**דיני שימוש בכח** הם הכללים הנוגעים להצדקות המקובלות למעורבות במלחמה ("jus ad bellum"). דיני שימוש בכח נחשבים כחלק מהאספקט של המשפט הבין-לאומי הפומבי (חוקי האומות) להבדיל מגופים אחרים של המשפט, כגון דין פנימי של לוחמה מסוימת בקונפליקט, אשר עשוי גם להיות קרקע למגבלות משפטיות להצדקתה של מלחמה.

היסטוריה
--------

בעבר, מלחמה נתפסה ככלי לגיטימי לפתרון סכסוכים ולא הייתה מגבלה מבחינת המשפט הבינלאומי על האפשרות של מדינה לפתוח במלחמה. באמנות האג וחוקת חבר הלאומים הוגבלה לראשונה הזכות של מדינה לצאת למלחמה ונקבע כי יש לעשות מאמץ לפתרון סכסוכים בדרכי שלום. הגבלות אלו לא מנעו את מלחמת העולם הראשונה.

בשנת 1928 חתמו 15 מדינות על הסכם קלוג-בריאן, האוסר באופן מוחלט על שימוש בכח, למעט במקרים של הגנה עצמית. עם סיום מלחמת העולם השנייה, קבעו בית הדין בנירנברג ובית הדין בטוקיו שקיים איסור מנהגי מוחלט על יציאה למלחמה, וכי הפרת איסור זה מטילה אחריות הן על המדינה והן על פושעים ספציפיים.

עם כינון האו"ם, נקבע בסעיפים 2(3) ו-2(4) למגילת האומות המאוחדות איסור מוחלט על שימוש בכח כנגד אחת מהחברות בארגון, למעט שני חריגים:

1. מועצת הביטחון הסמיכה את המדינה להפעיל כח.
2. הגנה עצמית.

תחולת האיסור על שימוש בכח
-------------------------

כל התקפה חמושה נחשבת במשפט הבינלאומי לשימוש בכוח. אולם, סנקציות כלכליות ומדיניות לא נחשבות לשימוש בכח.

לגבי הפעלת כח בשטחה של מדינה אחרת כנגד ארגון שפועל מתוכה קיימת מחלוקת בין משפטנים. שבתאי רוזן סבור כי איסור השימוש בכח הוא דווקא "נגד שלמותה הטריטוריאלית ועצמאותה המדינית", כלשון סעיף 2(4) למגילת האו"ם. פרשנות זו מצדיקה למשל את מבצע יונתן בו חילץ צה"ל חטופים ישראלים מאנטבה, תוך שימוש בכח בשטחה של אוגנדה.

### לוחמת סייבר

במדריך טאלין, מסמך שניסחו מספר אנשי אקדמיה, נידונה השאלה אם ניתן להחיל את דיני השימוש בכח גם על פעולות של לוחמת רשת.

### איום בשימוש בכח

איום בשימוש בכח גם עשוי להיחשב להפרה של איסור השימוש בכח, אלא אם כן השימוש בכוח מותר באותן נסיבות. לדוגמה: איום לפלוש למדינה אחרת כדי לכבוש בה שטחים – אינו חוקי. לעומת זאת, איום לפעול כנגד מדינה תוקפנית הוא חוקי כי הפעלת הכח לשם הגנה עצמית היא לגיטימית.

איום יכול לבוא לידי ביטוי גם בהתנהגות, כגון בביצוע תרגילים בעלי אופי מאיים ובשינוע כוחות בסמוך לגבול. המבחן לזיהוי פעולה שנחשבת לאיום הוא מבחן האמינות: האם הוא איום אמין, מטעם גורם רציני, וקונקרטי. במקרים גבוליים, פעולות עשויות להיחשב ככאלו שאמנם לא נחשבות לפשע תוקפנות, אך עדיין ייחשבו להפרת החובה לפתור סכסוכים בדרכי שלום. קיימת מחלוקת בנוגע לשאלה אם פעולה כנגד מדינה המחזיקה בנשק גרעיני יכולה להיות חוקית.

חריגים
------

### אישור מועצת הביטחון

שימוש בכח יכול להיות חוקי אם הוא מאושר לפי פרק 7 למגילת האו"ם. מנגנון האישור נועד להרתיע שימוש בכוח של מדינות, ולהוות מענה מעשי למעשי תוקפנות. עם זאת, במועצת הביטחון חברות 5 מדינות בעלות זכות וטו, כך שפעולות של מדינות אלו או בנות חסותן כנראה לא ייענו בתגובה במנגנון זה.

מנגנון אישור שימוש בכח על ידי מועצת הביטחון כולל שני שלבים:

1. קביעה שיש איום על השלום, הפרה של השלום או מעשה תוקפנות, והחלטה על אמצעים לנקוט בהם כדי להשיב שלום וביטחון.
2. נקיטת אמצעים כלכליים או פיזיים בפועל.

### הגנה עצמית

למדינה יש את הזכות להגיב באמצעות שימוש בכוח להתקפה חמושה נגדה או נגד בת בריתה, עד להתערבות מועצת הביטחון. קיימות גישות שונות בנוגע להגדרה של "התקפה חמושה" שמעניקה לגיטימציה של שימוש בכח כהגנה עצמית, בייחוד סביב היקף החוקיות של מתקפת נגד.

בשנת 1841, בעקבות פרשיית הספינה קרוליין, שלח מזכיר המדינה של ארצות הברית דניאל ובסטר איגרת לשגריר בריטניה הנרי פוקס ובה הציע שפעולה צבאית הנחוצה להגנה עצמית תיחשב חוקית רק אם היא הייתה סבירה או בלתי מופרזת. אף על פי שאיגרת ובסטר נכתבו בשנים בהן טרם היה איסור מובהק על שימוש בכח בין מדינות, היא נחשבת לבסיס של עקרונות המידתיות והנחיצות הנדרשים להצדקת השימוש בכח כהגנה עצמית. עקרונות אלו נקראים "כללי ובסטר" ובית הדין הבין-לאומי בהאג קבע מספר פעמים שהם חלק מדיני המשפט הבינלאומי המנהגי.

על פי הדרישה למידתיות השימוש בכח לשם הגנה עצמית יש לנקוט בפעולות צבאיות יחסיות לתקיפה או סכנת התקיפה שמנגד. בחוות הדעת בדבר חוקיות נשק גרעיני קבע בית הדין הבינלאומי בהאג שבנסיבות קיצוניות, שבהן עצם הישרדותה של המדינה מונח על כפות המאזניים, אי־אפשר לקבוע שהשימוש בנשק גרעיני לצורך הגנה עצמית יהיה בלתי מידתי.

במלחמת האזרחים בניקרגואה מימנה ארצות הברית את הפעילות המחתרתית של הקונטראס כנגד ממשלת ניקרגואה. ארצות הברית טענה כי פעולותיה באו בעקבות תקיפות של ניקרגאוה כלפי אל סלוודור, ולכן מדובר ב"הגנה עצמית קולקטיבית". בפסק דין ניקרגואה נגד ארצות הברית דחה בית הדין הבין-לאומי בהאג את טענתה של ארצות הברית וקבע כי אף על פי שפעולותיה של ניקרגואה נחשבות להפרה של איסור השימוש בכח – לא מדובר ב"התקפה חמושה" שמצדיקה שימוש בכח מצידה של ארצות הברית.

ראו גם
------

* ביטחון קיבוצי
* הגנה עצמית

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דיני שימוש בכוח** בוויקישיתוף
* דוד קרצמר, הזכות הטבועה להגנה עצמית ומידתיות במסגרת Jus ad Bellum, משפט ועסקים יז, ה'תשע"ד.
* רפאל בן לוי, ‏להשיב את הצדק למלחמה, **השילוח**, 13, פברואר 2019.
* מחקר חדש: עד כמה תוצאות שליליות של אירוע מלחמתי עלולות להשפיע על קביעת מידת החוקיות שלו בדיעבד?, האוניברסיטה העברית
* דיני שימוש בכוח, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* מלחמה (משפט בינלאומי), דף שער בספרייה הלאומית

הערות שוליים
------------

1. ↑  לירון א' ליבמן, מצפון תיפתח הרעה? אתגרים בדיני השימוש בכוח של המשפט הבינלאומי, המכון הישראלי לדמוקרטיה מחקר מדיניות 184.
2. ↑  יעל רונן, הפעילות במרחב הסייבר בראי המשפט הבין־לאומי, סייבר, מודיעין וביטחון, כרך 2, גיליון 3, דצמבר 2018
3. ↑  יובל שני, השימוש בעקרון המידתיות במשפט הבין־לאומי, פרק שלישי: ההכרה בעקרון המידתיות בדיני השימוש בכוח של המשפט הבין־לאומי, המכון הישראלי לדמוקרטיה, מחקר מדיניות 75, יולי 2009.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007548767305171
* GND: 4165706-8
* LCCN: sh85145141
* NDL: 00570803
* NLK: KSH2002023078

 |