recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**יעקב שלום ("שולם") פישר** (י"ד באייר תשי"ז, 14 במאי 1957 – ד' באייר תשפ"ב, 5 במאי 2022) היה איש עסקים חרדי ישראלי, בעל השליטה ברשת איקאה בישראל, מבעלי שופרסל והיו"ר שלה.

ביוגרפיה
--------

נולד בירושלים, בנם של שמשון וחיה שרה פישר. אביו היה מבעלי "מלון ירושלים". בשנת 1969 נסע אביו לארצות הברית לחתונת בנו הבכור, אחיו הגדול של פישר, ובדרכו לחתונה לקה בשבץ ונפטר במקום. למד בישיבת ערלוי בירושלים, אצל הרב יוחנן סופר. נישא לאהובה לבית גליק.

בתחילת דרכו החזיק במפעל הנרות "נר ציון", ולאחר מכן בחברת "פאלאס תעשיות" לכלים חד-פעמיים.

בתחילת המאה ה-21 הכיר את מתיו ברונפמן, והשניים חברו לרכישת השליטה בריבוע כחול ורשת מגה, יחד עם דודי ויסמן ושרגא בירן. בינואר 2007 מכרו פישר וברונפמן את מניותיהם בריבוע כחול.

בשנת 2005 רכשו פישר וברונפמן את זיכיון איקאה בישראל מרשת קו-אופ תמורת 38 מיליון דולר. בעלת הזיכיון, חברת "ליבנה צפוני", החזיקה אז סניף אחד בנתניה, ומאז ועד למועד פטירתו של פישר התרחבה לשבעה סניפים. הכנסות החברה מוערכות ב-1.7 מיליארד ש"ח בשנה.

בשנת 2007 רכשו פישר וברונפמן את השליטה בחברת הנדל"ן הבורסאית "ישראלום נכסים", תמורת 108 מיליון ש"ח.

במרץ 2007 רכשו פישר וברונפמן, באמצעות חברת "ישראלום נכסים" שבשליטתם, 19.8% ממניות שופרסל, והחזיקו בשליטה ברשת השיווק, יחד עם נוחי דנקנר. פישר שימש כיו"ר שופרסל במשותף עם רפי ביסקר. לאחר כעשור מכרו פישר וברונפמן את המניות בשופרסל.

פישר תרם סכומי כסף גדולים למוסדות תורה וחסד וליתומים ואלמנות.

הונו של פישר נאמד ביותר ממיליארד ש"ח. התגורר בבני ברק והיה אב לתשעה ילדים. אחיו הוא איש העסקים החב"די דוד פישר.

נפטר בד' באייר תשפ"ב, לאחר מחלה קשה. הלווייתו נערכה בנתניה, בני ברק וירושלים, נקבר בהר המנוחות. הותיר אחריו חמישה בנים וארבע בנות.

קישורים חיצוניים
----------------

* גולן חזני, שולם פישר, בעל השליטה באיקאה ישראל, מת בגיל 65, באתר כלכליסט, 5 במאי 2022
* משה ויסברג, איש העסקים הרב שלום פישר ז"ל נפטר מהמחלה, באתר בחדרי חרדים, 5 במאי 2022

הערות שוליים
------------

1. ↑  אבי שאולי, ברונפמן ופישר רוכשים השליטה בישראלום, באתר ynet, 1 בפברואר 2007
2. ↑  אביב לוי, ‏מתיו ברונפמן ושולם פישר יוצאים משופרסל לאחר עשור - ללא רווח, באתר גלובס, 20 בספטמבר 2016
3. ↑  עמירן דביר, ‏זה מה שלמדתי מאיש החסד שולם פישר ז"ל // עמירן דביר, באתר כיכר השבת, 13 במאי 2022
4. ↑  שימי שפר, ‏צפו: הלוויית הנגיד ואיש החסד ר' שלום פישר ע"ה, באתר כיכר השבת, 8 במאי 2022
5. ↑  שלום פישר באתר GRAVEZ
מעדן חלב מילקי
**מעדן חלב** הוא הכינוי בישראל לפודינג תעשייתי מוכן לאכילה במגוון טעמים, הנמכר בגביעי פלסטיק ונאכל קר. טעמים בסיסיים נפוצים הם שוקולד, וניל ותות. ישנם גם מעדנים עם שכבה עליונה של קצפת (מותג מפורסם בתוספת קצפת הוא מילקי) ומעדנים בעלי שניים ושלושה טעמים בשכבות או זה לצד זה. יש המשתמשים בכינוי "מעדן" גם בהקשר של יוגורטים.

מעדני חלב הממותקים בסוכר, ובפרט המעדנים בטעם שוקולד, נחשבים כמוצר המיועד לשוק הילדים ולסוג של ממתק.

אחד המותגים הוותיקים בתחום הוא "דני" של שטראוס גרופ - פודינג שוקולד, המיוצר משנת 1972. דני נקרא על שם בנו של מייסד דנונה דניאל קראסו.

ב-1985 נוהל מסע פרסום שנתמך בתשדיר השירות "מעדן חלב בעונג רב" כדי לקדם צריכת מעדני חלב. 

כיום משווקים גם מעדני דיאט - בעלי ריכוז שומן מופחת, ולעיתים אף נטולי שומן, וממותקים בממתיק מלאכותי.

מוצרים דומים הם מעדני גבינה ממותקים ומעדני סויה המיועדים למי שאינו מעוניין לצרוך מוצרי חלב. קיימים מוצרי קינוח תעשייתיים נוספים, חלביים או פרווה, הנארזים בדומה למעדני חלב, ביניהם: מוס, פנקוטה, טירמיסו, מלבי ועוד. 

מחירם של מעדני החלב בישראל היה תחת פיקוח עד אוגוסט 2007.

הערות שוליים
------------

1. ↑  החברה הבינלאומית אימצה מוצר מקומי, באתר גלובס
2. ↑  פיקוח על מוצרי חלב, מאתר פרסומי ממשלת ישראל
המונח "וולו" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו וולו (פירושונים).
**וולו**
(למפת אתיופיה מוגדלת)אדיס אבבהאדיס אבבה
דירה דאווהדירה דאווה
מקלהמקלה
גונדרגונדר
אווסהאווסה
ג'ימהג'ימה
ג'יג'יגהג'יג'יגה
**אריתריאה**
**סודאן**
**דרום  
סודאן**
**קניה**
**סומליה**
**ג'יבוטי**וולו**וולו**(למפת אתיופיה רגילה)אדיס אבבהאדיס אבבה
דירה דאווהדירה דאווה
מקלהמקלה
גונדרגונדר
אווסהאווסה
ג'ימהג'ימה
ג'יג'יגהג'יג'יגה
**אריתריאה**
**סודאן**
**דרום  
סודאן**
**קניה**
**סומליה**
**ג'יבוטי**וולו**וולו**
**וולו** (באמהרית: **ወሎ**) היה מחוז מרכזי בצפון מרכז אתיופיה.

בעבר נקרא האזור בשם אמהרה והחל מן המאה ה-17 ואילך, בעקבות התיישבות שבט הוולו מהאורומו באזור, הוא החל להיקרא על שמם, כלומר וולו.

לאחר שחרורה של אתיופיה במהלך מלחמת השחרור האתיופית במלחמת העולם השנייה על ידי בעלות הברית בשנת 1941, המחוזות אזאבו, לסתה, ראיה, וג ויג'ו נוספו לוולו. וולו כללה גם את צ'יפדום קללו שהייתה לנפה בתוכה.

עם אימוץ החוקה החדשה בשנת 1995 וולו נחלק בין המחוזות האתניים החדשים, חצי מהמחוז שהיה מיושב בעפרים סופח למדינת עפר, לנפה השנייה, חלק קטן בצפון סופח למחוז תיגראי הדרומית שבמדינת תיגראי והיתר סופח למדינית אמהרה וחולק לשני מחוזות - דרום וולו וצפון וולו. 

מחוז וולו הוא ערש לידתם של שלושה סולמות מוזיקליים האופייניים למוזיקה האתיופית המסורתית ולנעימות יהדות אתיופיה: באטי, תזטה ואמבסל.

הערות שוליים
------------

1. ↑  שמות המחוזות לקוחות מהמפה שיצר גברו זאוודה מספרו "ההיסטוריה של אתיופיה המודרנית", מהדורה שנייה, עמוד 86
2. ↑  משה בר-יודא, חוברת האלבום **ראס דשן**, 2005

| מחוזות היסטוריים של אתיופיה |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| אריתריאה • ארסי • בגמדר • בלה • גמו גופה • גוג'ם • הררג • ולגה • וולו • ילובור • סידאמו • קאפה • שאווה • תיגראי |  |

 |
**ערב שירי לוחמים** הוא אירוע תרבות שהפך למסורת ביישובים רבים בישראל החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. ערב שירי לוחמים מבוסס על שירה בציבור של שירי לוחמים וסיפורי לוחמים.

רפרטואר השירים בערב כולל שירי זיכרון ועצב (כמו "דודו", "הרעות", "באב אל וואד", "לו יהי", "החיטה צומחת שוב" ו"אחי הצעיר יהודה") משולבים עם שירי נוסטלגיה כמו שירי הפלמ"ח, שירי הלהקות הצבאיות ושירי תקווה ושלום.

על פי דבריו של אליהו הכהן המומחה לזמר עברי, אין כמעט שירים על מלחמות בזמר העברי. שניים משירי המלחמה הבודדים הם "שועלי שמשון" (אבנרי / זעירא) ו"גבעת התחמושת" (טהרלב / רוזנבלום). יש הטוענים, כי עובדה זו מסמלת אולי יותר מכל, שעם ישראל אינו "שש אלי קרב" אלא שואף לשלום [דרוש מקור].

במהלך השנים התפתחו שתי אסכולות בארגון ערב שירי לוחמים: על פי אסכולה אחת, שהיא הנפוצה יותר, המוטו בערב כזה הוא לתת כבוד לנופלים בשיר, כשהוא כולל בעיקר שירי שכול וזיכרון לנופלים, וסיפורים על שכול וגעגוע לנופלים. אווירת הערב היא עצובה, ומעוררת זכרונות נוגים. בגישה זו ערב שירי הלוחמים מתקיים בעיקר בערב יום הזיכרון לחללי צה"ל, לאחר סיום הטקסים הרשמיים ביישובים השונים. האסכולה השנייה גורסת, שהמוטו של אירוע כזה הוא ליצור "חוויה מרגשת" (נתן יונתן הגדיר זאת כ"התרוממות רוח") והאווירה בו מאוזנת ומגוונת יותר מבחינת השירים והסיפורים, כאשר השירים וסיפורי השכול מגוונים בשירים וסיפורי גבורה ואופטימיות; דבר המשרה אווירה אחרת. בגישה זו ערב שירי הלוחמים לרוב לא מתקיים ביום הזיכרון עצמו, אלא בסמוך לו.

את ערב שירי לוחמים מלווים לעיתים תזמורת ואומנים וכן ציוד אורקולי ומולטימדיה כשקופיות, מצגת או שירונים (להקרנת מילות השירים ותמונות רקע).

ערב שירי לוחמים במתכונתו הנוכחית התחיל בסוף שנות השבעים בטכניון בחיפה, בחסות ועד הסטודנטים (בראשותו של שלמה נחמה לימים יו"ר בנק הפועלים) וביוזמה וליווי של צמד הנוקדים (יהודה צירקל ואיתי תדמור). בתחילת שנות השמונים ערבי שירי לוחמים פרצו לתודעת הציבור, כשביישוב נוה מונוסון החלה מסורת רבת שנים של ערבים כאלה, שהלכו והתפשטו ליישובים רבים בסביבה ולאחר מכן בכל הארץ.

כיום מתקיימים ערבי שירי לוחמים ביישובים רבים בארץ, בעיקר ביום הזיכרון. בכיכר רבין בתל אביב נערך מדי שנה בערב יום הזיכרון אירוע גדול משתתפים לזכר הנופלים, שנקרא "שירים בכיכר", המשתייך לאסכולה הראשונה, המשרה אווירה עצובה; לעומתו בירושלים מתקיים האירוע מרכזי בבנייני האומה "זוכרים שרים ומספרים", אירוע המתקיים ביום הזיכרון אך משתייך לאסכולה השנייה, כשהוא מגוון בנימה אופטימית.

קישורים חיצוניים
----------------

* כתבה בטלוויזיה הקהילתית על שלושים שנות ערב שירי לוחמים בנווה מונוסון
בתיה מקוב
**בתיה מקוב** (ה'תר"א, 1841 – י' בטבת ה'תרע"ב, 27 בדצמבר 1911) הייתה חלוצה עברית, ממקימי העיר רחובות.

קורות חייה
----------

נולדה ב-1841 בפולין למשפחת אפפל. נישאה לאברהם מקוב. התגוררה בכפר טרספול על יד העיר בריסק שם הייתה סוחרת מצליחה שחכרה אחוזה של רוזן רוסי שכללה יערות, מטעים ומפעלים לסיגריות, לעורות וליי"ש. את המפעלים האלה ניהלה לבדה, תוך כדי גידול עשרת ילדיה. בשנת 1890 התוודעה לחברת מנוחה ונחלה שפעלה מטעם ארגון חובבי ציון לרכישת נחלות בארץ ישראל, ואז החליטה שהיא עולה לארץ ישראל. בעלה שהתנגד לרעיון זימן אותה לדין תורה בטענה שדעתה נטרפה עליה כדי לאסור עליה לעלות לארץ ישראל, אולם היא השיבה לבית הדין שאם כך ממילא בעלה פטור ממתן גט ולכן היא חופשייה לעלות. ב-1891 השאירה בפולין את בעלה ועלתה עם חמישה מילדיה למושבה רחובות. בעלה סירב בתחילה לעלות לארץ ישראל. לאחר כ-3 שנים הוא התגעגע לאשתו והחליט לעלות גם הוא, אך מת לפני שהספיק להגיע.

הייתה בין המתיישבים הראשונים ברחובות, שם עסקה בחקלאות וגידלה כרמי ענבים בחלקה בת 250 הדונם שרכשה. על מנת להגדיל את הכנסותיה, נהגה בתיה להשכיר חדר בביתה, ונודעה כמי שנהגה בתקיפות עם השוכרים. בפרטי-כל האספה הכללית הראשונה המייסדת בי"ט בכסלו תרנ"א (סוף 1890), היא הייתה האישה היחידה שהשתתפה בבחירת הוועד הראשון למושבה על ידי 16 חברים, אולם עקב היותה אשה לא יכלה להיבחר בעצמה לוועד. היא נמנתה עם קבוצת הצעירים שהתנגדה לקבל את חסותו ומרותו של הברון רוטשילד, אולם מאבקם נכשל.

בנוסף לעמלה, הייתה מעורבת בענייני משפחתה, בשבט תרס"ט (1909) קיבלה מכתב מבנה בכורה משה איסר שישב בעיירה קוזין שבחבל ווהלין בפולין. מכתב זה היה מענה למכתב קודם ממנה בו הביעה דאגה לגבי שידוך לבתו רבקה והתלוננה כי בניה לא נשמעים לה, ובמכתבו כותב משה איסר:

"אמנם אמי את, בכ"ז מבחינה ידועה, אני מבוגר ממך... אל תייעצי להם ולא תלמדים את המעשה שעליהם לעשות, ואל תהיי להוטה לדעת מה הם עושים".
במכתבו הוזכר עניין צוואתה. נראה ששלחה לו טיוטה מצוואה שכתבה בשנת תרס"א (1901). לדעתו היה עליה להראות את הצוואה גם ליהונתן ומרדכי:

"בתנאי שאף נשותיהם לא תדענה מזה. גם אצלי אף אחד אינו יודע זאת. מבקש אני מאתך, לא להיות מועדף על ילדים אחרים".
היא נפטרה ב-27 בדצמבר 1911, עשרה בטבת תרע"ב בגיל 71 ונקברה בבית העלמין של רחובות. על שמה נקראים רחוב בתיה מקוב ושכונת בתיה מקוב ברחובות.

משה סמילנסקי הקדיש לה פרק שלם בספרו "משפחת האדמה".
אליהו זאב לוין אפשטיין כתב בזכרונותיו שהיא הייתה "טיפוס מצוין" ו"אשת חיל במלוא מובן המלה".

בנה יהונתן היה איש נוקשה ובראשית שנות השמונים חיבר הפזמונאי דן אלמגור את השיר "זמורות יבשות" ובו מסופר על "תקרית מקוב" שבה התעמר יהונתן בנשים תימניות. השיר נחשב לכזה שפוגע באתוס החלוצי, ולא ניתן היה לשדר אותו במשך שנים רבות.

בין ילדיה משה איסר, צביה, רחל, חיים, חווה, מרדכי, יהונתן, איטה, והרצל. על צאצאיה נמנים ישראל מקוב, לשעבר מנכ"ל טבע, והרצל מקוב ראש מרכז מורשת בגין.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית בתיה מקוב** בוויקישיתוף
* דוד הכהן, הפמיניסטית הראשונה של המושבה, באתר ynet, 24 ביולי 2001
* מתוך הספר משפחת האדמה באתר מורשת נתניה

הערות שוליים
------------

1. 1 2  ארכיון רחובות, מכל תיקי משפחות, חוברת שהוצאה על ידי משפחת מקוב, עמ' 12–14.
2. ↑  אברהם יערי, **זכרונות ארץ ישראל**, כרך ב, פרק נט, עמ' 662.
3. ↑  מילות השיר "זמורות יבשות", באתר שירונט
4. ↑  שמעון כהן, מעגל הסטורי נסגר עם 'זמורות יבשות', באתר ערוץ 7, 17 ביוני 2008
5. ↑  1על גבירות ומשרתות, באתר "מתימן לארץ ישראל"
חיה שרון בהצגת "אמדה", 1964
**חיה (חיה'לה) סנקובסקי-שרון** (1907, האימפריה הרוסית – 1 באפריל 1998, תל אביב) הייתה שחקנית תיאטרון האֹהל מראשיתו ועד לסגירתו ב-1969.

קורות חייה ופועלה
-----------------

חיה סנקובסקי נולדה בגוֹלטָה (רוסית: Голта; האימפריה הרוסית, כיום חלק מהעיר פרבומייסק (מחוז מיקולאייב) באוקראינה), לאהרון ובילה לבית גורביץ. עלתה ארצה ב-1925, למדה במסגרת "הסטודיה הדרמטית" של הבמאי משה הלוי ושיחקה בתיאטרון האֹהל עד לפירוקו ב-1969.

חיה סנקובסקי-שרון השתתפה בהצגות רבות, ובהן: יעקב ורחל (1928), בשפל (1933), ליליאום (1935), יושה עגל (1937), האחים אשכנזי (1938), פישקה החיגר (1939), גם הוא באצילים (1940), שלמה המלך ושלמי הסנדלר (1943), נשי וינדזור העליזות (1946), גיבורים (1946; חייל השוקולדה), שורשים עמוקים (1948), פרוורי ניו יורק (1948), ארבעת הגדולים (1949), עת הזמיר (1950; מאחרוני הגטו), פינה נידחת (1951), אגדת חורף (1952), חבורה על התמזה (1952), ד"ר קנוק (1953), החולה המדומה (1953), דרך הטבק (1953), תה וסימפתיה (1955), דונה גרציה (1956), קערת העץ (הפקת 1957), אסירה מס' 27 (1958), הידועה בציבור (1960; פילומנה), הכתובה (1961), המחרשה והכוכבים (1962), אמדה (1963; כיצד להיפטר מזה?), לילה של טעויות (1964), הצמא והרעב (1966), קומדיה שחורה ושקרים לבנים (1967), חופרי הזהב או אוצרו של נפוליון (1968), החלום האמריקאי (1969).

נישאה בשנת 1931 לאדריכל אריה שרון, ובני הזוג היו הורים לאלדר ולאורי.

לקריאה נוספת
------------

* חיה שרון, **מן הבמה ומן האולם: זכרונות**, תל אביב, 1988

קישורים חיצוניים
----------------

* דוד תדהר (עורך), "חיה שרון", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2895
* "חיה (סנקובסקי) שרון", בתוך: שמעון לב-ארי, **מדריך מאה שנה לתיאטרון העברי 1889–1989**, באתר המרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה, אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ, החוג לאמנות התיאטרון
* עזריה רפפורט, דמויות על הבמה – חיה שרון, מעריב, 29 ביולי 1955

הערות שוליים
------------

1. ↑  על יד ועדת התרבות של ההסתדרות הכללית
2. ↑  בזיכרונותיה ("מן הבמה ומן האולם", 1988, עמ' 23–24) סיפרה על כך: "התיאטרון נסגר ועם כיבוי אורות הבמה ירד עלי החושך – – – הפצע היה עמוק, ורק לאחר שנים הגליד."
3. ↑  שרון תכנן את בניין תיאטרון "אהל" ("בית ארלוזורוב") בעורפה של כיכר צינה דיזנגוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007475356705171
* VIAF: 308259599
* WorldCat: viaf-308259599

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק בשיר מ-1965. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו ריספקט.

**Respect** הוא שיר משנת 1965 של אוטיס רדינג. בשנת 1967 הפך השיר ללהיט בביצועה של הזמרת אריתה פרנקלין בחברת התקליטים אטלנטיק רקורדס (השיר הוקלט באולפני FAME). מנגינת השיר בשני ביצועיו הראשונים שונה באופן משמעותי ואף שהוכנסו במילות השיר רק שינויים קטנים, גוון הסיפור המסופר בו השתנה. השיר בגרסתו של אוטיס רדינג היא תחינה של אדם נואש, אשר ייתן לאהובתו כל שתבקש אם תכבדו כאשר הוא שב לביתו. לעומת זאת, שירה של פרנקלין הוא בבחינת הצהרה של אישה חזקה ומלאת ביטחון, אשר לה כל אשר בן זוגה רוצה. היא מעולם לא הזיקה לו, ותובעת "כבוד".

משיצא לאור השיר בביצועה של פרנקלין, הוא הפך לנקודת ציון לתנועה הפמיניסטית. השיר זכה להערכה רבה מצידם של מבקרי מוזיקה ודורג כאחד השירים הטובים בסוגת הרית'ם אנד בלוז ואחד השירים הגדולים בכל הזמנים. בשנת 1968 זכה השיר בביצועה של פרנקלין בשני פרסי גראמי בקטגוריות "הקלטת הרית'ם אנד בלוז הטובה" ו"ביצוע קולי נשי לשיר רית'ם אנד בלוז". בשנת 1987 הוכנס השיר להיכל התהילה של פרסי גראמי. בשנת 2002 הוסיפה ספריית הקונגרס את הקלטת השיר בביצועה של פרנקלין למרשם ההקלטות הלאומי האמריקאי, כאות הוקרה לזמרת. השיר מופיע במקום החמישי ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים שערך המגזין "רולינג סטון" בשנת 2004, במקום הראשון ברשימה מעודכנת שערך המגזין בשנת 2021, ובמקום הרביעי ברשימת "שירי המאה" בסקר שנערך בארצות הברית בשנת 2001 בין נבחרי ציבור ואנשי תעשיית המוזיקה.

ביקורות
-------

### רשימות כל הזמנים

| ארגון | רשימה | מיקום | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| בילבורד | 500 שירי הפופ הטובים ביותר בכל הזמנים | 21 |  |

קישורים חיצוניים
----------------

* מידע על היצירה "Respect" באתר מיוזיק בריינז
* סרטון השיר "Respect" באתר יוטיוב

הערות שוליים
------------

1. ↑  The 500 Best Pop Songs (Nos. 500-301): Staff List, בילבורד, ‏17 באוקטובר 2023 (באנגלית אמריקאית)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**1967: ריי צ'ארלס - "Crying Time"** | **פרס גראמי לביצוע ה-R&B הטוב ביותר** **1968: אריתה פרנקלין - "Respect"** | **הבא**:**2012: קורין ביילי ריי - "Is This Love"** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**–** | **פרס גראמי לביצוע ה-R&B הווקאלי הטוב ביותר – אישה**  **1968: אריתה פרנקלין – "Respect"**  | **הבא**:**1969: אריתה פרנקלין – "Chain of Fools"** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* MusicBrainz work: 62cd9af9-435f-3632-b885-f7d4685211a4

 |
**קרן אוזן** (נולדה ב-11 באוקטובר 1979) היא עיתונאית ישראלית, מגישה את התוכנית השבועית "כאן הערב" עם זאב קם בכאן רשת ב', ואת התוכנית הכול פוליטי בכאן 11. קודם לכן, עבדה כ-20 שנה בתחנת רדיו דרום.

ביוגרפיה
--------

אוזן גדלה והתחנכה בנתיבות. היא החלה את דרכה בעולם הרדיו כבוגרת המחזור הראשון במגמת הרדיו החינוכי של "קול ישראל" בבית הספר "אשל הנשיא".

במשך 20 שנה עבדה בתחנת הרדיו "רדיו דרום", הגישה את תוכנית הבוקר "בוקר טוב דרום", והגיעה לתפקיד סמנכ"ל בתחנה.

אוזן פעלה כתחקירנית בתאגיד השידור הציבורי ובתוכנית "אנשים" בערוץ 2. בנוסף לכך, כעיתונאית, מרבה לעסוק בנושאים חברתיים, תוך התמקדות בפריפריה הגאוגרפית והתרבותית.

אוזן הייתה גם מגישה-מחליפה בתוכנית "ערב ערב".

בנובמבר 2018 הוכרזה כי אוזן מועמדת לשמש יו"ר הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, על ידי שר התקשורת איוב קרא. ב-17 בדצמבר אושר מינוייה והיא הייתה עתידה להחליף את יוליה שמאלוב-ברקוביץ', אך ב-25 ביוני 2020 החליטה לוותר על התפקיד.

אוזן הייתה שותפה עסקית במקומון הדרומי "שבע" המופץ באזור הנגב.

ב-30 בינואר 2020 החלה להגיש תוכנית שבועית בכאן רשת ב' בימי חמישי בשם "כאן הערב", תחילה עם רן בנימיני, והחל מ-2 באפריל 2020 עם זאב קם.

ב-20 ביולי 2022 נודע כי תתחיל להגיש תוכנית אקטואליה שבועית בערוץ כאן 11 בשם "ישראל בוחרת" התוכנית שודרה לאורך כל תקופת הבחירות לכנסת העשרים וחמש וכללה פאנל עם כתבי ופרשני כאן חדשות, שלא משתתפים בתוכניות הפוליטיות של סוף השבוע. התוכנית החלה את שידוריה ב-21 ביולי 2022. וסיימה את שידוריה ב-27 באוקטובר אותה שנה. מאז 4 בפברואר 2023 מגישה את הכול פוליטי באותו ערוץ ומשמשת כמגישה מחליפה בתוכנית שבע עם איילה חסון.

אוזן אם לבן מנישואיה הראשונים, מתגוררת ביישוב להבים. בזוגיות עם יקי דיין, קונסול ישראל לשעבר בלוס אנג'לס.

קישורים חיצוניים
----------------

* קרן אוזן, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
* תחיה ברק, קרן אוזן: "אני יודעת מה מעסיק אנשים מחוץ לגבולות גדרה-חדרה", באתר ynet, 12 באוקטובר 2022

הערות שוליים
------------

1. ↑  יואב סטולר, מסתמן: קרן אוזן תמונה ליו"ר מועצת הרשות השנייה, באתר כלכליסט, 13 בנובמבר 2018
2. ↑   ערב ערב עם קרן אוזן, 16.01.18, בביצוע ערב ערב, סרטון באתר יוטיוב
3. ↑  אתר למנויים בלבד נתי טוקר, הפתעה: קרן אוזן צפויה להתמנות ליו"ר הרשות השנייה במקום שמאלוב ברקוביץ', באתר TheMarker‏, 13 בנובמבר 2018
4. ↑  אתר למנויים בלבד נתי טוקר, אושר מינויה של קרן אוזן ליו"ר הרשות השנייה, באתר TheMarker‏, 17 בדצמבר 2018
5. ↑  קרן אוזן: "מה שהיה רלוונטי לפני שנתיים, כבר לא נכון לי היום", באתר אייס, 26 ביוני 2020
6. ↑  רן בנימיני וקרן אוזן, באתר כאן רשת ב'
7. ↑  זאב קם וקרן אוזן, באתר כאן רשת ב'
8. ↑  פיצוי לכתבים הדתיים? זו התכנית החדשה בכאן 11, באתר אייס, 20 ביולי 2022
9. ↑  סרטונים
ישראל בוחרת - 21 ביולי 2022, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 21 ביולי 2022
10. ↑  חן מענית, ‏"מי שלא מבין את הכוח של הקהל בדרום, לעולם לא יוכל להבין את המפתח ללב המיינסטרים הישראלי", באתר גלובס, 19 במאי 2015
**יום הגאווה האיראני** (בפרסית: **روز افتخار ایران**; נקרא גם "היום הלאומי של המיעוטים המיניים" או "היום הלאומי של הלהט"בים האיראנים") הוא אירוע גאווה שנתי של קהילת הלהט"ב באיראן מאז 2010. יום זה מתקיים ביום שישי הרביעי של חודש יולי, או ביום השישי הראשון בחודש מורדאד בלוח השנה הפרסי.

סקירה כללית
-----------

באיראן, פעילות מינית חד-מינית אינה חוקית ועלולה להיות כרוכה בעונש מוות. לדברי עומאר קודוס, פעיל לזכויות הומוסקסואלים בממלכה המאוחדת, ממשלת איראן עושה בין היתר שימוש באישומים מפוברקים ובמשפטי ראווה כדי להוציא להורג הומוסקסואלים איראנים, וכדי לרדוף אותם תוך הסוואת פעולות אלה מהקהילה הבינלאומית. בשנת 2007, בעת פורום שנערך באוניברסיטת קולומביה, אמר נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד לנשיא האוניברסיטה לי בולינגר: "באיראן אין לנו הומוסקסואלים כמו במדינתך. באיראן אין לנו תופעה זו." אף על פי כן, קבוצה קטנה בת 20 עד 30 פעילי להט"ב, המכנים עצמם "אנשי הקשת בענן" (رنگین‌کمانی‌ها), מציינים את יום הגאווה האיראני מאז 2010.

היום הוכרז לראשונה על ידי קבוצת פעילי להט"ב איראניים בבלוג בחודש יולי 2010. מדי שנה התאספו פעילי להט"ב איראניים ברחבי הבירה טהראן, ובחשאי צילמו עצמם מניפים את דגל הגאווה ואוחזים בכרזות עם סיסמות. הם נאלצו להסתיר את פניהם כדי למנוע אלימות משטרתית והעמדה לדין. פעילים קיימו את האירוע גם בערים אחרות, בהן כרמאן. בשנת 2017, לראשונה, החליטו המארגנים לקיים את האירוע בשטח פתוח כאשר הוצע להם קרון התצוגה הראשונה בתהלוכת מצעד הגאווה באמסטרדם, אם כי היה עליהם לכסות את פניהם על מנת להימנע מהעמדה לדין עם שובם לאיראן. על אירוע 2017 אמרו המארגנים: "צערנו אינו עמום, אך אנו, קשתות הענן של איראן, זועקים את האושר שלנו כצורה של התנגדות ואנו שומרים על האופוריה שלנו בחיים כלפיד הצדק".

ראו גם
------

| עיינו גם בפורטלים: |
| --- |
|  | **פורטל להט"ב** |
|  | **פורטל איראן** |

* להט"ב ואסלאם
* הומוסקסואליות ודת

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של הקהילה הלהט"בית באיראן (בפרסית)
* אתר רשמי לקהילה הלהט"בית באיראן (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  ראסל גולדמן, Ahmadinejad: No Gays, No Oppression of Women in Iran, באתר ABC News‏, 24 בספטמבר 2007 (באנגלית)
**מרתה ויילס סקלטון ג'פרסון** (באנגלית: **Martha Wayles Skelton Jefferson**;‏ 19 באוקטובר 1748 (לפי הלוח היוליאני) – 6 בספטמבר 1782) הייתה אשתו של הנשיא השלישי של ארצות הברית תומאס ג'פרסון. מרתה מעולם לא הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית מאחר שנפטרה לפני שבעלה נבחר לנשיאות.

היסטוריה
--------

מרתה נולדה לג'ון ויילס (John Wayles ) (נולד: 1715 - נפטר: 1773) ולמרתה אפס (Martha Eppes) (נולדה: 1712 - נפטרה: 1748) בעלי מטע עשירים מצ'ארלס סיטי שבוירג'יניה. על פי אחת הסברות, אחותה למחצה, סאלי המינגס הייתה פילגשו של תומאס ג'פרסון ונולדו לה מספר ילדים ממנו.

בשנת 1766 נישאה לבת'ורסט סקלטון (Bathurst Skelton) (נולד: 1744- נפטר: 1768) ונולד להם בן אחד - ג'ון (1767-1771).

לאחר מותם של בעלה ובנה נישאה לתומאס ג'פרסון ב-1 בינואר 1772 ונולדו להם שישה ילדים: מרתה ג'פרסון רנדולף (1772-1836), ג'יין רנדולף (1774-1775), בן שנפטר בלידתו (1777) ושמו לא ידוע, מרי ויילס (1778-1804), לוסי אליזבת (1780-1781), ולוסי אליזבת (1782-1785) הקרויה על שם אחותה שנפטרה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מרתה ויילס סקלטון ג'פרסון** בוויקישיתוף
* מרתה ויילס סקלטון ג'פרסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
* מרתה ויילס סקלטון ג'פרסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1080219501
* ISNI: 0000 0000 3154 2639
* LCCN: n92045612
* NTA: 328608297
* SNAC: w6n0293j
* SUDOC: 076344444
* VIAF: 55806071
* WorldCat: lccn-n92045612

 |
**הבלתי נראים** (בגרמנית: **Die Unsichtbaren – Wir wollen leben** מילולית: **הבלתי נראים – אנחנו רוצים לחיות**) הוא סרט קולנוע גרמני מסוגת דוקו-דרמה בבימויו של קלאוס רפלה משנת 2017. הסרט התיעודי מראיין ארבעה ניצולי שואה יהודים גרמניים, שעדיין בחיים (בעת הפקת הסרט), שהסתתרו בברלין במהלך מלחמת העולם השנייה, וכן (בין קטעי הראיונות) הסרט משחזר את האירועים המתוארים בראיונות.

תיאור הסרט
----------

הנערים והנערות היהודים (המופיעים בעצמם בראיונות): סיומה שנהאוס לוי (מגולם בשחזור על ידי מקס מאוף), האני לוי (מגולמת בשחזור על ידי אליס דווייר), רות ארנדט-גומפל (מגולמת בשחזור על ידי רובי פי) ואויגן פרידה (מגולם על ידי אהרון אלטרס). הסרט עוקב אחרי הגיבורים ומתאר את הסתתרותם מגלי המעצרים של היהודים בברלין. שונהאוס, שהיה מעצב גרפי, זייף תעודות עבור יהודים שהסתתרו והציל את חייהם של רבי. האני צבעה את שערה לשיער בלונדיני והסתתרה אצל נשים שונות, אויגן חי עם מספר משפחות גרמניות שעם אחת מהן מפיץ כרוזים נגד המשטר הנאצי, רות גומפל מסווה עצמה בתור אלמנת מלחמה ביחד עם בת דודתה ושתיהן עובדות בבית של קצין נאצי המסתיר אותן. הסרט מסתיים עם כיבוש העיר ברלין על ידי הצבא האדום (כאשר על מספר הניצולים לשכנע קצין בצבא האדום שהם אינם גרמנים).

הפקת הסרט
---------

התסריט של הסרט נכתב על ידי קלאוס רפלה על בסיס הראיונות שעשה. הסרט צולם בין ה-30 במרץ ל-4 במאי 2016 בברלין, בנורדריין-וסטפאליה, ובסקסוניה התחתונה.

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של הבלתי נראים
* הבלתי נראים, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

* "הבלתי נראים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

* "הבלתי נראים", באתר נטפליקס

* "הבלתי נראים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)

* "הבלתי נראים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* ביקורת על הסרט (בעברית)
* ריאיון עם האני לוי (אורכב 28.05.2020 בארכיון Wayback Machine) (בגרמנית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  תיאור הפקת הסרט (בגרמנית)
**יובל חיים עמידרור** (**הופנקו**) (1912 – 22 בינואר 1961) היה מוזיקאי ומנצח ישראלי, מנהל קונסרבטוריון שולמית ומראשי תזמורת צה"ל.

ביוגרפיה
--------

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. 
נולד בתל אביב הקטנה, בנם של לינה (בתו של מרדכי אזרחי-קרישבסקי ונכדתו שלו חיים יעקב קרישבסקי) ומשה הופנקו. את השם 'יובל' הציע יעקב שרתוק, כשמו של "אבי כל תופש כינור" (בראשית ד, כא). למד מוזיקה בקונסרבטוריון שולמית, שניהל אביו, וסיים את לימודיו בקולג' טריניטי למוזיקה (אנ') בלונדון. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי וארגן את התזמורת של המתנדבים העבריים. כמנצח התזמורת עמד בראשה בתהלוכה הראשונה של היחידות העבריות ברחובות תל אביב, בספטמבר 1942.

לאחר מות אביו, בשנת 1949, המשיך בנו יובל לנהל את הקונסרבטוריון. לימים היה מראשי תזמורת צה"ל ועברת את שמו לעמידרור. לאחר פטירתו שלו מוזג קונסרבטוריון שולמית עם קונסרבטוריון רון לקונסרבטוריון אחד - רון שולמית, בניהולו של דודו יריב אזרחי.

משפחתו
------

היה נשוי לנחמה קרייסטמן. בנו אילן עמידרור היה מנהל הבמה והספרן של התזמורת הקאמרית הישראלית במשך עשרות שנים, ובתו יעל לויט היא חברת קיבוץ חצרים.

קישורים חיצוניים
----------------

* יובל עמידרור (הופנקו) למנוחות, דבר, 23 בינואר 1961
* פרופ' י. שור, לזכר יובל חיים עמידרור (הופנקו), דבר, 10 במרץ 1961
* ב. בר-תקווה, יובל עמידרור (הופנקו), דבר, 5 בפברואר 1962

הערות שוליים
------------

1. ↑  אתר "Billiongraves"
**יוהאן פרידריך אנגל** (בגרמנית: **Johann Friedrich Engel**‏; 24 באפריל 1844 – 2 במרץ 1921) היה צייר ומאייר גרמני. הוא חי זמן מסוים בארצות הברית.

ביוגרפיה
--------

בגיל שמונה עבר אנגל לארצות הברית עם הוריו. הם התיישבו באלבני, ניו יורק. אנגל למד בשיעורי הצייר הבלגי פרנסואה. הוא חזר לגרמניה בשנת 1861 והצטרף לאקדמיה לאמנויות בדיסלדורף. ב־18 בינואר 1862 הצטרף לאקדמיה המלכותית לאמנויות במינכן. לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1868, חזר לארצות הברית. בשנת 1873 שב לגרמניה והתיישב במינכן, שם נפטר ב־2 במרץ 1921.

קריירה
------

אנגל היה צייר פורטרטים וצייר סצינות ז'אנריות. עבודותיו כוללות פורטרטים של ילדים בתלבושות בוואריות מסורתיות או סצינות המתרחשות באזור בוואריה עילית, למשל הדייגת (1879) או חזרה מהדייג.

משפחתו של אנגל שימשה לו השראה, כשנכדו הוגו היה דוגמן לציור אחד לפחות.

עבודתו המאוחרת כוללת סצינות ז'אנריות, בעיקר ציורים כמו מזל טוב, סבתא שלנו, אורחים ליד הקיר, בדידות עליזה (1898) והסוד (1901). בשנת 1910 הוא יצר שלושה ציורים עם ייצוגים אלגוריים של עונות השנה.

עיקר עבודתו היא באוספים פרטיים.

גלריה
-----

* דיוקן של ילדדיוקן של ילד
* ילדים ילדים
* איכר צעיר איכר צעיר
* סירת חתירה סירת חתירה
* קיץ קיץ
* סתו סתו

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יוהאן פרידריך אנגל** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Johann Friedrich Engel Artwork for Sale at Online Auction | Johann Friedrich Engel Biography & Info, invaluable.com (באנגלית)
2. ↑  Körner, Hans-Michael; Jahn, Bruno (2005). *Große Bayerische Biographische Enzyklopädie* (in German). Muchen: K. G. Saur. p. 451.
3. ↑  Die Jahreszeiten (Sommer) - Johann Friedrich Engel as art print or hand painted oil. www.myartprints.co.uk

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 11648747X
* ISNI: 0000 0001 1877 7908
* LCCN: n2011022925
* RKD: 26266
* ULAN: 500110671
* VIAF: 72146519
* WorldCat: lccn-n2011022925

 |

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"יוהאן פרידריך אנגל"**.
רבי **דוד צבי שלמה בידרמן** (**ר' דוד'ל**; כ"ג בתשרי תר"ד, 1843 - ה' באלול תרע"ח, 1918) היה האדמו"ר הרביעי מלעלוב.

ביוגרפיה
--------

בנם של רבי אלעזר מנחם מנדל בידרמן ומאטיל פייגא בתו של רבי צבי בן החוזה מלובלין. בהיותו בן שש עלה אביו יחד עם סבו לארץ ישראל. נישא למרים פרומה בת רבי נח פנחס הורוביץ מברוד, נכדו של "ההפלאה". בצעירותו חיפש אדמו"ר, ובהשפעת חסידי קרלין בירושלים, נסע לרבי אהרן פרלוב, ה"בית אהרן" מקרלין. לאחר חזרתו לירושלים פתח בית כנסת נפרד לחסידי קרלין.

לאחר פטירת אביו סירב להיות אדמו"ר, אף שחסידי אביו דבקו בו. לאחר פטירת דודו רבי יצחק דוד, נעתר להפצרת אמו והחל לנהוג באדמו"רות, ושילב את מנהגי קרלין במנהגי לעלוב. 

הוא היה ממונה על כולל ורשה ופעל להרחבת היישוב ותמיכה ביוצאי פולין. פעם לא היה ביד הכולל לשלם לנושיו, והוא הושב בכלא. הוא שוחרר לאחר מאמצי ה"שפת אמת" וה"אבני נזר" שאספו כספים לשלם את החובות. בשלב מסוים עמד בראש ישיבת חיי עולם הירושלמית.

היה נערץ על כל תושבי העיר, כולל היישוב הערבי והשלטונות הטורקיים. 

דברי תורתו יצאו בספר "לקוטי דברי דוד", ירושלים תשכ"ח.

משפחתו
------

ילדיו היו: 

* רבי שמעון נתן נטע.
* רבי יעקב יוסף.
* רבקה רחל - אשת רבי אברהם שלמה אדלר.
* שרה לאה - אשת רבי אברהם הורוביץ.
* רבי פנחס אורי.
* מלכה עכסה - אשת רבי מרדכי דוד וינשטוק. בנם הוא הרב משה יאיר וינשטוק.
* נחמה ריקל - אשת רבי אהרן יהושע אליאך.

קישורים חיצוניים
----------------

* דוד צבי שלמה בן אלעזר מנחם מנדל בידרמן (1844-1918), דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007311393105171
* ISNI: 0000 0000 6835 3786
* VIAF: 97184894
* WorldCat: viaf-97184894

 |
**זילופה** (**Zilupe**; בלטגלית: **Sīnuoja***,* מהמילה "סינה*",* גבול. בגרמנית: **Rosenau***.* ברוסית: **Розеново**) היא עיירה בלטביה, ליד נהר זילופה, על הגבול עם רוסיה. בשנת 2020 גרו בה 1,343 נפש. תחנת הרכבת של זילופה היא התחנה האחרונה בקו הרכבת ריגה-זילופה, אחד מקווי מסילת הברזל הארוכים ביותר בלטביה.

היסטוריה
--------

העיירה החלה להתגבש לראשונה במהלך בניית קו הרכבת ונטספילס - מוסקבה בשנת 1900, סביב התחנה שקיבלה את השם רוזנובה, על שם בעל הקרקע לשעבר. ליד התחנה הוקם יישוב קטן של סוחרים ועובדי רכבת. בשנת 1908 כבר הייתה ברוזנובה מחלקת משטרה, בית ספר וסניף דואר.

פיתוח ההתיישבות הופרע על ידי מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1918 נהרס גשר הרכבת מעל נהר זילופה. משנת 1918 ועד 1920 הייתה רוזנובה - כמו כל מזרח לטביה - תחת שלטון סובייטי. בינואר 1920 רוזנובה שוחררה על ידי צבא לטביה בשלב האחרון של מלחמת העצמאות הלטבית .

לאחר שהפך לחלק מרפובליקת לטביה שונה שם היישוב, והוא נקרא על שם נהר זילופה. בתקופה שבין מלחמות העולם הייתה זילופה מרכז חשוב באזור. בשנת 1925 הוענק לה מעמד של כפר וב-1931 - זכויות עיר. תושבי זילופה עסקו בעיקר במסחר ובחקלאות. בשנת 1930 הופעלו טחנת מים ומנסרה בזילופה, וכן בית חולים קטן וכ-120 חנויות.

במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה זילופה כבושה על ידי הצבא הגרמני מ-6 ביולי 1941 עד 18 ביולי 1944 ונוהלה כחלק של נציבות הרייך אוסטלנד .

לאחר מלחמת העולם השנייה נפתחו סניפים של מפעלים גדולים בזילופה. אלה כללו בית מלאכה לייצור מתכות, מפעל טקסטיל קטן ומאפייה.

העיירה נמצאת בסמוך לכביש A12, שלאחר מעבר הגבול לרוסיה הופך לכביש המהיר M9, שניהם חלק מכביש E22 האירופי.

לאחר שלטביה קיבלה עצמאות בשנת 1991 ליד זילופה הוקם מעבר גבול עם רוסיה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **זילופה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של זילופה
* על זילופה ויהודיה בתקופת מלחמת העולם השנייה, באתר יד ושם

הערות שוליים
------------

1. ↑  "ISG020. Population number and its change by statistical region, city, town, 21 development centres and county". Central Statistical Bureau of Latvia. 2020-01-01. נבדק ב-2021-02-12.
 

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 7842328-4
* LNB: 000040381
* VIAF: 236197875
* WorldCat (עם VIAF): 236197875

 |

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"זילופה"**.
**גנגאן** (בצרפתית: **En Avant de Guingamp**) היא קבוצת כדורגל מהקומונה גנגאן אשר משחקת בליגה הצרפתית השנייה.

היסטוריה
--------

הקבוצה נוסדה בשנת 1912, בעונת 2012/2013 עלתה לליגת העל מליגה 2 (הליגה השנייה בצרפת) בה היא שיחקה עד עונת 2018/19 בסיומה נשרה לליגה השנייה. גנגאן משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיונה סטאד דו רודורו אשר נמצא בעיר. מעמד קבוצה זו כקבוצה מקצועית הוא לא דבר שכיח מאחר שגנגאן משחקת באצטדיון עם קיבולת של 18,000 צופים בעוד גודל העיר ומספר תושביה הוא רק (7,280).

לאחר זמן רב שהקבוצה פעלה כקבוצה חובבנית אשר שיחקה בליגות אזוריות, הקבוצה עלתה ליגה 3 פעמים תחת נשיא הקבוצה 'נואל לה גראט' אשר קנה את המועדון בשנת 1972. בשנת 1976 הגיעה גנגאן לצ'אמפיונט נשיונל, הליגה השלישית בצרפת ועונה לאחר מכן עלתה ישירות אל ליגה 2 שם נשארה עד שנת 1993.

ההישגים הגדולים ביותר של המועדון היו בשנת 2009 וב-2014 כאשר זכה בגביע הצרפתי בגביע ב-2009 הייתה לקבוצה השנייה שזוכה בגביע בצרפתי מחוץ לליגת העל לאחר שניצחה בגמר 1–2 את סטאד רן. עוד הישג היה כאשר המועדון זכה בגביע האינטרטוטו בשנת 1996. חוץ מתארים אלו, הקבוצה מוכרת בתור מקפצה בקריירה עבור שחקנים מוכרים ששיחקו במועדון כמו: דידייה דרוגבה, פלורן מאלודה וונסן קנדלה.

שחקנים מפורסמים בעבר ובהווה
---------------------------

* צרפתצרפת פלורן מאלודה
* חוף השנהבחוף השנהב דידייה דרוגבה
* צרפתצרפת לורן קוסיילני
* צרפתצרפת סטפן גיווארש

תארים והישגים
-------------

* **גביע האלופות (צרפת)**
	+ סגנית: 2009, 2014
* **הגביע הצרפתי (2)**
	+ 2009, 2014
	+ סגנית: (1) 1997
* **גביע האינטרטוטו** **(1)**
	+ 1996

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **גנגאן** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של גנגאן (בצרפתית)
* גנגאן, ברשת החברתית פייסבוק

* גנגאן, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

* גנגאן, ברשת החברתית אינסטגרם

* פרופיל, באתר אופ"א

* פרופיל, באתר Transfermarkt

* פרופיל, באתר Soccerway

* פרופיל, באתר WorldFootball.net

* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu

| צרפתצרפת ליגת המשנה הצרפתית בכדורגל, עונת 2022/2023 |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| אמיין • אנסי • בורדו • בסטיה • גנגאן • גרנובל פוט •דיז'ון • ואלנסיין • לה האבר • מץ • נים • סושו • סטאד לאבאל • סנט אטיין • פו • פריז • קוויווילי-רואן • קן • רודז • שאמו ניור |

 |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* VIAF: 313533566
* WorldCat: viaf-313533566

 |
**מאונגה טרוואקה** (בשפת הרפה נוי: **Ma′unga Terevaka**) הוא ההר הגדול ביותר, הגבוה ביותר (507.41 מטרים) והצעיר ביותר מבין שלושת הרי הגעש הכבויים היוצרים את אי הפסחא, אי באוקיינוס השקט השייך לצ'ילה. את מורדותיו מעטרים כמה חרוטים געשיים ולועות, כולל לוע שבו יש שוכן האגם "ראנו ארוי" (Rano Aroi), אגם לוע שהוא אחד משלושת האגמים של מים מתוקים באי. כמו כן יש במורדותיו כמה מאות מערות כשהידועה בהם היא אנה טה פאהו (Ana Te Pahu), שאת פתחה מכסה צמחייה רבה והמכונה "מערת הבננות".

אי הפסחא הוא אי געשי הבנוי בעיקר משלושה הרי געש כבויים שהתמזגו: מאונגה טרוואקה, הר פויקה וראנו קאו. טרוואקה, הפסגה הגבוהה ביותר באי הפסחא (507 מטרים), מהווה את עיקר המסה של האי, בעוד ששני הרי הגעש הנוספים יוצרים את הכפים המזרחי והדרומי ומעצבים את צורתו המשולשת של האי. פויקה וראנו קאו מתוארכים לפליסטוקן, בעוד שטרוואקה, מתוארך לתקופה שבין הפליוקן לפליסטוקן. על פי תיארוך אשלגן/ארגון, הר פויקה הוא בן שלושה מיליון שנים, הר הגעש טרוואקה הוא בן 300,000 שנים, וראנו קאו – אף שלא תוארך - נוצר בין שניהם. גיל שדה הלבה ברויהו (Roiho) תוארך בין 110,000 ל-150,000 שנים. הטיפוס לפסגת ההר קל ומתבצע בשביל המתחיל סמוך לאתר פסלי המואי באהו אקיווי, ברגל או על גבי סוסים. על הפסגה מנשבות רוחות חזקות לעיתים קרובות, אבל נשקפת ממנה תצפית פנורמית על האי כולו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מאונגה טרוואקה** בוויקישיתוף
* Karsten M. ,Peter Stoffers, C. Dieter Garbe-Schönberg, *The Petrogenetic Evolution of Lavas from Easter Island and Neighbouring Seamounts, Near-ridge Hotspot Volcanoes in the SE Pacific*

הערות שוליים
------------

1. ↑  Easter Island
**יפים יפימוביץ' וולקוב** (ברוסית: **Ефим Ефимович Волков**;‏ 4 באפריל 1844 – 17 בפברואר 1920) היה צייר נוף רוסי.

ביוגרפיה
--------

אביו היה סוכן נוסע ומכר תרופות ומשפחתו הייתה ענייה.

הוא הועסק לזמן קצר במשרד המשפטים. בשנת 1866, הוא החל לקחת שיעורי ציור ב"חברה האימפריאלית לעידוד האמנויות". מאוחר יותר למד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות יפות ושיכלל את כישוריו על ידי ביצוע סקיצות מהטבע. בשנת 1870, הוא קיבל את התואר "אמן" כהוקרה על ציורו "נוף סנט פטרסבורג והסביבה".

ב-1878 הצטרף ל"אגודת תערוכות אמנות נודדות" (הנודדים) והציג מדי שנה את עבודתו בחסותן.

מות בתו בשנת 1884 גרם לו כמה שנות צער, אך בשנת 1888 הוא הצליח לבצע סיור נרחב ביוון, טורקיה, מצרים ופלסטינה עם אשתו, שם צייר נופים. מאוחר יותר, הם סיירו באזור הוולגה.

הוא הפך לחבר מן המניין באקדמיה ב-1895 ומונה לאקדמאי ארבע שנים מאוחר יותר.

לאחר אירועי יום ראשון העקוב מדם, בני הזוג נכנסו לפיקוח משטרתי, ההתעניינות בעבודתם החלה לרדת והקריירה של וולקוב מעולם לא התאוששה.

הוא מת בעוני בביתו באי ואסילבסקי.

גלריה
-----

* 
* 
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יפים וולקוב** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Frida Roginskaya, *List of members of the Peredvizhniki: Historical Essays*, Moscow, Искусство (1989)
2. 1 2  Russian Painting: Brief biography

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 137700997
* ISNI: 0000 0000 8274 9197
* LCCN: no2010131021
* RKD: 81682
* ULAN: 500097905
* VIAF: 81850349
* WorldCat: lccn-no2010131021

 |
**אפרים ענבר** (נולד ב-1947) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן, נשיא מכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון (JISS). היה המנהל המייסד של מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים, תפקיד שבו שרת עשרים ושלוש שנים.

קורות חיים
----------

נולד ברומניה ב-1947. את שירותו הצבאי עשה בחטיבת הצנחנים. השלים תואר ראשון במדע המדינה וספרות באוניברסיטה העברית ותואר שני ודוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת שיקגו. תחומי מחקרו הם נושאים פוליטיים וצבאיים במזרח התיכון וישראל.

היה פרופסור אורח באוניברסיטת ג'ורג'טאון, באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובאוניברסיטת בוסטון; חוקר אורח במרכז הבינלאומי על שם וודרו וילסון (וושינגטון) ובמכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים (לונדון). הוא היה נשיא האגודה הישראלית ליחסים בינלאומיים, חבר בוועדה הפוליטית-אסטרטגית במועצה לתכנון לאומי, יו"ר הוועדה לתוכנית הוראת הביטחון הלאומי במשרד החינוך, וחבר בוועדה האקדמית של מחלקת היסטוריה בצה"ל.

חיבר חמישה ספרים, וערך ארבע עשר קבצים של מאמרים אקדמיים. הוא מומחה לנושא תפיסת הביטחון של ישראל, לדעת הקהל בנושאי ביטחון, למדיניות ארצות הברית במזרח התיכון, ליחסי ישראל-פלסטינים, וליחסי טורקיה–ישראל.

ענבר פרסם מחקר הטוען כי הפרדיגמה של שתי מדינות לשני עמים אינה מציאותית יותר. בין מאמריו, הוא פרסם סקירה של מאזן הכוחות שבין ישראל לאויביה ושל המאפיינים הפנימיים המעצבים את עוצמתה הלאומית של מדינת ישראל, וכן של מעמדה של המדינה בקהילייה הבינלאומי. וגם מאמרים על החיוניות האסטרטגית של ירושלים, ועל טורקיה.

בנובמבר 2017 פרסם ענבר (בשיתוף עם ד"ר איתן שמיר) מאמר בו הראה כי הדרך היעילה עבור המערב להילחם באסלאם הרדיקלי היא באמצעות גיבוש "אסטרטגיית פשיטות".

ספריו
-----

* "מדינות מבודדות במערכת הבינלאומית" (1985)
* "מלחמה ושלום בפוליטיקה הישראלית: עמדות מפלגת העבודה בנושאי ביטחון לאומי" (1991)
* "יחסי הקרבה בין ישראל לטורקיה" (2001)
* "רבין וביטחונה הלאומי של ישראל" (1999)
* "ביטחונה הלאומי של ישראל: נושאים ואתגרים מאז מלחמת יום הכיפורים" (2008)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אפרים ענבר** בוויקישיתוף
* דף אישי במכון ירושלים למחקרים אסטרטגיים
* **אפריים ענבר** וגרשון הכהן, ‏"ירושלים: מזכר אסטרטגי", **השילוח**, 4, אפריל 2017.
* אפרים ענבר, ישראל בת 71: הווה מצליח, עתיד מבטיח, באתר מידה, 8 במאי 2019

הערות שוליים
------------

1. ↑  "עתיד טוב לישראל - JISS". *JISS*. 2018-04-18. נבדק ב-2018-06-17.
2. ↑  "החיוניות האסטרטגית של ירושלים | מאת אלוף (מיל') גרשון הכהן ופרופסור אפרים ענבר". *JISS*. 2017-10-31. נבדק ב-2018-06-17.
3. ↑  "המתיחות עם טורקיה: ארדואן הפך לאיום לשלום האזור - JISS". *JISS*. 2018-05-21. נבדק ב-2018-06-17.
4. ↑  אפרים ענבר, ‏סיכום ותרגום (מאת דוד וינברג) של מאמר מאת אפרים ענבר ב"אינטרנשיונל אפאיירז" דצמבר-2018, **השילוח**, 3, פברואר 2017

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007262805305171
* BnF: cb12391139c (data)
* GND: 131761978
* ISNI: 0000 0001 0870 609X
* LCCN: n82277483
* NTA: 173987605
* SELIBR: 224442
* SUDOC: 032999496
* VIAF: 12391249
* WorldCat: lccn-n82277483

 |
במהלך מופע הסהר, הצד האפל יותר של הירח מחזיר אור שמש עקיף, המוחזר מכדור הארץ, בעוד הצד השני מחזיר אור שמש ישיר.
תמונה המדגימה עיקרון המופיע בערך אור ארץ
  

  אור שמש ישיר משתקף בקרקע הירח ומוחזר לכדור הארץ. בכדור הארץ אנו תופסים זאת כצד המואר של הירח   אור שמש ישיר משתקף בקרקע כדור הארץ ומוחזר לירח, שם הוא פוגע בקרקע ומוחזר חזרה לכדור הארץ בתור אור שמש עקיף. בכדור הארץ אנו תופסים את זה בתור הצד האפל של הירח בשל ההבדלים בין מידת ההארה של פני השטח של הירח

**אור ארץ** הוא ההשתקפות של אור השמש המוחזר מפני הקרקע והאטמוספירה של כדור הארץ. התופעה ידועה גם בשמות "**זוהר ארץ**" ו"**זוהר האפר של הירח**". התופעה קיבלה את שמה מכיוון שחלקו האפל של הירח מואר גם הוא, אם כי באור עמום. צד זה של הירח מואר מאור השמש המשתקף מפני כדור הארץ, כשם שלעיננו הירח מואר מאור השמש הישיר המשתקף מפני הקרקע שלו. אור ארץ על צד הירח האפל במהלך סהר זורע נקרא "הירח הישן בזרועות הירח החדש", ואילו במהלך סהר גורע נקרא "הירח החדש בזרועות הירח הישן".

תופעה זו נראית בעיקר מכדור הארץ בלילה (או דמדומים אסטרונומיים) כמה ימים לפני או אחרי יום מולד הלבנה, כאשר מופע הירח הוא סהר דק. בלילות אלה, כל דיסקת הירח מוארת באור שמש באופן ישיר ועקיף, וכך הוא בהיר מספיק כדי להיראות. אור ארץ נראה בבירור ביותר בתקופת בין השמשות במהלך הסהר העולה (בשמיי המערב) ולפני עלות השחר במהלך הסהר היורד (בשמיי המזרח).

המונח אור ארץ נכון גם לצופה על הירח שרואה את כדור הארץ במהלך הלילה הירחי, או לאסטרונאוט בתוך חללית שמביט מבעד לחלון.

ארתור סי קלארק השתמש במונח זה כשם לרומן שלו משנת 1955, "Earthlight".

איור של לאונרדו דה וינצ'י מתוך קודקס לסטר המתאר את אור הארץ

ראו גם
------

* קרינת השמש

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אור ארץ** בוויקישיתוף
* אור ארץ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Nemiroff, Robert; Bonnell, Jerry (20 January 2018). "Old Moon in the New Moon's Arms". Astronomy Picture of the Day. NASA.
2. ↑  Nemiroff, Robert; Bonnell, Jerry (24 March 2012). "The New Moon in the Old Moon's Arms". Astronomy Picture of the Day. NASA.
3. ↑  The Eclectic Magazine of Foreign Literature, Science, and Art. Leavitt, Trow, & Company. 1874.
4. ↑  Nemiroff, Robert; Bonnell, Jerry (19 April 2002). "The Old Moon in the New Moon's Arms". Astronomy Picture of the Day. NASA.
**הרקוויאם של מיכאל היידן** (**Missa pro defuncto Archiepiscopo Sigismondo** או **Missa pro Defunctis**) בדו מינור, MH 155, היא יצירה פרי עטו של המלחין האוסטרי מיכאל היידן, לטקסט של הרקוויאם הקתולי. הלחנה זו של הרקוויאם השפיעה על מוצרט, כאשר כתב את הרקוויאם שלו.

היצירה
------

הרקוויאם הולחן על ידי מיכאל היידן בשנת 1771, לזכרו של הארכיבישוף זיגמונד פון שכרטנבאך. היצירה הוקדשה לארכיבישוף זיגמונד, אך גם ביתו של היידן, אליסיה ג'וזפה, נפטרה באותה השנה וכנראה האבל עליה היווה לו השראה. הרקוויאם בוצע לראשונה בינואר 1772 בזלצבורג. 

ההרכב הנדרש לביצוע הרקוויאם הוא מקהלה מעורבת, ארבעה סולנים (סופרן, אלט טנור ובס), ותזמורת הכוללת: סקיצת כלי קשת (כינורות ראשונים ושניים, צ'לים, ויולות, וקונטרבסים. המנגנים בבאסו קונטינואו), 4 חצוצרות, 2 בסונים, 3 טרומבונים וטימפני.

זמן ביצוע ממוצע של הרקוויאם הוא כ-40 דקות. 

### השפעה על מוצרט

לאופולד מוצרט ובנו וולפגנג אמדאוס מוצרט נכחו בשלושת הקונצרטים הראשונים שבהם בוצע הרקוויאם. ניכרת השפעת הרקוויאם של מיכאל היידן על הרקוויאם של מוצרט, הדמיון בין היצירות ניכר בעיקר בפתיח ובאופרטוריום.

סדר הפרקים
----------

* Introitus e Kyrie
* (Sequentia (Dies Irae
* Offertorium
* Hostias
* Sanctus
* Benedictus
* Agnus Dei

קישורים חיצוניים
----------------

* מידע על היצירה "רקוויאם" באתר מיוזיק בריינז
* סרטון השיר "רקוויאם" באתר יוטיוב

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb13933972t (data)
* LCCN: n86868853
* MusicBrainz work: aa7c9f29-c1df-43e6-b386-20ac1abbd295
* VIAF: 178264835
* WorldCat (עם VIAF): 178264835

 |
**אורג תאו לבן-ראש** (שם מדעי: *Dinemellia dinemelli*) הוא מין של עוף הנמנה עם משפחת האורגיים שבסדרת ציפורי שיר.
אורג זה נפוץ במזרח אפריקה.
למרות שמו הוא לא שייך לסוג המכונה אורג התאו (*Bubalornis*).

מידע טקסונומי
-------------

מקור השם אורג תאו נובע ממנהגו לעקוב אחרי עדרי תאו אפריקאי, ולטרוף חרקים שבורחים ממחבואם עקב תנועת העדר. המין תואר לראשונה על ידי החוקר הגרמני אדוארד רופל ב-1845.

### תת-מינים

* *D. d. dinemelli*  - תת-מין הצפוני. נפוץ בסודאן, אתיופיה, סומליה, אוגנדה, וצפון קניה.
* *D. d. boehmi*  - תת-מין הדרומי. נפוץ בקניה וטנזניה.

תיאור
-----

גודלו בין 17 ל-19 ס"מ. ומשקלו בין 57 ל-85 גרם. ללא הבדל בין המינים. ראשו ובטנו לבנים. אחוריו ותחתית זנבו בצבע כתום בוהק. כנפיו בצבע חום-כהה עם פבים לבנים עדינים לאורכם. מקורו בצבע שחור. לתת המין D. d. dinemelli זנב בצבע חום ולתת המין D. d. boehmi זנב בצבע שחור

התנהגות
-------

### בתי גידול

מאכלס אזורי סוואנה ובתה.

### מבנה חברתי

ציפור חברתית. מתלהק לקבוצות של 3–6 פריטים. לעיתים נצפה ביחד עם מינים של זרזיריים.

### תזונה

את עיקר מזונו מוצא על הקרקע, נוהג לעקוב אחרי עדרי תאו אפריקאי שמבריחים עבורו חרקים ממקום מחבואם. ניזון בעיקר מחרקים (לרוב חיפושיות ופרפרים), אך גם מפירות וזרעים.

### רבייה

מקנן בקבוצות. בתהליך החיזור הזכר מציג את כנפיו, ואת הצבע הכתום בתחתית זנבו לנקבות. בני הזוג הם מונוגמיים ושניהם בונים את הקן. הקן נארג מזרדים, צורתו אליפטית בגודל של כ-57 ס"מ. לכניסה לקן צורת משפך שנבנה בתחתית הקן, פנים הקן מרופד בחומרים רכים וחלקו החיצון בענפים קוצניים. הנקבה מטילה 3–5 ביצים בצבע אפור עד כחול בהיר, המנוקדות בצבעים חום, אדום וירוק-זית. משך הדגירה כשבועיים. שני בני=הזוג מאכילים את הגוזלים. ישנן תצפיות בהם ציפורים אחרות, כדוגמת בזון גמדי עשו שימוש בקן שנבנה על ידי אורג זה במקום לבנות קן בעצמם.

גלריה
-----

* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אורג תאו לבן-ראש** בוויקישיתוף
* אורג תאו לבן-ראש, באתר ITIS (באנגלית)
* אורג תאו לבן-ראש, באתר NCBI (באנגלית)
* אורג תאו לבן-ראש, באתר Animal Diversity Web (באנגלית)
* אורג תאו לבן-ראש, באתר GBIF (באנגלית)
* אורג תאו לבן-ראש, באתר weavers.adu.org

הערות שוליים
------------

1. ↑  אורג תאו לבן-ראש באתר הרשימה האדומה של IUCN
2. ↑
3. 1 2 3 4
4. 1 2
5. 1 2
6. ↑
**אנצ'י מין** (באנגלית: **anchee min**, בסינית: 閔安琪; נולדה ב-14 בינואר 1957 בשאנגחאי) היא סופרת אמריקאית ממוצא סיני, ציירת, צלמת ומוזיקאית, החל משנת 1984 היא מתגוררת בארצות הברית ושם החלו להתפרסם ספריה, החל מהספר **אזליאה אדומה** שיצא לאור בארצות הברית בשנת-1994 והפך לרב מכר ותורגם לשפות רבות, ועד הספר **הפנינה של סין** שיצא לאור בשנת 2010. סיפרה הראשון אזליאה אדומה שהוא רומן הזיכרונות של הסופרת, צוין על ידי הניו יורק טיימס כאחד הספרים הבולטים של שנת 1994. ארבעה מספריה של אנצ'י מין תורגמו לעברית.

מהלך חייה
---------

אנצ'י מין נולדה בשאנגחאי בשנת 1957 ובהיותה בת 17 לקראת סוף עידן מהפכת התרבות, היא נשלחה כרבים מבני דורה למחנה עבודה, שם גילו אותה ציידי כישרונות סינים ובזכותם יצאה ממחנה העבודה והחלה לעבוד כשחקנית באולפני הסרטים של שאנגחאי. כעבור עשר שנים, בעזרתה של חברתה השחקנית הסינית ג'ואן צ'ן אשר הגיעה לארצות הברית בשנת 1981, הגיעה גם אנצ'י מין לארצות הברית, ושם החלה לפרסם את ספריה אשר מתעדים את חיי הצעירים הסינים שגדלו בצל מהפכת התרבות והקומוניזם, בספריה היא אף מותחת ביקורת על המשטר בסין, לדוגמה בסיפרה **קתרין** היא מתארת את חוסר האונים של האזרח הסיני הפשוט אשר יכול בכל רגע נתון לקבל באמצעות הדואר "העברה" אל עיר אחרת, לצורך השתתפות בעבודות יזומות מטעם המדינה. בספר זה היא גם מתארת את תחושותיה של נערה סינית הצועדת ברחובות סין בתקופת מהפכת התרבות עם הידיעה שהיא רק אחת מתוך מיליארד סינים, וחשיבותה כאדם זניחה. 

ספריה עוסקים בחיי החברה בסין ובהיסטוריה שלה, רבים מגיבורי הרומנים שכתבה הן נשים, כמו ברומאן **להיות מאדאם מאו**, המתאר את חייה של רעייתו של מאו דזה טונג. או כמו קתרין גיבורת הספר קתרין, המורה האמריקאית שמגיעה לסין ותחת עיני המשטר הבוחנות, היא מצליחה לעורר בתלמידיה כמיהה לחירות וחופש ואף מעיזה לנהל מערכת יחסים לסבית עם אחת מתלמידותיה הסיניות ומעוררת באותה תלמידה כמיהה לעזוב את סין לטובת המערב. 

נכון לשנת 2011 אנצ'י מין מתגוררת בסין ובארצות הברית לסירוגין, עוסקת בכתיבה, צילום, ציור, ומוזיקה. היא נשואה לסופר האמריקאי לויד לופטאוס ויש לה בת אחת.

ספריה שתורגמו לעברית
--------------------

* **קתרין**, הוצאת מעריב - הד ארצי, תרגמה מאנגלית איבון קומר, 1999 (המקור באנגלית יצא לאור ב-1995 )
* **אזליאה אדומה**, הוצאת מעריב- הד ארצי, תרגמה מאנגלית, איבון קומר (המקור באנגלית יצא לאור ב-1994.)
* **להיות מאדאם מאו**, הוצאת מעריב- הד ארצי, תרגמה מאנגלית, צילה אלעזר, 2003 (המקור באנגלית יצא לאור ב-2001)
* **סיפורה של ג'ינגר-בר**, הוצאת מעריב- הד ארצי, תרגמה מאנגלית, צילה אלעזר, 2005 (המקור באנגלית יצא לאור ב-2002)

ספרים נוספים של אנצ'י מין
-------------------------

* Empress Orchid 2004
* The Last Empress 2007
* Pearl of China 2010

קישורים חיצוניים
----------------

* אנצ'י מין, ברשת החברתית Goodreads
* אתר הבית של הסופרת
* על הספר להיות מאדאם מאו
* על הספר אזילאה אדומה

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007457304505171
* BNE: XX1032911
* BnF: cb124067177 (data)
* CANTIC: a10668469
* GND: 12031780X
* ICCU: TO0V163181
* ISNI: 0000 0000 8115 6912
* LCCN: nr93020839
* NKC: xx0017942
* NLG: 78048
* NLK: KAC199618970
* NLP: a0000001224849
* NTA: 11980929X
* PIC: 385275
* SELIBR: 250514
* SUDOC: 033173915
* Trove: 863075
* VIAF: 37004338
* WorldCat: lccn-nr93020839

 |
מערוך עשוי עץ
מערוכים
**מערוך** הוא כלי מטבח המשמש לעיבוד מזון, ובעיקר לרידוד בצק. המערוך הוא מוט בעל צורה גלילית מוארכת, עוביו לרוב בין 7–10 ס"מ ובשני קצותיו ידיות להחזקתו. קיימים מערוכים קטנים המשמשים לרידוד בצק באמצעות יד אחת. עוביים של אלה בין 2–3 ס"מ ואין להם ידיות.

מקור המילה מערוך במשנה: "וכן המערוך טמא" (כלים טו, ב). שם זה ניתן לו מכיוון שהכלי משמש לעריכת בצק, כלומר לסידורו על משטח כלשהו ולרידודו.

המערוכים עשויים לרוב מעץ, אך גם מזכוכית, פלדה, שיש, פלסטיק וסיליקון. ישנם מערוכים חלולים - כאשר אל החלל במרכזם מכניסים מים חמים או קרים על מנת להקל על רידוד סוגי מזון שונים. נהוג לשמור מערוכים העשויים שיש במקרר על מנת לשמור על טמפרטורה נמוכה של המערוך, דבר המקל על רידוד הבצק.

מערוכי פלסטיק או עץ קטנים משמשים לעבודות אומנות עם חרס, פלסטלינה ובצק משחק. לרידוד חימר פולימרי (כמו פימו) משתמשים במערוך אקרילי, כיוון שמערוך פלסטיק או עץ נדבק לחומר. 

בתרבות הפופולרית, משמש המערוך (בדומה למטאטא) כלי נשק של עקרות הבית וכן נעשה בו שימוש רב בסרטי הנפשה.

בתרגום לעברית של הסיפור "המאבד עצמו לדעת" של שלום עליכם[דרושה הבהרה], המערוך מופיע כ״מעגילה״:

> 
> "ממחרת הפורים יפתח בית מאפה המצות ההוא, ואור חדש יהל על נשי מאזפּבקה, בתולותיה, עניותיה ויתומותיה, כי הבית פתוח לרווחה, וכל מבקשי עבודה וכוח ידיו אתו אל הבית ההוא יבוא ובא על שכרו. אם החפץ לא יחסר לך, בת מאזפּבקה לבשי הסינר, קחי מעגילה, וקומי לכי לך אל יהושע-השל הקבלן, שם תשׂתכרי, ושם ינוח לך!"
> 
> 
> 
>

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **מערוך** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **מערוך** |

* אבי שקרל, נורית בינשטוק, כך תכינו פסטה בבית (כולל תיאור מערוך מיוחד), מגזין את

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007599893805171
* LCCN: sh2011002865

 |