**חמשת הבלבד** (quinque solae בלטינית, five solas באנגלית) הם חמשת העקרונות התאולוגיים היסודיים של הרפורמציה הפרוטסטנטית, עקרונות העומדים בבסיס דוגמת "הגאולה" בנוסח הפרוטסטנטי.

המונח solae, ביחיד sola, הוא מונח לטיני שפירושו "בלבד" או "רק כך" כלומר, רק כך יש לנהוג ואין דרך אחרת מלבד עקרונות אלו. חמשת העקרונות מנסחים בבהירות את ההבדלים העיקריים בין הכנסייה הקתולית הרומית והכנסייה הלותרנית. ה-solae התפתחו ונוסחו החל מימיהם של מרטין לותר ופיליפ מלנכתון במאה ה-16 ועד התאולוגים הפרוטסטנטיים של המאה ה-20. שלושת ה- solae הראשונים - Sola scriptura, Sola fide, Sola gratia, נוסחו עוד בזמנו של מרטין לותר בהסתמך על שלושת כתביו החשובים אשר יצאו לאור בשנת 1520: "אל האצולה הנוצרית של האומה הגרמנית" (An den christelichen Adel deutcher Nation), "על השבי הבבלי של הכנסייה" (De Captivitate Babylonica Ecclesiae) ו-"על חירותו של האדם הנוצרי" (Von der Freiheit eines Christenmenschen). שתי solae נוספות - Solo Christo, Soli Deo gloria, נוסחו בהמשך.

עקרונות אלו מהווים את לב-לבה של הרפורמה הלותרנית. הצורך בתיווך הכנסייה בקשר בין אדם לאלוהים בטל, בטלה גם חשיבות הכומר וטקסיו, חשיבות רוב הסקרמנטים בטלה, אין צורך בפרשנויות התאולוגיות לחוקים הקאנוניים, לאגרות האפיפיורים ולפולחן הקדושים, ואין יותר צורך בנזירות וסיגופים.

1 - כתבי הקודש בלבד (Sola scriptura)
------------------------------------

על פי עיקרון זה, כתבי הקודש (הביבליה - הברית הישנה והברית החדשה) הם הסמכות היחידה והבלעדית לקביעת עיקרי האמונה ודרך התנהלות הכנסייה והמאמינים. היות שכתבי הקודש הם דבר האלוהים, אזי המסורות, הפרשנויות, ולימודי הדת, חייבים להסתמך על כתבים אלו בלבד, ללא צורך בפרשנים חיצוניים (כמו אצל הקתולים). לפי גישה זו, כל אדם יכול ומסוגל להבין ולפרש לעצמו את הכתוב בכתבי הקודש, שכן הם ברורים, מספקים, ומפרשים את עצמם. רוח הקודש האלוהית עצמה, היא העד והערב לסמכותם של כתבי הקודש. 

עיקרון זה נשען על דבריו של פאולוס - "כל הכתוב נכתב ברוח אלוהים ומועיל הוא להוראה, לתוכחה, לתיקון, לחינוך במעגלי צדק" (האיגרת השנייה אל טימותיאוס ג':16). התוכנית האלוהית הכללית התגלתה כאשר האל ברא את היקום. אך כדי שנוכל להבין תוכנית זו ומטרותיה, היה צורך לבהתגלות מילולית אשר תשמש כסמכות-על אולטימטיבית להוראת מטרות אלו. סמכות מילולית זו חייבת להיות בדרגה העליונה ביותר של אמינות ואובייקטיביות. דרגה זו מושגת רק על ידי דבר האלוהים עצמו, אשר הועלה על הכתב, על ידי בני אדם, בצורת כתבי הקודש. 

בהתאם לעיקרון זה, השקיעו הפרוטסטנטים מאמצים רבים לתרגום כתבי הקודש לשפות רבות ככל האפשר והדפיסו מהדורות רחבות שלהם אשר הופצו בקרב המאמינים. הם הנהיגו את החובה לקרוא בתנ"ך מדי יום ובכך לחזק את אמונתם.

לעומת הפרוטסטנטים, הכנסייה הקתולית (וגם כנסייות קרובות לה כמו הכנסייה האנגליקנית והכנסייה המתודיסטית) תופסות את כתבי הקודש כ- "Prima scriptura" כלומר, "הכתבים העומדים בראש" בלטינית. לשיטתם, לצד סמכותם של כתבי הקודש, נמצאות גם סמכויות נוספות כגון כתבים קאנוניים, דעות של מומחים, מסורות, אגרות אפיפיוריות ועוד. סמכויות נוספות אלו, עוזרות למאמינים להבין טוב יותר את דברי האל. בניגוד לכתבי הקודש, הסמכויות המשניות אינן קבועות וניתנות לשינוי לפי הצרכים ורוח הזמן. דוקטרינה זו של הכנסייה הקתולית מסתמכת על כך שישו הסמיך את השליחים להעביר את דבריו אל בני האדם. לשליח הראשי, פטרוס, הוא אמר "ואתן לך את מפתחות מלכות השמים, וכל אשר תאסור על הארץ, אסור יהיה בשמים, וכל אשר תתיר על הארץ, מותר יהיה בשמים" (הבשורה על-פי מתי ט"ז 19). הכנסייה הקתולית רואה באפיפיור את יורשו של פטרוס, וכממלא מקום ישו על פני האדמה. מכאן שדברי האפיפיור תקפים, כאילו נאמרו על ידי האל עצמו. נובע מכך שגם לדברי ראשי הכנסייה יש סמכות גבוהה (שמתקבלת בשמים, כהבטחת ישו), לצד כתבי הקודש.

2 - האמונה בלבד (Sola fide)
---------------------------

על פי עיקרון זה, האמונה היא האמצעי היחיד שדרכו נפש האדם יכולה לקוות לגאולה. האמונה המלאה והמוחלטת היא תנאי מספיק הנותן למאמין תקווה שבבוא יומו, האל, שמידת הצדק ומידת החסד שלו אין סופיות, יעניק גאולה וחיי נצח לנשמתו בעולם העליון. כמובן שמעשים טובים, מעשי צדקה ותפילות רצויים בהחלט, כי הם נובעים מהאמונה באל, אך אין בכוחם של מעשים אלו כשלעצמם, לקרב את המאמין לגאולת נשמתו או להשפיע על החלטת האל בהענקת גאולה זו.

עיקרון זה נחשב, על ידי מחולל הרפורמה לותר, לעקרון המרכזי והחשוב בדוקטרינה שלו והוא הגדירו כ- "articulus stantis et cadentis ecclesiae" כלומר, "הרעיון עליו תקום או תיפול הכנסייה". אכן מדובר ברעיון עמוק ומורכב. לותר ראה בפסוק "צדיק באמונתו יחיה" (חבקוק ב:4) את נקודת המשען לתורתו החדשה. בתזה הראשונה שלו (מתוך 95 התזות), כותב לותר שכאשר ישו אמר "חזרו בתשובה" (מתי ד':17) הוא התכוון שכל חיי האדם יהיו חיי חזרה בתשובה, קרי, מאמץ בלתי פוסק של שמירה על האמונה המלאה באל. בתזה האחרונה, ה-95, כותב לותר שעדיף לעבור את החיים בייסורים מאשר בביטחון שווא ומזויף של שלוות נפש. 

לפי הדוגמה הקתולית, המובאת בקטכיזם הקתולי, האדם נולד ללא כל זכויות של גאולה וחיי נצח של נשמתו. במשך חייו, ביחד עם האמונה באל ובחסד ובצדק האין-סופיים שלו, הוא יכול **לרכוש** לעצמו זכויות גאולת נשמתו על ידי מעשים טובים, תפילות, וידוי, שטר מחילה (אינדולגנציה) ועוד. בדרך זו הוא רוכש לעצמו גם ביטחון ושלווה נפשית לאורך חייו, לגבי גורל נשמתו לאחר המוות. עקרון ה"אמונה בלבד" של הרפורמה הפרוטסטנטית, גורס אף הוא שהאדם נולד ללא כל זכויות של גאולת נשמתו אך בהמשך, האדם **מצהיר** על אמונתו המוחלטת באל החסד והצדק. המאמין הפרוטסטנטי אינו יכול לרכוש את גאולת נשמתו ולהבטיח לעצמו שלוות נפש במשך חייו. אמנם, גם ממנו מצופה שיתפלל ויחיה חיי צדק, אך למעשים אלו אין השפעה על גאולת הנשמה. רק האל, אל החסד והצדק, יקבע בבוא היום את גורל נשמתו. 

לותר סבר שזו הדרך הנכונה לשחרר את האדם מחרדה קיומית קשה - החרדה המתמדת שהוא אינו משביע את רצון האל והפחד מפני זעמו. הנוצרי הפרוטסטנטי משיג את חירותו מהפחד מפני האל משום שהוא יודע שגאולת נשמתו אינה תלויה בו עצמו אלא בחסדו האין סופי של האל. אין זה אומר שהאדם חופשי לנהוג כרצונו בחיי היומיום. בספרו "על חירותו של האדם הנוצרי" כותב לותר: "הנוצרי הוא אדון בן חורין לכל, שאינו נכנע לאיש. הנוצרי הוא עבד לכל שנכנע לכולם". מפרשים פסוק זה בקביעה שבחלקו הפנימי, הרוחני, של האדם המאמין, הוא בן חורין היות שהוא אינו תלוי בשום גורם חיצוני מלבד האל. בחלקו החיצוני, החומרי, הוא אינו בן חורין והוא חייב לעזור לרעהו ולהיות ממושמע וכנוע, כי זו דרישת האל (גם אם זו דרישה שאין בצידה שכר או עונש).

ומה היא אותה אמונה, עליה חייב האדם הנוצרי לשקוד במשך כל חייו? זו האמונה שהאל החליט לגאול את בני האדם מהחטא האנושי הטבוע בהם. לשם כך, האל הקריב חלק מעצמו, חלק שהתגלם בבשר בדמות ישו בן האלוהים. ישו נצלב, ועל ידי קורבנו זה, הוא כיפר על החטא האנושי. האמונה היא בקורבנו של ישו למען האנושות ובדבריו הכתובים בברית החדשה.

נגד טיעון זה מביאים הקתולים את דברי יעקב אחי ישו באיגרתו: "אחי, מה תועלת בדבר אם יאמר איש יש לי אמונה, ואין לו מעשים? התוכל האמונה להושיעו? אח או אחות אם יהיו בעירום ואין להם לחם חוקם ואיש מכם יאמר להם: לכו לשלום, התחממו ואכלו לשובע, ולא תתנו להם צורכי גופם, מה הועלתם? כך גם האמונה, אם אין בה מעשים, מתה היא כשלעצמה" (איגרת יעקב ב':14-17),

עיקרון זה מבדיל בין הקתולים והפרוטסטנטים גם בנושא הטבילה. לפי הקתולים, הטבילה היא פעולה המטביעה בילד הנטבל את שחרורו מהחטא הקדמון, ובמבוגר הנטבל - מחילת כל עוונותיו הקודמים. לעומתם, הפרוטסטנטים טוענים שאמנם טבילה אמורה להקנות לילד תודעה שהוא הופך למאמין ותפילה שהאל יערוב לקיום אמונתו זו אך אין לטבילה מטרה אחרת כגון מחילת חטאים. סקרמנט הטבילה מתבצע לא לשם השגת מטרה אלא כי האל ציווה זאת.

3 - חסד בלבד (Sola gratia)
--------------------------

על פי עיקרון זה גאולת האדם אינה תלויה בו כלל. הוא יגאל רק בזכות החסד האלוהי הניתן לו כמתנה על ידי האל (אף על פי שהאדם, כחוטא, אינו ראוי למתנה זו) ולא בזכות מעשיו. מתנה זו מוענקת לבני האנוש על ידי האל באמצעות ישו. עקרון ה"חסד בלבד" נשען על דברי פאולוס: "הן בחסד נושעתם על ידי האמונה, וזאת לא מידכם, כי אם מתנת אלוהים היא. אין זה נובע ממעשים, כדי שלא יתגאה איש" (אל האפסים ב':8-9).

עיקרון זה הועלה בעת הרפורמה כנגד הכנסייה הקתולית אשר, לדעת לותר, מאמינה שגאולת האדם תלויה בשיתוף פעולה בין החסד האלוהי ומעשי האדם. במילים אחרות - בעוד ששתי הדוקטרינות, הלותרנית והקתולית, מקבלות את הרעיון שהחסד הוא מתנת אמת תמידית של האל, הלותרנים סוברים שלמעשי האדם אין שום השפעה על מתנת חסד זו ותוצאותיה (דעה המכונה גם מונרגיזם - monergism) בעוד שהקתולים סוברים שתחת מעטה החסד, האדם יכול לפעול ולשתף פעולה עם האל כדי להגביר את עוצמת החסד המוענק לו לשם גאולת נפשו (דעה המכונה גם סינרגיזם - synergism), תאולוגים רבים סבורים שלא באמת קיים הבדל בין גישות שתי הדוקטרינות. כבר בוועידת הכנסייה השנייה באורנז' בשנת 529 נקבע שהאמונה, על אף היותה תלויה ברצונו החופשי של האדם, היא נובעת, בבסיסה, מהחסד האלוהי המאיר את נפש האדם ומכוון אותו אל האמונה. בועידת טרנטו אשר התקיימה לסירוגין בין השנים 1545–1563 כתגובה לרפורמה הפרוטסטנטית, נקבע שהגאולה אפשרית דרך החסד האלוהי בלבד ואילו האמונה והמעשים הטובים הם אמצעים משניים ואף הם עצמם, נובעים מהחסד.

מאידך, מרתין לותר סבר שקיים הבדל עמוק בין הדוקטרינות וכתב (בספרו "אל האצולה הנוצרית של האומה הגרמנית" מ־1520): "אם האפיפיור יאשר שהאל בלבד, עקב חסדו ודרך ישו, שופט צדק את החוטאים, אנחנו נישא אותו על כפינו וננשק את רגליו". פשרה מסוימת בין שתי הדעות הושגה רק בנובמבר 1999, כאשר נערך דיון בין נציגים של הכנסיות הלותרניות ונציגים מהותיקן ונקבע שרק על ידי החסד והאמונה במשיח הגואל, ולא בגלל מעלה או הצטיינות (merit) כלשהם, זוכה אדם לקבל מידי האל את רוח הקודש.

לעיקרון זה חשיבות עצומה, כי הוא משנה מקצה לקצה את מושג האל והגאולה. מושג האל "הקטנוני", השוקל כל הזמן את מעשיו הטובים ואת חטאיו של האדם ומנהל חשבון שיפרע לזכות או לחובה ביום הדין, נעלם. במקומו נוצר מושג חדש של אל מוחלט ונשגב שאינו ניתן להשפעה ואינו משנה את דעתו בהתאם למעשה האדם. מתוך עיקרון זה, נובע יסוד חשוב נוסף בתורה הלותרנית - יסוד הפרדסטינציה (הגזרה הקדומה) הקובע שגורל האדם בעולם הבא, לגן עדן או לשאול, נקבע מראש ואין לאדם השפעה על כך.

4 - המשיח בלבד (Solo Christo)
-----------------------------

עיקרון זה שולל את הנחיצות של כהני הדת (הכמורה) בתהליכי הטקסים והסקרמנטים. ישו המשיח הוא המתווך הבלעדי בין האדם לאל ורק דרכו יכולה להתקיים גאולת האדם. לכהני הדת אין שום סמכות של התערבות או השפעה בהליך זה. העיקרון שולל את הדעה הרווחת בכנסייה הקתולית שרק כמרים, אשר מונו על ידי הבישופים - יורשי השליחים וממשיכיהם - רשאים לעסוק בסקרמנטים.

לותר טען שאין לחלק את הקהילה הנוצרית לכהנים רוחניים ולחילונים (seculars), היות שכל הנוצרים, לאחר הטבילה, הם כהנים ורוחניים בעיני האל. הוא הסתמך על דברי פאולוס: "אבל אתם עם נבחר, ממלכת כהנים ועם קדוש, עם סגולה" (איגרת פטרוס הראשונה ב':9) וגם: "ועשית אותם ממלכת כהנים לאלוהינו וימלכו על הארץ" (התגלות ה':10). בספרו "אל האצולה הנוצרית של האומה הגרמנית", כותב לותר שהאפיפיור או הבישופים הנמשכים בשמן, הממנים כמרים, המקדשים והלובשים בגדים שונים משאר הציבור, הם רק סמל לצביעות או מודלים לציורי כפירה בכנסיות אך דברים אלו אינם הופכים אותם לרוחניים יותר מאחרים. הרפורמה גם ביטלה את התואר "כמרים" (sacerdotes) והחליפה אותו ב-"רועים" (pastores). איש הדת מפסיק להיות כהן (כומר) המורם מהעם וקרוב לאלוהים יותר משאר הציבור והופך לרועה, שווה ערך לשאר אחיו, המדריך את הציבור בדרכי האל כפי שהרועה מוביל את העדר אל המרעה. 

לכהנים הלותרנים (הפסטורים, הרועים) אין כוחות מיוחדים, אין פריווילגיות ואין להם קשר מיוחד עם האל המקנה להם כוחות על טבעיים בזמן הטקסים והסקרמנטים. הפסטור הוא עובד בעל משלח יד, שווה לחייט או נגר, והוא ממלא יעוד אלוהי כמו שכל בעל מקצוע ממלא יעוד אלוהי בתחומו. בניגוד לכומר קתולי שגם אם חטא ופשע, לא ניתן לשלול את תפקידו והוא רשאי להמשיך ולנהל את התפילות ולהעניק סקרמנטים, את הפסטור ניתן לפטר כמו כל עובד אחר. במקרה הצורך, הוא גם ישפט בבית משפט אזרחי כמו כל אזרח אחר.

גם לעיקרון זה משמעות עצומה. לותר מבטל, דרכו, את מעמד הכמורה המועדף ובעל הפריווילגיות. כוהני הדת הפרוטסטנטיים הם אזרחי המדינה, כשאר האזרחים, והם נתיני השליט ולא נתיני הכנסייה (והאפיפיור). רעיון זה קסם לנסיכים הגרמנים באותה תקופה, כי הוא ביטל את היכולת של האפיפיור להתערב בנושאים פנימיים של מדינותיהם וגם, לא פחות חשוב, איפשר להם להשתלט על רכוש עצום של הכנסייה, שהפך לרכוש המדינה.

5 - התהילה לאל בלבד (Soli Deo gloria)
-------------------------------------

עיקרון זה קובע שהראוי לתהילה הוא אלוהים בלבד היות שרק על ידי רצונו ופעלו מתרחשת גאולת האדם. הפרוטסטנטים שוללים את ערך התהילה מהקדושים (כולל, אפילו, ממריה אם ישו). הם טוענים שקדושים אלו, שעברו קאנוניזציה (הקדשה) על ידי הכנסייה הקתולית היו בני אדם ואי אפשר להעניק ליצורי אנוש את התהילה שיש להעניק לאל, הם אינם ראוים לכך. לא את הקדושים צריך המאמין להלל אלא את אלוהים, שגרם לקדושים אלו לבצע את אשר הם ביצעו.

כמו כן, עיקרון זה אומר שמטרתו הראשונית של כל אדם מאמין היא להלל את אלוהים. זאת יש לעשות על ידי התנהגות המאמין הנוצרי לאור האמונה בקורבנו של ישו ובחסד ובצדק האלוהי. מתן התהילה חייב להתקיים כל הזמן וללא הפסקה. זאת, כדי למנוע שאדם יחיה חיים חומריים וחילוניים רוב הזמן ויהלל את האל רק בעת התפילות וקבלת הסקרמנטים.

עקרון התהילה לאלוהים בלבד, מסתמך על דברי פטרוס: "איש כי ידבר, אימרי אלוהים ידבר. איש כי ישרת, יעשה זאת מתוך הכוח שנתן לו אלוהים. וזאת למען יכובד האלוהים בכל דרך ישוע המשיח אשר לו הכבוד והגבורה לעולמי עולמים, אמן" (איגרת פטרוס הראשונה ד':11).

המלצות בנות ימינו ל"בלבד" נוספים
--------------------------------

בתקופתנו המליצו כנסיות פרוטסטנטיות שונות על solae נוספות: Sola ecclesia (הכנסייה בלבד), Sola caritas (הצדקה בלבד) ו- Sola Spiritus (רוח הקודש בלבד). עקרונות אלו הם, בינתיים, רק המלצות ולא נתקבלו באופן רשמי.

לקריאה נוספת
------------

500 שנה לרפורמציה: לותר, הפרוטסטנטים, ושורשי החילון, מאת תומר פרסיקו בבלוג לולאת האל

### מקורות

* מירי אליאב-פלדון, "הרפורמציה הפרוטסטנטית", משרד הביטחון - הוצאה לאור, 1997
* Introduction to Protestantism - The Five Solas - www.proestantism.co.uk/solas (אנגלית).
* Bible Brodown - www.biblebrodown.com/blog/the-five-solas (אנגלית).
* The Five Solas - www.reformationbiblecollege.org/blog/the-five-solas (אנגלית).

### הערה

כל הציטוטים מהברית החדשה נלקחו מהמהדורה של החברה לכתבי הקודש בישראל, 1976.