recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**טיג'אני אמאדו מוטארי קלאלה** (בצרפתית: **Tidjani Amadou Moutari Kalala**; נולד ב-19 בינואר 1994 בארליט שבניז'ר) הוא כדורגלן ניז'רי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת טוזלספור מהליגה הטורקית הראשונה ובנבחרת ניז'ר.

קריירת מועדונים
---------------

מוטארי החל לשחק באקוקאנה המקומית, ובשנת 2012 עבר לשחק בלה מאן ב', קבוצת המילואים של לה מאן הצרפתית.

בחודש ינואר 2014 חתם מוטארי במטאלורג דונצק מליגת העל האוקראינית, וכך הפך לשחק הניז'רי הראשון בתולדות הליגה. ב-15 במרץ 2014 ערך מוטארי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-73 בתיקו 1-1 נגד איליצ'יבץ מאריפול במסגרת המחזור ה-21 בליגה. הוא ערך במועדון 6 הופעות ליגה בלבד.

ב-2 ביולי 2014 חתם מוטארי על חוזה ל-4 שנים באנז'י מחצ'קלה מליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה. בעונתו הראשונה במועדון ערך מוטארי 29 הופעות ליגה בהן הבקיע 6 שערים, ולקח חלק בעליית המועדון לליגת העל הרוסית.

ב-25 בינואר 2017 חתם בפרנצווארוש מליגת העל ההונגרית.

קריירה בינלאומית
----------------

ב-23 בינואר 2012 ערך מוטארי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניז'ר, כשנכנס כמחליף בדקה ה-57 בהפסד 0–2 לנבחרת גבון במסגרת גביע אפריקה לאומות 2012.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אמאדו מוטארי** בוויקישיתוף

* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר Soccerway
* פרופיל, באתר WorldFootball.net
* פרופיל, באתר National Football Teams

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"אמאדו מוטארי"**.
פירוש נוסף ערך זה עוסק בכנסיית הרובע בסנגלאה. אם התכוונתם לכנסייה הראשונה שהוקמה בעיר ולטה, ראו כנסיית גבירתנו של הניצחון.
הבזיליקה
**כנסיית גבירתנו של הניצחונות** או **כנסיית הולדת מרים** (במלטית: **Bażilika u Kolleġġjata tal-Madonna tal-Vitorja** או **il-Knisja ta' Marija Bambina**; באנגלית: **Our Lady of Victories Parish Church** או **Basilica of the Nativity of Mary**) המוקדשת להולדת הבתולה, היא כנסייה במעמד של בזיליקה בעיר סנגלאה (ל-איסלה) שבמלטה, והיא משמשת ככנסיית הרובע שלה.

היסטוריה
--------

הכנסייה הוקמה החל בשנת 1580 לערך, ככל הנראה לפי תוכניותיו של האדריכל ג'ירולמו קסאר, והוקדשה ב-20 באוקטובר 1743. בכנסייה שמור פסל עץ מפורסם של הבתולה, המכונה "הילדה" (Il-Bambina) או "מריה הילדה" (Marija Bambina), אשר הגיע אל העיר בשנת 1618 לערך, לאחר שנמצא צף בים האדריאטי בינות לשברי ספינה. ב-4 בספטמבר 1921 העלה האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר את הכנסייה למעמד של בזיליקה, ופסל הילדה הוכתר בכתר זהב משובץ באבנים טובות. מדי שנה מאז 1680, בחג הולדת הבתולה החל ב-8 בספטמבר, נישא הפסל ברחובות העיר בתהלוכת הפסטה המקומית. עוד שמור בבזיליקה פסל עושה ניסים של הצלוב, המכונה "הגואל של ל-איסלה" (Ir-Redentur ta` l-Isla).

הבזיליקה נהרסה בהפצצה אווירית של חילות האוויר של מדינות הציר שהתרחשה ב-16 בינואר 1941, אך לאחר המלחמה היא הוקמה מחדש והוקדשה ב-24 באוגוסט 1957. בכיכר האפיפיור בנדיקטוס (Misraħ Papa Benedittu) שבחזית המבנה, ניצבת אנדרטה לזכר תושבי העיר שקפחו את חייהם בזמן מלחמת העולם השנייה.

גלריה
-----

* פנים הבזיליקהפנים הבזיליקה
* מראה בעת הפסטה המקומיתמראה בעת הפסטה המקומית
* הבמבינההבמבינה
* פסל ישו הגואל בעת תהלוכהפסל ישו הגואל בעת תהלוכה

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בזיליקת גבירתנו של הניצחונות** בוויקישיתוף
פירוש נוסף ערך זה עוסק בכלי נגינה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו בנג'ו (פירושונים).

**בנג'ו** הוא כלי נגינה מסוג כלי מיתר, שמקורו בתרבות האפרו-אמריקאית, בעל שורשים בכלי נגינה אפריקניים מסורתיים. ישנם סוגים שונים של בנג'ו, לרוב בני 4, 5, או 6 מיתרים. הבנג'ו מורכב מראש עגול, הכולל כיסוי דק מעל גוף חלול (כעין תוף), ומוט שעליו מורכבים המיתרים. כיסוי הראש, שבעבר היה עשוי מעור חיה, עשוי כיום בדרך כלל מפלסטיק. הבנג'ו מזוהה לרוב עם מוזיקת פולק, מוזיקת קאנטרי ובלוגראס, וכן מוזיקה אירית מסורתית, אם כי כיום נעשה בו שימוש גם בסוגות מוזיקה נוספות

.

סוגים עיקריים של בנג'ו
----------------------

### בנג'ו 4 מיתרים

לבנג'ו 4 מיתרים שני תתי-סוגים עיקריים: בנג'ו ה- Plectrum שכיוונו בדרך כלל DGBD ומשמש לליווי כולל של להקות ג'אז מסוג דיקסי והנגינה עליו במפרט, ובנג'ו טנור, שכיוונו בדרך כלל GDAE, המשמש למוזיקה קלטית בעיקר, גם הוא מנוגן במפרט.

### בנג'ו 5 מיתרים

 בנג'ו טיפוסי בעל 5 מיתרים
המיתר החמישי קצר מהאחרים ולרוב בעל צליל קבוע. מכוון בדרך כלל GDGBD ומשמש לנגינת מוזיקה אמריקאית בעיקר, אם כי בעשרות השנים האחרונות שימושיו נעשו רבים ומגוונים.

שני תת-הסוגים העיקריים שלו הם ה-Openback (גב פתוח) המשמש למוזיקה עתיקה יותר (Oldtime) ולרוב סוגי מוזיקת הפולק הטהורה, והשני עם תיבת תהודה עגולה וסגורה (Resonator) שמשמש בעיקר למוזיקה מסוג בלוגראס וכן פופ, רוק, פולק לסוגיו ועוד הרבה שימושים.

לבנג'ו 5 מיתרים ישנם מספר סגנונות נגינה עיקריים: Old Time, סגנון Frailing, סגנון Clawhammer, סגנון שנקרא Scruggs Style (על שם ארל סקראגס), סגנון Reno Style (על שם דון רינו), סגנון Melodic או Chromatic והסגנון המעורב Seeger Style (על שם פיט סיגר).

לאחרונה יש נטייה לשלב בנג'ו אמריקאי בעל חמשת המיתרים גם בשירי רוק מודרניים, כולל בישראל, דבר הנותן גוון אקוסטי נוסף לעיבודים.

### בנג'ו 6 מיתרים

בנג'ו בן 6 מיתרים (ולעיתים אף 12 מיתרים), המכוון באופן דומה לגיטרה. מטרתו העיקרית היא לתת לגיטריסטים אפשרות להפיק צלילי בנג'ו מבלי ללמוד לנגן על כלי נוסף. זאת לאור העובדה שטכניקות הנגינה של הבנג'ו (4 ו-5 מיתרים) ושל הגיטרה שונות במהותן.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **בנג'ו** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **בנג'ו** |

* בנג'ו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Randel, Don Michael, ed. (2003). The Harvard Dictionary of Music. Harvard University Press. p. 83. מסת"ב9780674011632.
2. ↑  Evans, Bill. Banjo for Dummies. John Wiley & Sons, 2011.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007282588305171
* BNE: XX551441
* BnF: cb12211154f (data)
* GND: 4267789-0
* LCCN: sh85011545
* MusicBrainz: 6bf88fc7-a235-4d95-a910-a4ce4a4853c6
* NDL: 00575819
* NKC: ph120843

 |
**תסמונת מקלאוד** (באנגלית: **McLeod phenomenon**) היא תסמונת גנטית (פגם גנטי) נסגנית הקשורה בכרומוזום X המשפיעה על מערכת הדם, המוח, מערכת העצבים ההיקפית, מערכת השריר-שלד, והלב. היא נגרמת על ידי מוטציות העוברות בתורשה על הגן XK הקיים על כרומוזום X. גן זה אחראי על הפקת החלבון Kx, חלבון תמיכה משני לאנטיגן קל (Kell antigen) הנמצא על כדוריות דם אדומות.

מאפיינים קליניים
----------------

לרוב חולים יתחילו לחוש בתסמינים בשנות ה-50 לחייהם והתקדמות המחלה היא איטית. תסמינים נפוצים הם נוירופתיה פריפרית, הגדלת שריר הלב (קרדיומיופתיה) ואנמיה המוליטית. מאפיינים נוספים כוללים מחולית (כוריאה), עוויתות ("טיקים") בפנים, תנועות אחרות בפנים (נשיכת לשון ושפתיים), התקפי פרכוסים, שיטיון (דמנציה) מאוחר, ושינויים התנהגותיים.

ממצאים מעבדתיים
---------------

תסמונת מקלאוד היא אחת הבודדות בהן מופיעים תאי דם אדומים דיסמורפיים/קוצניים (Acanthocyte) בבדיקת משטח דם. בדיקת דם תעלה תמונה של אנמיה המוליטית. עליה בערכי קריאטנין קינאז לרוב תלווה ממצאים של מיופתיה בחולים בתסמונת.

ממצאים פתולוגיים
----------------

בדיקת תהודה מגנטית (MRI) תראה תהודה מוגברת באזור T2 ב-Putamen עם אטרופיה והרחבת חדרים משנית. נתיחה לאחר המוות תראה אובדן נוירונים ואובדן חומר אפור. שינויים דומים יכולים להתרחש בבלוטת התלמוס, החומר השחור, וב-Putamen. המוחון וקליפת המוח (קורטקס) לרוב אינם נפגעים.

היסטוריה
--------

תסמונת מקלאוד מורשת בהורשה רצסיבית בתאחיזת X
התסמונת נתגלתה בשנת 1961, יחד עם מערכת אנטיגן Kell, וקרויה על שם החולה הראשון שאובחן כלוקה בה - סטודנט לרפואת שיניים מאוניברסיטת הרווארד בשם יו מקלאוד, אשר תרם דם באופן שגרתי, ובבדיקה של הדם הנתרם נתגלה כי תאי הדם האדומים שלו הציגו ערכים נמוכים של מערכת Kell - ותחת מיקרוסקופ נראו "קוצניים" (Acanthocyte).

מקובל לחשוב כי הנרי השמיני לקה בתסמונת זו.

אפידמיולוגיה
------------

0.5–1 מכל 100,000 אנשים לוקים בתסמונת. תמונת הדם של גברים הלוקים בתסמונת יכולה להראות דרגות שונות של פגמים בשכבה הפנימית של דופן תא הדם האדום, וכן המוליזה. תמונת הדם של נשים אשר לוקות בתסמונת תציג רק לעיתים נדירות פגמים בתאי הדם האדומים, והמוליזה קלה ביותר. הסיבה לחומרה הקלה יותר אצל נשים קשורה ככל הנראה לעובדה שהמחלה נישאת על כרומוזום X, בעקבות השתקה של כרומוזום X (אפקט ליון).
התסמונת יכולה לגרום לעליה באנזים קריאטנין קינאז, לקטאט הידרוגנאז.

טיפול
-----

אין טיפול ידוע לתסמונת. הטיפול הוא תסמיני בלבד. תרופות שונות יכולות לסייע בניהול התקפי הפירכוסים, והמאפיינים הפסיכיאטריים והלבביים - למרות שהטיפול בכוריאה (מחולית) לא הוכח כיעיל בחולים אלו.

פרוגנוזה
--------

חולה טיפוסי המתחיל להראות תסמיני מחלה סביב גיל 50 הוא בעל תוחלת חיים של 5 - 10 שנים. חולים אשר לוקים בקרדיומיופתיה במקביל לתסמינים האחרים הם בעלי סיכון מוגבר ללקות באוטם שריר הלב ולמות כתוצאה מכך. בחולים עם תסמינים מועטים, תוחלת החיים טובה יותר.

קישורים חיצוניים
----------------

* מידע על התסמונת, באתר NCBI (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Allen FH, Krabbe SM, Corcoran PA, A new phenotype (McLeod) in the Kell blood-group system, **Vox Sang**, עמ' 60 - 555

**הבהרה:** המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
**אמירה אל-הייב** (בערבית: **اميرة الهيب**; נולדה ב-1985) היא הבדואית הלוחמת הראשונה בצה"ל. את שירותה הצבאי עשתה במשמר הגבול.

ביוגרפיה
--------

אל-הייב נולדה בכפר הבדואי טובא שבגליל העליון, סמוך לראש פינה. יש לה חמישה אחים. כשמלאו לאמירה מספר חודשים עברה המשפחה לוואדי אל-חמאם שם הצטרפה לחמולה של האם נעמת. אל-הייב למדה בבית הספר היסודי בוואדי אל-חמאם ואחר כך, בתיכון בטובא-זנגרייה.

הכפר ואדי אל-חמאם יושב על אדמות מינהל מקרקעי ישראל, ורוב תושביו, כולל משפחת אל-הייב, גרו במשך מספר שנים בסככות וצריפי פח. במשך הזמן עברו המשפחות לבתי קבע וחוברו לרשתות המים והחשמל. בעת היותה נערה נהרס הצריף הישן של המשפחה על ידי המנהל בטענה שמדובר בבנייה לא חוקית, ובני המשפחה עברו לבית הקבע החדש שלהם שבנייתו לא הושלמה.

אחד מאחיה של אמירה הוא סמל תייסיר אל-הייב מהגדס"ר, שנידון לשמונה שנות מאסר על הריגת טום הורנדל, פעיל השמאל מתנועת הסולידריות הבינלאומית שנורה בשנת 2003 ברפיח בעת שהתקרב לעמדה צבאית.

בהיותה בת 19, בשנת 2003, רצתה אל-הייב להתגייס לצה"ל. הדבר עורר התנגדות עזה בקרב חלק מהחברה הבדואית, בעיקר מצד אנשי דת ותומכי התנועה האסלאמית, שכן למרות שגיוס גברים בדואים לצה"ל הוא עניין שבשגרה, גיוס נשים בדואיות היה בגדר טאבו בחברה זו. בין היתר נרגם בית המשפחה באבנים.

לעזרתה נחלץ נור אל-הייב, נכה צה"ל מהכפר עילבון, אשר מכונה ה"אבא של החיילים הבדואים", ולאחר מאבק משותף גויסה אל-הייב.

אל-הייב עברה את הטירונות פעמיים בגלל בעיות שפה, אך לבסוף הוכשרה כלוחמת רובאי 05 והוצבה במשמר הגבול.

ראשוניותה של אל-הייב זכתה לפרסום רב, ובין היתר נפגשה עם הרמטכ"ל ועם נשיא המדינה, משה קצב.

בעקבות גיוסה של אל-הייב החלו נשים בדואיות נוספות להתגייס לצה"ל.

קישורים חיצוניים
----------------

* דני ברנר, בעקבות הגששים, nrg
* פורצת גבולות, מעריב סופשבוע
**Säkkijärven polkka**, מפינית (מילולית: פולקת הסקייארבי) נקרא גם "פולקה קרלית-פינית", היא מנגינה עממית ידועה מפינלנד, פופולרית מאוד בקרב אקורדיוניסטים פיניים. המנגינה הייתה פופולרית בביצועו של ויליו ושטרינן (**Viljo Vesterinen**) (1907-1961). המנגינה הוקלטה לראשונה ב- Säkkijärvi (כיום קונדראטיבו שבמחוז לנינגרד, רוסיה), ולפעמים, כבדיחה המילים המושרות עם המנגינה ואומרות שאמנם Säkkijärvi עצמה אבדה (נמסרה לברית המועצות במסגרת הסכם השלום של מוסקבה לאחר מלחמת החורף בשנת 1940), אך לפינים לפחות עדיין הייתה הפולקה (המוזיקה).

שימוש צבאי
----------

במהלך מלחמת ההמשך גילה צבא פינלנד כי הסובייטים הנסוגים פיזרו מוקשים מונחי רדיו ברחבי העיר וייפורי שנכבשה מחדש. מוקשים אלה הופעלו כאשר הושמע אקורד בן שלושה צלילים בתדר אליו מכוון הרדיו. הפינים גילו כשכשאר מעלים את מנגינת ה-Säkkijärven polkka על אותו תדר רדיו שעליו אופננו המוקשים הם התפוצצו וכך שימשה המנגינה כמעין "שולה מוקשים", הפינים שידרו את ההקלטה במשך שלושה ימים ברציפות, כך שהשיר הושמע כ-1,500 פעמים. המנגינה המפורסמת וההיסטורית שהשתמשו בה ביותר היא הקלטה שנערכה ב-17 ביוני 1939 עם חברי תזמורת דאלפה. ההקלטה התקיימה באולם הנשפים של בית הספר הגרמני בהלסינקי. ההקלטה הפכה לא רק למושיעתה של וייפורי, אלא גם להופעה המפורסמת ביותר בכל הזמנים של ה-Säkkijärven polkka.

ראו גם
------

* Ievan polkka
* Jäger March
* Niet Molotoff

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* MusicBrainz work: 51046378-3324-49b6-aff6-db8e40bd08f3

 |
**אִילִיַא אַבּוּ מַאדִי** (בערבית: **إيليا أبو ماضي**, תעתיק מדויק: איליא אבו מאצ'י; באנגלית: **Elia Abu Madi** וגם **Elia D. Madey**; ‏15 במאי 1890–23 בנובמבר 1957) היה משורר ועיתונאי אמריקאי יליד לבנון שהשתייך לתנועת אל-מהג'ר.

חייו
----

אבו מאדי נולד בכפר אל-מוחיידית'ה, כיום חלק מבכפיא שבלבנון, ב-15 במאי 1890 למשפחה נוצרית יוונית-אורתודוקסית. בגיל 11 עבר לאלכסנדריה שבמצרים, שם עבד עם דודו בבקרים במכירת סיגריות ובערבים למד דקדוק ערבי.

עבודתו
------

בשנת 1911 פרסם אבו מאדי את קובץ השירים הראשון שלו, ת'דכאר אל-מאדי (تذكار الماضي, "מזכרת העבר"), באלכסנדריה. בתקופה זו היה מפרסם את שיריו במספר כתבי עת לבנוניים אשר יצאו לאור במצרים. זמן קצר לאחר מכן הוגלה על ידי השלטונות העות'מאניים ועזב לארצות הברית, שם התיישב בסינסינטי שבאוהיו. בשנת 1916 עבר לניו יורק והחל בקריירה עיתונאית. בניו יורק נפגש אבו מאדי ועבד עם מספר משוררים ערבים-אמריקנים, לרבות ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן. הוא נשא לאישה את בתו של נג'יב דיאב, עורך כתב העת בשפה הערבית מראת אל-ע'רב (مرأة الغرب, "מראת המערב"), והפך לעורך הראשי שלו ב-1918. קובץ השירה השני שלו, איליא אבו מאדי (إيليا أبو ماضي), ראה אור בניו יורק ב-1919; הקובץ השלישי, והחשוב ביותר שלו, אל-ג'דאוול (الجداول, "פלגי המים"), הופיע ב-1927. ספריו הנוספים היו אל-ח'מאא'ל (الخمائل, "הסבכים"), שפורסם ב-1940, ותיבר ותוראב (تبر وتراب, "עופרות זהב ועפר"), שיצא ב-1960, לאחר מותו.

בשנת 1929 ייסד אבו מאדי את כתב העת שלו, "א-סמיר", בברוקלין. כתב העת התחיל כדו-שבועון, אבל לאחר מספר שנים הוא יצא לאור כיומון חמש פעמים בשבוע.

שיריו ידועים מאוד בקרב ערבים. המשורר, הסופר והעיתונאי גרגורי אורפלי כתב כי "שירתו שגורה ומשוננת בעולם הערבי כמו זו של רוברט פרוסט אצלנו".

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **איליא אבו מאדי** בוויקישיתוף
* איליא אבו מאדי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007305335305171
* BIBSYS: 12008894
* BnF: cb13485125r (data)
* CiNii: DA12966244
* GND: 118931431
* ISNI: 0000 0001 2140 3413
* LCCN: n82036378
* MusicBrainz: c463b954-eb3b-412b-8496-e247a4b0184a
* NLA: 36561450
* NTA: 073568236
* SUDOC: 03559389X
* Trove: 1293312
* VIAF: 76466686
* WorldCat: lccn-n82036378

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק באגם באלברטה שבקנדה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו אגם קולד.

מבט על אגם קולד מהפארק הפרובינציאלי מדואו לייק
**אגם קולד** (באנגלית: **Cold Lake**; מילולית: אגם קור; נהגה "קולד לייק"; בצרפתית: **lac Cold**) הוא אגם גדול על הגבול בין פרובינציית אלברטה לפרובינציית ססקצ'ואן, שבקנדה.

גאוגרפיה
--------

שטחו של האגם 373 קילומטרים רבועים (מהם 248 קילומטרים רבועים באלברטה).

האגם הוא מהעמוקים באגמי אלברטה - עומקו המרבי - 99.1 מטרים; עומקו הממוצע של האגם - 49.9 מטרים.

האגם מנקז שטח של 6,140 קילומטרים רבועים.

באגם 24 מיני דגים שונים, והוא אתר דייג קרח.

העיר קולד לייק (הקרויה על שם האגם) ממוקמת לגדת האגם. למעט גדתו הימנית של האגם (מיקומה של העיר), יתר גדות האגם מוגנות בשמורות טבע - הפארק הפרובינציאלי קולד לייק (באלברטה), והפארק הפרובינציאלי מדואו לייק (בססקצ'ואן).

כמו כן לגדות האגם שתי שמורות של האומות הראשונות (שמורת קולד לייק 149 A - בגדה המערבית של האגם; ושמורת קולד לייק 149 B - לגדה הדרומית של האגם); נכון לשנת 1984 בשמורה מתגוררים 1,045 מבני האומות הראשונות.

נהר מארטינו זורם מאגם פרימרוז ונשפך אל אגם קולד; האגם נשפך אל נהר קולד ונהר ווטרהן (שהוא יובל מרכזי של נהר ביבר).

היסטוריה
--------

אומת הצ'יפוויאן אשר צדה סביב האגם קראה לאגם "אגם הדגים הגדולים". אומת הקרי (אומות ראשונות) וסוחרי פרוות אירופאים אשר צדו באזור קראו לאגם "אגם קולדווטר" ("אגם מים קרים") - ובשם זה האגם מופיע במפה משנת 1790.

סביב האגם התגוררו שבטי בלקפוט והסלאווי. בראשית המאה ה-18, שבט הקרי גרש שבטים אלה, במטרה לתפוס שטחי ציד, על מנת לסחור עם סוחרי הפרוות.

בשנת 1876 הוקמה שמורת האומות הראשונות באזור האגם (שמורה 149). בשנת 1909 הוקמה שמורה נוספת (149A) ובשנת 1911 הוקמה שמורה שלישית (149B).

הסקר הראשון הרשמי של אזור האגם בוצע בשנת 1900. סקר נוסף נערך בשנת 1909 וכן בשנת 1914. בעקבות סקרים אלה הוקם היישוב קולד לייק. ישוב זה הפך לכפר בשנת 1953 והוכר כעיר בשנת 1955.

תיירות
------

האגם משמש כאתר תיירות: סביב האגם, בשטחי הפארקים הפרובינציאליים, אתרי מחנאות, דיג, חופי רחצה, פעילות ספורט ימי (שיט בסירות ובקאנו), מסלולי הליכה, ומסלולי סקי.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אגם קולד** בוויקישיתוף
* אתר רשמי - אגם קולד באתר ממשלת אלברטה
* אגם קולד ב"אטלס האגמים של אלברטה"
* אתר רשמי - האומות הראשונות של אגם קולד
* אתר הפארק הפרובינציאלי מדואו לייק
* תחזית מזג אוויר עדכנית עבור אגם קולד

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  אגם קולד - מידע גאוגרפי והיסטורי - ב"אטלס האגמים של אלברטה"
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  אגם קולד באתר ממשלת אלברטה
3. ↑  פעילות פנאי ונפוש בפארק הפרובינציאלי מדואו לייק

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007283895005171
* LCCN: sh85027922

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק בשיטות חקלאיות. אם התכוונתם לאגף משרד החקלאות, ראו משרד החקלאות ופיתוח הכפר.
**שימור וניקוז קרקע** הם אוסף של שיטות לשימור משאבים חקלאיים.

רקע היסטורי
-----------

אחת השיטות הראשונות לשימור הקרקע שהתפתחו, יושמו לשם מניעת סחיפת קרקע. היו אלו טרסות העפר שמטרתן הייתה קטיעת מדרונות וניתוב מים. שיטה זו, אשר התבססה על בניית קירות אבנים לרוחב השיפוע מנעה את סחיפת הקרקע מצד אחד לשני ואפשרה למים להמשיך לחלחל בין המרווחים הקטנים.

לקראת סוף המאה ה-20 החלו ארגונים בינלאומיים וממשלות ליזום מחקרים בנושאי שימור קרקע. דו"חות מחקר הצביעו על תהליכי סחף ודילול קרקע מוגברים בשטחים חקלאיים ובאזורי פיתוח ועל השפעתם על שינוי האקלים ברמה העולמית. ארגונים אלו החלו ליזום מיזמים משותפים להפחתת ההשפעות השליליות של תופעות אלו.

שיטות לשימור קרקע
-----------------

ישנן שיטות רבות לשימור הקרקע. ביניהן:

* עיבוד על פי קווי גובה ומשבי רוח - טרסות.
* צמחי כיסוי בין השורות המשמשים כחוצצים בין חלקות.
* מחזור זרעים
* עיבוד שטח על ידי מזרעות או פליחה
* ייצוב באמצעות פולימרים
* ניקוז מים תת-קרקעי

קישורים חיצוניים
----------------

* מילון למונחי ניקוז (1966), באתר האקדמיה ללשון העברית
**דניאל צ'ארלס קרצר** (באנגלית: **Daniel Charles Kurtzer**; נולד ביוני 1949) הוא דיפלומט יהודי-אמריקאי, היה שגריר ארצות הברית במצרים (1998-2001), ולאחר מכן מונה על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לשגריר בישראל, וכיהן בתפקיד זה בשנים 2001–2005.

קורות חיים
----------

קרצר נולד להורים יהודים, נתן וסילביה קרצר, באליזבת שבניו ג'רזי. הוא סיים לימודי תואר ראשון בישיבה יוניברסיטי, ודוקטורט באוניברסיטת קולומביה. בין השנים 1977–1979 כיהן כדיקן לימודי תואר ראשון (ישיבה קולג') בישיבה יוניברסיטי, בטרם הצטרף לשירות החוץ של ארצות הברית.

קרצר כיהן כצוער בשגרירות ארצות הברית בקהיר, בזמן שבו נרצח נשיא מצרים אנואר סאדאת ב-1981, וכן כמזכיר לעניינים מדיניים בשגרירות ארצות הברית בתל אביב. בתום כהונתו במצרים וישראל, שב לארצות הברית ובין השנים 1982–1986, עבד בתפקיד סגן מנהל הדסק המצרי במחלקת המדינה של ארצות הברית. במסגרת תפקידיו הדיפלומטיים, בשנים 1981–1982, נטל חלק פעיל בארגונו של כוח המשקיפים הרב-לאומי בחצי האי סיני. מאוחר יותר, כיהן בצוות תכנון המדיניות, כסגן עוזר מזכיר המדינה לענייני המזרח הקרוב, וסגן עוזר מזכיר המדינה למודיעין ומחקר. בשנת 1988 היה קרצר בין מנסחי יוזמת השלום של מזכיר המדינה ג'ורג' שולץ. בשנת 1991 כיהן כחבר המשלחת האמריקאית לוועידת השלום במדריד.

ב-2006, פרש ממחלקת המדינה. במהלך עבודתו במחלקת המדינה זכה לאות השירות המצטיין של נשיא ארצות הברית. לאחר פרישתו מונה ליושב ראש לימודי המזרח התיכון בבית הספר וודרו וילסון לעניינים ציבוריים ובינלאומיים, שבאוניברסיטת פרינסטון. בשנת 2008 פרסם ספר על תפקידה של ארצות הברית במגעים לשלום במזרח התיכון. קרצר גם מונה לאחרונה לממונה (קומישינר) של ליגת הבייסבול הישראלית.

קרצר הודיע על תמיכה במועמדותו של הסנאטור ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית 2008. על פי ה-Wall Street Journal, קרצר, יחד עם ג'יימס סטיינברג ודניס רוס, היו אחראים לכתיבת הנאום של אובמה בפני השדולה הפרו-ישראלית איפ"ק. נאום זה נתפס כאחד מהנאומים הבולטים ביותר של מועמד דמוקרטי בנושאים בינלאומיים.

ספריו
-----

* **Negotiating Arab-Israeli Peace: American Leadership in the Middle East**. United States Institute of Peace Press, 2008. מסת"ב 1601270305

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דן קרצר** בוויקישיתוף
* קרצר באתר ההיסטוריה של מחלקת המדינה האמריקאית
* דף הבית של דן קרצר באוניברסיטת פרינסטון
* Former ambassador to Israel appointed visiting professor

| שגרירי ארצות הברית בישראל |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| ג'יימס מקדונלד: 1949–1950 • מונט ביין דייוויס: 1951–1953 • אדוארד לוסון: 1954–1959 • אוגדן ריד: 1959–1961 • וולוורת ברבור: 1961–1973 • קנת קיטינג: 1973–1975 • מלקולם טון: 1975–1976 • סמואל לואיס: 1977–1985 • תומאס פיקרינג: 1985–1988 • ויליאם בראון: 1988–1992 • ויליאם הרופ: 1992–1993 • אדוארד ג'רג'יאן: 1993–1994 • מרטין אינדיק: 1995–1997 • אדוארד ווקר: 1997–1999 • מרטין אינדיק: 2000–2001 • דן קרצר: 2001–2005 • ריצ'רד ג'ונס: 2005–2008 • ג'יימס קנינגהם: 2008–2011 • דן שפירו: 2011–2017 • דייוויד פרידמן: 2017–2021 • תומאס ריצ'רד ניידס: 2021–2023 |  |

 |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007479313205171
* BIBSYS: 13022365
* GND: 1214324452
* ISNI: 0000 0001 1730 6370
* LCCN: no2001030947
* NTA: 355493500
* SNAC: w6945h5b
* SUDOC: 124660517
* VIAF: 63656677
* WorldCat: lccn-no2001030947

 |
**שמעון האציל לבית לֶמֶל** (משנת 1811 **פון למל**; בגרמנית: **Simon Edler von Lämel**‏; 28 באוגוסט 1776 – 18 באפריל 1845) היה איש עסקים יהודי אוסטרי.

ביוגרפיה
--------

צאצא למשפחת למל נולד בעיר טושקו בבוהמיה, והתעסק בענף הצמר משלב גידולו, דרך המסחר בו ועד לתעשיית האריגים בבוהמיה ובאוסטריה.

בעת מלחמותיו של נפוליאון בונפרטה באימפריה האוסטרית קיים למל יחסי מסחר עם שני הצדדים, אך עיקר סיועו ניתן לקיסרות האוסטרית. למל אף הילווה לאוצר האוסטרי את כל הונו הנזיל למימון הוצאות המלחמה. כהוקרה למאמצי הסיוע שלו ניתן ללמל בשנת 1811 תואר אצולה, דבר שהיה נדיר מאוד בקרב יהודים באותה העת (בשנת 1821 היו בווינה רק כתשע משפחות יהודיות שזכו לתואר אצולה). ב-1813 מונה למל לשר הממונה על האספקה לצבא האוסטרי.

למל פעל כשתדלן לטובת היהודים, הן בתחום הקלת עול המס שהושת עליהם והן לשיפור מעמדם החוקי בארצות גרמניה ואוסטריה השונות.

הוא נפטר בווינה ב-1845, בגיל 69.

בשנת 1856 הקימה בתו אליזה הרץ (אנ') לזכרו את בית הספר למל - בית ספר יסודי בירושלים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שמעון אדלר למל** בוויקישיתוף
* "לעמעל, שמעון עדלער פאן", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק ו, עמוד 62, באתר היברובוקס
* שמעון אדלר למל, במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007511759605171
* GND: 136233627
* VIAF: 308281219
* WorldCat: viaf-308281219

 |
**ויקטור אטאנאסיה סטנקולסקו** (ברומנית: **Victor Atanasie Stănculescu**;‏ 10 במאי 1928 – 19 ביוני 2016) היה גנרל רומני בעל 4 כוכבים ומי שהיה שר בממשלת רומניה בין השנים 1989–1991.

ויקטור סטנקולסקו כיהן בממשלת רומניה כשר לכלכלה לאומית מדצמבר 1989 (הממשלה הראשונה שהוקמה לאחר המהפכה הרומנית של 1989) עד ה-16 בפברואר 1990 ומיום זה ואילך עד ל-29 באפריל 1991, כשר ההגנה הלאומית. מעת שסיים תפקידו כשר להגנה לאומית כיהן זמן קצר כשר התעשייה. לאחר מכן עבר לשוק הפרטי ועבד במספר תפקידים בקבוצת באלי (Balli-Group Ltd) בלונדון ובוקרשט.

לסטנקולסקו היה תפקיד מפתח בתקופת המהפכה הרומנית, הן בניסיונות להחנקתה בראשיתה בטימישוארה והן באירועי בוקרשט שם שכנע את צ'אושסקו לעזוב. בתחילת המהפכה סטנקולסקו היה סגן שר במשרד ההגנה ונשלח על ידי שר ההגנה לטימישוארה כדי לדכא את המהפכה. בשובו מטימישוארה לבוקרשט פנה למפקד בית חולים צבאי, שהיה חברו וביקש שיגבס לו רגל על מנת שיוכל להתחמק מהמתרחש. למרות הגבס, הוא התייצב לקריאתו של צ'אושסקו ולאחר מות שר ההגנה מונה לתפקיד במקום השר המת.

ויקטור סטנקולסקו הועמד לדין על חלקו באירועי טימישוארה (בתקופת המהפכה), הורשע ונידון למאסר ממושך, אך הצליח להביא לביטול הרשעתו ולאחר עיכובים ממושכים נפתח משפטו מחדש בשנת 2006 והרשעתו הושרה מחדש ב-2007. ב-2008 נדחה ערעורו והוא נשלח לרצות 15 שנות מאסר. במאי 2014, לאחר ריצוי חמש שנות מאסר, שוחרר על תנאי.

סטנקולסקו נישא לאלנה פופה (Elena Popa) ב-1952 ולזוג בת אחת. אשתו התאבדה בדצמבר 2003 ובמכתב שהשאירה האשימה את רדיפתו הלא מוצדקת לדעתה.

ראו גם
------

* המהפכה הרומנית (1989)

לקריאה נוספת
------------

* Marquis Who's Who, 2006.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ויקטור סטנקולסקו** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Stănculescu: Mi-am pus piciorul în ghips pentru a nu mă duce la Ceauşescu (ברומנית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 130640328
* ISNI: 0000 0003 5963 6188
* LCCN: n85177955
* VIAF: 50664004
* WorldCat: lccn-n85177955

 |
**וסילי לנובוי** (ברוסית: **Василий Лановой**;‏ 16 בינואר 1934 – 28 בינואר 2021) היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. הוא זכה בפרס לנין ובשנת 1985 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע הוא קיבל מספר עיטורים.

ביוגרפיה
--------

וסילי לנובוי נולד וגדל במוסקבה למשפחת איכרים מאוקראינה. ההורים עברו למוסקבה בה התגורר אחיו של אב המשפחה בשנת 1931 בעקבות הרעב באוקראינה הסובייטיית. בילדותו השתתף לנובוי בחוג למשחק במתנ"ס המקומי. בקיץ 1941 וסילי הצעיר נסע לסבתו בכפר בקרבת אודסה. שטח זה נכבש על ידי הנאצים ולנובוי שהה עם סבתו כשלוש שנים בשטח הכבוש. רק לאחר שחרור השטח על ידי הצבא האדום לנובוי חזר להוריו. במהלך המלחמה עבדו הוריו של לנובוי במפעל כימי ולאחר המלחמה הוכרו כנכים.

לנובוי סיים את לימודי בית הספר במוסקבה בהצטיינות ובשנת 1953 התקבל ללימודי עיתונאות באוניברסיטת מוסקבה. לאחר שלמד כחצי שנה עזב את האוניברסיטה והלך ללמוד בבית הספר למשחק ליד תיאטרון וכטנגוב. הוא התחיל להצטלם בקולנוע כבר שנת 1954 ובשנת 1956 שיחק תפקיד ראשי בסרט. בשנת 1957 הוא סיים את לימודי המשחק והתקבל לתיאטרון וכטנגוב. לנובוי עבד בתיאטרון זה במשך עשרות שנים והיה בין שחקניו המובילים.

במהלך הלימודים הכיר לנובוי את השחקנית טטיאנה סמוילובה והשנים נישאו, אך התגרשו כעבור מספר שנים. במהלך הקריירה שיחק לנובוי במספר סרטים שזכו לפופולריות רבה. בשנת 1971 הוא הוכרז שחקן השנה של ברית המועצות על תפקידו בסרט "קצינים", בשנת 1973 הוא שיחק בסרט שבעה עשר רגעים של אביב. בשנים 1979–1980 לנובוי שיחק בשני סרטים על פעילות המיליציה הסובייטית בהם הוא שיחק תפקיד של חוקר. בסך הכול הופיע לנובוי ביותר מ-50 סרטי קולנוע.

בשנת 1978 הוא השתתף בצילומי סידרה תיעודית בת 20 פרקים על מלחמת העולם השנייה. על הקריינות בסדרה זו הוא זכה בפרס לנין. בתחילת שנות ה-70 לנובוי התחתן עם השחקנית אירינה קופצ'נקו ולזוג שני בנים.

החל משנת 1985 לנובוי היה מלמד בבית הספר למשחק שליד תיאטרון וכטנגוב. בשנת 1968 לנובוי התקבל כחבר בלמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. גם לאחר התפרקות ברית המועצות הוא המשיך לתמוך בדעות הקומוניסטיות והמשיך לתמוך במפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית. בשנת 2013 הופיע בתפקיד הקרדינל רישלייה בסרט "שלושת המוסקטרים" ובגרסה הטלוויזיונית המורחבת. בשנת 2019 הוענק לו פרס מיוחד על תרומתו לטלוויזיה ולקולנוע הרוסי בטקס חלוקת פרס נשר הזהב.

בינואר 2021 נפטר במוסקבה בעקבות סיבוכי מחלת נגיף הקורונה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **וסילי לנובוי** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של וסילי לנובוי (ברוסית)

* וסילי לנובוי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

* וסילי לנובוי, באתר AllMovie (באנגלית)

* וסילי לנובוי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)

* וסילי לנובוי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* אתר המוקדש לווסילי לנובוי
* וסילי לנובוי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Василий Лановой скончался

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007397919205171
* BNE: XX1641651
* GND: 129184004
* ISNI: 0000 0001 1456 7022
* LCCN: n88070239
* SUDOC: 127339221
* VIAF: 130563465
* WorldCat: lccn-n88070239

 |
**משה בר-לב** (נולד ב-1944) הוא מהנדס אווירונאוטיקה ישראלי, ומחלוצי תוכנית החלל הישראלית.

ביוגרפיה
--------

משה בר-לב נולד בחולון. למד בפקולטה לאווירונאוטיקה בטכניון בחיפה. עם סיום לימודיו שב לשרת בצה"ל, בחיל האוויר, כמדריך בבית הספר לטיסה ולאחר מכן מילא תפקידי תכנון במטה החיל. 

ב-1971 יצא לארצות הברית לאוניברסיטת דרום קליפורניה, לוס אנג'לס, וב-1974 קיבל שם תואר דוקטור בהצטיינות יתרה על עבודתו: "זרימה סביב גופים המואצים באופן פתאומי", שהיוותה פתרון אנליטי שלא נמצא עד לאותה עת. 

ב-1975 הצטרף לתעשייה האווירית ומילא בה מגוון תפקידי מפתח בפיתוח ובתכנון מערכות בקרה ושליטה למטוסים שפותחו בתעשייה האווירית, ניהול תחום פיתוח טילי ים-ים מתקדמים: ובתחילת שנות ה-80 יזם את ראשית העיסוק בפיתוח לוויינים. בצד כל אלה כיהן כמרצה באוניברסיטת תל אביב ובטכניון בחיפה לנושאי תעופה וחלל. 

ב-1984, כתוצאה מיוזמתו, הוקם "מינהל החלל" של התעשייה האווירית, שהציב את התשתיות הדרושות לפיתוח, ייצור, שילוב, ניסוי, שיגור והפעלה של לוויינים מתוצרת הארץ. שלוש הלוויינים הראשונים – "אופק 1" ו"אופק 2" ו"אופק 3" – שוגרו ב-1988, ב-1990 וב-1995 בהתאמה. בנוסף על אלה פותח ושולב במינהל זה לוויין התקשורת הישראלי "עמוס 1", לוויין התקשורת הראשון של ישראל.

ב-1997 היה בר-לב מקימי חברת אימאג'סאט אינטרנשיונל, המפעילה את סדרת של לווייני הצילום המסחריים "ארוס". ב-2007 היה שותף לתביעה של קבוצת משקיעים נגד החברה בסך 6 מיליארד דולר.

ב-1998 היה שותף בקבוצה שהתמודדה במכרז לאספקת שירותי טלוויזיה רב-ערוצית בישראל באמצעות לוויין.

מאז 2002 משמש כיו"ר חבר הנאמנים של המכון הטכנולוגי בחולון. במאי 2014 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת חמור על המכון, שעיקרם ליקויים כספיים בהתנהלותו של מנכ"ל המכון. המבקר המליץ לסיים את כהונתו, לאחר שיחזיר כסף לקופת המכון, ואת כהונתם של יו"ר הוועד המנהל ויו"ר חבר הנאמנים בר לב.

הערות שוליים
------------

1. ↑  ירון דרוקמן, המרגל הישראלי הראשון בחלל, באתר ynet, 4 באפריל 2015
2. ↑  דרור מרום, ‏לוויין הצילום האזרחי של תע"א ואל-אופ ישוגר בדצמבר באמצעות משגר רוסי, באתר גלובס, 1 במרץ 1999
3. ↑  עדי בן ישראל, ‏משקיעים תובעים 6 מיליארד דולר מחברת אימג'סאט שבבעלות התעשייה האווירית; "ישראל מעדיפה פטריוטיות על פני רווחיות", באתר גלובס, 13 ביולי 2007
4. ↑  אפי לנדאו, ‏בנק איגוד מצטרף לקב' סטארגייט שמתמודדת על שידורי ה-DBS, באתר גלובס, 19 באוגוסט 1998
5. ↑  רוזית הוכברג, ד"ר משה בר-לב בסקירה ותיאור מעבורת החלל האמריקנית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 במרץ 2003
6. ↑  אתר למנויים בלבד טלי חרותי-סובר, "חשש לטוהר מידות": המנכ"ל נסע לבקר את נכדיו בחו"ל על חשבון המכון, באתר TheMarker‏, 14 במאי 2014
פירוש נוסף ערך זה עוסק ברכיבים פיזיים במחשב. אם התכוונתם לחומרא בהלכה, ראו חומרא וקולא.
**חומרה** (חָמְרָה, באנגלית: **Hardware**) היא אוסף כל הרכיבים הפיזיים במחשב או בהתקן אלקטרוני אחר, כמו טלפון סלולרי או ציוד תקשורת, כלומר כל אובייקט הנתפס בחוש המישוש (כל דבר שניתן לגעת בו - "חומר"). זאת להבדיל מהמידע שהמחשב או ההתקן מכיל (ונשמר בזיכרון) או מעבד (בעזרת המעבד), ומהתוכנה - אוסף הפקודות המספקות הוראות לחומרה. הבחנה זו בין חומרה לתוכנה מצטמצמת כאשר התוכנה צרובה ברכיב חומרה מסוים ואינה ניתנת לשינוי (לדוגמה Read only memory - ROM) - תוכנה מסוג זה קרויה קושחה (Firmware) (מהיותה 'קשיחה' כלומר לא ניתנת לשינוי בצורה פשוטה). זיכרון קשיח זה הוא זיכרון ROM.

מיני-מחשב PDP1
בפיתוח, בתכנון ובשיכלול רכיבי חומרה עוסק מהנדס חומרה.

חומרת המחשב האישי
-----------------

מחשב אישי מורכב ממספר רכיבי חומרה הארוזים במארז:

* **לוח אם**, שעליו מורכבים המעבד, הזיכרון הראשי, ורכיבים נוספים בתוך חריצי הרחבה.
* **ספק כוח**, שמטרתו לספק לרכיבים השונים את המתח הדרוש להם.
* **כרטיס גרפי**, שאחראי על עיבוד התמונה ושליחתה לצג (מסך).
* **כרטיסי מולטימדיה**, הכוללים כרטיס טלוויזיה, כרטיס עריכת וידאו, כרטיס קול.
* יציאות שונות (מקבילי, טורי, FireWire, USB) לציוד הקפי, כמו סורק ומדפסת.
* **אמצעי אחסון**, כמו דיסק קשיח, כונן DVD, צורב וכדומה.
* רכיבי תקשורת: כרטיס רשת, ראוטר.
* **רכיבים בסיסיים נוספים**, שהם מסך, מקלדת, ועכבר. במחשב נייד רכיבים אלה הם חלק מהמארז הבסיסי אך במחשב שולחני הם נמצאים מחוץ למארז.

בנוסף, ובדרך כלל שלא כחלק מהמארז, המחשב האישי יכול לכלול גם מדפסת, סורק, מצלמת רשת, ולעיתים גם מערכת שמע עם רמקולים ואוזניות.

חלוקת החומרה
------------

חומרה ניתן לחלק לפנימית ולחיצונית.  

חומרה פנימית אחראית על עבודת מערכת המחשב (חלוקת זרם חשמלי, אחסון נתונים, עיבוד נתונים וכדומה) וחומרה חיצונית כגון מסך, רמקולים, מקלדת (לא וירטואלית), עכבר (לא וירטואלי) וכדומה אחראים על שליטה על המחשב דרך ממשק משתמש (הזנת קלט וקבלת פלט).  

ייתכנו גם רכיבי חומרה חיצוניים נשלפים המהווים חלק אינטגרלי מהמערכת (כמו כאשר מאחסנים את מערכת ההפעלה של מחשב על כונן מידע נשלף).

שליטה בחומרה
------------

 פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לשכתב אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. 
החומרה נשלטת על ידי פקודות בשפת מחשב, הנקראת שפת סף (Assembly). על המחשבים בימינו, כדי לגשת לכל רכיב, אפילו במערכות הפעלה מתקדמות, יש לרשום את אוסף הפקודות שפונות לרכיב. קבצים אלה נשמרים עם סיומת VxD לדוגמה.

קבצים ישנים שעסקו בחומרה מתקופת ה-DOS היו עם הסיומת COM - לדוגמה: MOUSE.COM להפעלת העכבר, MSCDEX.COM להפעלת כונן תקליטורים. כמו כן, גם כקובצי הרצה (EXE) כתוכנית לכל דבר.

החומרה מופעלת באמצעות פסיקות (Interrupt), הפסיקה קלה בפעולת המעבד וגישה לחומרה.

ראו גם
------

| עיינו גם בפורטל: |
| --- |
|  | **פורטל מחשבים** |

* מונחים בחומרה

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **חומרה** |

* על חשיבות הקפאת תצורה בחומרה תעשייתית
* מילון למונחי חומרה (1997), באתר האקדמיה ללשון העברית
* חומרה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* ציוד קלט-פלט מחשבים, דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007545776105171
* GND: 4023422-8
* LCCN: sh85029505
* NKC: ph114652

 |
**הרמן הנסלמן** (בגרמנית: **Hermann Henselmann**‏; 3 בפברואר 1905 – 19 בינואר 1995) היה אדריכל מזרח גרמני, ממוצא יהודי, מגדולי האדריכלים בגרמניה המזרחית.

ביוגרפיה
--------

הרמן הנסלמן נולד בעיר רוסלה הקרובה לגבול עם פולין. הוא השתלם כנגר, ולאחר מכן למד בבית הספר לאמנויות שימושיות בברלין. לאחר סיום לימודיו מצא עבודה במשרדי אדריכלים, ובשנת 1930 קיבל את הפרויקט העצמאי הראשון שלו. בשנות ה-30 התמקדו עבודותיו בתכנון בתים פרטיים בסגנון מודרני. עקב שורשיו היהודיים סגר את משרד התכנון שלו בלחץ השלטונות הנאציים ונעשה לאדריכל שכיר.

לאחר מלחמת העולם השנייה עבד בתפקידים שונים הקשורים לאדריכלות, בסקטור הסובייטי, עליו קמה גרמניה המזרחית. ב-1951 נבנה בתכנונו בית הקומות הראשון בברלין המזרחית לאחר המלחמה - "בית הקומות בווברויזה". הפרויקט המרכזי שלו היה שדרת קרל מרקס שהחלה להיבנות ב-1951, והוא היה אדריכלה הראשי. שדרה מפוארת זו הייתה פרויקט הדגל בתוכנית השיקום של גרמניה המזרחית והיא נבנתה בסגנון הקלסיציזם הסוציאליסטי. פרויקט מוצלח זה הקנה לו שם עולמי, ובין 1953–1959 הוא היה האדריכל הראשי של ברלין המזרחית.

בנוסף לשדרת קרל מרקס תכנן הנסלמן מספר מבנים חשובים נוספים כמו "בית המורים" באלכסנדרפלאץ (1961–1964), כיכר לנין (מ-1992 כיכר האומות המאוחדות) (1968–1970) ומגדל הטלוויזיה ב-1969.

ב-1972 יצא הנסלמן לגמלאות, וכאות הוקרה התגורר בדירה בבניין בשם "בית ברלין" הבנוי בסגנון "עוגת חתונה" בכיכר שטראוסברגר שבשדרת קרל מרקס - פרי תכנונו.

רבים רואים אותו כגדול האדריכלים של גרמניה המזרחית וכאחד מהאדריכלים החשובים במאה ה-20, וחלק מהפרויקטים שלו הם מבנים משומרים שאסור להרסם (בהם שדרת קרל מרקס).

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הרמן הנסלמן** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BIBSYS: 10032600
* BNE: XX5313934
* BnF: cb131755672 (data)
* GND: 118549332
* ISNI: 0000 0001 0952 1927
* LCCN: n83015048
* NKC: xx0126868
* NLP: a0000003120101
* NTA: 070567727
* RERO: 02-A003364404
* SUDOC: 060343664
* ULAN: 500011767
* VIAF: 8179304
* WorldCat: lccn-n83015048

 |
**מישל לבלון** (בצרפתית: **Michel Leblond**;‏ 10 במאי 1932 – 17 בדצמבר 2009) היה כדורגלן צרפתי, ששיחק בעמדת הקשר. כבש את השער הראשון בתולדות גמר ליגת האלופות.

ביוגרפיה
--------

לבלון נולד ב-10 במאי 1932 בריימס שבצרפת. במשך כל שנות ה-50 של המאה ה-20 שיחק בסטאד ריימס שהייתה לתמונת הדגל של הכדורגל הצרפתי, עם הישגים בצרפת ובאירופה. כבר בשנת 1950 נבחר לשחקן הצעיר הטוב ביותר במדינה, אך תפס את מקומו הקבוע בקבוצה רק מעונת 1953/54, אחרי שכבר זכה עימה בליגה ובגביע.

הוא מונה בשנת 1954 לראשונה לנבחרת צרפת הבוגרת, אחרי שכבר השתתף באולימפיאדת הלסינקי שנתיים קודם לכן. במונדיאל 1954 שנערך בשווייץ היה חלק מהסגל אך לא זכה לשחק. בעונת 1955/56 לבלון הגיע עם ריימס עד לגמר גביע האלופות הראשון, בו גם כבש בדקה ה-6' נגד ריאל מדריד. קבוצתו הפסידה בסיום 4–3 ושלוש שנים לאחר מכן הפסידו שוב במעמד זה 2–0 לאותה קבוצה. בשנת 1961 סיים את תקופתו הארוכה עם ריימס לאחר 271 הופעות ו-30 שערי ליגה. בנוסף לכך זכה עימה ב-4 תוארי אליפות ובגביע אחד בסך הכל. לבלון שיחק עבור שטרסבורג עד 1964, אז פרש מקריירת משחק.

כמו רבים מחבריו לקבוצת ריימס, גם לבלון הועסק על ידי רמון קופה בהקמת ארגון המכירות הצרפתי של יצרנית מוצרי הספורט אדידס. בשנת 1964 הוא תפס את מקומו של ז'יסט פונטיין כמי שייצג אותם במזרח צרפת. לבלון התגורר בסביבות ריימס עד למותו ב-17 בדצמבר 2009 בגיל 77.

תארים
-----

סטאד ריימס
* אליפות צרפת (4): 1953, 1955, 1958, 1960
* הגביע הצרפתי: 1958
* סגנית גביע אירופה לאלופות (2): 1955/56, 1958/59

קישורים חיצוניים
----------------

* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר Soccerway
* פרופיל, באתר WorldFootball.net
* פרופיל, באתר National Football Teams
* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu
**אדית פיאף – החיים בורוד** (בצרפתית: **La Môme** / ***La Vie en rose***) הוא סרט קולנוע ביוגרפי מוזיקלי צרפתי משנת 2007, אודות חייה והצלחתה של הזמרת הצרפתייה המפורסמת, אדית פיאף. הסרט בוים והופק על ידי אוליבייה דהאן (אנ'), ולנעליה של פיאף נכנסה השחקנית מריון קוטיאר. 
מקור שם הסרט משירה המפורסם ביותר של פיאף, "La Vie En Rose" ("החיים בוורוד").

הפקה
----

הבמאי אוליבייה דהאן בחר בקוטיאר לשחק בתפקיד הראשי עוד טרם פגש אותה, והסביר כי ראה דמיון בין עיניה של פיאף לשחקנית הצעירה. קוטיאר לא שרה את השירים בסרט, חלק מההקלטות הן של פיאף עצמה וחלקן הקלטה מחודשת עם הזמרת ז'יל איגרוט (Jil Aigrot). הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-57.

עלילה
-----

הסרט מגולל את סיפורה הביוגרפי של הזמרת אדית פיאף, מילדות ענייה וקשה בבלוויל אל במות הזוהר והתהילה בניו יורק. פיאף נודדת בילדותה יחד עם אביה, להטוטן רחוב, לאחר שננטשה על ידי אמה.

בתחנות חייה היא עוברת במעונות של פרוצות בפריז, האשמה ברצח בדיוק כשהקריירה שלה החלה להמריא, רומנים מלאי תשוקה וחברות עם גדולי השמות באותה תקופה – איב מונטאן, מרלין דיטריך ועוד, ועד מותה הטרגי בגיל 48 מסרטן בכבד.

קבלה וביקורות
-------------

הסרט קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי הקולנוע. באתר "Rotten Tomatoes" הסרט קיבל 74% ביקורות חיוביות. הביקורות היללו את משחקה של מריון קוטיאר שזכתה על תפקידה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי ופרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אדית פיאף – החיים בוורוד** בוויקישיתוף
* 

* "אדית פיאף – החיים בוורוד", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

* "אדית פיאף – החיים בוורוד", באתר נטפליקס

* "אדית פיאף – החיים בוורוד", באתר AllMovie (באנגלית)

* "אדית פיאף – החיים בוורוד", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)

* "אדית פיאף – החיים בוורוד", באתר Box Office Mojo (באנגלית)

* "אדית פיאף – החיים בוורוד", באתר Metacritic (באנגלית)

* "אדית פיאף – החיים בוורוד", באתר אידיבי

* "אדית פיאף – החיים בוורוד", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
**אמנדוס אדמסון**, באנגלית: **Amandus Adamson** (12 בנובמבר 1855 - 26 ביוני 1929) היה פסל וצייר אסטוני.

ביוגרפיה
--------

אדמסון נולד ב-1855 למשפחת יורדי ים אסטונית. אביו היה קפטן ספינת סוחר, והפליג לארצות הברית ב-1860. הוא השתתף במלחמת האזרחים האמריקאית. הוא לעולם לא חזר לאסטוניה ואיבד קשר עם משפחתו לאחר 1869 .

האנדרטה לזכר "רוסלקה"
אדמסון הצטיין בגילוף עץ בילדותו. הוא עבר לסנט פטרסבורג ב-1875 כדי ללמוד באקדמיה הקיסרית לאמנויות בהדרכת אלכסנדר פון בוק. לאחר סיום לימודיו המשיך לעבוד כפסל ומורה בסנט פטרסבורג, עם הפסקה מ-1887 עד 1891 ללימודים בפריז ובאיטליה, בהשפעת הפסלים הצרפתים ז'ול דאלו וז'אן-בטיסט קארפו.

אדמסון הפיק את יצירתו הידועה ביותר ב-1902- אנדרטת רוסלקה בטאלין. היא מוקדשת ל-177 המלחים האבודים של ספינת המלחמה הרוסית "רוסלקה". האנדרטה מציגה מלאך ברונזה על עמוד דק.

הוא מונה למומחה של האקדמיה הקיסרית בשנת 1907.

בשנת 1911 זכה אדמסון, בתחרות שאורגנה על ידי האקדמיה הקיסרית, לאנדרטה לשלוש מאות שנות בית רומנוב. אדמסון השקיע את כל כספו בפרויקט, שמעולם לא הסתיים עקב המהפכה הרוסית של 1917. בשנת 1918, במהלך מלחמת העצמאות של אסטוניה, חזר אדמסון לעיירת הולדתו פלדיסקי שבצפון מערב אסטוניה, שם בילה את שארית חייו.

במהלך שנות העצמאות של אסטוניה הוזמן אדמסון לפסל מספר אנדרטאות שהוקדשו למלחמת העצמאות, כולל אחת בפארנו בבית הקברות עלווי, שם הוא עצמו נקבר.

האנדרטה לזכר המשוררת לידיה קוידולה
בשנות ה-40 וה-50 נהרסו כמעט כל המונומנטים שיצר על ידי השלטונות הסובייטיים. מאז שחזרה אסטוניה לעצמאות ב-1991, רובם שוחזרו.

עבודתו האחרונה של אדמסון הייתה האנדרטה שהוקדשה למשוררת הלאומית לידיה קוידולה בפארנו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אמנדוס אדמסון** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Amandus Adamson, 1855–1929, by Tiina Nurk, Eesti NSV Kunst (1959)
2. ↑  Heini Paas: Amandus Adamson 1855–1929. Tallinn: Eesti Kunstimuuseum 2007
3. ↑  Postimees Editorial (24 September 1925). "Kujur Amandus Adamsoni aupäewaks" (Feature story to celebrate subject’s 70th birthday). Postimees (in Estonian). Archived from the original on 8 March 2023.
4. ↑  Amandus Adamson Museum in Paldiski (Memento vom 15. Juni 2006 im *Internet Archive*)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 133892069
* ISNI: 0000 0000 6687 7498
* LCCN: n90678474
* RKD: 127591
* SUDOC: 188628649
* ULAN: 500120504
* VIAF: 50428892
* WorldCat: lccn-n90678474

 |
" **הנאתו של פארסון**" הוא סיפור קצר שנכתב על ידי רואלד דאל. הסיפור פורסם ב-1 בספטמבר 1977.

עלילה
-----

 Vanguard Standard 6 המשמש את בוגיס לשינוע הרהיטים בעיבוד הטלווזיוני של הסיפור, בפרק '*סיפורים לא צפויים'.*
בוגיס הוא סוחר עתיקות מיומן שיש לו חנות קטנה בצ'לסי, לונדון. הוא מצליח להרוויח מדי שנה על ידי רכישת רהיטים יקרי ערך בזול מכפריים תמימים, תוך שהוא מתחזה לאיש דת ונשיא החברה לשימור רהיטים נדירים. הוא זוכה בכניסה לבתיהם במסווה של קיטלוג הרהיטים הישנים שלהם; אם הוא רואה משהו שהוא יכול למכור מחדש, הוא מציע לקנות אותו. כדי לקנות את הרהיטים בפחות ממה שהוא שווה הוא משתמש בידע שלו ובמספר טריקים, כמו החלפת ברגים מתוצרת מכונה, בישנים המקוריים.

באחד השיטוטים שלו, הוא מגיע לעיירה בקינגהמשייר. לאחר שהשאיר את מכונית הסטיישן שלו מוסתרת כדי לא לקלקל את תדמיתו ככומר זקן, הוא הולך לבית חווה מוזנח שם הוא פוגש שלושה מקומיים – קלוד, ברט ורומינס – בחצר. לאחר שהורשה לו להיכנס לבית החווה כדי להסתכל על הרהיטים, הוא מוצא בטרקלין שידה שלא תסולא בפז של צ'יפנדייל, כזו שתואמת את שלושת הפריטים המפורסמים הקיימים הידועים בשם 'השידות של צ'יפנדייל'. הוא אומר לאנשים, שהוא צריך סט חדש של רגליים לשולחן שבבעלותו, והוא מבקש את אלו שעל השידה. הוא משכנע את רומינס שהשידה לא שווה כלום מכיוון שהיא "חיקוי". הוא קונה אותו ב-20 ליש"ט, ומתכוון למכור אותו ב-20,000 ליש"ט.

בעוד בוגיס הולך להביא את הרכב שלו שלושת האנשים מחליטים לעזור לכומר; הם מניחים שהמכונית שלו לא תהיה גדולה מספיק כדי לשאת בקלות את השידה, וחוששים שהוא יאבד עניין בעסקה ברגע שיגלה שהשידה לא תיכנס למכונית. מכיוון שהוא רק מבקש את הרגליים, החקלאים נסרו אותן. די בקושי, הם קוצצים את שארית השידה, מכיוון שבוגיס קרא לזה 'עצי הסקה' והם מרגישים שהם חייבים לתת לו את שאר השידה בתור עצי הסקה. בזמן שהם מחכים שבוגיס יחזור, הם מעירים ש'השידה, לעזאזל, יוצרה על ידי נגר טוב, לא משנה מה הכומר אומר'.

עיבודים לטלוויזיה
-----------------

| שָׁנָה | תוכנית טלוויזיה | פרק | מככב | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1965 | *תיאטרון בן שלושים דקות* | עונה 1, פרק 1 | ריצ'רד פירסון | הפרק הזה נחשב אבוד. |
| 1980 | *סיפורי הבלתי צפוי* | עונה 3, פרק 6 | ג'ון גילגוד |  |

סרטים
-----

| שָׁנָה | סרט | מככב |
| --- | --- | --- |
| 2012 | *Чиппендейл* (צ'יפנדייל) | Виктор Сухоруков (ויקטור סוחורוקוב) |

הערות שוליים
------------

1. ↑  15 Minute Drama: "Parson's Pleasure" BBC Radio 4. Retrieved 10 May 2013.
2. ↑  "Thirty-Minute Theatre: Parson's Pleasure (1965)". *Internet Movie Database*. נבדק ב-26 בדצמבר 2015. `{{cite web}}`:  (עזרה)
3. ↑  "Missing or incomplete episodes for programme THIRTY MINUTE THEATRE". *Lost UK TV Shows*. Kaleidoscope Research Guides. נבדק ב-26 בדצמבר 2015. `{{cite web}}`:  (עזרה)
4. ↑  "Tales of the Unexpected: Parson's Pleasure (1980)". *Internet Movie Database*. נבדק ב-26 בדצמבר 2015. `{{cite web}}`:  (עזרה)
**סיבה למסיבה** הייתה תוכנית האירוח המרכזית של הערוץ הראשון, ושודרה בליל שבת בשנים 1984–1990. התוכנית הייתה המשך "משופר" של התוכנית "שעה טובה".

היסטוריה
--------

את התוכנית הנחה תחילה מני פאר, במשך עונת שידור אחת. התוכנית שודרה לראשונה בדצמבר 1984. לאחר פרישתו הנחה דניאל פאר את התכנית לתקופה קצרה, ולאחר מכן הנחו את התוכנית מנחים מתחלפים ובהם: גידי גוב, ספי ריבלין, אילי גורליצקי, דודו דותן, אבי אתגר, מאיר שלו ועוד. לבסוף נבחרה רבקה מיכאלי כמנחה קבועה בשנת 1986. את התוכנית הפיק אהרון גולדפינגר, והיא שודרה פעם בשבועיים. ברוב שנות התוכנית שודרו במקביל אליה תוכניות אירוח אחרות ("ממני", "סופסוף"). בתוכנית התארחו טובי היוצרים, האמנים ואנשי החברה הישראלית של שנות ה-80, ובה התגלו לראשונה הזמרות ריטה ומרגלית צנעני. גם הזמרת רינת גבאי זכתה לחשיפה ראשונה לקהל בתוכנית.

את פתיח התוכנית הלחין אלדד שרים. את התוכנית ליוותה מוזיקלית תזמורת הטיילת בניצוחו של דוד קריבושי.
פינות ידועות בתוכנית: פינת הסאטירה של שלמה ניצן, פינת החיקויים של טוביה צפיר ורבקה מיכאלי, פינה שממנה יצאו בין השאר הקטעים: "הגבעטרון – חברי הכנסת", "ארוחת הבוקר", "עם אחד עם שיר אחד" ועוד רבים. בנוסף, נכתבו שירים במיוחד לתוכנית. אחד הידועים שבהם הוא השיר "סיירת עולם", אותו חיברה והלחינה נעמי שמר במיוחד לתוכנית, והוא מבוצע על ידי מוני מושונוב, שלמה בראבא ורבקה מיכאלי.

בשנת 2016 חזרה התוכנית לסיבוב פרידה של ארבע תוכניות בהנחיית רבקה מיכאלי.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סיבה למסיבה** בוויקישיתוף

* "סיבה למסיבה", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
* לאה ענבל, המילה היא פנינה רוזנבלום, כותרת ראשית, 19 בדצמבר 1984
* שגיא בן נון‏, "אין היום תוכנית שמשקיעים בה כ"כ הרבה כמו שהשקיעו ב'סיבה למסיבה'", באתר וואלה!‏, 23 בנובמבר 2016

הערות שוליים
------------

1. ↑  לאה ענבל, המילה האחרונה - פנינה רוזנבלום, כותרת ראשית, 19 בדצמבר 1984
2. ↑  אילנה באום, רבקה מיכאלי - בין המועמדים להנחיית "סיבה למסיבה", מעריב, 2 בפברואר 1986
3. ↑  אתר למנויים בלבד רוגל אלפר, חלפו 30 שנה ועדיין בא להקיא מ"סיבה למסיבה", באתר הארץ, 28 בנובמבר 2016
4. ↑  סער גמזו, עכבר העיר, "סיבה למסיבה": למה הקאמבק הזה מגיע לנו?, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2016
אנני הרמון, עצי אלון במלון פארק, 1911
**אנני לייל הרמון** (באנגלית: **Annie Lyle Harmon** ;‏ פברואר 1855 - 27 באוגוסט 1930) הייתה אמנית בקליפורניה, הידועה במיוחד בזכות ציורי העצים שלה. תלמידה של אמן הנוף המוביל ויליאם קית, הרמון, יחד עם מספר אמנים אחרים, היו בסטודיו של קית במשך שנים רבות.

חיים
----

אנני הרמון הייתה בתו של סמואל ה. הרמון, סוחר עצים שהגיע לסן פרנסיסקו ממיין דרך כף הורן בשנת 1849, ואשתו מרי פאלמר הרמון. היא גדלה בסביבה עשירה שאפשר לה גישה לעילית התרבותית הקטנה של העיר. אחיה אדוארד התחתן עם בתו היחידה של ויליאם קית.

יחד עם ויליאם קית למדה הרמון אצל ריימונד דאב ילנד, אמן נוף יליד אנגליה שלימד סטודנטים באוקלנד.

קריירה
------

היא החלה לעבוד בסטודיו של ויליאם קית בראשית שנות השמונים של המאה ה-19. העבודות שהציגה בתערוכה הראשונה שלה בשנת 1885 התרכזו בסצינות של הגבעות בקליפורניה בסגנון המורה שלה. לאורך כל חייה, היא ציירה ישירות בטבע, אך סיימה את ציוריה בסטודיו. ידוע שהיא ציירה מיניאטורות על מכסי קופסאות סיגריות, אך גם השתמשה בבדי ציור רגילים.

אנני הרמון, בחווה בקליפורניה, 1911
היא הציגה לעיתים קרובות משנות השמונים ועד מותה, במיוחד באגודה לאמנות בסן פרנסיסקו. בספריות העיר היא תמיד הזדהתה כ"אמנית". הרמון הציגה את עבודותיה בקליפורניה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.

בתחילת המאה העשרים נסעה ללה זצ'ולפה, במקסיקו, מקום שלמשפחתה היו עסקים במטעי גומי. כמה מהנופים המוצלחים ביותר שלה נוצרו שם. כמה ציורים שלה מצביעים על כך שבזמן מסוים היא נסעה לאוסטרליה, אם כי אין תיעוד לביסוס מסע זה. היא גם נסעה וציירה במיין ומדינת וושינגטון.

היא איבדה כמעט 400 מיצירותיה כאשר הסטודיו שלה בבניין העיתונות בסן פרנסיסקו נהרס ברעידת האדמה ובשריפה בשנת 1906. בעוד היא נותרה אמנית עצמאית לאורך כל חייה והמשיכה להציג לאחר השריפה, היא מעולם לא התאוששה כלכלית, והייתה תלויה יותר ויותר בחברים לתמיכה בשנותיה המאוחרות.

הנושא העיקרי ביצירותיה היו תמיד עצים בקליפורניה, שצוירו בהצלחה רבה, כמו עצי האלון של הרי ברקלי וסן פרנסיסקו. היא פיתחה כמה סגנונות בהתאם להצגת האור שלה. מרבית העבודות הידועות שלה נמצאות בשני אוספים פרטיים, אם כי חלק מציוריה נמצאים באוסף הגלריה לאומנות הרסט, מכללת סנט מרי, מורגה, קליפורניה - משכן של מספר לא מבוטל מציוריו של ויליאם קית.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אנני הרמון** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  **Superbly Independent: Early California Paintings by Annie Harmon, Mary DeNeale Morgan, and Marion Kavanagh Wachtel**, Hearst Art Gallery, Saint Mary's College, 2010-07, מסת"ב 978-1-886091-28-3. (באנגלית)
2. ↑  United States Women Painters: 1893 Exposition--page 6, arcadiasystems.org
3. ↑  Annie Lyle Harmon, 1855-1930; essay by Erika Esau, www.tfaoi.com