recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Raimonds Vilkoits** (dzimis 1990. gada 10. aprīlī) ir bijušais latviešu hokejists, centra uzbrucējs. 2010. gadā aizvadījis trīs spēles Kontinentālās hokeja līgas kluba Rīgas "Dinamo" sastāvā.

Pašlaik (2019) Vilkoits ir Krievijas Jaunatnes hokeja līgas kluba HK Rīga galvenais treneris.

Spēlētāja karjera
-----------------

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Vilkoits uzsāka 2008.—09. sezonā spēlējot Rīgas "Dinamo" fārmkluba HK Rīga 2000 rindās. Arī nākamajā sezonā Vilkoits turpināja spēlēt gan Baltkrievijas Ekstralīgā, gan arī "Dinamo" fārmklubā — Rīgas "Dinamo-Juniors" rindās. Tā rindās sezonas noslēgumā viņš kļuva arī par Latvijas čempionu hokejā. 2010.—11. gada sezonu Vilkoits uzsāka Jaunatnes hokeja līgas kluba HK Rīga rindās, taču 2010. gada 8. decembrī Raimonds debitēja Rīgas "Dinamo" rindās. Divas dienas vēlāk, spēlē pret Ņižņekamskas "Ņeftehimik", Vilkoits arī guva savus pirmos vārtus Kontinentālajā hokeja līgā. 2011. gada 12. februārī Vilkoits spēlēja arī Jaunatnes hokeja līgas Zvaigžņu spēlē.

2012.—13. gada sezonu Vilkoits uzsāka Baltkrievijas Ekstralīgas kluba Soļigorskas "Shakhter" rindās, taču jau pēc piecām spēlēm pārcēlās uz Slovākijas Ekstralīgas vienību *MHC Martin*. 2013.—14. gada sezonā spēlēja Mestis līgas vienībā *Jokipojat*, taču nākamo sezonu aizvadīja jau Kazahstānas čempionāta vienībā Atirau "Beibarys". No 2015. līdz 2017. gadam bija HK Zemgale kapteinis, taču tad pusotru sezonu aizvadīja HK MOGO rindās.

Latvijas hokeja izlases sastāvā aizvadījis piecas spēles.

Trenera karjera
---------------

2023. gadā Pasaules čempionātā kļuva par vienu no Latvijas hokeja izlases trenera asistentiem. Čempionātu izlase noslēdza 3. vietā un ieguva bronzas medaļu.

Spēlētāja statistika
--------------------

### Izlases statistika

| Gads | Izlase | Turnīrs | Sp | V | RP | P-ti | SM |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2008 | Latvija | PČ U18 1.div. | 5 | 3 | 2 | 5 | 2 |
| 2010 | Latvija | PČ U20 | 6 | 2 | 2 | 4 | 6 |
| Izlasē kopā | 11 | 5 | 4 | 9 | 8 |

Atsauces
--------

1. ↑  «Jekaterinburgas Avtomobilist – Rīgas Dinamo (08.12.2010)».[novecojusi saite] dinamoriga.eu 2010. gada 8. decembrī
2. ↑  «Rīgas Dinamo hokejisti izcīna punktu Ņižņekamskā». Diena.lv 2010. gada 10. decembrī
3. ↑  «Gudļevskis un Vilkoits piedalīsies MHL Izaicinājuma kausa spēlē».[novecojusi saite] delfi.lv 2011. gada 14. janvārī

Ārējās saites
-------------

* *Eliteprospects* profils (angliski)
* *Internet Hockey Database* profils (angliski)
**Ostroha** (ukraiņu: *Острог*) ir apgabala nozīmes pilsēta Ukrainas rietumos, Rivnes apgabalā pie Horiņas upes. Vēsturiski nozīmīgs kultūras un izglītības centrs.

Vēsture
-------

Rakstos pirmoreiz minēta 1100. gadā, Hipatija hronikā. 14. gadsimtā tā iekļāvās Lietuvas lielkņazistē, vēlāk kļuva par Polijas daļu. No 14. gadsimta tā bija Ostrožku dzimta rezidences vieta un ievērojams kultūras centrs. Ostrohā 1576. gadā tika nodibināta pirmā augstskola mūsdienu Ukrainas teritorijā - Ostrohas akadēmija. 1581. gadā šeit Ivans Fjodorovs nodrukāja t.s. Ostrohas bībeli - pirmo drukāto bībeli baznīcslāvu valodā. Pilsēta nopostīta Bohdana Hmeļnicka sacelšanās laikā. 1636. gadā akadēmija tika slēgta.

Iekļāvusies Krievijā pēc Polijas Trešas dalīšanas 1795. gadā. 1917. gadā iesākuma ietilpa Ukrainas Tautas republikas sastāvā. 1921. gada Rīgas miera rezultātā Ostroha iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā iekļauta Ukrainas PSR, pamatojoties uz Molotova—Ribentropa paktu. No 1941. gada 3. jūlija līdz 1944. gada 13. janvārim atradās vācu okupācijā. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.

Izglītība
---------

Pilsētā darbojas 1994. gadā atjaunotā Ostrohas akadēmija (*Національний університет «Острозька академія»*).

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ostroha***.
* Ostrohas akadēmija

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Rivnes apgabala pilsētas  |
| --- |
|  |
| 
* Berezne
* Dubno
* Dubrovica
* Koreca
* Kostopiļa
* Ostroha
* Radiviļiva
* **Rivne**
* Sarni
* Varaša
* Zdolbuņiva

 |

 |



1. ↑  ; arhivēšanas datums: 10 augusts 2013; arhīva URL: .
**Palavanas smirdīgais āpsis** (*Mydaus marchei*) ir vidēja auguma skunksu dzimtas (*Mephitidae*) plēsējs, kas pieder smirdīgo āpšu ģintij (*Mydaus*). Palavanas smirdīgais āpsis ir sastopamas divās Sulu jūras salās: Palavanā un Busuangā. To var sastapt atklātās vietās; biezajā un garajā zālē un kultivētās lauksaimniecības zemēs.

Palavanas smirdīgā āpša klasifikācijā joprojām nav vienprātības zinātnieku starpā. Pastāv vairākas sistematizācijas. Viena no tām iedala Palavanas smirdīgo āpsi pie āpšiem, jo tā morfoloģija un uzvedība ir līdzīga āpšiem, bet jaunākā sistēma Javas smirdīgo āpsi iedala skunksu dzimtā, jo DNS pētījumi pierāda smirdīgo āpšu radniecību tieši ar skunksiem, nevis āpšiem. Reizēm Palavanas smirdīgo āpsi izdala atsevišķā ģintī *Suillotaxus*.

Izskats
-------

Ārēji Palavanas smirdīgais āpsis ir līdzīgs Javas smirdīgajam āpsim. Tam ir pagarinātas, masīvas ķermeņa proporcijas, īsas, muskuļotas kājas. Priekškājām gari, spēcīgi nagi, ar kuriem smirdīgais āpsis rok zemi. Aste ir īsa , bet purns slaids un salīdzinoši garš, tā degungals atgādina cūkas šņukuru. Palavanas smirdīgā āpša kažoks ir tumši brūns, bet uz galvas un kakla augšpuses tam ir dzeltens vai gaiši pelēks matojums. Ausis un purns gandrīz bez matojuma. Tā ķermeņa garums ir 32—46 cm, svars 2,5 kg.

Uzvedība
--------

Palavanas smirdīgie āpši ir aktīvi dienā un tie ir vientuļnieki. Nav zināms, vai šie dzīvnieki ir teritoriāli vai nav, tomēr ir novērots, ka tie ar muskusu, kas izdalās no anālajiem dziedzeriem zem astes, iezīmē savu ceļu. Smirdīgais muskuss ir ļoti nozīmīgs, lai aizstāvētos pret ienaidniekiem, jo, lai aizbēgtu, smirdīgie āpši nav tik veikli skrējēji, kā arī skriet tie var tikai īsas distances. Tomēr smaka ienaidnieka atbaidīšanai tiek lietota tikai kā cīņas "otrais paņēmiens". Vispirms Palavanas smirdīgais āpsis tēlo beigtu, to var pat pacelt no zemes rokās un pārlikt uz citu vietu. Muskusa šķidrums ir dzeltenā krāsā, un, salīdzinot ar Javas smirdīgā āpša īpaši smirdīgo, zaļo muskusu, Palavanas smirdīgā āpša muskusa smaka ir maiga. Tiem kā visiem skunksiem ir slikta redze, toties laba dzirde un lieliska oža.

Barība
------

Ir ļoti maz zināms par Palavanas smirdīgā āpša barošanās ieradumiem. Pastāv uzskats, ka tas pamatā barojas ar kukaiņiem un sliekām, kuras tiek izraktas ar garo nagu un elastīgā purna palīdzību. Tāpat zinātnieki uzskata, ka tas barojas arī ar augiem.

Vairošanās
----------

Par vairošanos faktu materiāls ir ļoti skops. Palavanas smirdīgajam āpsim parasti katru gadu dzimst 2—6 mazuļi, kurus audzina tikai māte. Grūsnības periods ilgst 56 dienas. Mazuļi dzimst alā un pirmās nedēļas migu nepamet. Ar pienu māte tos zīda 4 mēnešus. Ģimene kopā paliek, kamēr mazuļi ir izauguši un no mātes iemācījušies visu nepieciešamo patstāvīgai dzīvei.

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4 5  ADW: Mydaus marchei. Palawan stink badger
2. ↑  «Badger Pages: Classification (taxonomy)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 22. novembrī. Skatīts: 2010. gada 25. maijā.

Ārējās saites
-------------

* Palavanas smirdīgā āpša foto (badgers.org.uk)
**Trīsvienības koledža** (angļu: *Trinity College, Cambridge*) ir 1546. gadā dibināta Kembridžas Universitātes koledža. To dibinājis Anglijas karalis Henrijs VIII un tā ir viena no prestižākajām un nopelniem bagātākajām koledžām universitātē.

Trīsvienības koledžas locekļi ieguvuši 34 Nobela prēmijas (visvairāk kā jebkura cita Kembridžas vai Oksfordas Universitātes koledža), 5 Fīldsa medaļas un vienu Ābela prēmiju. Tās locekļu vidū minami Frānsiss Bēkons, 6 Lielbritānijas premjerministri, fiziķi Īzaks Ņūtons, Džeimss Maksvels, Ernests Rezerfords un Nilss Bors, matemātiķi Šrīnivāsa Rāmānudžans un Maikls Atja (*Michael Atiyah*), dzejnieki Bairons un Alfreds Tennisons (*Alfred, Lord Tennyson*), vēsturnieki Tomass Makolejs (*Thomas Babington Macaulay*) un Eduards Karrs (*E. H. Carr*), filozofi Ludvigs Vitgenšteins un Bērtrands Rasels.

19. gadsimtā Trīsvienības koledža bija viena no Kembridžas apustuļu centriem. No Trīsvienības koledžas nāk trīs no pieciem Kembridžas piecinieka pārstāvjiem, tostarp pazīstamākais no tiem — Kims Filbijs.

Ārējās norādes
--------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Trīsvienības koledža***.
* Oficiālā tīmekļa vietne
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 137201631
* LCCN: n80034161
* ISNI: 0000 0001 2243 1918
* GND: 38057-X
* SUDOC: 030180988
* BNF: cb121547147 (data)
* ULAN: 500307629
* NKC: ko2007396285

 |

 |
Luksemburgas Karogs
**Luksemburgas Lielhercogistes karogs** sastāv no trim horizontālām līnijām — sarkanas, baltas un zilas. To pirmoreiz sāka lietot apmēram 1845.-1848. gadā un oficiāli pieņēma 1972. gada 23. jūnijā. 

Luksemburgas karoga krāsas pirmoreiz sāka lietot ap 1830. gadu Beļģijas revolūcijas laikā. Tās, iespējams, pārņemtas no Limburgas provinces vairoga, vienīgi fons nomainīts uz sudraba ar zilām svītrām. Trīskrāsaino horizontālo karoga dizainu noteica 1845. gada 12. jūnijā, taču tikai 1972. gada 23. jūnijā tika pieņemts likums, kurā bija raksturots Luksemburgas karogs. Šis likums, piemēram, noteica, ka zilajai krāsai karogā jābūt gaišai, lai karogs atšķirtos no Nīderlandes karoga (tas izskatās tāpat, tikai zilā krāsa ir tumša). 

Luksemburgā reģistrētajiem kuģiem jāizmanto karogs "Sarkanais lauva", kas ļauj izvairīties no to iespējamas noturēšanas par Nīderlandes kuģiem. Šim karogam fonā ir desmit baltas un zilas svītras, bet priekšplānā — sarkans lauva ar dzeltenu mēli un kroni.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Eiropas valstu karogi |
| --- |
|  |
| 
* Albānija
* Andora
* Apvienotā Karaliste
* Armēnija†
* Austrija
* Azerbaidžāna†
* Baltkrievija
* Beļģija
* Bosnija un Hercegovina
* Bulgārija
* Čehija
* Dānija
* Francija
* Grieķija
* Gruzija†
* Horvātija
* Igaunija
* Īrija
* Islande
* Itālija
* Kazahstāna†
* Kipra†
* Kosova
* Krievija†
* Latvija
* Lietuva
* Lihtenšteina
* Luksemburga
* Malta
* Melnkalne
* Moldova
* Monako
* Nīderlande
* Norvēģija
* Polija
* Portugāle
* Rumānija
* Sanmarīno
* Serbija
* Slovākija
* Slovēnija
* Somija
* Spānija
* Šveice
* Turcija†
* Ukraina
* Ungārija
* Vācija
* Vatikāns
* Ziemeļmaķedonija
* Zviedrija

 |
|  |
| Pašpasludinātās valstis | 
* Abhāzija†
* Dienvidosetija†
* Kalnu Karabaha†
* Piedņestra
* Ziemeļkipra†

 |
|  |
| Teritorijas | 
* Džērsija
* Fēru Salas
* Gērnsija
* Gibraltārs
* Menas Sala
* Olande
* Svalbāra

 |
|  |
| 
* † Eirāzijas valstis, kas ģeopolitiski tiek pieskaitītas Eiropai

 |

 |
Kristietības ieviešana Polijā (Jans Matejko)
**Kristianizācija** ir termins reliģijpētniecībā, vēsturē, kulturoloģijā un politikā, kas apzīmē kristietības pieņemšanas procesu, ko veic viens cilvēks, vai kādā cilvēku grupā (sabiedrībā, valstī). Lielākoties kristianizācija ir izplatījusies ar misiju starpniecību, individuāli pievēršoties kristiešiem, bet dažos gadījumos tā ir bijusi arī valdību vai militāro vadoņu piespiedu darbības rezultāts. 

Tā sākās Romas impērijā, kad pirmie Jēzus sekotāji kļuva par ceļojošiem sludinātājiem. Kristietība izplatījās Romas impērijā un tās apkārtējās tautās. Romas impērijas kristianizācijas process tā arī netika pabeigts, Armēnija kļuva par pirmo valsti, kas 301. gadā pasludināja kristietību par savu valsts reliģiju. Pēc 479. gada kristianizācija izplatījās uz ziemeļiem un Rietumeiropu. Viduslaikos kristianizācijai bija būtiska nozīme jaunu tautu izveidē Austrumeiropā un rakstītprasmes izplatībā tajā. Modernajā laikmetā kristianizācija kļuva saistīta ar koloniālismu.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kristianizācija***.
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4121091-8
* HDS: 011507
* NKC: ph119206

 |

 |
Klīnikas ēka Raiņa bulvārī 7
Klīnikas ēka Baznīcas ielā 13.
**Reimersas acu klīnika** jeb **Reimersa atraitnes acu dziednīca trūcīgajiem Rīgā** (vācu: *Wittwe Reimer'sche Augenheilanstalt für Unbemittelte zu Riga*) bija pirmā acu klīnika Latvijā, kas pastāvēja no 1864. līdz 1936. gadam. Tajā bija 60 stacionāra vietas un ambulance.

Līdz 1936. gadam klīnika atradās Raiņa bulvārī 7 Rīgā. Ēkas projekta autors bija arhitekts Heinrihs Šēls.

Vēsture
-------

Reimersas acu klīnika nosaukta Vilhelmīnes Reimersas, dzimušas Tonas (*Wilhelmine Reimers, geb. Thonn*) vārdā. Viņa bija bagātā tirgotāja Rīgas rātskunga, Lielās ģildes locekļa un goda pilsoņa Reinholda Kārļa Reimersa (*Reinhold Carl Reimers*, 1769.-1836.) otrā sieva.
Savā testamentā Vilhelmīne Reimersa novēlēja lielu daļu no sava mantojuma un dzīvojamo māju Jēkaba ielā acu dziednīcas ierīkošanai mazturīgajiem Rīgas iedzīvotājiem, tomēr testamenta izpildadministrācija izšķīrās par jaunas ēkas celtniecību un šim mērķim nopirka zemes gabalu Troņmantnieka bulvārī (tagad Raiņa bulvārī 7).

Par topošās acu dziednīcas direktoru tika izvēlēts Rīgas Pilsētas slimnīcas direktors Bernhards Frīdrihs Bērenss (*Bernhard Friedrich Baerens*, 1795-1863), kas medicīnas doktora grādu bija ieguvis par acs lēcas fizioloģijas un patoloģijas pētījumiem.
Ēkas pirmo pamatakmeni 1861. gada 25. augustā ielika Baltijas provinču ģenerālgubernators Aleksandrs Suvorovs, bet tās atklāšana aizkavējās sakarā ar B.F. Bērensa nāvi. Acu dziednīca tika atklāta tikai 1864. gada 2. janvārī un tās pirmais direktors līdz 1880. gadam bija Kārlis Valdhauers (1821-1899), pēc tam Jons Eižens Štafenhāgens (*John Eugen Stavenhagen*, dzimis 1842).

1936. gadā Acu klīniku pārcēla uz Baznīcas ielu 13, kur pēc Otrā pasaules kara tā kā acu poliklīnika pastāvēja līdz 1951. gadam.

### Ēkas izmantošana

1936. gadā pēc Kārļa Ulmaņa valdības rīkojuma klīnikas ēku nacionalizēja un tajā ierīkoja valdības iestādes.
Pēc Latvijas okupācijas klīnikas ēkā atradās LPSR Tautas komisāru padome (1940-1941), LPSR Augstākās padomes prezidijs, LPSR Celtniecības un Arhitektūras ministrija, Rīgas pilsētas Arhitektūras un celtniecības pārvalde.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas ēkā iekārtojās ASV vēstniecība Latvijā (1992-2011). Tagad uz laiku ēkā izvietots Latvijas Okupācijas muzejs.
**Līklocis** ir viena no senākajām grafiskajām zīmēm un ir viens no Māras simboliem. Tas ir viens no ģeometriskā raksta pamatelementiem, lietots jau paleolītā. Līdz ar krusta motīviem tas sastopams uz senākajiem priekšmetiem ar rotātu virsmu- kaula un raga rīkiem arī Latvijā. Lauztais līklocis bieži izmantots vidējā neolīta ķemmes bedrīšu un porainās keramikas rotājumos. Sākoties metāla apstrādei, ornamentētu priekšmetu skaits samazinās. Keramikā centrālo vietu ieņem māla trauki ar virsmas švīkājumu. Maz līkloča lietots arī agrajā dzelzs laikmetā, kad centrālo vietu ieņem saules un mēness motīvi, toties vēlākos gadsimtos tā loma atkal pieaug. Tautas keramikas rotājumos tas saglabājas nemainīgā veidā no akmens laikmeta līdz mūsdienām. 
Līklocis galvenokārt tiek izmantots kuplāku rakstu kopu pamatos. Ievērojot dažādu tehniku noteiktās īpašības, plūdenais līklocis nereti pārtop lauztajā līklocī, tā saucamajā zigzagā. Kā patstāvīgs raksts, tas bieži tiek izmantots adījumos, jostās. Vēl viens rakstu kārtojumu veids ir līklocis ar nošķeltām galotnēm, ko varētu saukt arī par pārtraukto līkloci. Rakstu kompozīcijās izmantots arī līkloča kuplinājums-dubultais līklocis. Bieži līklocis parādās kā galvenais raksts. Lauztajā līklocī var saskatīt jumtiņus, kas savirknēti miju rindā ar smaili uz augšu un lejā. Īpatnēji veidojās kokgriezumos izmantotais lauztais līklocis, tam no abām pusēm iegriežot iedziļinātus zobiņus jeb jumtiņus. Krustotie lauztie līkloči savukārt veido stūraino saulīšu rindu, kas plaši izmantota jostu rakstos un izšuvumos. Tautas mākslā izplatītais: ar augu rotājumu motīviem, pie līkloča tiek pievienoti dažādi zariņi, ziediņi, lapiņas. Rodas augu vijas, kas visvairāk izplatītas adījumos un izšuvumos.

Ārējās saites
-------------

* Attēls
Ķīnas dalījums trīs valstīs
**Trīs valstu posms** ir laiks Ķīnas vēsturē, kad pēc haotiskā Haņu dinastijas sabrukuma posma, laikā no 220.-280. g. valsts bija sadalījusies trīs impērijās - Vei, Šu un Vu, kas tiek sauktas arī par Cao Vei, Šu Han un Dong Vu. Katru no valstīm vadīja imperators, kas sevi uzskatīja par vienīgo leģitīmo Haņu dinastijas mantinieku. Šis ir Sešu dinastiju laika iesākuma posms.

Šis ir viens no asiņainākajiem Ķīnas vēstures posmiem, zaudēto iedzīvotāju ziņā salīdzināms ar Otro pasaules karu. Ja Haņu dinastijas laikā valstī dzīvoja 56,48 miljoni iedzīvotāju, tad pirmā Dzjiņ dinastijas veiktā tautas skaitīšana uzrādīja tikai 16,16 miljonus iedzīvotāju. 

Lai arī oficiāli periods pastāv no 220. gada, kad tiek izveidota Vei valsts un beidzas 280. gadā ar Vu valsts iekarošanu, jau laika posmā starp 184. un 220. gadu Ķīnā izvērsās karadarbība starp dažādu reģionu militārajiem vadoņiem, notika dumpji un vardarbīgas valdnieku nomaiņas.

220. gadā nomira Haņu impērijas spēcīgākais karavadonis Cao Cao, viņam sekoja viņa dēls Cao Pi, kurš pēc pēdējā Haņu imperatora atteikšanās no troņa, 220. gada 11. decembrī kļuv par jauno imperatoru, pasludinot Vei dinastijas sākumu. 221. gada 15. maijā atdalījās Šu valsts, kuras valdnieks sevi pasludināja par patieso Haņu mantinieku. Vu valdnieks sākumā atzina sevi par Vei imperatora vasali, taču pēc veiksmīgām aizstāvēšanās kaujām pret Šu, arī Vu valdnieks pasludināja pilnīgu neatkarību.

Valsts atkalapvienošana
-----------------------

Laikā no 220. līdz 263. gadam trīs valstu starpā pastāvēja zināms līdzsvars, kas izbeidzās 263. gadā, kad Vei iekaroja Šu valsti. 265. gadā Vei valstī pie vara nāca jaunā Dzjiņu dinastija, kas 280. gadā iekaroja arī Vu valsti.

263. gadā Vei uzbruka Šu valstij, kas tika sakauta un Šu imperators atlikušo dzīvi pavadīja Vei galmā. Taču arī Vei dinastija bija novājināta un iekšēja apvērsuma rezultātā 265. gadā par Vei imperatoru kļuva pirmais Dzjiņu dinastijas imperators Sima Jaņ (Vudi), kurš ar cieņu izturējās pret pēdējo Vei imperatoru un ļāva tam turpināt dzīvot galmā.

Dzjiņu dinastija 269. gadā sāka gatavoties karam pret Vu, kas beidzot sākās 279. gadā ar uzbrukumiem gar Jandzi upi, ko pastiprināja no Sičuaņas peldošās kara flotes atbalsts. Nespējot pretoties pārspēkam, Vu galvaspilsēta krita 280. gada pavasarī.
**Dmitijs Jaškins** (krievu: *Дмитрий Яшкин*, čehu: *Dmitrij Jaškin*, dzimis 1993. gada 23. martā) ir Krievijā dzimis Čehijas hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2021) Jaškins pārstāv NHL klubu Arizonas "Coyotes" un Čehijas hokeja izlasi.

Karjera
-------

2011. gada NHL draftā Jaškinu 2. kārtā ar 41. numuru izvēlējās Sentluisas "Blues". Savu karjeru ir sācis Čehijas Ekstralīgas klubā Prāgas "Slavia". 2013. gadā sāka spēlēt Sentluisas "Blues". 2018.—19. gada sezonas ievadā "Blues" aizmainīja Jaškinu uz Vašingtonas "Capitals", savukārt 2019. gada augustā atgriezās Eiropā, pievienojoties Maskavas "Dinamo". Pēc divām rezultatīvām sezonām KHL, Jaškins pievienojās NHL komandai Arizonas "Coyotes".

Čehijas hokeja izlases sastāvā piedalījies 2018. gada Pasaules čempionātā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Coyotes Sign Jaškin to One-Year Contract». *NHL.com* (en-US). Skatīts: 2021-07-30.

Ārējās saites
-------------

* *Eliteprospects* profils (angliski)
* *Internet Hockey Database* profils (angliski)
* *Eurohockey* profils (angliski)
* *Hockey-Reference* profils (angliski)
* KHL profils (angliski)
**Jānis Zirnis** (dzimis 1944. gada 1. martā Staicelē, miris 2023. gada 2. decembrī) bija latviešu diriģents un pedagogs

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1944. gada 1. martā Staicelē. Mācījies Staiceles pamatskolā, pēc tam Alfrēda Kalniņa Cēsu Mūzikas vidusskolas kordiriģēšanas nodaļā. Vidusskolas gados diriģējis Kūduma ciema jaukto kori. Studējis Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas konservatorijā (1962—1969). Bijis vairāku Vispārējo latviešu Dziesmu un Deju svētku virsdiriģents. Tāpat, bijis arī Cēsu, Ogres, Madonas, Dobeles rajonu un Jelgavas pilsētas koru virsdiriģents. Jāzeps Vītolas Mūzikas akadēmijas emeritētais profesors.

Miris 2023. gada 2. decembrī.

Apbalvojumi
-----------

* Triju Zvaigžņu ordenis (2008)

Atsauces
--------

1. ↑  «Jānis Zirnis». Latgales Centrālā bibliotēka. Skatīts: 2023-12-2.
2. ↑  «Jānis Zirnis». Ogres novada pašvaldība. 2021-5-6. Skatīts: 2023-12-2.
3. ↑  «Mūžībā devies diriģents Jānis Zirnis». lsm.lv. Skatīts: 2023-12-2.
Krievijas un Ķīnas impēriju robežas (vēlākas PSRS-Mandžūrijas robežas) pārmaiņas pēc Aigunas līguma un Pekinas konvencijām. Krievijas impērija ieguva brūnā un sarkanā krāsā iezīmēto teritoriju.
**Pekinas konvencijas** (ķīniešu: 北京條約 / 北京条约 — *Běijīng Tiáoyuē*, krievu: *Пекинский трактат*, angļu: *Convention of Peking*, franču: *Convention de Pékin*) bija starptautisku līgumu kopa, ko 1860. gada 18. oktobrī Ķīnas impērija bija spiesta parakstīt pēc zaudētajiem Opija kariem. 

Ķīnas impērija apņēmās ratificēt 1858. gada Tiaņdzjiņas līgumu un atvērt ārzemju kuģiem izmantot Ķīnas ostas. Britu impērija ieguva kontroli ne tikai pār Honkongas salu, bet arī pār Kouluņas pussalu.
Līgumu ar Krievijas impēriju parakstīja 14. novembrī, Ķīna piekrita ratificēt Aigunas līgumu un atteicās no Usūrijas (tagadējā Piejūras novada), kurā Krievijas impērija 1869. gadā nodibināja Vladivostokas ostu.

Atsauces
--------

1. ↑  Пекинский договор (1860) no ru.wikisource.org
**Cjinu dinastijas likumu kodekss** izveidots 1646. gadā, un Cjinu dinastijas pārvaldītajās zemēs bija spēkā līdz 1912. gadam. Tuvu 40% no tajā iekļautajiem likumiem nāca no Tanu dinastijas likumu kodeksa. Tajā iekļautie likumi regulēja ne tikai kriminālprocesu un civilprocesu izskatīšanu, bet arī regulēja valsts iestāžu darbu, tādējādi pildot arī administratīvo noteikumu funkciju.

Blakus Minu dinastijai dzīvojošie mandžūri zināja par Minu dinastijas likumu kodeksu, kuru pārtulkoja mandžūru valodā. 1645. gadā Cjinu imperators Šidzu pavēlēja izveidot likumu veidošanas komisiju, kuras sagatavoto likumu kodeksu izsludināja 1647. gadā. Tā saturs gandrīz pilnībā izmantoja Minu dinastijas likumu kodeksu. Imperatora Kansji laikā notika darbs pie likumu kodeksa modernizācijas, taču projekts tika pabeigts tikai nākamā imperatora, Jundžena laikā. No kodeksa dzēsa novecojošus likumus, kurus aizvietoja ar jauniem. Likumu kodeksa pārstrādāšana turpinājās imperatora Cjaņluna laikā. 1740. gadā viņš izsludināja jauno likumu kodeksa versiju. Viņš arī pavēlēja, ka reizi 5 gados jāveic nelielas, bet reizi 10 gados lielas izmaiņas likumos, lai tie nenovecotu. 1902. gadā sāka pēdējo kodeksa pārskatīšanu, un 1905. gada kodekss iekļāva 1327 likumu punktus. No tā izslēdza punktus par spīdzināšanu, samazināja nāvessodu piešķiršanu un izbeidza publisku nāvessodu izpildi.

Ņemot vērā nepieciešamību piemēroties modernajai pasaulei, 1907. gadā bija sagatavots jaunā Cjinu dinastijas kriminālkodeksa projekts, kura pagaidu versiju apstiprināja 1910. gadā. 1912. gada revolūcija izmainīja valsts politisko iekārtu, bet Ķīnas tiesu sistēma turpināja izmantot Cjinu likumu kodeksu līdz 1929.-31. gadam, kad spēkā stājās jauns Civilkodekss. Britu Honkongā Cjinu likumu kodeksu civilprasībās daļēji turpināja izmantot līdz 1971. gadam.

Likumu kodekss bija sadalīts septiņās daļās: Vispārīgie likumi, Civillikumi, Finanšu likumi, Rituālu likumi, Militārie likumi, Krimināllikumi, Sabiedrisko projektu likumi. Likumpārkāpējiem paredzētos sodus iedalīja pēršanā ar vieglu bambusa nūju, pēršanā ar smagu bambusa nūju, piespiedu darbu veikšanā, izsūtīšanu trimdā un nāvessodu. Atkarībā no pārkāpuma smaguma, mainījās sitienu skaits, piespiedu darba un trimdas ilgums, nāvessoda veids, utt.

Likumu kodeksu ieviesa arī iekarotajās musulmaņu teritorijās, kurās iepriekš darbojās reliģiskie un tradicionālie likumi. Cjinu likumu kodekss ietekmēja apkārtējās Korejas, Japānas, Vjetnamas un Rjūkjū likumdošanu un tiesu lēmumus. 1810. gadā tulkoto likumu kodeksu izdeva angļu valodā, 1812. gadā franču un itāļu valodās.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  A New Reading on Great Qing Code: A Comparative and Historical Survey
Bērns ar skrejriteni Beļģijā (1936)
**Skrejritenis** ir cilvēka darbināms ielas transportlīdzeklis ar stūri, klāju un riteņiem. Tradicionālākajā izpratnē skrejritenis ir transportlīdzeklis, ko darbina ar muskuļu spēku — ar kāju atgrūžot no zemes. Tomēr pēdējā laikā plaši izplatīti ir kļuvuši elektriskie skrejriteņi, kuru galvenais (un vienīgais praktiskais) piedziņas veids ir elektrodzinējs.

Skrejriteņus izmanto ne tikai kā personīgo transportu, bet arī brīvā laika pavadīšanai, sportam un vingrošanai. Ir vairāku veidu skrejriteņi ar dažādiem parametriem, bet pārvietošanās princips paliek nemainīgs.

Skatīt arī
----------

* Velosipēds
* Bezpedāļu velosipēds

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Skrejritenis***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85118767
* GND: 4649693-2
* BNF: cb135684508 (data)
* NKC: ph1010389

 |

 |
Strūga
Strūgas konstrukcija. J. K. Broces zīmējums
**Strūga** ir upes liellaiva ar plakanu dibenu kravu pārvadāšanai. Strūgu izmantoja arī kravas pārcelšanai no lielāka kuģa, kas lielo izmēru dēļ nevarēja iebraukt ostā.

Vēsture
-------

Strūga pie Pontonu tilta. Nezināma autora gravīra, 19. gs. vidus
Strūgas kā Daugavai tipisks transporta līdzeklis pirmo reizi minētas 15. gadsimtā. Kopš viduslaikiem līdz 19. gs. otrai pusei tās lietoja preču nogādāšanai no Daugavas augšteces apgabaliem līdz Rīgai. Strūgas izmantoja lielajā pavasara ūdenī, vienas strūgas apkalpe sastāvēja no 40-50 vīriem. 18. gs. otrajā pusē Rīgā katru pavasari nonāca 700-1400 strūgu, no kurām vasaras darba meklējumos nokāpa 30 līdz 40 tūkstoši krievu un baltkrievu, no kuriem daļa devās atpakaļ kājām. Tikai nedaudzas no pavasarī atbraukušajām strūgām devās atpakaļ, jo lielākā daļa tika pārdotas Rīgā, un koki izlietoti par šķūņu, staļļu un nelielu māju būvmateriāliem. Strūgu izmantošana apsīka 20.gs. sākumā līdz ar daudz izdevīgākā dzelzceļa attīstību.

Apraksts
--------

Strūgas dibens ir plakans, tas sastāv no vienas plakaniski liktu planku kārtas. Tām pāri šķērsām ir koku stumbri ar atstātu saknes daļu, kas ar stumbru veido taisnu leņķi un tiek izmantots kā sānu sienu apšuvuma stiprinājums. Stumbri kārtoti, pamīšus liekot saknes un tievgaļus. Lielām strūgām šādu stumbru ir ap 50. Tos satapo ar laivas dibena plankām, bet izliektās sānu apšuvuma plankas pienaglo ar lielām dzelzs naglām. Plankas nav zāģētas, bet izcirstas no šķeltiem stumbriem tā, ka katrs stumbrs deva tikai divas plankas. Strūgu garums bija 30 līdz 50 metru, platums - apmēram 1/3 daļa no garuma. Katra strūga spēja uzņemt līdz 190 tonnām kravas.

Atsauces
--------

1. ↑  J.K.Broce. Zīmējumi un apraksti. Zinātne, Rīga, 1996. 2. sējums, 152. lpp.
2. ↑  Koka Rīga. Neputns, Rīga, 2001. 36. lpp.
Kainu trevojs 1910. gadā
**Trevojs** ir suņu un zirgu pajūgs, ar ko Ziemeļamerikas pamatiedzīvotāju ciltis pārvadāja mantas. Tas bija ar jēlādām sastiprināts A veida egles vai citu koku kāršu rāmis, ko pievienoja segliem. Īpaši plaši izmantoja Lielo līdzenumu nomadi.

Vārds *travail* ir Kanādas franču izcelsmes, un nozīmē "rāmis zirgu savaldīšanai". Lakoti to sauca par *hupak'in*.

Suņu trevojs
------------

Sākotnēji pirms zirgu piejaucēšanas trevojus vilka suņi, taču tie spēja pārvest tikai no 20 līdz 30 kg smagas kravas. Pirmās ziņas par suņu trevojiem atstāja konkistadors Francisko de Koronado 1541. gadā. 18. gadsimta otrajā pusē baltie ceļotāji ziņo, ka suņu trevojus izmanto hīdatsi, mandani, arikari, apsaroki un lakoti. Arī 19. gadsimta sākumā daudzās ciltīs suņus iejūdza pajūgu vilkšanai.

Zirgu trevojs
-------------

18. gadsimtā indiāņu kultūrā ienāca zirgi. Tie varēja pavilkt līdz 135 kg smagu nastu, un līdz 19. gadsimta vidum zirgu trevoji gandrīz pilnībā bija nomainījuši suņu vilktus pajūgus. Līdz ar to indiāņi kļuva ne tikai daudz mobilāli, bet varēja dzīvot krietni plašākos un ērtākos tipi.

Galerija
--------

* Suņu trevojsSuņu trevojs
* Bērnu pārvietošana ar trevojuBērnu pārvietošana ar trevoju
* Zirgu trevojsZirgu trevojs

Atsauces
--------

1. ↑  American Indian Travois
2. ↑  «Travois». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 6. martā. Skatīts: 2015. gada 28. janvārī.
3. ↑  Suņa trevojs[novecojusi saite]
Klīze
**Klīze** ir kuģa ierīce, kura paredzēta pietauvošanās galu, enkurķēžu un buksēšanas tauvas izvadīšanai aiz borta. Tā ietilpst enkura ierīcēs, pietauvošanās ierīcēs un buksēšanas ierīcēs.

Universālā (A) un automātiskā (B) klīze: 1 — pamatne, 2 — nekustīga caurule, 3 — ap nekustīgās caurules horizontālo asi brīvi grozāms rāmis, 4 — rāmī brīvi pagriežami vadveltņi, 5 — pietauvošanās gals, 6 — vadveltņi.
Enkura ierīcēs ietilpst divu veidu klīzes: enkurklīze un enkurķēdes klīze. Enkurklīze ir caurule caur kuru enkurķēdi izvada no klāja, uz kura atrodas enkurspilve, aiz borta. Enkurķēdes klīze ir caurule pa kuru enkurķēdi no klāja, uz kura atrodas enkurspilve, novada ķēžu kastē.

Pietauvošanās galu izlaišanai no kuģa uz krastu (otru kuģi), margsienā ierīko klīzes — apaļus vai ovālus izgriezumus ar noapaļotām malām. Tajās vietās, kur nav margsienas, ierīko klāja klīzes (Panamas klīzes). Ar Panamas klīzēm jābūt aprīkotiem kuģiem, kuri iet cauri Panamas kanālam. Panamas klīzēs darba virsmas izliekuma rādijs daudz lielāks nekā parastajām, tādēļ tās parocīgas darbam ar liela diametra tauvām. Pašlaik arvien plašāk pielieto universālās pietauvošanās klīzes (angļu: *Swivel fairlead*) ar grozāmu rāmi un vadveltni un automātiskās klīzes (*Roller fairlead*). Šāda tipa klīzes pasargā galus no ātras to pārrīvēšanas. Sentlorensas ūdensceļa iestādes apstiprinātas automātiskās klīzes angļu valodā dēvē arī par *St. Lawrence fairlead*.

Uz velkoņiem bīstamas sānsveres novēršanai trosei nostiepjoties, buksēšanas tauva no āķa iet caur pakaļgala buksēšanas klīzi. Pakaļgala buksēšanas klīzes var būt slēgtās, atveramās un ar vadveltņiem. Atveramajai klīzei un klīzei ar vadveltņiem ir atveramā plāksnīte. Klīzei ar vadveltņiem ir horizontālais vadveltnis un divi vertikālie vadveltņi.

Atsauces
--------

1. ↑  Grāvītis J. *Kuģu uzbūve.* Latvijas Jūras akadēmija, 2004. 58. lpp.
2. ↑  Grāvītis J. *Kuģu uzbūve.* Latvijas Jūras akadēmija, 2004. 80.—81. lpp.
3. ↑  Grāvītis J. *Kuģu uzbūve.* Latvijas Jūras akadēmija, 2004. 84. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Klīze***.
**Filomena Kautela** (portugāļu: *Filomena Cautela*; dzimusi 1984. gada 16. decembrī) ir portugāļu aktrise un televīzijas raidījumu vadītāja. 2000. gadā Kautela uzsāka savu teātra aktrises karjeru, bet 2004. gadā viņa debitēja kā kinoaktrise. 2005. gadā viņa izvēlēta par MTV Portugāle vadītāja. 2018. gada 8. maijā Kautela ieguva plašāku atpazīstamību kā viena no Eirovīzijas dziesmu konkursa vadītājām.

Karjera
-------

Kautela uzsāka savu profesionālo karjeru 2000. gadā kā teātra aktrise, spēlējot tādās izrādēs kā *Antígona*, *Se o Amor For Outra Coisa*, *A Noite dos Assassinos* un *Janis e a Tartaruga e Mil Olhos de Vidro*.

2004. gadā viņa debitēja kino režisora Paulu Frazona īsfilmā *Quinta dos Anjos*, Izabelas lomā. Pirmā Kautelas debija pilnmetrāžas filmā bija Mikelīnas loma 2006. gada Žozē Fonsekas i Koštas spēlfilmā *Viúva Rica Solteira Não Fica*. Filomena piedalījusies arī režisora Žoao Konstansio īsfilmās *Night Shop* (2006) un *O Destino do Sr. Sousa* (2009).

Līdztekus savai teātra un kino aktrises karjerai, Filomena vadījusi vairākus Portugāles televīzijas šovus un raidījumus. Viņa vadījusi tādus raidījumus kā *Fá-las Curtas, Agora, Palcos Agora* un citus. Jau kopš 2015. gada RTP viņa vada vakara sarunu šovu *5 Para Meia-Noite*. Kautela vadījusi arī vairākus "dzīvos" koncertus un mūzikas šovus, tostarp Jaunā gada šovu. Viņa bijusi "zaļās istabas" (*Green Room*) moderatore Eirovīzijas Portugāles nacionālās atlases finālā 2017. gadā, kā arī pārstāvēja Portugāles žūriju 2017. gada Eirovīzijā.

2018. gada 8. janvārī viņu apstiprināja kā vienu no četrām 2018. gada Eirovīzijas dziesmu konkursa vadītājām kopā ar Silviju Alberti, Danielu Ruā un Katarīnu Furtādo.

2018. gada 4. maijā kļuva zināms, ka, līdztekus šova vadīšanai, Kautela moderēs arī "zaļo istabu".

Filmogrāfija
------------

### Filmas

* 2004 — *Quinta dos Anjos*, režisors Paulu Frazons
* 2005 — *Anita na Praia*, režisore Anabela Teišeira
* 2006 — *Viúva Rica Solteira Não Fica*, režisors Žozē Fonseka i Košta
* 2006 — *Night Shop*, režisors Žoao Konstansio
* 2009 — *O Destino do Sr. Sousa*, režisors Žoao Konstansio
* 2012 — *Videovigilância*, RTP akadēmija

Atsauces
--------

1. 1 2  «Here come the girls! Presenters of Eurovision 2018 revealed!». *eurovision.tv* (European Broadcasting Union). Skatīts: 2018. gada 8. janvāris.
2. ↑  Sanjay (Sergio) Jiandani. «Eurovision 2018: Who is Filomena Cautela?». *esctoday.com*. Esctoday, 2018. gada 17. janvāris. Skatīts: 2018. gada 9. maijs.
3. ↑  Anthony Granger. «Eurovision’18: Filomena Cautela Revealed as Green Room Host». *eurovoix.com*. Eurovoix, 2018. gada 4. maijs. Skatīts: 2018. gada 4. maijs.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Filomena Kautela***.
* *IMDb* profils (angliski)
Latvijas armijas Zemgales artilērijas pulka 1. diviziona karavīri zirgos un Vācijas robežsargi pie Latvijas un Vācijas robežas 1920. gadā.
Palangas robežpunkts 1901. gadā.
Latvijas-Vācijas robeža 1921. gadā.
**Latvijas—Vācijas robeža** bija starpvalstu robeža, kas pēc Pirmā pasaules kara beigām atdalīja Latviju un Vāciju (1918—1921). Tā bija īsākā no Latvijas robežām — tikai 6,4 km gara. Starptautiska arbitrāžas komisija Dž. J. Simpsona vadībā 1921. gadā nolēma piešķirt Palangas apkārtni Lietuvas Republikai un pārnest Latvijas—Lietuvas robežu uz ziemeļiem.

Vēsture
-------

Pirms Pirmā pasaules kara Palangas pagasts ietilpa Grobiņas apriņķa sastāvā un dienvidos 6,4 km garumā robežojās ar Vācijas impērijas sastāvā esošo Mēmeles apgabalu. Latvijas brīvības cīņu laikā kaujās pret Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijas vācu algotņiem Latvijas armijas vienības līdz 1919. gada 13. decembrim ieņēma Žagari, Mažeiķu staciju un Palangu.

Jau Parīzes Miera konferences laikā 1919. gada pavasarī sākās Latvijas un Lietuvas delegāciju sarunas par kopējās robežas nospraukšanu, kurās no Latvijas puses piedalījās Jānis Čakste, Zigfrīds Meierovics, Marģers Skujenieks un Fēlikss Cielēns. Latvijas pārstāvji ierosināja ievērot vispirms Kurzemes guberņas un Kauņas guberņas administratīvās robežas, tomēr Lietuvas puse aizrādīja, ka jāņem vērā arī vēsturiskie, reliģijas un kultūras argumenti. Tādēļ ne vien Palangas apvidus, bet arī viss Ilūkstes apriņķis un Daugavpils pienākoties Lietuvai. Tā kā Latvijas puse to nepieņēma, sarunas turpinājās līdz 1920. gada augustam Rīgā, Tallinā, Tartu, Jelgavā un Bulduru konferences laikā, kurās Lietuvas puse vairs neprasīja Daugavpili, bet neatteicās no prasībām pēc Palangas un Ilūkstes. Tādēļ 1920. gada 25. septembrī tika izveidota starptautiska šķīrējtiesa Edinburgas profesora Džeimsa Simpsona (*Simpson*; 1873—1934) vadībā, loceklis no Latvijas bija A. Bērziņš, bet no Lietuvas Antans Smetona. Tā beidza savu darbu 1921. gada 20. martā un Palangas un Sventājas teritorijas piešķīra Lietuvai, motivējot ar to, ka Lietuvai tajā laikā nebija izejas pie jūras. 1921. gada 14. maijā pieņēma konvenciju par robežas novilkšanu dabā. 1923. gada janvārī Lietuvas armija ieņēma Klaipēdas apgabalu un pievienoja arī to Lietuvas valstij. 
Robežas izbūves darbus pabeidza 1927. gada 15. oktobrī, no Latvijas puses beigu protokolu parakstīja Rucelis, Jansons un Pēteris Mantnieks.

* Palanga kā muitas vieta pie Prūsijas robežas 17. gadsimtā (Šturns, 1661)Palanga kā muitas vieta pie Prūsijas robežas 17. gadsimtā (Šturns, 1661)

Skatīt arī
----------

* Mazā Lietuva

Atsauces
--------

1. ↑  Edgars Andersons. Latvijas vēsture 1914—1929. Stokholma, 1967. 536.—538 lpp.
2. ↑  Latviešu konversācijas vārdnīcas X. sējuma 20 339.—20 345. slejas

Ārējās saites
-------------

* Parīzes Miera konferences Latvijas delegācijas Miera konferencei adresētais memorands

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Latvijas sauszemes robežas |
| --- |
|  |
| Pašreizējās | 
* Baltkrievija
* Igaunija
* Krievija
* Lietuva

 |
|  |
| Vēsturiskās | 
* Polija
* PSRS
* Vācija

 |

 |
**Haudegene** (vācu: *Unternehmen Haudegen* — ‘kara zirgs’) bija Vācijas *Kriegsmarine* un *Luftwaffe* slepena meteostacija Arktikā 2. Pasaules kara laikā. Izvietojusies Svalbārai piederošajā Ziemeļaustrumu Zemē Ziemeļu Ledus okeānā. Meteostacijas personāls bija pēdējā Vācijas bruņoto spēku apakšvienība, kas padevās Sabiedrotajiem pēc kara beigām — 1945. gada 4. septembrī.

Vēsture
-------

Haudegene bija viena no deviņās Vērmahta meteostacijām, kas tika ierīkotas Svalbārā 2. Pasaules kara laikā. Izvietota Ziemeļaustrumu Zemes ziemeļos, Reipa fjorda dienvidos Vordija līča austrumu krastā. Staciju ierīkoja 1944. gada septembrī. Aprīkojumu (kopā 80 tonnas) Svalbārā nogādāja ar zvejas kuģi *Karl J. Busch* no Narvikas zemūdenes U-307 pavadībā. Stacijas apkalpē bija 11 cilvēki, par tās vadītāju tika nozīmēts ģeogrāfs un rakstnieks Vilhelms Dēge (*Wilhelm Dege*).

Stacijas personāls veica regulārus meteoroloģiskos novērojumus un līdz 1945. gada maijam, kad sakari pārtrūka, nosūtīja tos šifrētu ziņojumu veidā. Pēc sakaru pārtraukuma izrādījās, ka par Haudegenas personālu ir aizmirsts. Stacijas personāls pēc Trumses ostas britu administrācijas rīkojuma sāka sūtīt atklāta teksta meteoziņojumus, kā arī lūgumu pēc palīdzības. Staciju 1945. gada 4. septembrī evakuēja norvēģu roņu mednieku kuģis *Blaasel*, un stacijas personāls oficiāli kapitulēja tā kapteinim. Haudegenes personāls tiek uzskatīts par pēdējo Vērmahta apakšvienību, kas kapitulējusi 2. Pasaules karā — gandrīz četrus mēnešus pēc Vācijas kapitulācijas 8. maijā.

Haudegenes paliekām ir piešķirts vēsturiska objekta statuss un tās ir aizsargājamas.

Atsauces
--------

1. ↑  Der zweite Weltkrieg. Geschichte(n) von Spitzbergen
2. ↑  Die vergessenen Haudegen
3. ↑  «HISTORIC DAY». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 10. decembrī. Skatīts: 2019. gada 10. decembrī.
4. ↑  GERMAN MARINE WEATHER STATIONS OF WORLD WAR II AT SPITSBERGEN Cornelia Lüdecke
**Latvijas Universitātes Astronomijas institūts** (LU AI) ir Latvijas Universitātes akadēmiskā pamatstruktūrvienība, kurā veic zinātniskus pētījumus astronomijas, astrofizikas un ģeodinamikas jomās.

Vēsture
-------

1922. gadā izveidoja Latvijas Universitātes Astronomisko observatoriju, kurā darbojās arī laika dienests, kas ziņoja pareizo laiku pastam un telegrāfam. 1933. gadā astronoma Kārļa Šteina izpētītajai mazajai planētai tika piešķirts nosaukums Latvija. 
1946. gadā Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas Fizikas un matemātikas institūtā izveidoja Astronomijas sekciju, ko vadīja Fricis Blumbahs, no 1948. gada Jānis Ikaunieks.
1957. gadā sākās Baldones observatorijas būve Riekstukalnā pie Baldones, 1958. gadā izveidoja patstāvīgu LZA Astrofizikas laboratoriju. 1965. gadā to pārveidoja par LZA Radioastrofizikas observatoriju. 1969. gadā par tās direktoru kļuva Arturs Balklavs.

1997. gadā LZA Radioastrofizikas observatoriju iekļāva Latvijas Universitātē un apvienoja ar LU Astronomisko observatoriju, izveidojot LU Astronomijas institūtu.
2005. gadā Baldones observatoriju plānoja privatizēt, lai šai teritorijā izveidotu tūrisma, sporta un atpūtas kompleksu. 2010. gadā nodibināja Latvijas Universitātes Astronomijas, Atomfizikas un Spektroskopijas un Ģeodēzijas un Ģeoinformātikas institūtu asociāciju "FOTONIKA-LV".
2019. gada janvārī institūts pārcēlās uz Latvijas Universitātes Zinātņu māju Jelgavas ielā 1 Torņakalna apkaimē.

Galvenie pētījumu virzieni
--------------------------

* Zvaigžņu vēlo evolūcijas stadiju spektrālie un fotometriskie pētījumi izdalītos debess apgabalos
* Starpzvaigžņu vides pētījumi
* Saules sistēmas mazo objektu pētījumi
* Augstas precizitātes satelītu lāzermērījumi starptautisko ģeodinamikas programmu ietvaros, mērīšanas tehnikas un metožu izstrāde un pilnveidošana
* Datu bāzes izveide no Šmita teleskopa astroplašu digitalizācijas rezultātiem un iegūto datu analīze
* Oglekļa zvaigžņu kataloga datu precizēšana un papildināšana

Atsauces
--------

1. ↑  «Observatorijas veidošanās īsa hronoloģija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 31. oktobrī. Skatīts: 2018. gada 24. augustā.

Ārējās saites
-------------

* Informācija LU mājaslapā
**Multikulturālisms** jeb **daudzkulturālisms** ir ideoloģija, politika un diskurss, kas iestājas par kultūras plurālisma vērtībām un kultūras formu daudzveidības saglabāšanu. Multikulturālisma kontekstā atšķirības tiek apzīmētas nevis ar jēdzienu „svešs", bet gan „atšķirīgs". Atšķirības domāšana norāda, ka jebkuram atšķirīgajam ir tiesības pastāvēt tāpēc, ka tas ir vēsturiski veidojies, ka ar to saistās savdabība, ka tas ir neaizstājams ar otru, nevar ieņemt otra vietu, ka tā funkcijas ir vienreizīgas un tāpēc neaizstājamas.

Multikulturālisma galvenā ideja ir balstīta uz vēlmi, lai valstī, kurā dzīvo vairākas etniskās grupas ar atšķirīgām kultūrām, tiktu saglabāts līdzsvars un neviena no kultūrām netiktu apspiesta, kā arī tiktu radīti labvēlīgi apstākļi kultūru attīstībai.

1970. gadi iezīmēja multikulturālisma izplatību pasaulē. Pēc britu profesora Bhihu Pareha (*Bhikhu Parekh*) domām, vislabāk šo konceptu ir uztvert nevis kā politisku doktrīnu ar savu programmu un nevis kā filozofiju un teoriju, kas nosaka cilvēka vietu pasaules sistēmā, bet gan kā cilvēku dzīves veidu.

A. Kuropjatniks (*А. Куропятник*) atzīmē, ka multikulturālā sabiedrībā līdzās pastāv un sadzīvo cilvēku grupas, kurām ir dažāda etnokulturālā piederība. Pie šādām grupām pieskaita ne tikai imigrantus, bet arī mazākumtautības, kurām ir sava valoda, reliģija, kopēja izcelsme, etniskā teritorija un līdzīgi politiskie uzskati.

Multikulturālisms kā daudzu sabiedrību raksturiezīme ir kultūru plurālisma atzīšana un nostiprināšana. Aizstāvot kultūru dažādību, multikulturālisms balstās uz to, ka kultūras atšķirības valstī kā organizētajā sabiedrībā nepazūd un netiek nolīdzinātas, bet gan eksistē ar nostiprināšanas tendenci. Par kultūras atšķirībām var uzskatīt valodu, tradīcijas, reliģiju, vērtības.

Atsauces
--------

1. ↑  Parekh, B. What is multiculturalism?
2. ↑  Куропятник, А. Мультикультурализм: проблемы социальной стабильности полиэтнических обществ. Санкт-Петербург: Санкт-Петербургский университет, 2000, 150. стр

Ārējās saites
-------------

* Тишков, В. Политика мультикультурализма: теория и практика.
* Krupņikova M. Politkorektums — multikulturālisma blakne
* Makkonens T. Vai multikulturālisms ir kaitīgs cīņai pret diskrimināciju?
* Ēriks Treļs. Kārtības policijas inspektora darbs daudznacionālajā sabiedrībā.
* Multikulturālisms — nevis "vai", bet "kāds" — D. M. Veinstoka intervija

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh93001610
* GND: 4214151-5
* NDL: 01131006
* NKC: ph123036
* BNE: XX539436

 |

 |
Salsas deja.
**Salsa** ir partnerdejas forma, kas sasaucas ar salsas mūziku, tomēr reizēm salsa tiek izpildīta gan solo suelta, gan Rueda de Casino, kas tiek dejota aplī mainoties partneriem. Salsa var būt improvizēta vai arī tiek dejota pēc iepriekš zināmas kombinācijas.

Salsa ir īpaši populāra visā Dienvidamerikā, kā arī Ziemeļamerikā, Eiropā, Austrālijā un dažās Āzijas un Tuvo Austrumu valstīs.

Izcelsme
--------

Salsas deju kustības izcelsme ir 1930. gadi Cuban Son mūzikas stila dejas, konkrētāk, no Son montuno ritmiem. Spēcīga ietekme ir bijusi no tādām afro-kubiešu folkloras dejām kā Danzon, Mambo, Guaguanco.

Mūsdienās ir daudz, dažādu salsas stilu, kurus ir ietekmējis ģeogrāfiskais novietojums un kultūru dažādība. Vispopulārākie salsas stili ir 
Kali stils (no Kolumbijas), Kubiešu stils (Casino), LA stils", New York stils, un Puertorikāņu stils.

Atsauces
--------

BailaRico - Salsa, Bachata, Cha Cha sociālo deju skola

That dance - salsas studija Arhivēts 2013. gada 25. jūlijā, *Wayback Machine* vietnē.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh99014258
* GND: 4365525-7
* BNF: cb135425124 (data)
* NKC: ph338505

 |

 |
**Andrejs Elvihs** (1910—1975) bija Latvijas PSR sabiedriskais darbinieks, padomju nomenklatūras loceklis. Latvijas PSR izglītības ministrs (1962—1969), Latvijas PSR ārlietu ministrs (1962—1967).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1910. gadā Kozuļinas ciemā Toboļskas guberņā (tagad Omskas apgabala Krutinkas rajonā).
1930. gadā kļuva par ciema padomes sekretāru, mācījās Omskas Pedagoģiskajā institūtā, 1932. gadā kļuva par PSKP biedru un mācījās Omskas partijas skolā.

Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā Elvihu nosūtīja uz okupēto Latviju, kur viņš darbojās propagandas jomā. Pēc 1950. gada Elvihs strādāja par Rīgas Medicīnas institūta Marksisma-ļeņinisma katedras vadītāju, LKP CK Republikāniskās partijas skolas direktoru un Latvijas Valsts fiziskās kultūras institūta rektoru.
1962. gadā Elvihu iecēla par Latvijas PSR izglītības ministru un par LPSR ārlietu ministru, no 1967. līdz 1969. gadam pildīja vienīgi izglītības ministra amatu. 1963. gada 18. oktobrī ārlietu ministrs A. Elvihs nosūtīja vēstuli PSRS vēstniekam Kanādā Ivanam Spicko, aicinot pievērst uzmanību darbam ar «latviešu pārvietotajām personām šajā valstī», vienlaikus izsakot gatavību sniegt visu iespējamo atbalstu.
1969. gadā viņu iecēla par LKP CK Partijas vēstures institūta direktoru.

Miris 1975. gada 29. novembrī.

Atsauces
--------

1. ↑  Latviešu trimda Rietumvalstīs un Latvijas PSR Ārlietu ministrija (1950—1960) Antonijs Zunda
2. ↑  timenote.info
Šķidrumam ar viskozitāti, tā ātrums gar ārsienām ir tuvs nullei, ātrumam palielinoties tuvāk caurules centram.
**Puazeija likums** ir lamināras plūsmas apraksts cilindriskā caurulē, ja tiek ņemti vērā viskozie spēki. Likumu formulējis franču ārsts un fiziķis Ž. M. Puazeijs (*Jean-Leonard-Marie Poiseuille*). Kā formula tas pierakstās:

{\displaystyle Q={\frac {\pi R^{4}(P\_{1}-P\_{2})}{8\eta L}}}, kur {\displaystyle Q} ir tilpuma vai masas plūsma, {\displaystyle R} ir caurules rādiuss, {\displaystyle P\_{1}-P\_{2}} ir spiedienu starpība abos cauruļu galos, {\displaystyle \eta } ir viskozitātes koeficients un {\displaystyle L} ir caurules garums.

Šī formula pieņem, ka caurules augstums un šķērsgriezuma laukums nemainās, šķidrums ir nesaspiežams, caurules garums ir daudzkārt lielāks par rādiusu {\displaystyle L>>R} un plūsmai nav paātrinājuma.

Formulu var aptuveni interpretēt, piemēram, asinsrites kontekstā. Tā kā masas plūsma ir atkarīga no rādiusa ceturtajā pakāpē, artērijas rādiusam samazinoties holesterīna vai aterosklerozes dēļ, sirdij vajag vairāk strādāt, lai panāktu tādu pašu plūsmu.

Atsauces
--------

1. ↑  Akadēmiskā terminu datubāze AkadTerm. Puazeija likums
2. 1 2  Douglas C. Giancoli. *Physics for scientists & engineers with Modern Physics Third Edition*, 2000. 351. lpp.