פירוש נוסף ערך זה עוסק במרד היהודי בגטו ורשה, בשנת 1943. אם התכוונתם למרד הפולני בעיר ורשה בשנת 1944, ראו מרד ורשה.

**מרד גטו ורשה** (19 באפריל – 16 במאי 1943, י"ד בניסן - י"א באייר ה'תש"ג) היה המרד היהודי הגדול ביותר שפרץ בתקופת השואה, והפך לסמלה המובהק של ההתנגדות היהודית בשואה. התקוממות הלוחמים היהודים בתוך גטו ורשה בפולין הכבושה הייתה ניסיון נואש למנוע מהנאצים לשלח את שארית אוכלוסיית הגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה, או לפחות למות תוך כדי לחימה.

על אף האמצעים הדלים שעמדו לרשותם, הצליחו המורדים לגרום אבדות לכוחות שהופעלו לדיכוי המרד, לפחות בימים הראשונים שלו, וחיסול גטו ורשה העסיק כוחות נאציים משמעותיים במשך כמעט ארבעה שבועות. המרד היה חסר סיכוי מלכתחילה, והסתיים בהחרבתו של הגטו, ובגירוש התושבים שנותרו בחיים למחנות ההשמדה. מרבית הלוחמים שהשתתפו במרד נהרגו במהלכו, מיעוטם הצליח להיחלץ מהגטו בדרכים שונות ולהמשיך ללחום במחתרת נגד הנאצים.

מרד הגטו
--------

בשנת 1940 החלו השלטונות הגרמניים בפולין הכבושה לרכז את אוכלוסיית היהודים בפולין, שהוערכה ביותר משלושה מיליון איש, במספר גטאות צפופים, שהוקמו בכמה ערים גדולות. הגדול שבהם היה גטו ורשה, שבו רוכזו סביב 300–400 אלף בני אדם בשטח של 3.4 ק"מ רבועים במרכזה של ורשה, אשר הוקף בחומה. עקב הצפיפות והתנאים הקשים ששררו בגטו, אלפי יהודים מתו ממחלות ומרעב בתוכו, עוד לפני שהחלו השילוחים הגדולים מהגטו לטרבלינקה.

מרבית השילוחים ("אקציות") נערכו במסגרת ה"אקציה הגדולה", שהייתה חלק ממבצע ריינהרד, בין 23 ביולי ל-21 בספטמבר 1942. מעט לפני תחילת האקציות, "קצין היישוב מחדש", שטורמבאנפיהרר (רב-סרן) הרמן יופלה זימן לפגישה את המועצה היהודית של הגטו – היודנרט, והודיע למנהיגה אדם צ'רניאקוב על ה"יישוב מחדש במזרח". צ'רניאקוב התאבד ברגע שנודע לו על מטרתה האמיתית של תוכנית היישוב מחדש. 300-254 אלף מתושבי הגטו נרצחו בטרבלינקה במהלך ה"אקציה הגדולה" שנמשכה כחודשיים, ומפקדה היה אוברפיהרר פרדיננד פון סמרן-פרנקנג, מפקד האס-אס והמשטרה באזור ורשה (מחליפו בתפקיד היה יירגן שטרופ, שנשלח על ידי היינריך הימלר ב-17 באפריל 1943. שטרופ החליף את פון סמרן-פרנקנג בעקבות אי הצלחתו של האחרון לדכא את המרד בגטו).

עם התחלת השילוחים מהגטו, פעילי תנועת ההתנגדות היהודית בגטו החליטו שלא לצאת כנגד הוראות האס-אס, מתוך אמונה שהיהודים נשלחים למחנות עבודה ולא אל מותם. עד לסוף ינואר שנת 1942 הובאה האמת לידיעתם של תושבי הגטו, שהשילוחים היו חלק מתהליך השמדה. למשל, רחל לאה שרנקה, למרות שהייתה לה תינוקת בת שנה, נשלחה בינואר 1942 להעיד על הרצח בפונאר ולעורר את המרד בוורשה. השליחה שהבריחה אותה לגטו הייתה חייקה גרוסמן ובהגיע לגטו ורשה היא הפיצה את דבר הרצח השיטתי של הנאצים. בעקבות עדויות אלו, קיבלו רבים מהתושבים שנשארו בגטו את ההחלטה למרוד או לברוח.

כדי למרוד היה צורך דחוף בנשק. המורדים היהודים הסתייעו במחתרת הפולנית להברחת נשק לתוך הגטו. המחתרת הפולנית הוקמה כדי להילחם בכוונת הנאצים להפוך את פולין למרחב המחיה של גרמניה הנאצית, והיא הסכימה לסייע למורדים היהודים בגטו להילחם.

עד תחילת המרד התהוו בגטו שני ארגוני התנגדות יהודים לכוחות הנאציים:

* הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בפיקוד מרדכי אנילביץ', שהוקם כגלגול של הגוש האנטי-פשיסטי, שבראשו עמד הקומוניסט פנחס קארטין, וכלל צעירים שהשתייכו למגוון סיעות וארגוני שמאל, מהבונדיסטים ועד מפלגות הפועלים הציוניות.
* הארגון הצבאי היהודי (אצ"י) בפיקוד פאוול פרנקל, שהוקם על ידי התנועה הרוויזיוניסטית.

כוחות ההתנגדות
--------------

למרות העובדה כי לשני הארגונים הייתה אותה מטרה - למרוד בנאצים, ככל הנראה מעולם לא שיתפו פעולה, בשל הבדלים אידאולוגיים (אצ"י השתייך לזרם הרוויזיוניסטי, ואילו האי"ל לזרם הסוציאליסטי). שני הארגונים פעלו בגטו. לפי הערכות זהירות האי"ל היה גדול יותר מבחינת מספר אנשיו, ואילו האצ"י היה מצויד ומיומן יותר בשימוש בכלי נשק. היו ניסיונות הידברות בין הארגונים, אולם הם כשלו. לפי מסמכי יד ושם, טענו אנשי האצ"י כי לא הורשו להתקבל לארגון אי"ל כקבוצה, אלא כיחידים בלבד, ולכן סירבו להצטרף. לדברי אנשי האי"ל, הסיבה לאי-שיתוף הפעולה נבעה מתביעתם של אנשי האצ"י לקבל את תפקידי ההנהגה, מכיוון שהיו מנוסים יותר מבחינה צבאית. ניסיונם האחרון לשיתוף פעולה היה יום לפני פרוץ המרד.[דרוש מקור]

נשות ההתנגדות מתנועת "החלוץ". מימין: מלכה ז'דורוויץ', שנשלחה למיידנק ושרדה
### אצ"י

 ערך מורחב – **ארגון צבאי יהודי**  

בתחילת 1940 קם בגטו ורשה הארגון הצבאי היהודי (אצ"י), בפולנית: Żydowski Związek Wojskowy, ŻZW, אשר רבים מאנשיו היו רוויזיוניסטים. אנשיו הגיעו מקרב תנועת בית"ר, ברית החייל, תנועת הצה"ר, השומר הצעיר ובני עקיבא, אך היו בו אחרים ללא שיוך מפלגתי מוגדר, בעיקר צעירים מקרב מעמד הבורגנות בוורשה. מנהיגיו היו:

* פאוול פרנקל - מנהיג בארגון, ראש מחלקת הארגון, וראש המחלקה הצבאית עם דוד מרדכי אפלבאום.
* לאון "לייב" רודל - אחראי על מחלקת מודיעין ואיסוף מידע.
* דוד ודובינסקי - ראש הנציגות הפוליטית שפעלה במקביל למטה.

### אי"ל

 ערך מורחב – **הארגון היהודי הלוחם**  

ביולי 1942 קם בגטו ורשה אי"ל, בפולנית: Żydowska Organizacja Bojowa, ŻOB ששם לו למטרה לנהל מרד בנאצים. מפקדת הארגון היהודי הלוחם כללה נציגים של תנועות שונות בגטו, רובן תנועות נוער סוציאליסטיות:

מפת גטו ורשה בזמן המרד. הצבעים מסמנים את שטחי הגטו המיושבים לאחר האקציה הראשונה. הנקודות מראות מקומות לחימה בזמן המרד. לפירוט נוסף לחצו על התמונה.
* מרדכי אנילביץ' (מתנועת השומר הצעיר) - מפקד ארגון אי"ל. אנילביץ' היווה דמות מעוררת השראה עבור חבריו. עמנואל רינגלבלום, היסטוריון הגטו, כתב במונוגרפיה על אנילביץ': "מרדכי היה מוכן לקפוץ לתוך האש למען החברים בדיוק כשם שחברי התנועה היו מוכנים לסכן את חייהם למענו. התקשרות כזאת מצד מנהיג לחבריו הייתה נדירה בגטו".
* רחל לאה שרנקה, זילברברג קופיטו - חדרה לגטו בינואר 1942 והביאה את בשורת המרד מפונאר, שם החל הרצח השיטתי
* פנחס קארטין - קומוניסט יהודי פולני - חדר לגטו ורשה, ממקימי הגוש האנטי פאשיסטי, שהיה הבסיס להקמת ארגון אי"ל, נרצח לפני המרד.
* יצחק (אנטק) צוקרמן (מתנועת דרור החלוץ) - סגנו של אנילביץ', אחראי על חימוש.
* מארק אדלמן (מתנועת הבונד) - אחראי על ביון.
* יוחנן מורגנשטרן (מתנועת פועלי ציון-צ"ס) - אחראי על כספים.
* הרש ברלינסקי (מתנועת פועלי ציון שמאל) - אחראי על תכנון.
* מיכאל רוזנפלד.

"כולנו אחים שווים: חומים, שחורים, לבנים וצהובים. להפריד בין אנשים, בין צבעים, בין גזעים - אין זה אלא רמיה!" מודעה שתלה אי"ל ברחובות הגטו
מרק אדלמן, ששרד במלחמה, העיד שלאי"ל היו 220 לוחמים. כל לוחם היה חמוש באקדח, רימונים ובקבוקי תבערה. ארגונו הציב שלושה רובים בכל אזור חשוב בגטו, וכן שני מוקשים ותת-מקלע אחד בכל הגטו. למורדים הייתה מעט תחמושת, אך עוד כלי נשק הושגו עם התקדמות המרד, חלקם נלקחו מהגרמנים. חלק מהנשק יוצר במחתרת.

### סיוע פולני

הסיוע מחוץ לגטו היה מוגבל, אך ה"ארמייה קריובה" וה"גוארדיה לודובה", יחידות מהמחתרת הפולנית, תקפו כוחות גרמניים ליד חומות הגטו וניסו להבריח פנימה נשק, תחמושת, אספקה והוראות. גם האצ"י קיבל נשק מיחידה קטנה של ה"ארמייה קריובה", כולל מספר כלי נשק אוטומטיים. כמו כן סייעה המחתרת הפולנית בהעברת מידע ובשידורי רדיו, ומאוחר יותר מספר לוחמים ומפקדים מאי"ל ברחו מהגטו דרך מערכת הביוב בעזרת המחתרת הפולנית.

כך מעיד הדו"ח שנכתב על המרד על ידי המפקד הגרמני יירגן שטרופ:

> 
> "כשפלשנו לגטו בפעם הראשונה, היהודים ופורעי-חוק פולנים הצליחו לעצור את כוחותינו, שכללו טנקים ורכבים משוריינים, על ידי כוח-אש מרוכז ומוכן היטב. ... קבוצת הלוחמים העיקרית של היהודים, ובתוכם פורעי-חוק פולנים, נסוגו כבר במהלך היום הראשון והשני לכיכר מורנובסקי. שם קיבלו סיוע מעוד פולנים. מטרתם הייתה להחזיק בגטו בכל דרך במטרה למנוע מאיתנו לכבוש אותו. ... עוד פושעים פולנים מצאו מקלט בגטו, ולא היו ברשותנו כוחות לפרוץ את המבוך הזה. ... קבוצת לוחמים אחת הצליחה להשתלט על משאית ולברוח איתה, כשהגיחה מהביוב ברחוב פרוסטה (בין 30 ל-35 פושעים). ... הפושעים הפולנים והיהודים היו חמושים בקרבינים, נשק קל, ובמקרה אחד גם בתת-מקלע..."
> 
> 
> 
> 

למרות התיעוד הגרמני, היו ניצולים שהעידו על מציאות אחרת. בספרה "משני עברי החומה", ולאדקה מיד (פייגל פלטל), שהייתה חלק מההתנגדות היהודית בורשה, הקדישה פרק שלם לחוסר העזרה הפולנית: "ידענו שלמחתרת הפולנית היה מצבור של נשק. מיקולאי היה איתם בקשר, "הם כל הזמן מבטיחים הבטחות!", הוא אמר לי שוב ושוב. התבקשנו לחכות בסבלנות. (...) לעיתים קרובות שאלנו את עצמנו מדוע, למרות נכונותנו לשלם בנדיבות, המחתרת סירבה לסייע לנו. אנשי הקשר הפולנים תמיד היו מעורפלים, ופעמים רבות חשפו אותנו".

מהלך הלחימה
-----------

הגרמנים דיכאו את המרד על ידי שרפה שיטתית של כל בתי הגטו
פטרול גרמני בגטו הבוער. רחוב נוולופי
מורדי הגטו מובלים על ידי חיילים, מאי 1943
הנפת דגלי אצ"י ופולין (מסומן בחץ) על גג בית מטה האצ"י בכיכר מוראנובסקי על ידי ג'ק אייזנר והאלינה לוחמי האצ"י
ב-18 בינואר 1943 החל גל השילוחים השני מהגטו, שהוביל להתקוממות החמושה הראשונה שנראתה בגטו: קבוצת יהודים שיועדו למשלוח פתחו באש על השומרים ונמלטו לפני העלייה לרכבות. חברי היודנראט לא שיתפו פעולה עם הנאצים, והמשטרה המקומית לא הצליחה לכפות על היהודים לעלות לרכבות. בשעה שמשפחות יהודיות התחבאו בבונקרים מאולתרים, לוחמים משני הארגונים התקוממו ובאו במגע-אש ישיר עם הגרמנים, שנכנסו לגטו במטרה לחפש אחר הבורחים. הארגונים ספגו פגיעות קשות, אך גם בין שורות הגרמנים היו נפגעים והרוגים, והשילוחים מהגטו נעצרו במהירות. באקציה נשלחו מהגטו רק כ-5,000 יהודים, במקום ה-8,000 שתכנן גלובוצ'ניק.

בשלב זה מאות מתושבי הגטו היו מוכנים ללחימה, מבוגרים וילדים כאחד, ונשקם דל ומועט. הגטו נשלט על ידי האצ"י ואי"ל. ארגוני הלחימה הקימו עשרות עמדות קרב והוציאו להורג מספר משתפי-פעולה עם הנאצים, דוגמה לכך הוא אלפרד נוסיג, חבר היודנרט שהוצא להורג ב-22 בפברואר 1943. האי"ל הקים בית כלא שבו הוחזקו והוצאו להורג בוגדים ומשתפי פעולה.

בערב פסח, י"ד בניסן תש"ג, 19 באפריל 1943, נכנסו הכוחות הגרמניים לגטו. מטרתם הייתה להשלים בתוך שלושה ימים את תהליך השילוח שנקטע, אך נפלו למארב שהוצב להם על ידי המורדים. המורדים ירו על החיילים הגרמניים וזרקו עליהם בקבוקי תבערה ורימוני יד מתוך סמטאות, פתחי ביוב וחלונות. ארגון אי"ל, בפיקודו של מרדכי אנילביץ', נלחם בעזרת טקטיקת צליפה-נסיגה על ידי חוליות חמושות ניידות.[דרוש מקור] האצ"י, לעומתו, התבסס יותר על עמדות קבועות בבנייני הגטו, וזאת מאחר שהיה מצויד בחימוש כבד יותר.[דרוש מקור] הכוחות הגרמניים ספגו אבדות והתקדמותם בגטו נעצרה. שני כלי רכב משוריינים גרמניים עלו באש. בעקבות כישלונו מול המורדים, פוטר מפקד האס-אס והמשטרה של ורשה, פון סמרן-פרנקנג, והוחלף על ידי יירגן שטרופ. שטרופ דחה את הצעתו של קודמו בתפקיד להפציץ את הגטו מהאוויר בעזרת מפציצים שחנו בקרקוב, והעדיף לתכנן מתקפה קרקעית מאורגנת וחמושה יותר.

אחר הצהרים של אותו היום, טיפסו שני נערים לגג בית מטה האצ"י שעמד בכיכר מוראנובסקי והניפו שני דגלים: דגל פולין האדום-לבן ודגל אצ"י הכחול-לבן. הדגלים התנופפו על גג הבניין במשך ארבעה ימים, ונראו היטב מרחובות ורשה שמחוץ לגטו: כך ידעו כי היהודים היו הראשונים שבפומבי הניפו את נס המרד נגד הנאצים וכי הצליחו להחזיק בכיכר מוראנובסקי. רק לאחר קרב קשה שארך ארבעה ימים הצליחו החיילים הנאצים להשתלט על הבית ולהסיר את הדגלים. כך כתב שטרופ:

הבתים אפופי להבות והרחובות מלאי עשן. רחוב נוולופי

> 
> "לדגלים היו חשיבות פוליטית ומורלית רבה. הם הזכירו למאות-אלפים את פולין וריגשו אותם, הם איחדו את אוכלוסיית הגנרלגוברנמן ובעיקר את היהודים והפולנים. דגלים וצבעי הלאום הם אמצעי לחימה בדיוק כמו יריות מנשק אוטומטי, יותר כמו אלפי יריות. כולנו ידענו זאת – הימלר, קרוגר והאן. הימלר צרח בטלפון: "שטרופ, אתה חייב להוריד את שני הדגלים האלו, בכל מחיר!"
> 
> 
> 
> 

בבוקר 20 באפריל ניתן ללוחמים אולטימטום להניח את נשקם ולהיכנע עד השעה עשר בבוקר, אשר נדחה על ידי מגיני הגטו. כוחותיו של שטרופ החלו לשרוף באופן שיטתי את הבתים, בלוק אחר בלוק, בעזרת להביורים ובקבוקי תבערה, וכמו כן פוצצו מרתפים ותעלות ביוב. "הובסנו על ידי הלהבות, לא על ידי הגרמנים", העיד מארק אדלמן. "ים הלהבות הציף את הבתים והחצרות. ...לא היה אוויר לנשימה, רק עשן שחור ומחניק וחום בוער שקרן מהקירות האדומים מחום וממדרגות האבן הלוהטות". כאשר נמלטו הלוחמים מן הקומות העליונות הבוערות אל הבונקרים התת-קרקעיים, כילתה השרפה שמעל את אספקת החמצן שמתחת, והפכה את הבונקרים למלכודות חנק. החיילים הנאצים הזרימו גזים רעילים לתעלות הביוב, והמסתתרים שנאלצו לצאת מן המסתור נורו למוות.

בשעה שהקרב המשיך בתוך הגטו, קבוצות מחתרת פולניות חתרו למגע עם הגרמנים מחוצה לו, אך השפעת פעולות אלה הייתה מוגבלת. בין 19 ל-23 באפריל המחתרת הפולנית נלחמה עם הגרמנים בשש נקודות שונות, על ידי תקיפת עמדות שמירה ומוצבים גרמניים. 

  

בשיאה של התופת, בימים ה-27 ו-28 לחודש, התרחש הקרב העז ביותר של האצ"י, בכיכר מורנובסקי. במיוחד מבניין מספר 2 בכיכר, אש הקלעים בכוחות הגרמניים הייתה מדויקת ולפרקים בלמה את התקפתם.

הכיכר נפלה לבסוף, אך ניצולים מקרב הלוחמים המשיכו לפגוע בסיורים שעברו ברחובות. ב-6 במאי נהרג ליאון רודל בקרב מחוץ לגטו. ב-11 במאי נהרגו שאר הלוחמים ששרדו, וכפי הנראה בהם מפקדם פאוול פרנקל. 

מערך ההגנה של הגטו החל לקרוס. לוחמים ששרדו בלחימה עם הגרמנים ואלפים מתושבי הגטו מצאו מקלט בתעלות של מערכת הביוב ובמקומות מסתור רבים שהיו פזורים בין החורבות. הגרמנים השתמשו בכלבים כדי למצוא את הבונקרים, וזרקו פנימה פצצות עשן בשביל לגרום למתחבאים לצאת, או שהציפו את הבונקרים, או שפשוט פוצצו אותם. עדיין נותרה רוח לחימה בגטו: מספר לוחמות שנתפסו בבונקר השיבו באש אקדחים ורימוני יד, לאחר שלכאורה נכנעו. כמו כן היו מספר עימותים בין קבוצות קטנות של מורדים ופטרולים גרמניים בלילות.

ב-8 במאי, הגרמנים גילו בונקר גדול ברחוב מילא 18, שהיה המפקדה הראשית של אי"ל. רובה של שארית הנהגת הארגון ועשרות מורדים אחרים סירבו להיכנע לגרמנים: בוצעה התאבדות המונית על ידי בליעת גלולות ציאניד. בין ההרוגים היה גם מפקד אי"ל מרדכי אנילביץ'. סגנו, מארק אדלמן, ועוד כמה עשרות לוחמים הצליחו להימלט אל הצד הארי בעזרת לוחם האי"ל שמחה רותם (קאז'יק) כמה ימים לאחר מכן.

ב-10 במאי, שמואל זיגלבוים, מנהיג "הבונד" וחבר במועצה הלאומית של הממשלה הפולנית הגולה, התאבד כמחאה לאדישות בעלות הברית. במכתב הפרידה שלו, כך כתב:

> 
> "אינני יכול להמשיך לחיות ולשתוק כך בשעה שאנשי שארית הפליטה של יהדות פולין, שהנני נציגה, נרצחים. אחיי לקרב בגטו ורשה נפלו כשבידם נשק, בקרב ההרואי האחרון. לא הורשה לי ליפול כמוהם, ביחד איתם, אבל שייך אני להם, בקבר האחים שלהם. על ידי מותי, ברצוני להביע את מחאתי הנמרצת כנגד חוסר המעש שבו העולם מביט ושותק, ומתיר את השמדת העם היהודי."
> 
> 
> 
> 

הגטו החזיק מעמד כארבעה שבועות עד לחיסולו הטוטאלי. דיכוי המרד הסתיים באופן רשמי ב-16 במאי 1943, עם הריסת בית הכנסת הגדול של ורשה. שטרופ עצמו היה זה שפוצץ את בית הכנסת במופע ראוותני, אשר תמונותיו נשלחו למפקדו היינריך הימלר בברלין כאות וסימן לחיסול החיים היהודיים בוורשה, ושטרופ דיווח למפקדו פרידריך וילהלם קריגר כי "גטו ורשה איננו עוד".

יותר משנה לאחר דיכוי המרד בגטו, ב-1 באוגוסט 1944 פרץ מרד ורשה במהלכו התקוממה המחתרת הפולנית בעיר נגד הכובש הנאצי, כחלק ממבצע סופה. המרד נמשך חודשיים ודוכא באכזריות על ידי הנאצים. כ-200 אלף פולנים – רובם אזרחים – נהרגו, וכ-85% מבתי העיר נהרסו. חלק מהמורדים היהודים ששרדו במרד בגטו השתתפו גם במרד זה.

מספר ההרוגים
------------

אדם קופץ אל מותו מהבניין הבוער
גופות יהודים שהתגלו בבונקר בעת חיסול הגטו
13,000 יהודים נהרגו בגטו במהלך המרד (כ-6,000 נשרפו בעודם חיים או שמתו משאיפת עשן). שארית התושבים, כ-50,000 במספר, נלכדו והועברו למחנות ריכוז והשמדה, שהעיקרי בהם הוא מחנה טרבלינקה.

כך נכתב בדיווחו של שטרופ לקרוגר, ב-16 במאי 1943:

> 
> "הרובע היהודי לשעבר של ורשה לא קיים יותר. הפעולה רחבת ההיקף נסתיימה בשעה 20:15 עם פיצוץ בית הכנסת הראשי. ... מספר היהודים הכללי הוא 56,065, וכולל גם יהודים שנתפסו וגם שהושמדו. ...מלבד 8 בניינים, כל אזור הגטו לשעבר הרוס לחלוטין. רק הקירות עומדים, במקומות בהם הבתים לא הופצצו."
> 
> 
> 
> 

לפי המניין בדו"ח של שטרופ, 16 נהרגו בקרב הכוחות הגרמנים, ו-85 נפצעו, מתוכם 60 מהואפן אס-אס. המספרים לא כללו משתפי פעולה יהודים, אך כן כללו כוחות לא-גרמניים ששירתו תחת פיקודו. סביר שמספר ההרוגים הגרמני גבוה הרבה יותר, שכן בעדותו העריך אדלמן שהיו כ-300 הרוגים גרמניים.

ישראל גוטמן, היסטוריון וחוקר שואה שהשתתף בעצמו במרד, טוען ש: "המספרים של שטרופ (16 הרוגים, 85 פצועים) לא יכולים להדחות מכל וכל, אך סביר שרשימתו לא הייתה שלמה, או חפה משגיאות. סביר להניח שהסתירו מהנייר רבים מההרוגים הגרמניים, אך עם זאת, גם מספר ההרוגים הגרמנים שצוטט על ידי מספר מקורות יהודיים בוודאי גבוה מן האמת". חוקר אחר, ראול הילברג, כן נוטה לקבל את המספרים הגרמניים הרשמיים. מצד שני, בדו"ח של שטרופ ישנן הגזמות פראיות במספר ההרוגים מצד המורדים, ובהערכת כוחם.

הריסות אזור הגטו, מבט לצפון-מערב. משמאל - גני קרזינסקי. התמונה צולמה בסביבות 1950

מורשת מרד גטו ורשה
------------------

האנדרטה לזכר מרד גטו ורשה, מעשה ידי נתן רפופורט. צד זה של האנדרטה מסמל את המרד והגבורה
אתר ההנצחה על תל החורבות שנותר מהבונקר במילא 18
לאחר קום מדינת ישראל, רצו לייחד את יום השנה לפרוץ מרד גטו ורשה כיום הזיכרון לשואה ולגבורה. אולם המרד בוורשה פרץ ב-19 באפריל 1943, י"ד בניסן ערב חג הפסח ה'תש"ג, וערב חג הפסח איננו תאריך מתאים ליום זיכרון לאומי. לבסוף הוחלט בשנת 1951 לקבוע את כ"ז בניסן - תאריך שהוא שישה ימים לאחר תום חג הפסח - עדיין קרוב לתאריך פרוץ מרד גטו ורשה, ושבוע לפני יום הזיכרון לחללי צה"ל. אמנם, חלקים מהציבור הדתי הסתייג מקביעת יום זיכרון בחודש ניסן, שעל פי ההלכה היהודית אסור לקיים בו ימי צום ותענית. התנגדות זו הביאה לנתינת דגש גדול יותר ליום הזיכרון שכבר נקבע על ידי הרבנות הראשית לישראל בעשרה בטבת. עם זאת, סמליותו הדתית של התאריך באה לידי ביטוי בכך שהוא חל בימי ספירת העומר שהם ימי אבל לעם ישראל. סמליותו הלאומית באה לידי ביטוי בכך שהוא חל שמונה ימים לפני יום העצמאות ובכך מדגיש את המעבר של הלאום היהודי "משואה לתקומה".

במרץ 2012, 69 שנים לאחר המרד, הוצב שלט הזיכרון לזכר הגיבור מנהיג ארגון אצ"י פאוול פרנקל, במקום בו נספה. בטקס השתתף שר החינוך גדעון סער. ההחלטה להציב שלט זיכרון לזכרו התקבלה לאחר שראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ביקש זאת מראש ממשלת פולין, דונלד טוסק, במהלך מפגש ממשלות ישראל ופולין, שהתקיים בפברואר 2011.

כמו כן, נקראו על שמו של פאוול פרנקל כיכרות בהרצליה, ברמת-גן, בלוד, ברחובות, בבאר שבע ובכפר סבא. ביישוב חוות יאיר יש טיילת על שם פרנקל ורודל (מפקד אצ"י וסגנו). ב-2 באפריל 2013, במלאת 70 שנה למרד גטו ורשה, הוציא השירות הבולאי בול דואר המציין את לחימת אצ"י במרד, ועליו ציור דמותו של פאוול פרנקל וציון שמו.

קיבוץ יד מרדכי קרוי על שמו של הגיבור מרדכי אנילביץ', מנהיג האי"ל.

קיבוץ לוחמי הגטאות הוקם ברובו על ידי לוחמי הגטו ששרדו, ביניהם יצחק צוקרמן, צביה לובטקין וחווקה פולמן-רבן. בקיבוץ עומד מוזיאון בית לוחמי הגטאות, העוסק בהנצחת השואה בכלל ובהתנגדות היהודית בזמן השואה בפרט. הקיבוץ והמוזיאון עורכים מדי שנה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה טקס, בו משתתפים מאות אנשים, ביניהם חניכי תנועות הנוער.

בשנת 1968, בעת ציון 25 שנים למרד, נשאל יצחק צוקרמן איזה לקח צבאי אפשר ללמוד מהמרד, וכך השיב:

> 
> "אני לא חושב שישנו צורך אמיתי לנתח את המרד במונחים צבאיים. זו הייתה מלחמה של פחות מאלף אנשים כנגד צבא אדיר ולאף אחד לא היה ספק מה תהיה התוצאה. המרד אינו מקרה שיש ללמדו בבתי ספר צבאיים. ... אם ישנו בית ספר שבו לומדים את הרוח האנושית, שם המרד צריך להיות מקצוע מרכזי. מה שחשוב ללמוד הוא הכוח שהפגינו הנערים היהודיים, אחרי שנים של עוני, מחסור והשפלה – הכוח לעמוד כנגד משמידיהם, ולבחור בעצמם איך ימותו, והבחירה הייתה: טרבלינקה או מרד."
> 
> 
> 
> 

תנועת הנוער העובד והלומד מקדישה חלק נכבד מן המסע התנועתי לפולין, שכותרתו "המסע לגילוי שורשי המהפכה הציונית ומרד תנועות הנוער - שואה וגבורה", ללימוד האתוס של מרד גטו ורשה. ההיגיון החינוכי של המסע מלווה את התפתחותה של התנועה הציונית בגולה, ומגיע לשיאו באירועי המרידות בגטאות וההתנגדות היהודית בתקופת השואה. כמו כן, עוסק המסע בהנצחת פעילות הארגון היהודי הלוחם וחבריו בגטו ורשה ובמקומות אחרים בפולין בתקופת השואה.

ל-25 מלוחמי מרד גטו ורשה הוענק בשנת 2011 אות הוקרה מטעם מדינת ישראל.

אחרון הלוחמים היהודיים ששרדו את מרד גטו ורשה, ליאון קופלמן, הלך לעולמו בגיל 97 באוגוסט 2021.

גלריית תמונות מתוך דיווחו של יירגן שטרופ להיינריך הימלר
-------------------------------------------------------

* כניעת יהודי הגטוכניעת יהודי הגטו
* כניעת לוחמיםכניעת לוחמים
* יהודים שהוצאו מן המחבואיהודים שהוצאו מן המחבוא
* לוחם שנתפסלוחם שנתפס
* שריפת הגטושריפת הגטו
* יהודי קופץ אל מותו תחת להיכנעיהודי קופץ אל מותו תחת להיכנע
* יהודיה מנסה להימלט בקפיצה ממרפסתיהודיה מנסה להימלט בקפיצה ממרפסת
* לוחמות חברות אי"ל (החלוץ) שנתפסו.לוחמות חברות אי"ל (החלוץ) שנתפסו.
* גופות לוחמים שנתפסו והוצאו להורגגופות לוחמים שנתפסו והוצאו להורג
* יהודי יוצא ממחבואו מתחת לרצפת בונקריהודי יוצא ממחבואו מתחת לרצפת בונקר
*

ראו גם
------

* השואה – מונחים
* טוסיה אלטמן
* מרד ורשה
* דו"ח שטרופ
* אנדרטאות גבולות גטו ורשה

לקריאה נוספת
------------

* ליאון יוריס, **מילא** **18**, רומן על מרד גטו ורשה.
* דני דור (עורך), **גיבורים ונואשים - 60 שנה למרד גטו ורשה**, הוצאת בית לוחמי הגטאות.
* חנה קראל, **להקדים את אלוהים**, מפולנית משה טאובה, הוצאת מודן, 2001.
* מריאן אפלבאום, **בחזרה לגטו ורשה - התקוממות האיגוד הצבאי היהודי**, הוצאת יד ושם, 2004.
* ישראל גוטמן, "איך כותבים היסטוריה - על מרד גטו ורשה", **ילקוט מורשת** 80, הוצאת מורשת בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', ת"א, דצמבר 2005.
* ישראל גוטמן, **מרד הנצורים: מרדכי אנילביץ’ ולחימת גיטו ורשה**, הוצאת מורשת בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', 1993.
* משה ארנס, **דגלים מעל הגטו**, ידיעות ספרים, 2009.
* "המורדים האחרונים" (סרט דוקומנטרי - 2007) - סיפורם של הלוחמים האחרונים במרד גטו ורשה
* איתמר לוין ושלומית לן, **הקרב האחרון**, ידיעות ספרים, 2009.
* חיים לזר ליטאי, **מצדה של ורשה - הארגון הצבאי היהודי במרד גיטו ורשה Z.Z.W**, בהוצאת מכון ז'בוטינסקי, תל אביב, תשכ"ג.
* 'מרד גטו ורשה - הסיפור שלא סופר' - תקציר מתוך הסרט הדוקומנטרי על גבורתם של לוחמי האצ"י במרד גטו ורשה
* **מרד גיטו ורשה בעיני האויב**, הדו"חות של הגנרל יירגן שטרופ, הוצאת יד ושם, 1966
* ד"ר אוגוסט גראבסקי (חוקר ב-ZIH, המכון להיסטוריה יהודית בוורשה), **האצ"י במרד גטו ורשה**
* חוי דרייפוס, **גטו ורשה - הסוף, אפריל 1942 - יוני 1943**, הוצאת יד ושם, 2018.
* ישראל גוטמן, **יהודי ורשה 1939–1943: גטו, מחתרת, מרד**, הוצאת יד ושם, 2011.
* נעימה ברזל, **עד כלות ומנגד: המפגש בין מנהיגי מרד הגטאות לבין החברה הישראלית**, הוצאת הספרייה הציונית, 1998.
* מארק אדלמן, **הגטו לוחם: צעירי הבונד בגטו ורשה**, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **מרד גטו ורשה** |

* מרד גטו ורשה באתר יד ושם
* ורשה (Warsaw), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
* "קולות מהתופת": תערוכת אינטרנט על החודשים האחרונים בגטו ורשה, באתר יד ושם
* מרד גטו ורשה בפודקאסט של יד ושם (עם תמלול)
* מרד גטו ורשה, באתר "דעת"
* **יחסם של רבנים בגטו ורשה למרד** - על תמיכה במרד גטו ורשה של רבנים מ"אגודת ישראל" שהיו בגטו בתקופת המרד, תקציר עבודת הדוקטורט של ד"ר חיים שלם "אגודת ישראל בארץ ישראל לנוכח השואה 1945-1942" (בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן בתשס"ד) באתר "זכור - אמונה בימי השואה"
* ורד לוי-ברזילי, מלחמת אין ברירה, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2006
* דניאל בלטמן, אינם מסוגלים לחיות ואינם מסוגלים למות, באתר הארץ, 22 באפריל 2009
* משה ארנס, שרה אוסצקי-לזר והרצל מקוב, תגובות לרשימתו של דניאל בלטמן, באתר הארץ, 6 במאי 2009
* אנטק צוקרמן בראיון טלוויזיוני, באתר הטלוויזיה החינוכית הישראלית
* שארית הפליטה של הגולה היהודית עומדת על נפשה, דבר, 23 באפריל 1943 - הידיעה הראשונה שנתפרסמה בארץ ישראל על המרד
* קצו של גטו ורשה, דבר, 13 במאי 1943
* מרד גטו ורשה, באתר משואה
* אתר למנויים בלבד עלי גת, מרד גטו ורשה - לא היה כזה, באתר הארץ, 19 בדצמבר 2013
	+ אתר למנויים בלבד חוי דרייפוס, היה מרד בגטו ורשה. ועוד איך, באתר הארץ, 26 בדצמבר 2013
* סרטונים סרטו של נתן גרוס "חשיפת אנדרטת המרד בוורשה", 19 באפריל 1948
* סרטונים עשרים שנה למרד גטו ורשה, 1963, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים
* אתר למנויים בלבד עופר אדרת, מורדים בזיכרון הקולקטיבי: הוויכוח על מורשת גטו ורשה מתעורר לתחייה, באתר הארץ, 10 בפברואר 2017
* שלמה גראייק, מרד גטו ורשה: עדות, באתר הארכיון הציוני
	+ אורי איתיאל, / מצגת האצ"י
* סיון חילאי, "גם אני לחמתי בגטו ורשה": הלך לעולמו אחרון משתתפי המרד, באתר ynet, 13 באוגוסט 2021
* סבר פלוצקר, נחשפו תמונות נדירות ממרד גטו ורשה, שצולמו בידי כבאי פולני, באתר ynet, 16 בינואר 2023
* עופר אדרת, מוזיאון בפולין חושף תמונות נדירות ממרד גטו ורשה, שלא פורסמו מעולם | חלק א' | חלק ב' | באתר הארץ, ינואר 2023

* ורשה (פולין), היסטוריה, מרד, 1943, דף שער בספרייה הלאומית
* מרד גטו ורשה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Krall, Hanna (2008). Zdazyc przed Panem Bogiem (in Polish). Wydawnictwo a5. p. 83. ISBN 83-61298-02-9 עדותו של מרק אדלמן
2. ↑  מאמר של ג'ון גוטמן
3. ↑  מידע בפולנית
4. ↑  "Jewish uprisings in Ghettos and Camps, 1941–1944". United States Holocaust Memorial Museum.
5. ↑  "אנשי המחתרת", חייקה גרוסמן (מהדורת 1965 בשחור)
6. ↑  "נעורים באש" - עליזה ויטיס שומרון, עמ' 74-75
7. ↑  "חורבן ומרד של יהודי ורשה" – מלך ניישטט, עמוד 329, שנת הוצאה 1946
8. ↑  ריאיון עם פרופ' מתתיהו מינץ, על חלקה החשוב של שרנקה במרד גטו ורשה
9. ↑  בן אריה, פוליטיקה ומרד-גטו ורשה, לחימה יהודית בשואה דפים לחקר תקופת השואה יב' תשנ"ה עמ' 120-97
10. ↑  חברי אצ"י היו ברובם הגדול בוגרי הצבא הפולני, ולכן היו בעלי קשרים טובים במחתרת הפולנית, שסייעו בעדם להשיג ציוד. כמו כן, הכשרתם הצבאית של אנשי האצ"י סייעה להם בהכנות הטקטיות כלפי המרד. ביקורתם הגדולה של חברי הארגון כלפי האי"ל הייתה שהנהגת האי"ל הייתה פוליטית במהותה ולא צבאית אצ"י במרד גטו ורשה.
11. 1 2  **אגוד צבאי יהודי**, מתוך אתר יד ושם
12. ↑  Krall, Hanna (2008). Zdazyc przed Panem Bogiem (in Polish). Wydawnictwo a5. p. 83. ISBN 83-61298-02-9.
13. ↑  Krall, Hanna (1986). Shielding the Flame: An intimate conversation with Dr Marek Edelman, the last surviving leader of the Warsaw Ghetto Uprising. Henry Holt & Company. p. 95. ISBN 0-0300-6002-8.
14. ↑  Krall, Hanna (1992). To Outwit God. Northwestern University Press. p. 218. ISBN 0-8101-1050-4.
15. ↑  Krall, Hanna (1992). To Outwit God. Northwestern University Press. p. 218. ISBN 0-8101-1075-X.
16. ↑  סיוע פולני
17. ↑  מדריך למחתרות
18. ↑  Stefan Korbonski, "The Polish Underground State: A Guide to the Underground, 1939–1945", pages 120–139, Excerpts
19. ↑  הדוח המלא
20. ↑  The Stroop Report - "The Warsaw Ghetto Is No More", בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית)
21. ↑  David Wdowiński (1963). And We Are Not Saved. New York: Philosophical Library. p. 222. ISBN 0-8022-2486-5.
22. ↑  עדותו של אדלמן
23. ↑  אתר היסטוריה
24. ↑  מאמרו של ארנס
25. ↑  ראיון עמו
26. ↑  ראיון נוסף
27. ↑  המכתב המלא
28. ↑  צילום המקור של דו"ח שטרופ, שהוברק ב-16 במאי 1943 למשרדו של מפקד האס אס והמשטרה בגנרלגוברנמן, קריגר. המסמך נמצא באתר אמריקאי למורשת השואה.
29. ↑  הטקסט המלא
30. ↑  Israel Gutman, The Jews of Warsaw, 1939–1945: Ghetto, Underground, Revolt, Indiana University Press, 1982 (p.393–394)
31. ↑  Raul Hilberg, The Destruction of the European Jews, Third Edition, Yale University Press, 2003 (volume 2, p.537)
32. ↑  שנר משה, מועדי ישראל - יום הזיכרון לשואה ולגבורה - מכללת אורנים
33. ↑  A. Polonsky, (2012), The Jews in Poland and Russia, Volume III, 1914 to 2008, p.537
34. ↑  לראשונה: אות הוקרה מטעם המדינה למורדי גטו ורשה באתר רשת ב'
35. ↑  סיון חילאי, "גם אני לחמתי בגטו ורשה": הלך לעולמו אחרון משתתפי המרד, באתר ynet, 13 באוגוסט 2021
36. ↑  הקטע המוסרט המקורי היחידי שניתן ליחס למרד גטו ורשה זוכה למעמדו זה בזכות בתמונה זו שצולמה באותו המעמד של יהודים הנשלפים מבונקר, דוד רביב, ההסרטה היחידה, דבר ראשון, 24.4.2017
37. ↑  הספר יצא גם כספר עיון בשם "עת לעשות להצלת ישראל - 'אגודת ישראל' בארץ ישראל לנוכח השואה 1945-1942"; הוצאת "מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון", אוניברסיטת בן-גוריון; באר שבע תשס"ז (2007).

| השואה |
| --- |
| 

| מושגים מרכזיים |
| --- |
| מונחון • כרונולוגיה של השואה • אנטישמיות • רצח עם • מלחמת העולם השנייה • נאציזם • הגזע הארי • המפלגה הנאצית • הטלאי הצהוב • פרטיזן • חסיד אומות העולם • הצלת יהודים במהלך השואה |

 |  |
| 

| עד המלחמה |
| --- |
| יהדות אירופה • אמנציפציה ליהודים • יהדות אשכנז • יהדות מזרח אירופה: יהדות פולין, יהדות אוקראינה, יהדות ליטא, יהדות בלארוס • יידיש • שטעטל • הבונד • יהדות צ'כיה • יהדות גרמניה • ליל הבדולח • הסכם העברה |

 |
| 

| ההשמדה |
| --- |
| איגרת הבזק של היידריך • בורות הריגה ומשאיות גז: טבח פונאר, באבי יאר ומעשי טבח נוספים • הפתרון הסופי • ועידת ואנזה • מחנה ריכוז • מחנה עבודה • מחנות השמדה: חלמנו, מבצע ריינהרד (בלז'ץ, טרבלינקה וסוביבור), אושוויץ-בירקנאו, מיידנק‎ • צעדות המוות • ניסויים רפואיים בבני אדם בתקופת השואה • תא גזים • קאפו • זונדרקומנדו • מבצע 1005 • מחנה המשפחות |

 |
| 

| העם היהודי בשואה |
| --- |
| יהודי גרמניה הנאצית והיהודים בפולין הכבושה • יודנראט • תנועות נוער יהודיות בשואה • גטאות: ורשה, וילנה, לודז', טרזיינשטט וגטאות נוספים • נשים יהודיות בשואה • ילדים בשואה • התנגדות יהודית בשואה: מרד גטו ורשה, הארגון היהודי הלוחם, ארגון צבאי יהודי, המחתרת בגטו קרקוב • מורדים יהודים בשואה |

 |
| 

| השואה לפי מדינות |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| אירופה | אוסטריה • איטליה • אלבניה • אסטוניה • בולגריה • בלגיה • ברית המועצות • גרמניה • הולנד • הונגריה‏ • יוגוסלביה • יוון • לטביה‏ • ליטא • נורווגיה‏ • סלובקיה • פולין‏ • צ'כיה (בוהמיה ומוראביה, חבל הסודטים) • צפון טרנסילבניה • צרפת • קרואטיה • רומניה |
| אפריקה | אלג'יריה • אתיופיה • לוב • מרוקו • תוניסיה |
| אחרות | ארצות הברית • טורקיה • ספרד • פורטוגל • שוודיה • האימפריה היפנית • יהודי המזרח הרחוק • יהודים מחוץ לאירופה תחת כיבוש נאצי |

 |

 |
| 

| מודעות ותגובות לשואה |
| --- |
| הצלה בשואה • חסידי אומות העולם • מברק ריגנר • קבוצת העבודה, רודולף ורבה והפרוטוקולים של אושוויץ • אל נלך כצאן לטבח! • ספר עדות • תגובת העולם לשואה • ועידת ברמודה • סחורה תמורת דם • תגובת היישוב היהודי בארץ ישראל לשואה • הבריגדה היהודית • הומור בשואה |

 |
| 

| בעקבות השואה |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| הניצולים לאחר השואה ומדינת ישראל | הפליטים • שירות האיתור הבינלאומי • פוגרום קיילצה • תנועת הבריחה • ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל • גיוס חוץ לארץ • הסכם השילומים • ועדת התביעות • השפעות השואה • השפעת השואה על גיבוש הזהות הישראלית • הדור השני לשואה • הדור השלישי לשואה • הרשות לזכויות ניצולי השואה • החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה |
| זיכרון השואה | זיכרון השואה בישראל, יום הזיכרון לשואה ולגבורה, יום הזיכרון הבינלאומי לשואה, יד ושם, בית לוחמי הגטאות ו"מורשת" • מוזיאון השואה האמריקני ומוזיאונים נוספים • אנדרטאות להנצחת השואה • מצעד החיים ומסע בני נוער לפולין • פרח לניצול • זיכרון בסלון • דף עד • הכחשת השואה |
| רדיפת הנאצים ועוזריהם | משפטי נירנברג • חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם • פריץ באואר • משפט אייכמן • הנוקמים וציידי נאצים נוספים |

 |

 |
| 

| השואה באמנות |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| ספרות השואה | באבי יאר • עיין ערך: אהבה • מומיק • שואה שלנו • "הזהו אדם?" • "הלילה" • "השמיים שבתוכי" • "פוגת מוות" • "המחזה גטו" • "אדם בן כלב" • "מאוס: סיפורו של ניצול" • "בנגאזי-ברגן־בלזן" • "הקמע" • "ספר השמות" |
| מוזיקה ומחול | "ניצול מגטו ורשה" • "צחוק של עכברוש" • "אפר ואבק" • "חלומות" |
| השואה בקולנוע | "אירופה אירופה" • "הבריחה מסוביבור" • "שואה" • "הפסנתרן" • "רשימת שינדלר" • "החיים יפים" • "המפתח של שרה" |
| יוצרים | יחיאל די-נור (ק. צטניק) • שמואל ניסנבאום • אלי ויזל • אידה פינק • פאול צלאן • ז'אן אמרי‎ • אהרן אפלפלד |

 |

 |
| 

| תיעוד וחקר השואה |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| תיעוד | ספר קהילה • האנציקלופדיה של השואה • ארכיון "עונג שבת" • כרוניקה של גטו לודז' • מגילת החורבן של יהודי רומניה ושאר מגילות השואה • הנצחת זכר השואה • ארכיוני ארולסן - מרכז בינלאומי אודות רדיפות הנאצים |
| מחקר | פונקציונליזם ואינטנציונליזם • "הדרך הגרמנית המיוחדת" • הבנאליות של הרוע • יצחק ארד • חנה ארנדט • יהודה באואר • כריסטופר בראונינג • ישראל גוטמן • דניאל גולדהגן • ראול הילברג • דב לוין • דן מכמן • דינה פורת • שאול פרידלנדר • איאן קרשו • חיה אוסטרובר • חוקרי שואה נוספים |

 |

 |
| פורטל השואה • גרמניה הנאצית • היסטוריה של עם ישראל |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007551289805171
* GND: 4129246-7
* LCCN: sh85145297
* NKC: ph201917

 |