recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Knābjgalvji** (*Rhynchocephalia*) pieder pie lepidozauru apakšklases. Knābjgalvju kārtas vienīgais pārstāvis mūsdienās ir hatērija (*Sphenodon punctatus*), kas ir primitīvākais rāpulis mūsdienās. Hatērija sasniedz 75 cm garumu, ārēji tā ļoti atgādina ķirzaku, bet tās anatomiskā uzbūve ir visai īpatnēja.

Morfoloģija
-----------

Mugurkauls sastāv no divpusēji ieliektiem amficēliem skriemeļiem, starp kuriem saglabājas muguras stiegras atliekas — pazīme, kas kopēja dažām primitīvākajām ķirzakām. Ribu dorsālajiem (muguras) nodalījumiem ir īsi, atpakaļ vērsti kāšveida izaugumi — *processus uncinatus* — kopēja pazīme no mūsdienu rāpuļiem tikai ar krokodili un bez tam ar putniem. Zem ādas gar vēderu atrodas virkne tievu segkauliņu, kurus sauc par vēdera ribām — *gastralia*; izņemot hatēriju, no mūsdienu grupām tās ir tikai krokodiliem, bet starp fosilajām formām bija plaši izplatītas. Tām nav nekā kopēja ar īstajām (hondrālajām) ribām; tās acīmredzot ir stegocefālu vēdera bruņu rudimenti. Hatērijas galvaskausā, tāpat kā krokodiliem, saglabājas divi loki un kvadrāta kauls ir nekustīgi savienots ar galvaskausa kapsulu, bet hoānas atrodas pašā priekšējā aukslēju daļā, abās pusēs no lemeša kauliem. Augšā, starp paura kauliem, atrodas liels caurums paura acij, kura attīstīta labāk nekā jebkuram citam mūsdienu rāpulim un ir līdzīga īstai acij ar tīkleni, lēcu un radzeni. Jaunajām hatērijām kā uz žokļu un aukslēju, tā arī uz lemeša kauliem ir zobi (vienīgais gadījums starp mūsdienu rāpuļiem). Līdz ar vecumu zobi pilnīgi nodilst un kodiens notiek ar žokļu malām, kuras ar laiku pārkaulojas (no šejienes arī nosaukums — knābjgalvji). Hatērija ir vienīgais rāpulis, kam nav kopulācijas orgāna. Sirdī saglabājas venozais sinuss.

Dzīvesveids
-----------

Hatērija ir nakts dzīvnieks, dzīvo alās un pārtiek no kukaiņiem, gliemjiem un tārpiem, dažkārt ēd arī sīkas ķirzakas un putnu olas. Novērojams arī kanibālisms, kad pieaugušās hatērijas apēd mazuļus. Apbrīnojami zems aktivitātes temperatūras optimums: no 6 līdz 18˚C. Dzimumgatavību sasniedz 20 gadu vecumā. Dēj 8—16 olas ar cietu čaumalu, turklāt dīgļa attīstība ilgst veselus 12—14 mēnešus. Lielais mūža garums (nebrīvē nodzīvo virs 70 gadiem) un spēja saglabāt aktivitāti samērā bargos dzīves apstākļos, acīmredzot, ļāva sugai saglabāties, neskatoties uz arhaiskām uzbūves īpatnībām. Līdz 19 gadsimta beigām apdzīvoja Jaunzēlandi un tās kaimiņu salas. Mūsdienās sastopama tikai salās uz austrumiem un dienvidiem no Jaunzēlandes. Populācijas dažādās salu grupās atšķiras savā starpā ar dažām zvīņojuma īpatnībām, krāsojumu un citām iezīmēm, kas liek izdalīt trīs hatēriju pasugas, kuras reizēm tiek izdalītas arī kā atsevišķas sugas. Visas hatērijas atrodas likuma aizsardzībā.

Atsauces
--------

1. ↑  N. Naumovs, N. Kartašovs. Mugurkaulnieku zooloģija, izdevniecība "Zvaigzne", Rīga, 1990, 292. lpp.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Sphenodontia*** |
Šis raksts ir par zemūdeni. Par citām jēdziena **Spīdola** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.
Zemūdene "Spīdola" Liepājas karostā 1935. gada 1. janvārī.
**Spīdola** bija Latvijas kara flotes zemūdene. Uzbūvēta 1926. gadā Havrā, Francijā, zemūdeņu *Loire-Simonet* klase.

Tehniskie parametri
-------------------

Ūdensizspaids 395 t (virs ūdens) un 525 t (zem ūdens), garums 55 m, platums 4,6 m, iegrime 3,9 m. Maksimālais ātrums 17,5 mezgli (virs ūdens) un 10 mezgli (zem ūdens), darbības radiuss 1660 jūras jūdzes (ar ātrumu 14 mezgli) vai 2000 jūras jūdzes (ar ātrumu 10 mezgli), zemūdens režīmā 85 jūras jūdzes (ar ātrumu 9 mezgli). Maksimālā iegrime 70 m, niršanas ātrums 10m/37s. Divi *Sulzer* dīzeļmotori (1300 ZS), divi *Simonet* elektromotori (700 ZS).

Bruņojums:

* 75 mm zenītlielgabals
* divi 7,7 mm ložmetēji
* seši 450 mm *Whitehead* torpēdaparāti (4 priekšgalā - no tiem 2 grozāmie, - 2 grozāmie aizmugurē)
* septiņas torpēdas ielādētā stāvoklī (viena rezervē)

Vēsture
-------

Latvijas kara flotē no 1927. gada

* pieraksta osta: Liepāja
* komandieri:
	+ jūras kapteinis Nikolajs Grīniņš
	+ jūras kapteinis Oskars Rodiņš
	+ jūras kapteinis Ādolfs Bergs-Kalns (līdz 1935. gadam)
	+ komandkapteinis Kārlis Kalacis (1935–1940)
* komandā 32 jūrnieki (3 virsnieki, 24 instruktori, 5 matroži))

Zemūdene piedalījusies Latvijas kara flotes vizītēs Somijā, Igaunijā, Lietuvā, Polijā, Vācijā, Zviedrijā, Dānijā, Norvēģijā.

Pēc PSRS okupācijas 1940. gada 25. jūlijā iekļāva kuģi savā Baltijas kara flotē (18. zemūdeņu brigādē). 1941. gadā pēc Liepājas kara flotes bāzes komandiera pavēles naktī no 24. uz 25. jūniju kopā ar zemūdeni "Ronis" un vēl 4 padomju zemūdenēm tika nogremdēta Vācijas kara flotes bloķētās Liepājas ostas akvatorijā. 1942. gadā "Spīdola" tika izcelta un vraks pārkausēts.

Atsauces
--------

1. ↑  «Dižļaudis - Rodiņš Oskars». *dizlaudis.mozello.lv*. Skatīts: 2024-03-06.
2. ↑  «Rodinš Oskars». *Dundagas vēsture* (latviešu). 2012-11-16. Skatīts: 2024-03-06.
3. ↑  «Kārlis Kalacis». *timenote.info* (latviešu). Skatīts: 2024-03-06.
4. ↑  «Liecības par Latvijas Kara flotes zemūdenēm Kara muzeja krājumā | Latvijas Kara muzejs». *www.karamuzejs.lv*. Skatīts: 2024-03-06.

Bibliogrāfija
-------------

* Latvijas jūrniecības vēsture. Enciklopēdija. — Rīga, 1998.
Ģenerālis Viljams Fermors 1765. gada gleznā
**Viljams Fermors** (angļu: *William Fermor*, vācu: *Wilhelm von Fermor*, krievu: *Виллим Виллимович Фермор*, 1702-1771) bija skotu un vācbaltu cilmes Krievijas Impērijas ģenerālis. Mūža nogali pavadīja savā Nītaures muižā.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1702. gada 28. septembrī Lielā Ziemeļu kara laikā Pleskavā skotu izcelsmes Krievijas armijas ģenerālmajora Viljama Fermora (*Виллим Юрьевич Фермор*, miris 1731.) un Barbaras Horikas (*Horrick*) ģimenē. 1720. gadā viņš iestājās Krievijas militārajā dienestā, no 1733. gada bija feldmaršala Johana Burharda Miniha adjutants, piedalījās Polijas mantojuma karā (1733—1738), krievu-turku kara laikā paaugstināts par pulkvedi (1736), tad par ģenerālmajoru (1737). Piedalījās krievu-zviedru karā (1741), vēlāk vadīja Celtniecības kanceleju (1746—1758). Šajā laikā viņš apprecējās ar vācbaltieti Doroteju Elizabeti Brūsu (*Dorothea Elisabeth Bruce*, 1714-1762).

Septiņgadu kara laikā kā ģenerālanšefs vadīja Mēmeles ieņemšanu un piedalījās Grosjegērsdorfas kaujā (1757). 1758. gadā viņu iecēla par Krievijas Impērijas ārzemju armijas pavēlnieku, viņa vadībā tika ieņemta Kēnigsberga (1758) un gūta uzvara kaujā pie Corndorfas. 1758. gada 12. jūnijā viņam piešķīra Svētās Romas impērijas grāfa titulu.
1761. gada 15. aprīlī Krievijas ķeizariene Elizabete par nopelniem Septiņgadu karā Vilhelmam jeb Viljamam fon Fermoram piešķīra Nītaures muižu kopā ar Annas, Mārcienas un Mores muižām. Divas nedēļas pēc sievas nāves viņš uz senās ordeņa Nītaures pils pamatiem 1762. gadā lika pamatus Nītaures luterāņu baznīcai, kuras celtniecībai daļēji izmantoti Nītaures pils gruveši.

Pēc atvaļināšanās no militārā dienesta 1763. gadā kļuva par Smoļenskas ģenerālgubernatoru. Pēc 1768. gada dzīvoja savā Nītaures muižā, kur mira 1771. gadā.

Sabiedriskā darbība
-------------------

V. Fermors darbojās 1750. gadā dibinātajā Pēterburgas brīvmūrnieku ložā *Zur Verschwiegenheit* ("Klusēšana").

Bērni
-----

* Sāra Eleonora Stenboka-Fermora (1740—1818)
* Wilhelms Georgs Fermors (1749—1828)

Atsauces
--------

1. ↑  geni.com
2. ↑  Nītaures ev.lut. draudzes un baznīcas vēstures līkloči
3. ↑  *Серков А. И.* Русское масонство, 1731—2000. Энциклопедический словарь. Москва: 2001 — 967 lpp.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 251935427
* ISNI: 0000 0003 7542 5698
* GND: 1025283902
* BNF: cb149652577 (data)

 |

 |
Daļa no Somijas Karēlijas (dzeltenā krāsā), kas pēc Turku līguma 1743. gadā pārgāja Krievijas pakļautībā
**Krievu—zviedru karš (1741—1743)** jeb **Cepuraino karš** (somu: *hattujen sota*, zviedru: *hattarnas ryska krig*), bija Zviedrijas un Krievijas Impērijas karš Austrijas mantojuma kara (1740—1748) laikā. Zviedriju diplomātiski atbalstīja Francijas Karaliste.

Kara iegansts
-------------

Zviedrijā pretkrievu noskaņojumu pastiprināja Zviedrijas diplomāta Malkolma Sinklēra (*Sinclair*) nogalināšana Silēzijā 1739. gada jūnijā, kas Krievu—turku kara laikā bija notikusi Krievijas Impērijas ģenerālfeldmaršala Miniha uzdevumā.
1740. gada novembrī Pēterburgā notika galma apvērsums, kura laikā reģentu Bīronu arestēja, bet par jauno reģenti līdz ķeizara Ivana VI pilngadībai izsludināja viņa māti hercogieni Annu.
Francija un Zviedrija atbalstīja Pētera I meitas Elizabetes pretenzijas uz troni.

Norise
------

Izmantojot Pēterburgas galma nesaskaņas, 1741. gada 8. augustā Zviedrijas Riksdāgs pieteica karu Krievijai, taču 3. septembrī ap 20 tūkstošu vīru lielā Zviedrijas armija cieta sakāvi kaujā pie Lapēnrantas (zviedru: *Villmanstrand*).

Pēc 1741. gada 6. decembra galma apvērsuma jaunā Krievijas Impērijas valdniece Elizabete pavēlēja gāztā ķeizara Ivana VI ģimeni lielā slepenībā turēt ieslodzījumā Daugavgrīvas cietoksnī, tomēr atteicās no solījumiem atgriezt Baltijas provinces Zviedrijai un nolēma turpināt karadarbību.

1742. gada jūnijā Krievijas Impērijas karaspēks ar 30 tūkstošu vīru atsāka karadarbību, un Pētera Lasī vadībā ieņēma Haminas (*Fredrikshamn*), jūlijā Porvo (*Borgå*) un augustā Savonlinnas (*Nyslott*) un Hemēnlinnas (*Tavastehus*) cietokšņus. Helsinkos aplenktā Zviedrijas armija padevās 26. augustā.

1743. gada jaunvārī Krievijas Impērijas armija sāka uzbrukumu Turku (*Åbo*) virzienā, tādēļ Turku pilī sākās miera sarunas, kurās Zviedrijas pusi pārstāvēja Rīgā dzimušais sūtnis Ēriks Matīss fon Nolkens (*Nolcken*), bet Krievijas pusi ģenerālis Aleksandrs Rumjancevs. 1743. gada 17. jūnijā puses parakstīja vienošanos par kara pārtraukšanu, Riksdāga komisija piesprieda nāvessodu neveiksmīgajiem karaspēka komandieriem ģenerāļiem Kārlim Emīlam Lēvenhauptam un Henrikam Magnusam fon Budenbrokam.

7. augustā karojošās puses noslēdza Turku miera līgumu, kurā atteicās ne tikai no Baltijas provincēm, bet arī no Kīmmenegordas un Savonlinnas (*Kymmenegårds och Nyslotts*) lēnes daļas.

Atsauces
--------



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85116060
* NKC: ph1018954
* KulturNav: id

 |

 |
Novoserbijas karte
Novoserbijas atrašanās vieta
**Novoserbija** vai **Nova Serbija** bija Krievijas Impērijas izveidota militāri administratīva teritorija mūsdienu Ukrainas Kirovohradas apgabala teritorijā no 1751. līdz 1764. gadam. Izveidota Polijas-Lietuvas ūnijas un pusautonomā kazaku Hetmanāta pierobežā. Uz šejieni pārcēla pareizticīgos serbus, moldāvus, melnkalniešus, rumāņus. Teritorijas centrs atradās Novomirhorodā.

Imperatore Elizabete I teritoriju izveidoja 1752. gada janvārī. Lai arī oficiālais jaunās teritorijas mērķis bija Krievijas Impērijas aizsardzība pret turku un Krimas hanistes uzbrukumiem, šī teritorija Krievijai deva bāzi, no kuras tā varēja kontrolēt Zaporižjas Sičas kazakus, izolējot Zaporižju no Labā krasta Ukrainas un daļēji no Kreisā krasta Ukrainas, kā arī veicināja Krievijas ekspansijas plānus Ukrainas stepju reģionā.

Krievijas valdība no šejienes padzina aptuveni 4000 vietējo kazaku iedzīvotāju mājsaimniecības. Viņu vietā ieveda serbu militāros kolonistus no Austrijas Hābsburgu kontrolētajām serbu zemēm, kam vēlāk pievienojās pareizticīgo tautu pārstāvji no Osmaņu impērijas kontrolētajiem Balkāniem.

Atsauces
--------

1. ↑  New Serbia
**Aleksejs Bestuževs-Rjumins** ​​(krievu: *Алексей Петрович Бестужев-Рюмин*, 1693-1766) bija Krievijas caristes, vēlāk Krievijas Impērijas diplomāts un valsts darbinieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1693. gada 1. jūnijā (22. maijā pēc VS) Maskavā bajāra Pētera Bestuževa ģimenē. Lielā Ziemeļu kara laikā 1705. gadā Krievijas cars Pēteris I viņa tēvu iesaistīja diplomātiskā dienestā un Alekseju kopā ar viņa brāli Mihailu 1708. gadā nosūtīja mācīties uz Kopenhāgenu un Berlīni.
1713. gadā viņš kļuva par Hannoveres kūrfirsta Georga Ludviga galminieku, no 1714. gada par Lielbritānijas un Īrijas karaļa Džordža I galminieku Londonā. 1718. gadā Pēteris I viņu nosūtīja uz Jelgavu, kur viņa tēvs bija Kurzemes un Zemgales hercogienes Annas Ivanovnas galma virspadomnieks (oberhofmeistars).

No 1720. līdz 1740. gadam viņš bija Krievijas diplomāts Kopenhāgenā, kopš 1734. gada Krievijas Impērijas sūtnis Dānijas karalistē. Pēc ķeizarienes Annas nāves 1740. gadā Bestuževu-Rjuminu ieslodzīja Šliselburgas cietoksnī un piesprieda nāvessodu, bet pēc ķeizarienes Elizabetes nākšanas pie varas 1741. gadā viņu apžēloja un iecēla par vicekancleru, senatoru, pasta direktoru, 1744. gadā par valsts kancleru.
Septiņgadu kara laikā viņam pārmeta valsts nodevību, 1758. gadā apcietināja un otro reizi piesprieda nāvessodu. Pēc ķeizarienes Katrīnas II nākšanas pie varas 1762. gadā Bestuževs-Rjumins atguva tiesības un titulus, bet ne politisko ietekmi.

Miris 1766. gada 21. aprīlī Pēterburgā.

Cēsu pilsmuižas īpašnieks
-------------------------

1747. gadā ķeizariene Elizabete savam kancleram grāfam Aleksejam Bestuževam-Rjuminam uzdāvināja Cēsu pilsmuižu, bet viņš nespēja satikt ar Cēsu pilsētas iedzīvotājiem. Kad 1748. gadā ugunsgrēka laikā gāja bojā Cēsu pilsētas rātsnams un lielākā daļa pilsētas, Bestuževs pavēlēja uzart pilsētas ielas un apsēt tās ar auzām.
1755. gadā viņš pilsmuižu pārdeva Gotlībam Johanam fon Volfam. 1766. gadā ķeizariene Katrīna II Cēsīm piešķīra tirdzniecības privilēģijas, bet tikai 1783. gadā atjaunoja Cēsu pilsētas tiesības.

Atsauces
--------

1. ↑  Бестужевы-Рюмины (П.М. М.П. А.П.) no www.rulex.ru (krieviski)
**Boriss Šeremetjevs** (krievu: *Бори́с Петро́вич Шереме́тев*; 1652—1719), dažkārt zināms kā **Roberts Šeremetjevs**, bija Krievijas caristes diplomāts un karavadonis Lielā Ziemeļu kara laikā. Ģenerālfeldmaršals (1702), grāfs (1706). Piebalgas muižu īpašnieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1652. gada 25. aprīlī Maskavas bajāra Pjotra Šeremetjeva ģimenē. 1665. gadā 13 gadu vecumā kļuva par cara Alekseja galminieku. Reģentes Sofijas valdīšanas laikā piedalījās diplomātiskās sarunās par militāras savienības veidošanu pret Osmaņu impēriju ar Polijas-Lietuvas valdnieku Janu Sobeski un Svētās Romas impērijas ķeizaru Leopoldu I. 1695. gadā viņš piedalījās cara Pētera I karagājienā uz Azovu. 1697.—1699. gados B. Šeremetjevs diplomātiskās misijas sastāvā viesojās Austrijā, Venēcijā un Maltā.
Lielā Ziemeļu kara laikā Boriss Šeremetjevs kļuva par caram Pēterim I uzticamu karavadoni, kaut arī viņa komandētās karaspēka vienības 1700. gadā cieta sakāves kaujās pie Narvas un Alūksnes. Pirmās uzvaras pār zviedriem viņš izcīnīja 1701. gada kaujā pie Erestferas (1701) un kaujā pie Omuļiem (1702). Tikai tad pēc 10 dienu aplenkuma krievi ieņēma Alūksnes pili, Šeremetjeva gūstā nokļuva arī Bībeles tulkotājs prāvests Ernsts Gliks un viņa audžumeita Marta Skavronska. Ziņojumā caram Pēterim I viņš rakstījis, ka "Vidzemē no Rīgas līdz Rēvelei vairs nav ko postīt, ka tur pat gaiļus vairs nedzird dziedam". 1705. gadā viņš cieta sakāvi Mūrmuižas kaujā pret zviedriem. Astoņus mēnešus ilgā Rīgas aplenkuma laikā Šeremetjevs savu galveno mītni iekārtoja Dreiliņu muižā. Pēc Rīgas padošanās 1710. gada 14. jūlijā ģenerālfeldmaršals Boriss Šeremetjevs pieņēma rīdzinieku uzticības zvērestu, sēžot zviedru karalim Kārlim XII gatavotajā krēslā. Kā atlīdzību 1711. gadā cars Pēteris viņam piešķīra dzimtas īpašumā abas Piebalgas muižas.

Miris 1719. gada 17. februārī Maskavā, apbedīts Sanktpēterburgā Ņevas Aleksandra Lavrā.

Galerija
--------

* Boriss Šeremetjevs, 1768 gada portretsBoriss Šeremetjevs, 1768 gada portrets
* Boriss Šeremetjevs feldmaršala tērpāBoriss Šeremetjevs feldmaršala tērpā
* Feldmaršala Borisa Šeremetjeva (pa kreisi) skulptūra monumentā "Tūkstošgadīgā Krievija" Novgorodā (1862).Feldmaršala Borisa Šeremetjeva (pa kreisi) skulptūra monumentā "Tūkstošgadīgā Krievija" Novgorodā (1862).
* "Ģenerālfeldmaršals Boriss Šeremetjevs pieņem rīdzinieku uzticības zvērestu 1710. gada 13. jūlijā" Aleksandra fon Kocebū (Alexander von Kotzebue, kr. Александр Евстафиевич Коцебу, 1815-1889) gleznas fotoreprodukcija."Ģenerālfeldmaršals Boriss Šeremetjevs pieņem rīdzinieku uzticības zvērestu 1710. gada 13. jūlijā" Aleksandra fon Kocebū (Alexander von Kotzebue, kr. Александр Евстафиевич Коцебу, 1815-1889) gleznas fotoreprodukcija.

Atsauces
--------

1. ↑  Īstenības stunda Kārlis Gailītis. «Latvijas Jaunatne», 1990. gada 3. janvārī
2. ↑  no russkije.lv

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 67264579
* LCCN: n84179790
* ISNI: 0000 0001 0982 5859
* GND: 118921886
* SELIBR: 286700
* SUDOC: 168061651
* NKC: jn20000701768

 |

 |
Trīs *Shahed 136* demonstrēšana Irānā (2023)
***Shahed*** (persiešu: شاهد ۱۳۶ — "liecinieks") ir Irānas tāla darbības rādiusa militārie droni, kas izstrādāti militārajā uzņēmumā *Shahed Aviation Industries*.

Irānas dronus pirmo reizi lietoja Jemenas pilsoņu kara laikā, lai 2019. gadā uzbruktu Saūda Arābijas naftas atradnēm. Vēlāk tos izmantoja gan Sīrijas pilsoņu karā, gan arī Krievijas 2022. gada iebrukuma laikā Ukrainā ar nosaukumu *Герань-2*.

Vēsture
-------

Pēc Rietumvalstu izlūkdienestu ziņām 2022. gada 20. augustā Teherānas lidostā nolaidās Krievijas transporta lidmašīna "Il-76" ar ASV un Lielbritānijas ieročiem, kurus Krievija bija ieguvusi Ukrainā. Krievijas valdības pārstāvji samaksājuši 140 miljonus eiro par pirmo bezpilota lidaparātu partiju, kurā bija 100 droni-kamikadzes "*Shahed*" un seši lielie lidaparāti.

Attēli
------

* Shahed 121 and Shahed 129 (pa labi) droni*Shahed 121* and *Shahed 129* (pa labi) droni
* Shahed 136 datorgrafiskais attēls*Shahed 136* datorgrafiskais attēls
* Shahed 171 (2019)*Shahed 171* (2019)

Atsauces
--------

1. ↑  Krievija par Irānas droniem maksājusi arī ar Rietumu ieročiem lsm.lv 2022. gada 9. novembrī
**Baku zemestrīce** (azerbaidžāņu: *Bakı zəlzələsi*), kas notika 2000. gada 25. novembrī plkst. 22:09 (18:09 UTC) pēc vietējā laika bija viena no spēcīgākajām zemestrīcēm Azerbaidžānā. Neskatoties uz 6,8 magnitūdu intensitāti, zemestrīce lielus postījumus nenodarīja. Zemestrīces epicentrs atradās netālu no Baku, Kaspijas jūrā, 15 km uz dienvidiem—dienvidaustrumiem no Baku.

Grūdiens bija jūtams pat Tbilisi, kas atrodas 600 km no epicentra. Tas ilga 22 sekundes, kam sekoja 5,9 magnitūdu pēcgrūdiens. Aprēķinātais epicentra dziļums bija 50,4 km. Sekoja vairāk nekā 120 vājāki pēcgrūdieni. Sākotnējie pieņēmumi par zemestrīci nosauca atšķirīgu epicentra atrašanās vietu un tās stiprumu, piemēram, 6,3 magnitūdas un epicentru 100 km uz ziemeļiem no Baku.

Pēc oficiālajām ziņām, ēku sabrukšanas dēļ gājuši bojā trīs cilvēki, bet pavisam miruši 26 cilvēki. Saskaņā ar citām ziņām, 28 cilvēki gāja bojā, tajā skaitā 5 no celtņu sabrukšanas un 23 no sirdsdarbības traucējumiem, bet vēl trīs gāja bojā nākamajā dienā pēc gāzes eksplozijas, ko izraisīja zemestrīces laikā izveidojusies noplūde. Kopā 412 cilvēki tika hospitalizēti vai vērsās pēc medicīniskās palīdzības; saskaņā ar citiem avotiem, vairāk nekā 500 cilvēku tika savainoti, kad viņi steidzās ārā no savām mājām. Prezidents Heidars Alijevs paziņoja, ka vairāk nekā 90 ēkas un daudzdzīvokļu mājas tikušas nopietni bojātas. Bojājumi konstatēti arī dažos arhitektūras pieminekļos — luterāņu baznīcā, 15. gadsimta Širvanšahu pilī, Tezepira mošejā un Zilajā mošejā. Nav ziņots par bojājumiem jūras naftas ieguves infrastruktūrai.

Daudzas telefona līnijas pārtrūka un lielā daļā pilsētas tika pārtraukta elektrības padeve. Baidoties par iespējamiem ugunsgrēkiem, tika samazināta dabasgāzes padeve. Pēc šīs zemestrīces galvaspilsētā aizliedza būvēt jaunas ēkas, kas augstākas par deviņiem stāviem.

Tajā pašā dienā Krievijas pilsētā Saratovā notika zemestrīce, ko izraisīja tektoniskās izmaiņas Pievolgas reģionā pēc Baku zemestrīces.

Atsauces
--------

1. 1 2  «M 6.8 - 15 km SSE of Baku, Azerbaijan». *earthquake.usgs.gov*. Skatīts: 2023-02-08.
2. ↑  «Bakıda baş vermiş sonuncu güclü zəlzələdən 15 il ötür». *SalamNews.org* (azerbaidžāņu). Arhivēts no oriģināla, laiks: 2022-03-25. Skatīts: 2023-02-08.
3. 1 2  «8.4 Earthquake Rocks Azerbaijan». *www.azer.com*. Skatīts: 2023-02-08.
4. 1 2  «Quake rocks Azerbaijan». 2000-11-26. Skatīts: 2023-02-08.
5. ↑  «M 6.8 - 15 km SSE of Baku, Azerbaijan». *earthquake.usgs.gov*. Skatīts: 2023-02-08.
6. ↑  «"Саратовские Вести" Ежедневный номер». *21vek.renet.ru*. 2007-07-13. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2007-07-13. Skatīts: 2023-02-08.
**Jānis Avens** (1895—1938) bija latviešu strēlnieks, vēlāk Čekas izmeklētājs (1918—1920) un PSRS izlūkdienesta darbinieks (1923—1929).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1895. gadā Jaunpiebalgas pagastā zemnieka Jēkaba Avena ģimenē. No 1913. gada Latvijas Sociāldemokrātijas (LSD) biedrs. 
Pirmā pasaules kara laikā Avens bija 7. latviešu strēlnieku pulka karavīrs, 1917. gadā kļuva par rotas revolucionārās komitejas priekšsēdētāju. Pēc Oktobra revolūcijas norīkots Padomju Krievijas valdības apsardzei Petrogradas Smoļnijā, pēc tam bija Viskrievijas Ārkārtas komisijas izmeklētājs (1918—1920). 1919. gadā darbojies arī Padomju Latvijas armijā, no 1919. gada jūnija bijis 15. armijas Īpašās nodaļas darbinieks Latgalē.

Pēc pilsoņu kara beigām Kominternes Starptautisko sakaru nodaļas Literatūras apakšnodaļas vadītāja vietnieks (1923—1926), PSRS vēstniecības Stokholmā darbinieks (1927—1929). Pēc 1930. gada dažādos amatos PSRS pārvaldē (teātru direktors, lauksaimniecības institūtu, valsts kontroles un Valsts plāna darbinieks).

Staļina represiju ietvaros 1935. gada 15. februārī viņu apcietināja un 20. jūnijā piesprieda 5 gadus ieslodzījumā *GULAG* soda nometnē par "trockistiski zinovjevisko aģitāciju". 1938. gada 1. martā *NKVD* troika "*Daļstroj*" *Sevvostlaga* nometnē viņam piesprieda nāves sodu. Pēc pirmās lietas reabilitēts 1967. gadā, pēc otrās — 1989.

Dēls — vadības sistēmu speciālists Oļegs Avens (1927—1992), mazdēls — uzņēmējs un politiķis Pjotrs Avens[*nepieciešama atsauce*] (dzimis 1955).

Atsauces
--------

1. ↑  «…РАНО ИЛИ ПОЗДНО СТАЛИНА ВСЕ РАВНО УБЬЮТ»: Оппозиционеры под ударом Кремля и Лубянки. 1926–1936 гг. Arhivēts 2016. gada 13. februārī, *Wayback Machine* vietnē. (krieviski)
2. ↑  «Авен Ян Яковлевич». *Бессмертный барак*.
**Austrumu sisinātājķauķi** (*Helopsaltes*) ir viena no sisinātājķauķu dzimtas (*Locustellidae*) ģintīm, kas apvieno 6 maza auguma putnu sugas. Balstoties uz ģenētiskajiem pētījumiem, ģints izveidota 2018. gadā, to izdalot no sisinātājķauķu ģints (*Locustella*). Austrumu sisinātājķauķi mājo Āzijas austrumos, sākot ar Sibīrijas rietumiem, Mongolijas, Kazahstānas un Kirgizstānas austrumiem, Ķīnas rietumiem un beidzot ar Sahalīnu, Kuriļu salām un Japānu.

Zinātniskais vārds *Helopsaltes* atvasināts no grieķu valodas un latviski nozīmē: *helos* (ἕλος) — *purva muzikants*, *purvaina vieta*; *psaltes* (ψάλτης) — *stīgu instrumentu mūziķis*.

Latvijā
-------

Pallasa ķauķis (*Helopsaltes certhiola*)
Latvijā sastopama viena Austrumu sisinātājķauķu ģints suga — Pallasa ķauķis (*Helopsaltes certhiola*), kas līdz šim Latvijā novērots vienu reizi.

Kopīgās īpašības
----------------

Austrumu sisinātājķauķu dziesmām raksturīgas īsas frāzes, kuras vienu no otras atdala pauze. Dziedāšanas raksturs var būt ļoti dažāds, jo ir atkarīgs no putna aizrautības. Katra frāze ir melodiska, atšķirīga viena no otras. Savukārt sisinātājķauķiem dziedāšanas frāzes nav viena no otras nodalītas ar izteiktām pauzēm, kā arī pati dziedāšana ir daudz monotonāka, mehāniskāka un ātrāka. Morfoloģiskas atšķirības starp ģintīm praktiski nav.

Sistemātika
-----------

Japānas ķauķis (*Helopsaltes pryeri*)
**Austrumu sisinātājķauķu ģints** (*Helopsaltes*)

* Japānas ķauķis (*Helopsaltes pryeri*)
* Ohotas ķauķis (*Helopsaltes ochotensis*)
* Pallasa ķauķis (*Helopsaltes certhiola*)
* Pleskes ķauķis (*Helopsaltes pleskei*)
* Sahalīnas ķauķis (*Helopsaltes amnicola*)
* Taigas ķauķis (*Helopsaltes fasciolatus*)

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4  World Bird List: Grassbirds, Donacobius, Malagasy warblers, cisticolas, allies, 2018
2. 1 2  Helopsaltes gen.
3. ↑  Putni LV: Pallasa ķauķis Locustella certhiola[novecojusi saite]
4. ↑  Thai National Parks: Pallas's grasshopper warbler

Ārējās saites
-------------

* Putni dabā
* Bird Guides: Helopsaltes
**Raupjā auzene** (latīņu: *Festuca trachyphylla*) ir augu suga graudzāļu dzimtā. Tā ir sastopama Eiropas centrālajā un austrumu. Raupjā auzene ir nereti, bet nevienmērīgi sastopama visā Latvijas teritorijā.

Grupas aug dažādās sausās, atklātās vietās: atmatās, skrajos mežos un mežmalās, pauguru nogāzēs un ceļmalās.

Apraksts
--------

Raupjā auzene ir daudzgadīgs, 15—50 cm garš lakstaugs, kurš veido lielu, skraju ceru. Atšķirībā no daudzām citām auzenēm, ložņājošu sakneņu nav. Stiebri ir stāvi. Lapu makstis ir kailas, vaļējas visā garumā vai slēgtas tikai pie pamata. Lapas ir ierotījušās, sarveidīgas, diametrā 0,7—1,3 mm, cietas, virspusē ar 3 (reti 5) izcilnām ribiņām, zilganzaļas. Lapas mēlīte ir sīkas apmales veidā, ausaina. Plātnes virspuse ir raupji apmatota. Skara ir 5—15 cm gara un stāva, zari parasti pa 1, ziedot skara plaša, noziedot pilnīgi sakļauta, taču salīdzinoši platāka nekā aitu auzenei. Ziedkopas zari ir cietmataini. Vārpiņas ir 0,8—1,1 cm garas, vārpiņā 5—6 ziedi. Ārējā vārpiņas plēksne īlenveidīga. Ārējā zieda plēksne ir lancetiska, ar 0,15—0,3 cm garu akotu. Auglis ir sīks, plēksnēs ieslēgts grauds jeb plēksnenis. Lapas šķērsgriezumā sklerenhīmas slānis ļoti nevienmērīgs, visbiezākais lapas sānos un iepretim vidusdzīslai, apmatojums īss, skrajš un raupjš, vadaudu kūlīšu skaits: parasti 7. Zied no maija beigām līdz jūlijam.

Atsauces
--------

1. 1 2  «raupjā auzene - Festuca trachyphylla (Hack.) Krajina - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-10-10.

Ārējās saites
-------------

* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)
**Oskars Stīga** jeb **Oskars Stiga** (krievu: *Оскар Ансович Стигга*, 1894—1938) bija latviešu strēlnieks, vēlāk PSRS militārās izlūkošanas pārvaldes darbinieks.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1894. gada 19. novembrī Lielauces pagastā zemnieka Anša Stīgas ģimenē. Mācījies vietējā draudzes skolā, strādājis dažādus gadījuma darbus. 
Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā mobilizēts Krievijas Impērijas armijas 175. rezerves pulkā, 1916. gadā viņu pārcēla uz latviešu strēlnieku rezerves bataljonu, no 1916. gada aprīļa viņš bija 3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulka kancelejas rakstvedis. Pēc Februāra revolūcijas kļuva par 3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulka komitejas locekli, iestājās lielinieku partijā, pēc Oktobra revolūcijas ievēlēts par pulka komitejas sekretāru, vēlāk par Latviešu strēlnieku pulku izpildkomitejas (*исполком латышских стрелковых полков*) jeb Iskolastrela priekšsēdētāju.
1919. gadā viņš bija Padomju Latvijas armijas Revolucionārās kara padomes loceklis, vēlāk Rietumu frontes Revolucionārās kara padomes loceklis (1919), 33. Kubaņas strēlnieku divīzijas komisārs un priekšnieks (1919—1920).

No 1920. gada novembra Oskars Stīga bija Sarkanās armijas štāba izlūkdienesta jeb Reģistrācijas pārvaldes (*Регистрационное управление*, pēc 1921. gada *Разведывательное управление*) Organizatoriskās daļas 1. nodaļas vadītājs (1920—1922). Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām no 1922. gada novembra bija Dezinformācijas biroja (*Дезинформационное бюро*) vadītājs (1922—1930), vienlaikus piedalījās "īpašo uzdevumu" izpildē Latvijā.

1930. gadā viņu iecēla par PSRS spiegošanas tīkla vadītāju Vācijā un Austrijā. Viņa tuvākais asistents bija ASV latvietis Roberts Celms (segvārds *Robert Elmston*). Pēc atgriešanās Maskavā viņš vadīja Sarkanās armijas štāba IV pārvaldes (militārās spiegošanas dienesta) 3. nodaļu, kas nodarbojās ar zinātniski tehnisko spiegošanu ārzemēs. 1935. gadā par "īpaši atbildīgu uzdevumu veikšanu" viņu apbalvoja ar zelta pulksteni, bet 1936. gadā paaugstināja divīzijas komandiera dienesta pakāpē.

Lielā terora laikā 1937. gada 29. novembrī viņu arestēja, apsūdzēja dalībā latviešu spiegu teroristu organizācijā (*участие в латышской шпионско-террористической организации*) un pēc ilgām pratināšanām 1938. gada 29. jūlijā nošāva Komunarkas poligonā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «nekropole.info». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 1. augustā. Skatīts: 2018. gada 6. septembrī.
2. ↑  *Latvijas padomju enciklopēdija*. 9. sējums. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 275. lpp.
3. ↑  DocumentsTalk Arhivēts 2010. gada 17. jūnijā, *Wayback Machine* vietnē. (2008)
4. ↑  «Сергей Чертопруд. Научно-техническая разведка от Ленина до Горбачева». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 25. oktobrī. Skatīts: 2018. gada 6. septembrī.
5. ↑  «Zelms (Zelnis) Robert (1888-?)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 6. novembrī. Skatīts: 2018. gada 6. septembrī.
**Pelēkais zorro** (*Pseudalopex griseus*) ir suņu dzimtas (*Canidae*) zorro ģints (*Pseudalopex*) plēsējs. 
Pelēko zorro mēdz saukt arī par **Dienvidamerikas pelēko lapsu**, jeb **Argentīnas lapsu**, jeb **Patagonijas lapsu**, jeb **čillu**.

Vārds "zorro" spāņu valodā nozīmē "lapsa". Lai arī šos dzīvniekus mēdz saukt par lapsām, tie pieder pie suņu cilts nevis lapsu cilts. Tādēļ tos sauc par neīstajām jeb pseidolapsām (*Pseudalopex*), bet lapsas no lapsu cilts par īstajām lapsām.

Krūmiem apaugušās pampas Argentīnā
Pelēko zorro visbiežāk var sastapt Argentīnā un Čīlē. Tas apdzīvo Andu kalnu abas puses starp 17º un 54º dienvidparalēlēm, starp Čīli ziemeļos un Ugunszemi dienvidos. 1920.
gados un 1930.
gados ievests Folklenda salās un tur labi iedzīvojies. Palēkajam zorro patīk gan siltās un sausās Argentīnas krūmiem apaugušās pampas, gan plašās, aukstās Patagonijas stepes un Čīles kalnu meži.

Izskats un ieradumi
-------------------

Pelēkais zorro ir neliela auguma dzīvnieks: ķermeņa garums 43—70 cm, augstums skaustā 40—45 cm, astes garums 30—36 cm, svars 2,5—4 kg. Apmatojums ir pelēkā krāsā, kas veidojas vienmērīgi jaucoties dažādu toņu matiem. Pavēdere un pakakle ir bāli dzeltena vai gandrīz balta. Galva ir gaiši brūna, ar rudu toni, zods melns. Dzīvniekam ir lielas ausis, un gara, kupla aste.

Pelēkais zorro medī grauzējus, putnus un trušus, bet barojas arī ar sēklām, augļiem, ogām, kukaiņiem, skorpioniem, ķirzakām, vardēm un olām. Pelēkais zorro ļoti reti uzbrūk aitām, biežāk noēd kritušus lopus. Ziemas periodā maita, grauzēji un bruņneši kļūst par galveno barības avotu. Ja pelēkais zorro ir apmeties cilvēku tuvumā, tas var zemnieka sētā nomedīt vistas. 

Pelēkais zorro veido monogāmus pārus, kuram pieder noteikta teritorija. Reizēm ģimenē dzīvo otra mātīte, kas palīdz pieskatīt jauno paaudzi, lai gan mazuļi dzimst tikai dominējošai mātītei.

Grūsnības periods pelēkajam zorro ilgst 53—60 dienas. Oktobrī vecāku iekārtotā alā dzimst mazuļi. Parasti piedzimst 2—6 kucēni. 4—6 nedēļu vecumā tie kopā ar māti sāk nākt laukā no alas. Tēviņš palīdz audzināt mazuļus, medījot un apgādājot ar barību mātīti pirmās nedēļas, bet vēlāk arī visu ģimeni. 3 mēnešu vecumā jaunuļi uzsāk medīt sīkus dzīvniekus. Dzimumbriedumu pelēkais zorro sasniedz 1 gada vecumā. Zinātniekiem trūkst datu par pelēkā zorro dzīves ilgumu savvaļā. Zoodārzos tas dzīvo apmēram 13 gadus.

Vietējiem iedzīvotājiem valda uzskats, ka zorro medī aitas, lai gan pētījumos tas nav apstiprināts. Pelēkais zorro tiek medīts, lai aizsargātu mājlopus un lai iegūtu kažokādu, kas tiek uzskatīta par vērtīgu. Kažokādas eksportē galvenokārt uz Eiropu: Vāciju (72%), Šveici (7,2%) un Itāliju (4,4%).

Mūsdienās pelēkais zorro tiek aizsargāts, un medības atļautas tikai atsevišķos rajonos. Čīlē atsevišķās teritorijās to nedrīkst medīt kopš 1929. gada, lai gan ādas tiek eksportētas arī no Čīles.

Atsauces
--------

1. ↑  Pseudalopex griseus (Argentine Gray Fox, Grey Zorro, South American Grey Fox)[novecojusi saite]
2. ↑  Lycalopex griseus (Gray 1837) - Encyclopedia of Life[novecojusi saite]
3. 1 2 3 4  ADW: Lycalopex griseus: Information

Ārējās saites
-------------

* 
* 
* 
* 
* 
*
Rīgas rātes un pilsoņu zvēresta pieņemšana sabombardētajā Rātslaukumā 1710. gada jūlijā
Krievijas cara Pētera I piemineklis Rīgā (1910-1917), kas uzstādīts par godu Rīgas kapitulācijas 200. gadadienai un ķeizara Nikolaja II oficiālajai vizītei Rīgā (1910)
Šis raksts ir par 1709.-1710. gada Rīgas aplenkumu. Par citām jēdziena **Rīgas aplenkums** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.
**Rīgas aplenkums** Lielā Ziemeļu kara laikā ilga astoņus mēnešus no 1709. gada 3. novembra līdz 1710. gada 3. jūlijam.

Aplenkuma norise
----------------

Tūlīt pēc uzvaras Poltavas kaujā 1709. gada jūlijā Pēteris I nekavējoties virzīja savas armijas uz labi nocietināto Rīgas pilsētu, kas tajā laikā bija galvenā Zviedrijas osta un stiprākais atbalsta punkts Baltijas jūras austrumu krastā. Pilsētas aizstāvēšanu vadīja zviedru ģenerālis Nilss Štrombergs.

Krievu karaspēks sasniedza Rīgu 1709. gada 3. novembrī un uzsāka vienlaicīgu Rīgas un Daugavgrīvas cietokšņu aplenkumu. Bolderājā un Mangaļsalā krievi uzcēla skanstis, ar to pilnībā pārtraucot Daugavgrīvas cietokšņa apgādi. Aplenkuma sākumā pirmos lielgabala šāviņus uz Vecrīgu esot izšāvis Krievijas cars Pēteris I, kas 1786. gada sienas gleznojumā vēl tagad apskatāms Rīgas vēstures un kuģniecības muzeja Kolonnu zālē. 

Rīgas aplenkums un priekšpilsētu šturmēšana (1710)Ilgais aplenkums beidzās tikai pēc tam, kad pilsētā sākās bads un mēra epidēmija, kā laikā gāja bojā ap 50% no Rīgas iedzīvotājiem. Rīgas aplenkuma laikā stipri cieta Vecrīgas apbūve, arī Doma baznīcas jumts.

Dreiliņmuižā (vācu: *Dreylingshof*) krievu feldmaršals Boriss Šeremetjevs 1709. - 1710. gadā iekārtoja savu kara nometni. Šeit 1710. gada 3. jūlijā tika parakstīta Vidzemes bruņniecības kapitulācija Krievijas caram, pretī saņemot 1561. gada Viļņas ūnijas līgumā paredzētās privilēģijas.

1710. gada 19. augustā mēra un bada novājinātajam zviedru garnizonam tika dotas tiesības ņemt līdzi šautenes un mūzikas pavadībā, ar attītiem karogiem iziet no cietokšņa un doties uz Pērnavu. Zviedrija zaudēja savu galveno ostu Baltijas jūras austrumu krastā un vienu no stiprākajiem cietokšņiem.

Pēc krievu karaspēka ierašanās Vidzemē un pēc tam arī Kurzemē sākās lielākā mēra epidēmija Latvijas vēsturē (Lielais mēris), kuras laikā izmira liela daļa iedzīvotāju un izzuda lībiešu valoda Vidzemē.
Sātans Dantes Dievišķās komedijas ilustrācijā (Gustava Dorē gravējums).
**Sātans** rietumu kultūrā ir dēmons, ļaunuma un Dieva ienaidnieka simbols, kas kristīgā mitoloģijā tiek saistīts ar Luciferu, Antikristu, pūķi un velnu. Sātans aprakstīts un gleznots kā Dieva pretinieks, kritušais eņģelis, kas padzīts no debesīm. Reliģiskās tradīcijas vairākās formās pieņem Sātanu kā pārdabisku būtni, baznīcas varas un Dieva ienaidnieku, arī jūdaistu, kristiešu un islamistu kanona pretinieku. Sātans saistīts ar sātanismu, ķecerību un okultismu. Sātanisti godina vai pielūdz Sātanu.

Raksturojums un vēsture
-----------------------

Sātana vārda etimoloģiju saista ar seno ēģiptiešu dievu Setu, šumeriešu un mūsdienu arābu Šaitanu (شيطان) arī ebreju (שָׂטָן — *ha-satan*). 

Ar sātana tēlu saista arī feniķiešu dievu Bālu, kuru arī senie ebreji pielūdza Samarijā, Bībelē Bāls nereti lietots kā sugas vārds, kas apzīmē vietējās kanaāniešu dievības, arī svešus dievus un elku dievus.

Skatīt arī
----------

* Sātanisms

Atsauces
--------

1. ↑  «Valdis Salmiņš - Bībeles Personvārdi Narekas Grigora Žēlabu Grāmatā (1001-1003)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 1. jūnijā. Skatīts: 2012. gada 8. maijā.
**Huans Sjaņfaņs** (ķīniešu: 黄现璠/黄現璠; *Huáng Xiànfán*) vai **Vans Jenfans** (džuanu: *Vangz Yenfanh*; dzimis 1899. gada 13. novembrī, miris 1982. gada 18. janvārī) bija Ķīnas vēsturnieks un antropologs, pirmais džuanu tautības profesors. Pētīja džuanu un citu Ķīnas mazākumtautību vēsturi, kultūru un valodu. Aplūkoja Ķīnas mazākumtautību mijiedarbību ar ķīniešu pamattautu plašā kultūras spektrā.

Biogrāfija
----------

Huans Sjaņfaņs dzimis Fusui pilsētā (Guansji province) nabadzīga džuanu minoritātes zemkopja ģimenē. Sjaņfaņam bija māsa un brālis; bērnību viņš pavadīja Fusui pilsētā. Jau agrā bērnībā Huans iemācījās rakstīt un lasīt, un jau no bērnības izrādīja interesi par dzeju. Tomēr viņam vislabāk padevās vēsture. Pamatizglītību ieguva vietējā privātā skolā un valsts skolā. 1926. gadā devās uz Pekinu, kur Pekinas Universitātē deviņus gadus studēja vēsturi un senos tekstus. Šajā laikā Sjaņfaņs publicēja sešas vēstures grāmatas un daudzus rakstus. 1932. gadā saņēma vēstures bakalaura grādu, bet 1935. gadā - maģistra grādu. 1935.—1937. gados mācības turpināja Tokijas Universitātē, kur apguva austrumu tautu vēsturi, rietumu kultūras vēsturi, japāņu valodu, japāņu kultūru un folkloru. Šajā laikā viņš publicēja daudzus rakstus un divas vēstures grāmatas. 

1937. gadā, sākoties Ķīnas-Japānas karam, Huans Sjaņfaņs atgriezās Guansji un sāka strādāt Guansji universitātē. 1940. gadā viņš kļuva par asociēto profesoru. 1941. gadā strādāja par profesoru Suņa Jatsena universitātē Guanžou pilsētā (Kantona), kļūdams par pirmo džuanu tautības profesoru. No 1943. gada strādāja par profesoru Guansji universitatē, pētīja džuanu un citu Ķīnas mazākumtautību vēsturi. Nomira 1982. gadā 83 gadu vecumā.

Galvenās publikācijas
---------------------

* Ķīnas visparīgā vēsture. (1932-1934; 3 sējumos, līdzautors)
* Ārzemju vēsture. (1933; vidusskolas kurss 2 sējumos)
* Lauksaimniecība Juaņu dinastijas laikā. (1934)
* Tanu dinastijas sabiedrība. (1936)
* Taisjui mācekļu kustības saglabāšana Sunu dinastijā. (1936)
* Ķīniešu Šan dinastijas sociālā vēsture. (1950)
* Ķīniešu feodālās sabiedrības vēsture. (1952)
* Ievads džuanu vēsturē. (1957)
* Džuanu vispārīgā vēsture. (1988; publicēts pēc nāves)
* Ķīnas senās grāmatas. (2004; publicēts pēc nāves)
* Vei Bacuņa kritiskā biogrāfija (2008; publicēts pēc nāves)

Atsauces
--------

Ārējās saites
-------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Huans Sjaņfaņs*** |

* Ķīnas mūsdienu etnoloģijas dibinātāji - Huans Sjaņfaņs Arhivēts 2017. gada 1. jūlijā, *Wayback Machine* vietnē.
* Vēsturnieks Huans Sjaņfaņs[novecojusi saite]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 103560844
* LCCN: no2009197873
* ISNI: 0000 0000 7353 3773
* GND: 1135493073
* SUDOC: 166585556
* NDL: 00750951
* CiNii: DA14007926

 |

 |
Latvijas Nacionālo bruņoto spēku vienība 2014. gada Lāčplēša dienas parādē pie Brīvības pieminekļa
Valstis pēc aktīvo karavīru skaita (2009)
**Karaspēks** jeb **bruņotie spēki** ir militārs veidojums, kura uzdevums kara laikā ir pasargāt valsti no agresora. Savukārt agresors ar karaspēku veic uzbrukumus citām valstīm. Karaspēku parasti veido sauszemes bruņotie spēki, kara flote un gaisa spēki. Karaspēka mazākā vienība ir karavīrs, kuri parasti ir apvienoti lielākās vienībās, piemēram, divīzijā, korpusā, bataljonā un tā tālāk.

Vairākās valstīs armiju oficiāli sauc par sauszemes armiju, lai atšķirtu to no gaisa spēkiem proti, Francijā. Pašreizējā lielākā armija pasaulē pēc aktīvo karavīru skaita ir Tautas atbrīvošanas armija Ķīnā ar 2 250 000 aktīviem karavīriem un 800 000 rezerves personālu, kam seko Indijas armija ar 1 325 000 aktīviem karavīriem un 2 142 821 rezerves personālu.[*nepieciešama atsauce*]

Vēsture
-------

### Sparta

Spartas armija bija viena no senākajām zināmajām profesionālajām armijām. Zēni tika nosūtīti uz kazarmām pēc septiņu gadu vecuma apgūt karotprasmi. Trīsdesmit gadu vecumā viņi tika atbrīvoti no kazarmām un viņiem ļāva stāties laulībā un nodibināt ģimeni. Pēc tam vīrieši veltīja savu dzīvi karam līdz 60 gadu vecumam.

### Senā Roma

Romiešu armijas pirmsākumi bija pilsoņu armija republikā, kur karavīri bija bagāti pilsoņi, kuri paši spēja sevi apgādāt. Reformas aptuveni 115. gadā pirms Kristus padarīja armiju par profesionālu organizāciju, kas joprojām lielā mērā sastāvēja no pilsoņiem, kuri kalpoja nepārtraukti 25 gadus.

### Viduslaiku Eiropa

Agrajos viduslaikos katram aristokrātam bija pienākums atbildēt uz cīņas aicinājumu ar savu aprīkojumu un kareivjiem. Šī decentralizētā sistēma bija nepieciešama sakarā ar sabiedriskās kārtības laika daļu, bet var novest pie dažādiem spēkiem ar dažādu apmācību, aprīkojumu un spējām. Jo vairāk resursu aristokrātam bija, jo labāki bija viņa spēki.

### Jaunie laiki

Pirmajām nacionālajām valstīm trūka nepieciešamo līdzekļu, lai uzturētu pastāvīgu militāru spēku, tāpēc viņi mēdza nolīgt algotņus kalpošanai savās armijās kara laikā. Šādas algotņu armijas parasti veidojās konflikta beigu periodos, kad karotāji vairs nebija nepieciešami attiecīgo valstu valdībām.

### Jaunākie laiki

Iesaukšana ļāva Francijas Republikai veidot *La Grande Armée*, ko Napoleons Bonaparts nosauca par "tautu ar ieročiem", kas sekmīgi cīnījās pret Eiropas profesionālajām armijām.

Karaklausība, jo īpaši, ja dienesta karavīri tiek nosūtīti uz ārvalstu kariem, kas neietekmē nācijas drošību, demokrātijās ir vēsturiski bijusi ļoti politiski strīdīga.

Otrā pasaules kara laikā Kanādā bija politiski strīdi par iesaukšanu armijā. Tāpat 1960. gadu beigās vairākās valstīs parādījās masu protesti pret iesaukšanu cīņai Vjetnamas karā.

Skatīt arī
----------

* Valstu bez bruņotajiem spēkiem uzskaitījums

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh99002455
* GND: 4039305-7
* NDL: 00562619
* NKC: ph118608

 |

 |
Dzelzceļa līnija Gulbene—Valka (1925).
Dzelzceļa līnijas Gulbene—Valka stiga un atlikusī sliežu daļa Alūksnes pilsētā.
Vilcienu saraksts līnijā Gulbene—Valka 1940. gada vasarā
**Dzelzceļa līnija Gulbene—Valka** bija dzelzceļa līnija ar 750 mm sliežu platumu, kas savienoja Gulbeni ar Valku.

Vēsture
-------

Dzelzceļa līnija izveidojās 1915.—1916. gadā, kad bijušās dzelzceļa līnijas Pļaviņas—Valka posms no Pļaviņām līdz Gulbenei tika pārveidots par platsliežu dzelzceļu ar 1524 mm sliežu platumu.
Daļa dzelzceļa (Ape—Žuldiņi) gāja caur mūsdienu Igaunijas teritoriju.
Dzelzceļa līnija beidza pastāvēt 1970. gadā, kad posms no Valgas līdz Apei tika slēgts, 1973. gadā slēdza arī posmu no Apes līdz Alūksnei. Mūsdienās saglabājies tikai posms Gulbene—Alūksne, kurā notiek dzelzceļa satiksme.

Dzelzceļa stacijas
------------------

* Vecgulbenes šaursliežu dzelzceļa stacija (1907).Vecgulbenes šaursliežu dzelzceļa stacija (1907).
* Stāmerienes stacija mūsdienās.Stāmerienes stacija mūsdienās.
* Kalnienas stacija mūsdienās.Kalnienas stacija mūsdienās.
* Alūksnes stacija mūsdienās.Alūksnes stacija mūsdienās.
* Alsviķu stacija (1928).Alsviķu stacija (1928).
* Vaidavas (Karvas) stacija (1928).Vaidavas (Karvas) stacija (1928).
* Apes stacijas (autoostas) ēka mūsdienās.Apes stacijas (autoostas) ēka mūsdienās.
* Koikilas stacijaKoikilas stacija
* Valkas stacija (1927).Valkas stacija (1927).

* Gulbene
* Stāmeriene
* Kalniena
* Anna
* Umernieki
* Alūksne
* Alsviķi
* Vaidava (Karva)
* Laicene
* Ape
* Mēniste (Mencene)
* Saru
* Hargla
* Taheva
* Lānemetsa
* Koikila
* Žuldiņi
* Valka

Slēgšana
--------

Latvijas PSR Ministru padomes lēmums Nr.178 **"Par šaursliežu dzelzceļa līniju slēgšanu"**, 1972. gada 29. aprīlis.
  

1. Atļaut Baltijas dzelzceļa pārvaldei slēgt ekspluatācijai maz izmantotās šaursliežu dzelzceļa līnijas:

1) Ape—Alūksne 1973. gada janvārī.
2) Alsunga—Kuldīga 1973. gada jūlijā.
[...]
7. Izstrādāt šaursliežu dzelzceļa posma Gulbene—Alūksne turpmākās ekspluatācijas mērķtiecības tehniski ekonomisko pamatojumu, ievērojot dolomīta iegulu izmantošanas perspektīvas.

Atsauces
--------

1. ↑  1940.g. vasaras vilcienu, autobusu, tramvaju un kuģu līniju saraksts no 1940. gada 19. maija. Rīga: LETA.
NATO standarta simbols bataljona attēlošanai
**Bataljons** (franču: *bataillon*, no *bataille* — 'cīņa, kauja') ir militāra apakšvienība, kurā ir apmēram 500 līdz 1500 karavīru. Bataljons parasti sastāv no 2 līdz 7 rotām. Vairāki bataljoni veido pulku vai brigādi. To parasti vada pulkvežleitnants.

Uzdevumu izpildei bataljons var tikt izmantots kā vienotas struktūras apakšvienība pulkā, brigādē, bet var tikt izdalīts atsevišķi, lai patstāvīgi veiktu uzdotos uzdevumus. Mūsdienās bataljoni ir galvenā taktiskā apakšvienība daudzu valstu armijās. Bataljonā parasti ir štābs, vairākas rotas un atsevišķas apakšvienības cīņas atbalstam (piemēram, apgādes, medicīniskās palīdzības utt.)

Par bataljoniem noteikta lieluma vienības sauc parasti sauzemes, gaisa desanta karaspēkā un jūras kājniekos, tāpat to izmanto citu ieroču šķiru apzīmēšanai, piemēram, tanku bataljons. Bataljona lielums ir atkarīgs no konkrētās valsts izvēlētā varianta.

Ārējās saites
-------------

* French Infantry of the Napoleonic Wars
* *The Battalion Commander's Handbook*, 1996, by Major General Richard A. Chilcoat, US Army War College, Carlisle Barracks, Pennsylvania

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4467523-9

 |

 |
**Ikebana** ir japāņu ziedu izkārtošanas māksla. Vārds ikebana ir veidojies no „ikeru", kas nozīmē sakārtot, novietot, dzīvība, dzimšana un „hana", kas nozīmē zieds. Iespējamie tulkojumi ir "dot dzīvību puķēm" vai "sakārtot puķes".

Ikebana ir kas vairāk kā vienkārša ziedu kompozīcijas izveidošana, tas ir disciplinēts mākslas veids, kurā daba un cilvēcīgums savijas kopā. Pretēji floristikai, kas sakārto puķes pēc to krāsām, ikebana uzsver citas augu daļas, kā stumbrus un lapas, tādā veidā pievēršot uzmanību līnijām un formām. Lai arī ikebana ir radoša izpausme, tai ir savi noteikumi. Mākslinieka mērķis katrā sakārtojumā ir parādīts caur krāsu kombinācijām, dabīgām formām, elegantām līnijām un parasti piedomātajai sakārtojuma jēgai. Vēl viens ikebanas aspekts ir minimālisms. Sakārtojumā var būt ļoti maz ziedu, kas ir izcelti ar stiebriem un lapām. 

Ikebanas praktizētājiem ir ļoti svarīgs tās garīgais aspekts. Ikebanas laikā noteikti ir jāievēro klusums. Tas ir laiks, kas cilvēkiem jānovērtē dabas lietas, kuras tiem nav laika novērtēt ikdienas dzīvē. Tas ir arī brīdis, kad cilvēks sajūt tuvību ar dabu, kas palīdz atbrīvot prātu, ķermeni un dvēseli.

Japāņu ziedu sakārtošanas māksla cēlusies 6. gs. kad Japānā ienāca Budisms. Puķu nolikšana pie altāra, lai godinātu Budu, bija daļa no lūgšanām. Ikebana cēlās no puķu dāvināšanas mirušo dvēselēm. Pirmie klasiskie ikebanas stili sākās 15. gs. vidū, pirmie skolnieki un skolotāji bija Budistu priesteri un sekotāji. Ar laiku parādījās arī citas skolas, stili mainījās un ikebana kļuva par ierastu lietu Japānas sabiedrībā.

Ikenobo ir vecākā ikebanas skola, to 15. gs. ir dibinājis Budistu mūks Ikenobo Senno. Tā atrodas Rokkakudo templī Kioto.

1. ↑  «Japāņu ikebana no Latvijas augiem un māla». *www.santa.lv*. Skatīts: 2024-03-12.
**Lešno** (poļu: *Leszno*, vēsturiski arī **Lisa** (vācu: *Lissa*)) ir pilsēta Polijas rietumos, Lielpolijas vojevodistes dienvidrietumos.

Vēsture
-------

No Lešno cēlusies Polijas vēsturē ietekmīgā Leščiņsku dzimta (Staņislavs Leščiņskis bija pēdējais Polijas karalis). Pazīstama arī kā poļu protestantisma, kultūras un izglītības centrs.
Pilsētu 16. gadsimtā nodibināja čehu brāļi, kuri pēc Leščiņsku uzaicinājuma izceļoja no Bohēmijas. Pilsētu stiprināja arī protestantu ieceļotāji no Silēzijas. Tajā pašā gadsimtā Lešno kļuva par ietekmīgu grāmatizdevniecības centru.
No 1628. līdz 1656. gadam ar pārtraukumiem par vietējās ģimnāzijas vadītāju strādāja Jans Komenskis. No 1638. gada līdz savai nāvei šeit darbojās vācu dzejnieks Jahans Hērmans (*Johann Heermann*, 1585—1647). No 1625. līdz 1628. gadam šeit darbojās ārsts un zinātnieks Jans Jonstons (*Jan Jonston*, 1603—1675).
Pēc nopostīšanas Otrajā Ziemeļu karā 1656. gadā Lešno pamazām zaudēja savu ietekmi.
Kad Staņislavs Leščiņškis otro reizi zaudēja troni, viņš pilsētu pārdeva.
Polijas Otrajā dalīšanā 1793. gadā pilsēta nokļuva Prūsijā, bet pēc Versaļas līguma nosacījumiem tā atkal iekļāvās Polijas teritorijā.

### Ebreju kopiena

Lešno ir ebreju rabīnu un jūdaisma teorētiķu Cvi Hirša Kališera (*Zvi Hirsch Kalischer*, 1795—1874) un Leo Bēka (*Leo Baeck*, 1873—1956) dzimtā pilsēta.

Atsauces
--------

1. ↑  ; P2701: JSON; pārbaudes datums: 6 oktobris 2022.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Lešno***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Ebreju enciklopēdijas Austrumeiropā raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 142531364
* LCCN: n83011103
* GND: 4330219-1
* NKC: ge247072

 |

 |