga, 1939. - 164 lpp.

Atsauces
--------

1. ↑  *Latvijas pagasti. Enciklopēdija*. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0.
2. 1 2  *Ar parakstu par Latviju : biogrāfiskā vārdnīca : Latvijas Centrālās Padomes Memoranda parakstītāju biogrāfijas / sastādītāja Ieva Kvāle*. Rīga : Latvijas Kara muzejs. 2014. 172-173. lpp. ISBN 9789934827051.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305079621
* LNB: 000112885
* ISNI: 0000 0004 1688 690X

 |

 |
Šis raksts ir par studenšu korporāciju. Par citām jēdziena **varavīksne** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.
Studenšu korporācijas "Varavīksne" krāsu vairodziņš.Studenšu korporācijas "Varavīksne" krāsu vairodziņš.

**Varavīksne** ir septītā vecākā latviešu studenšu korporācija.

Mērķi
-----

Studenšu korporācijas Varavīksne mērķi - apvienot studentes ar nacionāli valstiskiem uzskatiem; audzināt viņas par krietnām un apzinīgām Latvijas pilsonēm; atbalstīt viņu zinātnisko darbību un veicināt garīgās intereses; attīstīt un izkopt mākslas izpratni; ieaudzināt interesi uz katru darbu; nostiprināt tautas vienības ideju un pienākumu apziņu pret sevi, sabiedrību un valsti.

Vēsture
-------

Korporācija Varavīksne ir dibināta 1927. gada 25. novembrī, bet tās saknes ir meklējamas 1922. gada 6. martā, kad četras studentes nodibināja studenšu biedrību Varavīksne. Biedrība bija literāra rakstura un katru nedēļu rīkoja literāros vakarus. Regulāri notika arī lekcijas par literāriem un sabiedriskiem tematiem.

1927. gada 25. novembrī tika sasaukta biedrības sapulce, kurā tika nobalsots par studenšu korporācijas statusa pieņemšanu. Par korporācijas Varavīksne dibinātājām tiek uzskatītas tās pašas studentes, kuras dibināja biedrību Varavīksne.

Simbolika
---------

### Krāsas

Korporācijas Varavīksne krāsas ir zils-zelts-violets, kas simbolizē:

* zils - daile un ilgas
* zelts - sirds skaidrība
* violets - zinātnes un dzīves minējums

### Devīze

Korporācijas Varavīksne devīzes ir: 
Darbam, dailei, vienībai.
*Vitam impendere vero* (Dzīvi veltīt patiesībai).

### Vapenis

Viens no korporāciajs Varavīksne simboliem ir vapenis jeb ģerbonis izsaka korporācijas Varavīksne būtību, devīzi un mērķus.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Akadēmiskās mūža organizācijas Latvijā |
| --- |
|  |
| Studentu korporācijas | 
* *Lettonia*
* *Fraternitas Arctica*
* Selonija
* *Lettgallia*
* Talavija
* *Fraternitas Lettica*
* *Latvia*
* *Ventonia*
* *Tervetia*
* Beveronija
* *Philyronia*
* *Fraternitas Metropolitana*
* *Fraternitas Vesthardiana*
* *Fraternitas Academica*
* *Fraternitas Lataviensis*
* *Patria*
* *Fraternitas Livonica*
* *Vendia*
* *Salgalia*†
* *Lacuania*
* *Ruthenia*†
* *Fraternitas Imantica*
* *Gersicania*
* *Fraternitas Cursica*
* *Fraternitas Vanenica*

 |
|  |
| Studenšu korporācijas | 
* Daugaviete
* Gundega
* Dzintra
* *Imeria*
* Selga
* Gaujmaliete
* Varavīksne
* *Sororitas Tatiana*
* Aurora
* Spīdola
* Zinta
* Staburadze
* Līga

 |
|  |
| Citas | 
* Akadēmiskā vienība "Austrums"
* Akadēmiskā vienība "Latviete"
* Konkordija Valdemārija
* Konkordija Zinteniece†
* Studentu biedrība Fraternitas Rusticana
* LKSAA "Dzintars"
* Dziesmuvara

 |
|  |
| Organizācijas sakārtotas vecākuma secībā; † — neaktīva |

 |
**Meža meldrs** (latīņu: *Scirpus sylvaticus*) ir grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tā ir sastopama Eirāzijā; tās ietvaros nodala daudzus zemākus taksonus (varietātes, pasugas). Latvijā bieži sastopama visā teritorijā; dažāda lieluma grupas pārmitrās vietās mežos un krūmājos, pļavās, purvos, ūdenstilpju piekrastē un peļķēs.

Apraksts
--------

Meža meldrs ir daudzgadīgs, 40-150 cm garš lakstaugs. Augs veido ļoti skraju ceru. Stublājs ir stāvs, strupi trīsšķautņains, aplapots līdz ziedkopai. Lapas ir lineāras, 0,8-1,4 cm platas, gaišzaļas, plātnes mala un vidusdzīsla raupja, sīkdzeloņaina. Ziedkopa stublāja galā ir ļoti zaraina. Veido skraju saliktu čemuru. Ziedkopas zariņi dažāda garuma. Vārpiņas sīkas, olveidīgas, 0,3-0,4 cm garas, zariņa galā pušķī pa 3—5. Apziedņa matiņi atskabargaini, apmēram augļa (riekstiņa) garumā vai mazliet to pārsniedz. Zied jūnijā un jūlijā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «meža meldrs - Scirpus sylvaticus L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-08-29.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Meža meldrs***.
* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)
Nezināma vērtība "dzīvesbiedra\_nosaukums"

**Dzintars Pēteris Veits** (1944. gada 25. aprīlis — 2015. gada 20. maijs) bija latviešu aktieris, baznīcas zvaniķis, padomju režīma pretinieks, pasniedzējs (Policijas koledžas docētājs), sūkņu stacijas operators un sargs.

1974. gadā piedalījās Rīgas Kinostudijas mākslas filmas "Piejūras klimats" uzņemšanā, tēlojot Gāzes pārvaldes strādnieka Harija Ozola lomu. Cenzūras dēļ pēc atrādīšanas PSRS Valsts Kinematogrāfijas komitejā Maskavā filma palika nepabeigta. 1975. gadā piedalījās detektīvfilmas "Paradīzes atslēgas" (režisors Aloizs Brenčs) uzņemšanā, tēlojot epizodisku lomu.

1970. gados strādāja par aktieri Valmieras Drāmas teātrī. Spēlēja Soļoniju A. Čehova "Trīs māsas" pie režisores Māras Ķimeles un citas nelielas lomas. Vēlāk strādāja Rīgas Pokrova pareizticīgo baznīcā par apsaimniekotāju un zvaniķi, par dežurantu ūdenssūkņu stacijās, līdztekus Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātē studēja filozofiju. Dz. Veita bijusī dzīvesbiedre ir dzejniece un politiķe Liāna Langa, kas par viņu publicējusi dokumentālo stāstu "Kā viņiem gāja ar čeku". Vēlāk bijis filozofijas un loģikas pasniedzējs Rīgas skolās un Policijas koledžā.

Dramaturģe Lelde Stumbre ir izmantojusi Dz. Veitu kā prototipu savu lugu "Sarkanmatainais kalps" un "Slepkava un slepkava" galvenajiem varoņiem.

2021. gadā apgādā "Bolderāja" iznāca Dz. Veita jau agrāk pašizdotā skandalozā erotiski seksuālā žanra grāmata "Surogātpartneris".

Atsauces
--------

1. 1 2 3  «VAKARA ZIŅAS. Dzintara Pētera Veita dienasgrāmata. Skandāls? Porno? Tabu? Vērtība?». *nra.lv* (latviešu). Skatīts: 2023-07-13.
2. ↑  Bada laikā velns pat mušas ēd… J. Pipars (Roberta Ostrovska pseidonīms) «Padomju Jaunatne», Nr. 4, 1987. gada 7. janvārī (VDK inspirēts raksts)
3. ↑  «Liāna Langa (Bokša)». *Puaro.lv* (lv-LV). 2022-08-30. Skatīts: 2023-12-17.
4. ↑  «Surogātpartneris». *satori.lv* (angļu). Skatīts: 2023-07-13.