recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**מכורים למשחק** הוא סרט קולנוע רוסי משנת 2009, מז'אנר הפעולה והוא הסרט הראשון מסוגו ברוסיה בנושא סייברפאנק. הסרט מבוסס על ספרו של אלכסנדר צ'ובריאן "משחקים על החיים".

הסרט נקרא באופן זמני בשם "הגיימרים. בחיפוש אחר מטרה". אך שמו שונה ל"מכורים למשחק", בשל שחרור הסרט "גיימר" בכיכובו של ג'רארד באטלר. באפריל 2010 יצא המשכו של הסרט שנקרא "מכורים למשחק: רמה חדשה". בסרט מככב פאבל פרילוצ'ני בתפקיד הראשי. 

באביב 2012 בערוץ "STS", שודרה סדרת הטלוויזיה "גיימרים", בת 8 פרקים, אשר מהווה המשך לשני הסרטים.

קבוצת צעירים מנצחת בתחרות משחקי וידאו וזוכה במשחק מחשב חדשני שהפעלתו מקנה להם כוחות-על. כשקבוצת מאפיונרים מגלה על יכולותיהם, החבר'ה מסתבכים ונאלצים לבצע כמה משימות עבור הפושעים.

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של מכורים למשחק

* "מכורים למשחק", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

* "מכורים למשחק", באתר AllMovie (באנגלית)

* "מכורים למשחק", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* קדימון הסרט באתר יוטיוב
* ראיון עם יוצרי הסרט (ברוסית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Фильм «На игре». Интервью с создателями фильма.
**לנין** (בבלארוסית: **Ле́нін**; בפולנית: **Lenin**, ב-1939: **Sosnkowicze**) היא עיירה במחוז הומל שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.

היסטוריה
--------

היישוב נזכר מהמאה ה-16 ככפר בבעלות משפחת רדזיוויל. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית. לאחר הסכם ריגה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהדות לנין
----------

אנדרטה לזכר יהודי לנין שנספו בשואה, בבית העלמין בחולון
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימו בה תנועות נוער ציוניות ובית ספר עברי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.

ב-18 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו גייסו את יהודיה לעבודות כפייה, תוך הטלת גזירות שונות עליהם, ובהן איסור הליכה על מדרכות, איסור קשר עם לא יהודים, חובת ענידת טלאי צהוב והחרמת רכוש. מעת לעת הוצאו להורג יהודים מהעיירה שהואשמו בקומוניזם.

במאי 1942 רוכזו כ-1,200 יהודי העיירה וכפרי הסביבה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, ממנו שולחו חלקם למחנה העבודה בהנצביץ`. ב-14 באוגוסט 1942 החליטה מפקדת ה-ס.ס. של העיירה לדאוג ל"טיהור" האזור מיהודים, בתוך בית הכנסת ריכזו 1,200 יהודים וכעבור מספר שעות הובילו אותם לאחד היערות בסביבה ושם נהרגו ליד התעלות שהוכנו עבור הגוויות. רק 24 יהודים בני המקום ניצלו מאותה אקציה, כולם בעלי מקצועות שהיו חיוניים לגרמנים. ב-14 באוגוסט 1942 ברחו מספר יהודים ממחנה העבודה בהנצביץ` ביניהם משה נוביק שהיה חזן ושוחט של לנין ביחד עם שני בניו. היהודים שהצילחו לברוח, ברחו ליערות פולסיה והצטרפו לפלוגת הפרטיזנים, בניהם היה הסופר יחיאל גרנטשטיין. 

רק כמה עשרות יהודים נשארו בעיירה לצורך עבודות כפייה, אך גם הם הצליחו להימלט ממנה חודש לאחר מכן בסיוע פרטיזנים יהודים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **לנין** בוויקישיתוף
* ספר יזכור לקהילת לנין, בספריית העיר ניו יורק
* לנין (Lenin), ב"אנציקלופדיה של הגטאות", באתר "יד ושם"
* "לנין", באתר השטעטל הווירטואלי
* "לנין (בלארוס)", באתר JewishGen (באנגלית)
* לאוניד סמילוביצקי (רו') ומרטין דין (אנ'), לנין, **אנציקלופדיה של המחנות והגטאות** (כרך II, חלק B, עמ' 1222–1224), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  משה נוביק - רשימת לוחמים

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007542715805171
* LCCN: n97049204
* VIAF: 140893257
* WorldCat: lccn-n97049204

 |
לוגו יום חופש התוכנה 2010
**יום חופש התוכנה** הוא פסטיבל שנתי של תוכנה חופשית המתקיים בכל העולם ומטרתו היא הגברת המודעות לתוכנה חופשית וליתרונותיה, וכן עידוד השימוש בה.

יום חופש התוכנה התקיים לראשונה ב-28 באוגוסט 2004 בהשתתפות מעל שבעים קבוצות של תומכי תוכנה חופשית. מאז הפופולריות שלו גדלה, והשנה המארגנים מצפים להשתתפות של כאלף קבוצות.

מאז שנת 2006 יום חופש התוכנה מתקיים ברחבי העולם ביום שבת השלישי של חודש ספטמבר. בישראל נקבע מדי שנה תאריך חלופי, בגלל התנגשות עם השבת ולעיתים אף עם יום כיפור או סוכות.

ארגון חופש התוכנה הבינלאומי
---------------------------

ארגון **חופש התוכנה הבינלאומי** (באנגלית **Software Freedom International**, או **SFI**) הוא ארגון ללא כוונת רווח שפועל כמארגן הרשמי של יום חופש התוכנה ומהווה את הגוף הרשמי שמנהל תרומות, מימונים, חוזים וחשבונות. ה-SFI הכריז על תוכניות להירשם כמוסד פטור ממס, על מנת לאפשר תרומות המוכרות למס הכנסה. השם "Software Freedom International" נבחר על מנת לבדל את הגוף המנהלי המארגן את יום חופש התוכנה מהאירוע עצמו.

אירועים קודמים
--------------

| תאריך | קבוצות | מדינות |
| --- | --- | --- |
| 28 באוגוסט 2004 | 12 |  |
| 10 בספטמבר 2005 | 136 | 60 |
| 16 בספטמבר 2006 | 180 | 70 |
| 15 בספטמבר 2007 | 286 | 80 |
| 20 בספטמבר 2008 | 563 | 90 |
| 19 בספטמבר 2009 | 700 | 90 |
| 18 בספטמבר 2010 | 397 | 90 |
| 17 בספטמבר 2011 | 442 | 87 |
| 15 בספטמבר 2012 | 301 | 73 |
| 21 בספטמבר 2013 | 316 | 81 |
| 20 בספטמבר 2014 | 197 | 59 |
| 19 בספטמבר 2015 | 172 | 47 |
| 17 בספטמבר 2016 |  |  |

מממנים
------

המממנת העיקרית של יום חופש התוכנה הבינלאומי בשנת 2005–2006 הייתה חברת קנוניקל בע"מ, החברה אשר עומדת מאחורי הפצת הלינוקס אובונטו.

ראו גם
------

* תוכנה חופשית
* קוד פתוח
* עמותת המקור
* אוגוסט פינגווין

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יום חופש התוכנה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של יום חופש התוכנה
* דף המרכז את ארגון יום חופש התוכנה בישראל, בוויקי של עמותת המקור.
* עידו קינן, בשבוע הבא: "יום חופש התוכנה", באתר nrg‏, 22 באוגוסט 2004
* קול קורא לתחרות סיפורים קצרים לכבוד יום חופש התוכנה 2004 במגזין התוכנה החופשית לינמגזין
* קריאה דומה לכבוד יום חופש התוכנה 2005
* דיון לקראת יום חופש התוכנה 2004 בפורום התוכנה החופשית וואטסאפ
* "יום חופש המה...?", קריאה למיתוג טוב יותר של תוכנה חופשית בעקבות יום חופש התוכנה 2005 בלינמגזין.
* Software Freedom Day: Taking open source to the streets, 2007
הסמליל הרשמי של יום השלום הבינלאומי
**יום השלום הבין-לאומי** (באנגלית: **International Day of Peace**) לפעמים נקרא **יום השלום העולמי**, נחגג ב-21 בספטמבר בכל שנה. הוא מוקדש לשלום עולמי ובמיוחד להיעדר מלחמה ואלימות. את היום חגגו לראשונה ב-1982 והוא נחגג על ידי אומות רבות, קבוצות פוליטיות, קבוצות מיליטנטיות ועמים. ב-2013, הוקדש היום על ידי המזכיר הכללי של האו"ם לחינוך לשלום, האמצעי המרכזי במניעת מלחמה.

כדי לחנוך את היום, מצלצלים בפעמון השלום היפני במטה האו"ם בניו יורק. את הפעמון חלשו ממטבעות שנתרמו על ידי ילדים מכל היבשות והיה מתנה שנתנה על ידי ארגון האו"ם היפני, כ-"תזכורת למחיר האנושי של המלחמה". על צדו נחרט, "יחי השלום העולמי המוחלט".

ראו גם
------

* שלום
* מלחמה
* האומות המאוחדות

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יום השלום הבין-לאומי** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של יום השלום הבין-לאומי (באנגלית)
* יום השלום הבין-לאומי, ברשת החברתית פייסבוק
* יום השלום הבינלאומי באתר האו"ם

הערות שוליים
------------

1. ↑  International Day of Peace Event Information, המזכיר הכללי של האו"ם, אוחזר 21 בספטמבר 2016
2. ↑  Secretary-General's Message on the International Day of Peace 21 September 2002, 21 בספטמבר 2002, אוחזר 21 בספטמבר 2016
**ארנולד שבשטין** (במקור **סטרו-Stroh**, בהונגרית: **Sebestyén Arnold**; קלוצ'ה, 24 ביולי 1883 – בודפשט, 3 ביוני 1930) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, מוציא לאור של עיתון.

ביוגרפיה
--------

ארנולד שבשטין נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ סטרו ושל מריה קאופמן. הוא למד משפטים באוניברסיטת בודפשט ולאחר מכן הפך לאחד מראשי המינהל של "מגזין היזמים" (בהונגרית: Vállalkozók Lapja, היה העיתון הרשמי למחצה בנושא בנייה, תחבורה, נושאים טכניים ותעשייה בין השנים 1879–1944). מיום הקמתו של העיתון על ידי אנדור מיקלוש בשנת 1910, הוא היה המנכ"ל ההוצאה של עיתוני אשט ואחר כך גם מנכ"ל כל קבוצת העיתונים בשם אשט. פעילותו העיקרית הייתה הארגון העסקי של הפצת העיתונים והפרסום בהם. אף על פי שבין היתר הוא דאג לפיטוריו של לרינץ סאבו מהעיתונים של אשט, סאבו הקדיש לזכרו של שבשטין את שירו "גם אז לא או רק אז".

ב-8 ביוני 1910, בטרזווארוס, בודפשט, נשא שבשטין לאישה את יולאן מיקלוש, בתם של שמואל מיקלוש ורוזליה שנפלד. ילדיהם היו : אנדראש, ורוניקה, ז'וז'אנה.

שבשטין נפטר בטרם עת בגיל 46 והובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.

לקריאה נוספת
------------

* לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית: אגנש קניירש. 1969
* ארנולד שבשטין
* ארקנום- ארנולד שבשטין
* גזה לנדיאל: טייקוני עיתונים הונגריים (1963).
* adtplus.arcanum.hu
* זכרונות לרינץ סאבו על ארנולד שבשטין
* גם אז לא רק לא

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ארנולד שבשטין** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Születési bejegyzése a kalocsai izraelita hitközség születési akv. 35/1883. folyószáma alatt".
2. ↑  "Halotti bejegyzése a Budapest I. kerületi polgári halotti akv. 1343/1930. folyószáma alatt".
3. ↑   lábjegyzet
4. ↑
5. ↑  A házasságkötés bejegyezve a Budapest VI. kerületi állami házassági akv. 720/1910. folyószáma alatt.
איור המבוסס על סצנה מהפואמה של נזאמי אודות קייס ולילא
**לילא ומג'נון** הוא שמו של סיפור אהבה נודע בארצות המזרח, המבוסס על מאורע טרגי שנתרחש במאה ה-7. בשנת 1192 חיבר המשורר הפרסי נזאמי פואמה ארוכה אודות סיפור האהבה, הכלולה בקובץ ה"ח'מסה" שלו.

עלילה
-----

גיבורי הפרשייה הם קייס אל-עמארי ואהובתו לילא, מאחד משבטי הבדואים בחצי האי ערב. ידועים שני נוסחים השונים זה מזה בפתיחתם. בגרסה אחת מבלה קייס את עלומיו עם לילא בזמן רעיית הצאן. בגרסה שנייה הוא מתאהב בה כשנפגש עמה לראשונה. 

קייס הביע את אהבתו ללילא בשירים שחיבר למענה, וכל כך השתגע אחריה עד שהחלו מכנים אותו בשחוק "לילא ומג'נון". כשביקש את ידה מאת אביה, סירב לו זה ודחה אותו מעליו. הוא אף השיא אותה במפגיע לגבר זר שלקח אותה עמו הרחק לעיראק. בתגובה לכך נמלט קייס אל המדבר, ושם יצא מדעתו וסירב לשוב עוד אל משפחתו. בני ביתו, היו מביאים אליו את מזונו, ואילו הוא המשיך לחבר שירים לאהובתו וכתב אותם על החול באמצעות מקל נדודיו. הוא לא ידע שלילא חלתה בארצה החדשה וכבר מתה. קייס עצמו נמצא מת בשנת 688 בסמוך לקברה של אשה אלמונית. בקרבת מקום חרת על סלע את אחד משיריו.

השפעות
------

לעיבודו המפורסם של נזאמי הייתה השפעה רבה על סופרים ומשוררים מאוחרים יותר. 
במאה ה-16 חיבר הסופר האזרבייג'ני פוזולי עיבוד ליצירה, תחת הכותרת **סיפורם של לילא ומג'נון** (דסתאן-י לילא ומג'נון).
אחמד שאוקי עיבד את סיפור אהבתם של לילא ומג'נון למחזה.
בחיבורו המיסטי של בהאא אללה, שבעת הגיאיות (1856), מוזכר סיפורם של לילא ומג'נון.

הזמר אריק קלפטון כתב וביצע את השיר Layla בהשראת הפואמה. השיר נכתב על אהבתו הנכזבת (באותה תקופה) לפאטי בויד, אשת חברו ג'ורג' האריסון, בה היה מאוהב באובססיביות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **לילא ומג'נון** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  בהאא אללה, **שבעת הגיאיות**, באתר הספרייה הבהאית.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* TDVİA: leyla-ve-mecnun

 |
פסלי האחיות ישובות על פילים בפארק שעשועים בעיר הו צ'י מין
תהלוכת פילים ב"מצעד האחיות צ'ונג" בסייגון, 1957
**האחיות צ'ונג** (וייטנאמית: **Hai Bà Trưng**‏; 12–43 לערך) היו מנהיגות צבאיות, שלחמו באזור וייטנאם כנגד השלטון הסיני במאה הראשונה לספירה. הן נחשבות גיבורות לאומיות בווייטנאם המודרנית כיוון שהובילו מרד מוצלח נגד שושלת האן הסינית, והשיגו שלטון עצמאי למשך שלוש שנים. 

האחות הבכורה **צ'ונג צ'ק** (Trưng Trắc) והצעירה **צ'ונג ני** (Trưng Nhị) נולדו בצפון וייטנאם, בכפר קטן בשולי הפריפריה של מחוז מה לין, למשפחה בעלת מסורת צבאית. אביהן היה ראש המשטרה המחוזית. הן קיבלו חינוך צבאי מילדות, שכלל לימוד תורות לחימה ותרגול אמנויות לחימה. מחוז מה לין היה נתון בתקופה זו לשליטת הסינים, והאחיות היו עדות לאורך ילדותן ליחס המשפיל והאכזרי לו זכו המקומיים מצד האצולה הסינית האזורית.

בביקור של ראש משטרה ממחוז שכן פגשה צ'ונג צ'ק את בנו, טי סק (Thi Sách), ובהמשך הם נישאו. טי סק ניסה להנהיג מרד בסינים, בתגובה ליחסם הנוקשה, אך הוא נכשל והוצא להורג בפומבי. צ'ונג צ'ק החליטה למלא את מקומו עם אחותה, ולהצית את המרד מחדש. בעקבות המרד שהובילו האחיות הצליחו התושבים לגרש כוח סיני מקומי בשנת 39 לספירה. 

לאחר מכן החלו האחיות להקים צבא גדול, שלפי הגרסה המסורתית היה מורכב מנשים בלבד. הכוח כבש כ-65 מבצרים וגירש את הסינים מממלכת נאם וייט. לפי הדיווחים, האחיות בחרו 36 נשים (כולל אמן) והכשירו אותן להיות מפקדות הצבא.

במשך השנתיים הבאות משלו האחיות כמלכות בממלכה, והצליחו להדוף את כל ההתקפות הסיניות עליה.

עם זאת, שלטונן לא ארך ימים. הסינים גיבשו כוח צבאי רב, והצליחו להביס את הכוחות הווייטנאמיים. על פי הגרסה המסורתית, אחת הדרכים שבהן הם עשו זאת היא באמצעות כניסתם של חיילים סיניים ערומים לשדה הקרב, דבר שגרם לחיילות צבא האחיות להתבייש ולברוח, והקל על הסינים להשמיד את שאר הכוחות, שכבר היו מוחלשים. כשהבינו האחיות שלא יוכלו להדוף את הסינים, הן התאבדו בטביעה בנהר, כדי לא ליפול לידי הסינים. חלק מלוחמיהן המשיכו בקרבות עד תבוסתם, וחלק התאבדו כמוהן. תאריכי לידתן ומותן של האחיות אינם ברורים, אולם משערים שהן התאבדו בסביבות שנת 43 לספירה.

סיפורן של האחיות מוערך מאוד בווייטנאם, כמנהיגות תנועת המרד הראשון בסינים לאחר 247 שנות שלטון סיני. מקדשים רבים בווייטנאם מוקדשים להן, ובכל שנה בפברואר מתקיים יום זיכרון לציון מותן. על שמן נקראים אזור האי בה צ'ונג במחוז האנוי, וכן מספר בתי ספר ורחובות ראשיים בערים הגדולות. באמנות הן מאוירות ומפוסלות לרוב כשהן רוכבות על פילים במהלך קרב.

סיפורן של האחיות, לצד מספר סיפורים נוספים על לוחמות שנודעו במסורת הווייטנאמית, מצוטטים על ידי היסטוריונים כרמזים לכך שהחברה הווייטנאמית בתקופה זו הייתה מטריארכלית בחלקה, כלומר נשים יכלו לתפוס תפקידי מנהיגות שונים ולא הוצבו בפניהן מכשולים לכך בשל מינן.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **האחיות צ'ונג** בוויקישיתוף
* האחיות צ'ונג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

* האחיות צ'ונג (באנגלית)
* Female Heroes of Asia: Vietnam - The Trung Sisters (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  The Trung sisters: The national heroines of Vietnam, who successfully repelled a Chinese invasion for three years, The Vintage News, ‏2016-12-20 (באנגלית)
**לא מיניה ולא מקצתיה** הוא ביטוי ארמי שמבוסס על לשון תלמוד. השימוש בביטוי הוא לשלילה גמורה של טענות הזולת, כלומר: "אין האמירה נכונה ואפילו חלק ממנה אינו נכון". במקורו התלמודי הוא בהטיה ללשון נקבה "לא מינה ולא מקצתה", והקשרה הוא שלילת מידת הגאווה.

במשמעות המורחבת מצאנו את הביטוי כבר בשלהי תקופת הראשונים.

מקור הביטוי
-----------

בתלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ה', עמוד א' מובאת מחלוקת אמוראים לגבי מידת הגאווה. רב חייא בר אשי אמר בשם רב שתלמיד חכם צריך שיהא בו אחד משמונה בשמינית (דהיינו שיעור קטן של 1/64 של מידת הגאווה). לעומתו אמר רב נחמן בר יצחק **"לא מינה ולא מקצתה"**, דהיינו שגם לתלמיד חכם לא צריכה כלל להיות גאווה.

הרמב"ם פסק כשיטת רב נחמן בר יצחק שאפילו ממקצת הגאווה יש להימנע: "ויש דעות שאסור לו לאדם לנהוג בהן בבינונית אלא יתרחק מן הקצה האחד עד הקצה האחר, והוא גובה לב, שאין דרך הטובה שיהיה אדם עניו בלבד, אלא שיהיה שפל רוח ותהיה רוחו נמוכה למאד, ולפיכך נאמר במשה רבינו "ענו מאד", ולא נאמר "ענו" בלבד, ולפיכך צוו חכמים "מאד מאד הוי שפל רוח", ועוד אמרו שכל המגביה לבו כפר בעיקר, שנאמר "ורם לבבך ושכחת את ה' אלקיך", ועוד אמרו "בשמתא מאן דאית ביה גסות הרוח **ואפילו מקצתה**"."

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **לא מיניה ולא מקצתיה** |

ראו גם
------

* לא דובים ולא יער

קישורים חיצוניים
----------------

* לָא מִנֵּהּ ולָא מִקְּצָתֵהּ, באתר האקדמיה ללשון העברית

הערות שוליים
------------

1. ↑  ראו למשל בשערי דורא, מבוא שערים, איסור והיתר, סימן נה: "וגם מה שכתוב באותן נוסחאות... הנה חפשתי ובדקתי בחורין ובסדקין, ולא נמצא זה לקמן **לא מינה ולא מקצתה**". בשו"ת רבי אליהו מזרחי סימן נב: "כי זאת השבועה לא הותרה ולא נעקרה עדיין, לא מינה ולא מקצתה". בשו"ת מהר"ם אלשקר סימן קיד: "דאין שם קול כלל, לא מינה ולא מקצתה".
2. ↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות דעות, פרק ב', הלכה ג'
**לא סתם** הוא שיר מתוך אלבומו השני של אמיר דדון, "יש אין סוף", שיצא בשנת 2013. דדון כתב והלחין את השיר בהשראת המחאה החברתית של קיץ 2011.

גרסה המוזיקלית
--------------

תומר בירן אחראי על ההפקה המוזיקלית, ועיבדו אותו אמיר דדון, תומר בירן, אבי יפרח, גלעד שמואלי, תומר צדקיהו ועדי הר צבי.

הרקע לשיר
---------

דדון חשב על מילות השיר ועל המנגינה כאשר הלך עם ההמון במחאה החברתית של קיץ 2011. כאשר דדון ראה את העם יוצא מהבית לרחוב למחות על המציאות של חייהם בשנת 2011, הוא התרגש והתעוררה אצלו ההשראה לשיר. הוא האמין שגם אם באותו הזמן לא ראו את השינוי, דברים ישתנו בעתיד בעקבות מחאה זו.

פרשנות השיר
-----------

השיר "לא סתם" זכה לפרשנויות רבות. העיתונאי יוסי חרסונסקי התייחס לשיר באתרו וטען שהמילה "סתם" מופיעה 22 פעמים בשיר. הוא הסיק מכך שדדון רצה לומר שהוא יודע שיש סיבה לאהבה, אך במקום זאת הוא העדיף לחזור 22 פעם על המילים "לא סתם". הוא הוסיף שאומנם דדון לא מרבה לבטא את רגשותיו במילים, אבל הלחן והטון מבטאים את כוונתו "לא סתם אני אוהב". הטון מטפס עוד חצי אוקטבה כדי לבטא את אהבתו, הקצב המדוד והעיבוד האקוסטי מעניקים את התחושה החורפית המהורהרת, כאילו זה שיר מפסקול של סרט שמשתמשים בו כרקע לסיפור אהבה גדולה. בשירו המוזיקה היא יותר מסתם מילים, היא משדרת את מנגינת הלב, ומוסיפה לנו אור לחיים. בשירו יש לחן שמזכיר את הבלדות של מוש בן ארי, לצד אלמנטים שיכולים להפוך אותו לשיר שליווה את אמיר דדון לאורך כל שנת 2013 ובכל השנים אחריה כי הוא עשוי מחומרים קלאסיים.

ביקורת על השיר
--------------

אסף נבו מתאר את שירו של דדון כאחד השירים היפים שיצאו בארץ בשנת 2013 ואומר: "השיר מתאים מאוד לרדיו בסופי שבוע ובשעות הלילה". בנוסף השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג׳ וצעד כשישה שבועות. אף על פי שהשיר לא זכה להצלחה במצעדים השבועיים של התחנה, השיר הצליח להגיע למצעד השנתי של התחנה למקום ה-37.

קישורים חיצוניים
----------------

* סרטון השיר "לא סתם" באתר יוטיוב
* מילות השיר "לא סתם" באתר שירונט
* "לא סתם", פזמונט
* זה לא סתם, זה אמיר דדון, באתר מאקו
* לא להבין, להלחין: מאחורי השירים של אמיר דדון, באתר הארץ
* "לא סתם" אמיר דדון, באתר יוסי מיוזיק

הערות שוליים
------------

1. 1 2  "לא להבין, להלחין: מאחורי השירים של אמיר דדון". *הארץ*. נבדק ב-2022-02-10.
2. 1 2  אמיר דדון - לא סתם, באתר yosmusic.com, ‏3 בינואר 2012
3. 1 2 3 4  אמיר דדון - "לא סתם", באתר מאקו, ‏3 בינואר 2012
4. 1 2  לא סתם, באתר פזמונט
5. ↑  "לא להבין, להלחין: מאחורי השירים של אמיר דדון". *הארץ*. נבדק ב-2022-02-10.
**יענקל'ה (יעקב) הרשקוביץ** (22 ביולי 1910, אפטא - 25 במרץ 1972, לודז') היה זמר רחוב בתקופת השואה בגטו לודז'.

חייו
----

הרשקוביץ' היה פזמונאי וזמר יהודי, זמר רחוב בגטו לודז'. הוא היה חייט במקצועו.

הוא חיבר שירים סאטיריים ביידיש ללחנים עממיים, על החיים בגטו. הוא שר לעוברים ושבים ברחובות גטו לודז'. מסוף 1941 הופיע בדואט עם קרול רוזנצווייג, שליווה אותו בגיטרה או בציתר.

הרשקוביץ' נולד באופטוב ועבר ללודז' עם משפחתו לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1938. עם משפחתו היה אסיר בגטו לודז'. בספטמבר 1942, במהלך "השפרה הגדולה", הועברו יהודי לודז' לרצח בחלמנו.

בגטו החל הרשקוביץ' לכתוב, להלחין ולבצע את שיריו ברחובות. בהתחלה הוא התפרנס מזה. אחרי "השפרה" הוא נאלץ להפסיק לתת קונצרטים ברחוב. הוא התחיל לעבוד בחנות, מאפייה, בית דפוס (ברחוב ויסקה פולסקייגו 10 היום) שם המשיך לכתוב, להלחין ולשיר. באוגוסט 1944, במהלך חיסול הגטו, הועבר למחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו ומשם למחנה עבודה בבראונשווייג.

לאחר המלחמה חזר ללודז' והמשיך לכתוב ולהלחין. בשנת 1966 הוקלטו יצירותיו על ידי תחנת הרדיו הפולנית בלודז'. אחת מהן נשמרה בספריית הקלטות של תחנת הרדיו הפולנית בלודז'.

הוא התחתן והוליד שני בנים.

לאחר האירועים האנטישמיים במרץ 1968 בפולין, כאשר יהודים רבים היגרו מרצון או בכפייה, הוא נשאר במדינה. אבל לא הרגיש בטוח. בשנת 1972 התאבד. הוא נקבר בבית הקברות היהודי החדש בלודז' ברחוב בראקה.

יצירה
-----

### יצירות נבחרות

* "ביצת רעב" (אביב 1940) - שיר המתאר פרעות בגטו מחוסר מזון, שהתרחשו באביב 1940.
* "גטו, גטו" (1940) - השיר מתייחס למאורעות בגטו בקיץ 1940, כאשר התרחשו הפגנות מחאה נגד רומקובסקי; לאחר המלחמה בוצעה היצירה על ידי יעקב רוטנברג, ובשנת 1984 הקליטה את הביצוע גילה פלם מהספרייה הלאומית.
* "קרטופל" (1942) - שיר סאטירי על תפוח אדמה, שהיה בסיס מזון לאסירי הגטו המורעבים.
* "רומקובסקי" - סאטירה על רומקובסקי, נשיא היודנרט בגטו לודז'. לאחר המלחמה הוקלטה על ידי להקת הכליזמרים Brave Old World והופיעה באלבומם Song of the Lodź Ghetto משנת 2006.
* "שטובן אלסטר" – יצירה שנוצרה במהלך שהותו של הרשקוביץ' באושוויץ

הנצחה
-----

בשנת 1999 נעשה סרט אנימציה בן 50 דקות בשם "המלך והליצן" (על שם שיר נשמה בגטו לודז'), בבימוי אלעד דן ויוסי גודארד, עם מוזיקה של אבי בנימין. בסרט מופיעים רומקובסקי והרשקוביץ.

ב-5 בספטמבר 2012, לרגל חגיגות 70 שנה ל"שפרה", בוצעה הקרנת בכורה פולנית לסרטו של דוד קאופמן "שיר גטו לודז': סרט תיעודי חוגג את הטרובדור המורדים הפולנים", על חייו ויצירתו של הרשקוביץ.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יענקל'ה הרשקוביץ** בוויקישיתוף
* שיר של יענקל'ה הרשקוביץ באתר יד ושם

הערות שוליים
------------

1. ↑  Adler, Eliyana R. (2006-07-12). "No Raisins, No Almonds: Singing as Spiritual Resistance to the Holocaust". *Shofar: An Interdisciplinary Journal of Jewish Studies* (באנגלית). **24** (4): 50–66. doi:10.1353/sho.2006.0078. ISSN 1534-5165.
2. ↑  ORT, World. "Music and the Holocaust". *holocaustmusic.ort.org* (באנגלית בריטית). נבדק ב-2018-06-28.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007305140105171
* GND: 1066975469
* ISNI: 0000 0000 4434 3145
* LCCN: no2003072985
* SUDOC: 076726657
* VIAF: 58773206
* WorldCat: lccn-no2003072985

 |
**דג ריאות אפריקני משויש** (שם מדעי: *Protopterus aethiopicus*) הוא מין דג ריאות מהמשפחה דגי ריאות אפריקנים. דג זה מוכר כחולייתן בעל הגנום הגדול ביותר (נכון ל-2018).

מאפיינים
--------

דג זה הוא הכבד במיני דגי הריאות ומגיע לאורך של 2 מטר ולמשקל של 50 ק"ג. הוא בעל עור חסר קשקשים בצבע ירקרק עם כתמים כהים דמויי-חברבורות נמר ולו 2 זיזים דמויי-גפיים איתם הוא נע במים או ביבשה. הראש גדול עם עיניים קטנות כחולות בקדמת הראש. לדג לסת גדולה ובולבוסית. לדג זימים כשביכולתו לנשום גם אוויר ביבשה.

הדג מצוי סביב הביצות והאגמים של אפריקה בטנזניה, אתיופיה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קניה, אוגנדה וסודאן. הוא מצוי בנילוס ובכמה אגמים גדולים. הצעירים חיים סביב שורשם של צמחי פפירוס.

דג זה הוא טורף הניזון מרכיכות, דגים קטנים וחרקים.

תת-מינים
--------

* *Protopterus aethiopicus aethiopicus*
* *Protopterus aethiopicus congicus*
* *Protopterus aethiopicus mesmaekersi*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דג ריאות אפריקני משויש** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* EOL
* FB
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  דג ריאות אפריקני משויש באתר הרשימה האדומה של IUCN
מחבר הספר, סמד בהרנגי
**דג שחור קטן** (בפרסית: **ماهی سیاه کوچولو**) הוא ספר ילדים ידוע בשפה הפרסית שנכתב על ידי סמד בהרנגי. הספר נחשב באופן נרחב לאלגוריה פוליטית, ונאסר באיראן שלפני המהפכה. מלבד סיפורו הבולט, האיורים המקוריים לספר של פרשיד מת'קאלי קיבלו את פרס האנס כריסטיאן אנדרסן בשנת 1974 על "תרומותיו המתמשכות" כמאייר ילדים. תרגומים שונים של הספר התפרסמו במספר מדינות. התרגום האחרון של הספר באנגלית ראה אור בשנת 2015 עם איוריו המקוריים.

עלילה
-----

הסיפור מסופר מנקודת מבטה של דגה מבוגרת המדברת אל 12,000 ילדיה ונכדיה. היא מתארת את מסעו של דג שחור קטן שמשאיר מאחוריו את מקום הולדתו הבטוח בנחל ויוצא להרפתקה בעולם הגדול.

הדרך מובילה את הדג הקטן אל המפל ולאורך הנהר אל הים. לאורך הדרך, הדג פוגש כמה דמויות מעניינות, ביניהן לטאה ידידותית ושקנאי רשע.

עם חוכמה ואומץ, הדג מגיע רחוק והסיפור מסתיים בכך שהדג השחור הקטן משמש דוגמה לאחרים.

תרגומים
-------

* באפריל 2015, התרגום החדש של "דג שחור קטן" מאת אזיתה ראסי עם איורי המקור עטור הפרסים שלו זכה לראשונה ברשימת עשרת ספרי הילדים המובילים של דייוויד קאדג'י ניובי עבור "הגרדיאן".

פרסים
-----

* פרס האנס כריסטיאן אנדרסן על איורים מאת פרשיד מת'קאלי (1974)
* פרס גרפי ראשון, יריד ספרי ילדים בינלאומי השישי בבולוניה לאיורים של פרשיד מת'קאלי (1968)
* תעודת כבוד, הביאנלה לאיור של ברטיסלבה, צ'כוסלובקיה, לאיורים של פרשיד מת'קאלי (1968)

הערות שוליים
------------

1. ↑  "The Little Black Fish That Created Big Waves", Negar Esfandiary, BBC Radio 4, 25 August 2011
2. ↑  "HCAA Winners 1956-2014". אורכב מ-המקור ב-2015-05-24. נבדק ב-2015-05-23.
3. ↑   (הקישור אינו פעיל, ספטמבר 2016)
4. ↑  "David Cadji Newby's top 10 quests in children's books", David Cadji-Newby 2 April 2015
"**ציפור דואה**" (1964) הוא ציור שמן מאת הצייר הישראלי יחזקאל שטרייכמן. הציור נוצר בהשראת מבט מתוך חלון הסטודיו של האמן אל הטבע העירוני. הציור מהווה דוגמה לסגנון ההפשטה הציורית של שטרייכמן, שהיה מראשי קבוצת "אופקים חדשים". 

הציור "ציפור דואה" בנוי כקומפוזיציה מורכבת של כתמים ומשיכות מכחול אקספרסיביות. שטרייכמן השתמש בסקאלת צבעים בהירה, המעניקה לציור אווירה רכה ופיוטית. לצד כתמי צבע חופשיים, מופיעות ביצירה גם צורות גאומטריות. ניתן לזהות בציור רמזים לצורת סורגי החלון הממשיים, אשר היו מותקנים על חלון הסטודיו של שטרייכמן. סטודיו זה שכן בקומת הקרקע של בניין ברחוב שלומציון בתל אביב, וממנו נשקף מראה הצמחייה בחצר הבית ועץ תאנה. למרות השימוש באלמנטים מן המציאות, הרי שבציור מתערערת החלוקה הברורה שבין "פנים" ל"חוץ".

הסורג והחלון מופיעים ביצירות רבות של שטרייכמן, בעיקר בעבודותיו החל משנות השבעים. יונה פישר ראה במוטיב החלון אצל שטרייכמן כביטוי ליחס בין פנים וחוץ אצל האמן. "נוכחותו של הסורג", טען פישר, "היא נוכחות של מרקם, ויש בה לעיתים אותן דקויות של סימון ספק מאחד ספק מפריד…".

גם יגאל צלמונה תיאר את הציור כבעל משמעות ארס פואטית. מבטו של האמן מן הסטודיו אל מרחב העיר מהווה מטפורה לאופן הראייה של האמן. "הבד והחלון המצויר עליו", טען צלמונה, "הם המשכה של רשתית העין האינדווידואלית. תפיסת האמנות הזאת נמנעת מזיקה אל ערכים של אובייקטיוויות, אמנות כפעולה פוליטית, אמנות ככלי במאבק להבניית אומה ואמנות כעשייה שארוגה אל תוך הממד הפוליטי, המעשי והחברתי של הפעולה האנושית".

בשנת 1970 נרכש הציור לאוסף מוזיאון ישראל באמצעות תרומה מקרן ריקליס. בשנת 1987 הוצג הציור בתערוכה רטרוספקטיבית שנערכה לשטרייכמן במוזיאון ישראל והחל משנת 2010 מוצג הציור בתצוגת אוסף האמנות הישראלית במוזיאון.

קישורים חיצוניים
----------------

* ציפור דואה באתר מוזיאון ישראל

הערות שוליים
------------

1. ↑  ראו: צלמונה, יגאל, **שטרייכמן**, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1987, ללא מספרי עמודים.
2. ↑  ראו: גלדמן, מרדכי, **יחזקאל שטרייכמן – צבעי מים**, מוזיאון תל אביב, 1989.
3. ↑  ראו: פישר, יונה, **שטרייכמן**, הפניקס ועיזבון שטריכמן, תל אביב, 1992, עמ' 230
4. ↑  ראו: צלמונה, יגאל, **100 שנות אמנות ישראלית**", מוזיאון ישראל, ירושלים, 2010, עמ' 192-194 ובמיוחד עמ' 194.
**מרכז מציל"ה – מרכז למחשבה ציונית, יהודית, ליברלית והומניסטית** הוא ארגון שמרכזו בירושלים. מטרתו המוצהרת של המרכז היא פעילות לקידום הלגיטימיות של מדינת ישראל כמדינת לאום יהודית המחויבת לערכים דמוקרטיים וליברליים ולשמירה על זכויות האדם.

מרכז מציל"ה הוא עמותה רשומה. המרכז פועל לבירור וליבון הסוגיות והשאלות הנובעות מאופייה היהודי והדמוקרטי של ישראל ולהבהרת הרעיונות הבסיסיים של הציונות, עוסק בסוגיות שונות הקשורות לעם היהודי, לזהויות יהודיות ולסכסוך הישראלי-פלסטיני. 

המרכז יוזם פרסום מחקרים וניירות עמדה, ועוסק בחינוך ובקידום שיח ציבורי.

רקע וחזון
---------

מרכז מצילה נוסד בשנת 2005 על ידי פרופסור רות גביזון, במטרה להתמודד עם הנטייה הגוברת בקרב ישראלים ובקרב יהודי התפוצות להטיל ספק בלגיטימיות של לאומיות יהודית ובאופן שבו היא מתיישבת עם ערכים אוניברסליים. עיקר מטרתו של המרכז היא להתמודד עם תפיסות פוסט-ציוניות ואנטי-ציוניות. המרכז עוסק גם בנושאי מעמד המיעוט הערבי במדינה, הסכסוך הישראלי-פלסטיני וזהויות יהודיות.

מרכז מציל"ה הוא גוף ציוני לא-מפלגתי, המחזיק בתפיסות לאומיות, דמוקרטיות וליברליות. דוגל בערכי מגילת העצמאות ובהגדרתה של ישראל כ-"מדינה יהודית ודמוקרטית". פעילים בו אישים מהשמאל והימין, חילונים ודתיים. יושב ראש הוועד המנהל שלו הראשון שלו היה אלוף (מיל.) גיורא רום, ובין חברי הוועד המנהל ניתן למצוא את דניאל פוליסר סגן נשיא המרכז האקדמי שלם, פרופסור אלכסנדר יעקובסון, עו"ד דרור ארד-אילון ועוד.

פעילויות
--------

מרכז מציל"ה נטל חלק פעיל במהלכים לגיבוש חוקה לישראל במסגרת ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת ה-16. גיבש מסמכי רקע לדיוני הוועדה בנושאי דתות ומדינה, זכויות, קרקע והתיישבות, אזרחות וחוק השבות. כמו כן פרסם המרכז מסמך המפרט יעדים ארוכי טווח שיאפשרו, לשיטתו, את קיומה של מדינה יהודית ודמוקרטית. המרכז פרסם ניירות עמדה בנושאי מדיניות הגירה, נישואין אזרחיים, חוק השבות, דמוגרפיה בישראל, ובחינת טענת השיבה של פליטים פלסטינים לישראל. הוא פרסם גם ספר, בעברית ובאנגלית, הכולל מקורות ועיונים בהחלטת האומות המאוחדות מכ"ט בנובמבר 1947. כל הפרסומים ניתנים להורדה באתר הארגון.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מרכז מציל"ה
* מרכז מציל"ה, באתר "גיידסטאר ישראל"

### פרסומי המרכז

#### מסמכי רקע לדיוני ועדת החוקה, חוק ומשפט בכנסת ה-16

* רות גביזון ואסנת גריידי שוורץ, סוגיית ההסדרה החוקתית של נושאי מקרקעין והתיישבות
* רות גביזון וטלי בבלפור, זכויות קיבוציות של מיעוטים (הקישור אינו פעיל), אוגוסט 2005
* רות גביזון, בעזרת יואל חשין וטלי בבלפור, אזרחות ושבות, ספטמבר 2005
* רות גביזון, דתות ומדינה (הקישור אינו פעיל), נובמבר 2005

#### כללי

* רות גביזון, "באין חזון יפרע עם: מטרת על לישראל ונגזרותיה", מכון נאמן, 2006
* "60 שנה לחוק השבות: היסטוריה, אידאולוגיה, הצדקה" מאת רות גביזון

### בעיתונות

* יאיר שלג, מכון המחקר של גביזון ינסה להוכיח שאין סתירה בין יהדות לליברליות, באתר הארץ, 23 בנובמבר 2007

הערות שוליים
------------

1. ↑  אתר מציל"ה
**לא תאכלו על הדם** הוא ציווי הלכתי המופיע בפרשת קדושים, בחומש ויקרא. על פי התורה שבעל פה, נגזרים ממנו איסורים רבים.

הפסוק בתורה
-----------

הפסוק במלואו הוא: 

> 
> לֹא תֹאכְלוּ עַל הַדָּם, לֹא תְנַחֲשׁוּ וְלֹא תְעוֹנֵנוּ
> 
> 
> 
> — ספר ויקרא, פרק י"ט, פסוק כ"ו
>

פשט הפסוק
---------

פשט הפסוק עוסק באיסור על מעשה הכרוך בכישוף ועבודה זרה, וכפי שמראה המשך הפסוק: "לא תנחשו ולא תעוננו" העוסק בצורות שונות של כישוף. נראה שהאיסור הוא על אכילת בשר, מיד לאחר שחיטתו, כאשר הדם עדיין גלוי על הארץ. הרמב"ם והרמב"ן מסבירים שלעובדי האלילים היה מנהג לאכול את הבשר כאשר הדם גלוי משום שהם האמינו כי השדים אוכלים את הדם ובכך הם מתרצים, והאדם האוכל מקבל קשר לשדים שיכולים לגלות לו עתידות. התורה רצתה לגדוע את האמונה הזאת ולכן אסרה את המעשה. לפי הרמב"ם, זו הסיבה גם למצוות כיסוי הדם, ומצוות זריקת הדם שבקרבנות.

האיסור בהלכה
------------

התורה שבעל פה לומדת מפסוק זה מספר איסורים. ביניהם:

1. איסור אכילת אבר מן החי (אכילת הבהמה בעוד היא חיה).
2. איסור אכילת בשר קדשים לפני זריקת הדם.
3. איסור לבית הדין לאכול באותו יום בו הוציאו אדם להורג.
4. לימוד שבני משפחתו של הרוגי בית דין אינם עורכים סעודת הבראה.
5. אזהרה לבן סורר ומורה, כלומר 'לא תאכלו אכילה שתהרגו עליה' ומכאן נלמד האיסור לנהוג כבן סורר ומורה שבתורה מפורש רק עונשו .
6. איסור אכילה לפני התפילה (אין לאכול קודם שמתפללים על הדם) - יש מחלוקת בין הראשונים האם זה איסור מדאורייתא או איסור מדרבנן. לדברי האומרים שזהו איסור דרבנן, הפסוק הוא אסמכתא בלבד.

על כל האיסורים הללו, אין עונש מלקות, כי לאו זה הוא "לאו שבכללות", כלומר לאו שלומדים ממנו איסורים רבים, ולכן לא לוקים משום לאו זה.

קישורים חיצוניים
----------------

* פשט ודרש בפרשנות המקרא - פרק בתורת המשפט העברי: לא תאכלו על הדם, פרופ' אליאב שוחטמן, באתר דעת

הערות שוליים
------------

1. ↑  מורה הנבוכים, חלק ג', פרק מ"ו
2. ↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ס"ג, עמוד א'
3. ↑  ספר דברים, פרק כ"א, פסוקים י"ח–כ"א
4. ↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י', עמוד ב'
5. ↑  זוהי שיטת בעל ספר החינוך (מצווה רמ"ח) והרא"ה (ייתכן שהם אותו אדם)
6. ↑  שיטת רבינו יונה, הריטב"א והמאירי
7. ↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ס"ג, עמוד א'

**הבהרה:** המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
**דג עלה אמזוני** (שם מדעי: *Monocirrhus polyacanthus*) הוא מין של דג מוסווה החי בטבע במים מליחים לאורך אמריקה הדרומית בפרו, ברזיל, בוליביה, קולומביה וונצואלה וכן באגן האמזונאס. הוא חי גם במי יערות בהם המים עכורים ודלוחים עם מעט מאוד מזון. מין זה יחיד בסוגו.

מאפיינים
--------

זהו דג קטן המגיע לאורך 10 ס"מ. הוא בעל ראש גדול וחרטום מחודד ובקצהו זיז קטן. הוא יכול לשלוף ולפעור את פיו המקופל כדי לבלוע במהירות את טרפו. סנפיריו הקטנים מכוונים אותו בדייקנות תוך כדי שהוא נראה כמו עלה צף במים. העיניים מוסוות עם קווים שחורים לאורך העין. צבעו של הדג חיוור עד חום כהה ומזכיר את צבעי העלים הצפים במים.

דג זה מחכה לשעת כושר ולדג, חרק מיימי, תולעת או חסילון לא זהיר שמתקרב אליו. ברגע זה הוא פוער את פיו ובולע את הטרף במהירות של פחות מרבע שנייה.

דג זה מגודל על ידי מגדל אקווריומים שונים והוא אינו מצריך טיפול נוקשה במיוחד.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דג עלה אמזוני** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* EOL
* FB
* ADW
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

* דג עלה אמזוני באתר seriouslyfish
**דּוֹמְמִיִּים** (שם מדעי: **Elopidae**) היא משפחה של דגי גרם מסדרת הטרפוניים בתוכה סוג יחיד - **דּוֹמֵם** (*Elops*; ביוונית: ellops - סוג של נחש) ובו 7 מינים.

מאפיינים
--------

הדוממים הם דגים גדולים הקרובים למשפחה גדולי עין, אך קטנים מהם ומגיעים רק לאורך מטר' ושוקלים עד 10 קילוגרם. בצורתם הם מזכירים סרדינים ענקיים, אף שאינם קרובים אליהם והם בעלי סנפירים רחבים המיועדים לתנועה מהירה, גוף דמוי-אליפסה ועיניים גדולות המצויות בטבעות גדולות.

דגים אלה הם טורפים מהירים של דגים קטנים וסרטנים. מחזור חייהם דומה למחזור חיי הצלופחים: הם מתפתחים בים כלרוות מסוג Leptocephalus, דמויי סרט הצפים בזרם ולאחר שהם מתבגרים יותר הם מתכווצים ונראים כמו הבוגרים. הם יכולים לחיות בנוסף לים ולאוקיינוס, בקרבת החוף גם במים מליחים. כמו כן הם יכולים להימצא בימים ממוזגים וקרירים.

דגים אלה בעלי עצמות רבות ולכן הם לא נחשבים לדגים מסחריים, אך עדיין יכולים לשמש כפיתיון.

מינים
-----

* *Elops affinis*
* *Elops bultyncki* - נכחד
* *Elops hawaiensis*
* *Elops lacerta*
* דּוֹמֵם טוֹרְפָן (*Elops machnata*)
* *Elops miiformis* - נכחד
* *Elops saurus*
* *Elops senegalensis*
* *Elops smithi*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דוממיים** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* EOL
* ADW
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |
תמונת מצב ממשחק: 1.פ@ה7 מח8 2.ר:ז#7
**שחמט השתלות** (Crazyhouse) הוא וריאציית שחמט שבה שחקן שמכה כלי יריב, יכול בתורו "להשתיל" אותו בלוח בצבע שלו במקום להזיז כלי. המשחק קיים גם בגרסת זוגות (שם הוא נקרא שחמט זוגות) ודומה למשחק היפני שוגי.

חוקים
-----

המשחק מתקיים על פי חוקי השחמט הרגילים, בתוספת החוקים הבאים:

* כאשר אחד הצדדים מכה כלי יריב, הוא מקבל לתוך ה"בנק" שלו את אותו כלי - אבל בצבע הנגדי (הצבע שלו). בכל תור אפשר להזיז כלי או להשתיל את אחד מהכלים שבבנק בלוח. מותר להשתיל כלי רק במשבצת פנויה.
* אסור להשתיל רגלים בשורה הראשונה או השמינית.
* אם רגלי מגיע לשורה השמינית הוא מוכתר כרגיל, אך כאשר מכים אותו הוא מושתל כרגלי.
* לפי חלק מהגרסאות, אין להשתיל כלי במצב שגורם למט מיידי.
* רגלי שמושתל בשורה השנייה יכול לזוז מסע כפול או להכות דרך הילוכו. צריח שהושתל באחת הפינות וטרם זז יכול לבצע הצרחה.

מטרת המשחק, כמו בשחמט רגיל, היא הנחתת מט על מלך היריב. המט תקף רק אם ליריב אין דרך להשתחרר ממנו כולל השתלת כלים.

כאשר רושמים את תנועות המשחק נהוג לציין השתלה בסימן @ (לדוגמה: ר@ה2 משמעותו שרץ הושתל במשבצת ה2)

תיקו בשחמט השתלות נדיר ביותר, מחסור הדדי בכלים למט אינו מצב אפשרי בשחמט השתלות מכיוון שגם אם לכל אחד מהשחקנים נשאר רק המלך על הלוח תמיד יהיו לאחד מהשחקנים ולרוב אף לשניהם כלים להשתלה, וחוק חמישים המסעים מאבד מערכו באופן משמעותי מכיוון שכל כלי שהוכה יכול לחזור ללוח. עם זאת, בשחמט השתלות חזרה על השתלה של רגלים והחלפתם היא סיבה נפוצה לתיקו בשחמט השתלות.

אסטרטגיה
--------

בשחמט השתלות לכל כלי שמוכה יש משמעות כפולה: גם חיסרון בחומר וגם יתרון ליריב, ולכן יש להיזהר שבעתיים מהכאות (הקרבות, לדוגמה, נפוצות הרבה פחות). הפרש מתחזק בהרבה, כיוון שהשתלות לא משפיעות עליו. גם הרגלים מתחזקים, כיוון שהם יכולים להיות מוצבים כמעט בכל משבצת ולתקוע טריז, או לשמש לביצורים. כלי ה"טווח ארוך": מלכה, צריח ורץ מאבדים הרבה מכוחם כיוון שאפשר לחסום את דרכם באמצעות השתלה.

בנוסף, מוגנות המלך היא הדבר הכי חשוב בשחמט השתלות, לכן מלך הנגדי פתוח (רגלים לא מגנים עליו, ניתן לתת לו הרבה שחים וכו'..) הוא יתרון משמעותי, וכדאי לנסות לשמור על הרגלים שבדרך כלל שומרים על המלך (ו2, ז2..) ולמנוע הקרבות פוטנציאליות של היריב על חיילים אלו.

הכתרות לצריחים או רצים נדירות מאוד בשחמט השתלות מאחר שפט נדיר במיוחד, והכתרות לפרשים נפוצות יותר היות שהן יכולות לאיים בשח מעמדות שמהן הכתרה למלכה לא מאיימת בשח.

מט חנק ומט נגיעה בשחמט השתלות נפוצים הרבה יותר מבשחמט סטנדרטי מכיוון שאי אפשר להציל מהם את המלך באמצעות השתלה, בעוד שמט מדרגות ומט השורה האחורית נדירים יותר כי מהם אפשר להציל את המלך באמצעות השתלה של כלי בין המלך לבין הכלי המאיים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שחמט השתלות** בוויקישיתוף
* שחמט השתלות
מרכז אנדרסון - 2007
פרופ' רונלד דה פיניו - הנשיא הנוכחי של מרכז אנדרסון
**המרכז לסרטן ע"ש מ.ד. אנדרסון באוניברסיטת טקסס** (באנגלית: **The University of Texas M. D. Anderson Cancer Center**) הפועל ביוסטון טקסס הוא אחד מן המרכזים הרפואיים הבולטים בעולם בטיפול ובמחקר על מחלות סרטניות. זהו מוסד מחקר אוניברסיטאי, המעניק תארים אקדמאיים, יחד עם בי"ח המטפל בחולי סרטן.

היסטוריה
--------

מרכז מ.ד. אנדרסון נוסד על פי חוק שקיבל בית המחוקקים של מדינת טקסס בשנת 1941, אשר הפך את המרכז לחלק ממערכת הקמפוסים של אוניברסיטת טקסס. קרן מ.ד. אנדרסון, הקרויה על שם בנקאי מטנסי, מונרו דנוויי אנדרסון, שמת שנתיים קודם לכן והיה בעל חברה סוחרת כותנה, הגדולה בעולם, הסכימה להעניק למרכז החדש סכום זהה לזה שתעניק לו מדינת טקסס, אם המרכז ייקרא על שמו של אנדרסון מייסדה, וכך אכן היה.

המרכז כיום
----------

מרכז אנדרסון הוא כיום אחד מ-41 מרכזים אמריקאיים כוללניים לסרטן, המוכרים על ידי המכון הלאומי לסרטן. במרכז מטופלים מדי שנה למעלה מ-108,000 חולים והוא מעסיק למעלה מ-18,000 אנשי צוות.

בתשע מתוך 11 השנים האחרונות, כולל שנת 2012 דורג מרכז מ.ד. אנדרסון במקום הראשון מבין המרכזים הרפואיים לטיפול בסרטן בארצות הברית. 

הכנסותיו של המרכז ב-2012 הן קרוב לשלושה מיליארד דולר, כאשר כשלושה רבעים מתוכם באים מתשלומי החולים המטופלים בו, וקצת יותר מעשירית, מתרומות. חלקה של מדינת טקסס בתקציבו הוא פחות מ-5%.

נשיאי (מנהלי) המרכז
-------------------

* ארנסט ברטנר (מנהל בפועל: 1942 - 1946),
* לי קלרק (מנהל: 1946 - 1968, נשיא: 1968 - 1978),
* צ'ארלס למייסטר (נשיא: 1978 - 1996),
* ג'ון מנדלסון (נשיא: 1996 - 2011),
* נשיאו של המרכז כיום ומאז 1 בספטמבר 2011 הוא רונלד דה פיניו.

ראו גם
------

* מרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס (באנגלית)
* מרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס, ברשת החברתית פייסבוק

* מרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס, ברשת החברתית טוויטר

* מרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס, ברשת החברתית אינסטגרם

הערות שוליים
------------

1. ↑  Best Hospitals: Cancer. The U.S. News & World Report's Best Hospitals rankings
2. ↑  מתוך אתר מרכז אנדרסון

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007459283705171
* GND: 5081337-7
* ISNI: 0000 0001 2291 4776
* LCCN: n88044598
* NKC: xx0045480
* VIAF: 139657193
* WorldCat: lccn-n88044598

 |
**נציבות הרייך מוסקבה** (ברוסית: **Рейхскомиссариат Московия**) היה שמו של הממשל האזרחי שגרמניה הנאצית התכוונה להקים במערב רוסיה במהלך מלחמת העולם השנייה והוא היה אמור לחלק מקבוצה של נציבויות רייך שיוקמו על חורבות ברית המועוצות (כמו נציבות הרייך אוקראינה, נציבות הרייך קווקז ואחרות).

זיגפריד קאשה היה אמור מושל הנציבות אך בעקבות כישלון הוורמאכט בקרבות החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה נשאר רעיון הקמת הנציבות על הנייר בלבד ומעולם לא יצא לפועל.

גרמניה הנאצית התכוונה להשמיד את רוסיה כישות היסטורית לצמיתות, ללא קשר לאופייה – קפיטליסטית, קומוניסטית או צארית. על פי עקרון מרחב מחיה של קנצלר גרמניה, אדולף היטלר, שבא לידי ביטוי בספרו, מיין קאמפף – יש לנשל את התושבים הרוסים, כמוהם סלאבים אחרים במזרח אירופה מאדמותיהם ולהעבירם למעבר הרי אורל או לחלופין, להשמידם באמצעים שונים כחלק מתוכנית-האב למזרח.

היטלר תכנן לחלק את השטחים החדשים שהנאצים כבשו במזרח לארבע נציבויות רייך: נציבות הרייך אוסטלנד, נציבות הרייך אוקראינה, נציבות הרייך קווקז ונציבות הרייך מוסקבה. נציבויות הרייך היו אמורות להיות תחת פיקוח משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח. עם זאת, התוכניות מעולם לא מומשו מכיוון שתוכניות הצבא הגרמני לכבוש את מוסקבה ומרכז רוסיה במבצע טייפון כשלו.

תכנון טריטוריאלי
----------------

נציבות הרייך מוסקבה הייתה אמורה לכלול את רוב שטחה של רוסיה האירופית בין הרי אורל ומספר מחזות ממזרח לה, כולל העיר סברדלובסק (יקטרינבורג; בשנים 1924–1991 נקראה סברדלובסק) לבין גבולותיה עם פינלנד, המדינות הבלטיות, בלארוס ואוקראינה. החלקים הרוסיים של אזור הקווקז היו אמורים להיות תחת נציבות הרייך קווקז וחלק מדרום רוסיה היו אמור להשתלב בנציבות הרייך אוקראינה כחלק מהרחבתו המתכוננת מזרחה עד הגבול עם קזחסטן. חלקים קטנים יותר שגם לא היו תחת שטחה של הנציבות היו הערים סמולנסק, סמולנסק ולנינגרד (סנקט פטרבורג; בשנים 1924–1991 נקראה לנינגרד) שנכללו בנציבות הרייך אוסטלנד. גם חצי האי קולה ומזרח קרליה לא היו תחת שטח הנציבות והובטחו לפינלנד, בת בריתה של גרמניה וזאת על תרומתה הצבאית והלחימה לצד הגרמנים בחזית המזרחית של המלחמה.

תחילה, הוצע כי בירת הנציבות תהיה מוסקבה, אך כאשר הוורמאכט התקרב לבירת ברית המועצות במהלך הקרב על מוסקבה בסתיו 1941, קבע היטלר שמוסקבה תיהרס עד היסוד וכ-4 מיליון תושביה ייהרגו וזאת כדי למנוע סיכוי שהיא תהפוך למרכז התנגדות קומוניסטי. התכנון היה להקים אגם מלאכותי (באמצעות פתיחת תעלת מוסקבה) עצום שימנע כל שימוש עתידי בקרקע.

מנהיגות פוליטית
---------------

משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח, אלפרד רוזנברג הציע בתחילה את אריך קוך כקומיסר הרייך אך הצעה זו נדחתה על ידיו ובמקום זאת קוך מונה היה קומיסר הרייך של נציבות הרייך אוקראינה. במקומו, הוחלט למנות את זיגפריד קאשה, שהיה השגריר הגרמני במדינה העצמאית של קרואטיה וזאת על אף התנגדותו של ראש האס אס, היינריך הימלר שראה בקאשה (שבעברו היה באס אה) אדם חלש ואויב האס אס. אריך פון דם באך-צלבסקי היה אמור להיות מפקד האס אס והמשטרה המקומי.

ראו גם
------

* התוכנית הנאצית להרי אורל

הערות שוליים
------------

1. ↑  Fabian Von Schlabrendorff (1947). *They Almost Killed Hitler: Based on the Personal Account of Fabian Von Schlabrendorf*, p. 35. Gero v. S. Gaevernitz.
2. ↑  Oscar Pinkus (2005). *The war aims and strategies of Adolf Hitler*, p. 228. MacFarland & Company Inc. Publishers.
3. ↑  Dallin, Alexander (1981). *German rule in Russia, 1941-1945: a study of occupation policies*. Westview. p. 296
**דגדג-אותי אלמו** (באנגלית: **Tickle me Elmo**) היא בובת צעצוע לילדים מתוצרת חברת "צעצועי טייקו" (Tyco Toys), המבוססת על דמותו של אלמו מסדרת הטלוויזיה לילדים רחוב סומסום. כאשר לוחצים עליה, בובת האלמו מצחקקת. כאשר לוחצים עליה שלוש פעמים רצופות, מתחילה הבובה לרעוד ולצחוק צחוק היסטרי.

הבובה פותחה על ידי שני מפתחי צעצועים ותיקים - רון דוברן (Ron Dubren) וגרג היימן (Greg Hyman), והוצגה תחילה לחברת טיקו כקוף צוחק. זמן קצר לאחר מכן זכתה החברה בזיכיון לייצור צעצועים על פי סדרת רחוב סומסום, ואז ניתנה לבובה דמותו של אלמו.

הבובה יצאה לשוק בארצות הברית ב-1996 והפכה במהירות לשיגעון קנייה, עד כדי כך שאירע שהורים נאבקו בהורים אחרים בחנויות על מנת להשיג בובה לילדיהם לחג המולד. עובד בחנות בקנדה אף נפצע כאשר נדרס על ידי המון קונים שראה בידיו קופסה של הבובות ושעט לעברו. מאחר שהביקוש לבובה עלה על ההיצע העלו כמה חנויות את מחירה באופן חד, עד למאות דולרים ואף יותר מזה.

בראשית 1997 הוציאה חברת טיקו לשוק מספר צעצועי המשך לדגדג-אותי אלמו – כמו דגדג-אותי ארני ודגדג-אותי עוגיפלצת, שניהם מרחוב סומסום - אך הם לא זכו אף להצלחה מסחרית קרובה לשלו.

בסתיו 2001 הוצאה לשוק מהדורת הפתעה של דגדג-אותי אלמו במסגרת תחרות פרסים. ב-9 בינואר 2002 הפסיקו חמש מן הבובות מסדרה זו לצחוק והודיעו למי שלחץ עליהן כי הוא זכה בפרס; הפרס הגדול ביותר עמד על 200 אלף דולר.

בספטמבר 2006 הוצאה לשוק בובת דגדג-אותי אלמו חדשה על ידי חברת הצעצועים מאטל (Mattel), שרכשה את חברת טיקו. בובה זו קיבלה את השם TMX (כלומר Tickle Me (Elmo) Ten או Tickle Me Extreme). בשונה מקודמתה, בובה זו מתגלגלת על הארץ כשהיא צוחקת, הולמת באגרופה בקרקע ומתחננת אל המדגדג שיניח לה. הביקוש לבובה זו היה גדול כלקודמתה. 

שני צעצועי המשך יוצרו לבובה זו, גם הם בדמותם של ארני ועוגיפלצת מרחוב סומסום.
שחמט לואיס. למעלה: מלך, מלכה, רץ  
במרכז: פרש, צריח, רגלי  
למטה: מבט מקרוב על המלכה
**שחמט לואיס** (באנגלית: **Lewis chessmen**) הוא אוסף כלי שחמט מימי הביניים.

תיאור כלי המשחק
---------------

המומחים סבורים כי כלי השח נוצרו בנורווגיה, ככל הנראה בטרונדהיים (מקום בו נמצאו כלי שח דומים), במהלך המאה ה-12. באותה תקופה היו איי ההברידים החיצוניים וחלק גדול מאיי סקוטלנד בשליטת נורווגיה. ההיסטוריונים סבורים כי מערכת כלי השחמט הוחבאה במהלך העברתם להתיישבות נורדית בחופה המזרחי של אירלנד.

מרבית כלי השחמט עשויים משנהב של ניבתן, ויתרתם עשויה משן לוויתן. 78 הכלים שנתגלו יוצרים יחד ארבע או חמש מערכות של כלי שחמט - שתי מערכות מהן מלאות. סה"כ ישנם שמונה מלכים, שמונה מלכות, 16 רצים, 15 פרשים, 12 צריחים ו-19 רגליים. כל כלי המשחק הם בדמות אנשים, למעט הרגליים. הפרשים מפוסלים כדמויות אדם הרכובות על סוסים קטנים ומחזיקות בידיים חניתות ומגינים.

על חלק מכלי המשחק נמצאו כתמים אדומים - דבר המעיד כנראה שבאמצעות צבעים אדומים הבדילו בין הצדדים המשחקים (בניגוד לכלי המשחק המודרניים הצבועים שחור ולבן).

כלי המשחק התגלו בשנת 1831 על חוף חולי במפרץ איג על האי לואיס, בהברידים החיצוניים שבסקוטלנד. אין תעוד מפורט באשר לאופן מציאת הכלים, אולם על פי עדויות שנשמרו הם נמצאו בתוך מבנה עשוי אבן שנקבר על ידי החולות.

כלי השחמט הוצגו בפגישה של האגודה לעתיקות של סקוטלנד ב-11 באפריל 1831. לאחר מכן נרכשו 10 מכלי המשחק על ידי קירקפטריק שארפ (Kirkpatrick Sharpe), והיתרה על ידי המוזיאון הבריטי. שארפ רכש כלי נוסף ומכר את כלי השח שברשותו ללורד לונסבורו, אשר מכר את הכלים בשנת 1888 לאגודת העתיקות של סקוטלנד. אגודת העתיקות תרמה את כלי השח למוזיאון המלכותי שבאדינבורו.

* שני מלכים ושתי מלכות.שני מלכים ושתי מלכות.
* פרשים ורצים.פרשים ורצים.
* העתק של אחד המלכיםהעתק של אחד המלכים
* כלי המשחק המצויים במוזיאון בסקוטלנדכלי המשחק המצויים במוזיאון בסקוטלנד
* כלי המשחק במוזיאון הבריטיכלי המשחק במוזיאון הבריטי

השפעות תרבותיות
---------------

הסגנון הייחודי של כלי המשחק היווה השראה לסדרת ההנפשה "Noggin the Nog".

כלי המשחק היוו השראה לכלי משחק שחמט הקוסמים בסרט הקולנוע הארי פוטר ואבן החכמים משנת 2001.

דאגי מקלין כתב שיר בשם **Marching Mystery** המתבסס על כלי המשחק.

לקריאה נוספת
------------

* N. Stratford, *The Lewis chessmen and the enigma of the hoard* (The British Museum Press, 1997)
* Michael Taylor, *The Lewis Chessmen* (British Museum Publications Limited)
* HJR Murray, *A History of Chess* (Oxford University Press)

קישורים חיצוניים
----------------

| עיינו גם בפורטלים: |
| --- |
|  | **פורטל לונדון** |
|  | **פורטל אמנות** |
|  | **פורטל שחמט** |

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שחמט לואיס** בוויקישיתוף
* תיאור המוצג באתר המוזיאון הבריטי
* שחמט לואיס באתר Chez.com
**יואל סמואל** (נולד ב-29 במאי 1949) הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה במשחה ל-100 מטר חופשי ושחקן נבחרת ישראל בכדורמים. בעל מדליית ארד מהמכביה התשיעית (1973).

ביוגרפיה
--------

סמואל התאמן בקבוצת השחייה של הפועל גבעת חיים בהדרכתו של גרשון שפע ושיחק כדורמים בקבוצת הפועל גבעת חיים.

### 1971

#### אלוף ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1971, זכה סמואל ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:05.4 דקות, לפני אמיר נמינוב (2:07.7 דקות) ודורון כהן (2:12.3 דקות), שניהם מהפועל כפר הנשיא. מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.3 שניות, אחרי דורון כהן (58.3 שניות) ולפני אמיר נמינוב (58.5 שניות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:37.5 דקות, אחרי אמיר נמינוב (4:34.2 דקות) ולפני עודד צור מהפועל גניגר (4:43.5 דקות).

### 1972

#### שיאן ישראל

בתחרות שחייה שנערכה בקיבוץ גבעת חיים איחוד במרץ 1972 קבע סמואל במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 56.6 שניות. שבוע לאחר מכן, בתחרות מבחן שנערכה בבריכת השחייה במכון וינגייט הוא קבע במשחה ל-100 מטר חופשי תוצאה של 56.8 שניות.

בתחרות שנערכה בספא שבבלגיה באוגוסט אותה שנה קבע סמואל במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 56.1 שניות, שיפור לשיאו בן השנה של דן ברנר (56.2 שניות). שבוע לאחר מכן, בתחרות מבחן למשחקים האולימפיים שנערכה בבריכת השחייה של מכון וינגייט שיפר סמואל את שיאו הטרי במשחה ל-100 מטר חופשי והעמידו על 55.8 שניות.

### 1973

#### המכביה התשיעית

בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו בבריכת "גלי גיל" ברמת גן ביולי 1973 זכה סמואל במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם אמנון קראוס, עוזי לס ודן ברנר בתוצאה של 3:49.3 דקות.

הערות שוליים
------------

1. ↑  שלמה מוזר, תוצאות ירודות ביום הראשון באליפות השחיה, דבר, 7 באוקטובר 1971
2. ↑  שלמה מוזר, גרינשפן הפתיע את שטרן במשחה דרמטי ב-100 מ' פרפר, דבר, 8 באוקטובר 1971
3. ↑  שלמה מוזר, ניר - 7 מדליות זהב, דבר, 10 באוקטובר 1971
4. ↑  שחיה, דבר, 12 במרץ 1972
5. ↑  סמואל חתר 100 מ' ב-56.8 ש, דבר, 19 במרץ 1972
6. ↑  השחיינים קבעו שלושה שיאים וסיימו אחרונים, מעריב, 7 באוגוסט 1972
7. ↑  אורי ירון, מלמד ולימור ב"מבחן שעות" יואל סמואל קבע 55.8 (שיא), מעריב, 13 באוגוסט 1972
8. ↑  משה לרר, סוף סוף שיא ישראלי בבריכה, מעריב, 15 ביולי 1973
9. ↑  "תאומי הזהב" משוודיה, מעריב, 15 ביולי 1973
**נציבי הכנסייה** (אנגלית: **Church Commissioners**) הוא הגוף המנהל את הנכסים ההיסטוריים של הכנסייה האנגליקנית.

גוף זה הוקם ב-1948 משילוב של קרן הנדיבות של המלכה אן, שהוקמה ב-1704 על מנת לסייע לכמרים עניים, והנציבים הרוחניים שמונו לראשונה ב-1836. ועדת החובות והתגמולים הרוחניים שקדמה לגוף זה פעלה בתקופת שלטונו הקצרה הראשונה של סר רוברט פיל ב-1835; היא חילקה מחדש את הנכסים בין הדיוקסיות השונות ושינתה את גבולותיהן, ובשנה שלאחר מכן הוקמה הוועדה הרוחנית.

הנציבים מפקחים גם על ארגון מחדש של קהילות, והסכמתם נחוצה לצורך הקמת או ביטול כהונה דתית, איחוד, הקמה או פירוק של משרה בשכר בכנסייה או בקהילות, וסגירת בנייני כנסיות או בתי קברות שקודשו.

נציבי הכנסייה הנוכחיים הם:

* הארכיבישוף מקנטרברי והארכיבישוף מיורק
* שלושת נציבי הנכסים של הכנסייה, המייצגים את נציבי הכנסייה בסינוד הכללי
* 11 אנשים הנבחרים מהסינוד הכללי: ארבעה בישופים, שלושה כמרים וארבעה נציגי ציבור שאינם כמרים
* שני כמרים בכירים
* תשעה אנשים הממונים על ידי הכתר והארכיבישופים
* שישה חברים אקס אופיציו (מתוקף תפקידם): ראש הממשלה, הלורד נשיא המועצה, מזכיר הפנים, מזכיר המדינה לענייני תרבות, תקשורת וספורט, יושב ראש בית הנבחרים והלורד יושב הראש.

בשלהי 2008 הוערך שווי הנכסים של הנציבים בכ-4.4 מיליארד לירות שטרלינג. עיקר ההכנסות משמשות לתשלום פנסיות לאנשי כמורה שיצאו לגמלאות.

קישורים חיצוניים
----------------

* נציבי הכנסייה באתר הכנסייה האנגליקנית
* נציבי הכנסייה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  ניהול נכסים באתר הכנסייה האנגליקנית