recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***סאווין*** (נכתב באנגלית: **Samhain** ונהגה באירית כסאווין) היה מגזין בנושאי תיאטרון שפורסם באופן לא סדיר, עם שנתון שיצא לאור בדצמבר. המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס היה תורם קבוע ומוביל של מאמרים המתארים את עקרונותיו האמנותיים. בטאון זה יצא לאור בין השנים 1901 - 1908.

היסטוריה ומאפיינים
------------------

סאוויין החל לפעול לראשונה ב-1901. פרסומו של המגזין החל בחודש אוקטובר 1901, תוך שהוא מחליף את המגזין *בלטיין*, מגזין ביקורת תיאטרון שיצא לאור מדי פעם על ידי התיאטרון הספרותי האירי ואשר היה קרוי על שם הפסטיבל האירי המסורתי בלטיין. האגודה הלאומית לתיאטרון אירי היא זאת שהוציאה לאור את סאוויין. צוין כי שני כתבי העת "מהווים בעת ובעונה אחת היסטוריה ופרשנות ביקורתית בהמשכים ... על מקורה וצמיחתה של הפעילות הדרמטורגית באירלנד". 

בגיליון הראשון של *סאוויין*, הסביר ייטס את שינוי השם ככזה המתייחס ל"שם הישן של תחילת החורף", מכיוון שהמחזות שלנו מוצגים השנה באוקטובר, ומכיוון שהתיאטרון שלנו מגיע לסיומו במתכונתו הנוכחית". *סאוויין* פרסם גם טקסטים של מחזות חדשים במשך תקופה מסוימת, אולם בהמשך נדפסו אלה בספר כמהדורת *תיאטרון אבי*. המגזין תמך בסוגת הדרמה הפואטית.המגזין פורסם בדבלין על ידי Sealy, Bryers & Walker, ובלונדון על ידי T. Fisher Unwin. 

בשנת 1908 המגזין סאוויין חדל מפעילות.

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3  M. Ballin (30 April 2016). id=imAYDAAAQBAJ&pg=PA110 Irish Periodical Culture, 1937-1972: Genre in Ireland, Wales, and Scotland. Palgrave Macmillan US. p. 110, .מסת"ב 978-0-230-61375-1 Retrieved 21 October 2016
2. 1 2  Horatio Sheafe Krans. William Butler Yeats and the Irish Literary Revival, W. Heinemann, 1905. Pg. 185.

* The Collected Letters of W.B. Yeats. Edited by John Kelly and Ronald Schuchard. Oxford University Press, 2005, pp. 15, 978, et passim.
בית האופרה הלאומית בריגה
**האופרה הלאומית של לטביה** (בלטבית: **LNO, Latvijas Nacionālā Opera**) שוכנת בריגה, בירת לטביה. להקת האופרה כוללת את הבלט הלאומי, המקהלה הלאומית והתזמורת הלאומית של לטביה.

היסטוריה
--------

### הלהקה

בריגה פעל תיאטרון דובר גרמנית, שהוצגו בו גם הפקות אופרה ובלט, משנת 1782. משנת 1863 שכן תיאטרון זה בבית התיאטרון העירוני של ריגה.

הניסיון הראשון ליצור אופרה לטבית לאומית נעשה ב-1893, עם הצגת "שעת הרוחות" ("Spoku stunda") של יקאבס אוזולס (Jēkabs Ozols). האופרה הלטבית נוסדה בשנת 1912, אך במהלך מלחמת העולם הראשונה פונו חברי הלהקה לרוסיה. ב-1918 חידשה האופרה את פעולתה בהנהגת יאזפס ויטולס (Jāzeps Vītols), מייסד האקדמיה למוזיקה של לטביה. הצגת הבכורה, ב-23 בינואר 1919, הייתה ההולנדי המעופף של ריכרד וגנר. משנת 1944, אחרי כיבוש לטביה וצירופה לברית המועצות שונה שם הלהקה ל"האופרה הממלכתית ותיאטרון הבלט הלטביים של ברית המועצות". ב-1990 חזרה האופרה לשמה הקודם, אך תוך זמן קצר נסגר הבניין לצורך שיפוצים והלהקה עברה למשכן זמני. בשנת 1995 נחנך בית האופרה המשופץ בהצגת באופרה "אש ולילה" (Uguns un nakts) של יאניס מדינש (Jānis Mediņš).

### הבניין

בית האופרה הלאומית של לטביה
בית האופרה הלאומית של לטביה בראשית המאה ה-20.
בית האופרה הלאומית נבנה בשנת 1863. האדריכל לודוויג בונשטדט מסנקט פטרבורג תכנן אותו כתיאטרון העירוני בשפה הגרמנית. הבניין שוקם ושופץ פעמים אחדות: בין 1882 ל-1887 (בעקבות שרפה בשנת 1882), בשנים 1957–1958 וב-1991–1995, לאחר נפילת ברית המועצות והכרזת העצמאות של לטביה. אגף מודרני נוסף בשנת 2001 ובו אולם בן 300 מושבים.

מנהלים ומנצחים
--------------

### התיאטרון הגרמני של ריגה

* ריכרד וגנר היה מנהל מוזיקלי בריגה מ-1837 עד 1839, לפני הקמת בית האופרה הנוכחי.
* אוטו לוהזה היה לקאפלמייסטר הראשון בבית האופרה כשזה היה התיאטרון הגרמני, בשנת 1889.

מנצחים אחרים:

* ברונו ולטר (1900-1898)
* פריץ בוש (1911-1909)
* אריך קלייבר
* אוטו קלמפרר
* קלמנס קראוס (1914-1913)
* הרמן אבנדרות

### האופרה הלאומית של לטביה

* יאזפס ויטולס: מייסד, (1919)
* תאודור רייטרס (1944-1918)
* אמיל קופר (אנגלי-רוסי) (1928-1925)
* גאורג שנפויגט (פיני),(1931-1929)
* איגנץ ואגהלטר 1933
* לאו בלך (יהודי-גרמני), (1941-1937)
* יאניס מדינש (1928-1920)
* לאונידס ויגנרס (1949-1944)
* אדגרס טונס (1967-1954)
* יאניס הונהנס (1986-1954)
* ריהאטרדס גלזופס (1975-1947)
* אלכסנדרס וילומאניס (1996-1970)
* גינטראראס רינקויציוס (ליטאי) (2003-1996)
* אנדריס נלסונס (2007-2003)
* מודסטאס פיטרנאס (ליטאי) (2008 - )

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **האופרה הלאומית של לטביה** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של האופרה הלאומית של לטביה

הערות שוליים
------------

1. ↑  Aleksandrs Viļumanis bio

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007597835105171
* GND: 4658062-1
* ISNI: 0000 0001 2178 237X
* LCCN: n98037407
* MusicBrainz: 7bbb47c4-064e-42d5-93e0-bfb762f5b999
* NKC: kn20050708003
* VIAF: 145890653
* WorldCat: lccn-n98037407

 |
מתחם לודוויפול במשולש שנוצר בין כביש 1, נתיבי איילון (כביש 20) ודרך קיבוץ גלויות (כביש 461)
**מתחם לוּדְוִויפּוֹל** הוא שכונה בדרום תל אביב, בין שכונת שפירא לשכונת התקווה, צפונית לדרך קיבוץ גלויות.

היסטוריה
--------

השכונה הוקמה לאחר הקמת מדינת ישראל, בסמוך לגדות נחל איילון, והוקמו בה בתים לעולים חדשים. היא כוללת שני רחובות היוצרים מעין משולש עם דרך חיל השריון. הרחובות קרויים על שם אברהם לודוויפול, העורך הראשון של "הצופה" ועל שם יהודה לייב קנטור, מייסד העיתון "היום".

זמן קצר לאחר הקמת השכונה, ב-1958, אושרה תוכנית בניין עיר שאסרה על כל בנייה נוספת במתחם. ב-1978 הוקם בסמוך לה מחלף קיבוץ גלויות, שחיבר את דרך קיבוץ גלויות עם כביש 1. במהלך הקמת נתיבי איילון בשנות ה-80 וה-90 נהרסו חלק מבתי המתחם לשם הקמתו של גשר חיל השריון, שמהווה את המשכם של נתיבי איילון דרומה, לכיוון חולון. כתוצאה מהקמת הגשר נכלאה השכונה בין שלושה כבישים ראשיים - מצפון וממזרח כביש 1, ממערב נתיבי איילון ומדרום דרך קיבוץ גלויות. 

בשנת 2005 הגישו תושבי השכונה תביעה נגד עיריית תל אביב-יפו, בטענה כי הם סובלים ממפגעי רעש, ריח וזיהום אוויר, וכי רעש המכוניות מרעיד את יסודות בתיהם. עוד טענו התושבים כי בעבר הסכימו להסיר את התנגדויותיהם להקמת הגשר, לאחר שהובטח להם כי העירייה תפתח את האזור ותפצה אותם באמצעות מתן אפשרות לשינוי ייעוד הקרקע ומתן זכויות בנייה. לטענתם, הפרה העירייה הבטחה זו.

במחצית השנייה של שנת 2022 החלו דיירי השכונה לקבל הודעות פינוי לקראת פרויקט פינוי-בינוי נרחב במסגרתו ייבנה מתחם מגורים ומסחרי חדש.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מתחם לודוויפול** בוויקישיתוף
* משה הרפז, "א"ל לודויפול פינת י"ל קנטור. מי מכיר? מי יודע?", אתר במחשבה שנייה, 4 ביולי 2010
* חגי מטר, התקווה החדשה של "המשולש הכי שחור בתל אביב", באתר nrg‏, 27 בספטמבר 2012
* אתר למנויים בלבד ירמי שיק בלום, מתחת לאחד המחלפים העמוסים במדינה יש אי תנועה שגרים בו אנשים, באתר הארץ, 1 בדצמבר 2021

הערות שוליים
------------

1. ↑  בש"א (ת"א) 6290/05 **עיריית תל אביב ואח' נ' שושנה שבח ואח'** (לא פורסם)
האופרה המלכותית השוודית במבט מדרום מערב
**האופרה המלכותית השוודית** (בשוודית: **Kungliga Operan**) היא הבימה הלאומית לאופרה בשוודיה. הבניין נמצא במרכז סטוקהולם, בצדו המזרחי של ארמון גוסטב אדולף. את להקת האופרה ייסד המלך גוסטב השלישי והופעתה הראשונה הייתה ב-18 בינואר 1773, אך בית האופרה הראשון נפתח רק בשנת 1782 והיה בשימוש במשך מאה שנה, עד שהוחלף בסוף המאה ה-19. שני בתי האופרה נקראו באופן רשמי "האופרה המלכותית", אם כי המונחים "האופרה של גוסטב" ו"האופרה של אוסקר", או האופרה "הישנה" ו"החדשה" משמשים כשנדרשת הבחנה.

האופרה של גוסטב
---------------

בית האופרה המקורי של סטוקהולם, יצירתו של האדריכל **קרל פרדריק אדלקרנץ**, נבנה לפי הזמנתו של המלך גוסטב השלישי, תומך נלהב באידיאל של אבסולוטיזם נאור וככזה, פטרון גדול של האמנויות. הבנייה החלה בשנת 1775 והתיאטרון נחנך ב-30 בספטמבר 1782 בהצגת "קורה ואלונזו" של המלחין הגרמני יוהאן גוטליב נאומן.

הבניין היה מרשים מאוד באכסדרת הכניסה המרכזית שלו בסגנון הקורינתי, שארבעת עמודיו תומכים בארבעה פסלים ובראשו הכתר המלכותי. האולם בעל ארבעת היציעים היה סגלגל בצורתו והצטיין הן באקוסטיקה והן באפשרויות הצפייה שלו. הפואייה המפואר הכיל מדליונים ופילסטרים נאו-קלאסיים.

בפואייה של האופרה פגש המלך את גורלו: בנשף מסכות ב-16 במרץ 1792 ירה יעקב יוהאן אנקרסטרום במלך, שמת כעבור ימים אחדים. (אירוע זה נתן השראה לאחר זמן לורדי לכתיבת האופרה "נשף המסכות".) לאחר ההתנקשות, נסגר בית האופרה עד 1812.

האופרה של אוסקר
---------------

האופרה הישנה נהרסה בשנת 1892 כדי לפנות מקום לאופרה החדשה, שבנה אקסל יוהאן אנדרברג ובנייתה הושלמה כעבור שבע שנים. את האופרה החדשה חנך המלך אוסקר השני בהפקת אופרה שוודית (מסורת שהשתרשה היטב במהלך המאה ה-19), "אסטרלה דה סוריה" של פרנץ ברוואלד.

הבניין החדש נושא את האותיות Kungl Teatern, מילולית "תיאטרון מלכותי" (ומשום כך ראה התיאטרון הדרמטי המלכותי, שנוסד אחריו, מקום להוסיף את האבחנה המייחדת "דרמטי" לשמו), ועכשיו הוא קרוי פשוט "האופרה", או 
Operan
זהו בניין מלכותי בסגנון נאו-קלאסי, ולו פואייה מוזהב מרהיב ומדרגות שיש מפוארות ואלגנטיות, המובילות אל אולם תלת-יציעים, קטן במשהו מן התיאטרון הישן. כיום יש בו 1,200 מקומות ישיבה.

מקורות
------

* Beauvert, Thierry, Opera Houses of the World, The Vendome Press, New York, 1995. מסת"ב 0-86565-978-8

ראו גם
------

* ג'ני לינד
* יוהאן גוטליב נאומן

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **האופרה המלכותית השוודית** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של האופרה המלכותית השוודית (באנגלית ובשוודית)
* האופרה המלכותית השוודית, ברשת החברתית פייסבוק

* האופרה המלכותית השוודית, ברשת החברתית טוויטר

* האופרה המלכותית השוודית, ברשת החברתית אינסטגרם

* האופרה המלכותית השוודית, סרטונים בערוץ היוטיוב

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007599402405171
* BnF: cb12437409n (data)
* GND: 1097288889
* ISNI: 0000 0001 2109 5502
* LCCN: n2010054409
* VIAF: 313029651
* WorldCat (עם VIAF): 313029651

 |
**מועדון הגולף בקיסריה** הוא מועדון גולף בקיסריה, אשר הוקם בינואר 1961 על ידי משפחת רוטשילד.

היסטוריה
--------

השר אבא אבן חובט את חבטת הפתיחה בטקס חנוכת מועדון הגולף בקיסריה
מבט על גומה 7 במועדון הגולף בקיסריה
כשג'יימס דה רוטשילד סייר בעתיקות קיסריה, הוא נזכר במגרשי הגולף אותם הכיר מסקוטלנד, כשחקן ותיק החליט כי במקום יוקם מגרש גולף.

אחרי מותו, הוחלט בקרן רוטשילד להגשים את שאיפתו ונציגה האנגלי של המשפחה, מקס רואו, קיבל את המשימה. הוא גייס לנושא ועדה מיוחדת ובה היו חברים (בין היתר) ראש העיר ירושלים טדי קולק ומנכ"ל משרד התיירות מאיר דה שליט. בראש הקבוצה עמד לא פחות מאשר שר החוץ דאז, אבא אבן.

למשימה - עיצוב מגרש גולף בן 18 גומות נבחר האדריכל פרד סמית'. אחרי קשיים תכנוניים וניסיונות להתאים את סוג הדשא המיוחד לגולף לאקלים המזרח תיכוני, הוקם מגרש כשמתחתיו מערכת השקיה תת-קרקעית.

בתחילת הדרך, נדרשו אנשי המועדון ובהם כאמור אבא אבן וטדי קולק לגייס שחקנים, וכן לעורר את דעת הקהל המקומית שכלל לא הכירה את המשחק. בטקס הפתיחה, בינואר 1961 נכחו שרים, חברי כנסת וכל השמנא והסלתא של מדינת ישראל באותה התקופה.

ארבע שנים אחרי פתיחת מועדון הגולף בקיסריה, הוקם ב-1965 גם "איגוד הגולף הישראלי".

לאורך השנים שופץ ושודרג מעת לעת המועדון, הוחלפו מערכות שונות, מה שהצריך כמובן משאבים רבים. מעת לעת פרצו גם מחלוקות בין השותפים לניהול המקום. ב-1980 אחרי סיום התקנת מערכת השקיה חדשה בעלות מיליוני שקלים, כונסה אספה כללית ובה נדרש הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד להגדיל את הסבסוד השנתי של המקום. הברון דחה את הדרישה והעביר את ניהול המועדון לחברה לפיתוח קיסריה.

רשימה ארוכה ומכובדת של ידוענים הרבתה לפקוד את המקום ובהם כוכבי הקולנוע שון קונרי, קירק דאגלס, הזמר פרנק סינטרה וכן הבדרן והאמן דני קיי, שהיה אורח קבוע במועדון בכל ביקור שלו בישראל. גם נשיא המדינה חיים הרצוג ורעייתו אורה הרצוג היו חברים פעילים במועדון. עשרות שגרירים זרים ששירתו לאורך השנים בישראל מצאו במועדון מקום שהזכיר להם את ביתם.

אלופת ישראל הראשונה בגולף, בשנת 1961, הייתה פרופ' אילנה רות ברמן. 

גם הספורטאית לטיסיה בק עשתה את צעדיה הראשונים על מגרש הגולף במועדון הגולף קיסריה, שם הוריה בחרו לקבוע את ביתם בשל חיבתם למשחק הגולף. לימים נבחרה לטיסיה ל"ספורטאית העשור" וזאת במסגרת חגיגיות 60 למדינת ישראל.

ב-2009 נחנך מחדש מגרש הגולף, זאת אחרי שעוצב והשתנה ללא הכר על ידי האדריכל פיט דאי (אנ'), שנחשב לאחד מטובי המומחים בעולם לתכנון מגרשי גולף. דאי תכנן את מגרש הגולף בקיסריה תוך התחשבות בערכי הנוף והסביבה. 

ב-2010 נכנס מועדון הגולף קיסריה לרשימה היוקרתית של 1000 המגרשים הטובים בתבל. רשימה הנערכת על ידי חברת רולקס.

כיום אורכו של המועדון הוא 6750 מטרים של מדשאות גולף וכולל למעשה שני מגרשים מרכזיים: האחד מגרש מקצועי של 18 גומות, היחיד בישראל העומד בתקנים בינלאומיים, ומגרש נוסף בן 9 גומות המשמש בעיקר לאימונים וללימוד המשחק. 

מ-1961, אחת לארבע שנים מארח המועדון את משחקי המכביה.

מועדון זה העניק לעיר קיסריה את שמה בשפת הסימנים הישראלית, המדמה חבטה במחבט גולף.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מועדון הגולף קיסריה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מועדון הגולף קיסריה

הערות שוליים
------------

1. ↑  שרה לנסמן, שרה לנסמן - שפת סימנים ישראלית ערים ומקומות בישראל!, באתר יוטיוב, ‏27 באוקטובר 2017 (בשפת הסימנים הישראלית)
**גיז'רמו רפאל דה אמורס ראבלו** (בספרדית: **Guillermo Rafael de Amores Ravelo**; נולד ב-19 באוקטובר 1994 בסן ג'סינטו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת השוער בקבוצת לנוס מליגת העל הארגנטינאית.

קריירת מועדונים
---------------

דה אמורס גדל במחלקת הנוער של ליברפול מונטווידאו מליגת העל האורוגוואית. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, במדיה ערך 92 הופעות ליגה. ב-11 בינואר 2018 חתם דה אמורס בבוסטון ריבר מליגת העל האורוגוואית, ממנה הושאל לפלומיננסה מליגת העל הברזילאית.

ב-28 ביולי 2020 חתם דה אמורס בפניקס מליגת העל האורוגוואית, במדיה ערך 14 הופעות ליגה. בחודש ינואר 2021 חתם בדפורטיבו קאלי מליגת העל הקולומביאנית, במדיה ערך 54 הופעות ליגה.

ב-19 ביולי 2022 חתם דה אמורס בלנוס מליגת העל הארגנטינאית. ב-14 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על פטרונטו במסגרת הליגה לעונת 2022.

קריירה בינלאומית
----------------

דה אמורס זכה בתואר השוער המצטיין בטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2013.

קישורים חיצוניים
----------------

* גיז'רמו דה אמורס, ברשת החברתית טוויטר
* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר Soccerway
* פרופיל, באתר WorldFootball.net
* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu

הערות שוליים
------------

1. ↑  Guillermo De Amores llega al Granate באתר הרשמי של לנוס, 19 ביולי 2022 (בספרדית)

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"גיז'רמו דה אמורס"**.
**אוחזת ענף עץ השקד** הוא שמה הפרטי, לכאורה, של נערה ישראלית, נושאה של אגדה אורבנית נפוצה בת עשרות שנים. הסיפור על קיומה מוכר כדיווח אותנטי בצורת קוריוז הנוגע למתן שמות פרטיים יוצאי דופן לילדים על ידי הוריהם.

מקור הסיפור
-----------

מקורו של הסיפור ככל הנראה בשנת 1975, בביקור של כתבת צעירה בשם עידית גיל (ולא של סמדר שיר, כפי שנטען לעיתים) בביתה של משפחה מקריית טבעון. הכתבת פרסמה בשבועון הנוער "מעריב לנוער" כתבה בנושא שמות מוזרים ואקזוטיים בישראל ושוחחה בין השאר עם בני משפחת אלעמי שהעניקו לילדיהם שמות מיוחדים. הבת הבכורה, ששמה הפרטי הוא ניצת הדס, רואיינה על ידי הכתבת בנוגע לשמה המיוחד ולשמה של אחותה הצעירה, שִלְהָב. לשתיים אחות נוספת בשם צמרת. במהלך השיחה עם הכתבת אמרה אמן של הבנות, רותי אלעמי, ככל הנראה בבדיחות הדעת, שבתה האחרת קרויה, או ששקלו לקרוא לה, "אוחזת ענף שקד". כשהתפרסמה הכתבה ב"מעריב לנוער" הופיעה במסגרתה תמונה של ניצת הדס ואוזכר בה השם "אוחזת ענף שקד" כשם של אחותה צמרת.

מקור השם
--------

מקור השם עצמו בשם שירו של יצחק שלו "אוחזת ענף שקד", שלימים היה גם השם שבחר לקובץ שיריו הראשון (תל אביב: אגודת הסופרים העברים ליד דביר, תשי"ב-1951), שזכה להערכה רבה וזיכה אותו בפרס אוסישקין.
השיר נפתח במילים: 

> 
> אחזה בענף של שקד  
> 
> מרֻקם בציצים לבנים  
> 
> ומסֻכסך בטרפים ראשונים  
> 
> ועקֻמה שדרתו בכפה.
> 
> 
> 
>

אמיתות הסיפור
-------------

הסיפור נבדק מספר פעמים על ידי עיתונאים שחיפשו את מקורו וביקשו לשפוך אור על היקף תפוצתו. כתבה בנושא פורסמה בין היתר בשבועון "לאשה". בשנת 2009 יצרו אירית דולב ואלון מרום סדרה דוקומנטרית על אודות אגדות אורבניות בישראל ששודרה בערוץ 8. באחד מפרקי התוכנית מאשרת האחות צמרת, שאכן מדובר באגדה ותו לא. השם אוחזת ענף עץ השקד "הסתובב" לדבריה במשפחה אך לא הייתה ילדה שנקראה כך. אביהן של הבנות מרא אלעמי אישר אף הוא גרסה זו של הסיפור.

שאר הפרטים והגרסאות השונות בנוגע לשם הם מקור להשערות ובדיות בלבד. מרישומי משרד הפנים, שנבדקו מספר פעמים על ידי עיתונאים שחקרו את הנושא, נעדר תיעוד המוכיח כי קיים בישראל אדם בעל שם זה.

עם התפתחות האינטרנט ונגישותו, ניתן לעקוב מקרוב אחר תהליך ההיווצרות של אגדות אורבניות מסוג זה. פוסטים בבלוגים ובטוקבקים בנוגע להיכרות אישית עם אוחזת ענף עץ השקד מופיעים באינטרנט חדשות לבקרים וניתן למצוא דיווחים שונים בדבר מקום מגוריה של הנערה, גילה, תקופת שירותה הצבאי, שמות בני משפחתה ועוד. חיפוש במנועי החיפוש באינטרנט מגלה עשרות עדויות אישיות על אנשים שפגשו כביכול את אוחזת ענף עץ השקד (הקרויה גם "אוחי" או "אוחזי" בפי חבריה הקרובים), סיימו עמה קורסים צבאיים שונים, שירתו עמה בבסיס חיל הים בעתלית ועוד.

קישורים חיצוניים
----------------

* נסלי ברדה וטל גרנות, השם ישמור, באתר של "רשת 13", 4 ביולי 2008 (במקור, מאתר "nana10"). כתבת וידאו בנושא "אוחזת ענף עץ השקד" ושמות חריגים בישראל
* צופיה הירשפלד, מוצש, בעזרת השם: השמות ההזויים והאגדות, באתר nrg‏, 30 ביוני 2013
* דורון פישלר, התשובה, מורן מכה שנית, באתר עושים היסטוריה 13 ביוני 2022

הערות שוליים
------------

1. 1 2  רוביק רוזנטל, הזירה הלשונית: מיהו קרנף?, באתר nrg‏, 13 בינואר 2011
2. ↑  יצחק שלו, אוחזת ענף־שקד, דבר, 31 בינואר 1947, המשך; ושוב לאחר צאת הספר: יצחק שלו, אוחזת ענף שקד, דבר, 13 ביוני 1952.
3. ↑  יצחק טסלר, מבוא לתקשורת, באתר nrg‏, 8 באוגוסט 2009
4. ↑  ראו למשל: ; אורי קליין, עכבר העיר אונליין, אם תרצו אין זו אגדה, באתר הארץ, 07 באוגוסט 2009;
ישראל הוכמן
**ישראל הוכמן** (1908 - ספטמבר 1974) היה ראש מועצת אבן יהודה ומפעילי מועצת הפועלים באבן יהודה.

ביוגרפיה
--------

נולד בהורנוסוייפל בפלך ושיגורד במחוז קייב באוקראינה.

קיבל חינוך מסורתי ב"חדר" ובישיבה. בגיל עשר עברה משפחתו לקייב ושם למד בגימנסיה "תרבות" בעברית, בתנאים מחתרתיים ותחת איסור השלטונות הקומוניסטיים.

עלה לארץ ישראל ב-1924, הצטרף ל"חבורת מעבר" בפתח תקווה ועבד כפועל בניין בחקלאות.

בשנת 1936 עבר למושבה אבן יהודה, בה עבד בחקלאות, סבלות ובניין. היה פעיל בארגון הפועלים במקום להגנה על זכויותיהם. ב-1948 נבחר למזכיר מועצת הפועלים במקום, תפקיד בו החזיק אל תוך שנות ה-60. 

הוכמן התמודד בראשות רשימת מפא"י למועצה המקומית וזכה בארבעה מנדטים מתוך תשעה. אולם למרות זאת הותיר את ראשות המועצה בידי ראש המועצה הראשון יהודה בכר והסתפק בתפקיד הסגן. בבחירות למועצה המקומית בשנת 1955 התמודד בראשות רשימת מפא"י שזכתה ב-2 מתוך 9 מקומות במועצה. הוא כרת הסכם קואליציוני עם יחיאל זלינגר ומונה לסגן ראש המועצה המקומית. עם פטירתו של זלינגר בשנת 1963 התמודד על ראשות המועצה אך הפסיד למשה וינקלר ונותר באופוזיציה. לאחר כשנה נוצר משבר קואלציוני במושבה ונחתם הסכם קואליצויוני בין מפא"י והליברלים, על פיו תהיה רוטציה ובספטמבר הוכמן יבחר לראשות המועצה. הוכמן נבחר שוב לראש המועצה ב-1965 ונבחר בשלישית ב-1969 מטעם המערך, אז הקים קואליציה רחבה עם אנשי גח"ל. לקראת הבחירות בסוף 1973 לא הציג שוב מועמדות למועצה.

בתקופת כהונתו הוקמו מבני חינוך ונסללו כבישים, הוקמה מחלקה חדשה במועצה - לשכת הנוער. ישראל הוכמן עסק רבות בקליטת משפחות עולים באבן יהודה. עם זאת, מדיניותו של הוכמן היתה לפתח את אבן יהודה תוך שמירה על אופיה החקלאי.

נהרג מפגיעת רכב חולף בכביש 4. לזכרו גן ציבורי ברחוב ההדרים באבן יהודה.

משפחתו
------

אשתו הראשונה היתה רעיה קפלן, אם ילדיו: רן רם (הוכמן) ופרופ' אילה הוכמן. בשנת 1958 נפטרה אשתו רעיה. הוא התחתן עם רינה סובול בשנת 1965.

הערות שוליים
------------

1. ↑  בית הראשונים - אבן יהודה, באתר ועד הכפר
2. ↑  אבן פינה לבית ההסתדרות בקדימה, על המשמר, 14 בדצמבר 1960
3. ↑  לחברנו ישראל הוכמן, דבר, 10 ביוני 1962
4. ↑  הודעה בדבר הבחירות למועצה המקומית אבן יהודה, 17 בנובמבר 1950, ילקוט הפרסומים 130, עמוד 389
5. ↑  יהודה בכר - ראש מועצת אבן יהודה, הַבֹּקֶר, 2 בינואר 1951
6. ↑  הודעה בדבר הבחירות למועצה המקומית אבן יהודה, ילקוט הפרסומים 437, 28 באוגוסט 1955, עמ' 1229
7. ↑  י. זלינגר בראש מועצת אבן יהודה, הארץ, 17 באוקטובר 1955
8. ↑  חגה של אבן יהודה, הַבֹּקֶר, 4 במאי 1958
9. ↑  משה וינקלר ראש מועצת אבן יהודה, דבר, 22 במרץ 1963
10. ↑  אלכס ינאי, המועצה המקומית באבן יהודה משותקת מאז נובמבר אשתקד, מעריב, 21 באפריל 1964
11. ↑  גם נציג מפא"י יכהן בראשות אבן יהודה, מעריב, 13 במאי 1964
12. ↑  י. הופמן נבחר לכהונת ראש מועצת אבן יחודה, דבר, 30 בנובמבר 1965
13. ↑  הוקמה קואליציה במועצת אבן־יהודה, מעריב, 11 בנובמבר 1969
14. 1 2  אלכס ינאי, אבן יהודה: שמירה על צביון חקלאי, מעריב, 22 בדצמבר 1970
15. ↑  הרכב רשימות המועמדים בנתניה, על המשמר, 26 בספטמבר 1973
16. ↑  אלכס ינאי, אבן־יהודה רוצה לקלוט 200 משפחות של עולים, מעריב, 23 בינואר 1963
17. ↑  ישראל הוכמן למנוחות, דבר, 19 בספטמבר 1974
18. ↑  גן ציבורי, דבר, 9 בספטמבר 1975
19. ↑  ישראל הוכמן ז"ל, מעריב, 15 בספטמבר 1975
**הת'ר דין לוקליר** (באנגלית: **Heather Deen Locklear**; ‏נולדה ב-25 בספטמבר 1961) היא שחקנית אמריקאית. ידועה בעיקר בשל תפקידיה בסדרות הטלוויזיה "שושלת" בתור סמי ג'ו, "מלרוז פלייס" בתור אמנדה וודוורד, ו"ספין סיטי" בתור מור קייטלין.

ביוגרפיה
--------

לוקליר נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, בתם של ויליאם רוברט ודיאן לוקליר. היא הצעירה מבין ארבעה אחים.

בעת לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, לוקליר עבדה כדוגמנית והשתתפה בפרסומות.

קריירה
------

ההופעה הראשונה שלה על המסך הייתה בראשית 1980 עם תפקידים קטנים בסדרות "צ'יפס" ו"רוברט 240". ב-1981, הבמאי אהרון ספלינג ליהק אותה לסדרה "שושלת", בה הופיעה לוקליר עד ירידתה מהמסכים ב-1989. בשנת 1993 היא השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "מלרוז פלייס", ועם הזמן נהייתה שחקנית קבועה בסדרה עד לביטולה ב-1999. לאורך הקריירה שלה היא השתתפה במספר הפקות טלוויזיה של אהרון ספלינג החל מ"שושלת" ו"מלרוז פלייס" ועד ל"טי. ג'יי הוקר", "ספינת האהבה" ו"המלון".

לאחר ביטול "מלרוז פלייס" היא השתתפה בקומדיית המצבים "ספין סיטי" עד לסיומה בשנת 2002, והייתה מועמדת על תפקידה בסדרה פעמיים לפרס גלובוס הזהב בקטגוריה "השחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה בטלוויזיה". בשנת 2002 היא השתתפה בתפקיד אורח מספר פעמים בסדרה "סקראבס". בשנת 2004 היא ביצעה תפקיד אורח בסיטקום "שני גברים וחצי", וכיכבה בסדרת הדרמה "לקס" ב־NBC. בשנת 2005 היא הופיעה בסרט הקומדיה "הגבר המושלם", ובאותה שנה היא שיחקה בסדרה "בוסטון ליגל". בשנת 2007 שיחקה בסרט הדרמה "משחק החיים" לצד טום סייזמור. בנובמבר 2009 לוקליר הצטרפה לקאסט של סדרת הספין אוף של "מלרוז פלייס" בעלת אותו השם. היא הופיעה כמעט בכל פרק בסדרה בתפקיד הידוע שלה סתור אמנדה וודוורד. למרות הופעתה של לוקליר יחד עם שחקנים שונים מהסדרה המקורית, הסדרה לא זכתה להצלחה ובוטלה לאחר עונה אחת בלבד.

חיים אישיים
-----------

לוקליר הייתה נשואה למתופף טומי לי מלהקת מוטלי קרו, שנישא מאוחר יותר לפמלה אנדרסון, ממאי 1986 עד אוגוסט 1993. שנה לאחר גירושיהם, היא נישאה לריצ'י סמבורה, גיטריסט להקת הרוק בון ג'ובי. בשנת 1997 נולדה בתם היחידה. בפברואר 2006 לוקליר הגישה בקשת גירושים מסמבורה והשניים התגרשו באופן סופי ב-2007. באותה שנה היא החלה מערכת יחסים עם השחקן ג'ק וגנר ששיחק לצדה ב"מלרוז פלייס".

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקיציטוט ציטוטים בוויקיציטוט: **הת'ר לוקליר** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **הת'ר לוקליר** |

* הת'ר לוקליר, ברשת החברתית אינסטגרם
* הת'ר לוקליר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* הת'ר לוקליר, באתר AllMovie (באנגלית)
* הת'ר לוקליר, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)
* הת'ר לוקליר, באתר Metacritic (באנגלית)
* הת'ר לוקליר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BNE: XX1366824
* BnF: cb14200038r (data)
* GND: 142073229
* ISNI: 0000 0001 0921 7183
* LCCN: n95050639
* NKC: xx0041136
* SNAC: w6h71bk1
* VIAF: 85558964
* WorldCat: lccn-n95050639

 |
**אוח פל** (שם מדעי: ***Bubo peli***, לעיתים נכלל בסוג ***Scotopelia***) הוא מין של אוח גדול מאוד החי ברחבי אפריקה. אוח זה קרוי על שם החוקר ההולנדי הנדריק פל (אנ') אשר שימש גם כמושל של גינאה ההולנדית.

מאפיינים
--------

אוח זה הוא מהגדולים שבדורסי הלילה בעולם. הוא מגיע לאורך 51–63 ס"מ, למוטת כנפיים של 153 ס"מ ולמשקל 2-2.3 ק"ג. האוח בעל נוצות חומות-אדומות והבטן בהירה ומנומרת. ינשוף זה מתמחה בדומה למיני הקטופה בתפיסת דגים ויצורים מימיים דומים והוא בעל טפרים חזקות בעלות קרסים המונעים מטרפו להחליק. בניגוד למרבית הינשופיים הוא חסר את השמיעה המחודדת ואת הנוצות הרכות שמשקיטות רעשים, החשובות כ"כ לשאר דורסי הלילה והאוזניים גם לא בולטות כמו אצל שאר האוחים.

האוח מצוי בטבע באפריקה שמדרום לסהרה, בעיקר באזורי יערות טרופיים עד גובה 1,700 מטר וגדות נהרות, אגמים וביצות. הוא מתרחק מאזורים יבשים או מחופי הים. הוא נצפה מספר פעמים בניגריה, סנגל, גמביה, גינאה וסיירה לאון ובמרכז אפריקה ממזרח קונגו ולאורך דרום סודאן, סומליה, קניה וטנזניה ודרומה עד לזימבבואה, בוצואנה ודרום אפריקה.

אוח זה יוצא לצוד לפנות הערב, ובלילה ולפני הזריחה אם כי בעתות רעב יפעל גם ביום. הוא מחפש בקרבת המים טרף כמו דגים שונים שיכולים להגיע למשקל 2 ק"ג אך בדרך כלל קטנים בהרבה. לעומת מיני הקטופה הפיסקיבורים, אוח זה יכול לגוון אם לא ימצא דגים בצפרדעים ושאר דו-חיים, סרטנים וחרקים גדולים ואף צדפות. כמו כן הוא יחטוף צעירי תניני יאור פגיעים. האוח עוקב אחרי התנודות של המים ואז צולל מענף לעבר טרפו ואוחז בו עם טפריו הגדולות.

אוח זה הוא מונוגמי וטריטוריאלי ויתקוף מסיגי גבול.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אוח פל** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* EOL
* ADW
* ARKive
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  אוח פל באתר הרשימה האדומה של IUCN
*Bubo ascalaphus*
**אוח פרעוני** הקרוי גם **אוח מדברי** (שם מדעי: *Bubo ascalaphus*) הוא מין של אוח ממשפחת הינשופיים החי במזרח התיכון ובצפון אפריקה ומגיע גם לישראל.

מאפיינים
--------

אוח זה קטן יחסית לסוגו ומגיע לאורך 45–60 ס"מ והוא מזכיר מעט את האוח המצוי. הוא בעל נוצות צהובות וכתומות יותר מהאוח המצוי ובעל פני שמע חיוורים בצבעם. הכנפיים חומות כהות עם כתמים בהירים מעט. גם ה"אוזניים" שלו קטנות יותר ומוצמדות לראשו.

אוח זה חי בתנאי אקלים מדבריים וסלעיים, וכמו קרוביו, הוא פעיל לילה. הוא תוקף את טרפו ממארב בשטח של 2.5 קמ"ר. מזונו העיקרי הוא עכברים וחולדות, אך גם עופות שונים, זוחלים, עקרבים וחיפושיות.

האוחים הם עופות מונוגמים החיים עם בן זוגם לכל חייהם. הם מקננים במערות או בין סלעים ומטילים 2–3 ביצים בכל תטולה.

מיון
----

לאוח שני תת-מינים:

* *Bubo ascalaphus ascalaphus*
* *Bubo ascalaphus desertorum*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אוח פרעוני** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* EOL
* ARKive
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  אוח פרעוני באתר הרשימה האדומה של IUCN
**בית הכנסת החדש** ברחוב קייזר 6 בעיר אפינגן במחוז היילברון בגרמניה, היה בית כנסת שנבנה בשנים 1872–1873. המבנה הוצת ב-1938, ושנתיים לאחר מכן נהרס כליל.

היסטוריה
--------

במשך כמאה שנה, ערכה הקהילה היהודית באפינגן את תפילותיה בבית כנסת ברחוב קופרגאסה 2. לאחר שהמבנה לא תאם יותר את רוח ורעיונות הזמן, הוחלט להקים מבנה חדש ומייצג יותר, בקרבת מקום לכנסייה האוונגליסטית בעיר. לעיתים רחוקות בלבד הותר לבנות בית כנסת בקרבת כנסייה. בשנת 1868 רכשה הקהילה היהודית את אתר הבנייה, והבנייה נערכה בשנים 1872–1873 לפי תוכניות של האדריכל ויליאם לובלין.

חנוכת בית הכנסת נערכה ביום שישי ב-31 באוקטובר 1871. בשעה 4 אחר הצהריים יצאה תהלוכה שצעדה מבית הכנסת הישן, בראשה צעדו ילדי בית הספר בליווי מקהלה, ובעקבותיהם ראשי ואנשי הקהילה שנשאו את הספר תורה. בהגיעם לבית הכנסת החדש נמסרו להם המפתחות על ידי האדריכל, וכשהקהל נע דרך השער ניגנו בהרמוניום. את הנאום החגיגי נשא הרב דוד גייסמר, ובתוכנית האמנותית הייתה מקהלת בנים ובנות בליווי מוזיקלי. את דרשת ערב השבת נשא רב מחוז היידלברג הלל זונדהיימר.

אדריכלות
--------

שער שמוקף בשני צדדיו בעמודים מעוטרים העניק את הגישה היחידה לבניין. העובדה שלא הוקצתה כניסה נוספת נפרדת לנשים נובעת כנראה מהליברליות של הקהילה היהודית באפינגן. את הדלת הראשית כיסה קשת מבוססת על ארכיטרב, שהוקף בשלשה חלונות מקושתים. מעל החלונות נמתח גמלון שבמרכזו חלון בדמות "עין שור", עם רצועת אפריז.

פרעות ליל הבדולח
----------------

חלק גדול מאנשי הקהילה היהודית באפינגן היגרו מהעיר או עברו לערים הגדולות בעקבות הצרת צעדי היהודים על ידי הנאצים. למרות שבית הכנסת נמכר לבנק גרמני באוקטובר 1938, הוא הועלה באש באירועי ליל הבדולח בנובמבר, ונהרס בשנת 1940. על הריסות בית הכנסת בנה הבנק את המטה שלו בשנת 1956.

אדוארד נקרמן, עורך דין באפינגן, תיאר את אירועי הלילה כדלקמן: "בנובמבר 1938 בוצעו גם באפינגן אקציות נגד יהודים, בית הכנסת הוצת, ובהשתתפות נערי בית הספר היסודי בוצעה פשיטה נגד היהודים המקומיים, תוך שהם צורחים על היהודים ודוחפים אותם במקלות לעבר בית המעצר המקומי. הפעולה נעשתה תחת הכוונה והנהגה של ראש העיר צוטאברן, המורה הראשי, ופקיד בבית המשפט המקומי."

ביוזמת הכנסייה הקתולית והפרוטסטנטית הותקן במקום לוח זיכרון. בשנת 2008 נוסף שלט הנצחה עם שמות יהודי העיר שנרצחו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית הכנסת החדש** בוויקישיתוף
בית הכנסת החדש באפינגן, באתר alemannia-judaica.de
**מנומר** (באנגלית: **Tigerstripe**, פסי טיגריס) הוא הכינוי לסכמת הסוואה שפותחה עבור שימוש ללחימה מטווח קרוב בג'ונגלים צפופים. השם "מנומר" הרווח בעברית נובע מהדמיון של ההסוואה לפסיו של הטיגריס, שלעיתים מתורגם באופן שגוי לנמר (בפועל, לנמר אין פסים אלא חברבורות). היא כוללת פסים צרים שנראים כמו משיכות מכחול של ירוק וחום, ופסים רחבים הנראים כמשיכות מכחול של שחור מודפס על גוון בהיר של זית או חאקי. הסכמה מבוססת ככל הנראה על סכמת "לטאה" (Lizard), שהייתה בשימוש בקרב כוחות האימפריה הקולוניאלית הצרפתית בהודו-סין. הסכמה המנומרת פותחה לאחר שהוכרה עצמאותה של הודו-סין, בידי צבא דרום וייטנאם. בתקופת מלחמת וייטנאם אומצה הסכמה בידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית. במהלך המלחמה ולאחריה, אומצה הסכמה גם בידי מספר מדינות אסייתיות נוספות.

ארגון הטרור טיגריסי השחרור של טאמיל אילם שפעל בסרי לנקה, אימץ את סכמת ההסוואה המנומרת במדים הרשמיים שהונפקו לפעיליו. עם זאת, המדים הללו היו שונים מאוד מהסכמה המנומרת הקלאסית של מלחמת וייטנאם. הפסים שלהם היו קטנים יותר, ולרוב אופקיים. הסכמה גם הייתה בשימוש בקרב הכוחות האמריקאיים והבריטיים בעיראק ואפגניסטן.

גלריה
-----

* חיילי צבא מזרח טימור במדים מנומריםחיילי צבא מזרח טימור במדים מנומרים
* אנשי חיל הים הפיליפיניאנשי חיל הים הפיליפיני
* מטוס קרב מדגם F-16 פייטינג פלקון מוסווה בסכמה מנומרתמטוס קרב מדגם F-16 פייטינג פלקון מוסווה בסכמה מנומרת
* חייל אמריקאי בווייטנאםחייל אמריקאי בווייטנאם
* חיילים אמריקאים בווייטנאם במדים מנומריםחיילים אמריקאים בווייטנאם במדים מנומרים

ראו גם
------

* לטאה (סכמת הסוואה)
* פלקטרן
* הסוואה צבאית

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מנומר** בוויקישיתוף
**כריסטיאן מיכלסן** (בנורווגית: **Christian Michelsen**;‏ 15 במרץ 1857 – 29 ביוני 1925) היה איל ספנות ומדינאי נורווגי. כיהן כראש ממשלת נורווגיה מ-1905 עד 1907. מיכלסן ידוע בעיקר בתפקידו המרכזי בפירוק האיחוד בין נורווגיה לשוודיה ב-1905, והיה אחד מהפוליטיקאים המשפיעים ביותר בנורווגיה באותו הזמן.

ראשית חייו
----------

מיכלסן נולד בברגן, ונקרא על שם סבו, הבישוף פטר כריסטיאן הרסלב קירשוב. הוא היה הבכור מבין חמישה אחים שנולדו למשפחת סוחרים. מיכלסן למד משפטים באוניברסיטת פרדריק המלכותית ועבד כעורך דין. בהמשך הקים חברת הספנות שהפך לאחת מהגדולות בנורווגיה.

קריירה פוליטית
--------------

מיכלסן נבחר לסטורטינג ב-1891 מטעם המפלגה הליברלית של נורווגיה. כיהן כשר האוצר תחת ממשלו את פרנסיס הגרופ ותמך במדיניות תקיפה יותר כלפי האיחוד השוודי-נורווגי. במרץ 1905 מונה לראש ממשלת נורווגיה, ומיד הפך למנהיג התנועה לקראת פירוק האיחוד.

הבסיס הפורמלי לפירוק היה סירובו של המלך אוסקר השני לקבל את החוקים הקונסולריים הנורווגים (Konsulatsaken). ממשלת שוודיה התעקשה שחוקים המסדירים את ענייני החוץ חייבים להיות חלק מהסכם האיחוד, וככזה, חוקים אלו לא יכולים לעבור על ידי הסטורטינג ללא הסכמת הריקסדאג.

ב-27 במאי 1905 סירב המלך אוסקר לחתום על הצעת החוק, ובתגובה התפטרו שרי הקבינט הנורווגי. המלך לא נקט בפעולה נוספת, והפוליטיקאים השוודים לא עשו דבר. ב-7 ביוני הכריז הסטורטינג שמכיוון שהמלך לא הצליח להקים ממשלה חדשה בנורווגיה לאחר התפטרותו של מיכלסן, הוא איבד את יכולת השלטון ולכן הפסיק לשמש כמלך נורווגיה.

מיכלסן קיבל את העיקרון שלמלוכה דמוקרטית יהיו סיכויים גדולים יותר להתקבל בעולם ובקרב רוב הנורווגים. הוקון השביעי הפך למלך נורווגיה לאחר שמשאל עם חדש העניק לו כ-79% מהקולות.

ב-1907 התפטר מתפקידו, וירגן לובלנד החליף אותו בתפקיד.

ב-1925 הקים, יחד עם פריטיוף ננסן והתעשיין ג'ואקים להמקוהל (אנ'), את מפלגת ליגת המולדת (אנ').

חיים אישיים
-----------

מיכלסן היה נשוי ליוהאן בנדיקטה ולנדלה משנת 1881 (1861–1910). בשנת 1905 הוענק לו הצלב הגדול של מסדר אולף הקדוש.

ב-1899 החל מיכלסן בבניית אחוזת גמלהאוגן (אנ'), אשר הושלמה ב-1900. האחוזה כיום מתפקדת כבית המגורים של משפחת המלוכה הנורווגית ופתוחה לציבור.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **כריסטיאן מיכלסן** בוויקישיתוף
* כריסטיאן מיכלסן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BIBSYS: 90842364
* GND: 1073847616
* ISNI: 0000 0000 7105 6125
* KulturNav: db8fbd28-b4d1-4f03-8dc9-fe00aefb096e
* LCCN: n80166878
* SELIBR: 326522
* SUDOC: 057608032
* VIAF: 23454313
* WorldCat: lccn-n80166878

 |
שלט הכניסה לבית העלמין "מנוחה נכונה" בכפר סבא

**מנוחה נכונה לכולם** היא עמותה לקבורה אזרחית בישראל - קבורה שאינה כפופה לכללי דת כלשהי. במקביל אליה פועלות בישראל עמותות אחדות לקידום קבורה אזרחית ביישובים שונים: "מנוחה נכונה - פתח תקווה", "מנוחה נכונה - נס ציונה" וכו'.

היסטוריה
--------

העמותה הוקמה ב-1986 על ידי בועז מואב במטרה לאפשר לכל אדם בישראל להיקבר בטקס ובצורה התואמים את השקפת עולמו, אמונתו ורצונו, ובסמוך למקום מגוריו. שם העמותה שאוב מתפילת האשכבה "אל מלא רחמים".

בעקבות מאמציה נחקק ב-1996 חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית. בשנת 1999 החלה העמותה להפעיל בבאר שבע את בית העלמין החילוני הראשון. ומאז שנת 2006 פועלת חלקה אלטרנטיבית של מנוחה נכונה גם בקריית טבעון. בחודש מאי 2009 התחיל לפעול בית העלמין מנוחה נכונה כפר סבא, זהו בית העלמין האזרחי הציבורי הראשון ברשות מקומית במרכז הארץ. בשנת 2012 שינתה העמותה את שמה ל"מנוחה נכונה לכולם", יוזם שינוי השם היה מר שלום נוי, מקים בית העלמין האזרחי ויו"ר העמותה באותה עת, אשר פעל בכנסת ובערכאות משפטיות להקמת בתי עלמין אזרחיים בכל רחבי ישראל. העמותה פועלת בשיתוף פעולה עם עמותות מקומיות כעמותת גג לבתי עלמין אזרחיים בכל הארץ.  

על בסיס שינוי השם ובמטרה לשנות את מדיניות העמותה, הוגשה עתירה על ידי עיריית כפר סבא וחברה קדישא המקומית נגד עמותת מנוחה נכונה לכולם. לאחר כשמונה שנים פסק בית המשפט בסוף שנת 2020 כי אין בכוונתו להתערב בנושא.

מנכ"לית העמותה היום היא ברכה לוי, ויו"ר העמותה הוא ערן גרינברג.

חזון העמותה
-----------

העמותה פועלת על פי הקווים המנחים הבאים:

* אין לכפות אמונות ומנהגי קבורה על הנפטר ועל משפחתו.
* יש לנהוג בסובלנות כלפי כל זרם דתי וכל זרם חילוני באשר הוא.
* אלה המעוניינים בטקס חילוני או דתי, בנוסח כלשהו, ראויים לקיום טקס על פי רצונם.

פעילות העמותה כוללת:

* איתור שטחי קבורה, לתכנון בתי עלמין ולהפעלת שירותי קבורה אזרחית בכל הארץ.
* עריכת הלוויה בהתאם לרצון הנפטר וקרוביו.

העמותה אינה שוללת טקסי קבורה דתיים ומאפשרת למעוניינים בכך להיקבר בחלקה המיועדת ליהודים בלבד.

מנוחה נכונה כפר סבא
-------------------

"מנוחה נכונה כפר סבא" הוא בית עלמין אזרחי יהודי, המופעל על ידי העמותה. בית העלמין פועל בתחומי הרשות המוניציפלית של העיר כפר סבא, החל לפעול במאי 2009.

ראו גם
------

* קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מנוחה נכונה** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של מנוחה נכונה
* סרט: מעמד פרידה מהשחקן אברהם מור וטקס ההלוויה בבית העלמין 'מנוחה נכונה' בכפר סבא.
* עמותות "מנוחה נכונה" באתר "גיידסטאר"

הערות שוליים
------------

1. ↑  נעמי מי-עמי, ‏יישום חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית בישראל, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 16 בדצמבר 2007
2. ↑  בית המשפט המחוזי מרכז-לוד ת"א 46717-06-12
3. ↑  זמן מעריב, כפר סבא: נפתח בית קברות ציבורי עם קבורה אזרחית, באתר nrg‏, 8 ביוני 2009
**פאוזי אל-אסמר** (מערבית: **فوزي الأسمر**,‏ 1937 - 19 בספטמבר 2013) היה סופר, משורר ועיתונאי ערבי-ישראלי שהתגורר בארצות הברית.

ביוגרפיה
--------

אל-אסמר נולד בחיפה למשפחה ערבית נוצרית וגדל בלוד. הוא עבר לתל אביב וניסה להשתלב בקרב חוגי הספרות היהודיים. הוא פרסם שירים שזכו להצלחה ברחוב הערבי ובעיתונות העברית. היה חבר מערכת העיתון אלפג'ר, ביטאון מפ"ם בערבית, וכן חבר מערכת במגזין "העולם הזה". הוא אף ניהל הוצאת ספרים פרטית קטנה של ספרים בערבית. 

בשנת 1969 הוא נעצר בחשד שקיים קשרים עם ארגוני חבלה ונכלא במעצר מנהלי על פי תקנות ההגנה לשעת חירום. כמחאה על מעצרו של אל-אסמר, קיימה תנועת שי"ח כינוס משותף של סופרים יהודים וערבים המתנגדים למעצרים מנהליים, בבית סוקולוב בתל אביב. לאחר 15 חודשים שוחרר כאשר החשדות נגדו התבדו, אך תנועותיו הוגבלו ונאסר עליו לצאת את העיר לוד בה התגוררו הוריו.

ב-1975 פרסם ספר אוטוביוגרפי בעברית, שכותרתו הייתה 'להיות ערבי בישראל'. הוא תיאר בו את חיי היומיום של אזרח ערבי במדינת ישראל. הספר היה בין הספרים הראשונים שנכתבו על המצב הפוליטי בישראל על ידי ערבי-ישראלי.

בשנת 1986 יצא בלונדון ספרו Through the Hebrew Looking Glass: Arab Stereotypes in Children's Literature, בו הוא בוחן סיפורי ילדים ישראלים כמו חסמבה ודנידין ומאשים אותם בגזענות ודעות קדומות כלפי הערבים.

הוא למד היסטוריה ומדעי המדינה בארצות הברית וקיבל דוקטורט ב-1981 מ-אוניברסיטת אקסטר בבריטניה. באותה שנה הפך לאזרח אמריקאי. שימש כעורך האחראי של העיתון הערבי "א-שרק אל-אווסט". כותב כיום בעבור היומון הסעודי אל-ריאד ועובד בעבור סוכנות החדשות של איחוד האמירויות בארצות הברית (UAE News Agency).

החל משנת 1996 הוא לימד באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די. סי.. סיפור חייו הומחז בידי סוהיל חדאד למחזה בשם "להיות ערבי בישראל", שהוצג בתיאטרונטו ב-2001.

נפטר ב-19 בספטמבר 2013.

מספריו
------

* **להיות ערבי בישראל**, הוצאת ישראל שחק, 1975

* Wind-Driven Reed and Other Poems, Three Continents Press, 1979
* Through the Hebrew Looking Glass: Arab Stereotypes in Children's Literature
* Towards a Socialist Republic of Palestine, (as co-editor, with with Uri Davis and Naim Khader) (1978) מסת"ב 0-903729-30-X
* Debate on Palestine, (as co-editor, with Uri Davis and Naim Khader) (1981) מסת"ב 0-903729-64-4

קישורים חיצוניים
----------------

* רשימת הפרסומים של פאוזי אל-אסמר, בקטלוג הספרייה הלאומית
* אודות פאוזי
* מאמריו בעיתון אל-ריאד (בערבית)
* עפרה ישועה-ליית, **בארץ המשוגעים**, אצל אלי אשד
* Israel revisited, 1976, מאת פאוזי אל-אסמר
* 

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007275590205171
* BNE: XX1003540
* BnF: cb11889289n (data)
* CiNii: DA02225249
* GND: 1057552410
* ISNI: 0000 0000 8375 7615
* LCCN: n79007014
* NDL: 00438768
* NLA: 35952980
* NTA: 068380143
* RERO: 02-A011996901
* SELIBR: 247568
* SUDOC: 077911709
* VIAF: 41835973
* WorldCat: lccn-n79007014

 |
**כריסטיאן לודוויג הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין** (בגרמנית: **Friedrich Wilhelm, Herzog zu Mecklenburg-Schwerin**‏; 1 בדצמבר 1623 - 21 ביוני 1692), היה דוכס מקלנבורג-שוורין בין השנים 1658–1692.

ביוגרפיה
--------

כריסטיאן לודוויג נולד ב-1 בדצמבר 1623 בשוורין שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, לאדולף פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין ולמריה אנה מפריזיה המזרחית, בתם של אנו השלישי, רוזן פריזיה המזרחית ואנה מהולשטיין-גוטורפ. בהיותו ילד קטן ייעד אותו אביו לבישוף שוורין, אך המינוי לבסוף לא יצא אל הפועל, משום שלאחר מות הבישוף אולריך מדנמרק בשנת 1633, צורפה הבישופות לדוכסות מקלנבורג-שוורין.

בשנת 1658 מת אביו אדולף פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין, וכריסטיאן לודוויג עלה לשלטון במקומו. בשנת 1660 בנה כריסטיאן לודוויג את ארמון לוסט על יד ראצברג, ובשנת 1662 נסע לפריז לבית המלוכה הצרפתי. ב-29 בספטמבר 1663 המיר כריסטיאן לודוויג את דתו לקתולית, כשלואי הארבעה עשר, מלך צרפת משמש כסנדקו, ואז ניתן לו השם לודוויג.

ב-21 ביוני 1692 מת כריסטיאן לודוויג בהאג ללא בנים, ובמקומו עלה לשלטון אחיינו פרידריך וילהלם, דוכס מקלנבורג-שוורין. גופתו של כריסטיאן לודוויג הושטה דרך הים לדמיץ, ומשם הועברה לשוורין ואחר כך לדובראן שם היא נקברה.

משפחתו
------

בשנת 1640 התחתן כריסטיאן לודוויג עם כריסטינה מרגרטה ממקלנבורג-גיסטרוב, בתם של יוהאן אלברכט השני, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב ומרגרטה אליזבת ממקלנבורג, אך התגרש ממנה בשנת 1660 ללא שהיו להם ילדים.

בשנת 1664 התחתן כריסטיאן לודוויג עם אליזבת אנז'ליק דה מונמורנסי, אך גם ממנה לא היו לו ילדים.

אילן יוחסין
-----------


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| יוהאן אלברכט הראשון, דוכס מקלנבורג |   | אנה סופיה מפרוסיה |   | אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ |   | כריסטינה מהסן |   | אדצארד השני, רוזן פריזיה המזרחית |   | קתרינה ואסה |
|   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |
|   |   | יוהאן השביעי, דוכס מקלנבורג |   |   |   | סופיה מהולשטיין-גוטורפ |   | אנה מהולשטיין-גוטורפ |   |   |   | אנו השלישי, רוזן פריזיה המזרחית |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|
|   |   |   |   |   | אדולף פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין |   |   |   |   |   |   |   | אנה מריה מפריזיה המזרחית |
|   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | **כריסטיאן לודוויג הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין** |
|

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **כריסטיאן לודוויג הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין** בוויקישיתוף
* כריסטיאן לודוויג הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 101053037
* ISNI: 0000 0000 0275 1562
* NKC: ntk20201095372
* SUDOC: 184698790
* VIAF: 76673912
* WorldCat: viaf-76673912

 |
פנים בית הכנסת, הצד המערבי. נראים יציעי עזרת הנשים ושלט "בואי בשלום" שהוצב בחלקו האחורי של בית הכנסת, אליו מסתובב הקהל בעת אמירת קטע זה, כתחליף לסידורי התפילה
**בית הכנסת החדש** של דומברובה טרנובסקה נבנה במאה ה-19 כדי לשרת את הקהילה היהודית הגדולה בעיר. הוא עומד ברחוב ברק יוסלביץ' ושוקם בראשית המאה ה-21 במעורבות השלטון המקומי והאיחוד האירופי.

היסטוריה
--------

בית הכנסת נוסד במקור בידי אייזיק שטרן, הוא תוכנן ונבנה במחצית השנייה של המאה ה-19 בידי האדריכל והמהנדס היהודי אברהם גולדשטיין. עבודות השלד של המבנה נעשו בשנים 1855-1860, וחנוכת המבנה הייתה כנראה באפריל 1863. נתון זה מתבסס על מסמכיו של נגר יהודי מקומי שמהם עולה כי סיפק בשנה זו לבית הכנסת שתי דלתות וארבע עשרה חלונות. בית הכנסת המקורי היה קטן יחסית ועשוי עץ, בראשית המאה ה-20 נבנה לצדו המזרחי מקווה שנהרס אחרי מלחמת העולם הראשונה עם חלק מבית הכנסת. המבנה הנוכחי הוא פרי שיפוץ נרחב שנערך במקום בשנים 1936-1937, ובמהלכם נוספה לו החזית בעלת המגדלים ושלוש קומות היציעים.

בית הכנסת נבנה מלבנים אדומות הוא מתוכנן בסגנון אקלקטי-קלאסי עם אלמנטים מוריים. הוא מקורה בגג רעפים בשיפוע מתון.

במהלך מלחמת העולם השנייה הרסו הנאצים את פנים בית הכנסת והציתו בו אש, אך כנראה נעשו ניסיונות לכבותה בידי המקומיים. ספרי התורה שנותרו במקום אחרי המלחמה היו שרופים חלקית. לאחר המלחמה התפללו בני הקהילה היהודית הקטנה שהחלה להתארגן במקום במבואה של בית הכנסת, ובסביבות 1950 ייחדו חדרון בצד המבנה לתפילות. האולם המרכזי נותר בשממונו, וניסיונות להחזיר אותו לבעלות יהודית לא צלחו למרות צו בית משפט בנושא. הקהילה ובית הכנסת הקטן המשיכו לתפקד עד סוף שנות ה-60, אז עברו אחרוני המתפללים למבנה קטן ברחוב סמוך.

בשנת 1971 הפך המבנה לרכוש אוצר המדינה, באישור יהודי והוחל בהכנות לשיקום בית הכנסת במטרה להקים בו בית תרבות. אולם התפילה המרכזי נועד להפוך לרחבת ריקודים. באמצע שנות ה-70 החלו העבודות, אך לאחר מטרים ספורים שנחפרו באדמת האולם המרכזי ופיגומים שהוקמו, נעצרה העבודה. ב-1976 חודשה העבודה לזמן קצר והגג כוסה בכיסוי מתכת, אך העבודה נעצרה שוב ומצבו של בית הכנסת המשיך להתדרדר.

בשנת 2008 החלו עבודות שיקום מבנה בית הכנסת במימון האיחוד האירופי ורשויות פולין קטן, העבודות הושלמו במאי 2012 בחנוכת בית הכנסת מחדש. מאז מוצגים במקום תצוגות קבע של מוצגים יהודיים מן הסביבה.

גלריה מציורי הקיר המשוחזרים בהיכל
---------------------------------

* 
* 
* 
* 
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית הכנסת החדש** בוויקישיתוף
* משה ווייס ומ. בן שלמה, מזכיר העיר בדומברובה שומר מפתחות ביהכ"נ, הצופה, 3 בפברואר 1959
* על "בית הכנסת החדש"(הקישור אינו פעיל) באתר השטעטל הווירטואלי (באנגלית)
* חנוכה מחדש של בית הכנסת בעיר דומברובה-טרנובסקה, 4 ביוני 2012, באתר השטעטל הווירטואלי (בפולנית)
**בית הכנסת החופשי ע"ש סטיבן וויז** (באנגלית: **Stephen Wise Free Synagogue**) הוא בית כנסת רפורמי בעיר ניו יורק, שהוקם בשנת 1907 על ידי הרב סטיבן וייז. בית הכנסת נמצא ברחוב 68 מערב, באפר וסט סייד, מנהטן.

הקמת בית הכנסת
--------------

בשנת 1905 היה הרב וייז, ששימש באותו זמן כרב קהילה בפורטלנד אורגון, מועמד למשרת הרב של בית הכנסת עמנו-אל בניו יורק. הוא ויתר על המשרה כשהתברר לו שדרשות הרב שם מחייבות אישור מראש של הנהלת בית הכנסת. כתגובה החל לפעול להקמת "בית כנסת חופשי". בינואר 1906 פרסם הניו יורק טיימס מכתב של וייז בו העלה את שאלת החופש של הרב לדרוש בהתאם למה שנראה לו כנכון. העיתון ציין שוייז מתעתד להגיע לעיר על מנת להקים ולהוביל "תנועה דתית יהודית עצמאית". תוך זמן קצר כבר קיים תפילות בשני אתרים במנהטן. באספה שהתקיימה ב-15 באפריל 1907 הוחלט על הקמת "בית הכנסת החופשי". באספה הודיע הנרי מורגנטאו (האב), שהיה לנשיא הראשון של הקהילה, ש"הקהילה תהיה ארגון חופשי ודמוקרטי".

בשנת 1911 נרכשו מספר בניינים ברחוב 68 מערב, השטח עליו הוקם בהמשך המשכן הקבוע של בית הכנסת. אבן הפינה למשכן הקבוע הונחה ב-1940, אולם בעקבות המתקפה על פרל הארבור וכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה נדחתה הבנייה עד תום המלחמה. בניין בית הכנסת נחנך ב-5 בינואר 1950.

רבני בית הכנסת
--------------

הרב וייז שימש כרב הקהילה עד מותו ב-19 באפריל 1949. 

החליף אותו הרב אדווארד קליין ששימש בתפקיד עד 1980.

הרב בלפור בריקנר היה רב בית הכנסת בשנים 1980 עד 1992.

הרב אירה יודובין בשנים 1992 עד 1994.

הרב גרי ברטון-גרנטור בשנים 1995 עד 2004.

עמיאל הירש, הרב הנוכחי (ינואר 2012) משמש מאז שנת 2004.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של בית הכנסת החופשי ע"ש סטיבן וייז (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  קורות חיי הרב אדווארד קליין

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007268690505171
* LCCN: n00065613
* SNAC: w6qw0dqp
* VIAF: 132487570
* WorldCat: lccn-n00065613

 |
**בית הכנסת החיילים** (רוסית: Солдатская синагога) - הוא בית הכנסת הממוקם בעיר טומסק ברוסיה וכולו בנוי מעץ. הוא בין בתי הכנסת הבודדים הבנויים מעץ הנמצאים ברחבי רוסיה.

היסטוריה
--------

החל משנת 1827 באימפריה הרוסית הוחל חוק גיוס חובה גם על היהודים (קנטוניסטים). היהודים גויסו בגיל 12, ועד גיל 18 הם למדו בבתי ספר ייעודיים לקנטוניסטים ולאחר מכן הם התחילו את השירות הצבאי שלהם למשך 25 שנים. בטומסק התגוררו לא מעט יהודים קנטוניסטים. חיילים אלו הם אשר בנו את בית הכנסת.

יוזם ההקמה היה קצין יהודי בצבא הרוסי בשם צבי הרץ צם אשר היה פעיל מאוד בקרב הקהילה היהודית של טומסק. ב-1864 החיילים היהודים בטומסק החלו לאסוף כסף לצורך רכישת ספר תורה והספר נרכש ב-1865, באותה שנה נפתח בית תפילה זמני. ב-1872 הוקם מבנה בית הכנסת ובכך הוא הפך לבית הכנסת השלישי בטומסק. המבנה הוקם אחרי מגבית בקרב החיילים, הרץ צבי צם היה לגבאי הראשון של בית הכנסת.

מבנה בית הכנסת ניזוק קשות אחרי שריפה אשר פרצה ב-1906 ובאי בית הכנסת החליטו על בנייתו מחדש. בנייתו של מבנה בית הכנסת הדו-קומתי החדש מעץ הושלמה ב-1907.

ב-1930 מבנה בית הכנסת הולאם, היה ניסיון פניה של 20 חברי קהילת בית הכנסת החיילים אל שלטונות העיר, אך זה לא הועיל והמבנה שימש למגוריהם של עובדי אוניברסיטת טומסק.

בראשית שנת 2018 החליטו שלטונות העיר להעביר את בית הכנסת לידיה של הקהילה היהודית המקומית. בפברואר של אותה שנה נחתם הסכם ההעברה בין ראש עיריית טומסק לבין הרב הראשי של רוסיה ברל לזר.

לקריאה נוספת
------------

* Сибирская старина : краеведческий альманах. - 2003. - № 21 стр. 25

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית הכנסת החיילים** בוויקישיתוף
**גאודה** (המאה ה-2 לפנה"ס) היה נסיך נומידי, בנו של אסטנבעל, ואחיו למחצה של יוגורתה. לאחר מלחמת יוגורתה הפך למלך נומידיה, בנו היה היימפסל השני, ונכדו היה יובה הראשון.

ביוגרפיה
--------

גאודה היה בנו של אסטנבעל, שהיה בנו של מסיניסה. מלבד אסטנבעל למסיניסה נולדו עוד שני ילדים, גולוסה, ומיקיפסה. לאסטנבעל היה בן נוסף לא חוקי בשם יוגורתה. אולם אסטנבעל וגולוסה מתו ממגפה, ומיקיפסה תפס את השלטון ואימץ את יוגורתה. לאחר מותו של מיקיפסה, חלקו את הממלכה אדהרבעל, היימפסל, ויוגורתה. אולם יוגורתה נפטר משני שותפיו, והפך למלך היחיד של נומידיה. הוא פתח ברצח שיטתי של קרובי משפחתו, גאודה ניצל ככל הנראה משום שבגלל מצבו החולני לא נחשב לאיום. יוגורתה גם הסתכסך עם הרפובליקה הרומית, מה שהוביל למלחמת יוגורתה. 

במהלך המלחמה, הציע גאודה למצביא הרומאי קווינטוס קאיקיליוס מטלוס להכתיר אותו כמלך נומידיה ולהעניק לו משמר של פרשים רומאים. מטלוס סירב בנימוק שגאודה אינו מלך ומשמר כזה יהווה עלבון לפרשים רומאים. גאודה היה ממורמר מסירוב זה. ניצל זאת אחד מקציניו של מטלוס גאיוס מריוס, שרצה להיבחר לקונסול ולהחליף את מטלוס בפיקוד. הוא שכנע את גאודה להפיץ שקרים על מטלוס, ופרסם ברומא שמטלוס מעכב את המלחמה יותר מדי. בתמורה הבטיח מריוס לגאודה להפוך אותו למלך נומידיה. לאחר המלחמה הוא אכן קיים את הבטחתו ומינה את גאודה למלך של ממלכה מצומצמת שנותרה לנומידים. גאודה מלך משנת 105 לפנה"ס עד שנת 88 לפנה"ס. בנו היימפסל השני, ונכדו יובה הראשון, ימלכו אחריו.

לקריאה נוספת
------------

* גאיוס סאלוסטיוס קריספוס. **קאטילינה, יוגורתא, קטעים מדברי הימים**. תרגמה מרומית שרה דבורצקי. ירושלים, מוסד ביאליק, תשכ"ח (1968).

הערות שוליים
------------

1. ↑  גאיוס סאלוסטיוס קריספוס, "מלחמת יוגורתה", סעיף 65
כתב יד של מסת הזהב. הטקסט אומר: "מסת הזהב ב[נושא] הרפואה אשר נשלחה על ידי האימאם עלי בן מוסא א-רצ'א, עליו השלום, אל אל-מאמון
**מסת הזהב** (בערבית: الرسالة الذهبية) היא מסה בתחום הרפואה, שעוסקת בבריאות ותרופות, שמיוחסת לעלי א-רידא (765–818), האימאם השיעי השמיני. הוא כתב את המסה הזו בהתאם לבקשתו של החליף באותה תקופה, אל-מאמון. מסה זו נחשבת בספרות האסלמית כעבודה החשובה ביותר במדע הרפואה, והיא זכתה בכינוי "מסת הזהב", כי על פי הוראתו של אל-מאמון היא נכתבה בדיו זהב.

המסה נכתבה על ידי עלי א-רידא, שהיה הצאצא השביעי של הנביא מוחמד והשמיני מקרב שנים-עשר האימאמים.
הארמון של אל-מאמון היה מרכז למחקרים פילוסופיים ומדעיים, שבו נערכו סמינרים מדעיים. באחד הסמינרים ניהלו המשתתפים דיון על גוף האדם וסוגים שונים של מזונות. עלי א-רידא שתק בסמינר, ואז ביקש ממנו אל-אמון, להפגין את הידע שלו בתחום הפיזיולוגיה והתזונה. א-רידא השיב שיש לו ידע וניסיון בתחום. זמן מה לאחר מכן ביקש ממנו אל-אמון לכתוב מסה על הגוף והבריאות, ובהמשך לבקשתו, הוא חיבר "מסת הזהב".

המסה של עלי א-רידא כוללת תחומים מדעיים מגוונים ובהם, אנטומיה, פיזיולוגיה, כימיה ופתולוגיה כפי שהיו ידועים לעולם המוסלמי באותה התקופה.

הערות שוליים
------------

1. 1 2  Muhammad Jawad Fadlallah. *Imam ar-Ridha’, A Historical and Biographical Research*. *Al-islam.org*. Yasin T. Al-Jibouri. נבדק ב-18 ביוני 2014. `{{cite book}}`:  (עזרה)
2. 1 2  W. Madelung (1 באוגוסט 2011). "ALĪ AL-REŻĀ, the eighth Imam of the Emāmī Shiʿites". *Iranicaonline.org*. נבדק ב-18 ביוני 2014. `{{cite web}}`:  (עזרה)
3. 1 2  Tabatabaei, Sayyid Mohammad Hosayn (1975). *Shi'ite Islam*. Translated by Sayyid Hossein Nasr. State University of New York Press. ISBN 0-87395-390-8.
4. ↑  Dungersi, Mohammed Raza (1996). *A Brief Biography of Imam Ali bin Musa (a.s.): al-Ridha*. Bilal Muslim Mission of Tanzania. pp. 34–. ISBN 978-9976-956-94-8.