recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kuba** (spāņu: *Cuba*) ir lielākā sala Karību reģionā, Lielo Antiļu salu grupā. Veido Kubas valsts teritorijas lielāko daļu (94,6 %), bet 0,1 % teritorijas (117 km²) ir ASV Kara flotes kontrolē.

Ģeogrāfija
----------

Sala atrodas Lielo Antiļu salu rietumos. Dienvidos tās krastus apskalo Karību jūra, ziemeļaustrumos — Atlantijas okeāns, ziemeļrietumos — Meksikas līcis. Ziemeļos Floridas šaurums salu atdala no Floridas pussalas, Jukatanas šaurums rietumos — no Jukatanas pussalas, bet Vējpuses šaurums dienvidaustrumos — no Haiti salas. Piekrastē daudz mazāku saliņu, lielākā no kurām ir Huventuda Batabano līcī dienvidrietumu piekrastē. Citas lielākās salu grupas ir Kanarreosu arhipelāgs dienvidrietumos, Hardinesa de la Reinas arhipelāgs dienvidos, Koloradosu arhipelāgs ziemeļrietumos, kā arī Sabanu arhipelāgs un Kamagvejas arhipelāgs ziemeļos.

Salas reljefs lielākoties līdzens, bet ap trešdaļu teritorijas aizņem augstienes un kalni. Augstākā ir Sjerramaestra salas dienvidaustrumos ar augstāko virsotni Turkino smaili 1974 m vjl. Plaši izplatīti karsta procesi. Centrālajos līdzenumos dabīgā ainava lielā mērā aizvietota ar cukurniedru plantācijām un ganībām. Salā ievērojamas niķeļa, hroma, dzelzs un vara rūdu atradnes, iegūst arī asbestu, akmens sāli, fosforītus.

Salā valda tropu klimats. Gada vidējā temperatūra 25,5 °C. Gada vēsākā mēneša janvāra vidējā temperatūra 22,5 °C, bet karstākā — augusta — 27,8 °C. Vidējais nokrišņu daudzums 1400 mm. Novērojamas divas klimatiskās sezonas: lietus sezona no maija līdz oktobrim un sausā sezona no novembra līdz aprīlim. Lietus sezonā nolīst 3/4 no nokrišņu daudzuma. Salā ievērojama tropisko ciklonu ietekme.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 394. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Kuba***.
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
**Dienvidu plankumainais skunkss** jeb **Meksikas plankumainais skunkss** (*Spilogale angustifrons*) ir neliels skunksu dzimtas (*Mephitidae*) plēsējs, kas pieder plankumaino skunksu (*Spilogale*) ģintij.

Dienvidu plankumainais skunkss dzīvo Centrālamerikas teritorijā, to var sastapt Belizē, Kostarikā, Salvadorā, Gvatemalā, Hondurasā, Meksikā un Nikaragvā.

Izskats un īpašības
-------------------

Dienvidu plankumainais skunkss ir neliela auguma skunkss, tā ķermeņa garums bez astes ir 12—34 cm, astes garums 9—23 cm, svars 0,5—1 kg. Kā visiem skunksiem tiem ir melnbalts kažoks. Baltās svītras ir lauzītas un rada plankumu efektu.

Kā visiem skunksiem dienvidu plankumainajam skunksam ir anālie smakas dziedzeri, kas izdala muskusu ar spēcīgu smaku. Dziedzeri ir ārēji un atgādina krūšu galus, tos apņem muskuļi, kas saspiežoties var sekrētu izšļākt vairāku metru attālumā un tiešā mērķējumā virsū ienaidniekam.

Uzvedība un barība
------------------

Par dienvidu plankumaino skunksu ir ļoti maz zināmu faktu, bet tiek pieņemts, ka to uzvedība, vairošanās un barības ieradumi ir līdzīgi pārējiem plankumainajiem skunksiem. Tas ir visēdājs un pamatā barojas ar sīkiem grauzējiem, putniem, ķirzakām, kukaiņiem, olām un augļiem

Atsauces
--------

1. ↑  BioLib - Spilogale angustifrons (Mexican spotted skunk)
2. ↑  «Mammal Species of the World - Browse: angustifrons». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 10. augustā. Skatīts: 2010. gada 29. aprīlī.
3. 1 2 3  «Southern Spotted Skunk: The Animal Files». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 18. novembrī. Skatīts: 2010. gada 29. aprīlī.

Ārējās saites
-------------

* The Skunk
**Fēlikss fon Meijendorfs** (vācu: *Friedrich Adeldagus Felix von Meyendorff*, krievu: *Феликс Казимирович Мейендорф*; 1834—1871) bija vācbaltiešu izcelsmes Krievijas Impērijas diplomāts, Mazstraupes pilsmuižas īpašnieks.

Dzīves gājums
-------------

Cēlies no Meijendorfu dzimtas. Dzimis Jelgavā 1834. gada 24. janvārī Krievijas armijas virsnieka Kazimira fon Meijendorfa (1794—1854) ģimenē. Viņa vectēvs kavalērijas ģenerālis Kazimirs fon Meijendorfs (1749—1813) bija Mazstraupes pilsmuižas īpašnieks, Rīgas vietniecības pārvaldnieks (1795-1797) un Somijas guberņas kara gubernators (1803—1807).

Mācījās Pēterburgas vācu Sv. Pētera skolā. Pēc tās beigšanas iestājās Krievijas Impērijas diplomātiskajā dienestā, bija vēstniecības sekretārs Berlīnē, no 1858. gada Štutgartē, no 1862. gada Romā. 1866. gada Jaungada pieņemšanas laikā sastrīdējās ar Romas pāvestu Piju IX par Romas katoļu baznīcas stāvokli Polijā un tika izraidīts no Romas.

No 1867. gada Krievijas Impērijas vēstnieks Veimārā, no 1870. gada Karlsrūē. 
Miris Štutgartē 1871. gada 4. janvārī.

Atsauces
--------

1. ↑  *Genealogisches Handbuch der livländischen Ritterschaft* Band 1, Görlitz 1919 Digitalisat, S. 503–532 (vāciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 89897603
* ISNI: 0000 0000 6292 0989
* GND: 138343098

 |

 |
**Kārsava** ir dzelzceļa stacija līnijā Kārsava-Rēzekne I. Stacija atrodas Malnavas pagastā, Ludzas novadā, 4 km attālumā no Kārsavas pilsētas.

Vēsture
-------

Kārsavas dzelzceļa stacija Krievijas impērijas laikā.
**Korsovkas stacija** atvērta līdz ar dzelzceļa līnijas Pēterburga—Varšava izbūvi. Šeit ierīkots arī lokomotīvju depo. 1919. gadā stacijas oficiālais nosaukums bija **Korsova**, 1921. gadā pārdēvēta par Kārsavu. Iespējams, ka Kārsavas stacijas ēka ir visvecākā dzelzceļa stacijas ēka Latvijā, taču neskaitāmo remontu dēļ zaudējusi lielāko daļu dekoru un visai maz atgādina 19. gadsimtā būvētu celtni.

Mūsdienas
---------

1992. gadā stacija kļuva par Latvijas un Krievijas robežstaciju.

Ir ierosināts izskatīt iespēju izmantot dzelzceļa stacijas ēku tūrisma vajadzībām.

Ārējās saites
-------------

* Diženās Kārsavas dzelzceļa stacijas vēsture *YouTube*
* Vai zini, ka viena no nozīmīgākajām cariskās Krievijas dzelzceļa stacijām bija Kārsava?

Atsauces
--------

1. ↑  *Dzelzceļi Latvijā*. Rīga : Jumava. 2009. 21. lpp.
2. ↑  Kārsavas novadā ekspedīcijā apzina Bozovas ciema vēsturisko mantojumu

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Dzelzceļa stacijas līnijā Kārsava—Rēzekne I |
| --- |
|  |
| Kārsava → Malnava → Pureņi → Mežvidi → Ilzēni → Burzava → Kleperova → Rēzekne I |

 |
**Irina Vasiļeviča** (krievu: *Ирина Александровна Василевич*; dzimusi 1985. gada 19. aprīlī) ir Krievijas starptautiskā lielmeistare šahā (2005).

Biogrāfija
----------

2006. gadā uzvarējusi starptautiskajā sieviešu šaha turnīrā Krkā. 2010. gadā Antakjā piedalījusies Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas, kurā 1. kārtā zaudējusi Marijai Sebagai. 2011. gadā uzvarējusi starptautiskajā sieviešu šaha turnīrā Rijekā. 2013. gadā uzvarējusi Maskavas pilsētas sieviešu šaha čempionātā. Četras reizes piedalījusies Eiropas sieviešu šaha klubu kausu izcīņās (2005, 2007, 2010-2011).

Par panākumiem turnīros FIDE 2004. gadā Vasiļevičai piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 2005. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu un starptautiskā meistara nosaukumu vīriešiem (IM).

Atsauces
--------

1. ↑  KRK - Mediterranean Golden Island 2006
2. ↑  «2010 FIDE Knockout Matches». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2017. gada 10. februārī.
3. ↑  WGM Mediterranean Flowers Rijeka (CRO) 26.02.-05.03.2011.
4. ↑  Women Moscow Chmp. 2013 Final
5. ↑  OlimpBase :: European Women's Chess Club Cup :: Irina Vasilevich

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Rīgas pilsētas apgabals** (*Kreisgebiet Riga-Stadt*) bija administratīvi teritoriālā vienība Ostlandes Latvijas ģenerālapgabala (1941-1944) sastāvā.

Vēsture
-------

1941. gada 25. jūlijā tika dibināts Rīgas apgabals, kas 1941. gada 1. septembrī tika sadalīts Rīgas zemes apgabalā un Rīgas pilsētas apgabalā. 
Rīgas pilsētas apgabala komisārs (*Gebietskommissar Riga–Stadt*) bija I. V. Altemeijers (*Altemeyer*), Rīgas pilsētas lielvecākais (oberbirģermeistars) bija Hugo Vitroks. Pēc viņa aizbraukšanas 1944. gada 4. oktobrī komisāra birģermeistara (*kommissarischer Bürgermeister*) pienākumus pildīja Hanss Vindgasens (*Windgassen*).
Apgabals tika likvidēts pēc tam, kad Rīgu 1944. gada 13. oktobrī iekaroja Sarkanā armija.

Atsauces
--------

1. ↑  Kreisgebiet Riga-Stadt

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Latvijas ģenerālapgabals  |
| --- |
|  |
| 
* Liepājas apgabals
* Jelgavas apgabals
* Rīgas zemes apgabals
* Rīgas pilsētas apgabals
* Daugavpils apgabals
* Valmieras apgabals

 |

 |
**Pūkaugļu grīslis** (latīņu: *Carex lasiocarpa*) ir mainīga izskata grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tā ir sastopama ziemeļu apvidos pola tuvumā, tostarp nereti visā Latvijas teritorijā, purvos un pārpurvotos ūdenstilpju krastos.

Apraksts
--------

Pūkaugļu grīslis ir daudzgadīgs, 30-100 cm garš lakstaugs, kurš pieder dažādvārpu grīšļu grupai, jo auga sievišķajiem ziediem ir 3 drīksnas un augļa pūslītim ir skaidri nodalīts, divzobains knābītis.

Augs ir pelēkzaļš. Tā stublājs ir gluds, stāvs un augšdaļā bezlapains. Lapas ir 0,1-0,2 cm šauras un tās ir īsākas vai tikpat garas, cik stublājs. Ziedkopas apakšējā seglapa ir garāka nekā attiecīgā sievišķo ziedu vārpiņa. Galotnē ir līdz trim vīrišķo ziedu vārpiņām, zem tām parasti ir divas attālinātas, stāvas sievišķo ziedu vārpiņas. Sievišķo ziedu vārpiņas ir līdz 3 cm garas, sēdošas vai apakšējai kātiņš īss. Augļa pūslītis ir tumšpelēks vai pelēkbrūns, blīvi apmatots, bumbierveida, tam ir īss un divzobains knābītis. Segplēksne ir brūna, smaila un īsāka nekā pūslītis. Zied maija beigās un jūnijā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «pūkaugļu grīslis - Carex lasiocarpa Ehrh. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-04-15.
**Andrejs Haritonovs** (krievu: *Андрей Владимирович Харитонов*; 1959. gada 4. aprīlis Ivanova — 2012. gada 13. janvāris Maskava) bija Krievijas starptautiskais lielmeistars šahā (1993).

Biogrāfija
----------

1987. gadā Kurskā uzvarējis Krievijas PFSR šaha čempionātā. Divas reizes piedalījies PSRS šaha čempionātu finālos (1984, 1988). Piedalījies Soču starptautiskajos Mihaila Čigorina piemiņas šaha turnīros, kuros 1979. gadā dalījis 3.-4. vietu, bet 1987. gadā dalījis 1.-3. vietu. Kopā ar Maskavas komandu *CSKA* divas reizes uzvarējis Eiropas šaha kausā vīriešu komndām (1986, 1990). Par panākumiem turnīros FIDE 1980. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1993. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Pazīstams arī kā šaha treneris. Bijis Irinas Levitinas sekundants 1984. gada mačā par pasaules čempiones titulu. Palīdzējis arī Anatolijam Karpovam 1990. gada mačā par pasaules čempiona titulu.

Miris pēc ilgstošas sirds un asinsvadu slimības.

Atsauces
--------

1. ↑  OlimpBase :: European Men's Chess Club Cup :: Andrei Kharitonov
2. ↑  «Умер гроссмейстер Андрей Харитонов». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 15. janvārī. Skatīts: 2018. gada 10. oktobrī.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Andrejs Holcmanis** (1920—2009) bija latviešu arhitekts un sabiedrisks darbinieks. Arhitektūras zinātņu doktors un Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieks. Galvenokārt darbojies pieminekļu aizsardzības un pilsētbūvniecības jomās, it sevišķi- Vecrīgā.

Biogrāfija
----------

Andrejs Holcmanis dzimis 1920. gada 18. jūlijā, Rīgā, jurista un Latvijas Republikas Tieslietu ministra Viļa Holcmaņa ģimenē. Bērnībā pie privātskolotājas Margaritas Šelt apguvis gan vācu valodu, gan klavierspēli. Vēlāk, pašmācības ceļā, apguvis arī ērģeļu spēli. Jau pusaudža gados ar velosipēdu apbraukājot Latviju un fotografējot senas baznīcas un muižas sācis interesēties par arhitektūru. 1939. gadā uzsācis arhitektūras studijas Latvijas Universitātē. Mācījies pie Ernesta Štālberga, Eižena Laubes un Paula Kundziņa. Studiju laikā kļuvis par akadēmiskās vienības Austrums biedru.

1945. gadā ar izcilību absolvējis Latvijas Universitātes Arhitektūras fakultāti. Uzreiz pēc absolvēšanas, pēc Ernesta Štālberga uzaicinājuma, sācis darbu kā jaunākais līdzstrādnieks tikko izveidotajā Zinātņu akadēmijas Arhitektūras un celtniecības institūtā. 1949. gadā publicējis pirmo rakstu par Vecrīgas sanāciju.
1950. gadā uz ielas pēkšņi arestēts un deportēts uz Sibīriju. Nometināts Krasnojarskas novada Ustjabakanas rajonā kur strādā par būvinženieri un uzrauga jaunu ēku celtniecību.
1956. gadā atgriežas Latvijā un sāk darbu Rīgas Galvenajā arhitektūras pārvaldē kā rajona arhitekts. Vēlāk kļuvis arī par galvenā arhitekta vietnieku. 1966. gadā piedalījies Rīgas Arhitektūras pieminekļu aizsardzības inspekcijas izveidē un 1968. gadā kļuvis par tās vadītāju. Lielākais panākums šajā periodā ir Rīgas Sv. Pētera baznīcas torņa atjaunošana. Tomēr 1973. gadā ir spiests atstāt inspekcijas vadītāja amatu par pārlieku lielu atjaunotā Pētera baznīcas torņa atklāšanas publicitāti un vēlmi atklāšanu atzīmēt ar koncertu baznīcā. Arī pēc atbrīvošanas no amata turpinājis strādāt pilsētas būvvaldē.
1983. gadā ir viens no Vecrīgas reģenerācijas projekta autoriem. 1997. gadā apbalvots ar IV šķiras Triju zvaigžņu ordeni.

Projektējis vairāk nekā simts privātmāju un vasarnīcu visā Latvijā. Viņa vadībā tika veikta arī Rīgas Krusta baznīcas šķērsjoma rekonstrukcija. Publicējis vairāk nekā 300 zinātniskus un populārzinātniskus rakstus periodikā, vairāku grāmatu autors. Zināmākā no tām —  *Vecrīga — pilsētbūvniecisks ansamblis*. Sniedzis neskaitāmas lekcijas par Vecrīgas vēsturi. 2005. gadā par savu ieguldījumu Rīgas vēstures izpētē un saglabāšanā apbalvots ar *Rīgas balvu*. Latvijas arhitektu savienības biedrs kopš 1946. gada.

Lielākā Andreja Holcmaņa aizraušanās bija ērģeļu spēle. Sākot no 1956. gada, regulāri koncertējis kā pianists gan Mazajā Ģildē, gan dažādos pašdarbnieku ansambļos. 1960. gados pašmācības ceļā apguvis ērģeļu spēli un līdz pat mūža beigām aktīvi un regulāri koncertējis. Regulāri spēlējis ērģeles Brīvdabas muzeja Usmas baznīcā. Koncertējis arī Jēzus baznīcā, Jēkaba baznīcā, Vecajā Ģertrūdes baznīcā kā arī citur Latvijā. Spēlējis arī Latvijas Universitātes kamerorķestrī.

Andrejs Holcmanis miris 2009. gada 30. aprīlī Rīgā. Apbedīts I Meža kapos.

Atsauces
--------

1. 1 2
2. ↑
Šis raksts ir par pūrismu valodniecībā. Par citām jēdziena **Pūrisms** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.
**Pūrisms** (franču: *purisme*, no latīņu: *purus* — 'tīrs') ir tendence attīrīt valodu no aizguvumiem un citu valodu ietekmēm. Ar to tiecas stabilizēt literārās valodas leksiku, jaunvārdu veidošanai izmantojot savas valodas iespējas. Pūrismam liela ietekme parasti ir vēsturiskajos periodos, kad kāda valoda cenšas kļūt par literāro valodu.

Preskriptīvā valodniecība
-------------------------

Pūrisms ir saistīts ar deskriptīvas (no.latīņu: *describere* — 'aprakstīt') un preskriptīvas (no latīņu: *praescribere* — 'dot rīkojumu u. tml.') valodniecības jēdzieniem, kur deskriptīva ir tāda, kura pēta, bet preskriptīva — tāda, kura regulē.

Piemēram, par latviešu valodniecību varētu teikt, ka Latvijas Universitātes Matemātikas un informātikas institūta Mākslīgā intelekta laboratorija (AILab) nodarbojas ar deskriptīvu valodniecību (korpusa veidošana, semantisko hierarhiju aprakstīšanas risinājumi u. tml.), kurpretī Latvijas Zinātņu akadēmijas Terminoloģijas komisijai, Valsts valodas komisijai, Valsts valodas centram u.c. ir preskriptīvas funkcijas.

Daži autori pūrismu sauc par preskriptīvās valodniecības galējo formu.

Skatīt arī
----------

* Lakūna

Atsauces
--------

1. ↑  Latviešu literārās valodas vārdnīca. 1.–8. Rīga, Zinātne, 1972.–1996."**Deskriptīvā metode** val. — pētīšanas metode, kuras pamatā ir lietu, parādību, procesu empīriska vērošana un reģistrēšana.",
2. ↑  Svešvārdu vārdnīca. Rīga, Norden, 1996."**Preskriptīvā valodniecība** val. — valodniecības nozare, kurā izstrādā, iesaka un pamato kodificējamās valodas normas.",
3. ↑  Joshua Fishman. *The Earliest stage of language planning: the "first congress" phenomenon*. Walter de Gruyter, 1993. 227. lpp. ISBN 9783110135305. Although we do not totally reject prescriptive linguistic activities, e.g. those concerning standardization practices, we believe there are some potentially dangerous tenets of prescriptive linguistics, and especially in the case of its extreme form: purism
Glikogēna struktūra
**Glikogēns** ir polisaharīds, kas sastāv no glikozes molekulām un atrodas visās sēņu, dzīvnieku un cilvēka šūnās. Cilvēkam glikogēns galvenokārt tiek veidots un uzkrāts aknu šūnās (hepatocītos) un muskuļos. Glikogēns kalpo par enerģijas rezervēm. Lielākās enerģijas rezerves ir taukaudos esošie tauki, bet glikogēns ir svarīgākais no enerģijas rezervēm izmantotajiem ogļhidrātiem dzīvniekiem. Muskuļos esošais glikogēns tiek pārveidots par glikozi un izmantots turpat, savukārt noārdītais glikogēns aknās tiek glikozes veidā transportēts uz jebkuru orgānu ķermenī.

Glikogēns ir analogs cietei, kas ir glikozes polimērs augiem, tādēļ tiek saukts arī par **dzīvnieku cieti**. Tam ir līdzīga struktūra kā amilopektīnam (cietes sastāvdaļai), taču tā molekulas ir vairāk sazarotas un kompaktākas nekā cietei. Glikogēns kalpo kā enerģijas rezerve situācijās, kad strauji nepieciešama enerģija, taču tā ir mazāka nekā, ja tiktu lietoti tauki.

Hepatocītos esošais glikogēns var sastādīt līdz pat 8% no kopējā aknu svara (100—120 g pieaugušajiem) tieši pēc ēdienreizes. Muskuļos glikogēns sastāda tikai 1% no to masas. Glikogēna daudzums, kas tiek uzglabāts ķermenī, ir atkarīgs no fiziskajiem treniņiem, pamata metabolisma un ēšanas paradumiem. Glikogēna sintēzi veicina aizkuņģa dziedzera hormons — insulīns.

Atsauces
--------

1. ↑  Sadava et al. (2011). *Life* (9th, International ed.). W. H. Freeman. ISBN 9781429254311.
2. ↑  Kreitzman SN, Coxon AY, Szaz KF (1992). "Glycogen storage: illusions of easy weight loss, excessive weight regain, and distortions in estimates of body composition" (PDF). *The American Journal of Clinical Nutrition* **56** (1 Suppl): 292s—293s. PMID 1615908.
3. ↑  Anatolijs Bļugers (1984). Populārā medicīnas enciklopēdija. Rīga: Galvenā enciklopēdiju redakcija

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85055397
* GND: 4157732-2
* BNF: cb12434358v (data)
* NDL: 00562647

 |

 |
**Mara del Plata** (spāņu: *Mar del Plata*) ir pilsēta Argentīnas austrumos, Buenosairesas provinces otra lielākā pilsēta un septītā lielākā pilsēta valstī. Izvietojusies Atlantijas okeāna krastā, ir nozīmīga zvejas osta un Argentīnas lielākais piejūras kūrorts. Pilsētā tradicionāli notiek nozīmīgi kinofestivāli un šaha turnīri.

Vēsture
-------

Pirms eiropiešu atnākšanas šo apvidu apdzīvojuši ziemeļu tevelči, kurus pēc 11. gadsimta ietekmējusi mapuču kultūra. Pirmais no eiropiešiem piekrasti uz dienvidiem no Laplatas pētījis Frānsiss Dreiks 1577. gadā. Pirmais neveiksmīgais kolonizēšanas mēģinājums notika 1751. gadā jezuītu dibinātajā apmetnē pie Padresas lagūnas 15 km uz rietumiem no tagadējās Maras del Platas. Par pilsētas dibināšanas datumu tiek uzskatīts 1874. gada 10. februāris, kad uzņēmējs Patrisio Peralta Ramoss nopirka portugāļu pamesto gaļas pārstrādes fabriku un nodibināja pilsētiņu. Tās nosaukums ir saīsinājums no *Mar del Rio de la Plata* — ‘Laplatas upes jūra’. 1886. gadā pilsētu sasniedza dzelzceļa līnija no Buenosairesas un Marā del Platā strauji sāka attīstīties tūrisms. 1907. gadā Marai del Platai piešķirts pilsētas statuss. 1916. gadā pabeigta ostas būvniecība.

Kopš 1928. gada Marā del Platā notiek starptautiski šaha turnīri — pilsētas vārdā nosaukts viens no vecindiešu aizsardzības variantiem. Kopš 1954. gada pilsētā notiek Maras del Platas starptautiskais filmu festivāls — vienīgais kompetitīvais kinofestivāls Latīņamerikā.

Atsauces
--------

1. ↑  .
2. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 460. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Mara del Plata***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 167520778
* GND: 4329093-0
* SUDOC: 094448434
* BNF: cb11985301w (data)
* NKC: ge525537

 |

 |
**Počajiva** (ukraiņu: *Почаїв*) ir pilsēta Ukrainas rietumos, Ternopiļas apgabala Kremenecas rajonā. Pilsēta ir reliģiskais un tūrisma centrs, jo šeit atrodas viens no ietekmīgākajiem pareizticīgo klosteriem Ukrainā — Počajivas lavra.

Vēsture
-------

Rakstos pirmoreiz minēta ap 1450. gadu. Bija Polijas-Lietuvas pilsēta. 1795. gadā pēc Polijas Trešās dalīšanas pilsēta iekļāvās Krievijas impērijas sastāvā un bija tur līdz Pirmā pasaules kara beigām.

Pēc Pirmā pasaules kara Počajiva iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, pēc PSRS iebrukuma Polijā iekļauta Ukrainas PSR. No 1941. gada 30. jūnija līdz 1944. gada 20. martam atradās vācu okupācijā. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada — neatkarīgās Ukrainas sastāvā.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Počajiva***.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Ternopiļas apgabala pilsētas  |
| --- |
|  |
| 
* Berežani
* Borščiva
* Bučača
* Čortkiva
* Horostkiva
* Kopičinci
* Kremeneca
* Laņivci
* Monastiriska
* Pidhajci
* Počajiva
* Skalata
* Šumska
* Terebovļa
* **Ternopiļa**
* Zaļiščiki
* Zbaraža
* Zboriva

 |

 |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 138379244
* LCCN: n81001614
* GND: 4748205-9
* NKC: ge342648

 |

 |
Starptautiskā bakalaurāta logo



**Starptautiskā Bakalaurāta organizācija** (angļu: *International Baccalaureate Organization*) ir nevalstiska organizācija ar konsultatīvo statusu UNESCO un Eiropas Padomē. Tā dibināta 1968.gadā un reģistrēta kā izglītojoša, brīvprātīga organizācija Šveicē; tās vadību veido starptautiska padome. 2008./2009. mācību gadā 134 pasaules valstīs Starptautiskā Bakalaurāta diploma programmu apguva vairāk kā 1500 skolās, audzēkņiem nodrošinot apmācību un zināšanu pārbaudi pēc vienotas mācību programmas.

Starptautiskā Bakalaurāta diplomu iegūst pēc divu gadu mācību kursa apgūšanas vidusskolas pēdējās klasēs un veiksmīgas eksāmenu nokārtošanas. Šāda vidējās izglītības diploma ieguvējs var kvalificēties tālākajām studijām labākajās pasaules augstskolās atbilstoši saņemtajam punktu daudzumam. Piemēram, tādas augstskolas kā Hārvarda Universitāte, Jeila Universitāte, Oksfordas Universitāte un Kembridžas Universitātes labprāt uzņem studentus, kam punktu kopskaits ir vismaz 38 (no 45). Daudzās ASV augstskolās labi rezultāti Starptautiskā Bakalaurāta eksāmenos dod iespēju uzsākt studijas bez atsevišķiem ievadkursiem vai pat otrajā kursā.

Starptautiskā Bakalaurāta pilna diploma iegūšanai skolēnam divos gados jāapgūst pa vienam priekšmetam no sešām piedāvātajām mācību priekšmetu grupām, 3—4 no tiem apgūstot augstākajā (vismaz 240 stundu) līmenī, pārējie standarta (vismaz 150 stundu) līmenī.
Starptautiskā Bakalaurāta diploma saņemšanai jāiegūst vismaz 24 punkti no 45 iespējamiem (1—7 punkti 6 mācību priekšmetos un trīs papildu punkti par veiksmīgu zinātnisko darbu un esejām), sekmīgi jāizpilda šādas papildu prasības:

* jāizstrādā zinātniskais darbs 3500—4000 vārdu apjomā (*Extended Essay*),
* jāapgūst zināšanu teorijas (*Theory of Knowledge*) kurss un jāizstrādā eseja 1500 vārdu apjomā un tēmas prezentācija,
* jāpiedalās sabiedriski derīgajā un radošajā darbā (*Creativity, Action, Service — CAS*) skolā un ārpus tās, kopumā divu gadu laikā vismaz 150 stundas.

Latvijā Starptautiskā Bakalaurāta apguve iespējama Rīgas Valsts 1. ģimnāzijā, Rīgas Valsts 2. ģimnāzijā, Latvijas Starptautiskajā skolā un Rīgas Starptautiskajā skolā. SBO ir arī agrīnā mācību programma skolēniem līdz 15 gadiem. Jaunākajiem skolēniem piedāvātās programmas daudz neatšķiras no UWC IB programmas. Šāda programma tiek realizēta Jelgavas Spīdolas Valsts ģimnāzijā, kura plāno ar 2025. gadu sākt realizēt SB diploma iegūšanas programmu vecākajās klasēs.

Atsauces
--------

1. 1 2  «Akadēmiskā dzīve». *lv.uwc.org*.
2. 1 2  Efumo. «Spīdolas Valsts ģimnāzija piedāvās bakalaurāta programmu». *Jelgava* (latviešu), 2021-03-16. Skatīts: 2023-06-20.
3. ↑  «Starptautiskā programma arī Latvijas skolās». *nra.lv* (latviešu). Skatīts: 2023-06-20.

Ārējās saites
-------------


  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* ISNI: 0000 0004 0390 809X

 |

 |
**Tampere** (somu: *Tampere*, zviedru: *Tammerfors*) ir pilsēta Somijas dienvidu centrālajā daļā. Otrā lielākā Somijas pilsēta aiz Helsinku aglomerācijas. Atrodas starp Nesijerva un Pihejerva ezeriem. Tā kā ezeru līmeņa starpība ir 18 metri, tad Tamerkoski upe, kura plūst caur pilsētu, vēsturiski vienmēr ir bijis ievērojams enerģijas avots vietējai rūpniecībai.

Pilsētā atrodas Tamperes universitāte.

Tampere, kurā ir divas hokeja komandas Ilves un Tappara, tiek uzskatīta par vienu no Somijas hokeja rašanās vietām. Pilsētas nozīmīgākā hokeja norises vieta ir Nokia arēna.

Vēsture
-------

Pilsētu 1775. gadā nodibināja Zviedrijas karalis Gustavs III, un 1779. gadā tai tika piešķirtas pilsētas tiesības.

19. gs. tā kļuva par lielu rūpniecības centru un 19. gadsimta beigās ražoja gandrīz pusi no visas Somijas rūpniecības produkcijas, un tā tika saukta par Ziemeļu Mančestru, arī Manso.

20. gs. pirmajā pusē Tampere bija politiskās dzīves centrs. 1905. gada revolūcijas laikā Tampere bija strādnieku kustības centrs. 1907. gadā Tampere bija pēdējā vieta Krievijas impērijā, kurā uzturējās Ļeņins, pirms došanās trimdā uz Eiropu (1905. gadā Tamperē Ļeņins pirmoreiz satika Staļinu). Somijas Pilsoņu kara (1918. gada 28. janvāris - 15. maijs) laikā Tampere bija "sarkano" spēku atbalsta bāze. 1918. gada 6. aprīlī to ieņēma "baltie", sagūstot 10 000 "sarkanos".

Līdz 1990. gadiem Tamperes ekonomika balstījās metālapstrādē un tekstilrūpniecībā, bet pašlaik galvenās ekonomikas nozares ir informācijas tehnoloģijas un telekomunikācijas.

Nokļūšana
---------

Tamperes-Pirkalas lidosta (TMP) atrodas 17 km attālumā no pilsētas dienvidrietumu virzienā.

No Rīgas var aizlidot ar Ryanair un airBaltic. Autobuss Nr. 61 savieno 1. terminālu ar pilsētas centru (4.10€), no 2. termināla (kur ielido Ryanair) var izmantot arī AIRPRO autobusu (€6). Brauciena ilgums ir 40 min. Ar taksometru ceļš aizņem 20 min un maksā 30-40 €.

Sports
------

* Tamperes "Tappara"
* Tamperes "Ilves" (hokejs)
* FC Ilves Tampere (futbola klubs)
* *Tammela* stadions (ietilpība: 5000)

Cilvēki
-------

Tamperē vai tās apkārtnē dzimuši:

* Veino Linna (*Väinö Linna*) (1920-1992) - rakstnieks
* Hannu Salama (*Hannu Salama*) (1936-) - rakstnieks

Atsauces
--------

1. ↑  Apdzīvojuma struktūra.
2. ↑  «Kaupunkien ja kuntien lukumäärät ja väestötiedot». Q11894857. Skatīts: 15 februāris 2019.
3. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2008. gada 17. decembrī. Skatīts: 2008. gada 27. novembrī.
4. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 21. decembrī. Skatīts: 2009. gada 9. decembrī.
5. ↑

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Tampere***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 125476363
* LCCN: n79041987
* ISNI: 0000 0004 0472 2510
* GND: 4058969-9
* SUDOC: 027417719
* BNF: cb119463437 (data)
* NKC: ge394470

 |

 |
**Tamirs Nabati** (ivritā: תמיר נבאתי; dzimis 1991. gada 4. maijā Ness Cionā) ir Izraēlas starptautiskais lielmeistars šahā (2011).

Biogrāfija
----------

No 2001. līdz 2010. gadam pārstāvējis Izraēlu Eiropas un pasaules junioru šaha čempionātos, kuros labāko panākumu guvis 2009. gadā Eiropas junioru šaha čempionātā U18 vecuma grupā, kad ieņēmis 4. vietu..

2010. gadā uzvarējis Albenas (Bulgārija) starptautiskajā šaha festivālā. 2012. gadā bijis pirmais Belgradas starptautiskajā šaha turnīrā *Belgrade Trophy*, bet 2013. gadā uzvarējis starptautiskajā šaha turnīrā *Kavala Open* (Grieķija). 2013. gadā uzvarējis Izraēlas šaha čempionātā. 2015. gadā bijis piektais Eiropas individuālajā šaha čempionātā un ieguvis tiesības piedalīties Pasaules kausā šahā pēc izslēgšanas sistēmas, kurā 1. kārtā zaudējis Davidam Navaram. 2016. gadā atkārtoti uzvarējis Izraēlas šaha čempionātā. 2017. gada augustā izcīnījis 3. vietu "RTU Open" "A" turnīrā. 

Pārstāvējis Izraēlas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:

* Eiropas komandu šaha čempionātā piedalījies 2013. gadā;
* Pasaules komandu šaha čempionātā piedalījies 2011. gadā un individuālā vērtējumā izcīnījis bronzas medaļu.

Par panākumiem turnīros FIDE 2010. gadā Nabati piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2011. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  European Youth Chess Championship 2009 Boys - 18
2. ↑  Israel Championship 2013
3. ↑  «Israel Championships 2016». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 23. septembrī. Skatīts: 2017. gada 15. augustā.
4. ↑  OlimpBase :: European Men's Team Chess Championship :: Tamir Nabaty
5. ↑  OlimpBase :: World Men's Team Chess Championship :: Tamir Nabaty
6. ↑  1st quarter Presidential Board Meeting 2011, 4-5 February 2011, Antalya, TUR

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Kamberlenda līcis** (angļu: *Cumberland Sound*) vai **Kaniktualuks** (inuītu: ᑲᖏᖅᑐᐊᓗᒃ, *Kangiqtualuk*) ir plašs līcis Kanādas Arktikā. Izvietojies Bafina salas dienvidaustrumu galā. Ziemeļaustrumos to norobežo Kamberlenda pussala, dienvidrietumos — Hola pussala. Krasti stipri izroboti, daudz līču, pussalu un salu. Krasti mazapdzīvoti, vienīgā pastāvīgi apdzīvotā vieta ir Pannirtuna ziemeļaustrumu krastā.

Pirmais no eiropiešiem līci 1585. gadā atklāja britu jūrasbraucējs Džons Deiviss Ziemeļrietumu jūrasceļa meklējumos. 1840. gadā līci apmeklēja skotu vaļu mednieks Viljams Penijs, kas tajā atklāja ievērojamu polāro vaļu daudzumu un jau 1850. gados Kekertenas un Bleklīda salās tika ierīkotas vaļu mednieku stacijas. 1920. gados vaļu krājumi izsīka, un stacijas tika pamestas.

1882.—1883. gadā Pirmā Starptautiskā polārā gada programmas ietvaros līča ziemeļu galā darbojās Vācijas Kinguafjordas polārstacija.

Atsauces
--------

1. ↑  Canadian Geographical Names Database (CGNDB). Cumberland Sound
2. ↑  IPY History

Ārējās saites
-------------

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 315141871
* GND: 4489283-4

 |

 |
**Nikolajs Žuravļovs** (krievu: *Николай Иванович Журавлёв*; 1934. gada 8. maijs — 2004. gada 3. jūlijs, Rīga) bija Latvijas krievu izcelsmes žurnālists un FIDE meistars šahā. Latvijas meistars korespondencšahā (1993).

Biogrāfija
----------

Starptautiskā meistara šahā Valērija Žuravļova brālis. Beidzis Liepājas 2. vidusskolu, Liepājas skolotāju institūtu (tagad Liepājas Universitāte) un M. Lomonosova Maskavas Valsts universitāti. Pēc profesijas žurnālists. Aktīvi darbojies Latvijas šaha periodikā — no 1967. līdz 1995. gadam strādājis žurnāla "Šahs" redakcijā, vēlākajos gados (2003—2006) bijis žurnāla "Latvijas šaha vēstnesis" redakcijā. Šahu sācis spēlēt 11 gadu vecumā. Divkārtējais Latvijas korespondencšaha čempionātu uzvarētājs (1967—1969, 1975—1977). Četras reizes uzvarējis Liepājas šaha čempionātā (1960, 1961, 1963, 1965). Bijis Rīgas šaha čempionāta vicečempions 1968. gadā un 3. vietas ieguvējs 1969. gadā. 13 reizes piedalījies Latvijas šaha čempionātu finālos.

Vairāku šaham veltītu grāmatu autors. Nozīmīgāka no tām ir 1980. gadā izdevniecības "Avots" izdotā "Latvijas šahistu jaunrade" (kopā ar Imantu Dulbergu un Genādiju Kuzmičovu), kurā apkopota vērtīga informācija par Latvijas šahistu personālijām. Sastādījis arī šaha mācību grāmatas "Soli pa solim: šaha spēles mācību grāmata iesācējiem" (1981, arī atkārtoti izdevumi krievu valodā 1986, 2012), "Šaha rieksti. Mācību līdzeklis šahista kombinacionālo spēju treniņam un paškontrolei" (1991).

Vietas Latvijas šaha čempionātos
--------------------------------

* 1955. gads — 20. vieta.
* 1956. gads — 16.—17. vieta.
* 1959. gads — 6.—7. vieta.
* 1962. gads — 7.—10. vieta.
* 1965. gads — 9.—10. vieta.
* 1972. gads — 13. vieta.
* 1977. gads — 6.—8. vieta.
* 1978. gads — 12.—13. vieta.
* 1982. gads — 15. vieta.
* 1990. gads — 31.—46. vieta.
* 1999. gads — 9.—12. vieta.
* 2000. gads — 14.—17. vieta.
* 2002. gads — 30. vieta.

Atsauces
--------

1. ↑  Žuravļovs Nikolajs (1993)
2. ↑  «Liepājas skartie. No šahistu dzīves». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 7. martā. Skatīts: 2014. gada 8. aprīlī.
3. ↑  Latvijas 6. korespondencšaha čempionāts
4. ↑  Latvijas 10. korespondencšaha čempionāts
5. ↑  Virtual International Authority File

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
*Tampella* 1909. gadā būvētā lokomotīve
***Tampella*** bija Somijas uzņēmums, kas nodarbojās ar papīra ražošanas iekārtu, lokomotīvju, šaujamieroču būvi, kā arī no koksnes gatavotu izstrādājumu ražošanu. Uzņēmuma galvenā darbības vieta bija Tampere.

1980. gadu beigās uzņēmumam radās finansiālas grūtības un tas 1990. gados tika pārdots pa daļām.

Vēsture
-------

1861. gadā apvienojās divas fabrikas (linu austuve un metāla lietuve), kas atradās Tamperē Tammerkoski rajonā, izveidojot uzņēmumu ***Tammerfors Linne- & Jern-Manufaktur AB***. Uzņēmums sākumā darbojās slikti, līdz tā īpašnieki bankrotēja. Uzņēmums izdzīvoja, pateicoties valdes priekšsēdētājam Alfredam Kīlmanam (*Alfred Kihlman*). Uzņēmums sākotnēji ražoja kuģus, koka smalcināšanas iekārtas un ūdens turbīnas; no 1900. gada sāka ražot tvaika lokomotīves. 1870. gados kompānija sāka ražot celulozi un papīru.

1930. gados uzņēmums sāka ražot mortīras. 1934. gadā sākta audumu ražošana.
1938. gadā *Tammerfors Linne- & Jern-Manufaktur AB* tika pārdēvēts par ***Tampereen Pellava- ja Rauta-Teollisuus Oy***.

1950. gadu sākumā kompānija sāka ražot papīra ražošanas un kalnrūpniecības iekārtas. 1960. gadā uzņēmums tika pārdēvēts par ***Oy Tampella Ab***. 

1980. gadu vidū *Säästöpankkien Keskus-Osake-Pankki* (*SKOP*) banka un ar to saistītie uzņēmumi sāka uzpirkt *Tampella* akcijas. *Tampella* senais finansētājs *Suomen Yhdyspankki* (*SYP*) banka sāka sacensties ar *SKOP*, un arī sāka pirkt *Tampella* akcijas. Tajā pašā laikā abas bankas plānoja sadalīt uzņēmumu un tā daļas pārdot, līdz *SKOP* iegādājās *SYP* akcijas.

1990. gadu sākumā *Tampella* un *SKOP* izjuta nopietnas finansiālas grūtības. 1991. gada 19. septembrī Somijas banka pārņēma *SKOP* banku, līdz ar to Somijas banka kļuva par *Tampella* īpašnieci. *Tampella* tika sadalīta atsevišķos uzņēmumos.

1991. gadā *Tampella* militāro risinājumu nodaļa tika apvienota ar Aizsardzības ministrijas *Vammaskosken* rūpnīcu, izveidojot uzņēmumu *Vammas Oy*, kas vēlāk kļuva par *Patria Oy* daļu. *Tampella* paturēja 22,3 % *Vammas* akciju, bet 1997. gadā tās visas pārdeva *Patria*.

1991. gadā koksnes izstrādājumu meitas uzņēmums *Tampella Forest Oy* un iepakojuma materiālu uzņēmums *Tambox Europe Oy* tika pārdots Enso-Gutzeit Oy. Papīra iekārtu ražošanas apakšuzņēmums *Tampella Papertech Oy* 1992. gadā tika pardots *Valmet*.

1996. gadā Norvēģijas uzņēmumam *Kvaerner* tika pārdots ūdens turbīnu ražotājs *Oy Tamturbine Ab*, ka arī apkures katlu un elektrostaciju ražotājs *Tampella Power Oy*. *Tamturbine* 1999. gadā pārpirka ASV uzņēmums *General Electric*. *Tampella Power* tika iekļauts *Kvaerner Pulping & Power* nodaļā, līdz 2006. gadā visu nodaļu nopirka Somijas uzņēmums *Metso Oyj* (tagad iekļauts *Valmet*).

1997. gadā Zviedrijas *Sandvik* nopirka *Tampella* pēdējo lielāko sastāvdaļu kalnrūpniecības iekārtu ražotāju *Tampella Tamrock Oy*. Tā nosaukums tika mainīts uz *Tamrock Oy* un vēlāk uz *Sandvik Tamrock Oy*; 2006. gadā uzņēmums tika pārsaukts par *Sandvik Mining and Construction Oy*.
Ģenerālis Jānis Ezeriņš (1927)
**Kārlis Ezeriņš** (krievu: *Карл Иванович Эзеринг*, 1868—1934) bija Krievijas impērijas armijas ģenerālmajors (1916), Padomju Latvijas armijas štāba Administratīvās daļas priekšnieks (1919), Latvijas Bruņoto spēku ģenerālis (1920).

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1868. gada 10. septembrī Bauskas pagastā. 1888. gadā brīvprātīgi iestājās Krievijas impērijas armijā, 1892. gadā pabeidza mācības Viļņas junkurskolā un studēja Ģenerālštāba akadēmijā Pēterburgā (*Николаевская академия Генерального штаба*), kuru pabeidza 1899. gadā. Ieguva štābkapteiņa (1899), kapteiņa (1901) un apakšpulkveža (1904) dienesta pakāpes.

Piedalījās Krievijas—Japānas karā 1904.—1905. gadā kā 31. divīzijas štāba priekšnieka vietas izpildītājs. 1908. gadā viņu paaugstināja par pulkvedi, 1913. gadā K. Ezeriņš kļuva par 19. divīzijas štāba priekšnieku.
Pirmā pasaules kara laikā pulkvedis Ezeriņš bija 76. un 53. kājnieku pulka komandieris, 74. divīzijas štāba priekšnieks, paaugstināts par ģenerālmajoru (1916).

Oktobra revolūcijas laikā 1917. gadā K. Ezeriņš bija Ģenerālštāba pārvaldes priekšnieks, 1918. gadā — Sarkanās armijas Galvenā štāba nodaļas priekšnieks.
1919. gada 23. janvārī Ezeriņu iecēla par Padomju Latvijas armijas štāba Administratīvās daļas priekšnieku, pēc tam viņš darbojās Sarkanās armijas 15. armijas štābā.

1920. gada septembrī K. Ezeriņš dezertēja no Sarkanās armijas, pārgāja robežu un 1920. gada decembrī kļuva par Latvijas armijas Reglamentu caurskatīšanas un rediģēšanas komisijas priekšsēdētāju.
1924. gadā ģenerālis K. Ezeriņš bija kara ministra biedrs, vēlāk — Latvijas Republikas Kara ministrijas padomes loceklis. 1926. gada oktobrī viņu iecēla par Kara ministrijas izmeklēšanas komisijas locekli, bet decembrī atvaļināja sakarā ar štatu samazināšanu.

Miris 1934. gada 29. septembrī Rīgā, apbedīts II Meža kapos.

Apbalvojumi
-----------

* Sv. Jura zobens,
* 3. un 4. šķiras Sv. Vladimira ordenis,
* 2. un 3. šķiras Sv. Staņislava ordenis,
* 2. 3. un 4. šķiras Sv. Annas ordenis.

Atsauces
--------

1. ↑  «Latvijas Kara muzejs». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 2. jūlijā. Skatīts: 2020. gada 1. jūlijā. Archived 2020. gada 2. jūlijā, *Wayback Machine* vietnē.

Ārējās saites
-------------

* Эзеринг Карл Иванович Archived 2020. gada 18. septembrī, *Wayback Machine* vietnē.
* Русская армия в Великой войне
**Lorānda Ētveša universitāte** (ungāru: *Eötvös Loránd Tudományegyetem*) ir 1635. gadā dibināta publiska pētniecības universitāte Ungārijas galvaspilsētā Budapeštā. 

Par universitātes pirmsākumiem uzskata jezuīta un kardināla Pētera Pazmāņa dibināto katoļu universitāti Trnavā. 1770. gadā to pārcēla uz Budu. Universitāte nosaukta fiziķa Lorānda Ētveša (*Eötvös Loránd*, 1848 – 1919) vārdā un vēstures gaitā tā 11 reizes mainījusi oficiālo nosaukumu (pašreizējais ir no 1950. gada). Vēsturiski zināmā arī kā **Budapeštas universitāte**. Universitātē ir 9 fakultātes, tās izvietotas dažādās Budapeštas vietās. 

Ar universitātes vārdu saistās Nobela prēmijas laureātu biofiziķa Ģerģa Bēkēši (*Békésy György*, 1899 – 1972), ekonomista Džona Harsaņi (*John Harsanyi*, 1920 – 2000), ķīmiķa Ģerģa de Heveši (*Hevesy György Károly*, 1885 – 1966), fiziķa Filipa Lenarda (1862 – 1947) darbība. Universitāti beiguši matemātiķi Pāls Erdēšs un Džons fon Neimans.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Lorānda Ētveša universitāte***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Oficiālā tīmekļa vietne

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 147301654
* LCCN: n79065615
* ISNI: 0000 0001 2294 6276
* GND: 42153-4
* SUDOC: 026411253
* BNF: cb11866314w (data)
* NLA: 35023431
* NKC: ko2002102521

 |

 |
**Glikokortikoīdi** ir kortikosteroīdi, kas ietekmē galvenokārt ogļhidrātu un olbaltumvielu maiņu. Glikokortikoīdi stimulē glikoneoģenēzi, paaugstina cukura līmeni asinīs, kā arī veicina glikogēna sintēzi aknās. Glikokortikoīdi spēj arī samazināt iekaisumus un alerģiskās izpausmes. Tos cilvēka ķermenī sintezē virsnieru garoza. Glikokortikoīdu receptori ir gandrīz visām cilvēka šūnām, un tiem piesaistoties, notiek attiecīgie efekti. Dabiskie glikokortikoīdi ir kortizons un hidrokortizons jeb kortizols, kurus dažādu preparātu veidā lieto medicīnā.

Efekti
------

### Pretiekaisuma darbība

Pretiekaisuma darbības pamatā ir glikokortikoīdu spēja nomākt iekaisuma eksudatīvo fāzi, jo tie neitralizē hialuronidāzi un samazina asinsvadu caurlaidību. Tie kavē arī iekaisuma mediatoru — prostaglandīnu sintēzi. 

### Imūndepresīvā iedarbība

Imūndepresīvā glikokortikoīdu iedarbība ir saistīta ar spēju nomākt limfocītu un plazmocītu attīstību, samazināt antivielu veidošanos. Pie tam tie kavē tuklo šūnu granulu satura atbrīvošanu (piemēram, histamīna) un izdalīšanos no tām, kā arī darbojas pretēji šo mediatoru efektiem, piemēram, samazina asinsvadu caurlaidību, paaugstina asinsspiedienu utt.

### Ietekme uz asinsradi.

To ilgstošas lietošanas laikā samazinās eozinofilo leikocītu un limfocītu skaits, bet palielinās eritrocītu un neitrofilo leikocītu skaits asinīs.

Atsauces
--------

1. ↑  Pelt AC (2011). *Glucocorticoids: effects, action mechanisms, and therapeutic uses*. Hauppauge, N.Y.: Nova Science. ISBN 978-1617287589.
2. 1 2 3 4  Indulis Purviņš, Santa Purviņa (2002). Praktiskā farmakoloģija (3. izd.). Rīga: Zāļu infocentrs. 794. lpp. ISBN 9984193313 Nepareizs ISBN.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Glikokortikoīdi***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
**Vija Zariņa** (dzimusi 1961. gada septembrī Rīgā) ir latviešu gleznotāja un mākslas pedagoģe, Latvijas Mākslas akadēmijas asociētā profesore.

Biogrāfija
----------

V. Zariņa dzimusi Rīgā 1961. gadā. Viņa ir precējusies ar gleznotāju Kasparu Zariņu, tomēr jau no dzimšanas ir ar šo uzvārdu. Ģimenē uzaugušas divas meitas mākslinieces Paula Zariņa-Zēmane un Marta Zariņa-Ģelze, kura traģiski gāja bojā 2014. gada vasaras beigās 26 gadu vecumā.

### Izglītība

Izglītību mākslas jomā V. Zariņa uzsākusi Jaņa Rozentāla Rīgas mākslas vidusskolā (1973—1980), tālāk sekoja studijas Latvijas Mākslas akadēmijas Glezniecības nodaļā (1980—1986), kuru viņa absolvēja ar PSRS Kultūras ministrijas zelta medaļu par diplomdarbu "Dziesmu svētku simtgade". To māksliniece izstrādāja profesora Induļa Zariņa monumentālās glezniecības darbnīcā. Pēc tam skolojusies no 1987. līdz 1989. gadam PSRS mākslas akadēmijas radošajā darbnīcā, profesoru Eduarda Kalniņa un Borisa Bērziņa meistardarbnīcās.

### Mākslinieciskā darbība

Izstādēs V. Zariņa sākusi piedalīties 1980. gadā. 1987. gadā sākusi veidot kopīgas izstādes ar vīru Kasparu Zariņu. Iestājusies Latvijas Mākslinieku savienībā. Sarīkojusi vairāk nekā 20 personālizstādes. Pirmā personālizstāde notikusi Rīgā 1993. gadā, vēlāk tās notikušas arī Tartu un Daugavpilī.  
Gleznotājas darbi atrodas Latvijas Nacionālā mākslas muzeja, Latvijas Mākslinieku savienības, Tartu Mākslas muzeja, Tretjakova galerijas (Maskavā), Krievijas Kultūras ministrijas kolekcijā, kā arī privātkolekcijās Latvijā, Vācijā, Dānijā, ASV, Japānā un citviet.

### Pedagoģiskā darbība

Pirmo pedagoģisko pieredzi V. Zariņa guva Rīgas Mākslas skolā, kur strādāja no 1985. līdz 1986. gadam. No 1987. līdz 1989. gadam viņa darbojās PSRS Mākslas akadēmijas radošajā darbnīcā. No 1999. gada strādā Latvijas Mākslas akadēmijas Glezniecības katedrā, kur vispirms sāka darbu kā lektore, tad 2003. gadā kļuva par docenti, bet 2008. gadā — par asociēto profesori.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  Liba Mellere. «Mākslinieki Vija un Kaspars Zariņi: Mēs esam kopā, bet «Paralēli»». *lsm.lv*, 2018. gada 30. jūnijā. Skatīts: 2018. gada 8. jūlijā.
2. ↑  «26 gadu vecumā traģiski mirusi talantīgā māksliniece Marta Zariņa-Ģelze». *jauns.lv*. 2014. gada 2. septembrī. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 28. jūlijā. Skatīts: 2018. gada 8. jūlijā.
3. 1 2 3 4  «Vija Zariņa». *vijazarina.com*. Skatīts: 2018. gada 13. jūlijā.

Ārējās saites
-------------

* Vijas Zariņas mājaslapa
**Erevānas dzelzceļa stacija** (armēņu: Երևան երկաթուղային կայարան) ir Armēnijas galvaspilsētas Erevānas centrālā stacija. Atrodas Sasunas Dāvida laukumā. Blakus atrodas viena no Erevānas metropolitēna stacijām, kā arī lokomotīvju un vagonu depo.

Vēsture
-------

1902. gadā Erevānā tika uzbūvēta pirmā dzelzceļa līnija, izveidojot savienojumus ar Aleksandropoli un Tiflisu. 1908. gadā uzbūvēja otru līniju, kas savienoja Erevānu ar Džulfu un Persiju. Stacijas ēka tika uzbūvēta 1956. gadā.

2009. gada 31. jūlijā stacijas ēkā tika atklāts Armēnijas dzelzceļa transporta muzejs. Pie stacijas stāv tvaika lokomotīve ar borta numuru 3ա705-46.

2010. gadā uzņēmums "Krievijas dzelzceļš" pārbūvēja stacijas kompleksu. Renovācijas gaitā tika veikta stacijas interjera restaurācija. Stacijā parādījās LCD ekrāni ar pasažieriem aktuālo informāciju. Turklāt, sakarā ar pasažieru skaita pieaugumu un nepieciešamību padarīt ērtāku biļešu pirkšanu, stacijas telpas sadalīja uz starppilsētu un starpvalstu satiksmes zālēm. Lai zāļu dizains nepārkāptu kopējo arhitektūras stilu, telpu izrotāšanai tika izmantoti sākotnējiem materiāliem identiskie dabīgie un mākslīgie materiāli. Stacijas ēkā uzbūvēja viesnīcu numurus, lai tajos varētu izvietot gan dzelzceļa darbiniekus, gan starpvalstu satiksmes pasažierus.

Maršruti
--------

### Tālsatiksmes vilcieni

| № | Maršruts | Kursēšanas biežums | Biļešu cenas |
| --- | --- | --- | --- |
| 201/202 | Erevāna — Batumi | Katru vasaras dienu | 6—15 tūkstoši dramu, atkarībā no vagona klases |
| 371/372 | Erevāna — Tbilisi | Katru ziemas otrdienu, ceturdienu un sestdienu | 8—17 tūkstoši dramu, atkarībā no vagona klases |

### Piepilsētas satiksme

Piepilsētas satiksmi veic ER2 sērijas vilcieni. Maršrutos numur 100/101 un 102/103 reisus veic EP2D sērijas vilcieni.

| Maršruts | Reisu skaits | Braukšanas maksa |
| --- | --- | --- |
| Erevāna — Gjumri | 5 | 1000 dramu ER2 vilcienos un 2500 dramu EP2D vilcienos |
| Erevāna — Araksa | 1 | 600 dramu |
| Erevāna — Jersaha | 1 | 600 dramu |

Numismātikā
-----------

Erevānas dzelzceļa stacija kļuva par vienu no retajām pasaules stacijām, kas tikušas attēlotas uz naudaszīmēm. Laikaposmā no 1993. līdz 2004. gadam skats uz staciju no Sasunas Dāvida laukuma tika attēlots uz 10 Armēnijas drahmu banknotes.

Atsauces
--------

1. ↑  Большая советская энциклопедия. Гл. ред. Б. А. Введенский, 2-е изд. Т. 16. Железо — Земли. 1952. 672 стр. илл.; 51 л. илл. и карт.
2. ↑  «Arminfo: Armenian Railways Museum joining 2015 Museum Night» (angļu). Arhivēts no oriģināla, laiks: 2018. gada 15. jūnijā. Skatīts: 2020. gada 24. aprīlis.
3. ↑  South Caucasus Railway news

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Erevānas dzelzceļa stacija***.
* Erevānas stacijas fotogrāfijas[novecojusi saite]