recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Playboy Records*** bija ASV ierakstu kompānija, kas atradās Losandželosā, Kalifornijā un bija daļa no *Playboy Enterprises*. Ievērojamākie ierakstu kompānijas mākslinieki bija Els Vilsons, Bārbi Bentons, *Blue Ash*, *Hamilton* un citi. Ierakstu kompānija tika dibināta 1971. gada 19. augustā. Populārākais *Playboy Records* izdotais singls bija trio *Hamilton, Joe Frank & Reynolds* hits *Fallin' In Love*, kas 1975. gadā sasniedza pirmo vietu *Billboard Hot 100* un *Adult Contemporary*, un 24. vietu R&B singlu topā. Otrs komerciāli veiksmīgākais singls bija Ela Vilsona *I've Got a Feeling* — 3. vieta R&B, 29. vieta popmūzikas topā.

No 1972. gada līdz 1973. gadam *Playboy Records* bija grupas ABBA ASV ierakstu kompānija, licencēta caur grupas galveno ierakstu kompāniju — *Polar Music*. Grupa mainīja izplatītājus pēc uzvaras 1974. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā ar *Waterloo*.

Sākotnēji ierakstu kompānija singlus izplatīja neatkarīgi, līdz tās darbības nogalē izplatīšanu pārņēma *CBS Records*. 1978. gadā *Playboy Records* beidza darbību, uzņēmumu iegādājās *Elektra Records*. Ierakstu kompānijas darbība tika atsākta 2001. gadā kā džeza mūzikas izdevniecība ***Concord Records***. 1970. gadu ierakstu kompānijas repertuāru pārvalda *Sony Music Legacy Recordings*.

Atsauces
--------

1. ↑  Grupas *Hamilton, Joe Frank & Reynolds* singlu panākumi *Billboard Hot 100* singlu topā[novecojusi saite]
2. ↑  Singla *Fallin' in Love* informācija 45cat.com
3. ↑  «Ela Vilsona singlu panākumi *Billboard Hit 100*». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 16. martā. Skatīts: 2016. gada 15. novembrī.
4. ↑  Carl Magnus Palm. *Abba: Bright Lights Dark Shadows*. Music Sales Limited, 2014. gada 20. februāris. 284–. lpp. ISBN 978-1-78323-049-5.
5. ↑  Robert Pruter. *Chicago Soul*. University of Illinois Press, January 1992. 342–. lpp. ISBN 978-0-252-06259-9.
**Silvēns Bursteins** (franču: *Sylvain Burstein*; 1932. gads — miršanas gads nezināms) bija Francijas šahists.

Biogrāfija
----------

1950. gados bijis viens no daudzsološākajiem Francijas jaunajiem šahistiem, taču ļoti ātri beidzis savu šahista karjeru. 1950. gadā piedalījies starptautiskajā junioru šaha turnīrā Birmingemā, bet gadu vēlāk turpat pārstāvējis Franciju pirmajā Pasaules junioru šaha čempionātā, kurā nospēlējis neizšķirti ar turnīra uzvarētāju Borislavu Ivkovu. 1951. gadā debitējis Francijas šaha čempionāta finālā, kurā ieņēmis 8. vietu. Vēlākajos gados regulāri piedalījies Francijas šaha čempionātos, labāko rezultātu sasniedzot 1955. gadā Tulūzā, kad dalījis 3.-4. vietu. 1952. gadā bijis otrais Parīzes pilsētas šaha čempionātā. Pārstāvējis Francijas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 2 reizes (1954-1956) un individuālajā vērtējumā izcīnījis zelta (1954) medaļu. 1953.-1954. gadā piedalījies Hastingsas (Anglija) tradicionālajā jaungada šaha festivālā, kurā spēlējis blakusturnīrā. Pēdējais zināmais turnīrs ar Bursteina piedalīšanos bijis 1958. gada novembrī Izraēlas pilsētās Haifā un Telavivā notikušais starptautiskais šaha turnīrs, kurā uzvarējis ASV lielmeistars Semjuels Reševskis, bet Bursteins palicis tabulas lejasgalā. Par Bursteina turpmāko likteni trūkst pārbaudītu ziņu.

Atsauces
--------

1. ↑  International junior tournament, Birmingham 1950
2. ↑  1st world junior championship, Coventry/Birmingham 11-06-1951 > 23-06-1951
3. ↑  Vichy 1951 - 27ème championnat de France
4. ↑  Toulouse 1955 - 31ème championnat de France
5. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Sylvain Burstein
6. ↑  29th christmas congress, Hastings 30-12-1953 > 09-01-1954
7. ↑  International tournament, Haifa/TelAviv 01-11-1958 > 16-11-1958
8. ↑  BURSTEIN Sylvain

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
**Hlorpikrīns** jeb **trihlornitrometāns** (CCl3NO2) ir hlororganiskais savienojums, kas pieder pie hlorētajiem nitroalkāniem; to var uzskatīt par hloroformu, kura molekulā ūdeņradis aizvietots ar nitrogrupu. Hlorpikrīns ir bezkrāsains šķidrums ar asu smaku, kas izraisa acu asarošanu (ir spēcīgs lakrimators). Nešķīst ūdenī un nereaģē ar to, bet jaucas jebkurās attiecībās ar etanolu un ēteri. Gaismā ar laiku kļūst dzeltenīgi zaļgans, kas izskaidrojams ar pakāpenisku sadalīšanos, veidojoties hloram un slāpekļa oksīdiem.

Vēsture
-------

Hlorpikrīnu pirmais ieguvis Stenhauzs 1848. gadā, iedarbojoties ar hlorkaļķiem uz pikrīnskābi. Vēlāk, Pirmā pasaules kara laikā, šādā veidā hlorpikrīnu ieguva rūpnieciski. Reakcijas laikā notiek pikrīnskābes gredzena atvēršanās un radušos produktu hlorēšana. Tā kā pikrīnskābe ir grūti šķīstoša, ērtāk vispirms iegūt labi šķīstošo kalcija pikrātu, sajaucot pikrīnskābi ar kalcija oksīdu. Pievienojot reaģējošai masai hlorkaļķu un ūdens maisījumu ar putrveida konsistenci, notiek reakcija, kuras siltums ir pietiekams, lai radies hlorpikrīns iztvaikotu. Tvaikus var viegli kondensēt un attīrīt, destilējot ar ūdens tvaiku. No pikrīnskābes atvasināts arī hlorpikrīna nosaukums.

Iegūšana
--------

Hlorpikrīnu mūsdienās iegūst nitrometāna vai pikrīnskābes hlorēšanas reakcijās, piemēram, nitrometāna reakcijā ar nātrija hipohlorītu sārmainā vidē:

H3CNO2 + 3NaOCl → Cl3CNO2 + 3NaOH
To var iegūt arī, nitrējot hloroformu ar acetilnitrātu:

CHCl3 + CH3COONO2 → Cl3CNO2 + CH3COOH

Īpašības
--------

Atrodas šķidrā agregātstāvoklī plašā temperatūras intervālā, taču ir stipri gaistošs pat zemās temperatūrās. Ar hlorpikrīnu piesārņotā ārējā vidē (bez augu segas) bez gāzmaskas nevar uzturēties apmēram 6 stundas.

Hlorpikrīns labi šķīst daudzos organiskos šķīdinātājos, kā arī alvas tetrahlorīdā un silīcija tetrahlorīdā. Hlorpikrīna degazācijai izmanto nātrija sulfīda spirta šķīdumu vai hidrazīna šķīdumu. Karsējot augstā spiedienā hlorpikrīns pārvēršas par fosgēnu.

Izmantošana
-----------

Tā kā lielākās koncentrācijās hlorpikrīns ir smacējoša viela, bet mazākās — stipri kairina acis, to izmanto kā indīgo kaujas vielu, kā arī militārās apmācībās. Izmanto arī kā fumigantu cīņā pret lauksaimniecības kaitēkļiem.

Literatūra
----------

* O. Neilands. Organiskā ķīmija. R:, Zvaigzne, 1977, 361. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Bīstamo Salaspils novada hlorpikrīnu cer utilizēt Zviedrijā

Atsauces
--------

1. ↑  Справочник химика. Том II. Основные свойства неорганических и органических соединеный. Л."Химия", 1971, 1086. lpp. (krieviski)
2. ↑  Sheldon B. Markofsky "Nitro Compounds, Aliphatic" in Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry, Wiley-VCH, Weinheim, 2005. (angliski)
**Naiče** (dienvidu atapasku: *Naiche* — 'uzbāzīgais, nerātnību veicējs'; dzimis ap 1857 gadu, miris 1919. gada 16. martā) bija čirikavu apaču virsaitis. Savu titulu viņš mantoja no tēva Kočiza, viena no ietekmīgākajiem čirikavu apaču virsaišiem. Naičes mātes Dostesehas (*Dos-tes-ey*, *Dos-teh-seh* — 'Jau gatavo pie nometnes ugunskura') tēvs bija ievērojamais apaču virsaitis Mangas Koloradasa.

Naičes vārds ir pierakstīts dažādi — Naiče, Nače, Natčezs, Načite, Kristiāns Naiče.

1861. gadā Naiči ar māti sagūstīja amerikāņu zaldāti un aizveda uz Buhanana fortu Arizonā. Neraugoties uz karadarbības sākumu starp amerikāņiem un Kočiza apačiem, abus gūstekņus drīz atbrīvoja.

1872. gadā kopā ar tēvu piedalījās sarunās ar brigādes ģenerāli Oliveru Hauardu.

Naičes zīmējumi uz briežādas
Pēc Kočiza nāves 1874. gadā čirikavu virsaiša titulu mantoja viņa vecākais dēls Taza. Taza mira 1876. gadā ceļojuma laikā uz Vašingtonu, un Naiče kļuva par pēdējo čirikavu virsaiti. Lai arī Naiče neieguva tādu ietekmi kā viņa tēvs un brālis, līdz pat mūža beigām viņš baudīja milzīgu visu čirikavu cieņu.

Sākotnēji Naičes attiecības ar baltādainajiem bija miermīlīgas, taču 1880. gadā viņš pameta rezervātu, bet 1882. gadā pievienojās Džeronimo. 1883. gadā militāras ekspedīcijas laikā ģenerālim Džordžam Krūkam izdevās pārliecināt apačus padoties.

1885. gada maijā Džeronimo un Naiče atkal pameta rezervātu. 1886. gada 27. aprīlī divdesmit ielenktu apaču karotāju aizlavījās gar armijas posteņiem un šķērsoja Arizonas robežu. Ceturtā daļa Savienoto Valstu armijas ilgāku laiku nespēja tikt galā ar nelielo Džeronimo un Naičes grupu. Pilnībā apači padevās 1876. gada 4. septembrī, un kā karagūstekņi tika nosūtīti uz cietumu Floridā. Vēlāk čirikavus pārsūtīja uz Oklahomas štatu, kur Naiče kādu laiku kalpoja par izlūku.

1913. gadā Naiče pārcēlās uz Meskaleru indiāņu rezervātu Ņūmeksikā, kurā bija sapulcinātas dažādas apaču grupas un ciltis. Apaču tradīcijas pieļāva daudzsievību, un Naičem bija trīs sievas, astoņi dēli un sešas meitas. Divas viņa sievas mira vēl Oklahomā.

Naiče ieguva talantīga indiāņu mākslinieka reputāciju. Uz briežu ādas viņš attēloja ziedus, briežus un citus dzīvniekus, tītarus un dažnedažādus dabas objektus, kā tos saskatīja savām acīm. Naiče arī greba koka nūjas un krāsoja tās dažādās krāsās.

Atsauces
--------

1. ↑  «Naiche». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 5. jūlijā. Skatīts: 2015. gada 30. janvārī.
2. ↑  «Chief Naiche». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2009. gada 22. martā. Skatīts: 2009. gada 17. februārī.

Ārējās saites
-------------

* Apaču vadoņi

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 265305577
* LCCN: n2006030960
* ISNI: 0000 0003 8256 3781
* GND: 132770598

 |

 |
**Anžū salas** (krievu: *острова Анжу*, jakutu: *Анжу арыылара*) ir neapdzīvotu salu grupa Krievijas Federācijas galējos ziemeļos Ziemeļu Ledus okeānā, Jaunsibīrijas salu arhipelāgā, tā galvenā sastāvdaļa. Administratīvi ietilpst Sahas Republikas Bulunas ulusā. Salu teritorija uz austrumiem no 140° meridiāna kopš 2018. gada 2. marta ietilpst valsts dabas liegumā «Jaunsibīrijas salas».

Ģeogrāfija
----------

Salas stiepjas 430 km garumā rietumu—austrumu virzienā. Rietumos to krastus apskalo Laptevu jūra, austrumos — Austrumsibīrijas jūra. Dienvidos Saņņikova šaurums tās atdala no Ļahova salām. Salu grupā ietilpst trīs galvenās salas — Koteļnija, Jaunsibīrija un Beļkova sala, kā arī ap 10 nelielu saliņu, lielākās no kurām ir Žeļezņakova sala, Matara un Nanosnoja. Salas veido galvenokārt irdeni mūžīgā sasaluma ieži un fosilais ledus. Pamatieži galvenokārt kaļķakmens un slāneklis. Salu krasti pakļauti intensīvam termoabrāzijas procesam. Krastu nogāzēs, ko veido fosilo ledu sedzoša smilts un māla augsne, bieži tiek atrastas seno dzīvnieku (mamutu, degunradžu, zirgu) un augu paliekas; mamutu kaulu ieguve ir faktiski vienīgā saimnieciskā darbība salās. Reljefs līdzens, augstākais paugurs ir Malahatintass (361 m) Koteļnijas dienvidos. Ainavā pārsvarā tundra un arktiskais tuksnesis.

Vēsture
-------

Koteļnijas salu 1771. gadā atklāju krievu rūpnieks Ivans Ļahovs, bet pārējās 19. gadsimta sākumā citi mednieki un mamutu kaulu vācēji. Nosauktas par godu Arktikas pētniekam Pjotram Anžū, kurš 1820. gadā vadīja ekspedīciju, kas sastādīja pirmo pilnīgo salu karti.

Salās nav pastāvīgo iedzīvotāju, armijas bāzi Severnijkļeveru, lidlauku Tempu un polārstacijas Ostrovkoteļniju un Saņņikovu apkalpo personāls rotācijas kārtībā. Agrāk salās darbojās arī polārstacijas Misrožina, Mispescovija un Zemļa Bunge.

Atsauces
--------

1. ↑  «Anžū salas». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 50. lpp.
2. ↑  «"Новосибирские острова" - государственный природный заказник федерального значения». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2021. gada 26. janvārī. Skatīts: 2021. gada 11. februārī.
3. ↑  Определение "Анжу острова" в Большой Советской Энциклопедии

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Anžū salas***.
**Raimunds IV** (*Raymond IV de Toulouse*, \* 1041/42. gadā Tulūzā, † 1105. gada 28. februārī *Mons Peregrinus* pie Tripoles ) - Tulūzas grāfs, Provansas markgrāfs. Viens no Pirmā krusta kara līderiem.

Pēc armēņu avotiem, zaudējis aci svētceļojumā uz Jeruzalemi pirms Krusta karu sākuma. Pirms 1096. gada piedalījās cīņās pret mauriem Spānijā.

Viens no pirmajiem, kurš atsaucās pāvesta Urbāna II aicinājumam doties Krusta karos, un bija viens no bagātākajiem un ietekmīgākajiem krusta karotājiem.

Savācis karaspēku, Raimunds caur Dirrahiju un Konstantinopoli devās uz Jeruzalemi. 1097. gada jūnijā, kopā ar citiem krusta karotājiem, ieņēma Nīkeju, 1089. gadā - Antiohiju, bet 1099. gadā krustneši ieņēma Jeruzalemi, nogalinot lielāko daļu no pilsētas iedzīvotājiem.

Raimundam tika piedāvāts Jeruzalemes karaļa tituls, bet viņš to nepieņēma. Pēc Jeruzalemes ieņemšanas Raimunds piedalījās Askaronas kaujā. Miris 1105. gadā.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 280819771
* LCCN: n80014796
* ISNI: 0000 0003 8778 6968
* GND: 124208800
* SUDOC: 068760744
* BNF: cb12555383w (data)

 |

 |
Livonijas mestra zīmogs ar uzrakstu "(Sigillum) (Com)MENDATORIS DOM(us) (the)VTO(nic)I IN LIVONIA" - "Vācu ordeņa komandiera Livonijā zīmogs".
Livonijas ordeņa bruņinieku iebrukums Lietuvā (Wojceha Gersona zīmējums).
**Arnolds no Fītinghofas** jeb **Arnolds fon Fītinghofs** (latīņu: *Arnoldus de Vitinghove*; miris 1364. gada 11. jūlijā) ieradās Livonijā no Vestfālenes un bija Livonijas ordeņa Alūksnes pils (Marienburgas) komturs no 1341. līdz 1346. gadam. Pēc tam, kad ordenis no Dānijas karaļa Valdemāra IV nopirka Ziemeļigauniju, viņš kļuva par Tallinas (Rēveles) komturu. 1360. gadā viņš tika izvēlēts par Livonijas ordeņa mestru. Šajā amatā viņš atradās līdz savai nāvei 1364. gadā.

Hronikas liecības
-----------------

>  Rusova hronika par mestru Arnoldu:  
> 
> 
> 
> 
> 
> > 
> > "Arnolds Fitinghofs, 26. Vācu ordeņa mestris, bijis Marienburgas komturs, 1360.gadā tapa par mestri Livonijā. Šis mestris veda daudzus ievērojamus kaŗus ziemā un vasarā pret nekristīgiem. Viņš ieņēma Kauņas pili Lietavā un saņēma gūstā ķēniņu Konstantinu (*vēsturiski Ķēstutis nepiedalījās šajā aplenkumā, bet aplenkumu vadīja Vācu ordeņa mestrs Vinrihs fon Kniprode*) ar dēlu, un daudzus no dižciltīgiem. Nokāva viņš ap 2000 cilvēku. Pili lika viņš nodedzināt un izpostīt līdz pamatiem".
> > 
> > 
> > 
> 
> 
>

Skatīt arī
----------

* Livonijas ordeņa mestri

| Politiskie un sabiedriskie amati un pozīcijas |
| --- |
| Priekštecis: **Gosvins fon Hērike**  |  **Livonijas Ordeņa mestrs** 1360. gads - 1364. gads | Pēctecis: **Vilhelms fon Frimersheims**  |
**Rainbow** ir amerikāņu popa un R&B dziedātājas Meraijas Kerijas devītais albums un sestais studijas albums, kas tika izdots ASV 1999. gada 2. novembrī Columbia Records aizgādībā. RIAA ir sertificējuši Rainbow ar trīskāršu platīna disku, kas nozīmē ka albums ir pārdots 3 miljonu kopiju apmērā ASV.

Sacerēšana un ieraktīšana
-------------------------

Rainbow ir albums, kurā ir iekļautas ļoti daudz sadarbības ar citiem māksliniekiem, un kuru Kerija veidoja ar ļoti daudziem producentiem, kas dominēja 90. gadu beigās; *Rolling Stone* par albumu sacīja: ‘’ īsta hiphopa balāžu hronika, tieši laikā 1999. gada nogalei’’. Pati Kerija par albumu sacīja ‘’Es to izveidoju triju mēnešu laikā aptuveni kā ‘’Dabūjiet prom mani no šīs ierakstu kompānijas! Es to vairs nespēju izturēt.’’ Starp viesmāksliniekiem ir reperi Jay-Z, Da Brat, Misija Eliota, Snoop Dogg, Mystikal un Master P, dziedātāji Ašers un Joe, un puišu grupa 98 Degrees. Šis bija Kerijas pirmais albums kopš viņas debijas albuma, kas lielākoties netika līdzproducēts kopā ar Valteru Afanasjevum kurš līdzproducējis lielāko daļu no viņas pazīstamākajām balādēm. Viņa vietā tika nolīgti Džimmijs Džems un Terijs Lūiss. Albums tika reklamēts ar vairāku īsu klipiņu palīdzību MTV ēterā, parādot viņas naidu pret savu alter-ego no ‘’Heartbreaker’’ videoklipa, Bjanku, kuru attēloja pati Kerija. Šis bija viens no pirmajiem Kerijas mēģinājumiem tēlot publikas priekšā, un daudzi atzina humora izjūtu šajos video, un ka šie klipi parāda Kerijas rotaļīgo pusi, un viņas spēju patiesi tēlot. Īpašā MTV pārraidē, Kerija paskaidroja, ka lielākā daļa no videoklipu pārpalikumiem tika integrēti viņas šovos albuma koncerttūres *Rainbow World Tour* laikā.

2000. gadā albums tika nominēts kategorijā "Gada labākais popa albums" *Japan Gold Disc Awards*.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Meraija Kerija |
| --- |
|  |
| Studijas albumi | 
* *Mariah Carey* (1990)
* *Emotions* (1991)
* *Music Box* (1993)
* *Merry Christmas* (1994)
* *Daydream* (1995)
* *Butterfly* (1997)
* *Rainbow* (1999)
* *Glitter* (2001)
* *Charmbracelet* (2002)
* *The Emancipation of Mimi* (2005)
* *E=MC²* (2008)
* *Memoirs of an Imperfect Angel* (2009)

 |
|  |
| Labāko dziesmu izlases un remiksu albumi | 
* *#1's* (1998)
* *Valentines* (2000)
* *Greatest Hits* (2001)
* *The Remixes* (2003)
* *The Ballads* (2008)

 |
|  |
| Koncertalbumi | 
* *MTV Unplugged* (1992)
* *WHS Divas Live* (1999)

 |
|  |
| Koncertu DVD | 
* The First Vision (1991)
* MTV Unplugged +3 (1992)
* Here Is Mariah Carey (1993)
* Fantasy: Mariah Carey at Madison Square Garden (1996)
* Around the World (1998)
* #1's (1999)
* The Adventures of Mimi (2007))
* Mariah Carey: DVD Collection (2008)
* E=MC² Adventure Box (2008)

 |
|  |
| Koncerttūres | 
* Music Box (1993)
* Daydream (1996)
* Butterfly (1998)
* Rainbow (2000)
* Charmbracelet (2003-2004)
* The Adventures of Mimi (2006)

 |
|  |
| Saistītie raksti | 
* Diskogrāfija

 |

 |
**In-Grid** (īstajā vārdā **Ingrīda Alberīni**; itāļu: *Ingrid Alberini*; dzimusi 1973. gada 11. septembrī Gvastalā) ir itāļu dziedātāja, komponiste un aranžētāja.

Biogrāfija
----------

Ingrīda Alberīni piedzima 1973. gada 11. septembrī Ziemeļitālijas pilsētā Gvastalā. 1994. gadā Ingrīda uzvar reģionālajā konkursā "Sanremo balss". Muzikālie producenti Lerijs Pignagnoli un Marko Sonsīni uzaicināja viņu, lai realizētu dažas idejas, pie kurām viņi bija darbojušies. 2003. gadā Ingrīda ierakstīja vokālu dziesmai "Tu es Foutu", kas vēlāk ieņēma augstākās pozīcijas vairāku valstu muzikālajos dziesmu topos.

2009. gadā dziedātāja kā viesmāksliniece piedalījusies starptautiskajā jauno izpildītāju konkursā "Jaunais Vilnis" Jūrmalā.

Latviešu deju mūzikas producentu apvienība Boyza II ir veidojusi remiksu dziedātājas singlam "Le dragueur".

Diskogrāfija
------------

### Albumi

* 2003 — "Rendéz-Vous"
* 2004 — "La vie en rose"
* 2005 — "Voilà!"
* 2009 — "Passion"

### Singli

* "Tu es foutu (tu m’as promis)"
* "You Promised Me" (dziesmas "Tu es foutu" angliskā versija)
* "Shock"
* "In-Tango"
* "Ah l’amour l’amour"
* "Pochill — Tu es là?"
* "Mama mia"
* "Oui"
* Doing Time feat. In-Grid — "I was a ye-ye girl"
* "Le dragueur"
* "Vive Le Swing"
* J'Adore Rouge (Marco Lo Russo & SCM) feat In-Grid

Atsauces
--------

1. ↑  AUDIO: Latvijā remiksēts itālietes In-Grid jaunākais singls Diena.lv

Ārējās saites
-------------

* Oficiālā mājaslapa

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 302527587
* ISNI: 0000 0000 5782 0238
* GND: 135267404
* SUDOC: 080716512
* NKC: xx0038217

 |

 |
Komponists Ernesto Nazarets skaņdarbu "Es tevi noķēru, mazā ģitāriņa" (Apanhei-te Cavaquinho) sarakstīja 1915.gadā, un tas tiek uzskatīts par otru nozīmīgāko skaņdarbu pēc "Odeon". Patiesībā, skaņdarbs "Es tevi noķēru, mazā ģitāriņa" pēc savas muzikālās formas ir polka, taču tas vienmēr tika piedēvēts Šoru žanram, tādēļ ka pirmie, kas to sāka publiski spēlēt, bija Šoru žanra muzikanti. Skaņdarbs tika veltīts kādam tolaik slavenam mazās ģitāras kavakiņjo (cavaquinho) spēles virtuozam Mario Kavakiņjo jeb pilnā vārdā Mario Alvares da Konseisao (Mário Álvares da Conceição), kurš bija komponista draugs.

Skaņdarbu "Es tevi noķēru, mazā ģitāriņa" pirmo reizi ierakstīja Šoru žanra ansamblis "Šoru soļi" (O Passos no Choro) 1916.gadā. Vēlāk, 1930.gadā komponists ierakstīja šī skaņdarba solo versiju uz klavierēm, kas bija izcils paraugdemonstrējums skanējumam, kādu komponists pats savam skaņdarbam sākotnēji bija iecerējis. 1943.gadā soliste Ademilde Fonseka (Ademilde Fonseca) ierakstīja šīs kompozīcijas vokālo versiju ar Darsija de Oliveira (Darci de Oliveira) vārdiem. Šī kompozīcija tūlīt guva lielus panākumus un izveidoja solistei Ademildei Fonsekai lielisku debiju un profesionālas karjeras sākumu. Par šīs kompozīcijas panākumiem ārpus Brazīlijas, ir jāpiemin argentīniešu ģitārists un mākslinieks Oskars Alemans (Oscar Alemán), kurš 1943.gadā ierakstīja ļoti populāru ģitāras versiju skaņdarbam "Es tevi noķēru, mazā ģitāriņa".

Dziesmas nosaukums atklāj veidu, kā Šoru žanra mākslinieki sākotnēji atskaņoja un uzstājās ar savu mūziku. Tā īpaši raksturo Šoru mūzikas garu – malīsiju (malícia), kas ir dziesmas spēles un pasniegšanas veids, kas rodas viena ansambļa mūziķiem savstarpēji saspēlējoties un izaicinot vienam otru. Malīsijas raksturs izpaužas, kad ansambļa solists pārsteidz pārējos ansambļa biedrus ar kādu negaidītu modulāciju vai virtuozu improvizāciju, kuru pārējiem grupas biedriem ir jāapspēlē. Tiek apgalvots, ka klausītāji visvairāk novērtēja tieši grupas partneru saspēli, to pausto atbildi uz pēkšņo modulāciju, kurā izpaudās pat lielāks malīsijas spēks nekā sākotnējā solista negaidītajā improvizācijā, vienlaikus sarežģītās muzikālās partijas izspēlējot ar lielu vieglumu un smalkumu. Mazā ģitāriņa - kavakiņjo, ir havajiešu mazās ģitāriņas - ukuleles, līdziniece. Abas ģitāras ir četru stīgu instrumenti, tikai tās tiek noskaņotas uz atšķirīgiem akordiem. 

Avots: 

Vairāk informācijas par Šoru mūzikas žanru iespējams atrast latviešu izcelsmes brazīliešu pianista Paulo Steinberg koncertprogrammā:
**Imūnhromatogrāfija** jeb **ihroma** ir viena no modernākajām imūndiagnostikas metodēm, kuras galvenās priekšrocības ir testa vienkāršība un ātrums. Šī metode tiek izmantota arvien vairāk gan testēšanas jomā, jo tai nav nepieciešami papildu reaģenti vai instrumenti, gan klīniskajā jomā. Vislabāk zināmie piemēri ir aptiekas grūtniecības testi, psa, troponīna I testi un nesen HIV un COVID-19 testi.

To var veikt ar vienkāršu ierīci, kas izstrādāta, lai noteiktu mērķa savienojuma klātbūtni (vai neesamību) paraugā (matricā). Šāda veida testus parasti izmanto medicīniskajā diagnostikā, lai veiktu testus mājās vai laboratorijā. Tas ir sloksnes formātā, kurā testa paraugs plūst pa cietu pamatni kapilārās darbības rezultātā.

Kā tas darbojas
---------------

Interpretación de la técnica de immunocromatografía:   

Imunohromatogrāfijas metodes interpretācija:  

**pozitīvs**, ja abas joslas maina krāsu,  

**negatīvs**, ja josla, kas atrodas vistuvāk parauga atrašanās vietai, nemaina krāsu i  

**kļūdaina**, ja neviena no joslām nemaina krāsu vai to dara tikai tai tuvākā josla (simptoms, ka paraugs nav sasniedzis abas joslas).
Imunohromatogrāfijas pamatā ir parauga migrācija caur nitrocelulozes membrānu. Paraugu pievieno konjugāta zonai, kas sastāv no specifiskas antivielas pret vienu no nosakāmā antigēna epitopiem un noteikšanas reaģenta. Ja paraugs satur mērķa antigēnu, tas saistās ar konjugātu, veidojot imūnkompleksu, un migrē caur nitrocelulozes membrānu. Pretējā gadījumā konjugāts un paraugs migrēs nesaistīti.

Uztveršanas zonu veido otra antiviela, kas ir specifiska pret citu antigēna epitopu. Kad paraugs sasniedz šo zonu, antigēna un konjugāta saistīšanās rezultātā izveidojušies kompleksi saglabājas, un līnija šajā gadījumā iekrāsojas rozā vai zilā krāsā (pozitīvi paraugi). Pretējā gadījumā paraugi ir negatīvi.

Kontroles zonu veido trešā antiviela, kas atpazīst noteikšanas reaģentu. Kad pārējais paraugs sasniegs šo zonu, antiviela saistīsies ar brīvo konjugātu, kas nav saglabājies uztveršanas zonā. Šī līnija ir kontrole, kas apliecina, ka tests ir darbojies labi, jo tā vienmēr ir iekrāsota, ar pozitīviem un negatīviem paraugiem.

Atsauces
--------

1. ↑  Quesada-González. «Nanoparicle-based lateral flow biosensors». Biosensors & Bioelectronics, Daniel 2015. doi:10.1016/j.bios.2015.05.050. Skatīts: 8 de septiembre de 2020. Atsaucē izmantots novecojis parametrs `|month=`
Koordinātas: 43°35′45″S 170°8′28″E﻿ / ﻿43.59583°S 170.14111°E﻿ / -43.59583; 170.14111

**Aoraki** (maoru: *Aoraki*) vai **Kuka kalns** (angļu: *Mount Cook*) ir virsotne Jaunzēlandes Dienvidalpos, Dienvidsalas un visas Jaunzēlandes augstākā virsotne. Kalns veidots no kristāliska masīva, nogāzēs kāres, pakājē Tasmana šļūdonis. Līdz 1300 m vjl mūžzaļo, augstāk — vasarzaļo un alpīno pļavu josla. Ietilpst Aoraki/Kuka kalna nacionālajā parkā.

Pamatiedzīvotājiem maoriem kalns bijis zināms no senatnes un no leģendām cēlies tā nosaukums par godu vienam no Debesu tēva Rakinui dēliem. Pirmais no eiropiešiem kalnu 1642. gada 13. decembrī ieraudzīja Ābels Tasmans, bet Kuka vārdā tas nosaukts 1851. gadā. Kalnā pirmie 1894. gada 25. decembrī uzkāpa jaunzēlandieši Toms Faifs, Džeimss Klārks un Džordžs Greiems. 2003. gadā kalnā gāja bojā četru Latvijas alpīnistu grupa, tajā skaitā pazīstamie alpīnisti Teodors Ķirsis un Aivars Prošenkovs.

Atsauces
--------

1. ↑  «Kuka kalns». *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 397. lpp.
2. ↑  Teara. Aoraki (Mt Cook) in the Southern Alps
3. ↑  TVNET Gājuši bojā četri Latvijas alpīnisti, viņu vidū Teodors Ķirsis

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Aoraki***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 240490685
* LCCN: sh94000956
* GND: 4318916-7
* BNE: XX1580096

 |

 |
**Purva krustaine** (*Senecio congestus*) ir augu suga kurvjziežu dzimtas krustaiņu ģintī. Savvaļā tā ir nevienmērīgi sastopama Eirāzijā, tostarp reti Latvijā. Sastopama arī Ziemeļamerikā.

Purva krustaine ir mainīga izskata augs — var būt gan īss, blīvs, gan ļoti slaids un skrajš, tādēļ suga ir aprakstīta vairākkārt, un tai ir vairāki sinonīmi.

Morfoloģija
-----------

Purva krustaine ir divgadīgs, 20-100 cm augsts lakstaugs ar stāvu, dobu, šķautņainu, diezgan trauslu un bieži vien lipīgu stublāju, kurš ir blīvi klāts ar vienkāršiem matiņiem un dziedzermatiņiem.

Stublājs augšdaļā zaro un līdz pat ziedkopai ir klāts ar sēdošām vai pusskaujošām, veselām, lancetiskām lapām, kas ir 5-15 cm garas un 0.6-2.5 cm platas. Lapas mala ir gluda vai attāli zobaina, un tās gals ir smails. Lapas, tāpat kā kāts, ir klātas ar vienkāršiem matiņiem un dziedzermatiņiem.

Ziedu kurvīši ir 2—3 cm plati, tie izvietoti garos, blīvi apmatotos kātos pa vienam stublāja galā ķekarveidīgā ziedkopā. Ārējā vīkala nav. Ir 21 vīkala lapa, tās novietotas vienā rindā. Mēlziedi ir gaiši dzelteni, aptuveni 1 cm gari, gaišāki nekā zieda centrā esošie stobrziedi. Auglis — kails, dzeltenīgs un ribains sēklenis. Ziedēšanas sezona ir no jūnija līdz augustam.

Izplatība
---------

Purva krustaine ir izplatīta apvidos, kur ziemās ir sals. Tā aug nosusinātu dīķu ieplakās, grāvjos, kūdras raktuvēs, purvainās vietās ūdenstilpju krastos.

* Izplatība EiropāIzplatība Eiropā
* Izplatība KrievijāIzplatība Krievijā
* Izplatība ZiemeļamerikāIzplatība Ziemeļamerikā

Atsauces
--------

1. 1 2 3  «purva krustaine - Senecio congestus (R.Br.) DC. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-01-29.
2. ↑  «Tephroseris palustris in Flora of North America @ efloras.org». *www.efloras.org*. Skatīts: 2022-01-29.
**Šeins Gostisbērs** (angļu: *Shayne Gostisbehere*, dzimis 1993. gada 20. aprīlī) ir ASV hokejists, spēlē aizsarga pozīcijā. Pašlaik (2023) Gostisbērs pārstāv NHL klubu Karolīnas "Hurricanes".

Pēc dalības NCAA čempionātā Gostisbērs 2014. gada 15. aprīlī parakstīja trīs gadu sākuma līmeņa līgumu ar Filadelfijas "Flyers" un tika nosūtīts uz Adirondakas Phantoms, Filadelfijas kluba Amerikas Hokeja līgas (AHL) fārmklubu.

2021. gada 22. jūlijā Filadelfijas "Flyers" aizmainīja Gostisbēru uz Arizonas Coyotes. Tāpat Coyotes saņēma divas 2022. gada NHL drafta izvēles no Flyers. Šo darījumu kritizēja Flyers fani, kuri apšaubīja, kāpēc Flyers neko nesaņēma apmaiņā pret Gostisbēru un drafta izvēlēm.

Tuvojoties NHL maiņu termiņa beigām, Gostisbērs tika aizmainīta no Arizonas "Coyotes" 2023. gada 1. martā uz Karolīnas Hurricanes, pret 2026. gada 
drafta trešās kārtas izvēli.

Ārējās saites
-------------

* *Eliteprospects* profils (angliski)
* *Internet Hockey Database* profils (angliski)
* *Eurohockey* profils (angliski)
* *Hockey-Reference* profils (angliski)

Atsauces
--------



1. ↑
2. ↑
3. ↑
**Teteja Alibekova** (krievu: *Тетей Алибековна Алибекова*; dzimusi 1971. gada 5. oktobrī) ir bijusī Krievijas brīvā stila cīkstone, PSRS un Eiropas čempione, Pasaules čempionātu medaļniece, Starptautiskās klases sporta meistare.

Biogrāfija
----------

1988. gadā viņa pabeidza Mahačkalas 5. vidusskolu. 1993. gadā viņa absolvēja Dagestānas Valsts pedagoģisko universitāti.

### Sporta karjera

Sacensībās viņa pārstāvēja Specializēto olimpisko rezervju bērnu un jaunatnes sporta skolu "Spartaks" (Mahačkala), startēja kategorijā līdz 47 kg. Viņa trenējās Kasuma Nasrudinova vadībā. 1991. gadā viņa kļuva par PSRS čempioni. Nākamajā gadā Vilērbānā viņa kļuva par pasaules čempionāta sudraba medaļnieci. Un gadu vēlāk, 1993. gadā, viņa kļuva par Pasaules čempionāta bronzas medaļnieci un Eiropas čempioni.

Atsauces
--------

1. 1 2 3  «Алибекова Тетей Алибековна». *Персонали* (krievu). Кумыкский мир. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020-08-15. Skatīts: 2020-07-07.

Ārējās saites
-------------

* FILA profils (angliski)
**Tetjana Kita** (ukraiņu: *Тетяна Кіт*; dzimusi 1994. gada 1. septembrī) ir ukraiņu brīvā stila cīkstone, 2015. gada pasaules čempionāta bronzas medaļniece, 2016. un 2019. gada Eiropas čempionāta sudraba medaļniece, 2020. gada vasaras olimpisko spēļu dalībniece.

Biogrāfija
----------

Tetjana Kita ar cīņas sportu nodarbojas kopš 2005. gada. Starptautiskajās cīņas sacensībās piedalās kopš 2009. gada. Viņa ir Pasaules un Eiropas čempionāta godalgoto vietu ieguvēja kadetu un junioru vidū, kā arī Eiropas U23 čempionāta, kas 2016. gadā notika Bulgārijas pilsētā Rusē, uzvarētāja svara kategorijā līdz 55 kg. Gadu vēlāk līdzīgā čempionātā Sombathejā (Ungārija) viņa atkārtoja savu rezultātu, šoreiz svara kategorijā līdz 58 kg.

2015. gadā Kita piedalījās cīņas sacensībās 1. Eiropas spēlēs, kas notika Baku. Svara kategorijā līdz 55 kilogramiem viņa cīņā par bronzas medaļu zaudēja Azerbaidžānas pārstāvei Natālijai Siņišinai un ieņēma dalītu piekto vietu.

2015. gada pasaules čempionātā, kas notika ASV pilsētā Lasvegasā, svara kategorijā līdz 55 kg Tetjana duelī par trešo vietu uzvarēja Baltkrievijas sportisti un izcīnīja bronzas medaļu. 2016. gada pavasarī Eiropas čempionātā Rīgā viņa izcīnīja sudraba medaļu, fināla cīņā par čempiones titulu zaudējot sportistei no Krievijas Irinai Ologonovai.

Viņa piedalījās Riodežaneiro vasaras olimpisko spēļu kvalifikācijas turnīrā, kas notika Stambulā, kur ieņēma dalītu trešo vietu un netika iekļauta Brazīlijas spēlēs startējošo sportistu skaitā.

2019. gada aprīlī Rumānijas galvaspilsētā Bukarestē notiekošajā kontinenta čempionātā Tatjana svara kategorijā līdz 55 kg cīņā par zelta medaļu piekāpās sportistei no Ungārijas Emešai Barkai un izcīnīja otro Eiropas čempionāta sudraba medaļu.

2021. gadā viņa piedalījās Tokijas olimpiskajās spēlēs, kur ceturtdaļfinālā zaudēja amerikāņu cīkstonei Helēnai Marulisai un ieguva 8. vietu.

Atsauces
--------

1. ↑  «ЖЕНСКАЯ БОРЬБА. ТАТЬЯНА КИТ И ЮЛИЯ ТКАЧ ЗАВОЕВАЛИ БРОНЗОВЫЕ МЕДАЛИ ЧЕМПИОНАТА МИРА» (krievu). xsport. 2015. gada 11. septembris. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2021-04-10. Skatīts: 2022-03-21.
2. ↑  «Вольная борьба. Чемпионат Европы. Украинка Кит выиграла серебро, Черкасова выиграла бронзу и другие результаты» (krievu). ua.tribuna.com. 2016. gada 11. marts. Skatīts: 2022-03-21.
3. ↑  «Татьяна Кит выиграла серебро чемпионата Европы по борьбе» (krievu). sport.ua. 2014. gada 12. aprīlis. Skatīts: 2022-03-21.

Ārējās saites
-------------

* *Olympedia* profils (angliski)
* FILA profils (angliski)
**Šekltona** (angļu: *Shackleton Base*) bija viena no divām Sadraudzības Transantarktiskās ekspedīcijas atbalsta bāzēm Antarktīdā. Izvietota uz Filhnera šelfa ledāja 3 km no Vedela jūras Fāzela līča krasta.[1] Nosaukta par godu britu Antarktikas pētniekam Ernestam Šekltonam.

Vivjena Fuksa vadītajai transantarktiskajai ekspedīcijai tika ierīkotas divas atbalsta bāzes — Šekltona uz Filhnera šelfa ledāja Vedela jūras piekrastē un Skotas bāze Rosa salā Rosa jūras piekrastē. 1956. gada janvārī ar kanādiešu roņu medību kuģi *Theron* bāzes aprīkojums tika nogādāts Antarktīdā. Kuģis nokļuva ledus gūstā un tas apgrūtināja pienācīgu kravas nogādāšanu paredzētajā vietā. Daļa no krājumiem un aprīkojuma palika uz malasledus pie šelfa ledāja frontes. Bāzes ierīkošanai un ziemošanai Antarktīdā palika 8 cilvēku komanda Keneta Bleikloka *(Kenneth Blaiklock)* vadībā. Komandas rīcībā bija tikai teltis un iepakojumu konteineri, bet ēkas bija paredzēts uzbūvēt pašu spēkiem. Būvniecības gaitu apgrūtināja spēcīga nedēļu ilga vētra, kā rezultātā tika zaudēts viss uz malasledus atstātais aprīkojums, kā arī ieputinātas iesāktās būves. Zaudēts tika traktors, divas ēkas, liela daļa pārtikas un provīzijas.

Ar lielām grūtībām bāzes ierīkošana tika pabeigta un komanda pārziemoja bez zaudējumiem. 1956. gada decembrī Fukss un ekspedīcijas pamatsastāvs atgriezās ar papildus krājumiem un aprīkojumu. 1956./1957. gada vasarā tika pabeigta bāzes iekārtošana, kā arī izveidota mazāka Sautaisas bāze *(South Ice Base)* 480 km uz dienvidiem. Pēc atkārtotas pārziemošanas, 1957. gada 24. novembrī Fuksa ekspedīcija 12 cilvēku sastāvā devās ceļā. Šekltonas bāze tika evakuēta tā paša gada 27. decembrī.

Atsauces
--------

1. ↑  Exploring polar frontiers: a historical encyclopedia

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Apvienotās Karalistes polārstacijas  |
| --- |
|  |
| 
* Adelaida1
* Admiraltibeja2
* *Anverailenda*
* Arktiskā pētniecības stacija
* Bērdailenda
* *Dankoailenda*
* *Detaijailenda*
* *Disepšenailenda*
* Faradeja3
* Fosilblafa
* Haleja
* Hopbeja4
* *Horsšūailenda*
* *Keipgedesa*
* Kingedvardpointa
* *Modheima*
* Portlokruā
* *Prospektpointa*
* Rotera
* *Sandefjordbeja*
* *Sautaisa*5
* Signi
* Skaiblū
* *Stoningtonailenda*
* *Šekltona*5
* *Vjūpointa*

 |
|  |
| 1 - nodota Čīlei, 2 - nodota Brazīlijai, 3 - nodota Ukrainai, 4 - nodota Ekvadorai, 5 - CTAE nometnes |

 |
**Rīsera-Larsena šelfa ledājs** (norvēģu: *Riiser-Larsenisen*) ir piektais lielākais šelfa ledājs Antarktīdas piekrastē. Izvietojies Vedela un Hokona VII jūru piekrastē Princeses Martas krastā Karalienes Modas Zemē. Dienvidrietumos Stenkomas-Vilsas glečera mēle un Lidena sala to atdala no Branta šelfa ledāja, ziemeļaustrumos Norvēģijas rags to atdala no nelielā Kvara šelfa ledāja. Ledāja garums ir ap 440 km, platums — no 70 līdz 120 km, kopējā platība tiek lēsta ap 48 180 km². Ledāja centrālajā daļā tajā iestiepjas plaša pussala, ko veido Kraula kalni.

Atsevišķas šelfa ledāja daļas atklājuši Viljams Brūss 1904. gadā, Ernests Šekltons 1915. gadā un Jalmars Rīsers-Larsens 1930. gadā. Detālu fotografēšanu un kartēšanu veica norvēģu-britu-zviedru antarktiskā ekspedīcija (*NBSAE*) 1951.-1952. gadā. Nosaukts par godu vienam no atklājējiem norvēģu pētniekam Jalmaram Rīseram-Larsenam.[1]

Netālu no ledāja frontes kopš 1986. gada darbojas Vācijas vasaras polārstacija Drešere.

Atsauces
--------

1. ↑  ASV Ģeoloģijas dienesta Ģeogrāfisko nosaukumu informācijas sistēma *(USGS GNIS)*: Rīsera-Larsena šelfa ledājs

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 248715506
* GND: 4484393-8

 |

 |
Koordinātas: 63°59′32″N 19°39′57″W﻿ / ﻿63.99222°N 19.66583°W﻿ / 63.99222; -19.66583

**Hekla** (islandiešu: *Hekla*) ir aktīvs stratovulkāns Islandē. Izvietojies salas dienviddaļā un ir viens no tās aktīvākajiem vulkāniem, kas kopš 874. gada izvirdis vairāk kā 20 reizes. Islandiešu valodā *hekla* nozīmē īsu apmetni ar kapuci, kas var attiekties uz biežo mākoņu segu virs kalna. Viduslaikos senie normaņi dēvēja kalnu par «Vārtiem uz elli».

Hekla ir daļa no 40 km garas vulkāniskas grēdas, bet tās aktīvākā daļa ir 5,5 km gara plaisa Hekliķai (*Heklugjá*), kam pieder arī pati Hekla. Vizuāli Hekla izskatās pēc apgāztas laivas, tam ir vairāki krāteri, divi no kuriem ir visaktīvākie. Agrākais reģistrētais izvirdums noticis 1104. gadā un kopš tā laika novēroti vairāk kā 20 izvirdumi, pie kam dažos gadījumos vulkāns bijis aktīvs līdz pat sešiem gadiem ilgi. Heklai novērojama bagātīga lavas izviršana un tiek lēsts, ka pēdējās tūkstošgades laikā tas izvirdis ap 8 km³ lavas. Pēdējais reģistrētais izvirdums noticis 2000. gada februārī—martā.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 255. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Hekla***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 249079131
* LCCN: sh85059976
* GND: 4264808-7

 |

 |
**Īrijas Nacionālā universitāte Golvejā** (angļu: *National University of Ireland Galway*, īru: *Ollscoil na hÉireann, Gaillimh*) ir 1849. gadā dibināta universitāte Īrijas pilsētā Golvejā, valsts rietumos. 

Universitāte dibināta kā Golvejas Karalienes koledža (*Queen's College Galway*), bet gadu vēlāk kļuva par daļu no Īrijas Karalienes universitātes (*Queen's University of Ireland*). 1908. gadā tā iekļāvās Īrijas Nacionālās universitātes sistēmā kā Golvejas Universitātes koledža (*University College Galway*). Mūsdienu nosaukums tai ir no 1997. gada. 

Universitāte sastāv no 5 koledžām un 9 pētniecības institūtiem un centriem. Bijušo un esošo pasniedzēju un studentu vidū ir politiķis Maikls Higinss (*Michael D. Higgins*), politiķis Enda Kennijs (*Enda Kenny*), fiziķis Džordžs Stonijs (*George Johnstone Stoney*), kinoaktieris Mārtins Šīns (*Martin Sheen*).

Ārējās norādes
--------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Īrijas Nacionālā universitāte Golvejā***.
* Oficiālā tīmekļa vietne

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 124138091
* LCCN: no2003067815
* ISNI: 0000 0004 0488 0789
* GND: 10082920-X
* SUDOC: 072312262
* BNF: cb125133451 (data)

 |

 |
**Deivids Frīdgūds** (angļu: *David Friedgood*; dzimis 1946. gada 11. jūlijā Keiptaunā) ir Dienvidāfrikas un Lielbritānijas starptautiskais meistars šaha kompozīciju risināšanā (1988).

Biogrāfija
----------

No 1960. gadu vidus līdz 1970. gadu vidum bijis viens no Dienvidāfrikas labākajiem šahistiem. Trīs reizes uzvarējis Dienvidāfrikas šaha čempionātos (1967, 1971, 1973). 1972. gadā Itālijā piedalījies Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas zonas turnīrā, kurā dalījis 7.-10. vietu. Pārstāvējis Dienvidāfrikas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 4 reizes (1964, 1968-1970, 1974). 1964. gadā individuālajā vērtējumā izcīnījis zelta medaļu.

1970. gadu vidū pārcēlies uz dzīvi Lielbritānijā un kopš 1977. gada pārstāvējis šo valsti šaha turnīros. Lielbritānijas izlases sastāvā piedalījies Pasaules čempionātos šaha kompozīciju risināšanā, kuros komandu vērtējumā izcīnījis 3 zelta medaļas (1986, 1990, 2007). 1988. gadā FIDE Frīdgūdam piešķīrusi starptautiskā meistara nosaukumu šaha kompozīciju risināšanā.

Atsauces
--------

1. ↑  OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: David Friedgood
2. ↑  10. WCSC FONTENAY-SOUS-BOIS 11.-12.7.1986
3. ↑  14. WCSC BENIDORM 25.-26.9.1990
4. ↑  31st World Chess Solving Championship, Rhodes 16.-17.10.2007
5. ↑  INTERNATIONAL SOLVING MASTERS

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 56196528
* LCCN: no95036182
* ISNI: 0000 0000 4154 0442

 |

 |
**Heirakanti** (*Cheiracanthus*) ir akantodveidīgo akantodu ģints. Tās pārstāvji dzīvoja devona periodā un bija izplatīti Skotijā, Špicbergenā, Severnajā Zemļā, Vācijā, Antarktīdā u.c. Šīs ģints pārstāvju zvīņas ir sastopamas arī Latvijas devona nogulumos. Heirakantu tipveida suga ir *Cheiracanthus murchisoni'.*

Apraksts
--------

Tās bija nelielas zivis. Ķermenis nedaudz laterāli saplacināts. Aste spēcīga, ar pagarinātu augšējo daivu un ļoti nelielu izgriezumu. Palielinātu zvīņu uz ķermeņa nav. Muguras spura projicējas starp vēdera spurām un anālo spuru. Vēdera spura atrodas pa vidu starp krūšu spurām un anālo spuru. Cirkumorbitālajā gredzenā ir 4-6 plānas plātnītes. aukslēju-kvadrātskrimslis un mekeļskrimslis pārkaulojas katrs no viena centra. Ir *extramandibulare*. Plecu josla sastāv no lāpstiņas un korakoīda. Muguras un anālajai spurai ir viena neliela bazālija. Peldspuru dzelkšņi ir slaidi. Krūšu dzelkšņi ir nedaudz garāki par citiem. Muguras, anālais un vēdera dzelkšņi ir apmēram vienāda lieluma. Visiem ir peldplēve, kas aiziet līdz dzelkšņu galiem. Dzelkšņiem ir liela, gluda priekšējā riba, kas ar dziļu vagu nodalīta no pārējās sīkām gareniskām vadziņām klātas plakanā dzelkšņa virsmas. Dzelkšņa dobums iet gandrīz līdz pašam galam.

### Zvīņas

Uz zvīņu vainagiem ornamentējumu veido paralēli un vēdekļveidīgi saplūstoši ķīlīši, kas stiepjas pāri visam vainagam vai arī aizmugurējā daļā pakāpeniski saplūst. Aizmugurējā daļā uz zvīņas garenass reizēm paceļas divi (vai viens) centrālais ķīlis. Kakliņš ir augsts. Pamatne ir liela un izliekta. Kakliņā virs pamatnes virsmas atrodas lieli, ļoti sarežģīti (daudzstāvīgi), radiāli un cirkulāri asinsvadu kanāli. No tiem paceļas lieli, augšupejoši kanāli, kas izliecas vainaga plaknē un vēdekļveidīgi stiepjas uz tā aizmugurējo daļu. Virs "embrionālās zvīņas" pamatnes atrodas sarežģīts kanāls. Pamatnes bezšūnu kaulaudos atrodas daudz sīku nenosakāmas izcelsmes kanāliņu.

Sistemātika
-----------

* ģints: † **Cheiracanthus** Agassiz, 1835

* suga: † *Cheiracanthus brevicostatus* Gross, 1973
* suga: † *Cheiracanthus crassus* Valiukevičius, 1985
* suga: † *Cheiracanthus flabellicostatus* Pinakhina, 2018
* suga: † *Cheiracanthus gibbosus* Valiukevičius, 1986
* suga: † *Cheiracanthus intricatus* Valiukevičius, 1985
* suga: † *Cheiracanthus latus* Egerton, 1861
* suga: † *Cheiracanthus murchisoni* Agassiz, 1835
* suga: † *Cheiracanthus longicostatus* Gross, 1973
* suga: † *Cheiracanthus talimae* Valiukevičius, 1985

(†) - izmirušu organismu grupa.

Atsauces
--------

1. ↑  Д. В. Обручев, Основы палеонтологии (Бесчелюстные, рыбы), издательство "Наука", Москва, 1964. г. 189-190. lpp.
2. ↑  Ю.Ю.Валюкявичюс, Акантоды наровского горизонта Главного Девонского поля, Вильнюс, Мокслас, 1985. г. 34. lpp
Portugāļu jūras atklājumi
Portugāļu kontrolēto teritoriju un jūras ceļu maksimālais apjoms
**Portugāles koloniālā impērija** (portugāļu: *Império Português*) bija pirmā globālā impērija, kas apvienoja Portugāles aizjūras īpašumus vairākos kontinentos, 60 mūsdienu valstu teritorijās. Tā pastāvēja no 1415. gada, kad portugāļi iekaroja Seutu Ziemeļāfrikā līdz 1999. gadam, kad Makao atgriezās Ķīnas sastāvā. 

Impērijas veidošanās aizsāka Lielo ģeogrāfisko atklājumu laikmetu. Prinča Enrikes organizētajās ekspedīcijās 15. gadsimta sākumā portugāļu kontrolē nonāca Atlantijas okeāna Madeiras (1420) un Azoru salu (1427) arhipelāgi, kā arī nelieli atbalsta punkti Āfrikas piekrastē. 1488. gadā Bartolomeu Diašs mēģinot sasniegt Indiju atklāj Labās Cerības ragu. Indiju 1498. gadā sasniedz Vasko da Gama. 1500. gadā Pedru Alvarišs Kabrals atklāj Brazīliju, kas laika gaitā kļūst par Portugāles lielāko koloniju. 1513. gadā portugāļi sasniedz Ķīnu, bet 1570. gadā izveido tirdzniecības apmetni Nagasaki. Laikā no 1580-1640 Portugāle atrodas Spānijas impērijas pakļautībā un tās kolonijas militāri sāk apdraudēt Spānijas ienaidnieki – Holandes republika, Anglijas Karaliste un Francijas Karaliste. 1822. gadā Brazīlijas Impērija pasludina neatkarību no Portugāles. 19. gadsimtā Portugāles enerģija tiek veltīta koloniālo valdījumu paplašināšanai Angolā un Mozambikā. Portugāļu plānus apvienot abu koloniju teritorijas 1890. gadā bloķē Britu impērija, kas pati vēlas iegūt šo teritoriju. 

20. gadsimta vidū savās vēl palikušajās kolonijās Portugāle cenšas apspiest nacionālās atbrīvošanās kustības, 1961. gadā tiek zaudētas kolonijas Indijā. Āfrikā sākas Portugāles koloniālais karš. Pēc 1974. gada Neļķu revolūcijas jaunā valdība ātri sniedz neatkarību visām palikušajām kolonijām izņemot Makao. Dažas no Portugāles bijušajām kolonijām, kurās valdošā joprojām ir portugāļu valoda, ir apvienojušās Portugāļu valodas valstu sadraudzībā.
**Heinrihs Raspe** (dzimis 1204. gadā, miris 1247. gada 16. februārī) bija Tīringenes landgrāfs no 1231. līdz 1239. gadam un no 1241. gada līdz savai nāvei. Ar pāvesta aktīvu atbalstu 1246. gadā ievēlēts par Romiešu karali, lai potenciāli, ar pāvesta atbalstu, ieņemtu Svētās Romas impērijas troni.

1226. gadā Heinriha brālis Ludvigs IV nomira pa ceļam uz Sesto krusta karu. Heinrihs kļuva par brāļadēla Hermaņa reģentu. Dažu gadu laikā Heinriham izdevās padzīt jauno brāļadēlu un viņa māti Ungārijas Elizabeti un ap 1231. gadu pašam kļūt par Tīringenes valdnieku. 1242. gadā, kopā ar Bohēmijas karali Vāclavu I, imperators Frīdrihs II Heinrihu Raspi iecēla par vienu no sava mantinieka Konrāda aizbildņiem un padomniekiem.

Nebeidzamie pāvesta un baznīcas konflikti ar imperatoru Frīdrihu II noveda pie pāvesta idejas par sev paklausīgāka imperatora — Heinriha Raspes — ievēlēšanu. Romas pāvests Inocents IV nosūtīja vēstules vācu augstmaņiem, norādot, ka Frīdrihs II ir atkārtoti izslēgts no baznīcas un gāzts no troņa, un kā paklausīgiem baznīcas kalpiem par jauno valdnieku tiem jāievēl Heinrihs Raspe. Šiem lūgumiem laicīgo augstmaņu vidū nebija rezultātu, un neviens no viņiem nepiedalījās nelielajā Hohheimā sasauktajās imperatora vēlēšanās. Šeit sanāca tikai baznīcas augstmaņi — Maincas, Trīres, Ķelnes, Brēmenes arhibīskapi, kā arī Mecas, Špeieres un Strasbūras bīskapi. 1246. gada maijā par Romiešu karali ievēlēja Heinrihu Raspi. Uzreiz pēc ievēlēšanas pāvests Heinriham nosūtīja 10 000 sudraba marku, ko vēlāk papildināja ar vēl 15 000.

Heinriha Raspes pirmais solis bija noslēgt vienošanos ar Lombardijas līgas pilsētām un veidot savu karaspēku. Tikmēr 18 gadus vecais Konrāds pulcināja imperatoram lojālos un paklausīgos augstmaņus savā armijā. Heinrihs izmantoja pāvesta un baznīcas plašos līdzekļus, lai piekukuļotu vairākus Konrāda atbalstītājus. Kaujas dienā divi švābu augstmaņi dezertēja no Konrāda armijas ar saviem 2000 kareivjiem. Sekoja Heinriha uzvara un Konrāda bēgšana. Kaujas rezultātā Bādenes markgrāfs un vairāki citi augstmaņi izlēma pāriet Heinriha Raspes pusē. Konrādu turpināja atbalstīt Bavārijas hercogs.

Nostiprinājis savas pozīcijas, Heinrihs plānoja turpināt karagājienu Švābijā, 1247. gada janvārī sākot Ulmas aplenkumu, taču slimība lika viņam kampaņu pārtraukt un atgriezties Tīringenē. Viņa veselību vēl vairāk iedragāja kritiens no zirga. 1247. gada 16. februārī viņš mira Vartburgā.

Heinriha Raspes jaunākais brālis landgrāfs Konrāds neilgu laiku bija Teitoņu ordeņa lielmestrs.

Atsauces
--------

1. ↑  Mediæval Popes, Emperors, Kings, and Crusaders