recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Menocore** ir modes tendence ASV, nu izplatoties arī plašāk, kas radusies balstoties uz normcore, bet ir paredzēta īpaši sievietēm. Nosaukums radies sākuma daļu aizgūstot no vārda menopauze, tas ir izvēlēts, jo tamlīdzīga stila apģērbu valkā pusmūža un nedaudz jaunāka vai vecāka vecuma sievietes. Tomēr to var valkāt arī stipri jaunākas sievietes, lai sasaistītu sevi ar menocore radītajiem iespaidiem un idejām par piederību augstākai sociālai klasei.

Menocore ir iespējami divi tipi, vienā gadījumā tas ir klasiskāks, neitrālās vai gaišās krāsās, otrā sportiskāks un nedaudz jautrāks, kam raksturīgs nedaudz vairāk krāsainības un tropisku rakstu. Tipiski apģērbs ir vaļīgs un plūstošs, komfortabls, sievišķīgs, kas ir piemērots neformālām situācijām un rada iespaidu par labu finansiālo stāvokli, briedumu, pašpārliecinātību,relaksētību un vienaldzību pret citu viedokļiem par valkātājas izskatu. Menocore valkā garus kardiganus, kantainus kaftānus, brīvu lina apģērbu, adījumus, pogājamus kreklus un brīvus neatveramus kreklus, zvejnieku stila cepures, nedaudz rotu, sandales ar biezu zoli vai kedas, bet tai nav noteiktas stila formulas, kas būtu jāvalkā. Ziemas laikā stils nedaudz piemērojas laikapstākļiem.

Stils pastāvējis jau ilgu laiku, ietverot elementus gan no 20. gadsimta 20. un 30. gadiem, tāpat kā 60. un 70. gadiem, tomēr šī brīža apveidus guvis 20. gadsimta 80. gados. To paplašināja un popularizēja modes dizaineres Eilīna Fišera, Donna Karana un Norma Kamalī un dažas 80-tajos gados populāras apģērbu kompānijas.

Atsauces
--------

1. 1 2  "Normcore" (en). *Wikipedia*. 2021-12-09.
2. 1 2 3  Sara Tatyana Bernstein. «Dressing Older Is About Wealth». *Racked* (angļu), 2017-10-18. Skatīts: 2022-02-02.
3. 1 2  «The Menocore Fashion Trend is Everywhere Right Now». *Repeller* (en-US). 2018-06-08. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2022-02-02. Skatīts: 2022-02-02.
**Kārlis Gailītis** (dzimis 1936. gada 3. martā, miris 1992. gada 22. novembrī) bija latviešu garīdznieks, Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas arhibīskaps (1989–1992).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1936. gadā Rīgā skolotāju ģimenē. 1963. gadā ieguva augstāko izglītību. No 1971. līdz 1976. gadam mācījās LELB Teoloģijas seminārā. 

Ordinēts 1976. gada septembrī, tūlīt pēc tam sāka kalpot Rīgas Lutera draudzē, kopš 1981. gada strādāja arī par LELB Konsistorijas sekretāru — kancleru. 1986. gadā ieguva teoloģijas maģistra grādu. Vairākus gadus strādāja par Teoloģijas semināra katedras vadītāju un profesoru. 

Atmodas kustības laikā iesaistījās LELB mācītāju grupā "Atdzimšana un atjaunošanās". 1989. gada 12. aprīlī viņu Sinode ievēlēja par arhibīskapu, 1992. gada aprīlī — atkārtoti.

Gājis bojā 1992. gadā autokatastrofā pie Sabiles.

Atsauces
--------

1. ↑  «Kārlis Gailītis». *timenote.info* (latviešu). Skatīts: 2019-11-25.

Ārējas saites
-------------

* Kārlis Gailītis

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 10676658
* LNB: 000038996
* LCCN: n99040472
* ISNI: 0000 0000 3737 8278
* GND: 120399423

 |

 |
***Danaja*** ir nīderlandiešu gleznotāja Rembranta glezna no Pjēra Krozā kolekcijas, kas kopš 18. gadsimta atrodas Ermitāžas muzejā Sanktpēterburgā, Krievijā. Tā ir sengrieķu mitoloģijas tēla Danajas, Perseja mātes, attēlojums reālā mērogā. Pieņemts, ka viņa attēlota, sagaidot Zevu, kurš viņu apaugļoja zelta lietus veidā. Lai arī tā ir viena no Rembranta izcilākajām gleznām, to varēja būt grūti pārdot tās ievērojamo izmēru dēļ. Lai arī Danajas sākotnējā modele bija gleznotāja sieva Saskija, Rembrants vēlāk mainīja uzgleznoto seju, lai tā attēlotu viņa mīļāko Gērtji Dirksu.

Vandalisms
----------

1985. gada 15. jūnijā Rembranta gleznai uzbruka lietuvietis Broņus Maigis — viņš veica divus griezumus ar nazi un uzlēja gleznai sērskābi. Visa kompozīcijas centrālā daļa tika pārvērsta par plankumiem un nopilējušas krāsas apgabaliem. Visvairāk cieta Danajas seja un mati, viņas labā roka un kājas. Tiesa B. Maigi vēlāk atzina par nepieskaitāmu un viņš ilgus gadus pavadīja psihiatriskajā slimnīcā. 2006. gadā viņš publicēja grāmatu, kurā skaidroja savus motīvus, ko saistīja ar savu tēvu, kurš cīnījās par Lietuvas brīvību, un paveikto nenožēloja. 2015. gadā Lietuvas mākslinieks Daiņus Liškevičs par šo notikumu radīja instalāciju, kura bija iekļauta arī Lietuvas ekspozīcijā Venēcijas biennālē.

Restaurācija sākās tajā pašā dienā. Konsultējoties ar ķīmiķiem, restauratori sāka virsmas mazgāšanu ar ūdeni; viņi paturēja gleznu vertikālā pozīcijā un izsmidzināja ūdeni uz gleznas, lai nepieļautu tālāku gleznas bojāšanos.

Gleznas restaurācija notika no 1985. līdz 1997. gadam un to veica Valsts Ermitāžas restaurācijas laboratorijas eksperti: J. Gerasimovs (grupas vadītājs), A. Rahmans un G. Širokovs, zinātniskās metodoloģijas jautājumos piedaloties T. Aļošinai.

Atsauces
--------

1. ↑  ; pārbaudes datums: 30 jūlijs 2022.
2. ↑  ; pārbaudes datums: 23 maijs 2021.
3. 1 2  ; pārbaudes datums: 5 decembris 2016.
4. ↑  Paul Crenshaw. *Rembrandt's Bankruptcy: The Artist, his Patrons and the Art Market in Seventeenth-Century Netherlands*. Cambridge University Press, 2006. 72. lpp. ISBN 0-521-85825-9.
5. 1 2  Eric Jan Sluijter. *Rembrandt and the Female Nude*. Amsterdam University Press, 2006. 221. lpp. ISBN 978-90-5356-837-8.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Danaja***.
* Informācija par restaurāciju
* Gleznas apraksts
* Rembranta "Danajas" izpēte ar rentgena stariem
**Ringolds Pauls Miķelis Čakste** (1898—1967) bija latviešu ārsts. Liepājas slimnīcas direktors (1934—1940), Jelgavas pilsētas slimnīcas vadītājs (1944—1947, 1947—1949).

Dzīvesgājums
------------

Jāņa Čakstes ģimene 1910. gadā. 1. rindā no kreisās — Justīne Čakste ar meitu Dailu klēpī, meita Maiga, Jānis Čakste, meita Aldona. 2. rindā — dēli Mintauts un Visvaldis, meita Janina, dēls Janis Gedimins. Priekšā sēd — dēli Konstantīns un Ringolds.
Dzimis 1898. gada 5. oktobrī Jelgavā advokāta, vēlākā Valsts prezidenta Jāņa Čakstes un viņa sievas Justīnes deviņu bērnu ģimenē. Mācījās Jelgavas ģimnāzijā, studēja medicīnu Tērbatas Universitātē un Latvijas Universitātē. Pēc ārsta tiesību iegūšanas 1926. gadā sāka strādāt Rīgas 1. slimnīcā. No 1934. līdz 1940. gadam Ringolds Čakste bija Liepājas slimnīcas direktors, terapijas un infekcijas nodaļu vadītājs, Liepājas Veselības veicināšanas biedrības priekšnieks un Liepājas "Rotari" kluba biedrs.

Pēc Latvijas okupācijas Čaksti 1940. gadā atcēla no direktora amata, un viņš atsāka strādāt par Rīgas 1. slimnīcas ārstu, bet 1941. gadā par Jelgavas pilsētas slimnīcas Infekciju nodaļas vadītāju. Jelgavas kaujas laikā 1944. gadā Ringolds Čakste vadīja slimnīcas ēku ugunsdzēsības darbus. Pēc tam pildīja Jelgavas pilsētas slimnīca vadītāja pienākumus (1944-1947, 1947-1949).

Miris 1967. gada 8. jūlijā Baltkrievijā, apbedīts Rīgas Meža kapos. Meitas ķīmiķes Māra Kūka un Ilze Čakste.

Pagodinājumi
------------

* Latvijas PSR Nopelniem bagātais ārsts (1963)

Atsauces
--------
**Butēni** (butilēni, H2C=CH−CH2−CH3) ir nepiesātinātie ogļūdeņraži ar vienu dubultsaiti molekulā — alkēni. Butēnu molekulās ir četri oglekļa atomi. Kā visiem alkēniem, pēc IUPAC nomenklatūras tā nosaukums beidzas ar *-ēns*, bet triviālais nosaukums - ar *-ilēns*. Butēni ir bezkrāsainas, viegli sašķidrināmas gāzes, un tos iegūst no naftas krekinga produktiem.

Izomēri
-------

Butēnam ir 3 struktūrizomēri — 1-butēns, 2-butēns un metilpropēns (izobutilēns). 
2-butēnam turklāt novērojama *cis* - *trans* izomērija, jo abas metilgrupas var novietoties dažādās pusēs dubultsaitei.

Izmantošana
-----------

No butēniem iegūst butilspirtu, bet izobutilēnu lieto kā sintētiskā kaučuka un izooktāna izejvielu.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Svarīgākie nepiesātinātie ogļūdeņraži (alkēni, alkadiēni, alkīni) |
| --- |
|  |
|  | 
* Etilēns
* Propēns
* Butēns
* Butadiēns
* Izoprēns
* Skvalēns
* Allēns
* Acetilēns

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85018358
* GND: 4147066-7
* NDL: 00575422

 |

 |
Rīgas Doma kora skolas meiteņu koris, diriģente Aira Birziņa
**Rīgas Doma kora skolas meiteņu koris** ir dibināts 1997. gadā. Pirms 1997. gada Rīgas Doma kora skolā bija tikai zēnu koris. Meiteņu kora dibinātāja un vadītāja līdz 2000. gadam bija Gunta Birziņa. Sākot ar 2000. gadu kora mākslinieciskā vadītāja ir diriģente Aira Birziņa. Tā kā koris ir skolas koris, tad meitenes mācās ne tikai dziedāt, bet arī virtuozi lasīt nošurakstu un spēlēt dažādus mūzikas instrumentus. Līdztekus darbam mācību stundās un dziedāšanai skolas pasākumos, koris dzied regulāri koncertos un dievkalpojumos. Tas piedalās dažādās programmās - solo uzstāšanās operu izrādēs un izvērstas formas skaņdarbu iestudējumos. Koris ik pa laikam dodas koncertbraucienos (Lielbritānija, Ungārija, Vācija, Zviedrija). Nozīmīgākais starptautiskais Rīgas Doma meiteņu kora panākums — britu laikrakstu un žurnālu mūzikas kritiķu viscildinošākajiem komplimentiem apbērtā uzvara starptautiskajā Eiroradio un BBC konkursā „Let the Peoples Sing" Londonā (2003).

Māksliniecisko programmu un dažādu projektu realizēšanā Rīgas Doma kora skolas meiteņu koris ir sadarbojies ar daudziem Latvijas mūziķiem un māksliniekiem. Tāpat kora darbībā nozīmīgu vietu ieņem meistarklases ar dažādiem ārvalstu diriģentiem.

Koris izpilda mūziku no renesanses līdz mūsdienām. Līdzās Pulenka, Britena, Forē, Mendelsona, M. Haidna un citu sendienu meistaru hrestomātiskajiem šedevriem meitenes dzied opusus, ko īpaši šim korim radījuši Latvijas komponisti — Mārtiņš Brauns, Pauls Dambis, Juris Kulakovs, Jānis Lūsēns, Selga Mence, Raimonds Pauls, Uģis Prauliņš, Valts Pūce un Valdis Zilveris. 

Meiteņu koris sadarbojas arī ar dažādiem mūziķiem: Kristīne Adamaite, Ieva Akuratere, Larisa Bulava, Ivars Cinkuss, Vita Kalnciema, Māris Sirmais, Andris Veismanis, Aleksandrs Viļumanis un daudzi citi. Koris ir muzicējis ar Latvijā pazīstamiem simfoniskajiem un pūtēju orķestriem, koklētāju ansambļiem un rokgrupām.

2009. gada novembrī, Rīgas Doma kora skolas meiteņu koris izcīnija 4 balvas Tolosas kora konkursā (kurš ir viens no prestižākajiem kora konkursiem Eiropā). Meitenes vinēja 1. vietu bērnu koru divīzijā, skatītāju balvu, labāko Basku dziesmas izpildījumu un visa konkursa Grand Prix. 2010. gada maijā meiteņu koris brauks uz Bulgāriju sacensties ar Grand Prix ieguvējiem no citiem 4 koru konkursiem.

Diskogrāfija
------------

Meiteņu koris ir izdevis vairākus albumus: 

* Gribas drusku pablēņoties, CD 2008
* Gribas drusku pablēņoties, DVD 2007
* 10 gadu jubilejas koncerts, DVD 2007
* Latvijas sieviešu koru konkurss 2. daļa, DVD 2006
* Rihards Dubra TE DEUM, CD 2006
* Kas kaitēja nedzīvot(i), CD 2004
* Jubilatio, CD 2012

Atsauces
--------

1. ↑  «RDKS Meiteņu koris». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 9. novembrī. Skatīts: 2009. gada 12. februārī.
2. ↑  «RDKS Meiteņu koris». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2009. gada 12. februārī.

Ārējās saites
-------------

* 

* Arhivēts 2016. gada 4. martā, *Wayback Machine* vietnē.

* 

*
**Zamboangieši** (pašnosaukums: *Zamboangueño*) ir kreolu tauta Filipīnās. Apdzīvo galvenokārt Mindanao Zamboangas pussalu un Basilanas salu. Kopējais skaits Filipīnās ir ap 500 tūkstošiem; lielākais zamboangiešu īpatsvars ir Zamboangas (365 677; 37,7 %) un Isabelas (26 867; 20,6 %) pilsētās un Basilanas (17 398; 4,1 %) un Zamboangas Sibugajas (13 317; 2,0 %) provincēs, kā arī Manilas (16 918) aglomerācijā. Pēc konfesionālās piederības lielākā daļa ir katoļi, mazākums — musulmaņi un animisti. Sadzīvē runā kreoliskajā čavakano valodā, oficiālajā saziņā lieto angļu un filipīniešu valodas.

Vēsture
-------

Zamboangiešu etnoss sācis veidoties 16. gadsimta vidū, kad Zamboangas pussalas dienvidu galā spāņu koloniālā administrācija nolēma būvēt Sanhosē cietoksni, kam vajadzēja kļūt par Mindanao kristianizācijas bāzi. Cietoksnī tika nometināts spāņu garnizons un strauji augošajā pilsētiņā ieradās ieceļotāji no Spānijas un tās Latīņamerikas kolonijām, kā arī tika ievests darbaspēks no Visaju salām un Lusonas. Jauktu laulību rezultātā izveidojās patstāvīgs etnoss; mūsdienās tiek lēsts, ka ap 40 % zamboangiešu ir spāņu izcelsme. Zamboangiešiem ir no citām Filipīnu etniskajām kopienām atšķirīga sadzīves kultūra un tradīcijas; tie runā čavakano valodā, kas veidojusies uz spāņu valodas pamata (ap 90 %), iekļaujot austronēziešu, citu romāņu valodu un Mezoamerikas indiāņu valodu elementus.

Atsauces
--------

1. ↑  Philippine Statistics Authority. Ethnicity Statistical tables
2. ↑  Ethnic Groups of the Philippines. Zamboangueño

Ārējās saites
-------------
**"Dziedonis"** ir Latvijas Universitātes vīru koris, kas dibināts 1924. gada 27. aprīlī.

Vēsture
-------

Kora pirmsākumi meklējami 1924. gada 23. janvārī, kad tika dibināta Pirmā latvju vīru kora biedrība "Dziedonis", kas 1924. gada 27. aprīlī, 23 dziedātājiem izpildot Alfrēda Kalniņa dziesmu "Kas tie tādi spēka vīri" diriģenta Jāņa Sieriņa vadībā, pārtapa par Latvijas Universitātes vīru kori "Dziedonis". 1926. gadā koris piedalījās VI Vispārējos latviešu Dziesmu svētkos.

Otrā pasaules kara laikā kora darbība bija apsīkusi, bet, pateicoties Haraldam Mednim un ilggadējiem kora dziedātājiem, 1947. gadā atsākās kora mēģinājumi. No 1950. līdz 1953. gadam koris bija apvienots ar LU vīru kori, bet 1953. gadā koris sadalījās divās daļās, izveidojot Poligrāfiķu Centrālā kluba vīru kori "Dziedonis" un vīru kori "Tēvzeme".

1955. gada septembrī savu radošo sadarbību ar vīru kori "Dziedonis" uzsāka jauns diriģents — Imants Kokars. 35 gadi kora vēsturē pavadīti Imanta Kokara vadībā ar kora māksliniecisko izaugsmi un spožiem sasniegumiem — uzvarām Dziesmu svētku koru karos Latvijā un starptautiskajos konkursos.

1960. gadā korim tika piešķirts Tautas kora goda nosaukums, bet 1967. gadā tam piešķir Latvijas PSR Nopelniem bagātā kolektīva goda nosaukumu. 1995. gadā tas kļuva par LU Fizikas un matemātikas fakultātes vīru kori "Dziedonis". 2014. gadā koris atzīmēja 90 gadu jubileju ar koncertu LU aulā.

### Mākslinieciskie vadītāji

Kora vēsturē tā mākslinieciskie vadītāji bijuši vairāki Latvijā pazīstami koru diriģentiː

* 1924—1929 Jānis Sieriņš
* 1930—1935 Leonīds Vīgners
* 1937—1939 Sergejs Duks
* 1940—1952 Haralds Mednis
* 1953—1954 Edgars Tons
* 1955—1990 Imants Kokars
* 1991—1992 Vilmārs Vasulis, Roberts Liepiņš
* 1993—1998 Juris Vaivods
* 1999—2003 Tālis Veismanis
* 2004—2015 Roberts Liepiņš
* 2015—pašlaik Uldis Kokars

Atsauces
--------

1. ↑  LU: Mārīte Saviča, Vīru koris "Dziedonis"
2. ↑  LSM: LU vīru koris «Dziedonis» svin 90 gadu jubileju

Ārējās saites
-------------

* Mājaslapa[novecojusi saite]
* 

* *Facebook* profils
Mizrahu ģimene Ziemeļirākā 1905. gadā
**Mizrahi** (*Mizrahim*, ivritā: מזרחים‎‎) jeb **Austrumu ebreji** ir ebreju tautas daļa, kas vēsturiski izveidojusies Tuvajos Austrumos, Kaukāzā un Centrālāzijā. Atšķirībā no Centrāleiropas aškenazi ebrejiem un Ibērijas sefardi ebrejiem, mizrahi vēsturiski apdzīvoja austrumu musulmaņu zemes un pēc Izraēlas valsts izveidošanās brīvprātīgi vai piespiedu kārtā gandrīz pilnībā pārcēlās uz Izraēlu, arābu valstīs atstājot vien nelielas mizrahi grupas ar lielākām kopienām bijušās PSRS Centrālāzijas republikās.

Tā kā no jūdaisma viedokļa mizrahi reliģiskie rituāli sakrīt ar sefardu rituāliem, tad ebreju reliģiskajā dalījumā viņi tiek uzskatīti par sefardiem un Izraēlā ir sefardu virsrabīna pakļautībā. Tomēr sefardi savu izcelšanos saista ar Spāniju un Portugāli, bet mizrahi ar senajiem Babilonijas un Jemenas ebrejiem.

Šaurā izpratnē termins mizrahi tiek attiecināts tikai uz ebrejiem, kas cēlušies no arābu zemēm, bet plašākā, arī uz Persijas, Buhāras, Indijas, Kurdistānas un Kaukāza ebrejiem. Tieši šo ļoti dažādo izcelsmes vietu dēļ mizrahi ebreji bieži vien sevi identificē pēc savas izcelsmes vietas, jo katrā no tām bija izveidojusies atsevišķa kopiena ar savu kultūru.

Atsauces
--------

1. ↑  «Mizrahi Jew | Meaning, History, & Facts | Britannica». *www.britannica.com* (angļu). Skatīts: 2023-08-31.
2. 1 2  «Mizrahi Jews in Israel». *My Jewish Learning* (en-US). Skatīts: 2023-08-31.
3. 1 2  «Who Are the Mizrahi (Oriental/Arab) Jews? - Israeli-Palestinian - ProCon.org». *Israeli-Palestinian* (en-US). Arhivēts no oriģināla, laiks: 2023-10-01. Skatīts: 2023-08-31.
**Sultāne Aiše-Humašaha** (osmaņu turku: عایشه ھماشاہ سلطان) bija osmaņu princese, Sultānes Mihrimahas un Rustema Pašā (lielvezīrs 1544–1553; 1555–1561) vienīgā meita. Viņa bija Suleimana Lieliskā un viņa mīļākās dzīvesbiedres un likumīgās sievas Sultānes Hirremas mazmeita.

Biogrāfija
----------

Viņa ir dzimusi Stambulā 1543. gadā, viņa bija vecāku pirmais bērns un vienīgā meita, iespējams, arī vecvecāku pirmais mazbērns. Saņēma labu izglītību, iecienīja dzeju. Viņai bija vairāki brāļi, kuru skaits un vārdi gan tiek apstrīdēti. Tiek ziņots, ka viņu tāpat kā viņas māsīcu, Sultāni Humašahu, ļoti mīlēja viņu vectēvs. Ap 1557. gadu viņa apprecējās ar topošo lielvezīru Semizu Ahmedu Pašā un kopā viņiem bija vairāki bērni. Viņa bija arī Semiza Mehmeda Pašā vecmāmiņa.

Aiše-Humašaha bija politiski aktīva, būdams lielvezīra sieva un varenās Sultānes Mihrimahas meita. Viņa bija arī mātes vienīgā mantiniece, un mantoja ne tikai viņas milzīgo bagātību (ieskaitot 5 pilis), bet arī fondus, kas pēc Mihrimahas testamenta vēlāk tika nodoti dēliem. Droši vien sekojot mātes piemēram, Murada III laikā Aiše-Humašaha uzturēja tuvas attiecības ar Sultāni Safiji.

Semizs Ahmeds Pašā nomira 1580. gadā, un Sultāne 1582. gada 6. aprīlī apprecējās ar Ahmedu Feridunu Pašā, bet laulība ilga tikai 11 mēnešus, jo Pašā nomira 1583. gada 16. martā.

Pastāv versija, ka 1590. gadā Sultāne apprecējās trešoreiz ar Azizu Mahmudu.

Nāve
----

Neilgi pirms nāves viņa ar dēlu devās svētceļojumā un drīz pēc atgriešanās Aiše-Humašaha nomira savā pilī Uskudarā. Saskaņā ar vienu no versijām Aiše-Humašaha tika apglabāta viņas iespējamā vīra Aziza Mahmuda kompleksā, kura celtniecību viņa sponsorēja. Saskaņā ar citu versiju viņa tika apglabāta sava otrā vīra Ahmeda Feriduna Pašā mauzolejā, Sultānes Mihrimahas mošejā Edirnekapi.

Bērni
-----

Ar pirmo vīru Aišei-Humašahai bija četri dēli un divas meitas;

* Sultanzāde Mahmuds Pašā (miris 1602. g. apglabāts Sultānes Mihrimahas mošejā). Kastamononu un Nahčivanas sandžakbejs.
* Sultanzāde Mehmeda Bejs (miris 1605. g. apglabāts Sultānes Mihrimahas mošejā) Hercegovinas sandžakbejs.
* Sultanzāde Mustafa Pašā (miris 1593. Gadā, apglabāts Sultānes Mihrimahas mošejā) Klisa sandžakbejs;
* Sultanzāde Osmana Bejs (miris 1598. gadā, apglabāts Sultānes Mihrimahas mošejā) Karahisaras sandžakbejs. Viņš bija Sultanzades Mehmeda Pašā tēvs.
* Sultāne Saliha (mirusi 1576. gadā, apglabāta Sultānes Mihrimahas mošejā). Viņa 1574. gadā apprecējās ar Džigalazādi Jusufu Sinanu Pašā; viņai bija viens dēls un viena meita.
* Sultāne Safije (apglabāta Sultānes Mihrimahas mošejā) Viņa apprecējās ar Džigalazādi Jusufu Sinanu Pašā 1577. gadā pēc māsas nāves. Viņai bija divi dēli un viena meita.

1. 1 2  «SEMİZ AHMED PAŞA». *TDV İslâm Ansiklopedisi* (turku). Skatīts: 2023-08-15.
Piemērs Veida-Džailsa sistēmas izmantošanai Taivānā un Piņjiņsa izmantošanai kontinentālajā Ķīnā.
**Veida-Džailsa sistēmā** ir ķīniešu valodas transkripcijas sistēmu, kas tika ņemta par pamatu ķīniešu vārdu pierastam līdz 20. gadsimta vidum un dažkārt tiek lietota vēl mūsdienās. Veida-Džailsa sistēmu 1859. gadā izveidoja Tomass Frānsiss Veids (*Thomas Francis Wade*). 1892. gadā Herberts Alens Džailss (*Herbert Allen Giles*) publicēja ķīniešu-angļu vārdnīcu, kurā izmantoja T. F. Veida transkripciju ar nelieliem labojumiem. Līdz pat 20. gadsimta vidum tā bija vienīgā ķīniešu valodas transkripcija visās anglofonajās zemēs. Tagad to nomainījusi *piņjiņs* sistēma, bet Taivaņa - arī uzvārdu un personvārdu pierskstos.

Literatūra
----------

* Jeļena Staburova. *Kiņiešu valodas īpašvārdi un to atveide latviešu valodā: Teorētiskie un praktiskie aspekti*. Riga : "Jaņa Rozes apgads", 2006. 71. lpp.
* Jeļena Staburova. *Kiņiešu personvārdu atveide latviešu valodā: elektronisks izdevums*. Riga : "Latviešu valodas aģentūra", 2019. 87. lpp.
* Dennis K. Yee. «Comprasion of Pinyin and Wade-Giles Romanizations». In John De Francis. *Chinese romanization self-study guide*. Honolulu : The University Press of Hawaii, 2019. 40. lpp. ISBN 9780824881269. Ignorēts nezināms parametrs `|lang=` (tiek ieteikts `|language=`)

Atsauces
--------

1. ↑  Jeļena Staburova, 2019
Rīgas geto. 1942. gads
**Rīgas geto** bija vācu okupācijas valdības izveidots ebreju geto Rīgā, kas pastāvēja no 1941. gada līdz 1943. gadam.

Vēsture
-------

Rīgas geto karte
1941. gada 1. jūlijā Trešā reiha karaspēks ienāca Rīgā. Ostlandes vadība nolēma izveidot Rīgā ebreju geto, kuru izvietoja daļā no Maskavas forštates.

1941. gada 23. augustā tika izveidots Rīgas geto jeb "Lielais geto". No 25. oktobra tā vārtus slēdza un teritorija tika stingri apsargāta. Geto robežas bija Latgales iela, Jersikas iela, Ebreju iela, Līksnas iela, Lielā Kalna iela, Katoļu iela, Jēkabpils iela un Lāčplēša iela.

1941. gada naktī no 29. uz 30. novembri un no 8. uz 9. decembri lielāko daļu Rīgas geto iemītnieku nogalināja Rumbulas mežā. Vācu einzacgrupas "A" daļas kopā ar vietējiem kolaboracionistiem šajās dienās iznīcināja ap 26 000 cilvēku, to skaitā 8 000 bērnu līdz 10 gadu vecumam. "Lielais geto" tika pārveidots par "Mazo geto" ar šādu robežu: Daugavpils iela, Latgales iela, Ebreju iela, Virsaišu iela, Lauvas iela un Lielā Kalna iela.

Rīgas geto tika likvidēts 1943. gada 2. novembrī, kad tur dzīvojošos ebrejus nosūtīja uz koncentrācijas nometnēm.

Rīgas geto saraksti
-------------------

"Rīgas geto saraksti" ir Rīgas holokausta upuru saraksti, kuros ir informācija par vairāk nekā 65 000 izpētītām miršanas apliecībām, nāves cēloņu ieraksti, kā arī izpētīti vairāki desmiti tūkstošu Rīgas geto māju grāmatu ieraksti un ārpus Rīgas geto zonas māju grāmatu ierakstu. "Rīgas geto saraksti" kalpo par vērtīgu informācijas avotu, šie saraksti satur informāciju par personām un viņu ģimenes locekļiem, kas tika piereģistrēti attiecīgajā Rīgas geto mājā ieskaitot ziņas par šo cilvēku vecumu, dzimšanas vietu, nodarbošanos un reizēm arī ziņas par turpmāko dzīvesvietu. Kopumā ir saglabājušās 68 Rīgas geto māju grāmatas. "Rīgas geto sarakstu" autore ir holokaustu pētniece Tamāra Zitcere.

Skatīt arī
----------

* Masu slepkavības Rumbulā
* Rīgas geto muzejs
* Muzejs "Ebreji Latvijā"
* Holokausts Latvijā

Atsauces
--------

1. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2015. gada 25. septembrī.
2. ↑
3. ↑
4. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2015. gada 25. septembrī.
5. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2015. gada 26. septembrī.

Ārējās saites
-------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Rīgas geto*** |

* Artikel „Religiöses Leben der Kölner Juden im Ghetto von Riga" auf Shoa.de (vāciski)
* Rīgas geto upuru saraksts, Autore Tamāra Zitcere (.pdf)
* Lielais geto
* Mazais geto
* Rīgas geto un Latvijas Holokausta muzejs
* Muzejs "Ebreji Latvijā"
* Holokausta pētniecības problēmas Latvijā. — Latvijas vēsturnieku komisijas raksti. 23. sējums (.pdf)
**Titurga** ir 20. gadsimta 80. gados kompleksi veidots ciemats, mūsdienās — Baložu pilsētas daļa. Te atrodas pilsētas pārvalde (Ķekavas novada domes struktūra). Starp Titurgu un vecajiem Baložiem atrodas Titurgas ezers.

K. Barona ielā atrodas piemiņas akmens Robertam Mūrniekam, ko 1991. gada janvāra barikāžu laikā nogalināja OMON.

Vēsture
-------

1980. gadā sāka Ķekavas PMK ciemata būvi, kas pavisam drīz tautā ieguva nosaukumu Titurga. Projektā bija iekļauta jauna vidusskola, bērnudārzs, tirdzniecības un sadzīves pakalpojumu centri. Līdz 80. gadu beigām uzcēla apmēram 500 dzīvokļu, katlu māju, attīrīšanas ietaises, sadzīves pakalpojumu centru. Ciematam 1988. gadā piešķīra PSRS Valsts prēmiju. Pēc attīrīšanas ietaišu pabeigšanas sāka tīrīt Titurgas ezeru. Sākoties Atmodas periodam, celtniecības darbi apsīka. Palika neuzcelta vidusskola un bērnudārzs.

Ciematā uzcēla arī ēkas apģērba r/a "Latvija" iecirknim.

Atsauces
--------

1. ↑  *Latvijas pilsētas*. 78-79.lpp. lpp. ISBN 9984-00-357-4.
Šis raksts ir par mīnu aizžogotājtraleri. Par citām jēdziena **Viesturs** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.
"Viesturs" kopā ar "Virsaiti" un "Imantu" Ziemeļvalstu kara flošu kopējos manevros Kopenhāgenā (1930).
Aizžogotājtralera "Viesturs" virsdienesta karavīri.
**"Viesturs"** bija 1926. gadā Nantē būvēts Latvijas Kara flotes mīnu aizžogotājtraleris. Ūdensizspaids 256 t, garums 48,8 m, platums 6,4 m, iegrime 1,8 m, maksimālais ātrums 14 mezgli, divi tvaika dzinēji ar kopējo jaudu 750 ZS. Tā komandā bija 39 jūrnieki (ieskaitot 4 virsniekus).

Vēsture
-------

Viesturs klases, kurā ietilpa arī "Imanta", kuģi "Viesturs" ražoja Francijas kuģubūves uzņēmums *Ateliers et Chantiers (AC) de la Loire*, un ūdenī "Viesturu" ielaida 1926. gada maijā. 1930. un 1931. gados kuģis piedalījās Ziemeļvalstu kopējos manevros. Vairākkārt Latvijas kara flotes sastāvā devās uz Eiropas valstīm (1935. gadā uz Lietuvu un Zviedriju).

Otrā pasaules kara laikā pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 13. augustā PSRS iekļāva kuģi savā Baltijas kara flotē. 1941. gada 25. jūlijā kuģi pārdēvēja par "Nr57", 7. septembrī kuģa nosaukumu atkal mainīja uz "Nr51", bet 1944. gada 29. augustā kuģi pārdēvēja par "T-298". Līdz kara beigām veica kaujas operācijas PSRS kara flotes sastāvā Somu jūras līcī. 

1959. gada janvārī noņemts no kuģu reģistra un sagriezts metāllūžņos.

Komandieri
----------

* kapteinis Ernests Barotājs
* kapteinis Fricis Lipstons
* kapteinis Kārlis Edmunds Otomārs Turovskis

Aprīkojums
----------

* 76,2 mm zenītlielgabals
* trīs 12,7 mm ložmetēji
* četri mīnu traļi

Bibliogrāfija
-------------

* Latvijas jūrniecības vēsture. Enciklopēdija. - Rīga, 1998.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Траверз – Тип Viesturs». *fleetphoto.ru* (krievu). Skatīts: 2022-10-23.
**Kārpcūkas** (*Phacochoerus*) ir cūku dzimtas (*Suidae*) ģints, kurā apvienotas 2 savvaļas cūku sugas un kuras sastopamas Subsahāras Āfrikā. Tās mājo atklātās un daļēji atklātās vidēs, ļoti sausus reģionus ieskaitot.

Sistemātikas izmaiņas
---------------------

Tēviņiem ir gari ilkņi un uz sejas izteiksmīgas kārpas
Nesenā pagātnē abas kārpcūku sugas tika sistematizētas kā viena suga — *Phacochoerus aethiopicus*. Ģenētisko pētījumu rezultātu ietekmē tika veikta sistemātikas revīzija: vecāko zinātnisko nosaukumu mūsdienās lieto tuksneša kārpcūkas apzīmēšanai, bet biežāk sastopamajai sugai, kuru sauc vienkārši par kārpcūku, dots nosaukums *Phacochoerus africanus*.

Kopīgās iezīmes
---------------

Kārpcūkas ir liela auguma, spēcīgas cūkas. Tēviņi ir lielāki un smagāki nekā mātītes. Abas sugas ir apmēram vienādi lielas, tomēr parastā kārpcūka ir nedaudz lielāka. Tās lielāko īpatņu ķermeņa garums ir 150 cm, svars 150 kg. Tuksneša kārpcūkas lielāko īpatņu ķermeņa garums ir 145 cm, svars 130 kg.

Lai arī abu sugu kārpcūkas klāj ass, spurains matojums, tomēr tas ir retināts un tam cauri spīd āda. Biezāks matojums ir uz muguras, pakauša un vaigiem, kā arī astes galā ir kupls pušķis. Kā jau dzīvnieka nosaukums norāda, šīs ģints cūkām ir kārpas, kas aug uz sejas. Īpaši lielas un izteiksmīgas kārpas ir tēviņiem, kuriem ir arī iespaidīgi ilkņi, sasniedzot 63,5 cm garumu. Mātītēm ilkņi ir mazāki. Kārpcūkas galvenokārt ir zālēdāji, bet pie izdevības tās barojas arī ar nelieliem dzīvniekiem.

Sistemātika
-----------

Kārpcūkai matojums uz muguras aug garāks un biezāks kā uz citām ķermeņa daļām, veidojot krēpes
* **Kārpcūku ģints** (*Phacochoerus*)
	+ Kārpcūka (*Phacochoerus africanus*)
	+ Tuksneša kārpcūka (*Phacochoerus aethiopicus*)

Atsauces
--------

1. ↑  Mammal Species of the World: Phacochoerus
2. ↑  «ADW: Phacochoerus africanus». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 21. septembrī. Skatīts: 2016. gada 14. oktobrī.
3. ↑  ADW: Phacochoerus aethiopicus
4. ↑  Novak, R. M. (editor) (1999). Walker's Mammals of the World. Vol. 2. 6th edition. Johns Hopkins University Press, Baltimore. ISBN 0-8018-5789-9
5. ↑  Kingdon, J. (1997). The Kingdon Guide to African Mammals. Academic Press Limited, London. ISBN 0-12-408355-2
**Satoši Furukava** (古川 聡, *Furukawa Satoshi*; dzimis 1964. gada 4. aprīlī) ir Japānas kosmonauts, ķirurgs.

Bērnība un izglītība
--------------------

Satoši Furukava piedzima 1964. gada 4. aprīlī Jokohamā.
1983. gadā viņš absolvēja Eiko vidusskolu Kamakurā.

1989. gadā Furukava Tokijas Universitātē ieguva medicīnas doktora grādu, bet 2000. gadā — filozofijas doktora grādu medicīnas zinātnēs.

Darbs medicīnā
--------------

No 1989. gada jūnija līdz 1990. gada jūnijam Satoši Furukava bija ārsts rezidents Tokijas Universitātes Medicīnas departamenta slimnīcas Anestēzijas un ķirurģijas nodaļā.
No 1990. gada jūnija līdz 1991. gada jūnijam viņš bija ārsts rezidents Ibaragi prefektūras centrālajā slimnīcā.
No 1991. gada jūnija līdz 1994. gada aprīlim viņš strādāja par ķirurgu tajā pašā slimnīcā.
No 1994. gada līdz 1997. gadam Furukava strādāja par ķirurgu vairākās slimnīcās dažādās prefektūrās.
Kopš 1997. gada jūnija viņš strādā Tokijas Universitātes Medicīnas departamenta slimnīcas Pirmajā ķirurģijas nodaļā.

Kosmiskā karjera
----------------

1999. gada 10. februārī Japānas Nacionālā kosmosa attīstības aģentūra (*NASDA*, kopš 2003. gada *JAXA*) izvēlējās Satoši Furukavu kā vienu no trim Japānas kosmonautu kandidātiem lidojumam uz Starptautisko kosmosa staciju (SKS). 1999. gada aprīlī viņš uzsāka *NASDA* kosmonautu pamatapmācības programmu, un 2001. gada janvārī ieguva astronauta sertifikātu.
2002. gada augustā un septembrī Furukava piedalījās Eiropas kosmosa aģentūras treniņos Vācijā.
2003. gadā no jūlija līdz septembrim viņš Krievijā apguva kosmosa kuģa *Sojuz-TMA* sistēmas.
2004. gada jūnijā Furukava sāka treniņu programmu *NASA* Džonsona kosmosa centrā.
2006. gada 10. februārī *NASA* viņu sertificēja kā misijas speciālistu, un tika pieņemts darbā Džonsona kosmosa centra SKS un robottehnikas nodaļā

Furukavas pirmais lidojums kosmosā sākās 2011. gadā 7. jūlijā, ar kosmosa kuģi *Sojuz TMA-02M* dodoties uz Starptautisko kosmosa staciju (SKS). Viņš bija 28. un 29. ekspedīcijas lidojuma inženieris. Uz zemes atgriezās 22. novembrī, kosmosā pavadot 162 dienas.

Otrais Satoši Furukavas kosmiskais lidojums sākās 2023. gada 26. augustā, ar kosmosa kuģa *SpaceX Crew-7* dodoties uz Starptautisko kosmosa staciju. Viņš bija SKS 69. un 70. ekspedīcijas lidojuma inženieris. Uz zemes viņš atgriezās 2024. gada 12. martā.

Kosmisko lidojumu kopsavilkums

| Kosmosa kuģis | Starts | Nolaišanās | Apkalpes biedri | Pozīcija | Ilgums | Piezīmes |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| *Sojuz TMA-02M* | 07.06.2011. | 22.11.2011. | Sergejs VolkovsMaikls Fosums | Lidojuma inženieris 2 | 162 d 6 h 12 min | SKS-28, SKS-29 |
| *SpaceX Crew-7* | 26.08.2023. | 12.03.2024. | Jasmina MoghbeliAndreass MogensensKonstantins Borisovs | Misijas speciālists | 199 d 2 h 20 min | SKS-69, SKS-70 |

Ārējās saites
-------------

* Biogrāfija NASA mājaslapā (angliski)
* Сатоси Фурукава astronaut.ru (krieviski)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 295107298
* NDL: 001114175
* CiNii: DA17912956

 |

 |
**Burgundijas karaliste** ir vairāku vēlīnā antīkā laikmeta un viduslaiku valstisko veidojumu nosaukums Rietumeiropā. Reģions saukts arī par Provansas karalisti, Arlas karalisti, Burgundijas hercogisti un Burgundijas grāfisti. Nosaukums pakāpeniski attiecināts uz mūsdienu Francijas reģionu Burgundiju. 

Nosaukums cēlies no burgundiem, ģermāņu cilts, kas mūsu ēras sākumā dzīvoja tagadējās Polijas teritorijā. Ap 260. gadu burgundi ir pārcēlušies uz tagadējās Vācijas dienvidiem. 5. un 6. gadsimtā burgundi izveidoja divas barbaru karalistes. Viena atradās pie Reinas, ar galvaspilsētu Vormsā. Otra stiepās no Ronas upes līdz mūsdienu Šveicei, ar galvaspilsētu Ženēvā. 6. gadsimtā to iekļāva Franku valstī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Burgundijas karaliste***.
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 248095834
* HDS: 006620

 |

 |
Skats uz Marijas dzirnavām 20. gadsimta sākumā
**Marijas dzirnavas**, jeb **Māras dzirnavas**, bija dzirnavas pie tagadējā Māras dīķa, tās bija Rīgas nocietinājumu daļa Pārdaugavā. Sakarā ar Māras dīķa apkārtnes izbūvi 1923.—1924. gadā veco dzirnavu ēku nojauca. Pie Mārupītes iztekas no dīķa saglabājusies vairs tikai dzirnavu slūžu vieta.

Vēsture
-------

Rīgas domkapitula nocietinātās dzirnavas pirmo reizi minētas 1226. gadā. Pēc Viļņas ūnijas noslēgšanas un Livonijas sabrukuma Polijas-Lietuvas kopvalsts valdnieks Sigismunds II Augusts dzirnavas uzdāvināja Andrejam Spillem, kurš 1573. gadā par 3500 sudraba dālderiem tās pārdeva Rīgas pilsētai.

Kad Rīgas pilsēta 1621. gada 16. septembrī padevās zviedriem, Marijas dzirnavām uzbruka lietuviešu karaspēks, kurš vismaz četras reizes mēģināja ieņemt un nodedzināt dzirnavas, taču tajās bija nocietinājušies 15 rīdzinieki, kuri atsituši visus uzbrukumus. Šie notikumi iedvesmojuši Rutku Tēva romāna "Trīs vella kalpi", kā arī mākslas filmas "Vella kalpi" un "Vella kalpi Vella dzirnavās" tapšanu.

Otrā Ziemeļu kara (1656—1661) laikā Marijas dzirnavas izpostīja — dzirnavniekam un būvmeistaram Miķelim Glēzeram 1660. gadā tās vajadzēja būvēt no jauna: uzcēla laukakmeņu mūra ēku ar vairākiem ūdensratiem. Nedaudz vēlāk virs dzirnavu ēkas ieejas akmenī izkala Rīgas pilsētas ģerboni.

Dzirnavās pilsētas iedzīvotāji mala miltus līdz pat Pirmajam pasaules karam. 1902. gadā ūdens spēku nomainīja tvaika dzinējs.

Literatūra
----------

* Līgums starp Rīgas rāti un Andreju Spillu par Pārdaugavas (Marijas) dzirnavu pirkšanu. LVVA, 1573. 8. f. 2. apr. 39. l.
* Atskaite par Retgerda Fēgezaka (*Rötgerdt Vēgesack*) Marijas dzirnavās veiktajiem remontdarbiem 1668.-1669. gados. LVVA, 1390. f. 2. apr. 407. l. 145. lp.
* Rīgas kases kolēģijas dokumenti par Marijas dzirnavām 1677. gadā. LVVA, 1390. f. 4. apr. 1151. l.
* Rīgas pilsētas dzirnavu darbības noteikumi un malšanas takses 1690. gadā. LVVA, 1390. f. 4. apr. 1151. l. 209. lp.
* Marijas dzirnavu ēku inventarizācijas protokols 1733. gada 19. oktobrī. LVVA, 1390. f. 2. apr. 402. l. 152. l.
* Kvītis par pilsētas kases gada izdevumiem Marijas dzirnavās 1735. gadā. LVVA, 1390. f. 4. apr. 1458. l. 1368.—1396. lp.
* Marijas dzirnavu nomas līgums 1742. gadā. LVVA, 1390. f. 2. apr. 407. l. 124. lp.
* Marijas dzirnavu nomas maksājumi 1811—1830. gados. LVVA, 1390. f. 4. apr. 963. l. 150. lp.
* Mārupītes gultnes virziena maiņas projekts 1885. gadā. LVVA, 2724. f. 1. apr. 1134. l. 3. lp.
* Marijas dzirnavu situācijas plāns 1887. gadā. LVVA, 2764. f. 1. apr. 338. l.
* Marijas dzirnavu ēku taksācijas protokols 1888. gada 17. oktobrī. LVVA, 2764. f. 2. apr. 418. l.
* Marijas dzirnavu dzirnavnieka Vilhelma Dīlmaņa (*Dielmann*) zvērests — 1690. gada 5. jūnijs. LVVA, 673. f. 1. apr. 1206. l. 9. lp.

Atsauces
--------

1. ↑  Marijas dzirnavas no vesture.eu

Ārējās saites
-------------

* Marijas dzirnavas. / Torņakalns. — LVVA izstādes katalogs
* Vella kalpi kāvās Māras dzirnavās, Antra Gabre, "Rīgas Balss", raksts pārpublicēts portālā apollo.lv 10.12.2005.
**Pļavas pastinaks** jeb **pastinaks** (latīņu: *Pastinaca sativa*) ir sakņu dārzenis, kas ir tuvi radniecīgs ar burkāniem un pētersīļiem un pieder čemurziežu dzimtai.

Augs ir divgadīgs, taču to bieži audzē kā viengadīgu. Tam ir gara, ēdama, krēmkrāsas mietsakne, kura pēc pārziemošanas zemē iegūst saldenu garšu. Taču pēc tam, kad augs ir pārziedējis un nogatavinājis sēklas, tā sakne kļūst neēdama. Rīkojoties ar pastinaka ar kātu un lapotni, jāievēro piesardzības pasākumi, jo pastinaka sula saules gaismā, saskaroties ar ādu, var izraisīt izsitumus.

Pastinaki parasti tiek termiski apstrādāti, bet tos var ēst arī neapstrādātus. Saknes mīkstumam ir salda garša. Tas satur daudz vitamīnu, antioksidantu un minerālvielas (īpaši kālija); kā arī satur gan šķīstošās, gan nešķīstošās šķiedrvielas. Pastinakus vislabāk audzē dziļā, bezakmeņu augsnē. Augam mēdz uzbrukt burkānu muša un citi kaitēkļi, kā arī augu vīrusi un sēnīšu slimības, no kurām visnopietnākā ir koka vēzis.

Izplatība
---------

Augu suga ir plaši sastopama Eiropā. Pļavas pastinaka sākotnējais areāls ir kontinenta dienvidu un vidus daļā, no kurienes tas plaši izplatījies citur. Latvijā pļavas pastinaks ir nereti sastopams visā valsts teritorijā, kur atsevišķi eksemplāri un nelielas grupas aug sausās pļavās, upju krastu terasēs, grants ieguves karjeros un dzelzceļa uzbērumos.

Apraksts
--------

Pļavas pastinaks ir divgadīgs, 40—110 cm garš lakstaugs ar baltu, resnu, ēdamu sakni. Viss augs ir dzeltenīgi zaļš. Stublājs ir stāvs, stingrs, rievaini šķautņains, zarains, īsi apmatots. Lapas ir vienkārt plūksnainas, 7—20 cm garas, dalītas, sastāv no 2-7 pāriem olveidīgu, sēdošu plūksnu ar lielzāģzobainu malu. Stublāja apakšējās lapas kātainas, augšējās ir sēdošas, piestiprinājums stublājam nedaudz makstveidīgs. Ziedkopas čemurā staru nedaudz. Vīkala un vīkaliņa nav. Zieda vainaglapas ir tumšdzeltenas. Auglis ir plati eliptisks, 0,5—0,8 cm garš dvīņsēklenis ar šauru spārnu. Zied jūlijā un augustā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Fact check: Contact with wild parsnip harmful to humans and animals». *USA TODAY* (en-US). Skatīts: 2023-07-02.
2. ↑  «Parsnip | Diseases and Pests, Description, Uses, Propagation». *plantvillage.psu.edu*. Skatīts: 2023-07-02.
3. 1 2  «pļavas pastinaks - Pastinaca sativa L. s.l. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2023-07-02.
**Kārena Anne Kārpentere** (angļu: *Karen Anne Carpenter*; 1950. gada 2. marts — 1983. gada 4. februāris) bija amerikāņu dziedātāja un bundziniece, kopā ar savu brāli Ričardu Kārpenteru grupas *The Carpenters* biedre no grupas izveides 1968. gadā līdz savai nāvei 1983. gadā. Ar raksturīgu trīs oktāvu kontralta vokālo diapazonu, laikabiedri viņu atzinīgi novērtēja kā lielisku vokālisti.

Dzīvesgājums
------------

Kārpentere dzimusi Ņūheivenā, Konektikutas štatā, un 1963. gadā kopā ar ģimeni pārcēlās uz Dauniju, Kalifornijā. Vidusskolā viņa sāka mācīties bungu spēli un pēc skolas beigšanas pievienojās Longbīčas štata korim. Pēc vairāku gadu ilgas turnejas un ierakstīšanas *The Carpenters* 1969. gadā noslēdza līgumu ar *A&M Records*, 1970. gados gūstot milzīgus komerciālus panākumus un kritikas atzinību. Sākotnēji Kārpentere bija grupas pilnas slodzes bundziniece, taču pamazām viņa ieņēma vadošās solistes lomu, un viņas bungošana tika samazināta līdz dažām dzīvajām uzstāšanās reizēm vai ierakstiem albumos. Kamēr 70. gadu beigās grupai *Carpenters* bija pārtraukums, viņa ierakstīja soloalbumu, kas tika izdots vairākus gadus pēc viņas nāves.

32 gadu vecumā Kārpentere nomira no sirds mazspējas, ko izraisīja tolaik maz zināmās anoreksijas izraisītās komplikācijas, un viņas nāve palielināja ēšanas traucējumu redzamību sabiedrībā un izpratni par tiem. Interese par viņas dzīvi un nāvi ir radījusi daudzas dokumentālās un mākslas filmas. Viņas darbs joprojām gūst atzinību, tostarp iekļūšanu *Rolling Stone* 2010. gada 100 visu laiku labāko dziedātāju sarakstā.

Diskogrāfija
------------

### The Carpenters

* *Offering/Ticket to Ride* (1969)
* *Close to You* (1970)
* *Carpenters* (1971)
* *A Song for You* (1972)
* *Now & Then* (1973)
* *Horizon* (1975)
* *A Kind of Hush* (1976)
* *Passage* (1977)
* *Christmas Portrait* (1978)
* *Made in America* (1981)
* *Voice of the Heart* (1983)
* *An Old-Fashioned Christmas* (1984)
* *Lovelines* (1989)
* *As Time Goes By* (2004)

### Solo albumi

* *Karen Carpenter* (1996; ierakstīts 1979)

Piezīmes un atsauces
--------------------

1. ↑  Rob Hoerburger. «Recordings View; Revisionist Thinking On the Carpenters». *The New York Times*, 1991. gada 3. novembris. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2021. gada 25. septembrī. Skatīts: 2022. gada 2. maijs.
2. ↑  Joel Samberg. «Remembering Karen Carpenter, 30 Years Later». NPR, 2013. gada 4. februāris. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2022. gada 2. maijs. Skatīts: 2022. gada 2. maijs.
3. ↑  Schmidt, 2010, 24. lpp.
4. ↑  Schmidt, 2010, 289. lpp.
5. ↑  Neil McCormick. «Karen Carpenter and the mystery of the missing album». *The Daily Telegraph*, 2016. gada 4. februāris. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2022. gada 2. maijs. Skatīts: 2022. gada 2. maijs.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 19882134
* LNB: 000050903
* LCCN: n89635214
* ISNI: 0000 0000 3279 8513
* GND: 119249979
* BNF: cb140456232 (data)
* BIBSYS: 5098084
* NKC: xx0151830

 |

 |
**Pampu lapsa** (*Pseudalopex gymnocercus*) ir suņu dzimtas (*Canidae*) zorro ģints (*Pseudalopex*) plēsējs.

Vārds "zorro" spāņu valodā nozīmē "lapsa". Lai arī šos dzīvniekus mēdz saukt par lapsām, tie pieder pie suņu cilts, nevis lapsu cilts. Tādēļ tos bieži sauc par neīstajām jeb pseidolapsām (Pseudalopex), bet lapsas no lapsu cilts par īstajām lapsām.

Pampas Buenosairesas tuvumā
Pampu lapsa apdzīvo pampas Dienvidamerikas centrālajā daļa: Argentīnā, Urugvajā, Paragvajā un Brazīlijā. Tā dod priekšroku zālājam, atklātai ainavai, ar retiem kokiem un krūmiem.

Izskats un ieradumi
-------------------

Pampu lapsas ķermeņa garums ir 62 cm, astes garums 34 cm, svars ir 4—6 kg. Tēviņi ir lielāki par mātītēm.
Pampu lapsa ir vidēja auguma, ārēji līdzīga kolpeo lapsai, tikai nedaudz mazāka un pelēkā krāsā, ar melnu purnu. Galva, kakls un kājas ir brūngani. Tai ir īss, biezs kažoks. Ausis palielas, trīstūrveida, sarkanbrūnā krāsā. Aste kupla, ar melnu galu. Areāla ziemeļdaļā dzīvnieki ir krāsaināki nekā dienviddaļā. 

Pampu lapsas visbiežāk ir vientuļnieces, sanākot kopā tikai pārošanās sezonā, tomēr reizēm veido ilgstošus monogāmus pārus. Mazuļus vecāki audzina kopā. Kamēr mātīte ir grūsna, tā slēpjas alā, kas parasti atrodas zem krūmiem vai lielāku koku saknēm. Grūsnības periods ilgst 55—60 dienas. Parasti piedzimst 3—5 kucēni. Pirmās nedēļas māte kucēnus nepamet vienus, tikmēr tēviņš baro mātīti. Kad mazuļi ir 3 mēnešus veci, tie dodas medībās kopā ar vecākiem. Pampu lapsa dzīvo apmēram 13 gadus.

Ja pampu lapsu nobiedē vai tai tuvojas kāds lielāks dzīvnieks, tā nokrīt zemē un, aizvērusi acis, izliekas mirusi. Kad briesmas ir garām, lapsa ceļas augšā.

Pampu lapsa medīt dodas pēc saulrieta, lai gan reizēm tā medī arī dienā teritorijās, kurās ir maz cilvēku. Pampu lapsa ir visēdāja un ēd augus, augļus, putnus, olas, grauzējus, trušus, ķirzakas, kukaiņus un maitu, reizēm tā uzbrūk aitu baram, nokožot jērus. Tādēļ cilvēki mēdz pampu lapsas medīt, lai aizsargātu mājlopus un iegūtu kažokādu.

Sistemātika
-----------

Sugai ir 5 pasugas:

* *Lycalopex gymnocercus gymnocercus*
* *Lycalopex gymnocercus antiquus*
* *Lycalopex gymnocercus domeykoanus*
* *Lycalopex gymnocercus gracilis*
* *Lycalopex gymnocercus maullinicus*

Atsauces
--------

1. ↑  «Pseudalopex gymnocercus (Pampas Fox, Azara's Fox, Azara’s Fox, Azara's Zorro)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 30. martā. Skatīts: 2009. gada 9. martā.
2. 1 2 3  Pampas Fox: The Animal Files
3. ↑  «Pampas Fox profile. Information about Pampas Fox. Mundoandino culture and attractions». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 18. martā. Skatīts: 2009. gada 9. martā.
4. ↑  «Mammal Species of the World - Browse: gymnocercus». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 4. jūnijā. Skatīts: 2009. gada 9. martā.

Ārējās saites
-------------

* 
* [novecojusi saite] Pampu lapsu diēta
* 
* 
* 
* Pampu lapsas foto
**Rudzu lāčauza** (latīņu: *Bromus secalinus*) ir graudzāļu dzimtas lāčauzu ģints suga. Tā savvaļā ir sastopama Austrumu un Centrālajā Eiropā, bet daudzviet izzūd, un mūsdienās kādreizējā vienlaidu areālā sastopama no ļoti reti līdz retumis.

Latvijā rudzu lāčauza ir reti sastopama, izzūdoša nezāle. Tās atsevišķi īpatņi un nelielas augu grupas aug sējumos un ceļmalās.

Apraksts
--------

Rudzu lāčauza ir viengadīgs pārziemojošs, 15—60 cm garš lakstaugs. Stiebrs ir stāvs, gluds un kails. Lapas ir lineāras, 0,4—0,6 cm platas, īsākas nekā stiebrs un atrodas pārsvarā tā lejasdaļā. Lapas plātne un mala ir klāta ar izklaidus matiņiem, lapas maksts kaila un slēgta. Skara ir 6—15 cm gara un novietota stiebra galotnē, pēc ziedēšanas tā ir mazliet nokarena, diezgan šaura. Vārpiņas ir masīvas, ap 2 cm garas, sāniski saplacinātas. Ārējā vārpiņas plēksne ir ar 3—5 dzīslām, iekšējā — ar 5—7 dzīslām. Ārējā zieda plēksne ir strupa, ar 1—2 cm garu akotu un 7—11 dzīslām. Plēksnes augļu laikā atstāv, tomēr malas ieliecas un pilnīgi nosedz masīvo, veltenisko graudu, kurš ir ap 0,8 cm garš. Graudam ir dziļa garenrieva. Zied jūnijā un jūlijā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «rudzu lāčauza - Bromus secalinus L. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-11-06.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Rudzu lāčauza***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)
**Tenjentes Rodolfo Marša Martina lidosta** (spāņu: *Aeródromo Teniente Rodolfo Marsh Martin*) ir Čīles civilā lidosta Antarktikā. Tā atrodas Karaļa Džordža salas dienvidrietumu galā un ir galvenais Čīles transporta mezgls Antarktīdas pussalas reģionā, kas funkcionē visu gadu. Lidostu pārvalda Čīles Civilās aviācijas ģenerālā pārvalde.

Aerodroms izveidots 1980. gada 15. martā kā Čīles Gaisa spēku bāze. Nosaukta par godu leitnantam Rodolfo Maršam Martinam (1908-1937), kurš 1935. gadā noorganizēja pirmo aviolīniju Čīles Magelanesas reģionā un gāja bojā pārlidojumā no Puertomontas uz Puntaarenasu. 1984. gadā aviācijas bāzes civilās struktūras tika iekļautas jaunizveidotajā pilsētiņā Viljā las Estreljasā. 1990. gadā aviobāze tika apvienota ar Kara flotes meteoroloģijas centru Eduardofreju, paturot tās nosaukumu, bet lidlauks nodots Civilās aviācijas pārvaldei.

Lidlauka 1292 m garais un 39 m platais skrejceļš izbūvēts uz mūžīgā sasaluma grunts, klāts ar grants un šķembu segumu. Lidosta uzņem reisus no Puntaarenasas Dienvidamerikā un apkalpo iekškontinentālos lidojumus uz Amundsenskotu-Sautpolu, DROMLAN sistēmas lidlaukiem u.c.

Atsauces
--------

1. ↑  «IFIS». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 13. septembrī. Skatīts: 2013. gada 24. aprīlī.
2. ↑  Clasificacion Aeropuertos[novecojusi saite]
3. ↑  «BASE AÉREA ANTÁRTICA : AERODROMO "TENIENTE RODOLFO MARSH"». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2004. gada 14. oktobrī. Skatīts: 2013. gada 24. aprīlī.
4. ↑  «Paseo por la toponimia y onomástica de las bases antárticas chilenas». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 14. februārī. Skatīts: 2015. gada 14. februārī.
5. ↑  «Base Pdte. Eduardo Frei Montalva». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 4. decembrī. Skatīts: 2013. gada 25. aprīlī.