recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**FIFO** (akronīms no *first in, first out* — 'pirmais iekšā, pirmais ārā') datorikā un rindu teorijā apzīmē datu organizācijas un manipulācijas metodi, kurā pirmais ievietotais ieraksts tiek apstrādāts kā pirmais. Metodes galvenais lietojums ir rindas datu struktūrā.

FIFO pretēja pieeja ir LIFO, kur pēdējais pievienotais elements tiek apstrādāts kā pirmais.

Datorika
--------

### Datu struktūra

Tipiska FIFO datu struktūra C++ sintaksē: 

```
struct fifo\_node 
{
 struct fifo\_node \*next;
 value\_type value;
};
 
class fifo
{
 fifo\_node \*front;
 fifo\_node \*back;
 
 fifo\_node \*dequeue(void)
 {
 fifo\_node \*tmp = front;
 if ( front != NULL )
 front = front->next;
 else
 back = NULL;
 return tmp;
 }
 
 queue(value)
 {
 fifo\_node \*tempNode = new fifo\_node;
 tempNode->value = value;
 if ( front == NULL )
 {
 front = tempNode;
 back = tempNode;
 }
 else
 {
 back->next = tempNode;
 back = tempNode;
 }
 }
};

```

Bieži FIFO rinda tiek implementēta arī bez rādītājiem kā riņķveida buferis.

Vairumā Unix sistēmu ir pieejama definīcijas datne sys/queue.h, kas nodrošina standartizētu FIFO rindu izveidi.

### Sākumu vai beigas vispirms

Strīdīga ir jēdzienu *sākums* un *beigas* lietošana saistībā ar FIFO rindām. Liela daļa lietotāju saskata analoģiju ar cilvēku rindu, piem. veikalā, kur jauni cilvēki pievienojas rindas beigās, bet apkalpots tiek tas, kurš atrodas rindas sākumā. Citi uzskata, ka rinda ir līdzīga čūskai, kur jauni elementi tiek *apēsti* sākumā un apstrādāti beigās. Vairumā GNU/Linux operētājsistēmās rindas ir implementētas pēc čūskas analoģijas.

### Programmkanāli

Datorsistēmās, kas atbalsta programmkanālus (angļu: *pipes*) komunikācijām starp procesiem, FIFO tiek lietots arī kā sinonīms nosauktajam programmkanālam.

### Elektronika

Disku kontrolieri ienākošos lasīšanas/rakstīšanas pieprasījumus apstrādā pēc FIFO metodes.
Tīklošanas ierīces (maršrutētājs, tīkla komutators, utt.) buferē un pārsūta ienākošās datu paketes pēc FIFO metodes.
Metode tiek arī izmantota lai buferētu un regulētu datu plūsmu saskarnē starp elektroniskajām ierīcēm un programmnodrošinājumu. Aparatūras līmenī FIFO tiek implementēts kā lasīšanas/rakstīšanas rādītāji, datu glabāšanas atmiņa un loģikas kontrole. Elektronikā izšķir sinhrono un asinhrono FIFO implementāciju. Sinhronajā implementācijā gan lasīšanas, gan rakstīšanas operācijām tiek izmantots viens takts devējs. Asinhronā implementācijā tiek izmantoti dažādi takts devēji, un ir jāņem vērā no tā sekojošā sistēmas nestabilitāte (angļu: *metastability*).

Skatīt arī
----------

* LIFO *last in, first out* (pēdējais iekšā, pirmais ārā)
* GIGO *garbage in, garbage out* (mēsli iekšā, mēsli ārā)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4419565-5

 |

 |
Hidrovizla vermikulīts.
**Hidrovizlas** ir silikātu klases minerālu grupa, kas no vizlas atšķiras ar lielāku saistīta ūdens daudzumu, kas viegli zūd, to uzsildot, un ar mazāku katjonu saturu, kas veido saites starp slāņiem.

Hidrovizlas veidojas hidrotermālo procesu zemas temperatūras stadijās, vulkānisko iežu un pegmatītu dēdēšanas procesā no tur klātesošajām vizlām un laukšpatiem. Dažas hidrovizlas veidojas salikto kālija alumosilikātu gelu u.c. sārmaino elementu absorbēšanas gaitā no jūras ūdens. Hidrovizlu saglabāšanās pamatnoteikums ir ar ūdeni bagāta vide.

Hidrovizlu grupas pārstāvji ir illīts, vermikulīts un glaukonīts.

Tās plaši tiek izmantotas rūpniecībā un lauksaimniecībā: keramogranīta (illīta), skaņas un siltumizolācijas materiālu, atomenerģētikas izolējošo materiālu (vermikulīts) un kālija minerālmēslu (glaukonīts) ražošanā. Latvijā hidrovizlas ir visvairāk izplatītie māla minerāli (80—100%) kembrija, devona un kvartāra nogulumos. Tie ir visu rūpniecībā izmantojamo mālu galvenā sastāvdaļa[1].

Atsauces
--------

1. ↑  *Latvijas daba*. 2. sējums. Rīga : Preses nams. 1995. 151. lpp.
**Ilze Lībiete** (1951) ir latviešu māksliniece, heraldikas un grafikas speciāliste. Kopā ar dzīvesbiedru Juri Ivanovu veidojusi daudzus Latvijas novadu, pilsētu, pagastu un dzimtu ģerboņus.

Dzīvesgājums
------------

Dzimusi 1951. gada 16. februārī Bauskā. Mācījās Jaņa Rozentāla Rīgas Mākslas vidusskolā, kuru beidza 1969. gadā un studēja Latvijas Mākslas akadēmijas Grafikas nodaļā, ko beidza 1976. gadā. Kopš 1975. gada piedalījās izstādēs. Strādāja par docētāju Liepājas Lietišķās mākslas vidusskolā (1975—1978), Latvijas Mākslas akadēmijā (no 1979). Latvijas Mākslinieku savienības biedre kopš 1981. gada. 2002. gadā viņa ieguva mākslas maģistra grādu. Bijusi Latvijas Mākslas akadēmijas sagatavošanas kursu lektore un Daugavpils Universitātes viesdocente (no 2006).
Organizēja vairāk nekā 20 personālizstāžu, arī Igaunijā (2008) un Lietuvā (2014), vairākas heraldikas izstādes kopā ar J. Ivanovu (2001, 2013—2015).

Apbalvojumi
-----------

* Karlskūgas (Zviedrija) kultūras stipendija (1993)

Atsauces
--------

1. ↑  «Ilze Lībiete | www.makslinieki.lv | (LRSP) Radošo savienību profesionālo mākslinieku reģistrs». *makslinieki.lv*. Skatīts: 2023-07-26.

  


|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ilze Lībiete*** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 42909198
* LNB: 000138663
* ISNI: 0000 0000 1650 0596
* GND: 129170402

 |

 |
**Ilze Jansone** (dzimusi 1982. gada 11. septembrī Cēsīs) ir latviešu rakstniece un teoloģe.

Biogrāfija
----------

I. Jansone studējusi Latvijas Universitātes Teoloģijas fakultātē. Strādājusi apgādos "Atēna" un "Dienas grāmata". LU Teoloģijas fakultātes vadošā pētniece. 

Publicēts garstāsts "Viņpus stikla" (2006), romāns "Insomnia" (2010), stāstu krājums "Umurkumurs jeb ardievas feminismam" (2013) un romāns "Vienīgais" (2015). LU ieguvusi teoloģijas zinātņu doktora grādu. Publicējusi rakstus par reliģijas jautājumiem un mūsdienu literatūru. No 2013. līdz 2016. gadam piedalījusies rakstu krājuma "Dzimtes konstruēšana" veidošanā. Sastādījusi rakstu krājumu "Nācijas hronikas" (kopā ar D. Hanovu un P. Daiju, 2014).

Bibliogrāfija
-------------

* *Viņpus stikla* [garstāsts]. Rīga: Atēna, 2006.
* *Insomnia* [romāns]. Rīga: Dienas grāmata, 2010.
* *Umurkumurs jeb ardievas feminismam* [stāstu krājums]. Rīga: Dienas grāmata, 2013.
* *Vienīgais* [romāns]. Rīga: Dienas grāmata, 2015.
* *Vīru lietas* [romāns]. Rīga: Dienas grāmata, 2020.
* *Laika rēķins* [romāns par Ilzi Šķipsnu sērijā "Es esmu..."]. Rīga: Dienas grāmata, 2021.

Atsauces
--------

1. ↑  «Ilze Jansone». *literatura.lv* (latviešu). Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020-01-29. Skatīts: 2020-01-29.
**Žilina** (slovāku: *Žilina*) ir pilsēta Slovākijas ziemeļrietumos pie Vāhas upes. Žilinas apgabala centrs. Pilsētā atrodas *KIA Motors* automašīnu rūpnīca.

Vēsture
-------

5. gadsimtā pilsētas apkaimē ienāca slāvi, bet ar 9. gadsimtu tiek datētas pirmās apmetnes pilsētas teritorijā. Pirmoreiz rakstos minēta 1208. gadā. Viduslaikos — amatniecības centrs. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā, pilsētas ungāriskais nosaukums ir **Žolna** (ungāru: *Zsolna*). 1905. gada 14. decembrī Žilinā tika nodibināta Slovāku Tautas partija (*Slovenská ľudová strana*), par kuras līderi vēlāk izvirzījās Andrejs Hlinka. 1938. gada 6. oktobrī Jozefs Tiso Žilinā deklarēja Slovākijas autonomiju. 20. gadsimta deviņdesmitajos gados tika veikta vēsturiskā centra restaurācija.

Cilvēki
-------

Pēc etniskā sastāva vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (96,9 %). Pēc reliģiskās piederības — katoļi (74,9 %), nereliģiozi (16,7 %), luterāņi (3,7 %).

Žilina ir futbolistu Tomāša Hubočana (1985), Dušana Kucjaka (1985), Mareka Mintāla (1955) un Petera Pekarīka (1986), hokejista Ronalda Petrovicka (1977) un riteņbraucēja Petera Sagana (1990) dzimtā pilsēta.

Ārējās saites
-------------

* 

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Žilina***.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 145453637
* LNB: 000296743
* LCCN: n83067607
* GND: 1075024412
* SUDOC: 137146809
* NKC: ge131616

 |

 |

1. ↑  Q110227967.
**Latviešu policijas pulki** bija militāras latviešu vienības Trešā reiha pakļautībā Otrajā pasaules karā, kas tika izveidotas 1944. gada sākumā no 1906.-1914. gadā dzimušiem jauniesauktajiem. Latviešu robežapsardzības pulki tika izformēti vai pārformēti 1944. gada rudenī, tie darbības laikā bija pakļauti augstākajam SS un policijas vadītājam Ostlandē, taču nonākot frontē nonāca aizsardzības iecirkņa atbildīgās divīzijas štāba pakļautībā.

Vēsture
-------

Sakarā ar Sarkanās armijas lieluzbrukumu Ļeņingradas—Volchovas frontes sektorā vācu Ostlandes pārvaldības vienības 1944. gada janvārī pieņēma lēmumu uzsākt 1906.-1914. gadā dzimušo vīriešu iesaukumu, sākotnēji solot tos izmantot robežapsardzības vajadzībām - plānots tika iesaukt ap 20 000 vīru.

Līdz 1944. gada martam bija saformēti 6 pulki, taču tie cieta no virsnieku trūkuma, esošie virsnieki bija sen atvaļināti no dienesta, kā arī trūka pārtikas, apģērbu, apavu, ieroču un munīcijas. Neskatoties uz šiem apstākļiem pieci no pulkiem tika iesaistīti tiešā kaujas darbībā 1944. gada jūlijā, ciešot smagus zaudējumus. 1944. gada augustā 5. pulku iesaistīja Krukenberga kaujas grupā Rīgas aizsardzībai. Robežapsardzības pulki tika izmantoti arī kā papildinājumu vienības frontei.

1944. gada 1. jūlijā 5 robežapsardzības pulkos (2.—6.), 1. pulks ar biežo papildinājumu nodošanu 19. divīzijai bija faktiski izformēts, bija kopā 12118 vīru — 288 virsnieki, 1333 instruktori un 10497 kareivji.

1944. gada oktobrī un novembrī no pēdējiem robežapsardzības pulkiem - 2. un 5. - tika izveidots 106. ieroču SS grenadieru pulks, kas piedalījās kaujās Kurzemes cietoksnī.

Robežapsardzības pulku uzskaitījums
-----------------------------------

* 1. Latviešu SS-robežapsardzības pulks - 1944. gada 7. februāris - 15. jūlijs
* 2. Latviešu SS-robežapsardzības pulks - 1944. gada februāris - oktobris
* 3. Latviešu SS-robežapsardzības pulks - 1944. gada 7. februāris - augusts
* 4. Latviešu SS-robežapsardzības pulks - 1944. gada februāris - 17. augusts
* 5. Latviešu SS-robežapsardzības pulks - 1944. gada februāra vidus - oktobris
* 6. Latviešu SS-robežapsardzības pulks - 1944. gada februāra beigas - augusts

Atsauces
--------

1. ↑  Daugavas Vanagu Centrālās Pārvaldes Izdevums - Latviešu kaŗavīrs Otra pasaules kaŗa laikā, Toronto: 1974, 4.sējums, 115. lpp

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Latviešu robežapsardzības pulki |
| --- |
|  |
| 
* 1. Latviešu SS-robežapsardzības pulks
* 2. Latviešu SS-robežapsardzības pulks
* 3. Latviešu SS-robežapsardzības pulks
* 4. Latviešu SS-robežapsardzības pulks
* 5. Latviešu SS-robežapsardzības pulks
* 6. Latviešu SS-robežapsardzības pulks

 |

 |
**Konstantins Sakajevs** (krievu: *Константин Руфович Сакаев*; dzimis 1974. gada 13. aprīlī Ļeņingradā) ir Krievijas starptautiskais lielmeistars šahā (1993).

Biogrāfija
----------

Divas reizes uzvarējis Pasaules junioru šaha čempionātos: 1990. gadā U16 vecuma grupā, bet 1992. gadā U18 vecuma grupā. 1993. gadā izcīnījis uzvaru starptautiskajā šaha turnīrā Dohā, bet 1995. gadā kopā ar Pjotru Svidleru dalījis 1.-2. vietu Sankpēterburgas pilsētas šaha čempionātā. 1997. gadā atkārtoti uzvarējis šajā turnīrā, kā arī Mihaila Čigorina memoriālā. Divas reizes uzvarējis Krievijas šaha čempionātos (1998, 1999). 2001. gadā Vankūverā uzvarējis Paula Keresa memoriālā. 2005. gadā Kopenhāgenā uzvarējis šaha turnīrā *Politiken Cup*. 2005. gadā piedalījies Pasaules šaha kausa izcīņā pēc izslēgšanas sistēmas, kur 5. kārtā zaudējis Gatam Kamskim. 2007. gadā Hantimansijskā Pasaules kausa izcīņā šahā 1. kārtā uzvarējis Ņikitu Vitjugovu, bet 2. kārtā zaudējis Jevgeņijam Aleksejevam.

Četras reizes piedalījies Pasaules šaha čempionātos pēc izslēgšanas sistēmas, kuros 1997. gadā 2. kārtā zaudējis Žoels Lotjē, 1999. gadā zaudējis 1. kārtā, 2001. gadā 3. kārtā zaudējis Jevgeņijam Barejevam, bet 2004. gadā 3. kārtā zaudējis Aleksejam Drejevam.

Par panākumiem turnīros FIDE 1990. gadā Sakajevam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1993. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Pārstāvējis Krievijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:

* Pasaules šaha olimpiādēs piedalījies 3 reizes (1994, 1998-2000). Komandu vērtējumā izcīnījis 2 zelta (1998, 2000) un bronzas (1994) medaļas;
* Pasaules komandu šaha čempionātā piedalījies 2001. gadā. Komandu vērtējumā izcīnījis sudraba medaļu, bet individuālajā vērtējumā izcīnījis zelta medaļu.

Atsauces
--------

1. ↑  2005 World Cup
2. ↑  «2007 World Cup». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 9. jūlijā. Skatīts: 2017. gada 30. martā.
3. ↑  «1997 FIDE Knockout Matches». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 18. jūlijā. Skatīts: 2016. gada 19. oktobrī.
4. ↑  2000 FIDE Knockout Matches
5. ↑  2001-02 FIDE Knockout Matches
6. ↑  «2004 FIDE Knockout Matches». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 6. jūlijā. Skatīts: 2016. gada 19. oktobrī.
7. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Konstantin Sakaev
8. ↑  OlimpBase :: World Men's Team Chess Championship :: Konstantin Sakaev

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
Veseļmuižas kalpu māja
Veseļmuižas zirgu stallis
Veseļmuižas zirgu staļļa drupas
**Veseļmuiža**, saukta arī Veseļu pusmuiža, bija Krustpils pils un muižas pusmuiža jeb lopu muižiņa, kas atradās divus kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Krustpils pils pie Krustpils-Ļaudonas ceļa, kas mūsdienās iekļaujas Jēkabpils pilsētas teritorijā un tiek apzīmēts kā pilsētas daļa Veseļi.

Veseļmuižu, līdzīgi kā Krustpils pili ar muižu un pārējās muižas, kas atradās pilsnovadā, Polijas karalis Stefans Batorijs 1585. gada 1. martā par nopelniem Livonijas kara laikā uzdāvāja uz mūžu Cēsu prezidiāta vaivadam Nikolajam Korfam un viņa pēcnācējiem. 1897. gada tautas skaitīšanā muižu apzīmē kā "владельческий фольварока "Весселынь"", kurā atradās septiņas saimniecības un dzīvoja 32 iedzīvotāji. Foļvarkas rentnieks šajā laikā bijis Šmits Fredriks Martins Ivanovičs, kura sešus cilvēkus lielo ģimeni apkalpoja divas kalpones- istabene un virēja, kā arī zirgkopis. Par muižas vagaru kalpojis Andrejs Andžans, ar kura ģimeni vienā mājā dzīvojušas vēl divas kalpu ģimenes. Muižas gans bijis Andrejs Martinovs, kura ģimenē bijuši seši bērni. Muižā dzīvojusi arī kalēja Ivana Tiltiņa ģimene un četras muižas kalpu ģimenes. Pēc Vitebskas apdzīvoto vietu saraksta, kas izdots 1906. gadā Vitebskā, ir atrodamas ziņas, ka muižas ūdens apgādi nodrošinājusi aka, Veseļmuiža izmantojusi 423 desetīnas zemi, bija divas sētas, kurās dzīvoja 60 cilvēku. Agrārās reformas laikā muižas lauki tika sadalīti daudzās viensētās. Latvijas pirmās brīvvalsts laikos Veseļmuižā atradās mežniecība ar čiekuru kalti, ka arī Krustpils pagasta nespējnieku patversme, kurā pagasta valde 1940. gada janvārī ierīkoja radio. 1941. gadā viensētas nojauca un tīrumus nopostīja, jo izveidoja Krustpils kara aerodromu. 1942. gadā Veseļmuižā minēta sēta ar 11,53 ha zemi, kuras īpašnieks bijis Jānis Erniņš, kurš ticis izsūtīts jau 1941. gadā uz Sibīriju. Padomju varas gados Veseļmuižas dzīvojamās ēkās un bijušajos divos zirgu staļļos, kas bija pārbūvēti arī par dzīvojamām ēkām apmetās pilsētas iedzīvotāji. Lielākoties tās bija pagaidu mītnes, kurās dzīvoja iebraucēji no citām padomju republikām, kā arī aerodromā strādājošie militāristi. Atgūstot neatkarību, mikrorajons panīka, iedzīvotāju skaits samazinājās. Daudzas Veseļmuižas ēkas atrodas sliktā tehniskā stāvoklī, no bijušiem diviem zirgu staļļiem palicis tikai viens, otrs saglabājies kā drupas. Līdz mūsdienām labi saglabājusies viena no kalpu mājām.

Atsauces
--------

1. ↑  Avotiņa Ruta. Krustpils pagasts. Rīga, 2012. 251-252.lpp

Ārējās saites
-------------

* www.vietas.lv[novecojusi saite]
**Latviešu Nacionāldemokrātu partija** bija latviešu politiskā partija, ko nodibināja pēc Februāra revolūcijas 1917. gada 24. martā Maskavā. Partijas Centrālajā padomē bija literāti Jānis Akurāters, Kārlis Skalbe, Jānis Lapiņš, Linards Laicens, Jānis Bankavs, Ernests Blanks, Kārlis Upītis, Reinholds Lazdiņš, filozofs Pauls Dāle, notārs Kristaps Bahmanis, advokāts K. Puriņš, katoļu prāvests A. Kubļinskis, virsnieks Sergejs Staprans, students D. Muške, skolotāji E. Ziemelis un K. Reiss, izdevējs J. Rupainis. Partijas grupas darbojās Maskavā, Valmierā, Valkā, Cēsīs un latviešu bēgļu centros, izdeva laikrakstus "Dzimtenes Atbalss" un "Brīvā Latvija". Tajā iestājās vairāki latviešu virsnieki, piemēram, Frīdrihs Briedis. 

Partijas programmā pēc tās dibināšanas atbalstīja Latvijas kā patstāvīgas republikāniskas valsts izveidi Krievijas republiku federācijā ar savu karaspēku, naudu, pastu, telegrāfu (līdzīgi kā tābrīža Somijai), kuras valsts valoda ir latviešu valoda un ir garantētas visas pilsoņu brīvības.

Atsauces
--------

1. ↑  Ā.Šilde. Latvijas vēsture 1914-1940. Valsts tapšana un suverēnā valsts. Daugava, 1976. - 150. lpp.
**Nižņaja Kamas nacionālais parks** (krievu: *Национальный парк Нижняя Кама*; tatāru: *Түбән Кама милли паркы*; abās valodās: "Lejas Kamas nacionālais parks") ir nacionālais parks Krievijas centrālajā daļā, kas atrodas Tatarstānas Tukajevskas un Jelabužskas rajonos. Tas tika izveidots 1991. gada 20. aprīlī, lai aizsargātu skujkoku (galvenokārt priežu) mežus Kamas upes krastos.

Ģeogrāfija
----------

Parku veido trīs izolētas kopas. Divas no tām — nelielais *Malij Bors* un gar krastu izstieptā *Tanajevskaja Dača* — atrodas netālu no Jelabugas pilsētas, Kamas labajā krastā, turpretī trešā, *Boļšoi Bors*, atrodas uz pussalas Kamas kreisajā krastā, pie Naberežnije Čelnu pilsētas. Lielā daļā parka Kama darbojas kā Ņižņekamskas HES ūdenskrātuve, taču ūdenskrātuve nav aizpildīta līdz projektētajam augstumam ekoloģisku protestu dēļ. Upes labais krasts ir augsts, ar gravām. Toimas upe ir lielākā Kamas pieteka parkā. Kamas kreisais krasts ir lēzens. Zemāk pēc HES dambja pie parka piederīgi ir arī Kamas labā krasta līkumi un pļavas.

### Aizsargājamo teritoriju iedalījums

Rezervāta zona aizņem 20 km² un īpaši aizsargājamā — 43 km², pārējā daļa paredzēta tūrisma, saimnieciskiem un atpūtas mērķiem.

Fauna
-----

Parkā plaši izplatīto lielo zīdītāju skaitā ir aļņi, stirnas, mežacūkas, lūši, āpši, Eirāzijas bebrs un jenotsuns. Ir vairākas sikspārņu sugas, dažas no tām ir reti sastopamas. Parkā ir vairāk nekā 190 putnu sugu, 6 rāpuļu sugas, 10 abinieku sugas un 16 zivju sugas.

Flora
-----

Teritorijas, kas atrodas blakus Ņižņekamskas ūdenskrātuvei, aizņem mežs. Tālāk no krasta meži sastopami kā izolētas audzes. Starp kokiem visizplatītākās sugas ir priedes (65,4% no meža platības), bērzi (19%) un apses (6%). Daļa meža ir stādīta.

Attēlu galerija
---------------

* Malij BorsMalij Bors
* Naftas pumpis nacionālajā parkā netālu no Pospelovo ciemaNaftas pumpis nacionālajā parkā netālu no Pospelovo ciema
* Kamas lejtece, Boļšoi BorsKamas lejtece, Boļšoi Bors
* Kama rudenīKama rudenī

Atsauces
--------

1. 1 2 3 4  «Каталог ООПТ» (Russian). Ministry of Natural Resources of the Russian Federation. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 30. janvārī. Skatīts: 2015. gada 31. janvāris.
2. 1 2  «Новости МПР» (Russian). ФГБУ НП "Нижняя Кама". Skatīts: 2012. gada 3. oktobris.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ņižņaja Kamas nacionālais parks***.
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Parka interaktīvā karte
**Baltijas Tautu komeršs (B!T!K!)** ir svinīgs ikgadējs pasākumus, kurā piedalās studentu un studenšu korporācijas no Latvijas, Igaunijas, Polijas un Vācijas. Tradīciju - rīkot Baltijas Tautu komeršu, kurā piedalās burši no korporācijām, kuru mājvieta pirms kara bija Baltijā, aizsāka vācbaltiešu studentu korporācijas 20. gadsimta 60. gados Vācijā. Sākotnēji tautu komerši pulcēja vācbaltu un emigrācijā dzīvojošus latviešu un igauņu korporantus, bet, sākot ar 1990. gadiem, tajos iesaistījās arī Latvijā un Igaunijā dzīvojoši burši. Pirmais komeršs Baltijā notika 1994. gadā, Tartu. Pašlaik B!T!K! tiek organizēts pēc ikgadējas rotācijas principa Vācijā, Latvijā, Igaunijā un Polijā.

Programma
---------

Komerša pasākumu tradicionālā programma parasti ilgst 3 dienas un ietver:

* Svētku balli
* Dievkalpojumu
* Svinīgo gājienu
* Svinīgo aktu
* Komeršu
* Studenšu korporāciju vakaru
* Noslēguma pasākumu

Vēsture
-------

Baltijas Tautu komerša aizsākumi ir 19. gadsimtā, kad notika aktīva korporāciju studentu darbība tā laika augstākajās izglītības iestādēs. Līdz ar vācbaltu repatriāciju Otrā pasaules kara laikā, uz Vāciju devās arī to organizācijas - studentu korporācijas. Otrajam pasaules karam sekojošā padomju okupācija uz gandrīz 50 gadiem pārtrauca Latvijas un Igaunijas korporāciju oficiālo un aktīvo darbību. Baltvācu korporācijas, pārcēlušās uz dzīvi Vācijā, līdz pat šodienai turpina savas tradīcijas trijās pilsētās - Hamburgā, Getingenē un Minhenē.

Baltijas Tautu komeršs kā tradīcija mūsdienu formā tika aizsākts 1960. gadā Heidelbergā Baltijas Filistru biedrības (B!Ph!V!) iniciatīvu (dibināta 1951. gadā). 
Kopš 1994. gada, kad B!T!K! notika Tartu, pasākums norit katru gadu savā valstī - Igaunijā, Latvijā un Vācijā. Arī Lacuaniai ir ticis tas gods organizēt B!T!K! 1998. gadā, kad tā bija Prezidiju Konventa prezidējošā korporācija. Pēdējos gados Vācijas, Igaunijas un Latvijas korporācijām ir pievienojušās arī Polijas korporācijas, kuru saknes meklējamas Baltijā.

Uz B!T!K! vai atsevišķiem pasākumiem tiek uzaicināti arī Polijas korporanti no tām koporācijām, kas ir dibinātas Latvijā vai Igaunijā, kā arī viesi no citām akadēmiskām organizācijām, tādējādi paplašinot sākotnējo Vācijas-Baltijas korporāciju loku ar citu valstu un organizāciju pārstāvjiem.

Atsauces
--------

1. ↑   Archived 2007. gada 11. oktobrī, *Wayback Machine* vietnē. Baltijas Tautu komerša pirmsākumi, Studentu korporācijas Tervetia mājaslapa
**"TIME"** (latviešu: *Laiks*) ir amerikāņu iknedēļas žurnāls, kura galvenā mītne atrodas Ņujorkā. Ar 3,4 miljonu tirāžu 2007. gadā "TIME" ir pats populārākais ASV žurnāls.

Vēsture
-------

Pirmā žurnāla vāks
Pirmais "TIME" izdevums tirdzniecībā nonāca 1923. gada 3. martā. Avīzi izveidoja Henrijs Luiss (*Henry Luce*) un Braitons Hedens (*Briton Haden*).

Tas bija pasaulē pirmais iknedēļas ziņu izdevums. Tikai pēc desmit gadiem izdevumam parādījās konkurents — "Newsweek". Līdz pat Luisa nāvei 1967. gadā žurnāls atainoja viņa mēreni konservatīvos uzskatus.

Mūsdienu "TIME" ir pasaules masu informācijas un šovbiznesa holdinga "Time Warner" kodols. Bez amerikāņu izdevuma versijas vēl tiek izdotas Eiropas (Londona), Āzijas (Honkonga) un Austrālijas (Sidneja) žurnāla versijas.

Gada cilvēks
------------

*Pamatraksts: Gada cilvēks (Time)* 
Tradicionāli žurnāls "TIME" pēdējā decembra numurā nosauc "Gada cilvēku". Nominācija "Gada cilvēks" jau tiek piešķirta kopš 1927. gada, kad šo titulu ieguva lidotājs Čārlzs Lindbergs, kas pirmo reizi vienatnē pārlidoja Atlantijas okeānu.

Gada personu izvēlas tikai galvenais redaktors. Iepriekš par "Gada cilvēkiem" ir kļuvuši Ādolfs Hitlers, Josifs Staļins, Džordžs Herberts Volkers Bušs, Džordžs V. Bušs, abstrakts amerikāņu kareivis un pat interneta lietotājs.

Atsauces
--------

1. ↑  «Forbes.com - Magazine Article». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 5. decembrī. Skatīts: 2010. gada 4. jūlijā.
2. ↑  «History of TIME». TIME magazine. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2005. gada 4. martā. Skatīts: 2009. gada 7. septembrī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Time***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Oficiālā mājaslapa Archived 2013. gada 16. maijā, *Wayback Machine* vietnē.
**Gordejs Koļesovs** (krievu: *Гордей Евгеньевич Колесов*; dzimis 2008. gada 18. augustā Maskavā) ir Krievijas šahists.

Biogrāfija
----------

Piedzimis Maskavā, taču jau gada un divu mēnešu vecumā kopā ar ģimeni pārcēlies uz Ķīnas pilsētu Guandžou, kur viņa tēvs strādājis tirdzniecības kompānijā. No agras bērnības izcēlies kā ļoti apdāvināts bērns. 2015. gadā sešu gadu un piecu mēnešu vecumā uzvarējis Ķīnas televīzijas CCTV-1 talantu šovā un kļuvis par pirmo ārzemnieku, kas bijis labākais šajās sacensībās. Apguvis piecas valodas — krievu, ķīniešu, spāņu, franču un angļu, uzvarējis dažādos bērnu zīmēšanas un daiļrakstīšanas konkursos.

Par šahu sācis interesēties 2014. gada vasarā, bet no 2014. gada novembra piedalījies dažādos kvalifikācijas turnīros. 2015. gada aprīlī uzvarējis šaha turnīrā Šeņdžeņā. 2015. gada maijā Taizemē piedalījies FIDE Pasaules skolēnu čempionātā U7 vecuma grupā, kurā ierindojies pirmajā desmitniekā un bijis labākais no Krievijas jaunajiem šahistiem savā vecuma kategorijā. 2016. gada decembrī bijis piektais Pasaules skolēnu čempionātā U9 vecuma grupā.

Atsauces
--------

1. ↑  FIDE World Schools Championships 2015 — OU7
2. ↑  World Schools Boys U9

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
**Gordons Jangs** (angļu: *Gordon Young*; dzimis 1964. gada 29. aprīlī) ir skotu futbola treneris.

Biogrāfija
----------

Gordons Jangs bijis treneris dažādām komandām Skotijā, bijis Anglijas Sheffield United jauniešu koordinators, kā arī Latvijas futbola izlases galvenā trenera Miksu Pātelainena asistents un FK Liepāja galvenais treneris. Lielākoties savas karjeras laikā Jangs bijis trenera asistents vai galvenā trenera vietas izpildītājs.

Būdams Liepājas komandas galvenais treneris, viņš sniedza interviju laikrakstam "Kurzemes Vārds", kurā saka, ka viņš neesot ārkārtēji stereotipisks par spēlēšanu ar tālām piespēlēm vai pārāk fizisku futbolu. Kā treneris viņš iedrošina spēlētājus darīt to, kas viņiem labi sanāk, iedrošina spēlētājus kontrolēt bumbu un grib, lai viņi spēlētu "uz priekšu" un atspoguļotu trenera personību.

FK Liepāja treneris Jangs bija laikā no 2018. gada septembra līdz 2019. gada aprīlim, 2018. gada sezonā viņa vadībā komanda uzvarēja sešās no deviņām spēlēm, vienreiz cīnījās neizšķirti un divos mačos zaudēja, turklāt šajās spēlēs liepājnieki ielaida tikai divus vārtus. 2019. gada sezonu komanda iesāka neveiksmīgi, liepājnieki Virslīgas pirmajās sešās spēlēs pamanījās zaudēt četras reizes. Šā gada aprīlī Jangs tika atstādināts no galvenā trenera amata.

Kopš 2019. gada 3. jūlija Jangs ir Skotijas FC Cove Rangers trenera asistents.

Atsauces
--------

1. ↑  «Gordons Jangs: "Nav jāstrādā smagāk, ir jāstrādā gudrāk"». liepajniekiem.lv. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 26. oktobrī. Skatīts: 2019. gada 26. oktobrī.
2. ↑  «Jangs: "Liepāja" nav aizsardzības komanda». liepajniekiem.lv. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 26. oktobrī. Skatīts: 2019. gada 26. oktobrī.
3. ↑  «Jangs pametis "Liepāju"». liepajniekiem.lv. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2019. gada 20. oktobrī. Skatīts: 2019. gada 26. oktobrī.

Ārējās saites
-------------

* *Transfermarkt* profils
Tilta restaurācija 2008. gadā
**Kuldīgas ķieģeļu tilts** pār Ventas upi ir viens no Kuldīgas simboliem. Tilts ir autoceļu P108 un P120 (Stendes ielas) turpinājums pilsētā un ir izvietots ap 200 m lejpus Ventas rumbas. Kopš 1998. gada tas ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. Tilts ir trešais garākais ķieģeļu tilts Eiropā un otrs vecākais ķieģeļu velvju tilts Latvijā. Tas būvēts no 1873. līdz 1874. gadam un izmaksāja 120 000 rubļu.

Ķieģeļu tilts pār Ventu kalpo kopš 1874. gada un to projektējis Oto Dīce. Tas ir būvēts pēc 19. gadsimta ceļu standartiem. 164 m garais septiņu laidumu ķieģeļu mūra loka tilts uz laukakmeņu balstiem bija ne tikai lielākais un greznākais Latvijas teritorijā, bet arī viens no modernākajiem Eiropā. Tiltu apgaismoja laternas 6 dekoratīvos čuguna lējuma laternu stabos ar zivtiņu formā atlietām pamatnēm. Par sasniegumiem tiltu būvē tolaik nepārprotami liecināja tilta platums, kas bija pietiekams, lai pa to vienlaicīgi varētu virzīties divas viena otrai pretī braucošas karietes.

Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā divus tilta laidumus labajā krastā iznīcināja. 1926. gadā tie tika atjaunoti dzelzsbetonā.

1958. gadā tilta akmens bruģis tika pārklāts ar asfaltu.

Jau 20. gadsimta 90. gadu beigās Kuldīgas velvju tiltam pār Ventu bija nepieciešama apjomīga restaurācija. 2007. gada augustā pēc Kuldīgas pilsētas Domes pasūtījuma tika uzsākti restaurācijas darbi. Pēc saskaņotā projekta tika veikta tilta nestspējas nostiprinošo būvkonstrukciju un inženierkomunikāciju rekonstrukcija, kā arī daļēji atjaunota tilta ārējā apdare. 2008. gada 28. augustā pēc vairāk nekā gadu ilgas restaurācijas tilts tika oficiāli atklāts.

Atsauces
--------

1. ↑  «Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 18. maijā. Skatīts: 2010. gada 15. septembrī.
2. ↑  «Apskates objekti Kuldīgā». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2010. gada 6. februārī. Skatīts: 2010. gada 15. septembrī.
**Blīvā skābene** (latīņu: *Rumex confertus*) skābeņu suga. Savvaļā tā ir sastopama Austrumeiropā. Latvijā tā ir uzskatāma par progresīvi adventīvu (ievazātu) suga, kura ir reti sastopama valsts ziemeļos un rietumos, taču citās daļās — salīdzinoši bieži, it sevišķi upju ielejās Viduslatvijā.

Apraksts
--------

Blīvā skābene ir daudzgadīgs, 60—150 cm garš lakstaugs. Stublājs ir stāvs, spēcīgs un zaro ziedkopā. Lapas ir iegareni olveidīgas, 15—25 cm garas un 6—12 cm platas, plātnes mala viļņaina, gals strups un pamats sirdsveidīgs. Apakšējo lapu kāts ir plātnes garumā vai garāks nekā plātne, augšējo — īsāks nekā plātne. Ziedkopa ir šaura un blīva. Apziednis ir zaļgans. Viena no iekšējām apziedņa lapām ar augonīti. Auglis ir plati sirdsveidīgs, visplatākais vidū. Zied jūlijā un augustā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «blīvā skābene - Rumex confertus Willd. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-03-23.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Blīvā skābene***.
* *Encyclopædia of Life* raksts (angliski)
**Vladimirs Arsentjevs** (dzimis 1951. gada 12. aprīlī Rēzeknē) ir mākslinieks noformētājs, dizaineris. Viņš ir 1980. gada vasaras olimpisko spēļu, kas notika Maskavā, oficiālās emblēmas autors. 1975. gadā, vēl būdams Maskavas mākslas augstskolas students, viņš uzvarēja Vissavienības mākslinieciskajā konkursā par olimpisko spēļu medaļu dizainu, apsteidzot 26 000 konkursa dalībniekus. Par uzvaru konkursā V. Arstentjevs saņēma prēmiju — 1000 rubļus.

Viņa ideju vēlāk profesionāli pilnveidoja mākslinieki V. Akopovs un V. Djakonovs.

1976. gadā Starptautiskā Olimpiskā komiteja savā 78. sesijā Kanādas pilsētā Monreālā viņa ideju par olimpisko spēļu emblēmu akceptēja.

XXII olimpisko spēļu emblēma. Stilizēts skrejceļš pārvēršas Maskavas Kremļa Spaskas tornī ar sarkanu zvaigzni virsotnē. Zem tā — olimpiskie apļi. 
Pašlaik V. Arsentjevs dzīvo Maskavā, strādājot lietišķās grafikas jomā poligrāfijā.

Atsauces
--------

1. ↑  «Vladimirs Arsentjevs». Skatīts: 15.04.2021..
2. ↑  «Moscow 1980 – Emblem». *theolympicdesign – Olympic Design Webseite!* (en-US). Skatīts: 2021-04-15.
3. ↑  «Ekspresizstāde OLIMPISKAIS LĀCĪTIS». Skatīts: 15.04.2021..
4. ↑  Barkāns, E. (2020. gada 16. jūlijā). ""Rēzeknes staciju apgleznotājs kļūst par olimpiādes varoni – Maskavas olimpisko spēļu emblēmas autoru."". *jauns.lv*.
**Vladimirs Alatorcevs** (1908. gada 14. maijā Saratovas apgabals, Krievijas impērija - 1987. gada 13. janvārī Maskava) bija starptautiskais lielmeistars šahā (1983). Spēlējot ārpus konkurences Vladimirs Alatorcevs ir uzvarējis Latvijas šaha čempionātā 1945. gadā.

Biogrāfija
----------

Vladimirs Alatorcevs ātri guva pirmos panākumus šahā. 1931. gadā viņš ieguva trešo vietu Ļeņingradas šaha čempionātā. Tajā pašā gadā Vladimirs Alatorcevs dalīja 3. - 6. vietu PSRS šaha čempionāta finālā, iekļūstot labāko padomju šahistu pulkā. 1932. gadā viņš ieņem 2. vietu gan Ļeņingradas šaha čempionātā, gan PSRS šaha čempionātā, abos turnīros palaižot sev priekšā tikai Mihailu Botviņņiku. 1933. gadā Vladimirs Alatorcevs beidzot uzvar Ļeņingradas šaha čempionātā. 1935. gadā viņš piedalās Maskavas starptautiskajā turnīrā un 20 dalībnieku konkurencē dala 9. - 11. vietu.No 1936. gada pārceļas uz dzīvi Maskavā un uzreiz kļūst par Maskavas čempionu šahā. Šādu panākumu viņam izdevās atkārtot arī nākamajā gadā. Pēc kara Vladimirs Alatorcevs kļūst par nākamā pasaules šaha čempiona Vasilija Smislova treneri un palīdz tam izcīnīt augsto titulu 1957. gadā. No 1955. gada līdz 1961. gadam viņš bija PSRS šaha federācijas priekšsēdētājs un daudz darīja, lai Maskavā organizētu Pasaules šaha olimpiādi 1956. gadā. Vladimirs Alatorcevs ir veicis arī zinātniskus pētījumus, kuri bija saistīti ar šahu. 10 gadus (1965 - 1975) viņš vadīja šaha laboratoriju Vissavienības Fiziskās kultūras zinātniski pētnieciskajā institūtā. Viens no šīs laboratorijas galvenajiem pētniecības objektiem bija amerikāņu lielmeistara Roberta Fišera daiļrade un psiholoģija.
1983. gadā FIDE viņam piešķīra starptautiskā lielmeistara goda nosaukumu par sasniegumiem šahā.

Alatorceva kaps Dolgoprudņenskas kapsētā Maskavā

Atsauces
--------

1. ↑  «ch Latvia 1945». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2011. gada 23. decembrī.
2. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2015. gada 2. aprīlī. Skatīts: 2011. gada 23. decembrī.
3. ↑  URS-ch07 Moscow 1931
4. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2011. gada 23. decembrī.
5. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. martā. Skatīts: 2011. gada 23. decembrī.
6. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2011. gada 23. decembrī.
7. ↑  Moscow 1935 - 365Chess.com Tournaments
8. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 5. martā. Skatīts: 2011. gada 23. decembrī.
9. ↑  «Arhivēta kopija». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 11. novembrī. Skatīts: 2011. gada 23. decembrī.

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 51285438
* LCCN: no96049578
* ISNI: 0000 0000 4139 0288
* GND: 1131194586
* BNF: cb17781741r (data)
* NKC: mzk2007386192

 |

 |
**Ināra Ņefedova** (dzimusi **Ināra Brūmane** 1930. gada 30. martā Naukšēnu pagastā; mirusi 2022. gada 6. janvārī) bija latviešu skolotāja un mākslas zinātniece, Latvijas Nacionālā mākslas muzeja direktore.

Dzīvesgājums
------------

Mācījās Naukšēnu pamatskolā, Rūjienas vidusskolā un Valmieras pedagoģiskajā skolā. Strādāja Naukšēnu skolā par latviešu valodas skolotāju, tad par Valmieras 1. astoņgadīgās skolas mācību daļas vadītāju, no 1962. gada par skolas direktori. Līdztekus neklātienē studēja Latvijas Mākslas akadēmijā, strādāja par Siguldas kultūras nama direktori.

1966.—1975. gadā bija Latvijas PSR Mākslas muzeja direktora vietniece zinātniskajā darbā, 1975.—1987. gadā muzeja vadītāja.

Mirusi 2022. gada 6. janvārī.

Darbi
-----

* "Valdis Kalnroze" (1980)
* "Kārlis Sūniņš" (1986)
* "Dialogi ar Jāni Brekti" (2001)

Apbalvojumi un pagodinājumi
---------------------------

* Latvijas PSR Nopelniem bagātā mākslas darbiniece (1980)
* Valsts Kultūrkapitāla fonda mūža stipendija

Atsauces
--------

1. ↑  lsm.lv. «Mūžībā devusies mākslas zinātniece Ināra Ņefedova». *lsm.lv* (latviešu), 2021-01-06. Skatīts: 2022-01-06.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 65380562
* LCCN: n83064109
* ISNI: 0000 0000 8252 1598
* GND: 1051716314
* SUDOC: 263050033
* BIBSYS: 90634742
* NKC: xx0122673

 |

 |
**Salas ezers** (arī **Salu ezers, Baznīcezers, Deķēnu ezers**) atrodas Vidzemē, Madonas pilsētas austrumos. Ezera nosaukums nav saistīts ar salām vispārējā nozīmē, jo ezerā nav nevienas salas, bet gan tas saistāms ar ziemeļos esošajām "Salu" mājām. Otrs ezera nosaukums (Baznīcezers) saistāms ar divām ezera tuvumā esošajām baznīcām.

Ezermītne
---------

Salas ezerā arheoloģiskajos pētījumos atklāta aptuveni 9. gadsimta ezermītne, kuras paliekas šobrīd atrodas zem ūdens. Tās arheoloģisko izpēti 1959. gadā veica Jānis Apals.

Augi
----

Ezerā aug kalmes, niedres, kosas, grīšļi, ežgalvītes, pameldri, puplakši, platlapu vilkvālītes, bultenes, velnarutki, peldošās glīvenes, ūdensgundegas, mazlēpes, ūdensziedi, lēpes (maz), daudzlapes, glīvenes (spožās, skaujošās, krokainās), elodejas, raglapes, elši (reti).

Ūdensdzīvnieki
--------------

Ezerā sastopami asari, ruduļi, līņi, ķīši, raudas un līdakas. Ezerā ir konstatēti arī vēži.

Objekti ezera tuvumā
--------------------

* Lazdonas luterāņu baznīca
* Lazdonas pareizticīgo baznīca
* Lisaskalna kapi
* Lisas kalns
* Biku kalns
* Māla kalns

Ārējās saites
-------------

www.ezeri.lv
**Ratmanova sala** (krievu: *остров Ратманова*), arī **Lielā Diomida sala** (krievu: *Большой Диомид*) vai **Imaklika** (iņupiatu: *Imaqłiq* — ‘jūras ieskautā’), ir lielākā no divām salām Diomida salu grupā Beringa šaurumā starp Ziemeļu Ledus okeāna Čukču jūru un Klusā okeāna Beringa jūru. Administratīvi ietilpst Krievijas Čukotkas autonomā apvidus Čukotkas rajonā. Salā nav pastāvīgo iedzīvotāju, izvietots robežsardzes garnizons.

Ģeogrāfija
----------

Sala izvietojusies Beringa šauruma vidū 36 km no Čukču pussalas krasta rietumos. 3,7 km plats jūrasšaurums to šķir no ASV piederošās Mazā Diomida salas austrumos. Salas klinšainas, stāviem krastiem. Augstākais punkts ir 505 m augstā Kriša. Salā plaši putnu tirgi, kā arī ievērojama valzirgu kolonija.

Vēsture
-------

Jūrasšauruma atklājējs starp Āziju un Ameriku Semjons Dežņovs 1648. gadā savos ziņojumos pieminējis divas salas jūrasšaurumā. Salas pirmais apmeklēja Vituss Berings 1728. gada 16. augustā Svētā Diomida piemiņas dienā pēc pareizticīgo kalendāra, par godu kam arī tās nodēvētas, bet atsevišķās salas nosauktas par Lielo Diomidu un Mazo Diomidu. 1816. gadā Krievijas flotes virsnieks Oto fon Kocebū kļūdaini atklāja vēl vienu salu Diomida salu grupā un nodēvēja to par godu savam dienesta biedram Makaram Ratmanovam. Kad kļūda atklājās, nosaukums tika attiecināts uz lielāko no Diomida salām. Pēc Aļaskas pirkuma līguma parakstīšanas starp Diomida salām tika novilkta robeža starp Krieviju un ASV un Ratmanova sala palika Krievijas īpašumā.

Salā izsenis pastāvējuši divi iņupiatu ciemi — Kunga salas ziemeļos un Imaklika dienvidos. Salu iedzīvotāji runāja īpašā iņupiatu valodas Beringa šauruma dialektā. Kungas iedzīvotāji līdz 1915. gadam bija pārcēlušies uz kaimiņos esošo Mazo Diomidu, bet pēdējos Imaklikas iedzīvotājus Aukstā kara laikā 1948. gadā piespiedu kārtā pārcēla uz Naukanas ciemu Čukču pussalā.

No 1940. līdz 1993. gadam Ratmanova salas ziemeļos darbojās Ostrovratmanovas polārā meteostacija.

Atsauces
--------

1. ↑  «Полосочка ничейной тишины». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 13. jūlijā. Skatīts: 2022. gada 25. janvārī.
2. ↑  Полярная Почта. Ратманова, остров, МГ-2

Ārējās saites
-------------

* Снежные ступени острова Ратманова
* На краю Земли. Остров Ратманова
Ukrainas čumaks 1841. gads
**Čumaki** (ukraiņu: *чумак*) bija vēsturiska nodarbošanās mūsdienu Ukrainas un Dienvidkrievijas teritorijā. Tie bija ceļojoši tirgotāji 16.—19. gadsimtā, kuru galvenais tirdzniecības objekts bija sāls un zivis.
Čumaki ar vēršiem devās uz Azovas un Melno jūru pēc sāls un zivīm un veda tās līdz ar citām precēm uz iekšzemes tirgiem. Aroda uzplaukuma laiki bija pirms dzelzceļa līnīju uzbūvēšanas 19. gadsimtā, kas laikietilpīgos tirdzniecības ceļus padarīja neienesīgus. 
Čumaki pārvadāja preces vēršu pajūgos, tirgojoties starp Kazaku Hetmanātu, Maskaviju, Krimas hanisti, Moldovu un Žečpospolitu. Rūpniecības modernizācija novirzīja čumaku darbību uz Ukrainas rietumu rajoniem ar zemāku attīstības līmeni.
Garie tirdzniecības ceļojumi bija samērā bīstama nodarbošanās, tāpēc čumaki apvienojās grupās, lai aizsargātos no laupītājiem un tatāriem.

Ietekme uz ukraiņu kultūru
--------------------------

Čumaki atpūtā, Ivans Aivazovskis
Čumaki un viņu dzīvesveids ir atstājis dziļas pēdas ukraiņu tautas folklorā, valodā un kultūrā kopumā, tie ir pieminēti Tarasa Ševčenko un Ivana Aivazovska literārajos un mākslas darbos.

Ukraiņu valodā Piena Ceļš tiek saukts par Čumaku ceļu (ukraiņu: *Чумацький Шлях*). Čumaks ir populārs ukraiņu uzvārds.

Atsauces
--------

1. ↑  Chumak (decline) at the Chumatstvo.info

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Čumaki***.
* Chumak's roads by A.Basargina, a senior scientist at the Belgorod State Museum of Folk Culture (YouTube)
* 
* Забытые промыслы (Чумацкие дороги) (youtube.com)
* Чумаки: современный и исторический портрет
* Чумаки, чумацкий промысел Archived 2016. gada 25. septembrī, *Wayback Machine* vietnē.
**Čukču kalniene** (krievu: *Чукотское нагорье*) ir vidēji augstu kalnu masīvu un grēdu sistēma Krievijas ziemeļaustrumos. Administratīvi ietilpst Čukotkas autonomajā apvidū. Veido ūdenšķirtni starp Ziemeļu Ledus okeāna Austrumsibīrijas un Čukču jūrām un Klusā okeāna Beringa jūru. Stiepjas ziemeļrietumu—dienvidaustrumu virzienā no Čaunas līča līdz Beringa jūras piekrastei Čukču pussalā. Robežojas ar Vankaremas zemieni ziemeļaustrumos, Čaunas zemieni ziemeļrietumos, Anadiras plakankalni rietumos un Anadiras zemieni dienvidos. Sastāv no vairākām atsevišķām grēdām un kalnu masīviem — Šelagu grēda rietumos, Pegtimelas, Paļavāmas, Čantalas (ar kalnienes augstāko punktu 1887 m Ishodnajas kalnu) grēdas vidusdaļā, Pekuļņejs dienvidos un Iskateņs dienvidaustrumos.

Klimats ir skarbs ar garu (7—8 mēneši) un aukstu ziemu (janvāra temperatūra no -15 līdz -30 °С) un vēsu vasaru (jūlija vidējā temperatūra ap 10 °С). Atrodas mūžīgā sasaluma zonā. Piekrastēs mitrās tundras, augstienēs kalnu tundras un arktiskie tuksneši. Vairākas zelta, alvas, dzīvsudraba, volframa, akmeņogļu atradnes, bet rūpnieciska ieguve nelielos apjomos tiek veikta tikai zelta atradnēs.

Teritorija praktiski neapdzīvota. Vienīgā pastāvīgi apdzīvotā vieta ir Amguemas ciems Amguemas upes ielejā.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 154. lpp.
2. ↑  Определение "Чукотское нагорье" в Большой Советской Энциклопедии

Ārējās saites
-------------

* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
Čurājošais puisēns
**Čurājošais puisēns** jeb **Briseles Manekens** (nīderlandiešu: *Manneken Pis*) ir skulpturāla strūklaka, viens no Briseles pilsētas simboliem un tūristu ievērojamākajiem apskates objektiem. Bronzas skulptūra ir 55,5 cm augsta, atrodas Briseles vecpilsētā, netālu no Lielā laukuma, ielu *L'Etuve* un *du Chene* krustojumā.

Vēsture
-------

Skulptūru izveidoja Žeroms Dikesnuā Vecākais, pirmo reizi skulptūra šajā vietā tika novietota 1619. gadā, attēlojot zobgalīgā veidā apvidus nepieciešamību pēc svaiga dzeramā ūdens. Skulptūra ātri kļuva populāra un 1770. gadā tai tika izveidota akmens niša, tādā veidā piešķirot Čurājošajam puisēnam svinīgumu. Bijuši vairāki mēģinājumi nozagt skulptūru, ko 18. gadsimta sākumā mēģināja veikt franču armija, bet vēlāk, 1745. gadā, angļu armija, līdz tas izdevās katordzniekam Antuānam Likā 1817. gadā, kurš neilgi pēc skulptūras iegūšanas to sasita. Taču jau 1818. gadā tika izgatavota skulptūras kopija un novietota atpakaļ tās goda vietā. Šī kopija ir saglabājusies līdz mūsu dienām.

Skulptūras tērpi
----------------

Nereti skulptūru var redzēt ietērptu kādā tērpā. Šī ir tradīcija, kuras sākums ir datējams ar 1698. gadu, kad pārvaldnieks Maksimiliāns Emanuels dāvāja uzvalku komplektu, kurā ietērpt skulptūru. Tradīcija turpinās līdz mūsu dienām un bieži Briseli apmeklējušie valstu vadītāji dāvina Čurājošam puisēnam tautastērpu miniatūru komplektus. 2006. gada Pasaules čempionāta hokejā laikā, kas norisinājās Rīgā, Latvijā, Čurājošais puisēns tika apģērbts Latvijas hokeja izlases formas kreklā. Briseles Pilsētas muzejā ir apskatāmi vairāk nekā 400 Čurājošā puisēna tērpu.

Leģenda
-------

Statujas iedvesmas avots ir nezināms, tāpēc, gadiem ritot, šis noslēpums radījis vairākus nostāstus un baumas, padarot šo skulptūru vēl pievilcīgāku. Viens no stāstiem apgalvo, ka 12. gadsimtā tika atrasts čurājam pret koku pašā kaujas karstumā hercoga dēls. Vēlāk kā valsts cīnītāju drosmes simbols tika atveidots bronzā.

Attēlu galerija
---------------

* Ziemassvētku rūķa tērpā.Ziemassvētku rūķa tērpā.
* Drakulas tērpā.Drakulas tērpā.
* Medicīnas studenta apģērbā.Medicīnas studenta apģērbā.
* Bolīviešu karnevāla tērpā.Bolīviešu karnevāla tērpā.
* Džudista tērpā.Džudista tērpā.
* ASV gaisa drošības aizsardzības kadeta apģērbā.ASV gaisa drošības aizsardzības kadeta apģērbā.
* Slovēņu tautastērpā.Slovēņu tautastērpā.
* Strādnieka apģērbā.Strādnieka apģērbā.

Atsauces
--------

1. ↑  Red. Miles, Rebeka. Brisele. Rīga: Zvaigzne ABC, 2005. 45. lpp. ISBN 9984-37-023-2

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Čurājošais puisēns***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Čurājošais puisēns uz kartes
* Panorāma pie strūklakas

Skat. arī
---------

* Čurājošā meitenīte

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 247452738
* GND: 7743011-6

 |

 |
**Rata lira** jeb **griežamā lira** (vācu: *Drehleier*, angļu: *hurdy-gurdy*, itāļu: *ghironda*, franču: *vielle à roue*) ir viduslaiku stīgu instruments, kas rada skaņu, pateicoties koka riteņa berzei pret stīgām. Riteņa funkcijas ir līdzīgas vijoles lociņa funkcijām, un instrumenta izdotā skaņa ir līdzīga vijoles skaņai. Melodija tiek spēlēta uz taustiņiem. Lielākajai daļai ratu liru ir vairākas liekas stīgas, kas dod pastāvīgu monotonu pavadījumu melodijai, kā rezultātā skaņa ir līdzīga dūdām. Šī iemesla dēļ rata liru bieži izmanto pamīšus vai kopā ar dūdām, īpaši franču un mūsdienu ungāru tautas mūzikā. No 10.—13. gadsimtam rata lira bija populāra Eiropā.

Spēlēšana
---------

Rata lirai ir taustiņi, ar kuru palīdzību maina skaņas augstumu, kā arī rokturis, kuru griežot, tiek iekustināts koka rats, kas trinas gar stīgām kā bezgalīgs lociņš.

Vēsture
-------

Pirmā liecība par rata liras spēlēšanu ir Livonijā, kas attēlots 16. gadsimta gravīrā Sebastiāna Minstera grāmatā "Kosmogrāfija". Tā bija īpaši izplatīta zemākajā slānī — klejojošu menestrelu, aklu muzikantu un tamlīdzīgu izpriecu meistaru un diedelnieku vidū. Latvijā tā spēlēta, bet popularitāti nav guvusi.

Atsauces
--------

1. 1 2  Muktupāvels 1999, 114.—115. lpp.

Literatūra
----------

* Valdis Muktupāvels. «Latviešu mūzikas instrumentu sistemātika». Latvijas Mākslas augstskolu asociācija, 1999. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 3. Jūnijs. Skatīts: 2016. gada 11. augustā.

Ārējās saites
-------------

* Kerolīna Filipsa: Rata lira iesācējiem. TED. Skatīts: 2017. gada 12. novembrī.
* Demonstrē Latvijā izgatavotu rata liru. Latvijas Avīze. *YouTube* 2012. gada 13. decembris. Skatīts: 2017. gada 12. novembrī.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* LCCN: sh85063168
* GND: 4131197-8
* BNF: cb11950982j (data)
* NDL: 00577199
* NKC: ph123295

 |

 |