recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**"Dersu Uzala"** (japāņu: ‘デルス·ウザーラ’, krievu: *Дерсу Узала*) ir 1975. gada PSRS un Japānas piedzīvojumu filma, kuras režisors ir Akira Kurosava. Sižeta pamatā ir krievu ceļotāja Vladimira Arseņjeva uzrakstītās grāmatas "Dersu Uzala" (trīs reizes izdota arī latviski) un "Pa Usūrijas novadu". Filma saņēma zelta balvu 9. Maskavas starptautiskajā filmu festivālā un Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākā filma svešvalodā 1976. gadā.

Sižets
------

20. gadsimta sākumā topogrāfs Vladimirs Arseņjevs krievu karaspēka vienības sastāvā izlūko Usūrijas ieleju pie Ķīnas robežas. Taigā ekspedīcija satiek nanaju mednieku vārdā Dersu Uzala, kas kļūst par viņu pavadoni. Starp Arseņjevu un veco vīru veidojas cieša draudzība. Vienreiz, kad abi atrodas tālu no nometnes, saceļas sniegputenis un tikai Dersu pieredze palīdz viņiem neaiziet bojā. Ekspedīcijai beidzoties, Arseņjevs aizbrauc prom.

Pēc pieciem gadiem viņš atkal nokļūst Usūrijā un satiek savu draugu. Viņu sadarbība atsākas līdz dienai, kad mednieks neveiksmīgi sašauj tīģeri. Ievainot dzīvnieku, nenogalinot to, ir ļauna pareģojums mongoļu ticībā un vecais Dersu gaida likteņa sodu. Īsā laikā viņš it kā noveco, zaudē veiklību un beidzot piekrīt Arseņjeva piedāvājumam braukt viņam līdzi un apmesties Habarovskā.

Nepieradis pie pilsētas dzīves, Dersu nespēj pielāgoties jauniem apstākļiem un lūdz aizvest viņu atpakaļ uz taigu. Arseņjevs nelabprāt piekrīt un uzdāvina viņam kā atvadu dāvanu savu moderno bisi. Kādu dienu viņš saņem ziņojumu, ka nenoskaidrotas personas līķis ar viņa adresi kabatā ir atrasts netālu no Transsibīrijas dzelzceļa līnijas. Arseņjevs izbrauc uz vietas un konstatē, ka tas patiešām ir viņa draugs Dersu un ka bise ir pazudusi. Kad Arseņjevs ierodas tur pašu pēdējo reizi, 1910. gadā, mežs ir nozāģēts, bet Dersu kapa vieta vairs nav atrodama.

Atsauces
--------

1. ↑  Anderson, Joseph L.; Richie, Donald; *The Japanese Film: Art and Industry*, p.460
2. ↑  «Watching Dersu Uzala.». chadgracia.com. Skatīts: 2014. gada 29. decembrī.
3. ↑  «What Was Kurosawa Silent About in Dersu Uzala?». Culture, Film and Theater. October 27, 2009. Skatīts: 2014. gada 29. decembrī.[novecojusi saite]

Ārējās saites
-------------

* *IMDb* profils (angliski)
* *AllMovie* profils (angliski)
* *Turner Classic Movies* profils (angliski)
* *TV.com* profils (angliski)
* *Rotten Tomatoes* profils (angliski)
* Владимир Клавдиевич Арсеньев.
**Andrejs Stērste** jeb **Stērstu Andrejs** (1853-1921) bija latviešu jurists, Pirmās atmodas laikmeta sabiedriskais darbinieks. Pazīstams kā literāts, publicists, valodnieks un rakstnieks ar pseidonīmu Tālvaitis. Nopelni latviešu valodas attīstīšanā un pilnveidošanā. Jelgavas Latviešu biedrības priekšnieks (1902 - 1904).

Dzīvesgājums
------------

Andrejs Stērste dzimis 1853. gada 4. oktobrī (pēc Jūlija kalendāra 22. septembrī) Veļķu pagasta "Telviešu" mājās zemnieka ģimenē.
1866.-1869. gadā viņš mācījās Vecpiebalgas draudzes skolā, 1869.-1870. gadā Katrīnas apriņķa skolā Rīgā, 1870.-1872. gadā Rīgas Aleksandra ģimnāzijā, kuru kā eksterns beidza 1876. gadā. 1872.-1874. gadā Stērste bija skolotājs Vecpiebalgas draudzes skolā. 
1876.-1881. gadā viņš studēja tieslietas Pēterburgas universitātē, kur sarakstīja "Latviešu valodas mācības sistemātisko kursu". Ap 1878. gadu sācis rakstīt libretu Andreja Jurjāna operai "Vanems Imanta", kas palicis nepabeigts.

Pēc atgriešanās Latvijā 1881. gadā Stērste kļuva par Rīgas hoftiesas advokāta K.Kalniņa palīgu, 1882.-1883. gadā senatora Manaseina revīzijas laikā viņš darbojās kā pagastu iesniegto petīciju tulks. Līdztekus viņš sacerēja vairākas latviešu valodas mācību grāmatas skolām. 1885. gadā piedzima viņa meita Elza Stērste.
1885.-1888. gadā Stērste bija Igaunijas guberņas prokurora vietnieks Rēvelē, 1888.-1890. gadā Kurzemes guberņas prokurora vietnieks.

1890. gadā Stērste tika apstiprināts par advokāta palīgu Jelgavā, līdz 1894. gadam vadīja Jelgavas latviešu biedrības rakstniecības nodaļu, 1902. - 1904. gadā viņš vadīja Jelgavas latviešu biedrību.

1915.-1918. gadā Stērste bija bēgļu gaitās, miris Jelgavā 1921. gada 21. februārī. Apglabāts Zaļenieku kapos.

Darbi
-----

Stērstu Andreja Kopoti raksti (1936).
* Luga "Skats iz mednieku dzīves" (1873)
* "Kupleju krājums" (1875)
* A.Sērste (Tālvaitis). Par G. Tauriņa "Latviešu valodas gramatiku". Baltijas Vēstnesis, 1877, 24.nr.
* "Latviešu valodas mācība". I daļa – Etimoloģija (1879), II un III daļa - "Sintaksa un ortogrāfija" (1880);
* Lasāmā grāmata "Sēta un skola" kopā ar Matīsu Kaudzīti (I –III daļa, 1882 – 1884);
* Latviešu valodas mācības grāmata "Vadonis latviešu valodas mācībā tautas skolām" (1882);
* Ķeizara Aleksandra II Tiesu ustava (kodeksa) latviskojums 6 daļās (1889, 1893-1894)
* Pārskats par mūsu agrārlietu (1906);
* Mūsu agrārās vajadzības (1913);
* Luterāņu baznīcas reformas lietā (1913).

Atsauces
--------

1. ↑  Latviešu Konversācijas vārdnīcas 20.sējuma 40671 sleja. Rīgā, 1939.-1940.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* VIAF: 305067646
* LNB: 000067978
* ISNI: 0000 0004 1681 3997

 |

 |
**Tirzas kauja** (vācu: *Schlacht bei Tirsen*, krievu: *Битва при Тирзене*) bija kauja Livonijas kara otrajā gadā (1559), kurā krievu karaspēks sakāva Rīgas arhibīskapijas vasaļu apvienotos spēkus.

Priekšvēsture
-------------

Sakarā ar pretenzijām uz Tērbatas bīskapijas mesliem 1558. gada 17. janvārī Ivans IV pieteica karu Livonijas konfederācijai, bet galvenā karadarbība notika Tērbatas bīskapijas un Livonijas ordeņa pārvaldītajās zemēs. Rīgas arhibīskaps Brandenburgas Vilhelms (*Wilhelm von Brandenburg-Ansbach-Kulmbach*) meklēja palīdzību pie sava brāļa Prūsijas hercoga Albrehta un Mēklenburgā tika vervēti karakalpi. 
1558. gada jūlijā krievu karaspēks pirmo reizi uzbruka arhibīskapa robežcietoksnim Marienhauzenas pilij, nogalināja vairākus cilvēkus un nolaupīja lopus. Rīgas arhibīskapijas vasaļi sapulcēja 600 vācu jātnieku un 3000 latviešu karavīru un devās pretī iebrucējiem. Kaujā pie Gulbenes pils (Švānenburgas) viņi tika sakauti un atkāpās uz Raunas pili. 

1558. gada oktobrī Livonijas ordeņa mestrs Gothards Ketlers devās pretuzbrukumā un atguva Ringenes cietoksni.

Kaujas norise
-------------

1559. gada janvārī Maskavijas karaspēks vojevodas Pjotra Serebrjanija-Oboļenska (*Серебряный-Оболенский*) vadībā no jauna devās uzbrukumā. Tiek minēts, ka 1559. gada ziemas iebrukumā Livonijā piedalījās līdz pat 130 000 karavīru. Rīgas arhibīskapa vasaļu karaspēks Rīgas doma dekāna Frīdriha Felkerzāma (*Fölckersam*) vadībā devās pretī iebrucējiem un nostiprinājās Tirzas upes rietumu krastā pie Tirzas pilsmuižas. 17. janvārī (pēc citiem datiem 18. februārī) notika kauja, kurā arhibīskapa vasaļu karaspēks cieta sakāvi. Tirzas pilsmuiža tika pilnīgi sagrauta. Kaujā krita lielākā daļa latviešu karavīru un apmēram 400 bruņinieki (arī Tīzenhauzeni, Rozeni, Pāleni un citi), ieskaitot pašu Felkerzāmu, kura līķis vēlāk tika svinīgi apbedīts Rīgas Doma baznīcā.

Sekas
-----

Pēc uzvarētās Tirzas kaujas krievi nesekmīgi uzbruka Cesvaines pilij, tālāk pagriezās uz ziemeļiem, nodedzināja vāji aizsargātās Smiltenes, Skujenes un Nītaures pilis. Pēc *Gaujas koridora* ordeņa zemju izlaupīšanas krievu karaspēks pa Gaujas ceļu pietuvojās Rīgai. Kauja notika pie Bukultiem, pēc tam krievi pa aizsalušo Daugavu un Lielupi devās uz rietumiem, bet tika sakauti pie Slokas. Sirošana turpinājās Livonijas ordeņa Zemgales, Sēlijas un Latgales komturejās un fogtejās.

Februārī Ivana IV karaspēks ar laupījumu un gūstekņiem atgriezās Krievijā. Tiek lēsts, ka šīs kara ekspedīcijas laikā Krievijas karaspēks zaudēja ap 6000 krievu un tatāru karavīru.

Avoti
-----

* Edgards Dunsdorfs, Arnolds Spekke. "Latvijas vēsture 1500 – 1600". Daugava, 1964. 120-121 lpp.

Atsauces
--------

1. ↑  «Tirzas muiža». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 16. oktobrī. Skatīts: 2012. gada 8. decembrī.
2. ↑  Edgars Dunsdorfs, Arnolds Spekke. Latvijas vēsture 1500-1600. 120-121 lpp.
Karalienes Viktorijas glezna (1859)
**Viktorijas laikmets** bija Lielbritānijas un Īrijas karalienes un Indijas imperatores Viktorijas valdīšanas laiks, kas ilga no 1837. līdz 1901. gadam.

Viktorijas laikmets tiek atspoguļots neviendabīgi, jo to raksturo straujas pārmaiņas daudzās sabiedrības jomās: tehnoloģiskās, demogrāfiskās pārmaiņas, politiskās un sociālās uztveres izmaiņas. Šādas aktīvas un nemitīgas pārmaiņas saimnieciskās un garīgās dzīves jomā noteica tas, ka nebija lielu karu (kas ļāva Lielbritānijai intensīvi attīstīties), bija bailes no katastrofas no ārpuses, un visu šo periodu saglabājās interese par reliģiskiem jautājumiem, strauji attīstījās zinātniskā doma un cilvēka personības pašdisciplinēšana.

Šajā periodā ekonomikas jomā turpinājās industriālā revolūcija un kapitālisma attīstība. Ārpolitikā turpinājās britu koloniālā ekspansija Āzijā ("Lielā spēle") un Āfrikā ("cīņa par Āfriku").

Šī laikmeta sabiedrībā valdīja stingrs morāles kodekss (džentlmenisms), kas nostiprināja konservatīvas vērtības un šķiru atšķirības, romantismu un misticismu. Demogrāfija piedzīvoja spēcīgas pārmaiņas: Anglijas un Velsas iedzīvotāju skaits pieauga no 16,8 miljoniem 1851. gadā līdz 30,5 miljoniem 1901. gadā. arī Skotijas iedzīvotāju skaits pieauga no 2,8 miljoniem 1851. gadā līdz 4,4 miljoniem 1901. gadā, bet Īrijas iedzīvotāju skaits emigrācijas un lielā bada 1845.-1849. gadā dēļ ievērojami samazinājās no 8,2 miljoniem 1841. gadā līdz mazāk nekā 4,5 miljoniem 1901. gadā. No 1837. līdz 1901. gadam no Lielbritānijas emigrēja aptuveni 15 miljoni cilvēku (galvenokārt uz ASV, Austrāliju, Jaunzēlandi, Kanādu, Dienvidāfriku).

Ārējās saites
-------------
**Lielais Kaukāzs** ir lielākā un augstākā kalnu sistēma Kaukāza kalnu masīvā uz Āzijas un Eiropas robežas starp Melno jūru un Kaspijas jūru. Stiepjas aptuveni 1100 km garumā no Tamaņas pussalas ziemeļrietumos līdz Abšeronas pussalai dienvidaustrumos. Augstākā virsotne ir Elbruss (5642 m vjl). Ziemeļpusē Kaukāza kalniem piekļaujas Terekas-Kumas zemiene ziemeļaustrumos, Stavropoles augstiene ziemeļos un Kubaņas-Pieazovas zemiene ziemeļrietumos. Dienvidrietumos Lielajam Kaukāzam piekļaujas Kolhīdas zemiene, dienvidaustrumos — Kūras-Araksas zemiene, bet Lihas grēda Lielo Kaukāzu savieno ar Mazo Kaukāzu.

Lielo Kaukāzu ģeomorfoloģiski iedala Rietumkaukāzā (no Melnās jūras līdz Elbrusam), Centrālajā Kaukāzā (no Elbrusa līdz Kazbekam) un Austrumkaukāzā (no Kazbeka līdz Kaspijas jūrai). Ietver ass grēdas (Galvenā Kaukāza grēda, Sānu grēda), kuestu grēdas, kā arī šķērsgrēdas un atzarus (Čhaltas grēda), ko atdala starpkalnu ieplakas. Ziemeļu un austrumu nogāzēs kontinentāls, bet rietumu un dienvidu nogāzēs — subtropu klimats. Nogāzēs kalnu meži un pļavas.

Kaukāza kalni izvietojušies triju valstu — Azerbaidžānas, Gruzijas un Krievijas, kā arī divu pašpasludinātu, bet starptautiski neatzītu valstu — Abhāzijas un Dienvidosetijas, teritorijās.

Atsauces
--------

1. ↑  *Ģeogrāfijas vārdnīca Pasaules zemes un tautas*. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija. 1978. 425. lpp.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Lielais Kaukāzs***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Austrumeiropas enciklopēdijas raksts (vāciski)
**Mazā ežgalvīte** (latīņu: *Sparganium minimum*) ir vilkvālīšu dzimtas augu suga (pēc APG III sistēmas). Suga ir sastopama aukstā un mērenā klimata apvidos Eirāzijā un Ziemeļamerikā. Tā ir diezgan bieži sastopama visā Latvijas teritorijā, tā ir vismazākā no Latvijas ežgalvītēm.

Parasti dažāda lieluma blīvas grupas ir sastopamas pārmitrās vietās vai neizsīkstošos seklūdeņos: dīķos, grāvjos, purvu lāmās, reljefa pazeminājumos pļavās un mežos.

Apraksts
--------

Mazā ežgalvīte ir daudzgadīgs, 10—30 cm garš lakstaugs. Tam ir stāvs stublājs stāvs un veselas, lineāras, 5—15 cm garas un 0,3—0,5 cm platas, plānas, plakani izliektas vai plakani trīsšķautņainas lapas, kurām, atšķirībā no citām Latvijā sastopamajām ežgalvītēm, apakšpusē nav asas šķautnes. Lapas īsākas nekā stublājs, ūdenī peldošas. Augs ziedkopā nezaro. Stublāja galotnē ir viena (reti 2) vīrišķo ziedu galviņa ar garām putekšņlapām, zem tās 2—4 atstatu stāvošas sievišķo ziedu galviņas. Apakšējā seglapa gara, tomēr ziedkopu parasti nepārsniedz. Auglis iegarens, 0,3—0,5 cm garš, gandrīz sēdošs, irbuļa palieka īsa, ap 0,5—1 mm gara. Zied jūlijā un augustā.

Atsauces
--------

1. 1 2  «mazā ežgalvīte - Sparganium minimum Wallr. - Augi - Latvijas daba». *www.latvijasdaba.lv*. Skatīts: 2022-09-10.
**Andrē Žils Mišelins** (franču: *André Jules Michelin*; 1853. gada 16. janvāris—1931. gada 4. aprīlis) bija franču rūpnieks, kurš kopā ar savu brāli Eduāru (1859–1940) 1888. gadā Francijas pilsētā Klermonferānā nodibināja *Michelin* uzņēmumu (*Compagnie Générale des Établissements Michelin*).

1900. gadā Andrē Mišelins publicēja pirmo *Michelin* ceļvedi, kura mērķis bija veicināt tūrismu ar automašīnu, tādējādi atbalstot viņa riepu ražošanas uzņēmumu.

1886. gadā 33 gadus vecais Andrē Mišelins pameta veiksmīgu inženiera karjeru Parīzē, lai pārņemtu vectēva neveiksmīgo lauksaimniecības preču un tehnikas biznesu. 1832. gadā dibinātais *Michelin et Cie* pēc dibinātāja nāves bija uz maksātnespējas robežas. Mišelinu vectēvs bija izveidojis uzņēmumu, kas pārdeva lauksaimniecības aprīkojumu un savdabīgu sortimentu no vulkanizētiem gumijas izstrādājumiem, piemēram, jostas, vārstus un caurules. Tiklīdz Andrē pārņēma uzņēmuma vadību, viņš pieņēma darbā savu jaunāko brāli Eduāru par uzņēmuma rīkotājdirektoru. Lai arī abi bija apņēmušies gūt panākumus biznesā, nevienam no brāļiem nebija iepriekšējas pieredzes preču tirdzniecībā un nojausmas, ar ko sākt.

1889. gadā kāds velosipēdists ar cauru riepu, kurš zināja *Michelin* uzņēmumu, vērsās pēc palīdzības pie Eduārda. Pārdurtas riepas tolaik bieži pārtrauca velosipēdistu braucienus uz vairākām stundām, kamēr tika pārlīmēta riepa. 1880. gadu beigās riteņbraukšana kļuva par populāru pārvietošanās un vaļasprieka veidu, lielā mērā pateicoties Džona Danlopa 1888. gada patentam par piepūšamo velosipēda riepu. Pirms Danlopa izgudrojuma velosipēdu riepas tika izgatavotas no cietas gumijas. Cietās gumijas riepas nenodrošināja labu saķeri un braukšana ar tām bija neērta. Pēc tam, kad nelaimīgais velosipēdists vērsās pēc palīdzības pie *Michelin*, Eduārs izrādīja lielu interesi par jaunajām pneimatiskajām riepām. Brāļi Mišelini saprata, ka pēc pneimatiskajām riepām būs liels pieprasījums, ja vien varētu atrast veidu, kā ātrāk veikt remontu. Viņi sprieda, ka vispirms riepai jābūt viegli noņemamai no rata. Eduārs veica virkni eksperimentu un izstrādāja vairākus prototipus. 1891. gadā viņam tika piešķirts noņemamas riepas patents.

1898. gadā viņš kopā ar Ernestu Aršdekonu, Leonu Serpolē, Andrī de la Valetu, Žilu Vernu, Honorīnu de Viāns Morēls Vernu, Albēru de Dionu, Anrī de La Volku, Albertu Santušu-Dimonu un Anrī Dešu de la Mērtu nodibināja Francijas aeronautikas klubu.

Andrē un viņa brālis Eduārs 2002. gadā tika iekļauti Automobiļu slavas zālē Dīrbornā, Mičiganā.

Atsauces
--------

1. ↑  Aero-Club of France history page Arhivēts 2014-04-20 *Wayback Machine* vietnē.
2. ↑  *Ward's Auto World*. May 2002, Vol. 38 Issue 5, p21. 1/6p.

Ārējās saites
-------------

* Andrē Mišelins Automobiļu slavas zāles oficiālajā vietnē.
**Austrijas Arktiskā pētniecības stacija** (vācu: *Österreichische Arktische beobachtungsstation*) vai **Vilčektāle** (vācu: *Wilczek-Thal* — ‘Vilčeka ieleja’) ir bijusī Pirmā Starptautiskā polārā gada Austroungārijas polārstacija Jana Majena salā Atlantijas okeāna ziemeļos. Ekspedīciju finansēja un pārraudzīja grāfs Hanss Vilčeks (*Hans Wilczek*).

Vēsture
-------

Stacija tika ierīkota salas ziemeļrietumu piekrastē Marijas Mušas līča krastā Bērenberga pakājē. Ekspedīcija salā tika nogādāta 1882. gada 13. jūlijā ar tvaikoni *Pola*. Ekspedīcijas sastāvā bija 14 cilvēki, galvenokārt Austrijas kara flotes virsnieki un jūrnieki; tās vadītājs bija Egīls fon Volgemūts. Visi tās dalībnieki bija brīvprātīgie. Ekspedīcija tika pienācīgi aprīkota un nodrošināta ar proviantu diviem gadiem, tajā skaitā līdzekļiem pret cingu.

Stacijas projekts tika izstrādāts speciāli piemērojot to salā valdošajiem klimatiskajiem apstākļiem — aukstumam, stiprai snigšanai un brāzmainam vējam. Pēc Vīnes inženiera Folknera projekta tika izgatavotas saliekamas ēkas smailas arkas formā, kas līdzinājās apgāztiem kuģu korpusiem. Atsevišķas ēkas savā starpā bija savienotas ar segtām pārejām. Astronomiskā observatorija un citu instrumentu ēkas, kā arī rezerves pārtikas un munīcijas noliktavas tika uzbūvētas atstatus. Ēkas pēc ekspedīcijas beigām netika nojauktas. Kad salu 1892. gadā apmeklēja franču-austriešu ekspedīcija Šarla Rabo vadībā, tā joprojām bija neskarta.

Stacijā tika veikti meteoroloģiskie, magnētiskie, astronomiskie un ziemeļblāzmas novērojumi starptautiskās programmas ietvaros, kā arī ģeodēziskie, hidrogrāfiskie un dabaszinātņu (zooloģijas, botānikas un mineraloģijas) pētījumi. Pētījumu programma tika īstenota no 1882. gada 1. augusta līdz 1883. gada 1. septembrim. Ekspedīcija pilnā sastāvā atgriezās mājās 1883. gada 26. oktobrī.

Otrā Starptautiskā polārā gada laikā (1932—1933) stacijā, daļa no kuras joprojām bija izmantojama, 14 mēnešus strādāja Austrijas ekspedīcija, kuras sastāvā bija Hanss Tolners, Rūdolfs Kaničeiders un Frics Kopfs.

Atsauces
--------

1. ↑  Meteorological Data from the First International Polar Year (1881-1884)
2. ↑  Die Österreichische Arktische beobachtungsstation auf Jan Majen 1882-1883
3. ↑  «Die österreichisch-ungarischen Arktis-Expeditionen 1871 - 1863 und das Internationale Polarjahr». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2022. gada 1. maijā. Skatīts: 2022. gada 18. septembrī.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Vilčektāle***.
* The First International Polar Year 1881-1884. Jan Mayen
**Vidriži** ir apdzīvota vieta Limbažu novada Vidrižu pagastā. Izvietojusies pagasta vidusdaļā pie autoceļa P9 2 km no pagasta centra Gravām, 20 km no novada centra Limbažiem un 66 km no Rīgas.
Vidrižos atrodas sporta un kultūras centrs "Vidriži", Latvijas pasta nodaļa, ambulance, aptieka, pamatskola, viesu nami, bibliotēka, divi veikali — "Vidriži" un "Pagrabiņš".

Vēsture
-------

Vidrižu muižas kungu māja.
Vidriži kā līvu ciems *Vitisele* reizi pieminēti Indriķa hronikas tekstā par 1225. gada notikumiem, kad te sprediķojis Romas pāvesta legāts Modenas Viļums. Vitiseles ciems un draudze (latīņu: *willa et parochia Vitesile*) minēta arī citos 13. gadsimta pirmās puses dokumentos. 1277. gadā Rīgas arhibīskaps Johans izlēņoja Vidrižu (*Vidersele*), Mukurmuižas (*Morikas*) un Kaugažu ciemus savam māsasvīram Johanam no Lūnes (*Johann de Lune*). Šis vietas apdzīvotību šajā laikā apliecina senkapi pie Unkšām un Laļļiem, vēlāk - dzelzs laikmeta lībiešu senlietu atradumi Vidrižos un Kaniņu pilskalns uz ziemeļiem no Vidrižiem.

Zviedru Vidzemes arklu revīzijas materiālos un kartēs minēts Vetišciems (*Wettesche Cehm, Wettisch Dorf*), kas atradies uz dienvidiem no Vidrižiem, kur šo ciemu iezīmē tādi mājvārdi kā Ausiņi, Unkšas, Laļļi, kas 17. gadsimta sākumā atradušies starp Ķīšupi un Virsupi.

Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Vidrižu muižas *(Widdrisch)* centra. Muiža ilgstoši piederēja Budbergu dzimtai (1726–1920), viņu dzimtas kapliča ar vārtiem ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis, muižas fasādes un kapličas ciļņi — mākslas pieminekļi. Agrākajā Vidrižu muižas kungu mājā atrodas Vidrižu pamatskola.

Iedzīvotāji
-----------

### Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Esošajās robežās, pēc CSB datiem.

Iedzīvotāju skaita izmaiņas| 

| Gads | Iedz. | ±% |
| --- | --- | --- |
| 1970 | 172 | —     |
| 1979 | 208 | +20.9% |

 | 

| Gads | Iedz. | ±% |
| --- | --- | --- |
| 1989 | 379 | +82.2% |
| 2000 | 358 | −5.5% |

 | 

| Gads | Iedz. | ±% |
| --- | --- | --- |
| 2011 | 318 | −11.2% |
| 2021 | 256 | −19.5% |

 |
|  |

Atsauces
--------

1. ↑  «Vietvārdu datubāze: Informācija par Vidrižiem». *Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra*.
2. ↑  Ē. Mugurēviča komentārs Arhivēts 2019. gada 20. maijā, *Wayback Machine* vietnē. Indriķa hronikas XXVIII nodaļas tekstam latviešu valodā
3. ↑  *Latvijas pagasti. Enciklopēdija*. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0.
4. ↑  Pilis.lv Vidrižu muiža[novecojusi saite]
5. ↑  CSB

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Vidrižu pagasta ciemi  |
| --- |
|  |
| 
* Bīriņi
* **Gravas**
* Grūbas
* Igate
* Vidriži

 |

 |
**Marija Pēkšēna** (dzimusi 1845. gada 10. oktobrī, mirusi 1903. gada 8. decembrī) bija latviešu rakstniece un dramaturģe.

Biogrāfija
----------

Dzimusi saimnieku ģimenē. Mācījusies Valmieras pilsētas skolā, strādājusi par audzinātāju Nuķu muižiņā, no 1869. gada Vecatē, kur sarakstījusi lugu "Ģertrūde" – par jaunas sievietes konfliktu ar sabiedrību. 1870. gadā Rīgas Latviešu biedrības konkursā tā ieguva 1. godalgu, bet tautas atmodas ideju dēļ cenzūra aizliedza lugu izrādīt. Līdzīgi centieni atspoguļoti arī lugā "Vienu stāstu".

1880. gadu sākumā Pēkšēna pārcēlusies uz Rīgu pie brāļa – advokāta Jēkaba Pēkšēna. Te sarakstījusi lugas "Ceļa biedri" un "Laiku ziedi jeb Zeltezerpilskungi un zeltezerieši" (cenzūra to aizliedza 1896. gadā); šīs lugas mākslinieciski neizstrādātas, nav izrādītas. Pēkšēnas lugas un dzejoļu krājums "Saulgoži un pakrēšļi" nav publicēts.

Mirusi Rīgā, apbedīta Lielajos kapos. 1990. gadā Ramatas pagastā uzstādīts Pēkšēnas piemiņas akmens (tēlnieks Andris Vārpa).

Atsauces
--------

1. ↑  «Pēkšēna, Marija». biblioteka.valmiera.lv. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 29. augustā. Skatīts: 2018. gada 3. decembrī.
2. ↑  «Marija Pēkšēna». nekropole.info. Skatīts: 2018. gada 3. decembrī.
Šis raksts ir par militāru vienību. Par tautu skatīt rakstu Gurki.
Gurku dunči (*kukri*).
**Gurkas**, arī **gurkhas** (angļu: *Gurkha*), pašnosaukums *gorkali* (nepāliešu: गोरखाली), ir nepāliešu karavīri, kas sākotnēji dienēja Britu Austrumindijas kompānijas karaspēkā, bet tagad gurku algotņu vienības ir izveidotas Indijas, Apvienotās Karalistes un Brunejas armijās, kā arī Singapūras policijā.

Vēsture
-------

Three men in 1800s-style military uniforms stand holding rifles.Gurka Karavīri 1896. gadā
Cēlušies no Radžastānas izceļotājiem, kas 15. gadsimtā pārvietojušies uz Himalajiem, saukdami sevi par "govju ganiem". Nosaukums cēlies no vārda *Go-Rakša* (nepāliešu: गोरक्षा — "govju sargs"). 
1768. gadā Gorkhas karaļvalsts valdnieks Pritvi Narajans Šāhs izveidoja spēcīgu karaspēku un iekaroja kaimiņvalstis. 1814.—1816. gadā notika Gurku karš pret Britu Austrumindijas kompānijas karaspēku, kurā Nepālai izdevās nosargāt savu neatkarību, taču pēc miera līguma noslēgšanas Gorkhas karalis deva savus karavīrus dienestam britu armijā. 

Pēc Sipaju sacelšanās apspiešanas gurkas kļuva par Britu Indijas armijas regulārām vienībām, kas Krievu—turku kara (1877—1878) laikā dienēja Maltas un Kipras salās un piedalījās Bokseru sacelšanās apspiešanā Ķīnā (1899—1900).

Pirmā pasaules kara laikā gurku skaits britu armijā sasniedza 114 000 vīru. Gurkas karoja pret Vācijas un Osmaņu impērijas armiju Francijas, Mezopotāmijas, Persijas frontēs, pie Suecas kanāla, Palestīnā, Galipoles un Saloniku operācijās. Otrā pasaules kara laikā Lielbritānijas bruņotajos spēkos izveidoja 45 gurku bataljonus ar 250 000 karavīru. Gurkas piedalījās garnizonu dienestā Indijā, karoja Sīrijā, Ziemeļāfrikā, Itālijā un Grieķijā, cīnījās pret Japānas karaspēku Singapūrā un Birmā.

Atsauces
--------

1. ↑  *Latviešu konversācijas vārdnīca*. VI. sējums. Rīga : Anša Gulbja izdevniecība. 11 030. sleja.
2. ↑  Himalaju karavīri. Juris Ciganovs. "Slava Lielajai Kali, gurkas nāk!" sargs.lv 4.08.2015

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Gurkas***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* NKC: ph785278

 |

 |
**Guri ūdenskrātuve** (spāņu: *Embalse de Guri*) ir ūdenskrātuve Venecuēlā, izbūvēta Karoni upes baseinā. Pēc tilpuma sestā, bet pēc platības desmitā lielākā ūdenskrātuve pasaulē. Administratīvi ietilpst Bolivaras štatā. Izbūvēta Simona Bolivara hidroelektrostacijas darbināšanai. 

Ūdenskrātuves aizsprosta būve uzsākta 1963. gadā un 1969. gadā tika nodota ekspluatācijā hidroelektrostacijas pirmā kārta. Aizsprosts ir 690 m garš un 106 m augsts un elektrostacijas plānotā jauda bija 1750 MW. 1978. gadā jauda palielināta līdz 2 GW. Līdz 1986. gadam bija pabeigta projekta otrā kārta; dambja garums palielināts līdz 7500 m (pēc citiem datiem — 11 409 m), bet augstums — līdz 162 m. Kopējā elektrostacijas ģenerēšanas jauda palielināta līdz 10 234 MW (trešā jaudīgākā spēkstacija pasaulē pēc Triju Aizu HES un Itaipu HES), kas gadā saražo 47 000 GWh enerģijas.

Lejpus Guri ūdenskrātuves Karoni upē uzbūvētas vēl 3 spēkstacijas — Tokoma, Karuači un Makagva.

Atsauces
--------

1. ↑  HPC Venezuela C.A. (VHPC)
2. ↑  Hydroelectric Plants in Venezuela

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Guri ūdenskrātuve***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
**Andrejs Leiše** (1888—1978) bija latviešu ierēdnis, Tautas padomes loceklis.

Dzīvesgājums
------------

Dzimis 1888. gada 9. septembrī (28. augustā pēc VS) Praulienas pagastā Akmeņsalā Jāņa Leišes un viņa sievas Ilzes, dzimušas Grundules, ģimenē. Pēc mācībām lauksaimniecības skolās no 1912. līdz 1914. gadam bija Baltijas lauksaimniecības centrālbiedribas putnkopības instruktors. 

Pirmā pasaules kara laikā dienēja latviešu strēlnieku pulkos, Latvijas brīvības cīņu laikā kā ierēdnis darbojās Ziemeļlatvijas brigādes ieņemtajā Latvijas daļā, tad vadīja Apgādības ministrijas nodaļu. Kā deputāta aizvietotājs (substitūts) kļuva par Tautas padomes locekli no Latviešu zemnieku savienības.
Vēlāk strādāja Zemkopības ministrijā par putnkopības speciālistu un uzrakstīja vairākas grāmatas par putnkopību. Bija Latvijas putnkopības biedrības dibinātājs un tas priekšnieks. 

Otrā pasaules kara laikā 1944. gada rudenī Andrejs Leiše devās bēgļu gaitās uz Vāciju, kur darbojās Eslingenes IRO parskološanas centrā un Nellingenā izveidoja putnu fermu. 1950. gadā pārcēlās uz dzīvi Mineapolē ASV. 
Miris 1978. gada 22. janvārī.

Atsauces
--------

1. ↑  Latvijas Tautas padome (stenogrammas). Rīga, 1920.
2. ↑  geni.com
Galisijas province mūsdienās
Galisija V-VI gs.
**Galisijas karaliste** (*Reino de Galicia*) bija valsts, kas 5.-6. gs. pēc tam kā karaliste no 910. gada pastāvēja Pireneju pussalas ziemeļrietumos, bijušās svēbu valsts vietā.

Sākotnēji viena no Astūrijas karalistes provincēm. Alfonso III Lielais (*Alfonso III el Magno*), Astūrijas, Galisijas un Leonas karalis, 910. gadā sadalīja valsti 3 daļās: vecākais dēls Garsija (910–914) saņēma tās centrālo daļu un Leonas pilsētu, Fruela II palika krietni sarukušās Astūrijas tronī, Ordinjo II (873-924) kļuva par Galisijas karali (tāpēc tika dibināta **Galisijas karaliste**). 924. gadā pēc Ordinjo II nāves Galisija atkal tika pievienota Astūrijai kā autonoma administratīva vienība — t.s. "iekšējā karaliste", kas laiku pa laikam ieguva suverenitāti, bet visai drīz to atkal zaudēja personālūnijās.

|  |
| --- |
| Kristīgās Ibērijas (Pireneju) pussalas valstis no rekonkistas līdz mūsdienām |
|  Portugāles karaliste(1139 — 1910)  (karaļi) |  Spānija (1715 — mūsdienas)  (karaļi) |
|  Kastīlijas kronis (1230 — 1715) (karaļi) |  Navarras karaliste (824 — 1841) (karaļi) |  Aragonas kronis (1162 — 1716) (karaļi) |
|  Galisijas karaliste (409 — 1833) (karaļi) | Astūrijas karaliste (718 — 924)  (karaļi) |  Leonas karaliste(910 — 1230)  (karaļi) |  Kastīlijas karaliste(1065 — 1230)  (karaļi) |  Aragonas karaliste(1035 — 1707)  (karaļi) |  Barselonas grāfiste / Katalonijas firstiste(801 — 1714)  (grāfi) |  Valensijas karaliste (1238 — 1707)  (karaļi) |  Maļorkas karaliste (1231 — 1715)  (karaļi) |

Ārējās saites
-------------
**Veba Ellisa kauss** (angļu: *Webb Ellis Cup*) ir galvenā balva, kas tiek piešķirta Pasaules kausa regbijā uzvarētāju komandai. Kauss ir nosaukts Viljama Veba Ellisa vārdā, kurš bieži tiek uzskatīts par regbija izgudrotāju. Trofeja dibināta 1987. gadā īpaši pirmajam pasaules kausam regbijā.

Kausa dizains
-------------

Veba Ellisa kauss ir izgatavots no sudraba un pārklāts ar zeltu. Krūzes augstums ir 38 centimetri, un svars 4,5 kilogrami. Kausa sānos ir figurēti rokturi, no kuriem vienu rotā satīra, bet otru nimfas galva un kausa virspusē ir noņemams vāciņš. Kausu rotā vīnogulāji, kā arī bārdaina seja un lauvas purns. Vienā kausa pusē ir iegravēts *The International Rugby Football Board*, un tieši zem tā ir 
otrs gravējums *Webb Ellis Cup*. Kausa apakšā piestiprinātajā stendā ir iegravētas visas komandas, kuras ieguvušas trofeju.

Ārējās saites
-------------

* The History of the William Webb Ellis Cup
* Rugby Trophys

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Pasaules kauss regbijā |
| --- |
|  |
| 
* 1987
* 1991
* 1995
* 1999
* 2003
* 2007
* 2011
* 2015
* 2019
* *2023*
* 2027

 |

 |
**Hrants Melkumjans** (armēņu: Հրանտ Մելքումյան; dzimis 1989. gada 30. aprīlī Erevānā) ir Armēnijas starptautiskais lielmeistars šahā (2008).

Biogrāfija
----------

Vairākkārt pārstāvējis Armēniju Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos, kur lielāko panākumu guvis 2006. gadā Batumi, kad kļuvis par sudraba laureātu Pasaules junioru šaha čempionāta U18 vecuma grupā. 2011. gadā Varšavā uzvarējis Eiropas individuālajā čempionātā šaha ātrspēlē.

Daudzu starptautisko šaha turnīru uzvarētājs, tajā skaitā uzvarējis vai dalījis pirmo vietu Erevānā (2007), Kavalā (Grieķija, 2007), Mihaila Čigorina memoriālā Sanktpēterburgā (2009), Dubaijā (2010), Martuni (Armēnija, 2011), Grācā (2014), Teplicē (Čehija, 2014), Benaskē (Spānija, 2014).

2013. gadā Trumsē piedalījies Pasaules kausa izcīņā šahā pēc izslēgšanas sistēmas, kurā izstājies 1. kārtā..

Sekmīgi piedalījies Rīgas starptautiskajā šaha festivālā *Rīgas Tehniskās universitātes Open* "A" turnīrā, kurā 2014. gadā uzvarējis, bet 2016. gadā ieņēmis 2. vietu.

2023. gada novembrī Daglasā ierindojies 86. vietā "FIDE Grand Swiss" turnīrā.

Pārstāvējis Armēnijas komandu Pasaules šaha olimpiādē un 2022. gadā izcīnījis sudraba medaļu komandu vērtējumā. 2023. gadā Budvā Armēnijas izlases sastāvā izcīnījis 3. vietu Eiropas komandu šaha čempionātā.

Par panākumiem turnīros FIDE 2007. gadā Melkumjanam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2008. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Atsauces
--------

1. ↑  «European Blitz Chess Championship 2011». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2012. gada 8. janvārī. Skatīts: 2021. gada 21. martā.
2. ↑  «GM Hrant Melkumyan convincing in Graz Open». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 12. jūlijā. Skatīts: 2017. gada 10. martā.
3. ↑  GM Hrant Melkumyan convincing in Teplice
4. ↑  GM Hrant Melkumyan wins Benasque Open on tie-break
5. ↑  «2013 World Cup». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 21. oktobrī. Skatīts: 2017. gada 10. martā.
6. ↑  Riga Technical University Open 2014 - Tournament A
7. ↑  «Riga Technical University Open 2016 - Tournament A». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2017. gada 6. augustā. Skatīts: 2017. gada 10. martā.
8. ↑  2023 FIDE Grand Swiss
9. ↑  44th Olympiad Chennai 2022 Open
10. ↑  European Team Chess Championship 2023 - Open
11. ↑  Title Applications: Melkumyan, Hrant

Ārējās saites
-------------

* Šahista profils FIDE mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chessgames.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils 365chess.com mājaslapā (angliski)
* Šahista profils chesstempo.com mājaslapā (angliski)
Šis raksts ir par 1578. gada Cēsu kauju. Par citām jēdziena **Cēsu kaujas** nozīmēm skatīt nozīmju atdalīšanas lapu.
Cēsu pilsdrupas pēc sagraušanas Livonijas karā (1793. gads, Broces kolekcija).
**1578. gada Cēsu kauja** (zviedru: *Slaget vid Wenden*, poļu: *Bitwy pod Kiesią*) notika Livonijas kara noslēguma posmā 1578. gada oktobrī. Apvienotais zviedru un poļu-lietuviešu karaspēks ar vietējo karavīru palīdzību sagrāva krievu armiju, kas bija aplenkusi Cēsu cietoksni. Krievi kaujā pazaudēja ap 7000 vīru un 24 lielgabalus. Cēsu kauja bija pavērsiens Livonijas kara gaitā, kas noveda pie Krievijas sakāves un pilnīgas atteikšanās uz pretenzijām uz bijušās Livonijas Konfederācijas teritoriju.

Kaujas priekšvēsture
--------------------

1577. gada sākumā Cēsu pilsoņi sacēlās pret Polijas-Lietuvas karaspēka garnizonu un lūdza Krievijas vasaļvalsts Livonijas karalistes valdnieku Magnusu pārņemt pilsētu savā valdīšanā.

Krievijas cars Ivans IV sakarā ar aizdomām par Magnusa nodevību, lika viņu apcietināt un padzīt viņa karaspēku. Pēc piecu dienu lielgabalu apšaudes krievi ieņēma pilsētu un nežēlīgi izrēķinājās ar pilsētniekiem, bet apmēram 300 pils aizstāvji, to skaitā sievietes un bērni, pilī uzspridzinājās. Karalis Magnuss vēlāk gan tika atbrīvots no apcietinājuma, bet drīz vien pārgāja krievu pretinieku pusē. 1577. gada decembrī apmēram 200 jātnieku un tikpat kājnieku Jāņa Bīriņa vadībā pēkšņā nakts uzbrukumā padzina krievu garnizonu no Cēsīm. Jānis Briesmīgais lika vojevodam Ivanam Mstislavskim un bajāram Morozovam atgūt Cēsis. Krievu karaspēks ilgstoši aplenca pilsētu, kuras aizstāvji cieta no bada. Beidzot lielgabalu apšaudes rezultātā cietokšņa sienā tika izsists liels caurums, tomēr krievi pārtrauca aplenkumu sakarā ar ziņām par poļu un livoniešu papildspēku tuvošanos Hodkeviča un Bīriņa vadībā. 1578. gada vasaras beigās krievi ieņēma karaļa Magnusa rezidenci Peltsamā (*Põltsamaa*, vācu: *Oberpahlen*) un cars pavēlēja steidzami ieņemt arī pēdējo viņam neuzticīgo cietoksni Cēsīs.

Kaujas norise
-------------

1578. gada 21. oktobrī pie krievu aplenktās Cēsu pils viņiem uzbruka apvienotais Polijas-Lietuvas un Zviedrijas karaspēks zviedru ģenerāļa Jorana Boises (*Göran Nilsson Boije af Gennäs*) un lietuviešu karavadoņa Sapjehas vadībā. Krievi tikko paspēja pārkārtoties kaujai, tomēr veiksme nebija viņu pusē. Tatāru jātnieki nespēja noturēties pret sabiedrotajiem un glābās bēgot, krievu kājnieki atkāpās savos nocietinājumos. Naktī kauja pierima un kņazs Goļicins un citi vojevodas aizbēga no kaujas lauka uz krievu karaspēka galveno bāzi Tērbatu. 
No rīta kauja turpinājās un krievu karaspēks tika sakauts un zaudēja ap 7000 vīru. Krievu artilēristi, nevēloties padoties, pakārās uz saviem lielgabaliem.

Kaujas sekas
------------

Kauja pielika punktu krievu kara panākumiem bijušās Livonijas teritorijā un Krievijas cars sāka meklēt iespējas sākt miera sarunas. Tomēr Polijas-Lietuvas karalis Stefans Batorijs nolēma karu turpināt līdz pilnīgai uzvarai.

Atsauces
--------

1. ↑  Cēsu hronika. Kultūras biedrība Harmonija. Cēsis. 2006. ISBN 9984984028. 38.lpp.
2. ↑  ПОРАЖЕНИЕ МОСКВИТЯН И ОСАДА ГОРОДА ВЕНДЕНА
Jūdaisma piekritēju īpatsvars Krievijas Impērijas guberņās saskaņā ar 1897. gada pirmo vispārējo tautas skaitīšanu
**Ebreju vēsture Krievijā** ir ebreju vēsture Krievijas Impērijas, PSRS un Krievijas Federācijas teritorijā.

Vēsture
-------

### Krievijas Impērijā

Atmiņu kartīte, kurā attēlota Krievijas ebreju emigrācija uz ASV
Pēc Polijas—Lietuvas kopvalsts sadalīšanas Krievijas Impērijas sastāvā nonāca zemes, kurās dzīvoja liels skaits ebreju. Līdz 19. gadsimta beigām Krievijas Impērijā bija lielākā ebreju kopiena pasaulē (1880. gadā — 67 % no kopējā ebreju iedzīvotāju skaita). Tomēr masu pogromu rezultātā no 1881. līdz 1906. gadam un pēc tam pilsoņu kara laikā vairāk nekā 2 miljoni ebreju pameta Krievijas Impērijas teritoriju, emigrējot galvenokārt uz ASV.

### PSRS

Trešā reiha karaspēks holokausta laikā PSRS teritorijā nogalināja aptuveni 1,5 līdz 2 miljonus ebreju.

20. gadsimta 80. gadu beigās un 90. gadu sākumā pēc emigrācijas ierobežojumu atcelšanas puse PSRS ebreju tautības iedzīvotāju pameta valsti, emigrējot galvenokārt uz Izraēlu, ASV un Vāciju.

Krievijas ebreju tautības iedzīvotāju vidū visās 20. gadsimtā dzimušo sieviešu paaudzēs vidējais dzimstības līmenis nepārsniedza 1,6 bērnus. Ebreji apsteidza citas etniskās grupas pārejā uz zemāku dzimstības līmeni. Ebreju kopējais dzimstības līmenis PSRS 1988.—1989. gadā bija 1,56, un tas bija zemāks nekā, piemēram, pilsētu iedzīvotāju dzimstības līmenis, kas bija 2,03. Krievijas ebreju kopējais dzimstības koeficients bija 1,49, bet Ukrainas ebreju — 1,52.

### Krievijas Federācijā

Ievērojama daļa krievvalodīgo ebreju šobrīd dzīvo ārpus bijušās PSRS tādās valstīs kā ASV, Izraēla, Kanāda, Vācija, Austrija, Austrālija, Jaunzēlande, Apvienotā Karaliste, Beļģija, Nīderlande u.c. Ebreju skaits Krievijā samazinājies par 2/3 (no vairāk nekā pusmiljona līdz 230 000) postpadomju periodā emigrācijas un demogrāfiskās novecošanās dēļ, kas ir rekords starp visām Krievijas tautām. Pašlaik Krievijas ebreju populācija piedzīvo demogrāfiskās lejupslīdes periodu, līdzīgi kā pārējā bijušajā Padomju Savienībā. Saskaņā ar Amerikas Ebreju komitejas 2000. gadā veikto prognozi pēc 30 gadiem Krievijā paliks 23 tūkstoši ebreju, pēc 50 gadiem — 2—3 tūkstoši, bet pēc 80 gadiem ebreju kopiena pilnībā izzudīs. Saskaņā ar 2010. gada tautas skaitīšanas datiem ebreju skaits Krievijā bija 156 801 jeb 0,11% no kopējā Krievijas iedzīvotāju skaita. Saskaņā ar 2021. gada tautas skaitīšanas datiem ebreju skaits Krievijā bija 82 644 jeb 0,06 % no kopējā Krievijas iedzīvotāju skaita. Ebreju autonomais apgabals kā neatkarīgs federācijas subjekts Krievijā pastāv kopš 1991. gada, bet 2010. gadā tajā dzīvoja tikai 1628 ebreji jeb 1,03 % no kopējā Krievijas ebreju iedzīvotāju skaita.

Skatīt vēl
----------

* Ebreju vēsture Latvijā

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Ebreju vēsture Krievijā***.
Njoki ar rikotas sieru
**Njoki**, **ņjoki** vai **ņoki** (no itāļu: *gnocchi*, IPA: [ˈɲɔkki]) ir itāļu neraudzētas mīklas klimpas. Gatavo no kviešu miltiem, mannas, olām, siera, kartupeļiem, spinātiem, rīvmaizes un garšvielām. Vāra sālītā ūdenī vai blanšē 5—10 minūtes. Pasniedz parasti kā pirmo ēdienu vai pamatēdienu kopā ar sieru, tomātiem, mērci, pesto vai kausētu sviestu, bet bieži lieto arī kā garnējumu citiem ēdieniem. Veikalos nereti pārdod saldētus, kaltētus vai gatavus hermētiski iepakotus njoki.

Itālijas reģionos izgatavo dažādus tradicionālos njoki paveidus, kas var atšķirties gan pēc sastāva, gan piedevām vai formas. Eiropā njoki izplatījušies Romas impērijas ekspansijas laikā un mūsdienās ir populāri Francijā, Balkānos, kā arī Latīņamerikas valstīs ar ievērojamu itāļu diasporu.

Vārds *njoki* varētu nākt no itāļu vārda *nocchio*, kas nozīmē mezgls kokā, vai nocca, kas nozīmē dūre. Njoki ir bijis tradicionāls itāļu pastas veids jau no Senās Romas laikiem. Tas tika ieviests ar Romas leģionāriem, paplašinot impēriju Eiropas kontinenta valstīs.

Atsauces
--------

1. ↑  Baiba Bankava (2010). "Vērojumi un ieteikumi par itāļu ēdienu un dzērienu nosaukumu atveidi latviešu valodā". *Valodas prakse: vērojumi un ieteikumi* (Latviešu valodas aģentūra) (10. izdevums): 50. lpp. ISSN 1691-273X. "***njoki*** (arī paralēlformas ***ņjoki***, ***ņoki***) 'klimpas no kartupeļu, kukurūzas miltiem vai mannas'"
2. ↑  Četras sezonas. Ņjoki[novecojusi saite]
**Glagolica** (Ⰳⰾⰰⰳⱁⰾⰹⱌⰰ) ir senākais zināmais slāvu alfabēts, kuru, kā pieņemts uzskatīt, ap 860. gadu izveidojuši brāļi Svētais Kirils un Svētais Metodijs. Pamazām glagolicu nomainīja kirilica, taču visilgāk tā saglabājās Horvātijas Romas katoļu lietojumā, kuri atsevišķos reģionos glagolicā rakstītas grāmatas izmantoja līdz pat 20. gadsimta sākumam.

Vēsture
-------

863. gadā pēc valdnieka Ratislava lūguma Bizantijas imperators Mihaels III uz Lielmorāviju nosūta sludināt Konstantīnu Filozofu jeb Svēto Kirilu un viņa vecāko brāli Metodiju. Izmantodami par pamatu viņu dzimtajā pilsētā Salonikos runāto slāvu valodas dialektu, viņi izveido Senbaznīcslāvu valodu un slāvu valodu skaņu atveidei izstrādā glagolicu.

Ziemeļos un austrumos Lielmorāvija robežojās ar nekristītām, pagānu, ciltīm, bet rietumos ar Svēto Romas impēriju, kura baznīcas liturģijā atzina tikai trīs valodas — senebreju, sengrieķu un latīņu. Lai gan tajā laikā Bizantijas baznīca vēl atzina Romas pāvesta autoritāti, tā pret dievkalpojumiem citās, dzīvajās, valodās izturējās tolerantāk. Šī iemesla dēļ Lielmorāvijas Ratislavs lūdza Bizantijas imperatoram atsūtīt kādu, kurš vietējiem iedzīvotājiem varētu sludināt viņiem saprotamā valodā. Tā kā tajā laikā atšķirība starp dažādās vietās dzīvojošo slāvu runāto valodu nebija tik krasa kā mūsdienās, Lielmorāvijas slāvi spēja saprast Kirilam un Metodijam zināmo dialektu, uz kura pamata viņi izveidoja alfabētu slāvu skaņu atveidei un no sengrieķu valodas iztulkoja liturģijai nepieciešamos tekstus.

Tomēr dievkalpojumi slāvu valodā izsauca vācu bīskapu neapmierinātību, kas Kirila un Metodija misijai radīja šķēršļus un lika viņiem doties uz Romu meklēt pāvesta aizbildniecību. Pāvests Adrians Otrais, atbalstīdams Kirilu un Metodiju, iecēla viņus par Morāvijas un Panonijas arhibīskapiem, kas atviegloja viņu darbu.

Uzturēdamies Romā, Konstantīns saslima un nomira 869. gada 14. februārī, pirms nāves kļūdams par mūku un pieņemdams Kirila vārdu, ar kuru viņš pazīstams mūsdienās. Pēc brāļa nāves Metodijs atgriezās Lielmorāvijā, taču dievkalpojumi slāvu valodā pamīšus tika gan aizliegti, gan atkal atļauti. Pēc Metodija nāves 885. gadā viņa sekotājus padzina un grāmatas slāvu valodā tika iznīcinātas. Metodija un Kirila sekotāji pārvietojās uz mūsdienu Bulgārijas un Ziemeļmaķedonijas teritorijām, kur viņi izstrādāja otru slāvu alfabētu, kas nosaukts par godu Sv. Kirilam par kirilicu.

Atsauces
--------

1. 1 2
2. ↑  Dmitrij Cizevskij, *Comparative History of Slavic Literatures* (Nashville: Vanderbilt University Press, 1971), 26.
3. ↑  Андрей Изотов, *Старославянский и церковнославянский языки* (Москва: Филоматис, 2007), 9.—11.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Glagolica***.
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Pareizticīgo enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* GND: 4157407-2
* NKC: ph156681

 |

 |
Logans Sardžents 2022. gadā
**Logans Hanters Sardžents** (angļu: *Logan Sargeant*; dzimis 2000. gada 31. decembrī) ir ASV sacīkšu braucējs, kurš startē *Formula 1* komandā *Williams Racing*. Iepriekš viņš piedalījās 2022. gada FIA Formula 2 čempionātā, pārstāvot *Carlin Motorsport* komandu, kopvērtējumā ieņemot ceturto vietu. Viņš ir bijušā NASCAR braucēja Daltona Saržanta jaunākais brālis.

Savu karjeru motosportā viņš sāka 2008. gadā kartingā. 2015. gadā viņš uzvarēja FIA rīkotajā starptautiskajā junioru čempionātā.

Gadu vēlāk viņš ieguva iespēju arī jaunizveidotajā FIA Formula 3 čempionātā. 2019. gadā viņš kopvērtējumā bija 19. vietā, gūstot 5 punktus. Viņš finišēja trešais vienā no svarīgākajām sacensībām savā vecuma grupā *Makao Grand Prix*.

2020. gadā viņš parakstīja līgumu ar vienu no spēcīgākajām komandām *Prema Racing* un turpināja startēt čempionātā. Otrās Lielbritānijas nedēļas nogales galvenajā braucienā viņš startēja no *pole position* un uzvarēja savā pirmajā braucienā.

2021. gada oktobrī tika paziņots par Sardženta pievienošanos *Williams Driver Academy*. 2022. gada 21. novembrī tika paziņots, ka 2023. gada sezonā Saržants brauks *Williams* komandā ar Aleksandram Albonam, aizstājot kanādieti Nikolasu Latifi.

Atsauces
--------

1. ↑  «Logan Sargeant to drive for Williams Racing in 2023». williamsf1.com.

Ārējās saites
-------------

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Logans Sardžents***.
* *Driver Database* profils (angliski)
* *Motorsportstats* profils (angliski)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * s
* d
* l
Komandas un piloti, kas piedalās 2023. gada *Formula 1* sezonā |
| --- |
|  |
| 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| *Ferrari* | *Aston Martin-Mercedes* | *Haas-Ferrari* | *McLaren-Mercedes* | *Mercedes* |
|  |
| 
* 16. Leklērs
* 55. Sainss

 | 
* 14. Alonso
* 18. Strols

 | 
* 20. Magnusens
* 27. Hilkenbergs

 | 
* 4. Noriss
* 81. Piastri

 | 
* 44. Hamiltons
* 63. Rasels

 |

 |

 |
|  |
| 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| *Red Bull Racing-RBPT* | *Alpine-Renault* | *Alfa Romeo Racing-Ferrari* | *AlphaTauri-RBPT* | *Williams-Mercedes* |
|  |
| 
* 1. Verstapens
* 11. Peress

 | 
* 10. Gaslī
* 31. Okons

 | 
* 24. Džou
* 77. Botass

 | 
* 21. de Vrīss
* 22. Cunoda

 | 
* 2. Sardžents
* 23. Albons

 |

 |

 |

 |
Tupaks Amaru, pēdējais Vilkabambas Inks
**Tupaks Amaru** (kečvu: *Thupaq Amaru*; miris 1572. gadā) bija pēdējais Inku impērijas (tagadējā Peru teritorija) valdnieks.

Pēc Inku impērijas iekarošanas 16. gadsimta sākumā daži karaliskās ģimenes locekļi nodibināja mazu neatkarīgu valsti — Vilkabambu. Tā atradās mūsdienu Peru teritorijā, grūti aizsniedzamajā Amazones augštecē, Kusko ziemeļaustrumos. Jaunās inku valsts dibinātājs bija Manko Inka Jupanki (pazīstams arī kā Manko Kapaks II), kurš sadarbojās ar spāņiem, tad vadīja neveiksmīgu karu pret viņiem, līdz, beidzot, apmetās Vilkabambā 1540. gadā. Pēc spāņu uzbrukuma 1544. gadā, kurā Manko Inka Jupanki gāja bojā, viņa dēls Sairi Tupaks tika kronēts par "Sapa Inku" (Sapa Inka - imperators, "vienīgais inka"), līdz pieņēma spāņu kundzību 1558. gadā, pārvācās uz Kusko un gāja bojā (iespējams, tika noindēts) 1561. gadā. Par viņa pēcnācēju Vilkabambas tronī kļuva viņa brālis Titu Kusi, kurš mira 1571. gadā. Tupaks Amaru, iepriekšējo imperatoru jaunākais brālis, kļuva par Vilkabambas nākamo valdnieku.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Autoritatīvā vadība | 
* WorldCat
* VIAF: 2016193
* LCCN: no00075051
* ISNI: 0000 0000 5031 0577
* GND: 118802941
* SUDOC: 170695212

 |

 |
**Fransisko Mansebo Peress** (spāņu: *Francisco Mancebo Pérez*; dzimis 1976. gada 9. martā Madridē) ir Spānijas šosejas riteņbraucējs. Šobrīd pārstāv *Canyon Bicycles* komandu.

Karjera
-------

Savu profesionāļa karjeru viņš uzsāka *Illes Balears-Banesto* komandā.

2000. gada Tour de France Mansebo ieguva *maillot blanc* kā labākais jaunais braucējs.

Mansebo bija daudzdienu sacensību speciālists ar labām kalnu braucēja prasmēm, kā arī labu sniegumu individuālajos braucienos. 2004. gadā uzvarēja Spānijas čempionātā grupas braucienā, kā arī finišēja sestais 2004. gada Tour de France un ceturtais 2005. gada Tour de France. Mansebo izdevās uzvarēt arī atsevišķā 2005. gada Vuelta a España posmā un finišēt trešajā vietā kopvērtējumā, kas bija izdevies arī iepriekšējā gadā.

2006. gadā pārcēlās uz *AG2R Prévoyance* komandu.

Mansebo bija viens no apsūdzētajām personām *Operación Puerto* lietā un tika atsaukts no starta *Tour de France* sacensību priekšvakarā. Mansebo pats noliedza, ka pēc afēras būtu pārtraucis savu karjeru.

2009. gada sezonā viņš pārstāvēja *Rock Racing* komandu. 2010. gadā *Heraklion Kastro-Murcia* un kopā ar *Canyon Bicycle's Team* 2010. gada *Tour of Utah* ar mērķi aizstāvēt savu iepriekšējā gada kopvērtējuma uzvaru. 2011. gadā *Realcyclist.com Cycling Team*, kuras sastāvā ASV vietējo sacensību rangā kļuva par uzvarētāju. 2012. gada sezonā pārstāvēja *Competitive Cyclist Racing Team* atkārtojot sezonas kopvērtējuma uzvaru. 2013. gadā pievienojās *5-hour Energy* komandai.

Kopš 2014. gada sezonas sākuma Mansebo pārstāvējis kontinentālo komandu *Skydive Dubai Pro Cycling*.

Atsauces
--------

1. ↑  «Domestic Intel: Mancebo heads to Europe». *VeloNews* (Competitor Group, Inc.). 2013. gada 5. novembris. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 3. martā. Skatīts: 2013. gada 13. decembris.

Ārējās saites
-------------

* 

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: ***Fransisko Mansebo***.
* *Munzüger Sport* profils (vāciski)

* *ProCyclingStats* profils (angliski)

* *Cycling Archives* profils (angliski)

* *Cycling Quotient* profils (angliski)

* *CycleDatabase* profils (angliski)