recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Oto Gustavs fon Vehters** (vācu: *Otto Gustav von Wächter*; dzimis 1901. gada 8. jūlijā, miris 1949. gada 14. jūlijā), reizēm zināms arī kā **Oto Vahters** bija advokāts un augsta *SS* un Nacistiskās Vācijas partijas amatpersona. Aktīvi piedalījies Holokaustā, organizējis ieslodzīto nogādāšanu koncentrācijas nometnēs un noindēšanu gāzes kamerās.[*nepieciešama atsauce*]

Viņš pievienojās SS 1932 gada 1. janvārī, dienēja Freisingas pilsētā, Bavārijā.

Biogrāfija
----------

Pēc Austrijas aneksijas nacistiskajā Vācijā 1938. gada 12. martā, Ādolfs Hitlers 1938. gada 24. maijā nozīmēja Vehteru Austrijas nacistu gubernatora Artūra Zeisa-Inkvarta valsts komisāra amatā, "Likvidācijas ministrijā". No 1939. gada 30. aprīļa viņš vadīja Valdības organizāciju, kas atbildēja par visu to Austrijas amatpersonu atlaišanu un/vai obligātu aiziešanu pensijā, kuri neatbilda nacistu režīmam. Sakarā ar to, ka bijušā Austrijas birokrātija bija stingri antisemītiska, faktiski tika atlaista tikai neliela daļa ierēdņu.

Darbojis arī kā Polijas pilsētas Krakovas gubernators. Vehtera kā gubernatora vadībā 1939. gada 18. decembrī tika izdots paša Vehtera parakstīts 52 poļu nāves soda izpildes orderis kā soda mērs par divu Vīnes policistu nogalināšanu.

Tāpat 1940. gada decembrī viņa vārdā tika izdota arī pavēle par 68 000 ebreju izraidīšanu no pilsētas, kā arī vēl viena pavēle, kurā tika noteikts, ka atlikušie 15 000 ebreji tiek izsūtīti uz jaunizveidoto Krakovas geto, kas izdota 1941. gada 3. martā.

1943. gada 22. janvārī Ā. Hitlers izvēlējās Vehteru kā Galīcijas gubernatoru. Kā Galicījas gubernators viņš izveidoja *Waffen-SS* nodaļu, ko vācu uzraudzībā izveidoja no Ukrainas Galīcijas iedzīvotājiem, lai cīnītos pret boļševikiem. Vienības veidošanu apstiprināja Heinrihs Himlers pēc Vācijas sakāves Staļingradas kaujā. Vehters iesniedza priekšlikumu Himmleram 1943. gada 1. martā, un 28. aprīlī tika atklāta SS nodaļa Galīcijā. Būdams Galīcijas gubernatora amatā, Vehters arī pārraudzīja Galīgā risinājuma īstenošanu un sistēmas paredzētas ebreju nogādāšanai koncentrācijas nometnēs, kā arī masveida ebreju apšaušanas.

Drīz pēc kara 1946. gada 28. septembrī Polijas valdība nosūtīja dokumentu ASV Vācijas Federatīvās Republikas militārajai zonai, kurā tika pieprasīts, lai Vehters tiktu nogādāts Polijā un sodīts par vairāk nekā 100 000 cilvēku masu slepkavību, apšaušanu un nāvessoda izpilžu veikšanu.

Vehtera nāves dēļ Vatikānā 1949. gadā, viņš Polijā nekad netika apsūdzēts vai tiesāts. Viņa kriminālās līdzdalības pakāpe Galīgajā risinājumā nekad netika iesniegta un izskatīta tiesā.

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Oto Vehters***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 162143451
* LCCN: no2003081499
* ISNI: 0000 0001 1457 7829
* GND: 124699960
* SUDOC: 250167794
* BIBSYS: 90675585
* NKC: hka20211107254

 |

 |
**Oto Vilhelms Rāns** (vācu: *Otto Wilhelm Rahn*; dzimis 1904. gada 18. februārī, miris 1939. gada 13. martā) bija vāciešu rakstnieks un arheologs.

Biogrāfija
----------

Oto absolvēja Bingenamreinas humanitāro ģimnāziju un Langrafa Ludviga ģimnāziju. Studējis jurisprudenci, vācu filozofiju un vēsturi. No 1928. līdz 1932. gadam daudz ceļo pa Franciju, Spāniju, Itāliju un Šveici, kur meklē kataru mantojuma paliekas. Kopš 1933. gada Rāns dzīvoja Berlīnē, kur viņa pētījumu rezultāti ieinteresēja SS struktūru vadītāja Heinriha Himlera uzmanību. Rāns kļuva par pētnieku biedrības "Anenerbe" biedru, bet 1936. gadā pievienojās SS un gandrīz uzreiz ieguva unteršarfīrera pakāpi. Par savām daudzajām ekspedīcijām Rāns ir sarakstījis grāmatas: "Karagājiens pret Grālu" (vācu: *"Kreuzzug gegen den Gral"*,1933) un "Lucifera tronis" (vācu: *Luzifers Hofgesind*, 1937), kurās pausti viņa viedokļi par kataru vēsturi, Svētā Grāla viduslaiku leģendu analīze un kristiešu mistika.

Pēc oficiālās versijas Rāns izdarīja pašnāvību, iedzerot kālija cianīdu. Pēc neoficiālās informācijas viņu nogalināja SS aģenti, un inscenējuši pašnāvību.

Literāro darbu saraksts
-----------------------

* "Karagājiens pret Grālu" ("*Kreuzzug gegen den Gral*" ISBN 3-934291-27-9; ISBN 978-3-934291-27-0) 1933
* "Lucifera tronis" ("*Luzifers Hofgesind*" ISBN 3-934291-19-8; ISBN 978-3-934291-19-5) 1937

Ārējās saites
-------------

* Otto Rahn Memorial (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 49230479
* LCCN: n90631589
* ISNI: 0000 0001 1061 3407
* GND: 119226030
* SUDOC: 027088162
* BNF: cb11921036h (data)
* NKC: mzk2015853435
* BNE: XX1133062

 |

 |
**Volodimira** (ukraiņu: *Володимир*) ir apgabala nozīmes pilsēta Ukrainas ziemeļrietumos, Volīnijas apgabalā pie Polijas robežas. Pilsētā bāzējas Ukrainas armijas 51. motorizētā brigāde.

Vēsture
-------

Volodimira pirmoreiz rakstos minēta 988. gadā un ir viena no senākajām pilsētām reģionā. 992. gada Volodimira ir bīskapa rezidence. 11. un 12. gadsimtā Volodimira jeb **Volīnijas Vladimira** bija viena no lielākajām pilsētām Kijivas Krievzemē. No 12. gadsimta — Volīnijas kņazistes centrs, no 13. gadsimta — Galīcijas-Volīnijas kņazistē (no 1253. gada — karaliste). 13. gadsimta pirmā puse bija Volodimiras vislielākā uzplaukuma laiks. 1241. gadā pilsētu nopostīja hana Batija karaspēks.

14. gadsimta otrajā ceturksnī vairākus gadus Volodimira bija Kijevas un Visas Krievzemes patriarha Teognosta rezidence. Pēc Galīcijas-Volīnijas karalistes sabrukuma 14. gadsimta vidū Volodimira iekļāvās Lietuvas lielkņazistē, kopš 1569. gada atradās Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā. Pēc Polijas otrās dalīšanas 1793. gadā pilsētu iekļāva Krievijas impērijas sastāvā.

Pirmā pasaules kara laikā no 1915. līdz kara beigām 1918. gadā Volodimira bija Austroungārijas okupācijā. Pēc Pirmā pasaules kara pilsēta iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī (kā *Włodzimierz Wołyński*).

Polijas kampaņas laikā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, 1939. gadā Volodimiru-Volinsku ieņēma PSRS karaspēks. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS pilsētu ieņēma vācu karaspēks. Vācu okupācijas laikā tika iznīcināta pilsētas ebreju kopiena, bet pilsētas apkārtnē ukraiņu kaujinieki no UNA izvērsa represijas pret poļu civiliedzīvotājiem.

Pēc kara lielākā daļa atlikušie poļu iedzīvotāji pārcēlās vai tika pārcelti uz dzīvi Polijā, sevišķi uz tās rietumu apgabaliem, no kuriem savukārt tika padzīti vācieši. Pēc kara līdz 1991. gadam Volodimira bija Ukrainas PSR sastāvā.

Cilvēki
-------

Volodimira ir katoļu svētā Josafata Kunceviča (*Йосафат Кунцевич*, 1580-1623) dzimtā pilsēta.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Volīnijas apgabala pilsētas  |
| --- |
|  |
| 
* Berestečko
* Horohiva
* Kamiņa-Kaširska
* Kiverci
* Koveļa
* **Lucka**
* Ļubomļa
* Novovolinska
* Rožišče
* Ustiluha
* Volodimira

 |

 |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 157043268
* LCCN: n82040137
* BNF: cb15615211h (data)
* NKC: ge999315

 |

 |

1. ↑  ; Q107450340; izdevējs: Q7603543.
**Nils Oto Gustafs Nordenšelds** (zviedru: *Nils Otto Gustaf Nordenskjöld*; dzimis 1869. gada 6. decembrī Šēgelē, miris 1928. gada 2. jūnijā Gēteborgā) bija zviedru ģeologs un polārpētnieks, Gēteborgas tirdzniecības augstskolas profesors un rektors, pirmās Zviedrijas antarktiskās ekspedīcijas (1901—1903) vadītājs.

Biogrāfija
----------

Dzimis Šēgelē, Smolandē zviedru un somu muižnieku ģimenē. Oto onkulis bija pazīstamais Arktikas pētnieks Ādolfs Nordenšelds, bet brālēns — Mesaverdes pētnieks Gustavs Nordenšelds.

Studējis Upsālas Universitātē, 1894. gadā ieguvis doktora grādu ģeoloģijā. Vēlāk darbojies par šīs universitātes lektoru un bijis ģeoloģijas departamenta asociētais profesors. Vadījis mineroloģiskas ekspedīcijas uz Patagoniju 1890. gados un uz Aļasku un Klondaiku 1898. gadā.

No 1901. līdz 1904. gadam Nordenšelds vadīja pirmo Zviedrijas antarktisko ekspedīciju ar kuģi *Antarctic*. Ekspedīcijas gaitā tika apsekotas Antarktīdas pussalas ziemeļu un austrumu piekrastes, tajā skaitā ekspedīcija pirmā caurkuģoja Antarktikas šaurumu, kas nosaukts par godu ekspedīcijas kuģim, kā arī atklāja Prinča Gustava šaurumu un vairākas salas un līčus. Nordenšelds ar ziemotāju partiju divas polārās ziemas pārziemoja Snouhilas salā ierīkotajā bāzē — pirmo ziemu plānoti, bet otro — apstākļu spiesti, jo ekspedīcijas kuģis smago ledus apstākļu dēļ nespēja ekspedīciju evakuēt un galu galā tika iesprostots ledū un nogrima. Kuģa apkalpe sadalīti pārziemoja Hopa līcī un Polē salā, bet 1903. gadā ekspedīciju veiksmīgi evakuēja argentīniešu korvete *Uruguay*. Neskatoties uz sarežģījumiem, ekspedīcija tiek uzskatīta par veiksmīgu, jo tika izdarīti vairāki nozīmīgi atklājumi, kā arī savākta iespaidīga minerālu un jūras dzīvnieku kolekcija. Pēc ekspedīcijas Nordenšelds kļuva slavens dzimtenē, bet arī bija iedzīvojies ievērojamos parādos.

1905. gadā Nordenšelds kļuva par Gēteborgas Universitātes ģeogrāfijas un etnogrāfijas profesoru. Vēlākos gados viņš veicis vairākas ekspedīcijas: 1909. gadā pētījis Grenlandi, 1920. gadu sākumā — Čīli un Peru. Gājis bojā satiksmes negadījumā 58 gadu vecumā Gēteborgā, kur arī apglabāts.

Pagodinājumi
------------

Oto Nordenšelda vārdā nosaukti:

* Nordenšelda ezers Čīlē
* Nordenšelda krasts Antarktīdas pussalas austrumos
* Nordenšelda ledus mēle un Nordenšelda ieplaka Rosa jūrā
* Nordenšelda glečers un Nordenšelda smaile Dienviddžordžijas salā
* Nordenšelda Zeme un Nordenšeldtopens Svalbārā

Atsauces
--------

1. ↑  Projekt Runeberg
2. ↑  South-pole.com Otto Nordenskjöld 1869-1928
3. ↑  "Major Events in the history of the department" Archived 2007. gada 12. martā, *Wayback Machine* vietnē. Department of Human and Economic Geography, Gothenburg University, retrieved April 28, 2006

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 71730708
* LCCN: n94098196
* ISNI: 0000 0001 0914 5933
* GND: 118975935
* SELIBR: 265402
* SUDOC: 076329283
* BNF: cb15892803t (data)
* BIBSYS: 90308621
* NLA: 35753331
* NKC: jn20010316055
* RLS: 000151545
* BNE: XX1382876
* CiNii: DA02326541
* KulturNav: id

 |

 |
**Latvijas Medicīnas studentu asociācija (LaMSA)** ir sabiedriskā labuma organizācija, ko vada medicīnas studenti. Organizācijas mērķis ir pārstāvēt medicīnas studentu intereses gan Latvijas mērogā, gan starptautiski, kā arī rīkot dažādus sabiedrības veselību veicinošos projektus, piemēram, cukura diabēta skrīningu, reproduktīvās veselības lekcijas. LaMSA ir Starptautiskās medicīnas studentu apvienību federācijas (IFMSA) biedrs. Tā dibināta 2000. gadā.

Struktūra
---------

### Valde

LaMSA izpildinstitūcija ir Valde, ko ievēl Biedrības Valdes gadskārtējās vēlēšanās akadēmiskā gada rudens semestrī. Valdes locekļi kopīgi vada Biedrību ikdienā pieņem visus ar asociācijas vadīšanu un uzturēšanu saistītos lēmumus, kas nav noteikti kā ekskluzīva Biedru sapulces vai Revīzijas komisijas kompetence. Saskaņā ar nolikumu valdi veido LaMSAs prezidents, kas ir Valdes priekšsēdētājs, prezidenta vietnieks iekšlietās, prezidenta vietnieks ārlietās/IFMSA koordinators, finanšu virziena vadītājs, nacionālais Apmaiņu Koordinators - Izbraucošajiem studentiem (SCOPE - NEO-OUT), Nacionālais Apmaiņu Koordinators - Iebraucošajiem studentiem (SCOPE - NEO-IN) un SCOME projektu vadītājs, SCOPH projekta vadītājs, SCORA projekta vadītājs.

* **Gita Reitere** - Latvijas Medicīnas studentu asociācijas Prezidente / Valdes priekšsēdētāja
* **Nikola Krūmiņa** - Viceprezidente ārlietās
* **Sofja Kauškale** - Viceprezidente iekšlietās
* **Annija Skudra** - Finanšu virziena vadītāja
* **Bruno Salvaterra** - Nacionālais Apmaiņu Koordinators - Izbraucošajiem studentiem (SCOPE - NEO-OUT)
* **Aleksandra Voicehovska** - Nacionālais Apmaiņu Koordinators - Iebraucošajiem studentiem (SCOPE - NEO-IN)
* **Marija Rozevska** - SCOPH projektu vadītāja
* **Ksenija Gerasimčuka** - SCOME projektu vadītāja
* **Gatis Saknītis** - SCORA projetu vadītājs

Atsauces
--------

1. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 7. maijā. Skatīts: 2016. gada 2. maijā.
2. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 24. martā. Skatīts: 2016. gada 2. maijā.
3. ↑  . Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 21. janvārī. Tukšs vai neesošs `|title=`
**Sulfītu process** ir celulozes iegūšana no koksnes masas ķīmiskā procesā. Tas notiek lielās tvertnēs, kurās tiek izmantoti vairāki sērpaskābes sāļi, lai noārdītu lignīnu, kas satur kopā celulozes šķiedras. Procesā izmantotie sāļi ir vai nu sulfīti (SO32−) vai bisulfīti (HSO3−), atkarībā no pH. Pretējais jons var būt nātrijs (Na+), kalcijs (Ca2+), kālijs (K+), magnijs (Mg2+) vai amonijs (NH4+). Reakcijas rezultāta no lignīna rodas šķīstošie lignosulfonātu sāļi.

Vēsture
-------

Celulozes iegūšanu no koksnes mehāniskā procesā 1840. gados izgudroja vācietis Frīdrihs Gotlībs Kellers. Drīz pēc tam J. Rots (*J. Roth*) izstrādāja ķīmisku procesu, izmantojot sērpaskābi. 1860. gados amerikānis Benjamins Čū Tilgmens (*Benjamin Chew Tilghman*) atklāja, ka celulozes atdalīšanai var izmanot kalcija bisulfītu Ca(HSO3)2. Pirmā sulfītu procesa celulozes fabrika, kas darbojās komerciāli, tika uzcelta 1874. gadā Zviedrijā. Tā izmantoja Karla Daniela Ekmana (*Carl Daniel Ekman*) izstrādāto tehnoloģiju, kas balstījās uz magnija bisulfītu.

1900. gados sulfītu process kļuva dominējošais celulozes ražošanā, izspiežot mehānisko procesu. Tika meklētas arī citas tehnoloģijas. 1879. gadā vācietis Kārlis Dāls (*Carl F. Dahl*) izstrādāja sulfātu procesu (sauktu arī par Krafta procesu). Pirmā sulfātu celulozes fabrika sāka darbu 1890. gadā Zviedrijā. Ar atjaunošanas katla izgudrošanu 1930. gados, kas ļāva atgūt gandrīz visas izmantotās ķimikālijas, kā arī Krafta procesa spēju izmantot dažādus koksnes veidus un izgatavot stiprākas šķiedras, 1940. gados sulfātu process kļuva par dominējošo. Mūsdienās sulfītu process aizņem mazāk nekā 10% no kopējās ķīmiskās celulozes ražošanas un tas turpina samazināties.

1950. gados sulfītu procesā magniju kā pretējo jonu nomainīja kalcijs.

Sulfīta procesu izmantoja Valsts Slokas celulozes un papīra fabrikā līdz 1996. gadam.[1]

Atsauces
--------

1. ↑  Celulozes ražošana. Latvijas enciklopēdija, 1. sēj. Rīga, V. Belakoņa izdevn. 2002, 869. lpp.
"**Bēgļi"** (1917) ir latviešu gleznotāja Jēkaba Kazaka eļļas glezna, kas atrodas Latvijas Nacionālā mākslas muzeja kolekcijā.

Jēkabs Kazaks (1895—1920) ir viens no latviešu klasiskā modernisma izveidotājiem. Glezna "Bēgļi" ir tapusi Penzā, kā izmēros lielākā un izteiksmē monumentālākā glezna no autora daiļrades.

Apraksts
--------

Autors darbā dramatiski un ekspresīvi atainojis Pirmā pasaules kara latviešu bēgļu traģisko likteni. Darbs Bēgļi raksturojams kā ekspresīvākais un monumentālākais latviešu glezniecībā. Kazaka rokraksts vērtējams kā skarbi ekspresīvs, darbos vērojamas tēlu deformācijas, formu lauzumi. Pārsvarā tie ir neitrāli un piezemēti toņi, ieturēta koloristika. Gleznas kompozīcija veido stāstu par latviešu bēgļu ikdienas pārbaudījumiem un ciešanām, neiekļaujot sadzīviskas detaļas un sīkumus. Attēlotās figūras reprezentatīvi pārstāv visu kara piemeklēto tautu.

Gleznā ietvertā zemnieku ģimene simboliski ataino tautas skaudrā kara gadu traģēdiju un ģimenes likteņstāstu. Sižets vēsta par trim — sieviete ar mazo zīdaini pie krūts, vecāmāte un vectēvs. Šī bija tipiska situācija, kad karš paņēmis darba spējīgos vīriešus, atstājot vecus cilvēkus un sievietes vienas ar maziem bērniem uz rokām.

Literatūra
----------

* Suta R. Jēkabs Kazaks // Ritums. – 1922. – Nr.4. – 316. lpp.
* Siliņš J. Jēkabs Kazaks // Ilustrēts Žurnāls. – 1926. – Nr.8. – 245. – 252. lpp.
* Lamberga D. Jēkabs Kazaks. – Rīga: Neputns, 2007.

Atsauces
--------

1. 1 2  Eduards Kļaviņš. «Bēgļi, Jēkabs Kazaks». Letonika. Skatīts: 2016. gada 29. maijā.
2. 1 2  «100 dārgumu mākslas muzejā: Kazaka 'Bēgļi'». DELFI kultūra. Skatīts: 2016. gada 29. maijā.
Latvijas Kosmētikas ražotāju asociācijas priekšsēdētāja Ieva Plaude-Rēlingere
**Latvijas Kosmētikas ražotāju asociācija** (**LAKRA**) ir 2016. gada nogalē dibināta biedrība, kurā apvienojušies vairāki Latvijas kosmētikas nozares pārstāvji — *Madara Cosmetics*, *Bio2You*, Stenders, *Kinetics Nail Systems*, *Cosmetic Lab* un Ieva Plaude-Rēlingere. LAKRA valdes priekšsēdētāja ir Ieva Plaude-Rēlingere.

Aptuveni 90% no saražotās produkcijas asociācijas biedri eksportē. Asociācijas mērķis ir popularizēt mūsdienu Latvijas kosmētikas ražotājus un to produktus Latvijā un ārpus tās robežām.

Asociācija vēlas panākt, ka Latvija kļūst par vadošo kosmētikas ražotāju Baltijā, un ārvalstīs to saista ar kvalitatīvas kosmētikas ražotāju no Ziemeļeiropas.

Atsauces
--------

1. ↑  Lelde Petrāne. «Jaunā uzņēmēju paaudze nodibina Latvijas Kosmētikas ražotāju asociāciju». Dienas Bizness, 2017. gada 10. aprīlis. Skatīts: 2019. gada 12. martā.
2. ↑  «Latvijas kosmētikas ražotāju apgrozījums šogad pieaugs par 25%, prognozē asociācija». Delfi. LETA. 2018. gada 17. decembris. Skatīts: 2019. gada 12. martā.
Sultāne **Aiše Hafsa** (mirusi 1534. gadā) bija Sultāna Selima Bargā sieva un pirmā Osmaņu Impērijas Sultāne māte (*Valide Sultan*) — kā māte Suleimanam Lieliskajam. Laikā starp dēla kāpšanu tronī un savu nāvi, Hafsa bija viena no visietekmīgākajām personām Osmaņu Impērijā.

Oriģini
-------

Tradicionālais ir uzskats, ka Sultāne Hafsa bija Krimas tatāru hana Meñli I Giraja (1445–1515) meita, balstoties uz septiņpadsmitā gadsimta rietumu autoru stāstiem, bet tas tika apstrīdēts par labu kristiešu verdzenes izcelsmei, kuras pamatā ir Osmaņu dokumentālie pierādījumi. Vairāki vēsturnieki tomēr ievēro tradicionālo uzskatu. Rešats Kasaba Selima I un Hafsas laulību min kā "pēdējo laulību starp Osmaņu sultānu un kaimiņos esošās musulmaņu karaliskās ģimenes locekli". Esins Atīls tomēr norāda, ka, lai gan daži vēsturnieki apgalvo, ka viņa bija Giraja meita, citi minēja, ka Krimas princese vārdā "Aiše" bija vēl viena no Selima I sievām un ka "Hafsa" varētu verdzene. Iļja Zajcevs apgalvo, ka "Aiše (Meñli -Giraja I meita)" vispirms apprecējās ar Kefes gubernatoru Princi Mehmedu un vēlāk viņa apprecējās ar viņa brāli Selimu I; līdz ar to viņas laulība ar Osmaņu dinastiju bija viens no diviem atzīmētajiem laulības gadījumiem starp girajiem un osmaņiem (otrs bija Selima I meitas laulība ar Sādetu Giraju).

Dzīve
-----

Dzīvojusi Manisas pilsētā Turcijas rietumos kopā ar savu dēlu Suleimanu, kurš laika posmā no 1513. līdz 1520. gadam pārvaldīja apkārtējo reģionu (pilsēta darbojās kā viena no tradicionālajām osmaņu kroņprincu rezidencēm). Tur viņa uzsāka *Mesir Festival* — vietējo tradīciju, kas turpinās vēl mūsdienās. Hafsa lika uzbūvēt pilsētā kompleksu, kurā ietilpa mošeja,kas tagad pazīstama kā Sultāna mošeja, skola, koledža un nabadzīgo patversme.

1520. gadā, kad Suleimans kāpa tronī, Hafsa kļuva par pirmo Osmaņu impērijas sievieti, kurai bija tituls "sultāne", aizstājot titulu "hatuna". Tas atspoguļoja Osmaņu suverēnās varas koncepciju kā "ģimenes prerogatīvu". Līdz ar to tituls Māte Hatuna (valdošā Osmaņu sultāna mātes tituls pirms 16. gadsimta) pārvērtās par Sultāni Māti, padarot Hafsu par pirmo Sultāni māti Osmaņu impērijas vēsturē. Šis periods atzīmēja Sultānes mātes statusa un varas palielināšanos.

Sava dēla valdīšanas laikā, viņa bija visietekmīgākā sieviete Osmāņu Impērijā.

Nāve
----

Sultānes Hafsas mouzolejs
Hafsa nomira 1534. gada 19. martā. Viņa ir apglabāta mouzolejā, kas atrodas blakus Selima Bargā mošejai. Mauzolejs lielā mērā tika iznīcināts 1884. gada zemestrīcē, 1900. gados (desmitgadē) sāktie rekonstrukcijas darbi tika pārtraukti, un viņas kaps šodien ir daudz vienkāršāks nekā sākotnēji uzceltais.
**Rožišče** (ukraiņu: *Рожище*) ir rajona nozīmes pilsēta Ukrainas ziemeļrietumos, Volīnijas apgabala Rožiščes rajona centrs.

Rakstos pirmoreiz minēta 1287. gadā. Pilsētas tiesības no 1377. gada. Kopš 1569. gada - Rečas Pospoļitas sastāvā. Pēc Polijas trešās dalīšanas 1795. gadā pilsēta iekļāvās Krievijas impērijā. Pilsēta attīstījās kā tekstilrūpniecības centrs.

Pēc Pirmā pasaules kara laikā atradās jaunizveidotajā Polijas valstī. Sākoties Otrajam pasaules karam, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, 1939. gadā pilsētu ieņēma PSRS karaspēks. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Rožišči ieņēma vācu karaspēks.

Pēc kara lielākā daļa poļu iedzīvotāji pārcēlās vai tika pārcelti uz dzīvi Polijā, sevišķi uz tās rietumu apgabaliem, no kuriem savukārt tika padzīti vācieši. Līdz 1991. gadam Rožišče bija Ukrainas PSR sastāvā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Rožišče***.

Atsauces
--------

1. ↑  «Number of Present Population of Ukraine, as of January 1, 2021». *Q107450340*. Q7603543.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Volīnijas apgabala pilsētas  |
| --- |
|  |
| 
* Berestečko
* Horohiva
* Kamiņa-Kaširska
* Kiverci
* Koveļa
* **Lucka**
* Ļubomļa
* Novovolinska
* Rožišče
* Ustiluha
* Volodimira

 |

 |
Šis raksts ir par Latvijas organizāciju. Par KDR lidsabiedrību skatīt rakstu Compagnie Africaine d'Aviation.

**Civilās aviācijas aģentūra** (**CAA**) ir Satiksmes ministrijas pārraudzībā esoša valsts pārvaldes iestāde (valsts aģentūra). Galvenais birojs atrodas lidostā «Rīga», Mārupes novadā. Galvenās aģentūras funkcijas ir valsts politikas īstenošana civilās aviācijas drošības jomā un Latvijas interešu pārstāvēšana Eiropas Savienības institūcijās un civilās aviācijas starptautiskajās organizācijās jautājumos, kas saistīti ar aviācijas drošību. Iekļauta pasaules un Eiropas civilās aviācijas sistēmā.

  

**Civilās aviācijas aģentūras vēsture****:**

2006. gada 1. janvāris — Civilās aviācijas administrācija tika pārveidota par Valsts aģentūru "Civilās aviācijas aģentūra"

2001. gada 10. decembris — par Civilās aviācijas aģentūras ģenerāldirektoru tika iecelts gaisa kuģu tehniskās ekspluatācijas inženieris mehāniķis Māris Gorodcovs

1994. gada 20. oktobris — Saeima pieņēma un Valsts prezidents izsludināja Latvijas Republikas likumu „Par aviāciju" jaunā redakcijā, kas reglamentē CAA darbību

1993. gada 15. oktobris — CAA uzsāka savu darbību bijušā ASV gaisa spēku lidotāja, pulkveža, administrācijas ģenerāldirektora Andra Zalmaņa vadībā

1993. gada 1. septembris — saskaņā ar likumu "Par aviāciju", lai nodrošinātu valsts pārvaldes funkciju realizāciju civilajā aviācijā ar LR Satiksmes ministrijas pavēli Nr.220 tika nodibināta Latvijas Civilās aviācijas administrācija (CAA)

1993. gada 22. februāris — Saeima pieņēma un Valsts prezidents izsludināja Latvijas Republikas likumu „Par aviāciju", kas reglamentē visu aviācijas darbību valstī

1992. gada 30. janvāris — Satiksmes ministrija uzdeva darba grupai izveidot Latvijas Republikas Gaisa kodeksu. Darba grupas darbības rezultātā tika izstrādāts likuma ,, Par aviāciju" projekts, kurā galveno ieguldījumu deva Satiksmes ministrijas Aviācijas departamenta jurists, lidotājs V. Vismanis

Atsauces
--------

1. ↑  «Valsts aģentūras "Civilās aviācijas aģentūra" nolikums». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2014. gada 26. jūnijā.
2. ↑  «Vēsture – CAA». *www.caa.lv*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019-07-29. Skatīts: 2019-07-29.
3. ↑  RCAII un RAU Mehānikas fakultātes (MF) absolventi, kuri saņēma diplomu ar izcilību (krieviski)
4. ↑  Kopīgā pasaule debesīs sākas uz zemes. Latvijā vēstnesis, Laidiens: 24.12.1999. Nr. 441/442

Ārējās saites
-------------

* Civilās aviācijas aģentūras mājaslapa Archived 2012. gada 29. oktobrī, *Wayback Machine* vietnē..
* Civilās aviācijas aģentūras sociālie tīkli:
	+ Facebook: www.facebook.com/CivilasAviacijasAgentura
	+ Facebook: www.facebook.com/PiloteDronu (Bezpilota gaisa kuģu lietotājiem)
	+ Twitter:
	+ YouTube:
	+ Instagram:
**Žans Moreass** (*Jean Moréas*, dzimis 1856. gada 15. aprīlī, miris 1910. gada 30. aprīlī), dzimis **Joannis Papadiamontopuls** (*Ιωάννης Παπαδιαμαντόπουλος*), bija grieķu dzejnieks, kas rakstīja franču valodā.

Moreass piedzima Atēnās tiesneša ģimenē. Moreasam bija franču guvernanti, kas viņā radīja interesi par franču dzeju. 1875. gadā Moreass devās uz Parīzi studēt jurisprudenci. Parīzē viņš sāka apgrozīties literātu aprindās un iepazinās ar *Les Hydropathes*, rakstnieku grupu, kurā darbojās arī Gijs de Mopasāns. Moreass publicēja dzeju *Lutèce* un *Le Chat noir*, kā arī izdeva divus dzejas krājumus franciski — *Les Syrtes* un *Cantilènes*, kas bija radīti spēcīgā Pola Verlēna ietekmē. Iepriekš Moreass jau bija izdevis dzejas krājumu grieķiski un franciski.

Sākotnēji Moreass bija simbolists, un 1886. gadā *Le Figaro* tika publicēts viņa simbolisma manifests. Tajā pašā gadā Moreass arī nodibināja periodisko izdevumu *Le Symbolist*. Līdz 1890. gadu sākumam viņš tika uzskatīts par vienu no nozīmīgākajiem simbolisma dzejniekiem. 1891. gadā Moreass publicēja *Le Pèlerin passioné*, kurā atteicās no Ziemeļeiropas un ģermāņu ietekmēm, kā romantisma, un arī dažiem simbolisma aspektiem un aicināja atgriezties pie klasicisma, grieķu un romiešu tradīcijām.

Nozīmīgākie darbi
-----------------

* *Les Syrtes* (1884)
* *Les Cantilènes* (1886)
* *Le Pèlerin passioné* (1891)
* *Stances* (1893)
* *Contes de la vielle France* (1904)

Ārējās saites
-------------

* Moreasa dzeja franču valodā

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 49229308
* LNB: 000063906
* LCCN: n50016865
* ISNI: 0000 0001 0857 2909
* GND: 11878479X
* SELIBR: 78093
* SUDOC: 027037258
* BNF: cb11916749s (data)
* BIBSYS: 5101815
* NLA: 35361830
* NKC: jn19990005830
* Léonore identifikators LH//2044/67 nav derīgs.
* BNE: XX1333493
* CiNii: DA02889373

 |

 |
Šis raksts ir par ASV šahistu. Par citiem cilvēkiem ar uzvārdu **Evanss** skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.

**Lerijs Evanss** (angļu: *Larry Melvyn Evans*; 1932. gada 22. marts, Ņujorka — 2010. gada 15. novembris, Rīno) bija ASV starptautiskais lielmeistars šahā (1957).

Biogrāfija
----------

Pirmos panākumus šahā sasniedzis 1949. gadā, kad kopā ar Arturu Bisgaieru dalījis pirmo vietu ASV jauniešu šaha čempionātā. Tajā pašā gadā ASV atklātajā šaha čempionātā ieņēmis 3. vietu. Vēlākajos gados četras reizes uzvarējis ASV atklātajos šaha čempionātos (1951, 1952, 1954, 1971) un divas reizes bijis labākais Kanādas atklātajos šaha čempionātos. Piecas reizes uzvarējis ASV šaha čempionātos (1951, 1952, 1961, 1968, 1980).

1964. gadā vienīgo reizi piedalījies Pasaules šaha čempiona izcīņas cikla starpzonu turnīrā Amsterdamā, kur ieņēmis 14. vietu.

Sekmīgi pārstāvējis ASV komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 8 reizes (1950-1952, 1958, 1962, 1966-1970, 1976). Komandu vērtējumā izcīnījis zelta (1976) un sudraba (1966) medaļas, bet individuālajā vērtējumā izcīnījis zelta (1950), sudraba (1958) un bronzas (1976) medaļas.

Par panākumiem turnīros FIDE 1952. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1957. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. Bijis pazīstams arī kā šaha žurnālists.

Atsauces
--------

1. ↑  8th US Championship; 1951
2. ↑  «US Championship Match; June 13 - July 3, 1952». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. maijā. Skatīts: 2016. gada 11. maijā.
3. ↑  14th US Championship; 1961/2
4. ↑  «19th US Championship; 1968». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. maijā. Skatīts: 2016. gada 11. maijā.
5. ↑  «27th US Championship; 1980». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. maijā. Skatīts: 2016. gada 11. maijā.
6. ↑  «1964 Amsterdam Interzonal Tournament». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 6. maijā. Skatīts: 2016. gada 11. maijā.
7. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Larry Melvyn Evans

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 100380413
* LCCN: n50010873
* ISNI: 0000 0000 7809 3172
* GND: 140956859
* SUDOC: 08383091X
* BIBSYS: 90080166
* NLA: 35071435

 |

 |
**Žans Pjērs Moriss Žoržs Beltuāzs** (franču: *Jean-Pierre Maurice Georges Beltoise*; 1937. gada 26. aprīlis — 2015. gada 5. janvāris) bija Francijas auto un motosportists, kas bija pazīstams ar karjeru *Formula 1* pasaules čempionātā. Viņš ir sacīkšu braucēju Antonija un Žiljēna Beltuāzu tēvs, kā arī Fransuā Sevēra sievasbrālis.

Karjera
-------

Beltuāzs trīs gadu laikā izcīnīja 11 Francijas čempiona titulus motošosejā. No 1962. līdz 1964. gadam viņš piedalījās vairākās sacīkstēs Pasaules motošosejas čempionāta sacīkstēs 50, 125 un 250 kubikcentimetru klasēs. 1963. gadā viņš piedalījās Reimsas 12 stundu sacīkstē, kur piedzīvoja avāriju un salauza roku. 1965. gadā viņš izcīnīja uzvaru *Formula 3* sacīkstē Reimsā.

Braucot ar *Matra* spēkratiem, Beltuāzs piedalījās *Formula 2* sacīkstēs un *Formula 1* sacīkstēs. 1967. gadā viņš izcīnīja uzvaru ārpus pasaules čempionāta ieskaites rīkotajā Buenosairesas *Grand Prix*. Sākot ar 1969. gada sezonu viņš pārstāvēja *Matra* sacīkšu komandu. 1971. gadā, Buenosairesas 1000 km sacīkstes laikā viņš bija iesaistīts avārijā, kurā gāja bojā Injacio Džunti. Viņam uz laiku tika atņemta sacīkšu braucēja licence.

1972. gadā viņš pievienojās *British Racing Motors* (BRM) komandai, kuras sastāvā Monako *Grand Prix* izcīnīja savas karjeras vienīgo un BRM pēdējo pasaules čempionāta uzvaru. Beltuāzs savu pēdējo Formula 1 sezonu aizvadīja 1974. gadā. Pēc tam viņš ir testējis *Ligier* sacīkšu mašīnas un piedalījies Francijas salonautomašīnu čempionātā, kur divreiz triumfējis.

Nāve
----

Žans Pjērs Beltuāzs nomira 2015. gada 5. janvārī savā vasarnīcā Dakarā pēc divu insultu pārdzīvošanas.

Atsauces
--------

1. ↑  «Jean-Pierre Beltoise, ex-F1 driver and 1972 Monaco GP winner, dies (angliski)». Autosport. 2015. gada 5. janvārī. Skatīts: 2015. gada 5. janvārī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Žans Pjērs Beltuāzs***.
* *Munzüger Sport* profils (vāciski)
* *Driver Database* profils (angliski)
* *Motorsportstats* profils (angliski)
* *Racing-Reference driver* profils (angliski)
* *MotoGP* profils (angliski)
* *eWRC-results.com* profils (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 222104677
* LCCN: no2018073420
* ISNI: 0000 0003 6087 8467
* SUDOC: 026716674
* BNF: cb118911122 (data)

 |

 |
A drawing showing three lemons and a glowing red object (the LED). The LED has two lines coming out of its bottom to represent its electrical leads. Each lemon has two metal pieces stuck into it; the metals are colored differently. There are thin black lines, representing wires, connecting the metal pieces stuck into each lemon and the leads of the LED. Diagramma, kurā redzami trīs citroni, kuri savienoti virknē, lai iedegtu sarkano gaismu izstarojošo diodi (LED) augšpusē. Katrā citronā ir ievietots cinka elektrods un vara elektrods; diagrammā cinks ir pelēks. Līnijas, kas novilktas starp elektrodiem un LED, attēlo vadus.
**Citrona baterija** ir vienkārša baterija, kas bieži tiek izgatavota izglītības nolūkos. Parasti cinka metāla gabals (piemēram, cinkota nagla) un vara gabals (piemēram, monēta) tiek ievietoti citronā un savienoti ar vadu. Metālu reakcijas rezultātā iegūto enerģiju izmanto, lai darbinātu nelielu ierīci, piemēram, gaismas diodi (LED).

Citrona baterija ir līdzīga pirmajam elektroķīmiskajam strāvas avotam, ko 1800. gadā izgudroja Alesandro Volta, kurš citrona sulas vietā izmantoja sālsūdeni. Citrona baterija ilustrē ķīmiskās reakcijas ( oksidēšanās-reducēšanās) veidu, kas notiek baterijās. Cinku un varu sauc par elektrodiem, bet sulu citrona iekšpusē — par elektrolītu. Citrona baterijai ir daudz variāciju, kurās par elektrolītiem tiek izmantoti dažādi augļi (vai šķidrumi), un par elektrodiem tiek izmantoti citi metāli, izņemot cinku un varu.

Izmantošana skolas projektos
----------------------------

Cinka elektrodu aizstājot ar magnija elektrodu, šūnā palielinās spriegums (1,5–1,6 V), un viena magnija/vara šūna var darbināt vairākas ierīces. Jāņem vērā, ka nevar izmantot kvēlspuldzes, jo citrona baterija nevar radīt pietiekami daudz elektriskās strāvas, lai to iedegtu. Reizinot citrona vidējo strāvu (0,001 A / 1 mA) ar citrona (0,7 V) vidējo spriegumu, var secināt, ka vajadzēs vairāk nekā 6 miljonus citronu, lai sasniegtu tipiskas automašīnas 4320W akumulatora jaudu.

Gaismas diodes darbināšana ar citrona bateriju

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Citrona baterija***.
**Žans Marī Balestrs** (franču: *Jean-Marie Balestre*; 1921. gada 9. aprīlis — 2008. gada 27. marts) bija FIA prezidents no 1986. līdz 1993. gadam un FISA prezidents no 1979. līdz 1991. gadam. Abos šajos amatos viņa pēctecis bija Makss Moslijs. Kad Balestrs bija zaudējis savu FISA prezidenta amatu Moslijam, tuvojās FIA prezidenta vēlēšanas, kur tika prognozēta uzvara Moslijam, tāpēc Balestrs atkāpās. Vēlāk abi amati tika apvienoti.

Balestrs tika iesaistīts "FISA-FOCA karā". Tas norisinājās no 1980. līdz 1982. gadam. Kopā ar savu oponentu, FOCA vadītāju Bērniju Eklstonu, abi parakstīja pirmo Konkordes Līgumu 1981. gadā. Kompromisu palīdzēja atrast Enco Ferrāri. Tas noteica, ka FOCA piederēja komerciālās tiesības uz F1, bet FISA noteica sporta un tehniskās regulācijas. Balestrs saglabāja FFSA prezidenta amatu līdz 1996. gada nogalei.

| Sporta amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: **neviens(amats izveidots)**  |  **FISA prezidents** 1979—1991 | Pēctecis: **Makss Moslijs**  |
| Priekštecis: **Pauls fon Meternihs**  |  **FIA prezidents** 1985—1993 | Pēctecis: **Makss Moslijs**  |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 316736992
* LCCN: no2019062444
* ISNI: 0000 0004 5095 1015
* GND: 1211188876
* BNF: cb14872128p (data)

 |

 |
**Antons Juhņevičs** (1905-1947) bija katoļu priesteris un nacionālās pretošanās kustības vadītājs Latgalē un Sēlijā. 1946. gadā apsūdzēts "pretpadomju nacionālistisko bandu organizēšanā un pretpadomju aģitācijā" un, pēc tribunāla sprieduma, sodīts ar nāvi.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1905. gada oktobrī Bikavas pagastā. Studēja Rīgas Garīgajā seminārā un Ļubļinas universitātē. 1932. gadā viņu iesvētīja par priesteri. Bijis prāvests Viļānu, Daugavpils, Kombuļu, Atašienes un Vanagu draudzē. Otrā pasaules kara laikā savos sprediķos drosmīgi uzstājies gan pret vācu, gan padomju okupāciju. Baznīcas saimniecības telpās viņš slēpa vietējos vīriešus no mobilizācijas nacistu un padomju armijā.

Pēc atkārtotās Latvijas austrumdaļas okupācijas 1944. gada vasarā ar segvārdu **Vientulis** pievienojās nacionālajiem partizāniem. 1945. gada 28. janvārī tika atvairīts čekistu uzbrukums Vanagu baznīcai, bet 1945. gada 24. augustā priesteris Juhņevičs tika ievēlēts par Tēvzemes Sargu (partizānu) Apvienības (LTS(p)A) prezidija priekšsēdētāju. Viņa vietniece bija nelegālā laikraksta "Tēvzemes Sargs" atbildīgā redaktore Valerija Mundure. Apvienības statūtos bija teikts, ka LTS(p)A mērķis ir demokrātiskas Latvijas valsts neatkarības atgūšana un tās starptautiskā stāvokļa nodrošināšana. 1945. gada beigās čekisti arestēja 33 ģimenes no Vārkavas apkārtnes un aizveda uz Daugavpils cietumu. Lai glābtu savas draudzes locekļu dzīvību, 1946. gada 8. janvārī A. Juhņevičs labprātīgi legalizējās, bet 24. aprīlī VDK darbinieki viņu Vanagos arestēja. Pēc kara tribunāla sprieduma viņu 1947. gada 14. februārī nošāva Rīgas Centrālcietumā.

Garīgā kalpošana
----------------

* 1932—1935: Viļānu Svētā Erceņģeļa Miķeļa Romas katoļu baznīca
* 1935—1938: Kumbuļu Dieva žēlastības Romas katoļu kapela
* 1938—1939: Atašienes Sāpju Dievmātes Romas katoļu baznīca
* 1939—1945: Vanagu Svētās Annas Romas katoļu baznīca

Piemiņa
-------

2005. gada 11. jūnijā Rīgas Matīsa kapos atklāja memoriālu Centrālcietumā nogalināto piemiņai. Vārkavas novada dome un Latvijas Nacionālo partizānu apvienība 2005. gada 8. oktobrī ar piemiņas dievkalpojumu un plāksnes atklāšanu svinēja Antona Juhņeviča 100 gadu jubileju. 2012.-2014. gadā par A. Juhņeviču tika uzņemta filma "Segvārds Vientulis".

Atsauces
--------

1. ↑  Tautas pretestības dzejniece Diena, Anna Rancāne 2005. gada 7. jūnijā
2. ↑  nekropole.info
**Džons Pols "Džonijs" Herberts** (angļu: *John Paul "Johnny" Herbert*; dzimis 1964. gada 25. jūnijā, Romfordā, Apvienotajā Karalistē) ir bijušais sacīkšu pilots, zināms pateicoties savai *Formula 1* karjerai.

Astoņdesmito gadu vidū Herbertu daudzi uzskatīja par nākotnes motoru sporta leģendu. Izcīnot uzvaru *Formula Ford*, viņš pievērsa Edija Džordana uzmanību un kopā viņi izcīnīja uzvaru Formula 3. Viņš piedzīvoja ļoti smagu avāriju Formula 3000 un salauza abas kājas. Lai gan Herberts tik tikko varēja pastaigāt, viņš 1989. gadu uzsāka Formula 1 čempionātā un pat izcīnīja 4. vietu savā debijas sacīkstē. Pēc nespējas kvalificēties Kanādā viņa piedalīšanās sacīkstēs ar *Benetton* tika pārtraukta. Viņš vēl dažas reizes piedalījās sacensībās ar *Tyrrell*.

1990. gadā Herberts sākotnēji atgriezās *F3000*, taču sezonas beigās uzsāka braukšanu kādreiz tik varenajā F1 komandā *Lotus*. Pēc gada viņš atkal piedalījās tikai dažās sacīkstēs, taču no 1992. līdz 1994. gadam viņš piedalījās visās sacīkstēs. Pēdējā no šīm sezonām viņš pēc *Lotus* sabrukuma brauca arī *Ligier* un *Benetton*. 1995. gadā uz Herberta formulas atradās numurs "2", jo viņš atgriezās itāļu komandā ar nosaukumu *Benetton* kā čempiona Šūmahera komandas biedrs. Tajā sezonā Džonijam izdevās ne tikai pirmo reizi kāpt uz pjedestāla, bet arī divas reizes uzvarēt. Tomēr komanda nolēma viņu nepaturēt komandā, tāpēc brits devās uz *Sauber*, kur aizvadīja trīs sezonas, kāpjot uz goda pjedestāla lietainajā 1996. gada Monako un neparedzamajā 1997. gada Ungārijas *Grand Prix*.

1999. gadā ar *Stewart* Herbertam izdevās izcīnīt uzvaru pārsteidzošajā Eiropas *Grand Prix*. 2000. gadā ar *Jaguar* Džonijs beidza savu karjeru. Viņš piedzīvoja smagu avāriju pēdējā sacīkstē, un ārstam Sidam Votkinsam paziņoja: "Formulā 1 es iekliboju, un šķiet, ka no tās arī izklibošu ārā," ko pēdējais pieminēja savā grāmatā "Viņpus slieksnim". 2006. gadā Herberts uz neilgu laiku atgriezās F1, taču ne vairs kā pilots, bet kā sporta attiecību menedžeris MF1 komandā. Herberts ir arī piedalījies Lemānas sacīkstēs 7 reizes, uzvarot 1991. gadā kopā ar Bertrānu Gašo un Folkeru Veidleru.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 41119330
* LCCN: n97007679

 |

 |
**Jans Žižka no Trocnovas un Kalihas** (čehu: *Jan Žižka z Trocnova a Kalicha*; dzimis ap 1360. gadu, miris 1424. gada 11. oktobrī) bija husītu - taborītu līderis un karavadonis. Čehu nacionālais varonis.

Cīņās izmantoja inovatīvu kaujas taktiku, izmantojot ratus kā aizsardzības līdzekli, meistarīgi izmantojot reljefu, un pirmoreiz plaši pielietojot šaujamieročus. Tas ļāva gūt uzvaru pār skaitliski daudz lielākiem ienaidnieka spēkiem, piemēram, Vītkovas kalna kaujā 12 000 husīti cīnījās pret 30 000 līdz 100 000 ienaidnieku un guva uzvaru. Vārdi pistole (*píšťala*) un haubice (*houfnice*) ir čehu izcelsmes. Viens no nedaudzajiem karavadoņiem pasaules vēsturē, kurš nekad nav zaudējis kauju. 

Dzimis nabadzīgu augstmaņu ģimenē. Jaunību pavadīja Vāclava IV galmā. Piedalījies poļu pusē Grunvaldes kaujā. Izvirzījies par husītu komandieri Bohēmijas pilsoņu karos 15. gadsimtā. Sakāva divus imperatora Sigismunda krusta karus pret husītiem. Jau būdams akls ar vienu aci, 1421. gada otrajā pusē tika ievainots un zaudēja redzi pavisam, tomēr turpināja vadīt karaspēku. Piedalījās taborītu cīņās pret utrakvistiem. Miris no mēra 1424. gada 11. oktobrī. Leģenda vēsta, ka Žižka licis pēc nāves no viņa ādas izgatavot bungas, kas turpinātu vadīt cīņā karaspēku.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Jans Žižka***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Pasaules vēstures enciklopēdijas raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 42634288
* LCCN: n50028996
* ISNI: 0000 0000 6676 9534
* GND: 118808524
* SELIBR: 286478
* SUDOC: 142756784
* BNF: cb167524077 (data)
* NLA: 51707861
* NKC: jn19981002498

 |

 |
**Taktiskais apgaismojums** ir šaujamieroča palīgierīce, kas atvieglo vāji apgaismota mērķa identificēšanu un atļauj labam šāvējam vienlaikus tēmēt un apgaismot mērķi, kad apgaismojums ir uzstādīts paralēli stobra kanāla asij. Taktiskie apgaismojumi reizēm ir apvienoti arī ar lāzeru, lai izveidotu vairākfunkciju ierīci. Parasti tas tiek darbināts ar vairākām litija baterijām un tā ietvars ir izgatavots no īpaši izturīga polimēra.

Pistole "Beretta" ar taktisko apgaismojumu

Raksturojums
------------

Taktiskie apgaismojumi var tikt apgādāti ar lēcām, lai iegūtu noteiktas krāsas, iekļaujot gaismu ar infrasarkano spektru, kas ir redzama tikai caur noteiktām brillēm. Taktiskie apgaismojumi ir arī pārveidoti kā neletālas apžilbinošas ierīces, kas izstrādātas, lai mērķi acumirklī padarītu nespējīgu bez ilgstoša efekta un gūtu taktiskas priekšrocības. Taktiskais apgaismojums parasti ir izgatavots noteikta modeļa vai klases šaujamierocim. Pistolēm parasti ir vajadzīgs speciāls apgaismojums katram modelim, kamēr lielāki ieroči var izmantot speciālas sliedes vai stobra spailes, kur uzstādīt universālus izstrādājumus. Šī apgaismojuma gaismeklis parasti ir halogēns un tā darbības laiks ir ap 1 stundu ilgs.
Skrausta krīta kalni Severskijdoņecas krastā pie Svjatohirskas
**Doņecas skrausts** (ukraiņu: *Донецький кряж*, krievu: *Донецкий кряж*) ir augstiene Ukrainas austrumos (Doneckas, Harkivas un Luhanskas apgabalos) un Krievijas Rostovas apgabalā, daļa no Doņecas augstienes. Izvietojies uz ūdensšķirtnes starp Donas un Dņepras baseiniem. Ziemeļu malā stāvi apraujas pie Severskijdoņecas ielejas. Veidots no smilšakmeņiem, kaļķakmeņiem, slānekļiem. Plašas akmeņogļu, kā arī polimetālu un vārāmās sāls atradnes. Daļa skrausta ietilpst reģionālajā ainavu parkā «Doņecas skrausts».

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 178. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Doņecas skrausts***.
* Mūsdienu Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

Skatīt arī
----------

* Savurmohila
**Jans Šulcs** (čehu: *Jan Schulz*; 1899. gada 25. maijs — 1953. gada maijā) bija Čehoslovākijas šahists.

Biogrāfija
----------

No 1910. gadu vidus līdz 1920. gadu beigām bijis viens no Čehoslovākijas vadošajiem šahistiem. 1916. gadā Belunā šaha turnīrā ieņēmis otro vietu aiz Karela Opočenska. 1920. gadā uzvarējis šaha turnīrā Prāgā. 1921. gadā šaha turnīros Prāgā dalījis 6.-8. vietu (uzvarējis Karels Hromādka) un Brno dalījis 5.-7. vietu (uzvarējuši Hromādka un Ladislavs Prokešs). 1924. gadā uzvarējis šaha turnīrā Prāgā. 1925. gadā Bratislavas šaha turnīrā dalījis 3.-5. vietu (uzvarējis Rihards Reti). 1926. gadā bijis 6. vietā Bardejovas šaha turnīrā (uzvarējuši Hermanis Matisons un Savelijs Tartakovers) un 5. vietā Trenčanske Teplices šaha turnīrā (uzvarējuši Kārlis Gilgs un Bora Kostičs), kā arī dalījis 1.-3. vietu Prāgas šaha turnīrā ar Karelu Skaličku un Ladislavu Prokešu. 1927. gadā Prāgas šaha turnīrā dalījis 5.-8. vietu (uzvarējis Karels Hromādka). 1929. gadā Brno šaha turnīrā bijis 2. vietā aiz Karela Opočenska.

Pārstāvējis Čehoslovākijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādē piedalījies 1928. gadā;
* neoficiālajā Pasaules šaha olimpiādē piedalījies 1924. gadā un komandu vērtējumā izcīnījis zelta medaļu.

Atsauces
--------

1. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Jan Schulz
2. ↑  OlimpBase :: unofficial Chess Olympiads :: Jan Schulz

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
Šis raksts ir par salu grupu. Par administratīvā iedalījuma vienību skatīt rakstu Japa (pavalsts).

**Japa** (angļu: *Yap*) vai **Vaaba** (japiešu: *Waqab*) ir salu grupa Klusajā okeānā, Karolīnu salu arhipelāga rietumu daļā. Ietilpst Mikronēzijas Federatīvo Valstu Japas pavalstī, kur veido pavalsts teritorijas un iedzīvotāju lielāko daļu. Lielākā apdzīvotā vieta ir pavalsts galvaspilsēta Kolonja. Administratīvi salas sadalītas 10 municipalitātēs.

Ģeogrāfija
----------

Japa ir koraļļu rifu ieskauta salu grupa; lagūnas platība ir ap 26 km². Salu grupā ietilpst četras galvenās salas — Marbā (Japa) (56,15 km²), Hahiltomila (28,82 km²), Māpa (10,64 km²) un Rumuna (4,30 km²), kā arī 10 mazākas neapdzīvotas saliņas. Trīs lielākās salas savienotas ar autoceļu tiltiem. Agrāk Marbā un Hahiltomila bija viena sala, bet 1901. gadā tika izrakts tā sauktais Vācu kanāls, kas salu sadalīja divās. 

Galvenās salas ir vulkāniskas izcelsmes, bet mazākās — koraļļu salas. Reljefs galvenokārt paugurains, augstākais kalns ir Kavuls (170 m vjl) Marbā salā. Valda tropu klimats.

Iedzīvotāji
-----------

Salu iedzīvotāju lielākā daļa ir mikronēziešu tauta japieši, kā arī karolīnieši un citas mikronēziešu tautas.

Vēsture
-------

Japu kolonizēja austronēzieši no Malajas arhipelāga salām. Ap 950. gadu japieši izveidoja Japas jūrasbraucēju impēriju, kas pārvaldīja Karolīnu arhipelāga salas uz austrumiem līdz pat Čūkas salām. Japiešiem bija attīstīta kultūra, no kuras elementiem zināmākais ir rāi akmeņi — savdabīgas gigantiskas akmens monētas.

Eiropiešiem Japu 1525. gadā atklāja portugāļi. No 16. līdz 19. gadsimtam Japa formāli bija Spānijas kolonija, bet 1885. gadā tā pārgāja Vācijas pārvaldībā. 1914. gadā salas okupēja Japāna, kas 1919. gadā ieguva uz salām Nāciju Līgas mandātu. 1944. gadā Japa kopā ar pārējo Mikronēziju nonāca ASV pārvaldībā, bet no 1986. gada neatkarīgās Mikronēzijas sastāvā.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 297. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Japa***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 264716451
* LCCN: n84055056
* GND: 4627352-9
* NDL: 00629364

 |

 |
**Marks Solers Himeness** (spāņu: *Marc Soler Gimènez*; dzimis 1993. gada 22. novembrī Vilanova i la Heltru) ir Spānijas šosejas riteņbraucējs, kurš šobrīd pārstāv *Movistar Team*.

Karjera
-------

2015. gadā uzvarējis *Tour de l'Avenir* kopvērtējumā.

2017. gadā Solers *Volta a Catalunya* sacensību kopvērtējumā finišēja trešais aiz komandas biedra Alehandro Valverdes un Alverto Kontadora, uzvarot jauno braucēju klasifikācijā. Togad vēlāk viņš tika iekļauts 2017. gada Vuelta a España starta sarakstā.

2018. gada martā viņš uzvarēja Parīze—Nica daudzdienu sacensībās. Iesācis pēdējo posmu 37 sekundes aiz sacensību līdera Saimona Jeitsa (*Mitchelton–Scott*) kopvērtējuma sestajā vietā, Solers posma vidusdaļā kopā ar tautieti Davidu de la Krusu (*Team Sky*) veica uzbrukumu, noķerot atrāvienā esošo Omaru Fraili (*Astana*) un trijatā līdz Nicai noturot nepieciešamo pārsvaru pār sekotājiem. De la Krusam un Frailem sadalot posma uzvarētāja laurus, Solers finišēja trešais, iegūstot četras bonusa sekundes finišā papildu trijām starpfinišā iegūtajām un ar 35 sekunžu atstarpi līdz Jeitsam un citiem kopvērtējuma pretendentiem pietika, lai Solers gūtu uzvaru ar četru sekunžu pārsvaru pār Jeitsu.

2021. gada augustā paziņoja par pievienošanos *UAE Team Emirates* komandai.

Atsauces
--------

1. ↑  «Marc Soler». Skatīts: 2014. gada 23. oktobris.
2. ↑  «2017 > 72nd Vuelta a España > Startlist». *ProCyclingStats*. Skatīts: 2017. gada 17. augusts.
3. ↑  «Marc Soler grabs Paris-Nice title by four seconds from Simon Yates on final stage». *Cycling Weekly*. Skatīts: 2018. gada 11. marts.
4. ↑  «Marc Soler upsets Simon Yates to win Paris-Nice by 4 seconds». *Washington Post*. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 12. martā. Skatīts: 2018. gada 11. marts.
5. ↑  «Marc Soler is headed for UAE Team Emirates». *CyclingTips* (angļu). 2021-08-08. Skatīts: 2021-08-09.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Marks Solers***.
* *ProCyclingStats* profils (angliski)
* *Cycling Archives* profils (angliski)
* *Cycling Quotient* profils (angliski)
* *CycleDatabase* profils (angliski)