**אילן רונן** (נולד ב־1948) הוא במאי תיאטרון ישראלי. שימש כמנהל האמנותי של התיאטראות החאן, הקאמרי והבימה וכנשיא ה-UTE (איגוד התיאטרונים האירופי). לאורך השנים ביים בארץ ובחו"ל למעלה מ-96 הצגות.

ביוגרפיה
--------

יליד קיבוץ עין גב. בשנת 1954, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד עבר עם הוריו לקיבוץ גנוסר, בו גדל. בגיל 13 עבר עם משפחתו לנתניה. שם החל את פעילותו הדרמטית, במסגרת החוג הדרמטי של תיכון טשרניחובסקי בעיר, בניהולו של המחזאי יעקב בר נתן. בשנת 1972 סיים את לימודיו בבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי. למד בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, ומשם החל בקריירה ענפה ומצליחה כבמאי תיאטרון וכמנהל אומנותי.

### בימוי וניהול אומנותי בתיאטרון החאן הירושלמי (1975 - 1982)

עם סיום לימודיו בבית צבי (1972) התבקש אילן רונן על ידי מנהל בית הספר דאז, דוד ברגמן לשמש כמורה ובמאי בבית הספר. באותה שנה כתב וביים עם התלמידים את ההצגה "טוב למות בעד עצמנו" שהוזמנה לאחר מכן לעלות על "בימת צוותא" בתל אביב והוצגה בה בהצלחה רבה.

לאור ההצלחה הגדולה של ההצגה מילכוד 22, אותה כתב וביים בעקבות ספרו הנודע של ג'וזף הלר בתיאטרון החאן, מונה בגיל 27 בלבד למנהלו האומנותי של התיאטרון בהמלצת הבמאי מייקל אלפרדס, שפרש מתפקידו כמנהל אומנותי ולהקת שחקני החאן. רונן כיהן בתפקיד בשנים 1975–1982. בין ההצגות הבולטות שביים בתיאטרון החאן, "מלחמות היהודים" מאת יהושע סובול, "ג'ונגל הערים" מאת ברטולט ברכט, ועיבוד ל"אידיוט" על פי דוסטויבסקי.

בשנים 1984-1983 ביים בתיאטרון חיפה את המחזות "עקומים" מאת מרטין שרמן ו"מחכים לגודו" מאת סמואל בקט. האחרונה זכתה לשבחים רבים בארץ ובעולם בשל הפרשנות הפוליטית שהעניק רונן למחזה, בהפקה דו לשונית (עברית וערבית) שזכה בשל כך לפרסום, בין היתר, בספר "Directing Beckett" מאת Lois Oppenheim מאוניבסיטת מישיגן (1994) ובספרו של פרופסור דייוויד ברדבאיי (David Bradby) "Waiting for Godot" בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' (2001), בו נבחרה כאחת ההפקות המשמעותיות שהוצגו בעולם. 
ב-1994 הוזמנה ההצגה לפסטיבל הבינלאומי במנצ'סטר.

בשנת 1977 היה שותף להקמת הבמה הסאטירית בתיאטרון "צוותא" יחד עם הלל מיטלפונקט ויהושע סובול וביים את "חזרה בתשובה" מאת סובול ו"ויהי חור" מאת סובול ומיטלפונקט.

### במאי בית ומנהל אומנותי בתיאטרון הקאמרי (1982 - 1992)

בשנת 1982 נבחר לבמאי הבית וחבר הוועדה האומנותית של תיאטרון הקאמרי ושנתיים לאחר מכן מונה לתפקיד המנהל האמנותי של התיאטרון. בתקופת כהונתו טיפח דור חדש של מחזאים כגון שמואל הספרי, מוטי לרנר וגלעד עברון. אימץ את אנסמבל רנה ירושלמי תחת מטריית תיאטרון הקאמרי. גילה וטיפח דור חדש של שחקנים כגון שולי רנד, רמי הויברגר, ענת וקסמן ורמי ברוך.
בין ההצגות הבולטות של רונן בתקופת זו: "טוב" מאת ס.פ. טיילור, "קסטנר" מאת מוטי לרנר ו"מיכאל קולהאס", עיבוד על פי היינריך פון קלייסט. האחרונה זכתה להצלחה בינלאומית חסרת תקדים והוזמנה לפסטיבל אדינבורו היוקרתי, לפסטיבל הבינלאומי בוורשה (1987/88), ויצאה לסיבוב הופעות במספר ערים בגרמניה וכמו כן במוסקבה וסנט פטרסבורג. בשנת 1990, בעקבות הצלחתה ההצגה "גם הוא באצילים", הוזמן אילן רונן לביימה בתיאטרון מאלי במוסקבה. וכך, היה רונן לביים הישראלי הראשון שביים ברוסיה הקומוניסטית.

ב-1992 פרש מניהול אמנותי, והפך לבמאי עצמאי, בין ההצגות הבולטות שביים, בתיאטרון הקאמרי: "מבקר המדינה", מאת אילן חצור על פי גוגול, "נורה" מאת איבסן, "קוויאר ועדשים", חפץ ו"הבכיינים" של חנוך לוין; בתיאטרון בית ליסין: "מותו של אנרכיסט מפוקפק" מאת דריו פו, חשמלית ושמה תשוקה מאת טנסי ויליאמס.

### התיאטרון הלאומי "הבימה" (1995 - 2016)

#### בימוי והקמת קבוצת הצעירים

בשנת 1995 החל לביים בתיאטרון הבימה. בין ההצגות הראשונות בבימויו בתיאטרון הלאומי, החייל האמיץ שוויק מאת ירוסלב האשק, קן הקוקייה (תרגום ובימוי) מאת דייל וסרמן ו"קרוב יותר" מאת פטריק מרבר(אנ')

בשנים 1996–2004 הקים, ביים וניהל את "קבוצת הצעירים של תיאטרון הבימה". מטרתו של רונן הייתה ליצור חממה לבוגרי בתי הספר למשחק ולשחקני תיאטרוני פרינג', שתאפשר להם להתפתח בהדרגה בתיאטרון וליצור יחד עימו תיאטרון המחפש אתגרים תיאטרוניים, המקרב אליו קהלים צעירים. הקבוצה הפכה לאחת מגולות הכותרת של התיאטרון עם הצגות בולטות כמו "מנדרגולה", "מלחמת אחים" ו"מעגל הגיר הקווקזי", שאף זכתה להצלחה בינלאומית בפסטיבל הבינלאומי בפראג בשנת 2000. קבוצת הצעירים של תיאטרון "הבימה" המשיכה את פעילותה עד שנת 2016, בניהולם של סיגל אבין (2005 - 2009) ושי פיטובסקי (2009 -2013). הצלחת הקבוצה, הפכה למודל לחיקוי לתיאטרונים כמו בית לסין, גשר, חיפה ובתיאטרון הקאמרי שהקימו קבוצות מסוג זה לתקופות משתנות.

#### ניהול אומנותי בתיאטרון "הבימה" (2004 - 2016)

בשנת 2004 מונה אילן רונן למנהל האומנותי של תיאטרון הבימה. במהלך כהונתו נאלץ התיאטרון לעזוב את משכנו הקבוע לרגל שיפוץ הבניין למשך כחמש שנים, שבעקבותיו פנה רונן להנהלת תיאטרון הקאמרי ויזם עימה סדרה של שיתופי פעולה על מחזות מאתגרים מבחינה אומנותית: "חברון", "אנטיגונה", "החגיגה", "אלוף הבונים", "הכיתה שלנו", "חשמלית ושמה תשוקה" (בבימויו של רונן), "אישה בורחת מבשורה" ו"הילד החולם". שיתוף פעולה דומה נעשה עם הנהלת תיאטרון באר שבע בהצגה "אנה קרנינה" (בבימויו של רונן). כתוצאה מהשיפוץ והשכרת אולמות חלופיים, נאלצה הבימה להתמודד עם משברים כלכליים חסרי תקדים. רונן צרף ללהקת השחקנים כוכבים כמו יוסי בנאי, אבי קושניר, יבגניה דודינה ורבים אחרים. מעמדם אומנם סייע למשוך קהל להצגות, אך במקביל ההחלטה ספגה ביקורת רבה על משכורות העתק ששולמו להם בעת שהתיאטרון היה בגירעון חמור. במקביל, טיפח רונן דור חדש של יוצרים צעירים כמו יעל רונן (בתו), שי פיטובסקי מנהל קבוצת הצעירים, מאור זגורי, שחר פנקס, שיר גולדברג וכפיר אזולאי.

בשנת 2006 התקבלה הבימה לUTE - איחוד תיאטרוני אירופה(אנ') ובשנת 2011 היה רונן למנהל האמנותי הראשון בישראל שנבחר לתפקיד נשיא האיגוד.

בין ההצגות הבולטות הנוספות שביים אילן רונן בתקופת כהונתו כמנהל אומנותי בהבימה: "כתר בראש" מאת יעקב שבתאי, "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" מאת סמי גרונמן (תרגום ופזמונים: נתן אלתרמן), "יהוא" מאת גלעד עברון ו"לבד בברלין" על פי הנס פאלאדה.

על אף ההצלחה בזירה הבינלאומית ספג התיאטרון במהלך כהונתו של רונן ביקורת מצד גורמים מסוימים בתקשורת שבחרו להתעלם מהצלחות על הבמות החשובות ביותר בלונדון, ניו יורק, מוסקבה וורשה ברלין ועוד ומתחו ביקורת על "רפרטואר שנוי במחלוקת, הפקות שלא מצליחות לגרוף פרס וירידה במספר המנויים".. כל זאת, למרות שבתקופת כהונתו זכו הצגות "הבימה" לפרסי התיאטרון הישראלי בקטגוריות שונות. ביניהן: "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" (2005); "אדם לא מת סתם" (2013); "יהוא" (2015); "אישה בורחת מבשורה" (2016) (יחד עם ת. הקאמרי) ועוד.

#### מסעות לחוץ לארץ ושיתופי פעולה בינלאומיים

בתקופתו כהונתו של אילן רונן כמנהל אומנותי הוזמנה הבימה להופיע על הבמות החשובות באירופה, בהצגות בבימויו, בבימוי חנן שניר - במאי הבית של התיאטרון, שי פיטובסקי - מנהל קבוצת צעירי הבימה באותה תקופה והמחזאית-במאית יעל רונן: "מלחמה" מאת לארס נורן שהוזמנה להופיע בפסטיבלים בטורינו, בוקרשט ובודפשט, "אנה קארנינה", שהוזמנה אף היא היא לבוקרשט, "מסילה לדמשק" מאת הלל מיטלפונקט, שהוזמנה להופיע במוסקבה, "הסוחר מוונציה" שייצגה לראשונה את התיאטרון הישראלי על בימת תיאטרון הגלוב בלונדון. "הקמצן", בבימויו, פתחה את הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בסין, שהתקיים ב-"People's Arts Theater", בייג'ינג, 2016. כמו כן, ההצגה "לבד בברלין" שהוצגה בברלין, "היום שלפני היום האחרון", שהועלתה בברלין, ו"מוריס שימל" מאת חנוך לוין שהוזמנה להופיע בוורשה. 

בנוסף, נערכו מספר שיתופי פעולה אומנותיים, בינלאומיים: שיתוף פעולה עם התיאטרון בוורוצלאב, פולין (ההצגה טיקוצ'ין –בת ים), שיתוף פעולה מחזאים גרמנים וישראלים עם תיאטרון דיסלדורף, פסטיבל קריאה של מחזות פוליטיים בלונדון ובתל אביב עם התיאטרון הלאומי הבריטי, שיתוף פעולה עם תיאטרון שַאוּבִּיהנֶה ברלין בברלין וההצגה "דור שלישי", שיתוף פעולה עם התיאטרון בגראץ בנושא המהגרים במסגרת תיאטרון אירופה ושיתוף פעולה עם התיאטרון בשטוטגרט, התיאטרון הלאומי באוסלו ובלגרד בנושא הטרור.

בסוף שנת 2016 פרש אילן רונן מהניהול האמנותי של תיאטרון הבימה.

### פעילותו לאחר הפרישה מתפקיד מנהל אומנותי בהבימה

מאז פרישתו מתפקיד מנהל האומנותי של הבימה, ממשיך רונן כבמאי עצמאי בתיאטראות הקאמרי, בית ליסין, חיפה, באר שבע, בתיאטרון גשר ובתיאטראות בחו"ל. בין ההצגות שביים: "קרום" מאת חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי, "מי מפחד מווירגיניה וולף" מאת אדוארד אלבי בהבימה, "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט ועיבוד לספרו של דויד גרוסמן, "הזמן הצהוב", בתיאטרון ביפו. שתי ההצגות זכו בפרס "קיפוד הזהב". "אוסלו" מאת טי. רוג'רס ו"זוג" מאת עדנה מזי"א בתיאטרון בית לסין. 
לאחרונה ביים את "[ר]אבולוציה" מאת יעל רונן בתיאטרון גשר, "טריאז'" מאת מאיה ערד יסעור בתיאטרון בית ליסין ואת "לאופולד-שטאט" מאת טום סטופארד בתיאטרון הבימה.

### בימוי בחו"ל

בשנת 1990 הוזמן לביים את המחזה "גם הוא באצילים" בתיאטרון מאלי במוסקבה  וכך היו רונן והתפאורנית רות דר ליוצרי התיאטרון הראשונים מישראל המוזמנים לעבוד במוסקבה הקומוניסטית. ב-2015, הוזמן לביים את המחזה "אוגוסט מחווז אוסייג'" בתיאטר קופורסטרדאם בברלין.. בשנת 2017, הוזמן רונן שוב לתיאטרון "מאלי", בו ביים את "ביקור הגברת הזקנה" . בשנה זו, ביים גם את "הכל חייב להבריק" מאת נח היידל בתיאטר קופורסטרדאם.

הצגות בבימויו
-------------

### מחזאות מקורית

| הצגה | מחזאי | תיאטרון | הצגת בכורה |
| --- | --- | --- | --- |
| טוב למות בעד עצמנו | אילן רונן | "בית צבי"/צוותא | 1973 |
| עיר אחת | אילן רונן/מייקל אלפרדס | תיאטרון החאן | 1973 |
| צ'רלי קצ'רלי | דני הורוביץ | תיאטרון החאן | 1977 |
| קדימה בית"ר | אילן רונן/שלום קינן | תיאטרון החאן | 1978 |
| חד גדיא | אפרים סידון | תיאטרון החאן (תיאטרון רחוב) | 1978 |
| אוכלים | יעקב שבתאי | תיאטרון החאן | 1979 |
| חזרה בתשובה | יהושע סובול | צוותא | 1978 |
| ויהי חור | יהושע סובול/הלל מיטלפונקט | צוותא | 1979 |
| עמוד העץ | יהושע סובול/הלל מיטלפונקט | צוותא | 1980 |
| חסות | סמי מיכאל | תיאטרון החאן | 1980 |
| מלחמות היהודים | יהושע סובול | תיאטרון החאן | 1981 |
| קסטנר | מוטי לרנר | תיאטרון הקאמרי | 1984 |
| חבלי משיח | מוטי לרנר | תיאטרון הקאמרי | 1987 |
| קסטנר | מוטי לרנר | תיאטרון היילבורן, גרמניה | 1988 |
| הדלפה | מתי גולן | תיאטרון הקאמרי | 1989 |
| רחם פונדקאי | שולמית לפיד | תיאטרון הקאמרי | 1990 |
| מבקר המדינה | אילן חצור (על פי "רביזור" מאת גוגול) | תיאטרון הקאמרי | 1993 |
| פולארד | מוטי לרנר | תיאטרון הקאמרי | 1995 |
| חפץ | חנוך לוין | תיאטרון הקאמרי | 1996 |
| מלחמת אחים | אילן רונן | קבוצת צעירי הבימה, תיאטרון הבימה | 1998 |
| הבכיינים | חנוך לוין | תיאטרון הקאמרי | 2000 |
| כתר בראש | יעקב שבתאי | תיאטרון הבימה | 2004 |
| מבקר המדינה 2005 | אילן חצור (על פי "רביזור" מאת גוגול) | תיאטרון הבימה | 2005 |
| שלמה המלך ושלמי הסנדלר | סמי גרונמן | תיאטרון הבימה | 2005 |
| הלהקה | ענת גוב (על פי תסריט מאת אבי נשר ושרון הראל) | תיאטרון הבימה | 2006 |
| מסילה לדמשק | הלל מיטלפונקט | תיאטרון הבימה | 2010 |
| יהוא | גלעד עברון | תיאטרון הבימה | 2015 |
| קרום | חנוך לוין | תיאטרון הקאמרי | 2017 |
| מבקר המדינה 2022 | אילן חצור (על פי "רביזור" מאת גוגול) | תיאטרון החאן | 2022 |
| זוג | עדנה מזי"א | תיאטרון בית ליסין | 2022 |
| [ר]אבולוציה | יעל רונן | תיאטרון גשר | 2022 |
| טריאז' | מאיה ערד יסעור | תיאטרון בית ליסין | 2023 |

### מחזאות קלאסית

| הצגה | מחזאי | תיאטרון | הצגת בכורה |
| --- | --- | --- | --- |
| ג'ונגל הכרך | ברטולד ברכט | תיאטרון החאן | 1976 |
| וולפונה | בן ג'ונסון | תיאטרון החאן | 1982 |
| מחכים לגודו | סמואל בקט | תיאטרון חיפה | 1984 |
| רולטה צרפתית | ז'ורז' פדו | תיאטרון הקאמרי | 1984 |
| דבש פרא (פלאטונוב) | אנטון צ'כוב/מייקל פריין | תיאטרון הקאמרי | 1985 |
| אמא קוראז' | ברטולד ברכט | תיאטרון הקאמרי | 1988 |
| גם הוא באצילים | מולייר | תיאטרון הקאמרי | 1988 |
| גם הוא באצילים | מולייר | תיאטרון מאלי, מוסקבה | 1990 |
| יתוש בראש | ז'ורז' פדו | תיאטרון באר שבע | 1993 |
| מחכים לגודו | סמואל בקט | תיאטרון חיפה/הפסטיבל הישראלי במנצ'יסטר | 1994 |
| מנדראגולה | ניקולו מקיאוולי | קבוצת הצעירים של הבימה, תיאטרון הבימה | 1996 |
| אדון וולף | הלל מיטלפונקט (על פי "וולפונה" מאת בן ג'ונסון) | תיאטרון הקאמרי | 1997 |
| מעגל הגיר הקווקזי | ברטולד ברכט | קבוצת הצעירים של הבימה, תיאטרון הבימה | 1999 |
| נורה | אינגמר ברגמן (על פי "בית הבובות" מאת הנריק איבסן) | תיאטרון הקאמרי | 2000 |
| בית ברנרדה אלבה | פדריקו גרסיה לורקה | תיאטרון הבימה | 2001 |
| מחכים לגודו | סמואל בקט | תיאטרון הבימה | 2002 |
| במלחמה כמו במלחמה | הומרוס, אוריפידס, אייסכילוס, חנוך לוין | קבוצת הצעירים של הבימה, תיאטרון הבימה | 2002 |
| עקב אכילס | ויליאם שייקספיר, הומרוס | קבוצת הצעירים של הבימה, תיאטרון הבימה | 2002 |
| מעיין הכבשים | פדרו קלדרון דה לה ברקה | תיאטרון הקאמרי בשיתוף תיאטרון חיפה | 2002 |
| חשמלית ושמה תשוקה | טנסי וויליאמס | תיאטרון בית ליסין | 2002 |
| ביקור הגברת הזקנה | פרידריך דירנמאט | תיאטרון הבימה | 2012 |
| הסוחר מוונציה | ויליאם שייקספיר | תיאטרון הבימה | 2012 |
| חשמלית ושמה תשוקה | טנסי וויליאמס | תיאטרון הבימה בשיתוף תיאטרון הקאמרי | 2014 |
| הקמצן | מולייר | תיאטרון הבימה | 2017 |
| ביקור הגברת הזקנה | פרידריך דירנמאט | תיאטרון מאלי, מוסקבה | 2017 |
| מי מפחד מווירג'יניה וולף? | אדוארד אלבי | תיאטרון הבימה | 2018 |
| מחכים לגודו | סמואל בקט | הפסטיבל הבינלאומי, יפו | 2018 |
| החולה המדומה | מולייר | תיאטרון הבימה | 2019 |

### מחזאות בינלאומית בת ימינו

| הצגה | מחזאי | תיאטרון | הצגת בכורה |
| --- | --- | --- | --- |
| טוב | סי. פי. טיילור ((אנ')) | תיאטרון הקאמרי | 1982 |
| גדול וקטן | בוטו שטראוס ((אנ')) | תיאטרון הקאמרי | 1982 |
| עקומים | מרטין שרמן | תיאטרון חיפה | 1983 |
| סיפור אהבה בשלושה פרקים | הארווי פירסטיין | תיאטרון בית ליסין | 1983 |
| הביתה | הרולד פינטר | תיאטרון הקאמרי | 1984 |
| שקרים | יו וויטמור ((אנ')) | תיאטרון הקאמרי | 1984 |
| זמנים אחרים | רונלד הארווד ((אנ')) | תיאטרון הקאמרי | 1991 |
| חקירה חוזרת בדבר מותו המוזר של אנרכיסט מפוקפק | דריו פו | תיאטרון בית ליסין | 1994 |
| גג שקוף | דייוויד הר ((אנ')) | תיאטרון בית ליסין | 1995 |
| קרוב יותר | פטריק מארבר ((אנ')) | תיאטרון הבימה | 1998 |
| קן הקוקיה | דייל וסרמן | תיאטרון הבימה | 1999 |
| תשוקה | פיטר ניקולס ((אנ')) | תיאטרון בית ליסין | 2001 |
| החיים בשלוש גרסאות | יסמינה רזה | קבוצת הצעירים של הבימה, תיאטרון הבימה | 2002 |
| הקומיקאים | ניל סיימון | תיאטרון הבימה | 2003 |
| רק אתמול נולדה | גארסון קנין ((אנ')) | תיאטרון בית ליסין | 2004 |
| קוויאר ועדשים | ג'וליו סקארניצ'י ורנלדו טאראבוזי | תיאטרון הקאמרי | 2005 |
| מלחמה | לארס נורן ((אנ')) | תיאטרון הבימה | 2005 |
| אוגוסט: מחוז אוסייג' | טרייסי לטס | תיאטרון הבימה | 2009 |
| משפחה אחת (אוגוסט: מחוז אוסייג') | טרייסי לטס | תיאטר קופורסטרדאם, ברלין | 2015 |
| הכל חייב להבריק | נח היידל | תיאטר קופורסטרדאם, ברלין | 2017 |
| אוסלו | ג'יי. טי. רוג'רס ((אנ')) | תיאטרון בית ליסין | 2018 |
| הקומיקאים | ניל סיימון | תיאטרון חיפה | 2020 |
| בין המילים | פלוריאן זלר ((אנ')) | תיאטרון בית ליסין | 2021 |
| נופים קסומים | בס ווהל ((אנ')) | תיאטרון באר שבע | 2021 |
| לאופולד-שטאט | טום סטופארד | תיאטרון הבימה | 2023 |

### עיבודים ליצירות ספרות

| הצגה | סופר/מעבד | תיאטרון | הצגת בכורה |
| --- | --- | --- | --- |
| מלכוד 22 | ג'וזף הלר | תיאטרון החאן | 1975 |
| האידיוט | פיודור דוסטויבסקי | תיאטרון החאן | 1976 |
| הרפתקות החייל איבן צ'ונקין | ולדימיר ניקולאייביץ' ווֹינוביץ' | תיאטרון החאן | 1980 |
| סונאטת קרויצר | לב טולסטוי | תיאטרון בית ליסין | 1984 |
| מיכאל קולהאס | הינריך פון קלייסט/רבקה משולח | תיאטרון הקאמרי | 1987 |
| ענבי זעם | ג'ון סטיינבק/פרנק גלאטי((אנ')) | תיאטרון הקאמרי | 1992 |
| החייל האמיץ שוויק | ירוסלב האשק/עמוס קינן | תיאטרון הבימה | 1995 |
| מלכוד 22 | ג'וזף הלר | קבוצת הצעירים של הבימה, תיאטרון הבימה | 1997 |
| זוגיות - שמונה סיפורים ישראליים | אורי אדלמן, גפי אמיר אסף גברון, שי גולדן, יואב כ"ץ/ אילן רונן | קבוצת הצעירים של הבימה, תיאטרון הבימה | 2001 |
| אנה קרנינה | לב טולסטוי/הלן אדמונסון((אנ')) | תיאטרון הבימה בשיתוף תיאטרון באר שבע | 2007 |
| לבד בברלין | הנס פאלאדה/שחר פנקס | תיאטרון הבימה | 2016 |
| מיכאל קולהאס | הינריך פון קלייסט/רבקה משולח | תיאטרון הבימה | 2017 |
| הזמן הצהוב | דויד גרוסמן/אילן רונן | תיאטרון יפו | 2019 |
| גדר חיה | דורית רביניאן/נוגה אשכנזי | תיאטרון הקאמרי | 2021 |

משפחתו
------

אשתו, רחל הפלר, הייתה שחקנית תיאטרון החאן והקאמרי וכיכבה בתוכניות ילדים בשנות ה-70, ביניהן טלפלא ועברית בסימן טוב. בתו יעל רונן ממשיכה את דרכו ופועלת כבמאית ומחזאית בתיאטרונים המקומיים ובתיאטראות בולטים בגרמניה, אוסטריה ופולין. בעשר השנים האחרונות משמשת כבמאית ומחזאית קבועה ב"תיאטרון גורקי" בברלין. בנו מיכאל רונן, בוגר מסלול בימוי בבית הספר LAMDA (אקדמיית לונדון למוזיקה ואומנויות דרמטיות) בלונדון, שימש כעוזר הבמאי תומאס אוסטרמאייר ולאחר מכן כבמאי הבית של תיאטרון הבאלהאוז בברלין. בעשור האחרון בחר להפוך ליזם פרויקטים בתחום האימרסיב (immersive), Metaverse ו-NFT. מתגורר עם משפחתו בטופאנגה, לוס אנג'לס. חתנו לשעבר הוא השחקן יוסף סוויד.

קישורים חיצוניים
----------------

* סרטונים בערוץ של אילן רונן, באתר יוטיוב
* אילן רונן באתר ארכיון תיאטרון "הבימה"
* אילן רונן באתר תיאטרון מאלי
* אילן רונן, באתר "הבמה"
* אוסף אילן רונן מתוך האוספים הדיגיטליים של ספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה
* נורית אונגר, לגלות את ההמשך או: הבעיות של הצעירים. עיתון מעריב 27 באוגוסט 1973, עמ' 27
* מרב יודילוביץ', אילן גבוה, באתר ynet, 21 בינואר 2005
* מרב יודילוביץ', הבימה מציג: התנתקות, באתר ynet, 12 בפברואר 2007
* טל פרי, ‏לילה לא שקט, באתר גלובס, 26 באוקטובר 2009
* עודד קוטלר, מוטי לרנר, גד קינר וחיים נגיד, הדרך אל הזוגיות – שיחה עם אילן רונן, תיאטרון מס' 5
* יאיר אשכנזי, לאחר 12 שנים, אילן רונן פורש מתפקידו כמנהל האמנותי של הבימה, באתר הארץ, 4 באפריל 2016
* רותי זוארץ, ‏סוף ההצגה: ריאיון עם המנהל האמנותי של תיאטרון הבימה שמפנה את הבמה, באתר מעריב אונליין, 10 באפריל 2016
* אתר למנויים בלבד  יואב בירנברג, ואז ניקח את ברלין, באתר "ידיעות אחרונות", 16 בדצמבר 2016
* אתר למנויים בלבד יאיר אשכנזי, למה אילן רונן מאוכזב מפרס התיאטרון, שהוא ממייסדיו ומועמד לזכייה בו, באתר הארץ, 16 במאי 2017
* יעקב בר-און, ‏"היו כמה רגעים קשים, במיוחד מול מירי רגב": הבמאי אילן רונן מסכם עשרות שנות עשייה, באתר מעריב אונליין, 23 בספטמבר 2021
* מאיה נחום שחל, "שאלו אותי: באמת יכולה להיות פה דיקטטורה? עניתי: תקראו במחזה", באתר כלכליסט, 17 באפריל 2023

* אילן רונן, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב

* אילן רונן, דף שער בספרייה הלאומית

* אילן רונן, בארכיון הבימה

הערות שוליים
------------

1. ↑  אילן רונן סיפור הצלחה. חיים נגיד, עיתון מעריב, 14 אוקטובר 1987⁩, עמ'28
2. ↑  שולמית מלמד, כמה מרוויחים שחקני הבימה?, באתר ערוץ 7, ‏2011-01-29
3. ↑  אילן רונן מונה לנשיא איגוד התיאטרונים האירופי מירב יודלביץ', אתר ynet, 28/11/2011
4. ↑  הבימה מציג: תיאטרון במשבר, באתר www.israelhayom.co.il
5. ↑  מיכאל הנדלזלץ, תיאטרון הבימה מציג: טרגדיה, באתר הארץ, 8 במרץ 2011
6. ↑  מרב יודילוביץ', דרוש: תיאטרון לאומי אמיתי, באתר ynet, 22 בנובמבר 2011
7. ↑  "המלט זוכה" אתר "גלובס", 9/04/2006
8. ↑  טקס פרסי התיאטרון: "אדם לא מת סתם" מוביל. מאיה כהן, אתר "ישראל היום", 12/09/2014
9. ↑  "בסוף נקבר תחת הפיגומים" מירב יודלביץ', אתר ynet 20/05/2016
10. ↑  "טקס פרסי התיאטרון: הצגת השנה - "אישה בורחת מבשורה"" יעל געתון, אתר וואלה 19/05/2017
11. ↑  הקאמרי ומאלי הרוסי יעלו פרויקטים משותפים. חיים נגיד, עיתון "מעריב", 13/03/1990, עמ'43
12. ↑  „Eine Familie" von Tracy Letts inszeniert von Regisseur Ilan Ronen. in Berlin Blog
13. ↑  ואז נקח את ברלין. יואב בירנברג, ידיעות אחרונות 13/12/2016
14. ↑  The Visit oF The Old Lady.The Maly Theatre Official Website

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007311695205171
* ISNI: 0000 0000 6835 7509
* VIAF: 97310350
* WorldCat: viaf-97310350

 |