recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
מפה של אזורי מאקי בעולם
 מאקי נמוך בקורסיקה
 *מאצ'יה* גבוהה בסרדיניה
**מאקי** (מצרפתית) או **מאצ'יה** (מאיטלקית) היא ביומה של בתת שיחים באזור אגן הים התיכון, המורכבת בדרך כלל משיחים ירוקי-עד הגדלים בצפיפות.

ערבות המאקי מאופיינות בצמחים ממשפחת השפתניים, הסוגים ער והדס, והמינים זית אירופי, חרוב מצוי ותאנה. תצורת חורש זו דומה לגריגה.

קבוצות לוחמי גרילה מתנועת ההתנגדות הצרפתית במלחמת העולם השנייה כונו מאקי (Maquis), מכיוון שהסתתרו בחורשים כאלה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מאקי** בוויקישיתוף
מאקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  *Habitats of the world*. New York: Marshall Cavendish. 2006. pp. 488, 492–493. ISBN 978-0761475231. נבדק ב-26 בנובמבר 2015. maquis shrubland. `{{cite book}}`:  (עזרה)
2. ↑  Costantini, Edoardo A.C.; Dazzi, Carmelo, eds. (2013). *The soils of Italy*. Dordrecht: Springer. pp. 30, 78, 80, 83, 255, 283. ISBN 978-9400756410. נבדק ב-26 בנובמבר 2015. `{{cite book}}`:  (עזרה)
3. ↑  "Maquis". *www.britannica.com* (באנגלית).

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4205369-9

 |
ה**מאקיאיולי** (מאיטלקית: **Macchiaioli**) הייתה קבוצה של ציירים איטלקים אשר פעלו באזור פירנצה במחצית השנייה של המאה ה-19. הם התאפיינו בכך ששברו את המוסכמות המקובלות באקדמיות לציור באיטליה. הם הדגישו את הרעננות שבטבע וניסו לתפוס את הצל, האור והצבעים הטבעיים, בעיקר בעזרת פרקטיקה של ציור ב"כתמים" של צבע. רבות מהפרקטיקות שלהם נהיו מקובלות אחר כך באמנות כחלק מזרם אימפרסיוניזם. בין החברים המפורסים בקבוצה היו הציירים סילבסטרו לגה, סרפינו דה טיבולי, סטפנו אוסי, ג'ובאני פאטורי וטלמאקו סיניוריני.

אודות
-----

הקבוצה הורכבה מציירים צעירים, אשר רבים מהם השתתפו במלחמות למען עצמאות איטליה בשנת 1848. בסוף שנות החמישים היו נפגשים באופן קבוע בבית הקפה מיכאלאנג'ולו (Caffè Michelangiolo) שבפירנצה.

השם 'מאקיאיולי' הוענק לקבוצה בשנת 1862, ככינוי גנאי תחילה אולם אחר כך אומץ על ידם, ופירושו "המכתימים" (משמעות "מאקיה" (macchia) באיטלקית הוא כתם). הקבוצה הושפעה מאסכולת ברביזון. הם קיבלו תמיכה מדייגו מרטלי (Diego Martelli), אספן ומבקר אמנות בן זמנם. הקבוצה לא זכתה להרבה הצלחה בתקופתה, אולם כיום רבים רואים בהם תנועה אומנותית חשובה, וממבשרי האימפרסיוניזם.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מאקיאיולי** בוויקישיתוף
* The Macchiaioli as "Proto-Impressionists", Norma F. Broude
* מאקיאיולי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007541162005171
* BNE: XX5337354
* BnF: cb16695880s (data)
* LCCN: sh85079262
* NKC: ko20231192636
* RKD: 246756
* SUDOC: 171033639
* ULAN: 500121686
* VIAF: 262004773
* WorldCat: viaf-262004773

 |
**קאבּוּסֵצָ'ה** (ביפנית: **茎茶**, "תה מכוסה") הוא תה ירוק יפני, תת-סוג של סנצ'ה.

שמו של התה נובע מאופן גידולו וקצירתו. בתחילת האביב, כשבוע עד שלושה שבועות לפני קציר עלי התה הצעירים, מכוסה המטע במסך מגן בכדי לחסום אור שמש ישיר. הצללה זו מייצרת תה עם טעם רך יותר מסנצ'ה רגיל.

כדי לקבל צל טבעי מבלי לחסום לחלוטין את אור השמש, מעל הצמחים תולים רשת מיוחדת המכונה "קאבוסה" (מהפועל "קאבוסרו" – "להצל"). שלא כמו סנצ'ה שגדל באור שמש ישיר, לקאבוסצ'ה יש טעם מתוק יותר וצבע עשיר יותר. תה מוצל נוסף, המכונה ג'יוקורו, שונה מקאבוסצ'ה בכך שהוא מוצל לתקופה ארוכה יותר – כ-20 יום.

ביפן, קאבוסצ'ה מהווה כ-4% מסך התה המיוצר (נכון לשנת 2019).

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קאבוסצ'ה** בוויקישיתוףויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קאבוסצ'ה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3  George L. van Driem (2019). *The Tale of Tea: A Comprehensive History of Tea from Prehistoric Times to the Present Day* (באנגלית). Leiden: Brill. pp. 216–217.
2. ↑  איך להבחין בין סנצ'ה, קאבוסצ'ה וגיוקורו

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"קאבוסצ'ה"**.
המגדלור
**קאבו דה רוקה** (פורטוגזית **Cabo da Roca**) הוא הנקודה המערבית ביותר באירופה היבשתית (לא כולל איים). הכף שוכן במערב פורטוגל, כ-42 קילומטרים מערבית לבירה ליסבון, וצוקיו מתנשאים לגובה של 140 מטרים מעל למימי האוקיינוס האטלנטי. 

המקום היה מוכר לרומאים אשר כינוהו "פרומונטוריום מאגנום" (Promontorium Magnum - חצי האי הגדול). בעידן התגליות הוא כונה בשם "כף ליסבון". 

במקום מגדלור שבנייתו הושלמה בשנת 1772 ועמוד אבן נושא צלב, שעליו לוח ובו חקוקות הקואורדינטות הגאוגרפיות של הכף, ודבריו של המשורר הפורטוגזי בן המאה ה-16, לואיש דה קמואש:

> 
> "כאן... מקום בו הארץ מסתיימת והים מתחיל..."  
> הנקודה המערבית ביבשת אירופה.
> 
> 
> 
> 


> 
> *"Aqui... Onde a terra termina e o mar começa..."  
> Ponta mais ocidental do continente europeu.*
> 
> 
> 
>

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קאבו דה רוקה** בוויקישיתוף
* אודות המקום
* מצפה הציפורים בקאבו דה רוקה

מראה חוף האוקיינוס האטלנטי מתצפית קאבו דה רוקה

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* VIAF: 5063154260567224480008
* WorldCat (עם VIAF): 5063154260567224480008

 |
**פֶּלֶשְקֶפֶה** (בהונגרית: **Pölöskefő**) הוא כפר קטן בן כ-500 תושבים במחוז זאלה, בנפת נג'קניז'ה, בגבעות זאלה, קרוב למשולש הגבולות הונגריה-קרואטיה-סלובניה.

מיקום
-----

הכפר ממוקם כ-2 ק"מ מזרחית לכביש הראשי 74 ו-21 ק"מ וצפונית לעיר נג'קניז'ה. שטחו מישורי ברובו, בחלקו אזור של גבעות. "התעלה הפרינציפלית" עוברת לאורך הגבול המזרחי של הכפר.

בשטח הכפר עובר כביש 7529 בין הכפר לבין הכפר גלשה וזאלהסנטבלאז' בכיוון מזרח-מערב. קו הרכבת לא מגיע ליישוב. תחנת הרכבת הקרובה ביותר נמצאת במרחק של 3 ק"מ בכפר גלשה, קו סומבטהיי - נג'קניז'ה (תחנת הרכבת גלשה).

היסטוריה
--------

לראשונה הוזכר המקום בכתב בשנת 1354 בשם פילישקפו (Pyliskefew). היישוב קיבל את שמו מנחל פִּילִישְקֶה / פֶּלֶשְקֶה (היום נקרא סֵוִיז) שהכפר בנוי במקור נביעתו. האדמות סביב הכפר היו נחלת המנזר של זאלה, ואלה שימשו את משפחת אֶרְדֶג (שטן בהונגרית). בעשור הראשון של המאה ה-15 נבנתה גם טירה ביישוב. הטורקים הרסו את הכפר מספר פעמים (1564, 1572) ובעלי אדמות הכפר מישכנו את אדמותיו מספר פעמים. בתקופת הכיבוש הטורקי הכפר היה מאוכלס חלקית בלבד, 17 בתים נרשמו בו בראשית המאה ה-17. ב-1848 התגוררו בו כבר 668 תושבים. אין מידע על מספר התושבים היהודיים באף תקופה.

### כיום

זהו יישוב מזדקן ומתרוקן. אוכלוסיית הכפר הולכת ופוחתת. שיעור האבטלה גבוה עם הגירה אל מחוץ לכפר. אין אפשרויות עבודה מקומיות. יש מעט בעלי מלאכה ויזמים מקומיים, והתושבים עובדים בנג'קניז'ה הסמוכה או בזאלאגרסג.

על פי נתוני 2007, הכפר מונה 493 תושבים.

אתרים בעלי חשיבות
-----------------

* בית הולדתו של האלוף האולימפי היהודי-הונגרי ד"ר פרנץ מזה.
* האחוזה של משפחת פאלפי מפאלפיסג, ביתו לשעבר השופט הראשי של פאצ'ה. כיום בית כפר.
* בחלקו הדרומי של הכפר, בדושנוק, נמצאת אחוזת צ'רטאן.
* הכנסייה הרומית-קתולית נבנתה בשנת 1754 ונבנתה מחדש בשנת 1875 לכבוד מריה מגדלנה.
* אנדרטת מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה בחצר הכנסייה.

ילידי המקום
-----------

* ד"ר **פרנץ מזה**, (1885–1961) היה היסטוריון ספורט הונגרי-יהודי, מורה, אלוף אולימפי.

לקריאה נוספת
------------

* Pölöskefői Historia Domus
* Zalaszentbalázsi Historia Domus

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של פלשקפה

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פלשקפה** בוויקישיתוף
* פלשקפה, באתר utazom.com
* פלשקפה
* תמונות אוויר של פלשקפה

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb15121054m (data)
* VIAF: 29144648227466779954
* WorldCat (עם VIAF): 29144648227466779954

 |
**עטלף כותפות ולדקאמפ** (שם מדעי: *Nanonycteris veldkampii*) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות שחי ביבשת אפריקה ומהווה מין בסוגו. הוא תואר מדעית בשנת 1888 על ידי הזואולוג ההולנדי פרידריקוס אנה ז'נטינק ודומה מבחינה חיצונית לבני הסוג עטלף כותפות ננסי. הוא ניזון בעיקר מצוף ופירות, ומבצע נדידה עונתית בין היערות לסוואנות.

תיאור
-----

לעטלף כותפות ולדקאמפ גולגולת עדינה ומעוגלת, גוף קטן וכנפיים קצרות. האוזניים צרות, עגולות וחסרות שיער. הלוע קצר, דק ומחודד, השפתיים נמתחות מעט והעיניים גדולות עם אישונים בצבע אוכרה. לזכרים יש כותפות שיער לבנות או צהובות על הכתפיים שמכסות כיסים עם בלוטות ריח. הן לזכר והן לנקבה יש נקודות שיער לבנות בבסיס האוזניים. השיניים עדינות והחך קצר ומתרחב בחלק האחורי. הזנב קטום או נעדר וכנף הזנב קצרה ודקה.

אורך הראש והגוף של עטלף כותפות ולדקאמפ 69–87 מ״מ, אורך הזרוע 46–54 מ״מ ואורך האוזן 14–18 מ״מ; מוטת הכנפיים שלו עד 37 ס״מ ומשקלו 16–36 גרם. הזכר קטן במקצת מן הנקבה. מבחינה חיצונית, כמעט ולא ניתן להבדיל בין עטלף כותפות ולדקאמפ למינים של עטלף כותפות ננסי. ההבדל העיקרי ביניהם, הוא נוכחות 4 רכסים קצרים ועבים בחך של עטלף ולדקאמפ לעומת 6 רכסים אצל עטלפי הכותפות הננסיים. אצל האחרונים השפתיים גמישות והלוע רחב יותר.

הפרווה של עטלף ולדקאמפ קצרה, צפופה ורכה. צבעה הכללי נע בין בז׳ לכתמתם, אדמדם, חום אפרורי חיוור או חום בהיר. הגחון והחזה בצבע לבן בוהק, אפרפר או קרם-צהבהב. הכנפיים והאוזניים שחומות, האף אדמדם והזרועות והרגליים ורדרדים.

תפוצה וביולוגיה
---------------

עטלף ולדקאמפ מצוי במערב אפריקה; טווח התפוצה שלו כולל את הרפובליקה המרכז אפריקאית, קמרון, ניגריה, טוגו, בנין, חוף השנהב, ליבריה, גינאה וגאנה. בית הגידול של הסוג כולל יער גשם טרופי, יער גדותיים, יער מנגרובים, יער עננים וסוואנה טרופית. המין סובלני יחסית להפרעה אנושית, ומופיע גם במטעים, אזורים חקלאיים מעובדים, גנים בוטנים וגינות. על אף שעטלף ולדקאמפ נמצא בעיקר בשפלות, הוא מצוי גם באזורים הרריים עד רום 1,200 מטר מעל פני הים.

עטלפי ולדקאמפ פעילים בשעות הלילה ומבלים את שעות היום בשינה בחורים בעצים שנוצרו על ידי נקריים. הם חיים בבדידות או בזוגות. המין ידוע בדפוס הנדידה העונתי שלו: את העונה היבשה (בין אוקטובר לפברואר) הוא מבלה בתוך יערות הגשם, ובתחילת עונת הגשמים (בין מרץ לאפריל) הוא נודד צפונה לרצועות המנשק בין יערות הגשם לסוואנות הטרופיות שבהם יש מזון מגוון יותר.

התזונה של עטלף ולדקאמפ מורכבת מצוף ואבקנים של עץ באובב אפריקני, קיגליה מנוצה, אגוז קולה, עץ השיאה ומינים של עץ הפארקיה והאפרואה, ופירות של פיקוס, בננה, סולנום מנגו, פפאיה וגויאבה. ההיריון נמשך מספר חודשים ולאחריהם הנקבה ממליטה גור יחיד. עונת הרבייה מסונכרנת עם עונת הגשמים.

מצב
---

עטלף כותפות ולדקאמפ מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, סובלנותו למגוון בתי גידול וגם מכיוון שהוא לא צפוי לחוות ירידה משמעותית בעתיד הקרוב. אין על המין איומים משמעותיים, לבד אולי מפגיעה מכריתת יתר של עצים המשמשים לו למאכל. עטלף ולדקאמפ נמצא במספר רב של אזורים מוגנים. מגמת האוכלוסייה איננה ידועה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עטלף כותפות ולדקאמפ** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  עטלף כותפות ולדקאמפ באתר הרשימה האדומה של IUCN
**עטלף פרחים זנוב** (שם מדעי: *Notopteris*) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת עטלפי הפירות ובו 2 מינים שאנדמיים למלנזיה. הסוג הוקם בשנת 1859 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, והוא ידוע בזנבו הארוך. עטלף הפרחים חי ביערות טרופיים וניזון מצוף ואבקה. הוא מאוים מצד אובדן בית גידול וציד והאוכלוסיות של שני המינים שלו נמצאות בירידה.

תיאור
-----

עטלף הפרחים הזנוב מתאפיין בראש משולש וצר, בגוף קטן עם שוקיים מוארכים ובלוע מחודד ודק. העיניים גדולות, האוזניים קטנות ומעוגלות והלשון ארוכה, רחבה ומכוסה בקצה בגבשושיות. הכנפיים מחוברות לחלק התחתון של עמוד השדרה ונותנים לו מראה של גב חשוף למחצה. אורך הראש והגוף של עטלפי הפרחים הזנובים 93–110 מ״מ, אורך הזרוע 58–69 מ״מ ואורך הזנב 43–62 מ״מ; המשקל נע בין 56 ל-73 גרם. הזכרים גדולים במקצת מן הנקבות.

הסוג מזוהה בזכות זנבו הארוך שמכיל 10 חוליות ולא אופייני לעטלפי הפירות. כנף הזנב כוללת קרומים קצרים לאורך פנים הרגליים. נוסחת השיניים כוללת 26–28 שיניים. הניבים ארוכים והחותכות התחתוניות גדולות במיוחד. אצל עטלפים בוגרים, נושרים לעיתים קרובות חלק מהחותכות העליונות.

לעטלף הפרחים פרווה צפופה וקצרה. צבעה הכללי משתנה בהתאם למין, ונע בין חום זית לערמוני, חום-אפרורי או אפור כהה. הגחון נוטה להיות חיוור יותר והחלק התחתון של הגב כהה בצורה בולטת בגלל קרומי הכנף. הכנפיים, הזנב והרגליים בצבע שחור מבריק. הזרועות, השוקיים והחוטם בצבע בורדו-ורוד. האוזניים ורודות עם קצה כהה.

תפוצה וביולוגיה
---------------

עטלפי הפרחים הזנובים אנדמיים למלנזיה ואין ביניהם חפיפה. התפוצה של הסוג כוללת את פיג'י, ונואטו וקלדוניה החדשה ואולי גם באיי הנאמנות הסמוכים לקלדוניה. מבין איי פיג׳י הם נוכחים בויטי לבו, ונואה לבו וטאבאוני ומבין איי ונואטו ניתן למנות את טאנה, איי אנטום, ארומנגו, אפאט, מוטה לבה וסנטה מריה. בית הגידול שלהם מורכב מיער גשם טרופי, יער עננים, כרי דשא תת-אלפינים, מטעים ובתה חופית, והם מצויים הן בשפלות והן באזורים הרריים עד רום 1,100 מטר מעל פני הים. הם מבקרים לעיתים קרובות ביערות משניים, בגינות ובאזורים עירוניים בחיפוש אחר מזון.

המינים בסוג חיים בבדידות, בקבוצות קטנות של 25 פרטים או במושבות גדולות של מאות עד אלפי פרטים. הם מבלים את שעות היום בשינה במערות גיר וחללי עצים, ויוצאים לפעילות עם רדת החשיכה בגפם, בזוגות או בקבוצות קטנות. בדרך כלל, יש להם מדי לילה מסלול קבוע, והם נוטים להישאר באותו אזור לאורך זמן. עטלפי הפרחים ניזונים בעיקר מצוף, מיץ פירות ואבקנים ומסתייעים בחוטמם המחודד ובלשונם הארוכה כדי לחלץ צוף ואבקה מתפרחות. גודלם הקטן מאפשר להם לתמרן ביעילות ביער הצפוף בדרך לתפרחות והרגלי התזונה שלהם הופכים אותו למאביקים חשובים בפיג׳י, ונואטו וקלדוניה. מדי שנה יש ככל הנראה שתי עונות רבייה, והנקבה ממליטה גור יחיד בכל פעם.

שני המינים בסוג מאוימים מצד בירוא יערות, ציד, כרייה, הפרעה אנושית, הכנסת מינים פולשים ועיור, כאשר מין אחד במצב פגיע (VU) ומין אחד בסכנת הכחדה (EN). התפוצה המוגבלת שלהם, הופכת אותם לפגיעים מפני סופות טרופיות. האוכלוסייה של שני המינים יחדיו אינה עולה על 10,000 פרטים והמגמה שלה נמצאת בירידה מתמשכת.

מינים
-----

* עטלף פרחים ניו-קלדוני (*Notopteris neocaledonica*) - אנדמי לקלדוניה החדשה.
* עטלף פרחים פיג'יאני (*Notopteris macdonaldi*) - מצוי בפיג׳י ובונואטו וכנראה היה קיים בעבר בטונגה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עטלף פרחים זנוב** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* EOL
* ADW
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------
**עטלף כותפות אנשייטה** (שם מדעי: *Plerotes anchietae*) הוא סוג של עטלף נדיר במשפחת עטלפי הפירות שחי ביבשת אפריקה ומהווה מין בסוגו. הוא תואר מדעית בשנת 1900 על ידי הזואולוג הפורטוגזי אנטרו פרדריקו דה סיברה וקרוי על שם חוקר הטבע הפורטוגזי חוסה אלברטו דה אוליביירה אנשייטה. במקור הוא תואר כמין בסוג עטלף כותפות, אך בשנת 1910 הוקצה עבורו סוג נפרד.

תיאור
-----

לעטלף כותפות אנשייטה גולגולת קצרה, עדינה וחרוטית, גוף קטן ולוע בינוני ורחב. העיניים גדולות והאוזניים רחבות ועגולות. הלשון מכוסה בגבשושיות זיפים בקצה והשיניים קטנות באופן כללי. החותכות קטנטנות, המלתעות ארוכות וצרות והטוחנות פשוטות וחסרות תלוליות. על החך יש 4 רכסים חזיתיים רציפים ו-4 אחוריים שחצויים במרכזם.

אורך הראש והגוף של עטלף כותפות אנשייטה 70–96 מ״מ, אורך הזרוע 47–53 מ״מ ואורך האוזן 15–18 מ״מ; מוטת הכנפיים עד 34 ס״מ ומשקלו כ-20 גרם. הזנב מסתכם בבליטה ואינו נראה לעין או שנעדר לחלוטין. כנף הזנב צרה וקצרה.

הפרווה של עטלף אנשייטה ארוכה ורכה עם מרקם משי. צבעה הכללי בז׳, חאקי או חום אפרורי בהיר, כשהצד התחתון חיוור יותר ונע בין צהבהב לאפרפר או שמנת. בצידי הפנים יש פסים אדמדמים חיוורים וטבעות אדמדמות סביב העיניים. על הסנטר והשפתיים יש זקן מדומה לבן. סביב האוזניים יש קווצות שיער לבנות בולטות. לעטלף אנשייטה אין כותפות שיער אמיתיות כיתר קרוביו, אך יש לו תחתיהן כתמים לבנים דומים על הכתפיים. הכנפיים אדמדמות-שחומות, והשוקיים והזרועות בצבע ורדרד-בורדו.

תפוצה וביולוגיה
---------------

עטלף אנשייטה מצוי בחלק הדרומי של מרכז אפריקה; טווח התפוצה שלו כולל את דרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, צפון זמביה ומלאווי ומרכז ומזרח אנגולה. בית הגידול של הסוג מורכב מסוואנה טרופית ויערות ירוקי-עד טרופיים או סבוטרופיים באזור האקולוגי המכונה יערות מיומבו במרכז זמבזי. הוא מצוי בשפלות וברכסים הרריים עד רום 2,000 מטר מעל פני הים.

בשל הנדירות של המין, מעט מאוד ידוע עליו. הוא פעיל בלילה ומבלה את שעות היום בעלווה הצפופה. התזונה של המין אינה ידועה. המורפולוגיה של הגולגולת והשיניים הקטנות מצביעים על היותו יונק צוף שניזון בעיקר מצוף ואבקנים. עם זאת, לשונו קצרה יחסית, כך שאולי גם פירות תופסים חלק משמעותי ממזונו.

מצב
---

עטלף כותפות אנשייטה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור טווח התפוצה הגדול יחסית, וההנחה שהאוכלוסייה גדולה. מגמת האוכלוסייה אינה ידועה וככל הנראה נמצאת בירידה מסוימת. מיעוט הדגימות שנאספו מאז גילוי המין, מצביעים על כך שהוא נפוץ בדלילות יחסית.

האיומים העיקריים על המין הם בעיקר אובדן בית גידול עקב התפתחות חקלאית, כריתת עצים והצתת שריפות - בפרט במלאווי ואנגולה. אף על פי שאין מאמצי שימור ספציפיים למין, הוא נוכח כנראה במספר אזורים מוגנים. נדרשים סקרים נוספים כדי לקבוע טוב יותר את מצב השימור וטווח התפוצה של עטלף אנשייטה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עטלף כותפות אנשייטה** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* EOL
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  עטלף כותפות אנשייטה באתר הרשימה האדומה של IUCN
**עטלף שחור-ראש** (שם מדעי: *Chironax melanocephalus*) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות שמצוי בדרום-מזרח אסיה ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית בשנת 1825 על ידי הזואולוג הגרמני קונרד יאקוב טמינק ובתחילה נחשב כמין בסוג כלב-מעופף. לעטלף שחור הראש 2–3 תת-מינים שתופסים אזורים גאוגרפיים נפרדים.

תיאור
-----

העטלף שחור הראש בעל גוף קטן וגוצי, ראש גדול וכלבי וחרטום קצר במיוחד. האוזניים עגולות, קטנות וחסרות שיער. העיניים גדולות והנחיריים צינוריים ופונים לצדדים. השוקיים שעירים וקרום התעופה האחורי קצר ורצועתי. אורך הראש והגוף של העטלף שחור הראש 60–78 מ״מ, אורך הזרוע 41–47 מ״מ ואורך האוזן 9–11 מ״מ; משקלו עד 20 גרם והוא נטול זנב. המין קרוב חיצונית וגנטית לעטלף נקוד-כנף, אך קטן יותר, חסר נקודות ובעל נוסחת שיניים שונה.

הפרווה של העטלף שחור הראש קצרה, צפופה ורכה. צבעה הכללי חום אפרורי, אפור כהה או חום כהה כשהגחון נוטה להיות אפרפר חיוור, בז׳ או צהבהב. הראש בולט בצבעו השחור מבריק שמאפשר לזהותו בנקל ממינים אחרים. לזכרים יש ציציות שיער כתומות או צהובות סביב הכתפיים והצוואר. הכנפיים בצבע שחור מבריק או שחור-כחלחל, והשוקיים והזרועות ורודים.

תפוצה וביולוגיה
---------------

העטלף שחור הראש מצוי בדרום-מזרח אסיה; טווח התפוצה אינו רציף, וכולל את חצי האי המלאי (מלזיה ודרום תאילנד), לצד האיים סומטרה, ניאס, בורנאו, ג'אווה, סולאווסי ואולי גם באלי. בית הגידול מורכב בעיקר מיער עננים נמוך ויער שפלה טרופי.

העטלף שחור הראש פעיל בלילה. בשעות היום הוא שוכן בקבוצות קטנות של 2–8 פרטים על שרכים ומערות רדודות. הוא ניזון מפירות (בפרט מיני פיקוס) ואינו זקוק לשתיית מים. נקבות בהיריון נצפו בין ינואר לאפריל בחצי האי המלאי, ובין מרץ לאפריל באי סולאווסי. הנקבה ממליטה בכל פעם גור יחיד שנגמל לאחר מספר חודשים.

מצב
---

העטלף שחור הראש מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), מכיוון שהוא עדיין נפוץ דיו בבתי גידול הרריים וסביר להניח שהירידה במספריו אינה עדיין ברמה המצדיקה סיווג בקטגוריה מאוימת יותר. בהערכה האחרונה שפורסמה בשנת 2020, הארגון ציין שיש אינדיקציות לכך שהמין נראה בתדירות נמוכה יותר מבעבר, ולאור האיומים עליו הוא צפוי להיות מסווג בעתיד כמין קרוב לסיכון.

האיום העיקרי על העטלף הוא אובדן בית גידול באמצעות בירוא יערות למטרות מגוונות כמו גם הפרעה אנושית. העטלפים נוטים יותר ויותר לחיות באזורים הרריים בשל ההפרעות הרבות ביערות השפלה. המין מצוי במספר אזורים מוגנים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עטלף שחור-ראש** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* EOL
* ADW
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  עטלף שחור-ראש באתר הרשימה האדומה של IUCN
**עטלף שעיר הארדוויק** (שם מדעי: ***Kerivoula hardwickii***) הוא מין עטלף קטן ממשפחת הנשפוניים המצוי ביערות הגשם של דרום-מזרח אסיה. הוא מצוי בסין, הודו, סרי לנקה, בנגלדש, לאוס, מינמאר, הפיליפינים, תאילנד, סינגפור, וייטנאם, מלזיה וחלק מאינדונזיה. זהו מין עטלף המעופף לאט והוא פעיל בשעות לילה מאוחרות.

אורכו של עטלף זה בעל פרווה חומה-כהה עם כנפיים אפורות-ורדרדות וגחון בהיר יותר בצבע חום-אפרפר. אורך העטלף 84–85 מ"מ בממוצע עם זנב באורך 41 מ"מ. לעטלף אוזניים ארוכות ורחבות העוזרות לו לאתר רעש בקלות והוא בעל חוטם קצר ולסת בעלת שיניים מחודדות מאוד.

העטלף בעל יחסי סימביוזה מיוחדים עם צמח טורף, כדנית מהמין *Nepenthes hemsleyana* באי בורנאו, אינדונזיה. העטלף נח בתוך הצמח, תלוי הפוך ובבוקר הוא מפריש צואה עשירה בחנקן שמכלכלת את הצמח, המצוי באזורים דלי-חנקן. מעריכים שהצמח צורך מעל 33.8% חנקן מצואת העטלפים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עטלף שעיר הארדוויק** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* EOL
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  עטלף שעיר הארדוויק באתר הרשימה האדומה של IUCN
**נילס פול** "**טיסט** "**נילסן** (בדנית: Niels Poul "Tist" Nielsen; נולד 25 בדצמבר 1891 - ונפטר 9 באוגוסט 1962) היה כדורגלן דני שהוא מלך השערים במשותף עם יון דאל תומסון בכל הזמנים של דנמרק עם 52 שערים ב-38 הופעות.

נילסן זכה במדליית כסף עם הנבחרת הלאומית באולימפיאדת הקיץ 1912. הוא שיחק בקריירה שלו כחלוץ עבור קופנהגן בולקלוב, איתה זכה בשש אליפויות כדורגל בדנמרק. בקנדה, הוא שיחק עבור CNR מונטריאול, וזכה באליפות דומיניון קנדה ב-1929.

ביוגרפיה
--------

כילד צעיר, נילסן היה מתגנב לצפות במשחקי כדורגל מבלי לשלם נולד בקופנהגן, נילסן התחיל לשחק כדורגל עם קופנהגן בולקלוב, שם בילה את כל הקריירה הבוגרת שלו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דנמרק ב-5 במאי 1910 כשחקן הצעיר ביותר דאז, בגיל 18 ו-131 ימים (מעל שיא הגיל של וילהלם וולפגגן מ-1908). השיא של נילסן יישאר שמונה שנים, עד ש וולדמאר לורסן בן ה-18 וה-51 יום הפך לבכורה הצעירה ביותר של נבחרת דנמרק.

תארים
-----

* אליפות דנמרק : 1912/13, 1913/14, 1916/17, 1917/18, 1921/22, 1924/25

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פול נילסן** בוויקישיתוף

* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר National Football Teams
* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu
* פרופיל בנבחרת דנמרק

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Poul Nielsen". *Olympedia*. נבדק ב-24 במאי 2021. `{{cite web}}`:  (עזרה)
**פול אומו מוקאירו** (באנגלית: **Paul Omo Mukairu**; נולד ב-18 בינואר 2000 באבוג'ה שבניגריה) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת פ.צ. קופנהגן מליגת העל הדנית.

קריירת מועדונים
---------------

מוקאירו גדל באקדמיית FC הארטס, ובשנת 2019 חתם באנטליהספור. ב-18 באוגוסט 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0–1 על גזטפה במסגרת הראשון בליגת העל הטורקית לעונת 2019/2020. ב-31 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד קוניאספור במסגרת המחזור השלישי בליגה. בסך ערך 44 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שישה שערים.

ב-5 באוקטובר 2020 הושאל מוקאירו למשך עונה אחת לאנדרלכט מליגת העל הבלגית. ב-1 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על רויאל אנטוורפן במסגרת המחזור ה-11 בליגה לעונת 2020/2021. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון. בסך הכל ערך מוקאירו 25 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.

ב-27 בינואר 2022 חתם מוקאירו בפ.צ. קופנהגן מליגת העל הדנית. ב-20 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על אולבורג בולדספילקלוב במסגרת הליגה לעונת 2021/2022. בסך הכל ערך מוקאירו 15 הופעות ליגה במהלך עונתו הראשונה במועדון, וזכה באליפות דנמרק.

תארים
-----

פ.צ. קופנהגן
* אליפות דנמרק (1): 2021/2022

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פול מוקאירו** בוויקישיתוף

* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר Soccerway

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"פול מוקאירו"**.
**יוסף משיתא** היה יהודי המוזכר במדרש בראשית רבה כמי שמסר את המנורה לידי "שונאים" ולאחר מכן חזר בתשובה ומסר את נפשו. הוא מובא כדוגמה למעלתם של בני ישראל, גם הרשעים שבהם.

סיפור המעשה
-----------

על פי המסופר במדרש רבה, כשנכנסו "שונאים" לבית המקדש, רצו שיהודי ייכנס ראשון ויתחיל בביזה. לשם כך קראו ליוסף משיתא והבטיחו לו שיקבל במתנה כל כלי שיבחר. 

נכנס יוסף משיתא והוציא את המנורה. כשראו במה בחר, אמרו לו: "אין דרכו של הדיוט להשתמש בזו"; היכנס שוב וקח לך חפץ אחר. יוסף משיתא סירב לעשות זאת שוב. על פי רבי פנחס המוזכר שם, הציעו לו אויבי ישראל כי יקבל תחת המנורה כספי מכס של שלוש שנים, והוא עמד בסירובו. כנראה שהחוויה של הוצאת המנורה והצורך למוסרה לרומאים גרמו לו לשינוי דעתו. 

יש מציינים שמכאן רואים את כוחה של כניסה לבית המקדש (אף שהיא בחורבנו) והיא הייתה הגורם לשינוי דעתו עד כדי מסירות נפשו במיתה משונה. אמר: "לא דיי שהכעסתי לאלוהי פעם אחת, אלא שאכעיסנו פעם שנייה?!". 

שונאי ישראל ראו סירוב זה בחומרה והענישוהו על כך בעונש מוות בייסורים: "נתנו אותו בחמור של חרשים והיו מנסרים בו. היה מצווח ואומר: 'ווי אוי אוי שהכעסתי לבוראי'".

במדרש לא נתפרש מי הם ה"שונאים". הרב אהרן הימן סבר שהמעשה אירע בעת גזירות אנטיוכוס.

ראו גם
------

* אגדות החורבן
* רבי אלעזר בן דורדיא
* יקים איש צרורות

קישורים חיצוניים
----------------

* הרב אהרן הימן, "יוסף משיתא", **תולדות תנאים ואמוראים**, לונדון, תר"ע, חלק ב, עמוד 755, באתר היברובוקס
* מאמר על המוסר השכל מסיפורו של יוסף משיתא

הערות שוליים
------------

1. ↑  בבראשית רבה מהדורת תיאודור אלבק (ראו להלן) הכתיב הוא "משיתה".
2. ↑  דפוס וילנה פרשה סה כב, ובמהדורת תיאודור אלבק שם אות סז. הציטוטים להלן מדפוס וילנה.
3. ↑  הימן, תולדות.
מפעילת תחנת חובבים
**מפעיל תחנת חובבים** הוא אדם שמשתמש בציוד שבתחנת רדיו חובבים על-מנת להיות מעורב בקשר דו-צדדי עם אנשים אחרים, שדרך התקשורת שלהם דומה, ושנמצאים על תחומי התדרים שהוקצו לחובבי הרדיו. על-מנת להפעיל תחנת חובבים יש לקבל רישיון שידור על ידי הגורם הממשלתי המוסמך לכך.

דמוגרפיה
--------

מספר ממשלות בעולם נוהגות לפרסם את סטטיסטיקת אוכלוסיית חובבי הרדיו במדינה. מספר חובבי הרדיו הגדול ביותר נמצא ביפן, בה גרים נכון להיום כ-1,296,059 חובבי רדיו בעלי רישיון שידור.

המדינות תימן וקוריאה הצפונית הן המדינות היחידות ששוללות מאזרחיהן להפוך למפעילי תחנות חובבים, וזאת מסיבות אידאולוגיות. במדינות מסוימות תהליך קבלת הרישיון למי שאינו אזרח בה הוא קשה, עקב תהליכים בירוקרטים או תשלומי אגרה; אך רוב הממשלות מזכאות את כל תושבי העולם לרישיון במדינתן, ויש מספר לא קטן של חובבי רדיו בעלי רישיונות בכמה מדינות.

### מין

| מדינה | מספר מפעילי תחנות חובבים |
| --- | --- |
| יפן | 1,296,059 |
| ארצות הברית | 722,330 |
| תאילנד | 141,241 |
| קוריאה הדרומית | 141,000 |
| גרמניה | 75,262 |
| הרפובליקה הסינית | 68,692 |
| קנדה | 63,547 |
| ספרד | 58,700 |
| הממלכה המאוחדת | 58,426 |
| רוסיה | 38,000 |
| ברזיל | 32,053 |
| איטליה | 30,000 |
| אינדונזיה | 27,815 |
| הרפובליקה העממית של סין | 20,000 |
| צרפת | 18,500 |
| אוקראינה | 17,265 |
| ארגנטינה | 16,889 |
| הודו | 10,679 |
| דרום אפריקה | 6,000 |
| נורווגיה | 5,302 |
|

אם משקללים את סך כל הנתונים שהממשלות נותנות לגבי סטטיסטיקת המפעילים, ייווכח שאוכלוסיית חובבי הרדיו מכילה ברובה גברים, בצורה מכרעת. בארצות הברית, לדוגמה, רק כ-15% מכלל חובבי הרדיו הן נשים. בסין, רק כ-12% מכלל חובבי הרדיו הן נשים. רוב חובבות הרדיו בעולם מאוגדות באגודה בינלאומית מיוחדת, המאגדת בתוכה נשים בלבד, שנקראת "אגודת חובבות הרדיו הצעירות".

### גיל

במדינות רבות בעולם אין רף מינימלי של גיל ממנו ניתן לקבל רישיון שידור ולהפוך לחובב. ממוצע הגילים של חובבים בעולם מראה שרובם מבוגרים. במדינות מסוימות, ממוצע הגילים אף עומד על בני 60 ומעלה, שהוציאו את רישיונם בגיל 40 או 50 לחייהם.

אגודות ומועדוני חובבי הרדיו בעולם נוהגים להגיב לסטטיסטיקה הזאת בכך שהם מפתחים תוכניות ספציפיות המעודדות השתתפות של נערים בחובבות הרדיו. האגודה הבינלאומית לנוער חובבי הרדיו הוא ארגון המקדם מעורבות של נוער, באירופה בפרט, בתחרויות ספורט של חובבי רדיו. בנוסף, מתקיים קשר בין אגודות חובבי הרדיו לבין תנועת הצופים, במסגרתו חניכי התנועה לומדים את נושא חובבות הרדיו, ואף מתאמנים ביצירת קשרים. ארגון הצופים העולמי מקיים בכל חודש אוקטובר את "ג'מבורי באוויר", במסגרתו פועלים כחצי מיליון חניכים מהתנועה ומדריכים חניכים אחרים כיצד ליצור קשרים דו-צדדיים חובבים.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4155645-8
* NKC: ph124982

 |
**האנדרטה לזכר חללי המח"ל** ניצבת בגבול הרי יהודה והשפלה, כחצי קילומטר מדרום למחלף שער הגיא שעל כביש ירושלים-תל אביב. היא הוקמה לכבוד למעלה מ-3,000 מתנדבי חוץ לארץ מכ-30 מדינות, שבאו ללחום עם היישוב בארץ ישראל במלחמת העצמאות, ומנציחה את שמותיהם של 121 מהם שנפלו במלחמה.

האנדרטה
-------

האנדרטה הוקמה ליד תוואי דרך בורמה - דרך החירום ששימשה להובלת אספקה לירושלים במהלך מלחמת העצמאות. האנדרטה ניצבת בסמוך לנקודה שבה חוצה תוואי הדרך את כביש שער הגיא-בית שמש. היא הוקמה בליבו של השטח שהוכרז מספר שנים לאחר מכן כפארק יצחק רבין.

מתחם האנדרטה הוא רחבת חצץ מעוגלת בלב חורשה ואתר פיקניקים. במרכז הרחבה ניצב פסל בטון צבוע בלבן ואפור של האותיות מ', ח' ול', הערוכות בחצי עיגול. על גבי הפסל נקבעו שלטים ועליהם שם האנדרטה ושם מתכננה והכתובת **תש"ח - 1948** ולפניהם כן ללהבת זיכרון.

סביב הרחבה נבנו גדר וספסלי ישיבה מבטון המשובצים באבן מקומית. מאחורי חלקה האחורי של הגדר מתנשא לוח אבן שעליו חרותים שמות המתנדבים שנפלו בחלוקה לפי ארצות מוצאם. על ראש הלוח נקבעו שני שלטים ועליהם שני ציטוטים: **התרומה הגדולה ביותר שיהדות התפוצות תרמה לישראל הייתה אנשי המח"ל** (מדברי דוד בן-גוריון); **הם באו כשהיינו זקוקים להם ביותר** (מדברי יצחק רבין).

על גבי מעקה הגדר למרגלות לוחות הזיכרון נקבעו תבליטים של סמלי חילות צה"ל ויחידות צה"ל שבהם שירתו מתנדבי חוץ לארץ. על גבי צידה השמאלי נקבע לוח זיכרון ועליו כתובות בעברית ובאנגלית, המספרות את סיפור המתנדבים במלחמה. לידו קבוע שלט ובו מובא שוב בהרחבה הציטוט מדברי יצחק רבין, שנאמרו בשנת 1976. על גבי צידה הימני של הגדר נקבעו סמל צה"ל וסמל קרן קיימת לישראל, שהקימה את האתר בשיתוף עם משרד הביטחון. לצד מתחם האנדרטה נקבעו שלושה תרני דגלים.

האנדרטה תוכננה על ידי אדריכל הנוף יורם שחם ונחנכה בשנת 1993. בשנת 2008, לכבוד אירועי מלאת 60 שנה להקמת המדינה, שוקמה והורחבה האנדרטה בתכנונו של ראובן ג'ימבשו.

אנדרטה נוספת לכבוד מתנדבי חוץ לארץ ניצבת ליד אתר גבעת התחמושת בירושלים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **האנדרטה לזכר חללי המח"ל** בוויקישיתוף
* האנדרטה, באתר יזכור

הערות שוליים
------------

1. ↑  על גבעה מעברו השני של הכביש ניצב אתר ההנצחה לגדוד החמישי של פלמ"ח-הראל.
2. ↑  זהו כנראה השלט המקורי שנקבע באנדרטה לפני שיקומה.
**מזנון סביח המקורי** הוא דוכן מזון מהיר, שנפתח בשנת 1961 ברחוב עוזיאל בעיר רמת גן, ועבר בשנות ה-80 למשכנו הנוכחי בפינת הרחובות נגבה והרא"ה בעיר. הדוכן מפורסם בהיותו זה שהמציא לראשונה את מנת הסביח שנפוצה מאז בכל רחבי ישראל וברחבי העולם.

מזנון סביח נחשב לאחד מדוכני הסביח הטובים והמוצלחים בישראל וככזה מופיע תדיר ברשימות שונות של כתבי אוכל.

היסטוריה
--------

את הדוכן המקורי, ששכן בגינת בר-אילן ברחוב עוזיאל ברמת גן, הקים בשנת 1961 צבי (סביח) חלבי, עולה מעיראק. חלבי, פועל יציקת ברזל, ראה שהדוכן מוצע למכירה בדמי מפתח והחליט לרכשו. אל חלבי הצטרף חברו, יעקב ששון, והשניים הפכו לשותפים. הדוכן מוקם במיקום אסטרטגי, בתחנתו האחרונה של קו 63 של חברת דן, ונהגי הקו נהגו לאכול במקום בזמן ההפסקות שלהם. בתחילה נמכרו במקום בורקסים וממתקים שונים, אך לאחר שהנהגים פנו לחלבי וביקשו ממנו ארוחות של ממש, החליט להשתמש במרכיבים מהמטבח העיראקי, כגון ביצים חומות, חציל מטוגן ורוטב העמבה כמו גם חומוס, טחינה וירקות אותם הכניס לתוך פיתה ויצר את המנה המפורסמת שנקראה בתחילה "לאפה ברד בבנג'אן" (בעיראקית: "פיתה עם ביצה וחציל"). הלקוחות החלו לכנות את המנה "סביח" על שם בעליו של הדוכן, ובשנת 1984 החליטו חלבי וששון לרשום זכויות על השם "סביח", אך איבדו את הזכויות מאוחר יותר בגלל איחור בתשלום האגרה. כיום מופעל הדוכן על ידי משפחותיהם של שני המייסדים שהלכו בינתיים לעולמם, כשבכל שבועיים מפעילה משפחה אחרת את הדוכן.

הנצחה
-----

כיכר הסביח ברמת גן
ביולי 2020 הכריז כרמל שאמה הכהן, ראש עיריית רמת גן, כי ככר חדשה הנבנית בין רחוב עוזיאל לצומת הרחובות נגבה והרא"ה (כלומר, בין משכנו המקורי של הדוכן למשכנו הנוכחי) תיקרא "ככר הסביח" על שם המאכל המפורסם שהומצא במקום.

ראו גם
------

* סביח
* אוכל רחוב
* המטבח הישראלי

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מזנון סביח המקורי** בוויקישיתוף
* מזנון סביח המקורי, ברשת החברתית פייסבוק

הערות שוליים
------------

1. ↑  חיליק גורפינקל, שים חציל בפיתה: 5 דוכני סביח מצטיינים, תל אביב, 29 במאי 2020, אתר רקס
2. ↑  רותם מימון, החמישייה הפותחת: הסביח הטוב בתל אביב, 31 בינואר 2013, אתר הארץ
3. ↑  לין לוי ואופיר האוזמן, 70 המקומות הכי טובים בארץ לאוכל רחוב, 19 באפריל 2018
4. ↑  67 המקומות הכי טעימים בארץ, 21 באפריל 2014, מאקו אוכל
5. ↑  רונית ורד, האמיתי והמקורי: כיצד בא הסביח לעולם?, 13 בדצמבר 2017, אתר הארץ
6. ↑   הדוכן שמכר ביצה וחציל בפיתה עוד לפני שקראו לזה "סביח", בביצוע דוקותיים, סרטון בערוץ "כאן 11", באתר יוטיוב
7. ↑  רעות סהר, רמת גן עושה כבוד לסביח, 20 ביולי 2020, אתר וואלה!
8. ↑  הכרזת ראש עיריית רמת גן על הקמת ככר הסביח, בעמוד הפייסבוק של כרמל שאמה הכהן, 22 ביולי, 2020
העיתונות העברית מודיעה על ייסוד התאחדות הימאים, 1933(מימין אליהו רוזין). מימין לדגל גרבנוב ומשמאל בנימין לוין המציגים את דגל הצי העברי על סיפון "עמנואל" בנמל סאות'המפתון, באנגליה. ינואר 1934.
**התאחדות הימאים בארץ ישראל** הייתה אגודה מקצועית של יורדי ים ביישוב בארץ ישראל, שפעלה למשך תקופה קצרה בשנות ה-30, ימי המנדט הבריטי.

הארגון הוקם בחודש אוגוסט שנת 1933 ביוזמה פרטית שמטרתה ריכוז בעלי מקצוע ימי בארץ. הארגון נרשם כחוק, וכתובתו נרשמה ברחוב בוגרשוב 79 בשכונת נורדיה, תל אביב, כתובת מגורי משפחתו של רב החובל אריה גרבנוב ששימש נשיא האגודה. גרבנוב וחברו בנימין לוין, ששימש מזכיר הארגון שבועות מספר, עסקו בריכוז ימאים מהיישוב ובקליטת ימאים עבריים שהגיעו לארץ, בכלל המקצועות והרמות, כדי לשלבם בעבודת ספנות.

ניסיון זה היה הניסיון השני להקמת ארגון מקצועי בענף. הניסיון הראשון היה זה של רב החובל אריה באייבסקי בשנת 1925, אך ארגונו התפרק קרוב להיווסדו בשל מיעוט בעלי מקצוע ימי אז.

הארגון הצליח בתוך חודש לרכז 12 בעלי מקצוע. גרבנוב אסף כסף, רשם חברת ספנות עברית בשם חופיה בע"מ, ויצא לחו"ל לרכוש אונייה ולהקים צי עברי תחת דגל עברי. משנקנתה האונייה עמנואל בדנמרק, נקרא לשם לוין שיצא עם המכונאי אליהו רוזין, גם הוא ממייסדי הארגון, לסייע בידו. הם ושלושה ימאים מהאגודה יצאו לנמל אולבורג בדנמרק. עמנואל וצוותה העברי נעלמו בים בראשית שנת 1934 וגורלם לא נודע, ועמם חדלה האגודה הראשונה שהקימו להתקיים.

קישורים חיצוניים
----------------

* ד"ר מאיר גורביץ, היקיצה הימית, דבר, 19 במאי 1937
* ד"ר מאיר גורביץ, היקיצה הימית - המשך, דבר, 19 במאי 1937
* אריה באייבסקי
**התאחדות הכדורגל של דרום אפריקה** (באנגלית: **South African Football Association**; בראשי תיבות: **SAFA**) היא הגוף הממונה על ענף הכדורגל במדינת דרום אפריקה. היא חברה בקונפדרציית הכדורגל של אפריקה (CAF) ואחראית על נבחרת דרום אפריקה בכדורגל. יחד עם פיפ"א, SAFA הייתה המארגנת של מונדיאל 2010.

היסטוריה
--------

התאחדות הכדורגל של דרום אפריקה נוסדה ב-8 בדצמבר 1991 עם תום תקופת האפרטהייד. קודם לכן התחלקה הנהגת הכדורגל במדינה בין ארבעה ארגונים שונים: "Football Association of South Africa",‏ 
"South African Soccer Association",‏ 
"South African Soccer Federation"‏
ו-"South African National Football Association". 
תום האפרטהייד ואיחודם של הארגונים הללו הכשירו את הקרקע לחברותה בהתאחדות הבינלאומית לכדורגל (פיפ"א), אליה הצטרפה ביוני 1992, ועקב כך גם לחברוּת ב-CAF.

מאז, הצליחה נבחרת דרום אפריקה לזכות במקום ראשון בגמר גביע המדינות האפריקאיות (אשר נערך בדרום אפריקה ב-1996), להעפיל פעמיים לגמר המונדיאל (ב-1998 ו-2002), ולזכות במקום הרביעי בגביע הקונפדרציות 2009, אותו היא עצמה אירחה.

דרום אפריקה התמודדה על הזכות לארח את מונדיאל 2006, אך הפסידה בהפרש של קול אחד לגרמניה. בעקבות החלטת פיפ"א לקיים את משחקי הגביע העולמי ב-2010 ביבשת אפריקה, התמודדה שוב, הפעם נגד מצרים, לוב (שפרשה ב-2004), מרוקו ותוניסיה. ב-15 במאי 2004 נבחרה דרום אפריקה לארח את מונדיאל 2010.

ב-2007 מינתה SAFA את מאמן נבחרת ברזיל לשעבר קרלוס אלברטו פריירה למאמן נבחרת דרום אפריקה. עם פרישת פריירה מסיבות אישיות, העבירה SAFA באפריל 2008 את התפקיד לז'ואל סנטנה (אף הוא ברזילאי). סנטנה פוטר ב-19 באוקטובר 2009 אחרי הפסד שמיני בתוך תשעה משחקים. לאחר מכן, חזר פריירה לנבחרת דרום אפריקה והוא היה מאמנה במונדיאל 2010.

נכון למרץ 2018, נשיא הארגון הוא דני ג'ורדן.

ליגות
-----

SAFA קיימת שלוש ליגות לגברים ואחת לנשים. הליגה היוקרתית ביותר היא ה-‏Premier Soccer League‏ (PSL), המוכרת גם כ-ABSA Premier League. אחריה באה ה-National First Division‏ (NFD), שהיא למעשה הליגה השנייה. הליגה השלשית היא ה-Vodacom Promotional League‏ (VPL). ליגת הנשים היא SAFA Women's League.

נבחרות לאומיות
--------------

חמש הנבחרות הלאומיות הכפופות ל-SAFA הן:

* נבחרת הנשים ("Banyana Banyana")
* נבחרת לנוער עד גיל 17 ("Amajimbos"‏)
* נבחרת לצעירים עד גיל 20 ("Amajita")
* נבחרת צעירים עד גיל 23 ("Amaglug-glug")
* הנבחרת הבוגרת ("Bafana Bafana")

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של התאחדות הכדורגל של דרום אפריקה (באנגלית)
* ‏SAFA
* דרום אפריקה בפיפ"א
* דרום אפריקה ב-CAF
* התאחדות הכדורגל של דרום אפריקה, ברשת החברתית פייסבוק

* התאחדות הכדורגל של דרום אפריקה, ברשת החברתית טוויטר

* התאחדות הכדורגל של דרום אפריקה, ברשת החברתית אינסטגרם

* התאחדות הכדורגל של דרום אפריקה, סרטונים בערוץ היוטיוב

הערות שוליים
------------

1. ↑  ‏נבחרות דרום אפריקה מאתר ההתאחדות.
2. ↑  ‏כתבה על ה-Amajimbos באתר CAF.‏
3. ↑  ‏נבחרת ה-Amaglug-glug‏ מאתר ההתאחדות.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LCCN: no2006009210
* VIAF: 134057670
* WorldCat: lccn-no2006009210

 |
**קַאבַּארִים** (או **קַאבַארִים**) (ביוונית העתיקה: **Kάβαροι**; בלטינית: **Covares**; בהונגרית: **Kabarok**, **Kavarok**) הם שבטים (או קלאנים) כוזריים שהצטרפו במאה ה-9 למדיארים (Hét-Magyar - שבעת (השבטים) ההונגרים).

מקורות על השבטים
----------------

צילום כתובת אלסושנטמיכאלי
רוב המקורות עליהם מגיעים מכתב ידו של קונסטנטינוס השביעי פורפירוגניטוס "על ניהול אימפריה". כמו כן במאה ה-20 בטרנסילבניה התגלתה כתובת אלסושנטמיכאלי (או כתובת מיכאי ויטאזו) המכילה כתובת אותה פירש הארכאולוג גאבור וקוני. כמו כן, הקאבארים מוזכרים ב"רשימות זלצבורג". קיימת השערה כי אדם המכונה "קיבר", המוזכר במכתב קייב, קשור אולי לקאבארים.

היסטוריה
--------

שלוש החמולות (אורש - orsh, יסלאר - yeslar, ברן - beren) התמרדו נגד שלטון ממלכת הכוזרים במחצית הראשונה של המאה ה-9, לפי חלק מן החוקרים, בעקבות הקמת השושלת השלטונית החדשה. בעקבות כישלון המרד הצטרפו לשבעת השבטים ההונגריים שחיו אז באזור לבדיה בין הנהרות דון ודנייפר והתלכדו תחת מנהיג אחד. המקור האטימולוגי של השם, קשור למילה טורקית שמשמעותה "מורדים/לא נכנעים" או למילה הונגרית שמשמעותה "לערבב".

יחד עם ההונגרים הם נדדו לאזור המוכר היום כהונגריה והסביבה ונהיו לחלק הפעיל ביותר של צבאם. ב"רשימות זלצבורג" מוזכר המצור שהטילו ב-881 על עיירת קולברג בפרברי וינה. ישנה סברה שרבים מהם התיישבו בשטח מנומורוט שנמצא כעת בשטחה של רומניה.

תחילה שמרו על השפה הכוזרית ושלטו גם בהונגרית ובהמשך נטמעו בין ההונגרים. חלק מהמילים ההונגריות ממקור טורקי מקושרות איתם כמו גם 4 טופונימים ועוד כ-20 הקשורים לכוזרים בכלל.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb167207503 (data)

 |
**ק. וו. צראם** (**C. W. Ceram**; ‏ 20 בינואר 1915, ברלין, הקיסרות הגרמנית – 12 באפריל 1972, המבורג, גרמניה) היה שם העט שבו נודע הסופר והעיתונאי הגרמני **קורט וילהלם מארֶק** (בגרמנית: **Kurt Wilhelm Marek**), שכתב ספרי מדע פופולרי העוסקים בארכאולוגיה.

המצבה שעל קברו של קורט וילהלם מארֶק

ביוגרפיה
--------

מארק נולד בברלין בשנת 1915. בזמן מלחמת העולם השנייה היה חבר ביחידת תעמולה שפעלה בשורות הוורמאכט וכתב ספרי תעמולה נאצים, ובהם "כך החזקנו בנרוויק" (Wir hielten Narvik‏; 1941) ו"מראה אדומה: בכל מקום כנגד האויב - התותחנים של הרייכסמרשל" (Rote Spiegel - überall am Feind. Von den Kanonieren des Reichsmarschalls; ‏ 1943).

לאחר המלחמה עבד צראם עבור בית ההוצאה "ריבולט" בהמבורג. במסגרת זו פרסם, בשנת 1949 את ספרו הידוע "אלים, קברים ומלומדים". הספר פורסם בשם העט "צראם" שהוא היפוך אותיות בגרמנית של שמו, מארק, ובראשי התיבות של שמו, ק. וו. כפי הנראה השתמש מארק בשם העט על מנת לפתוח בקריירה חדשה המנותקת מעברו בשירות הנאצים.

הספר "אלים, קברים ומלומדים", שהיה מעין ספר מדע פופולרי המגיש לקהל הרחב נושאים בארכאולוגיה בשפה בהירה ומעניינית, היה להצלחה עולמית. הוא הודפס בחמישה מיליוני עותקים, ותורגם ל-28 שפות, בהן עברית. בשנים שלאחר מכן המשיך צראם בכתיבת ספרים הנוגעים לארכאולוגיה ולתרבויות עתיקות, אם כי אלו לא הצליחו להשתוות להצלחת "אלים, קברים ומלומדים".

בשנת 1954 היה צראם בין האחראים לפרסומו בארצות הברית של הספר "אישה בברלין", מעין קטעי רשימות ויומן של אישה אלמונית שחוותה את סוף מלחמת העולם השנייה בברלין, ותיעדה את התנהגותם של הסובייטים, ובמיוחד את מנהגם לאנוס את הנשים בשטחי הכיבוש הסובייטי. הספר התקבל בקרירות בשנת 1954, אך בשנת 2003 התפרסם שוב בגרמניה והיה שם לרב מכר. כיום ידוע כי כותבת הספר הייתה מרתה הילרס, הידועה אף היא כמי שעסקה בתעמולה נאצית בעת המלחמה.

צראם הוא אביו של הצייר מקס מארק.

צראם מת בהמבורג בשנת 1972.

כתיבתו של צראם בנושאי הארכאולוגיה, והדרך שבה הביא את המדע לקהל הרחב, הביאו לייסוד פרס על שמו, המוענק מדי מספר שנים על ידי מוזיאון "Rheinisches Landesmuseum" בבון, לסופר שכתב ספר עיון בארכאולוגיה. הפרס הוענק לראשונה בשנת 1974, ולאחרונה בשנת 2002.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ק. וו. צראם** בוויקישיתוף
* מותח מ"בלש", דבר, 15 בנובמבר 1957
* קברו של צראם, וחתימתו בצד שמו Marek(הקישור אינו פעיל)
* ק. וו. צראם, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
* קורט וילהלם מרק (1915-1972), דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007274118405171
* BIBSYS: 90817493
* BNE: XX825075
* BnF: cb118859570 (data)
* CANTIC: a10064515
* CiNii: DA00409488
* GND: 11866767X
* ICCU: CFIV016468
* ISNI: 0000 0001 0781 3010
* LCCN: n50041823
* MusicBrainz: 8f9f1872-7a9e-4981-a666-cccf145909f0
* NDL: 00435598
* NKC: jn19990001381
* NLG: 172292
* NLK: KAC199617710
* NLP: A10955768
* NTA: 06790288X
* SELIBR: 180782
* SNAC: w64476sw
* SUDOC: 026652102
* VcBA: 495/10714
* VIAF: 311004892
* WorldCat: lccn-n50041823

 |
**עטלף הרפיה** (שם מדעי: *Harpyionycteris*) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת עטלפי הפירות ובו 2 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה. הסוג הוקם בשנת 1896 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, והוא קרוי על שם ההרפיה מהמיתולוגיה היוונית. הסוג נחשב במקור לטקסון מונוטיפי עד לגילויו של מין נוסף, ובטקסונומיות מסוימות עדיין מופיע ככזה. עטלפי הרפיה ידועים בשיניהם הייחודיות מרובות התלוליות שאינן נמצאות אצל אף סוג אחר.

תיאור
-----

עטלף הרפיה בעל ראש גדול, חרטום מחודד קצר, וגוף ארוך. עיניו גדולות, אוזניו קצרות ומעוגלות וחוטמו ריבועי עם נחיריים בולטים וצינוריים. השוקיים שלו קצרות במיוחד - יותר מכל עטלף אחר במשפחת עטלפי הפרי. כפות הרגליים רחבות, והטפרים ארוכים וחדים. אורך הראש והגוף של עטלפי הרפיה 117–159 מ״מ, אורך הזרוע 70–92 מ״מ ואורך האוזן 19–25 מ״מ; המשקל נע בין 83 ל-142 גרם. הסוג נטול זנב עם קרום תעופה אחורי קצר ודק.

הסוג ידוע במורפולוגיה הייחודית של השיניים: החותכות העליונות בצורת סהר והחותכות הקטנות מנוונות וקטנטנות. הניבים גדולים ועבים עם חריץ עמוק במרכז כאשר העליונים עם שתי תלוליות והתחתונים עם שלוש. כאשר הלסת סגורה, הניבים חוצים זה את זה בזווית כמעט ישרה. הטוחנות מרובות תלוליות וצורתן ככתר. החותכות, הניבים והמלתעות, פונים כולם כלפי החוצה ומזכירים בצורתם כף יד קמורה. המורפולוגיה הייחודית מאפשרת לעטלפים לחתוך ולנגוס בפירות קשים.

לעטלף הרפיה פרווה ארוכה וסבוכה שמשתרעת על השוקיים, הרגליים והאמות. צבעה הכללי חום כהה, חום ברונזה או חום קקאו, כשהיא נוטה להיות בהירה יותר באזור הגחון והחזה. הראש, הכתפיים וחלק מהגב כהים יותר עם צבע חום מארון, חום ערמוני או אפילו חום-שחרחר. הכנפיים שחורות, חומות או אפורות עם כתמים בהירים. הזרועות והרגליים בצבע ורוד או בורדו כהה והאצבעות שחורות.

תפוצה וביולוגיה
---------------

עטלפי דייאק מצויים בדרום-מזרח אסיה בפיליפינים ואינדונזיה; בין האיים שבהם הם נוכחים ניתן למנות את סולאווסי, בוטון, מינדנאו, לוזון, נגרוס, מריפיפי, מינדורו, לייטה, קמיגווין, סבו, סאמאר, מסבטה וביליראן. בית התפוצה של שני המינים מפרידים 500 קילומטרים ימיים. בית הגידול של המינים בסוג מורכב מיער עננים ויער גשם טרופי ראשוני בשפלות עד רכסים הרריים גבוהים ברום 2,120 מטר מעל פני הים. הם נראים לעיתים גם במטעי קקאו.

המינים בסוג פעילים בלילה ומבלים כנראה את שעות היום בשינה על ענפים. הם חיים בבדידות או בקבוצות קטנות. למרות שהמינים מעדיפים לשהות בחופת יער צפופה, הם משתמשים בקרחות יער כנתיבי טיסה לעבר אזורי האכלה.

התזונה של עטלפי הרפיה מורכבת מפירות כשהשיניים המיוחדות שלהם מאפשרות להם לנגוס בפירות קשים דוגמת הפנדן או לינוק מיץ מבלי לבלוע סיבי פירות. יש שתי עונות רבייה בכל שנה (ינואר-פברואר ויולי-אוגוסט) שמסונכרנות עם עונות הגשמים. ההיריון נמשך 4–5 חודשים ובכל פעם הנקבה ממליטה גור יחיד. הגור נגמל בגיל 3–4 חודשים. עטלפי הרפיה מאוימים בעיקר מצד בירוא יערות וציד לבשר. הם נוכחים במספר אזורים מוגנים בפיליפינים ואינדונזיה.

מינים
-----

בסוג זה 2 מינים:

* עטלף הרפיה סולאווסי (*Harpyionycteris celebensis*) - מצוי בסולאווסי ובוטון.
* עטלף הרפיה פיליפיני (*Harpyionycteris whiteheadi*) - אנדמי לפיליפינים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עטלף הרפיה** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* EOL
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007550623305171

 |
**עטלף השחר** (שם מדעי: *Eonycteris*) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות, שכולל 3 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה. הסוג הוקם בשנת 1873 על ידי הזואולוג האירי ג׳ורג׳ אדוארד דובסון. הסיווג שלו בתוך עטלפי הפרי אינו ברור: הדעות חלוקות האם הוא משתייך לתת-משפחת עטלפים רוסטיים או לתת-משפחת עטלפי צוף.

תיאור ואנטומיה
--------------

עטלף השחר מתאפיין בגוף גוצי ובגולגולת עדינה, שטוחה וחרוטית. חרטומו ארוך וצר ועיניו גדולות במיוחד. הלשון ארוכה, דקה וגמישה, והיא מכוסה בקצה בגבשושיות. האוזניים בצורת אליפסה. על אף שיש לעטלף השחר נוסחת שיניים מלאה (32 שיניים), הן קטנות מאוד ולהוציא את הניבים כל השאר בקושי בולטות מהחניכיים. הזנב ארוך יחסית לעטלפים ונטול שיער.

עטלף השחר הוא סוג קטן למדי: אורך הראש והגוף של המינים בו 79–125 מ״מ, אורך הזרוע 60–85 מ״מ ואורך הזנב 11–33 מ״מ; המשקל נע בין 40 ל-98 גרם. קרום התעופה האחורי מצומצם למדי והאצבע המורה חסרת טופר. בצידי פי הטבעת יש זוג בלוטות גדולות.

הפרווה של עטלף השחר קצרה וחלקה. צבעה הכללי נע בין חום אפרורי לבז׳, צהבהב, אפרפר או כתמתם חיוור, כשהיא נוטה להיות סמוקה עד אדמונית באזור הפנים והכתפיים. אצל הנקבות צדדי הצוואר והגרון ורודים ונטולי שיער, בעוד שאצל הזכרים יש באזור זה צעיף שיער סבוך שצבוע לעיתים קרובות בכתום או צהוב עז. הכנפיים מפוחמות, הזרועות, הרגליים והזנב בצבע בורדו כהה או ורוד.

תפוצה
-----

עטלפי השחר מצויים בדרום-מזרח אסיה; התפוצה הכללית של הסוג משתרעת על כל איי הפיליפינים, רבים מאיי אינדונזיה (סומטרה, ג'אווה, בורנאו, סולאווסי, הלמהרה, טימור, באלי ואיים קטנים נוספים), מלזיה, תאילנד, קמבודיה, וייטנאם, לאוס, בורמה, דרום סין העממית נפאל ומזרח הודו (יש גם אוכלוסיות מבודדות בחופי הודו ובאיי אנדמן וניקובר). בית הגידול של עטלפי השחר מורכב בעיקר מיער גשם טרופי, יער עננים, יער סובטרופי יבש וסוואנה טרופית ולעיתים גם שדות, שטחים חקלאיים ואזורים עירוניים.

אקולוגיה
--------

המינים בסוג פעילים בעיקר לאורך הלילה עם שיא פעילות בעלות השחר, ומבלים את שעות היום בשינה במערות או בעצים חלולים. עטלפי השחר חיים בקבוצות קטנות או מושבות גדולות - תלוי במין, בזוויג ובמקום המחסה. גם במושבות גדולות שעשויות להכיל מאות או אלפי פרטים, העטלפים מחולקים לקבוצות משפחתיות קטנות.

עטלפי השחר ניזונים בעיקר מצוף ואבקנים ומסתייעים בלשון הארוכה והחרטום המיוחד כדי לתחוב את ראשם בתפרחות. השהות הממושכת על תפרחות גורמת לכך שהפרווה מכוסה לעיתים קרובות באבקה באזור הגחון, וכך העטלפים מתפקדים כמאביקים חשובים עבור פרחים רבים.

הרבייה מתרחשת לאורך השנה ללא עונה קבועה. ההיריון נמשך 200 יום ולאחריהם נולד גור יחיד ולעיתים נדירות תאומים. הגור נתלה על אימו במשך חודש עד חודש וחצי, ולאחר מכן מתחיל בניסיונות ראשונים להתעופף. הוא יונק מאימו עד גיל 3 חודשים ומגיע לבגרות לאחר שנה.

מינים
-----

בסוג זה 3 מינים:

* עטלף שחר זוטר (*Eonycteris spelaea*) - המין הקטן והנפוץ בסוג. מצוי בהודו-סין, סומטרה, ג׳אווה ואיי הפיליפינים.
* עטלף שחר גדול (*Eonycteris major*) - אנדמי לאי בורניאו.
* עטלף שחר פיליפיני (*Eonycteris robusta*) - אנדמי לאיי הפיליפינים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עטלף השחר** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* EOL
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |
**עטלף שחר זוטר** (שם מדעי: *Eonycteris spelaea*) הוא מין של עטלף מהסוג עטלף השחר החי בתת-היבשת ההודית ודרום-מזרח אסיה במדינות בנגלדש, ברוניי, קמבודיה, אינדונזיה (באיים ג'אווה, סומטרה, סולאווסי ובורנאו), לאוס, מלזיה, מיאנמר, הפיליפינים, סינגפור, תאילנד, וייטנאם, מזרח טימור, הודו וסין.

מאפיינים
--------

עטלף זה הוא אחד מהמינים הקטנים ביותר ממשפחתו: מוטת הכנפיים שלו היא 6 עד 7 סנטימטרים ואורך הגוף והראש הוא 8.5 עד 11 סנטימטרים. העטלף בעל פרווה בצבע חום עד אפור. העטלף חי ביערות הגשם של דרום מזרח אסיה. עטלפי השחר ניזונים בעיקר מצוף ואבקנים ומסתייעים בלשון הארוכה והחרטום המיוחד כדי לתחוב את ראשם בתפרחות. השהות הממושכת על תפרחות גורמת לכך שהפרווה מכוסה לעיתים קרובות באבקה באזור הגחון, וכך העטלפים מתפקדים כמאביקים חשובים עבור פרחים רבים כמו דוריאן ובננה.

הרבייה מתרחשת לאורך השנה ללא עונה קבועה. ההיריון נמשך 200 יום ולאחריהם נולד גור יחיד ולעיתים נדירות תאומים. הגור נתלה על אימו במשך חודש עד חודש וחצי, ולאחר מכן מתחיל בניסיונות ראשונים להתעופף. הוא יונק מאימו עד גיל 3 חודשים ומגיע לבגרות לאחר שנה. הטורפים של מין זה כוללים נחשים, עופות דורסים ויונקים טורפים. עטלף זה נמצא על פי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש עקב תפוצה רחבה ונוכחות במספר רב של אזורים מוגנים אך הוא עלול להיות מאוים מציד ובירוא יערות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עטלף שחר זוטר** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* EOL
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  עטלף שחר זוטר באתר הרשימה האדומה של IUCN
2. ↑  Shepherd, Chris R.; Shepherd, Loretta Ann (2012). A Naturalist's Guide to the Mammals of Southeast Asia. Wiltshire, UK: John Beaufoy Publishing. p. 22. מסת"ב 978-1-906780-71-5.