recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**פמוקלה** (בטורקית: **Pamukkale** – "מצודת הכותנה") הוא תל טבעי בנפת דניזלי בדרום-מערבה של אסיה הקטנה שבטורקיה. האתר שוכן סמוך לכפר הנושא את אותו שם ונמצא 19 ק"מ צפונית לעיר דניזלי. התל, שאורכו 2,700 מטר ונישא לגובה של כ-20 מטר, חולש על העמק שתחתיו מגובה של 200 מטר. הוא תוצר של פעילות טקטונית שגרמה לנביעתם של מעיינות חמים שחומם מגיע ל-35 מעלות צלזיוס ויותר. 

אחד המעיינות האלה, שמימיו עשירים במינרלים, הביא ליצירת התל משקיעתם של המינרלים, והקנה למקום את שמו בשל צבעו וצורתו. מי המעיין מכילים ביקרבונט וסידן המביאים להיווצרותו ולשקיעתו של סידן פחמתי. פעולה זו הותירה "מדרגות" לבנות של טרוורטין במורד התל שגובהן נע בין מטר אחד ל-6 מטר, ואלה נדמים למפלי מים שקפאו. שכבת הטרווטין מגיעה במקומות מסוימים לגובה של 10 מטר, והמעיין הנובע בהספק של 25 ליטר לשנייה מניב סלע משקע בכמות של כמעט 50 ק"ג ביממה.

פמוקלה
בראש התל הוקמה במאה ה-2 לפנה"ס העיר העתיקה הייראפוליס, אשר התפתחה בעיקר על ידי הרומאים לאחר שחרבה ברעידת אדמה בשנת 17. בשנת 1988 הוכרזה פמוקלה כאתר מורשת עולמית יחד עם הייראפוליס. עד לצירופו של האתר לרשימות אונסק"ו הוא סבל מהזנחה ופיתוח-יתר, אשר גרמו לו נזק רב. בראש התל הוקמו מלונות אשר שאבו את מי המעיין החמים אל בריכותיהם והזרימו את שפכיהם בחזרה אל הטבע. שביל עפר נסלל על התל ואופנועים ואופני הרים עלו וירדו בו. מבקרים באתר נהגו להלך על הטרוורטין העדין כשהם נעולים בנעליים ולרחוץ בבריכות הטבעיות אגב שימוש בסבון. כתוצאה מכל אלה הפך הגיר לחום, והאתר החל מאבד את ייחודו. 

הרשויות הטורקיות הרסו את בתי המלון וכיסו את השביל בבריכות מלאכותיות שרק אליהן מותרת כיום הגישה, וזאת בלא נעליים. חלק מהבריכות מרוקנות ממים במשך רוב היום כדי לאפשר לאור השמש להלבין שוב את הגיר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פמוקלה** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של פמוקלה
* פמוקלה באתר המורשת העולמית של אונסק"ו
* אתר אודות פמוקלה

מראה כללי של התל

מראה כללי של התל

| דגל טורקיהדגל טורקיה סמל אונסק"וסמל אונסק"ו אתרי מורשת עולמית בטורקיה |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| האזור ההיסטורי באיסטנבול • חתושש: הבירה החתית • האתר הארכאולוגי של טרויה • ספרנבולו • המסגד הגדול ובית החולים בדיבריאי • הייראפוליס ופמוקלה • לטואון וקסנתוס • הר נמרוט • הפארק הלאומי גרמה ואתרי הסלע בקפדוקיה • מסגד סלימייה והמתחם החברתי • האתר הנאוליתי של צ'טלהויוק • פרגמון • לידת האימפריה העות'מאנית - בורסה וג'ומליקיזיק • מצודת דיארבקיר והנוף התרבותי של גני הבסל • אפסוס • האתר הארכאולוגי באני • אפרודיסיאס • גבקליטפה • ארסלנטפה • גורדיון • מסגדי היפוסטיל מעץ מתקופת ימי הביניים באנטוליה |

 |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb12074207t (data)
* GND: 4801787-5
* NKC: ge798387
* VIAF: 243210708
* WorldCat (עם VIAF): 243210708

 |
פרנצ'סקו קונטאריני
**פרנצ'סקו קונטאריני** (באיטלקית: **Francesco Contarini**; ‏ 28 בנובמבר 1556 - 6 בדצמבר 1624) היה הדוכס ה-95 של ונציה. קונטאריני כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-8 בספטמבר 1623 ועד פטירתו, 14 חודשים לאחר בחירתו לתפקיד.

ביוגרפיה
--------

קונטאריני נולד בוונציה לברטוצ'י קונטאריני ולאורה דולפין. הוריו מתו שניהם בצעירותו, והוא גודל על ידי שני אחיו. שלושת האחים ירשו הון רב מהוריהם, ופרנצ'סקו זכה בשל כך להשכלה טובה.

קונטאריני, ההרפתקן, יצא במספר שליחויות דיפלומטיות במסגרתן ייצג את לה סרניסימה בחצרות ממלכי אירופה. 

בעקבות מות קודמו, אנטוניו פריולי ב-12 באוגוסט 1623, לא היה מועמד טבעי לרשת את כס הדוג'ה, ואף סירב לקבל את התפקיד. בהצבעות שנערכו היה שוויון בין המועמדים השונים. לאחר 79 הצבעות שנערכו בהן לא הושגה הסכמה, הסכים לבסוף קונטאריני לקבל על עצמו את התפקיד ונבחר ב-8 בספטמבר.

תקופת כהונתו הייתה תקופת שלום, וזאת על אף מלחמת שלושים השנים שהתנהלה באותה עת, ואשר ונציה לא השתתפה בה.

אף שקונטאריני נבחר לתפקיד בגיל צעיר יחסית (גיל 67) הוא חלה בתום השנה הראשונה לכהונתו, ונפטר שישה שבועות לאחר מכן.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פרנצ'סקו קונטאריני** בוויקישיתוף

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**אנטוניו פריולי** | **דוכסי ונציה** 1623–1624 | **הבא**:**ג'ובאני קורנארו הראשון** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 133857999
* ICCU: VEAV052860
* ISNI: 0000 0000 7101 2739
* LCCN: no2009139558
* SNAC: w6t46v5h
* VIAF: 13512429
* WorldCat: lccn-no2009139558

 |
**ג'רמי פוגל** (נולד ב-5 במרץ 1981) הוא פילוסוף, מרצה ומשורר ישראלי.

ביוגרפיה
--------

פוגל נולד בבלגיה ועלה לישראל בנעוריו. מתגורר בתל אביב. קיבל תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת קיימברידג' ותואר שני ותואר דוקטור בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב.

פוגל הוא חבר סגל אקדמי בכיר בחוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב, בה הוא חוקר פילוסופיה יהודית מודרנית, פילוסופיה של הדת והגות עידן הנאורות. מחקריו מתמקדים בניסוחים של הגות אוניברסלית בקרב פילוסופים יהודים מודרניים, בקשר בין תהליכי חילון לבין מהלכים רעיוניים בחשיבתם של הוגי הנאורות ובצורות של דתיות חדשה בפילוסופיה המודרנית.

נוסף על עבודתו באוניברסיטת תל אביב פוגל מרצה ומלמד במסגרות שונות, בהן סמינר הקיבוצים, עלמא בית לתרבות עברית, Think & Drink Different, והוא חבר סגל במכון מנדל למנהיגות.

פוגל הוא גם מנחה של הסכתים פופולריים, בהם ההסכת של "Think & Drink Different" ו"הקרקס המטאפיזי" בכאן תאגיד השידור הישראלי.

פוגל הוא גם משורר ומסאי, חבר מערכת כתב העת הבה להבא, בו הוא מפרסם מיצירותיו באופן קבוע, בהן מסות פילוסופיות והומוריסטיות על טבע היקום.

בעבר היה סולן להקת הרוק הישראלית "פיסוק רחב".

מספריו
------

* תל אביב היא מים ועוד מחשבות חופימיות, הוצאת הבה לאור, 2019
* Jewish Universalisms: Mendelssohn, Cohen, and Humanity's Highest Good, הוצאת Brandeis University, 2023

הערות שוליים
------------

1. ↑  ד"ר ג'רמי פוגל | הפקולטה למדעי הרוח ע"ש לסטר וסאלי אנטין, באתר humanities.tau.ac.il
2. ↑  ד"ר ג'רמי פוגל, באתר institute.mandelfoundation.org.il
3. ↑  ההסכת של Think & Drink Different
4. ↑  הקרקס המטאפיזי
5. ↑  ארכיון ג'רמי פוגל, באתר הבה להבא
6. ↑  "הצהרת נאמנות: ראיון עם סולן להקת פיסוק רחב ג'רמי פוגל". *הארץ*. נבדק ב-2024-01-11.
**הפרלמנט של מלטה** (במלטזית: **Parlament ta Malta**) הוא הרשות המחוקקת באי מלטה. מקום משכנו בבירת המדינה, ולטה. 

הפרלמנט מכיל 79 נבחרים. הנבחרים נבחרים בבחירות מחוזיות מדי 5 שנים, ובנוי כבית מחוקקים חד-ביתי. הנציגים הם אלו שבוחרים מתוכם את ראש הממשלה ואת חברי הממשלה, שעליהם להיות חברי הפרלמנט. בנוסף על כך, הפרלמנט בוחר מדי 5 שנים את נשיא המדינה. 

בשנים 1921–1933 היה הפרלמנט בעל שני בתים - סנאט ואספה המחוקקת. 

הבחירות האחרונות לפרלמנט התקיימו בשנת 2013, והבחירות הבאות עתידות להתקיים בשנת 2018. 

כיום, המפלגה המרכזית בפרלמנט היא מפלגת העבודה, שלה 38 נציגים בפרלמנט, והיא מרכיבה את הממשלה. סיעות האופוזיציה הן המפלגה הלאומית (29 נציגים), המפלגה הדמוקרטית (נציג אחד), ונציג עצמאי אחד.

בפרלמנט פועלות שמונה ועדות קבועות.

בשנים 1921–2015 שכן הפרלמנט בארמון הגראנד מאסטר. בשנת 2015 הוא עבר למשכנו החדש שנבנה עבורו ברחוב הרפובליקה, סמוך שער העיר ולטה.

בית הפרלמנט בוולטה

ועדות הפרלמנט
-------------

פקודות הקבע של מלטה קובעות את הקמתן של שמונה ועדות קבועות פרלמנטריות כדי לייעל את העבודה הפרלמנטרית ולהעצים את תפקידי הבדיקה של הפרלמנט.

הוועדות הקבועות הן:

* ועדה קבועה לענייני בתים
* ועדה קבועה לפריווילגיות
* ועדה קבועה לחשבונות ציבור
* ועדה קבועה לענייני חוץ ואירופה
* ועדה קבועה לעניינים חברתיים
* ועדה קבועה לבחינת הצעות חוק
* ועדה קבועה לענייני משפחה
* ועדה קבועה לעניינים כלכליים ופיננסיים

ועדות קבועות אחרות שהוקמו בחוקים אחרים כוללות:

* ועדה קבועה לתכנון סביבה ופיתוח
* ועדת חשבונות משרד הביקורת הלאומית
* ועדה קבועה למינויים ציבוריים
* הוועדה לתקנים בחיים הציבוריים

ישנן גם ועדות נבחרות וועדות לא רשמיות.

ראו גם
------

* סנאט מלטה
* הקבינט של מלטה
* ממשלת מלטה
* ראש ממשלת מלטה
* נשיא מלטה
* בתי מחוקקים לפי מדינה

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הפרלמנט של מלטה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של הפרלמנט של מלטה (באנגלית)
* העמוד הרשמי

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ISNI: 0000 0004 0458 0647

 |
**גיאורגי מָזניאשווילי** (בגאורגית: **გიორგი მაზნიაშვილი**;‏ 1872–1937) היה גנרל בצבא הגאורגי ואחד מהדמויות הבולטות של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה (1918-1921). במהלך שירותו בצבא האימפריה הרוסית היה ידוע בגרסה הרוסית של שם משפחתו - **מזנייב**.

חייו
----

מזניאשווילי נולד בשנת 1872 בכפר סאסירֶתי (სასირეთი) בנפת קאספי בפלך טביליסי של מלכות המשנה של הקווקז, שהיה באותם ימים חלק מהאימפריה הרוסית (כיום כארתלי הפנימית גאורגיה). לאחר שלמד לימודים צבאיים מתאימים, הוסמך לקצונה בצבא האימפריה הרוסית. הוא נפצע במלחמת רוסיה–יפן (1904-1905). בתקופת שהותו בבית החולים, ביקר אותו הצאר, ניקולאי השני, והעניק לו את עיטור צלב גאורגיוס הקדוש והזמין אותו לארמונו. מזניאשווילי נלחם גם בשדות הקרב של מלחמת העולם הראשונה, בחזית המערבית ונפצע ליד ורשה. במהלך שירותו בצבא הרוסי הגיע לדרגת לוייטנט-קולונל. לאחר מהפכת פברואר 1917 חזר לגאורגיה. הוא ייסד שתי דיוויזיות גאורגיות ואיבטח את הבירה טביליסי מהנסיגה הכאוטית והמתגברת של החיילים הבולשביקים.

באפריל 1918 הפרו העות'מאנים את חוזה ברסט-ליטובסק, כבשו את בתומי, שבמחוז אג'ריה, והתקדמו לכיוון אוזורגתי שבגוריה. הוא גייס לוחמי גרילה מהאזור לצבא האימפריה הרוסית ובעזרתם הגן בהצלחה על מחוז גוריה מהמתקפה העות'מאנית, כאשר נחל ניצחון על נהר הצ'לוכי.

ביוני 1918, עם יסודה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, שרת כגנרל-המושל של אבחזיה ודיכא שם מרידה פרו בולשביקית. לאחר מכן הוא כבש את גגרה, סוצ'י וטואפסה בשלב הראשון של סכסוך סוצ'י. מאוקטובר ועד דצמבר 1918, הוא שרת כגנרל-המושל של טביליסי. במהלך דצמבר של אותה שנה התחוללה מלחמת גאורגיה-ארמניה, והוא מונה כמפקד בפועל של הצבא הגאורגי והגן בהצלחה על גבולות הרפובליקה. בשנת 1919 שרת כגנרל-המושל של אחלציחה ואחלכלכי והועבר, ב-6 באוקטובר 1920, לתפקיד מפקד טביליסי. במהלך פלישת הצבא האדום לגאורגיה בפברואר 1921, הצליח להדוף את הצבא האדום מרמת סור'נלור'י בפרברי טביליסי. למרות זאת, צבאו נחל כישלון במלחמה זו, ומנהיגיה יצאו לגלות. מזניאשווילי לא יצא אחריהם, והעביר, במרץ 1921, את שרידי הכוחות החמושים הגאורגים להגנה בתומי, שעל חוף הים השחור, מפני הכיבוש העות'מאני.

עם כינונו של השלטון הסובייטי החדש בגאורגיה הוא הוכרז כפושע, אבל לאחר מכן הוצע לו תפקיד בצבא הסובייטי. בשנת 1923, במהלך הטרור האדום, הוא נעצר והוגלה לפרס ומשם עבר לצרפת. כתוצאה מכך, טוענים רבים, כי יידע את הסובייטים לגבי התוכניות למרד אוגוסט (1924). לאחר מספר שנים הורשה לשוב להתגורר בכפר הולדתו, רחוק מהחיים הפוליטיים. במהלך הטיהורים הגדולים נעצר והוצא להורג ללא משפט בשנת 1937.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **גיאורגי מזניאשווילי** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1231586907
* ISNI: 0000 0000 3923 4454
* LCCN: no93008178
* SUDOC: 196484626
* VIAF: 66040956
* WorldCat: lccn-no93008178

 |
**ספגטי אַלֶה ווֹנְגוֹלֶה** (באיטלקית: **Spaghetti alle vongole**; מילולית "ספגטי עם צדפות") למעשה עם סוג מסוים של צדפות קטנות. המנה היא מנה פופולרית מאוד ברחבי איטליה, במיוחד בקמפניה (שם הוא חלק מהמטבח הנפוליטני המסורתי).

סוגי צדפות
----------

לצורך הכנת המנה נעשה שימוש בפאלורדה, או צדפות קונכיות שטיח (אנ'), באיטלקית: vongola verace או קונכיית הטריז הים-תיכונית הקטנה (אנ'), הידועה גם כ-Tellina או "צדפת שעועית". שני הסוגים נקראים גם אַרְסֶלֶה בליגוריה ובטוסקנה. הוונגולה הן צדפות קטנות שמבושלות עם קליפתן.

הכנה
----

האיטלקים מכינים את המנה הזו בשתי דרכים:

* בביאנקו (בלבן), כלומר, עם שמן, שום, פטרוזיליה, ולפעמים שפריץ של יין לבן
* ברוֹסוֹ (באדום), דהיינו כמו שתואר קודם, אבל עם עגבניות ובזיליקום טרי, תוספת העגבניות תכופה יותר בדרום.

באופן מסורתי, הצדפות הקטנות מבושלות במהירות בשמן זית חם שאליו מוסיפים הרבה שום. הצדפות החיות נפתחות במהלך הבישול, ומשחררות נוזל המשמש כחומר הטעם העיקרי. לאחר מכן מוסיפים את הצדפות לפסטה היציבה (ספגטי, לינגוויני או ורמיצ'לי), יחד עם מלח, פלפל שחור (או פלפל אדום), וחופן פטרוזיליה קצוצה דק.

את המנה שמדיפה ריח ים חזק אוכלים עם הצדפות הקטנות בקליפתן.

גרסאות אזוריות
--------------

באזור ליגוריה של איטליה, מזרחית לג'נובה, Spaghetti alle vongole (veraci) פירושו ספגטי עם צדפות קטנטנות גם כן עם בקליפן (עוד יותר קטנות מהגרסה הנפוליטנית), לא יותר מגודל ציפורן ממוזערת, עם רוטב יין לבן/שום. ניתן להשתמש בלינגוויני במקום ספגטי.

מתכונים איטלקיים-אמריקאיים משתמשים לפעמים בשמנת במנה הזו, אבל באזור המקור שלה הדבר ייחשב חריג ולא מקורי. ג'יליאן ריילי (אנ') מחשיבה שמנת כזרה לרוח הבישול האיטלקי ומציינת ש"האופן שבו השמנת מדכאת את הטעם והמרקם אינו מתאים לטעם העדין ולסמיכות של פסטה".

בארצות הברית, לפעמים מוסיפים גבינה למנה, אף על פי שהאיטלקים מאמינים שהיא גוברת על הטעמים הפשוטים של הצדפות ושל שמן זית באיכות טובה.

לינגוויני אלה וונגולה

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ספגטי אלה וונגולה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Gillian Riley, *The Oxford Companion to Italian Food* (Oxford University Press, 2007), entries for "Palourde", p. 355 and "Wedge Shell", pp. 578–79.
2. ↑  Info on *Spaghetti alle vongole* on Italiantourism.com
3. ↑  See, Gillian Riley's entry on "Cream" in *The Oxford Companion to Italian Food*, p. 147.
4. ↑  For a discussion about the Italian dislike of putting cheese on pasta dishes with seafood from an American point of view, see Robert Trachtenberg, "Just Grate", *New York Times Magazine*, March 30, 2008. Trachtenberg terms the prohibition "a mantra."
**סנטיאגו** (בפורטוגזית: **Santiago** - יעקב הקדוש, בקריאולית כף ורדה: **Santiagu**) הוא הגדול מבין איי כף ורדה. סנטיאגו הוא החשוב באיים מבחינה חקלאית, ובו מתגוררים למעלה ממחצית תושבי כף ורדה.

האי ממוקם בין האי מאיו הנמצא 40 ק"מ מערבית לו לבין האי פוגו הנמצא 50 ק"מ מזרחית לו, והוא אחד מאיי הארכיפלג סוטאוונטו. סנטיאגו היה הראשון מבין האיים שיושבו על ידי מתיישבים אירופאים. בשנת 1462 נוסדה באי העיר סידאדה וליה (שנקראה אז ריבריה גרנדה).

באי נמצאת בירת איי כף ורדה - העיר פראיה, וכן נמצא באי שדה התעופה הבינלאומי פרנסיסקו מנדז (אחד משני שדות התעופה הבינלאומיים של האי). עיקר כלכלת האי מתבססת על החקלאות, התיירות והדייג. באי מגדלים תירס, קנה סוכר, בננה, קפה ומנגו.

היסטוריה
--------

האירופאי הראשון שגילה את האי היה אנטוניו דה נולי בשנת 1460. דה נולי בנה במקום מוצב צבאי שנקרא "ריביירה גרנדה" וסביבו התפתחה העיר סידאדה וליה. האי שהתגלה הפך למוקד לסחר עבדים. סחר זה היווה את הבסיס לכלכלת האי והפך את האי לעשיר במושבות הפורטוגזיות, אולם עם השנים השתלטו ספרד, אנגליה, הולנד וצרפת על סחר העבדים והאי ירד מגדולתו. בשנת 1712 בזזו שודדי ים את ערי האי, ובירת המושבה הועברה לפראיה. בשנת 1881 בדרום האי הוקם מגדלור דונה מריה פיה. 

בשנת 1975, עם קבלת עצמאותה של כף ורדה הפכה פראיה לבירת המדינה.

מאז קבלת העצמאות התפתחו התשתיות באי ונבנו בו כבישים, בתי ספר, ונמל התעופה הבין-לאומי נלסון מנדלה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סנטיאגו (כף ורדה)** בוויקישיתוף
* מפה של האי
* סנטיאגו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

| דגל כף ורדהדגל כף ורדה כף ורדה |
| --- |
| קבוצות איים | בארלאוונטו • סוטאוונטו |
| איים | בואה ויסטה • בראווה • פוגו • מאיו • סאל • סנטה לוציה • סנטיאגו • סנטו אנטאו • סאו ניקולאו • סאו ויסנטה |
| איונים | אילהאו דו באלוארטה • אילהאו בראנקו • אילהאו לאחה בראנקה • אילהאו דוס פסארוס • אילהאו ראבו דה חונקו • אילהאו ראסו • אילהאו דה סאל ריי • אילהאו דה סנטה מריה • אילהאוס סקוס (אילהאו דה סימה • אילהאו גראנדה) |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007553887005171
* BnF: cb123975090 (data)
* NARA: 10036953
* VIAF: 1144648110873551492
* WorldCat (עם VIAF): 1144648110873551492

 |
**אלמוני בזרועותי** (באנגלית: **A Stranger in My Arms**) הוא סרט דרמה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1959 בבימויו של הלמוט קאוטנר, עם ג'ף צ'נדלר, ג'ון אליסון וסנדרה די בתפקידים הראשיים.

התסריט מבוסס על הרומן "And Ride a Tiger" של רוברט וילדר.

העלילה מתרחשת בתקופת מלחמת קוריאה ומתוארת בחלקה בשיטת פלשבק.

תקציר העלילה
------------

פייק יארנל (ג'ף צ'נדלר) היה טייס קרב במלחמת קוריאה. באחת הפעולות טעה הנווט שלו דונלד ביסלי (פיטר גרייבס) והמטוס ניתק מהקבוצה נפגע באש ונפל למימי האוקיינוס השקט. הם שטו בסירת גומי ללא קשר וביסלי החל להתפרע, לדבר על מוות, לשתות מי ים ולבסוף ניצל הזדמנות, לקח את אקדחו של פייק וירה בעצמו. פייק הגיע לאי, קבר אותו ולאחר שניצל הודיע כי ביסלי טבע בים.

הזכרונות האלה רודפים אותו והוא עושה שטויות באוויר ומקורקע.

כריסטין ביסלי (ג'ון אליסון), אלמנתו של דונלד, מגיעה לבסיס ומבקשת ממנו להיות נוכח בטקס קריאת בית חולים על שמו של דונלד. פייק מסרב, אבל בכל זאת מגיע באמצע הטקס. הוא מתוודע לפאט (סנדרה די), אחותו של דונלד שמנסה לחזר אחריו וכן להוריו של דונלד, הארלי (קונרד נאג'ל) ווירג'יני (מרי אסטור).

פייק שם לב שהאם היא שתלטנית וכריסטין כנועה. מטרתה של האם היא שדונלד יקבל את מדליית הכבוד של הקונגרס. למטרה הזאת היא זקוקה לתמיכתו של פייק שיעיד על גבורתו של בנה.

פייק מוזמן לסעודה בה נמצא גם ואנס ביסלי (צ'ארלס קובורן) אביו של הארלי וסבו של דונלד. ואנס הוא עשיר ובעל השפעה גדולה בממשל ובצבא. הוא מבקש מפייק להמליץ על דונלד למדליית הכבוד. פייק ממאן ואומר שרק בודדים קבלו זאת על מעשי גבורה יוצאים מהכלל. כאשר ואנס מציע לו סכום כסף גדול פייק כועס ועוזב את המקום למלון. כריסטין מגיעה אליו ומתפתח ביניהם קשר אהבה למורת רוחה של האם.

פייק מגלה לבסוף לכריסטין את אופיו האמיתי של דונלד שלא אהב אותה ושהתחתן אתה רק כדי לברוח מאמו השתלטנית. דונלד כתב זאת לפני מותו ופייק מראה את המכתב לאם שפורצת בבכי ומאשימה את פייק במות בנה, אך הפעם האב יוצא נגדה והיא מתמוטטת. פייק עוזב וכריסטין אחריו.

צוות השחקנים
------------

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ג'ף צ'נדלר | פייק יארנל | טייס |
| ג'ון אליסון | כריסטינה ביסלי | האלמנה |
| סנדרה די | פאט ביסלי | האחות |
| פיטר גרייבס | דונלד ביסלי | נווט |
| מרי אסטור | וירג'יני ביסלי | האם |
| קונרד נאג'ל | הארלי ביסלי | האב |
| צ'ארלס קובורן | ואנס ביסלי | סבא של דונלד |

קישורים חיצוניים
----------------

* "אלמוני בזרועותי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "אלמוני בזרועותי", באתר AllMovie (באנגלית)
* "אלמוני בזרועותי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* אלמוני בזרועותי, באתר TCM
**ישיבת ההסדר קרני שומרון** (הידועה גם כ**קרנ"ש**) היא ישיבת הסדר שנוסדה בשנת 1980 על ידי הרבנים שמואל הבר ואברהם קורצוייל, שעומדים כיום בראשות הישיבה, ושוכנת ביישוב קרני שומרון. הישיבה ידועה בשיטת הלימוד שלה "אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא".

רקע
---

הישיבה נוסדה בשנת תש"מ (1980) על ידי הרבנים שמואל הבר ואברהם קורצוייל, כשנתיים לאחר הקמת היישוב קרני שומרון.
בתחילה מנהל הישיבה היה הרב יעקב אליטוב, לאחריו סגן-אלוף יאיר הלר, ולאחריו משה גליק. בשנת תשמ"ג מונה יגאל המאירי למנהל הישיבה, ובעזרתו נבנה קמפוס של מבני קבע במרכז היישוב, אשר נבנה בתקופת כהונתו של יצחק שמיר כראש ממשלה, והוא אף הגיע לחנוכת בניין הישיבה, אשר בו שוכנת הישיבה עד היום, והחליף את הצריפים שבהם שכנה הישיבה עד אז. לאחריו החליפו של ליאור ליפשיץ כמנהל הישיבה, ובשנת 2016 החליפו בוגר הישיבה אלימלך כהן.

על אף שראשי הישיבה, הרבנים הבר וקורצוייל הם יוצאי ישיבת חברון החרדית, הם לחמו במלחמות ישראל השונות: מלחמת ששת הימים, תקופת המרדפים, מלחמת יום כיפור ומלחמת לבנון הראשונה, במסגרת שירותם בצה"ל (בחטיבת הצנחנים), ומזוהים עם הפלג הציוני דתי. בישיבה מלמדים בעיקר רבנים בוגרי הישיבה, ובוגרי ישיבות ישיבת מרכז הרב וכרם ביבנה.

ב-17 בפברואר 1986 תלמידי הישיבה יוסף פינק ורחמים אלשייך, ששירתו בחטיבת גבעתי נשבו בקרב לאחר שמחבלי חזבאללה הניחו מארב לסיור של צה"ל.  ב-21 ביולי 1996, הוחזרו גופות שני החיילים לישראל. בחשון תש"ע הוכנס ספר תורה לזכרו של יוסף פינק לישיבה.

דרכה של הישיבה ותלמידיה
-----------------------

בשנת 2017 מנתה הישיבה כשלוש מאות וחמישים תלמידים. דרכה של הישיבה היא בשיטת לימוד "אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא", לימוד תלמוד המכוון לבירור והכרעת ההלכה ופתרון בעיות אקטואליות. בחלק ממסגרות הישיבה מוסדר הלימוד לפי נושאים בהלכה ולא על פי סדר הדף, כמקובל ברוב הישיבות. הלימוד מסודר ושיטתי ומטרתו היא להקיף את הנושא הנלמד מהיבטיו העיקריים. בישיבה מושם בה דגש רב על התנהגות שבין אדם לחברו. בישיבה פועל מכון להכשרת מורים בראשו עומד הרב אבי מטלון.

הישיבה שמה דגש על השירות הצבאי ומעודדת את תלמידיה להתגייס ליחידות הקרביות של צה"ל ולתפקידי פיקוד.

פעילות התיישבותית
-----------------

אברכים רבים בוחרים להתגורר בקרני שומרון לאחר סיום לימודיהם בישיבה, וחלקם אף הקימו את המאחז אלוני שילה השוכן בגבעה סמוכה.

כמו כן, הישיבה מחזקת את היישוב "רמת גלעד" השוכן על גבעה הסמוכה לקרני שומרון. קבוצה של אברכים מתגוררת בשכונת "נווה מנחם" ועוסקת לאחר שעות הלימוד בפעילות חברתית ענפה לרווחת תושבי השכונה.

גרעין מאברכי הישיבה הקים בשנת 1990 את היישוב אבני חפץ גרעין נוסף מבני הישיבה הקים את הגרעין התורני "קרני קדם" ביישוב קדימה שבשרון בשנת 1998.

בוגרים רבים קבעו את מקום מושבם ברחבי השומרון. יישובים כדוגמת קדומים, קרני שומרון, רבבה, יקיר ופדואל.

קישורים חיצוניים
----------------

* ישיבת ההסדר קרני שומרון
* יוני רוטנברג, טובים השניים, עיתון בשבע.
* ישיבת ההסדר קרני שומרון, דף שער בספרייה הלאומית
* כל הכתבות על ישיבת ההסדר קרני שומרון, באתר ערוץ 7

הערות שוליים
------------

1. ↑  אודות הישיבה, באתר ישיבת ההסדר קרני שומרון

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007270169205171

 |
שגיאות פרמטריות בתבנית:סרט   
פרמטרים [ קישור ] לא מופיעים בהגדרת התבנית 

**אלנבי רומאנס** הוא סרט קולנוע ישראלי עצמאי משנת 2005 שאורכו 50 דקות, אשר נכתב, בוים והופק על ידי ינאי גוז ויוני זיכהולץ.

עלילה
-----

עלילת הסרט נסובה סביב שתי נשמות בודדות: ניקו (דני גבע) הוא מורה לספרות בן 32 שאיבד את המשמעות לחייו לאחר גירושיו מאשתו. לילה אחד הוא יוצא לחפש את החיים שאבדו לו בתל אביב. הוא מגיע לבר הלוגוס המיתולוגי בו עבד כשהגיע לעיר, הוא מגלה שעל חורבות הבר שאהב נבנה בר צעיר וחדשני. שם הוא נתקל בנטע (הילי ילון). נטע היא מלצרית בת 18, נערה גותית שהתגייסה לצה"ל וגם לה אבד משהו בחיים. ניקו ונטע יוצאים למסע ועוברים בלילה אחד את היופי והזוהמה של העיר תל אביב. 

מבחינה עלילתית הושווה הסרט ל"לפני הזריחה" ו"אבודים בטוקיו".

אודות ההפקה
-----------

זהו סרט עצמאי של יוני זיכהולץ וינאי גוז, שיחד כתבו את התסריט, ביימו והפיקו את הסרט. התקציב עמד על 40,000 שקל, ואותו הוציאו זיכהולץ וגוז מכיסם. כל הצוות עבד בהתנדבות, למעט דני גבע והילי ילון, שני השחקנים הראשיים, שעבדו בשכר זעום. מחוסר תקציב הם גם פרצו למקומות ללא אישורי כניסה.

הסרט צולם ללא תאורה ולכן הצוות חיפש רבות מקומות שיצולמו בלילה וייראו בבהירות. בין האתרים בהם צילמו היו כיכר ביאליק (לפני שלקחו משם את פסלו של נחום גוטמן), ליד הים באזור הדולפינריום, חוף גורדון בזריחה, שדרות רוטשילד, המנהרה הישנה של דרך יפו ועוד.

ביתו של זיכהולץ שימש להפקה. בו השחקנים התאפרו, התלבשו וישנו.
"המדבר", שיר הנושא של הסרט, בוצע על ידי מאור כהן, שחידש שיר ישן שלו עבור הסרט.

הצילומים החלו באוקטובר 2004 ונמשכו כ-15 ימי צילום, רובם בלילה. הקרנת הבכורה של "אלנבי רומאנס" הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. הסרט יצא לאקרנים באוקטובר 2005. הוא הוקרן מדי ימי חמישי בחצות בסינמטק תל אביב במשך שבעה חודשים והפך לקאלט[דרוש מקור]. הסרט הוקרן גם בסינמטקים של חיפה וירושלים.

ב-2006 נכנס ל-HOT VOD וב-2009 נמכר לYes, שרכשה מספר סרטים לרגל מאה שנה לתל אביב ומאז הוא מוקרן ב-Yes.

"אלנבי רומאנס" השתתף בפסטיבל קולנוע ישראלי בברלין באוקטובר 2012.

גלריית תמונות
-------------

* דני גבע והילי ילוןדני גבע והילי ילון
* דני גבעדני גבע
* הילי ילוןהילי ילון
* 
* 
* דני גבע והילי ילוןדני גבע והילי ילון
* דני גבע והילי ילוןדני גבע והילי ילון

השחקנים
-------

| שם השחקנ/ית | שם הדמות |
| --- | --- |
| דני גבע | ניקו |
| הילי ילון | נטע |
| מוסקו אלקלעי |  |
| אורי אברהמי |  |
| קייס נאשף |  |
| אייל רוזלס |  |
| ניר מנקי |  |
| אופירה זילברשטיין |  |
| אייל זוסמן |  |
| חן דנון |  |
| מרב שפר |  |
| מאיר דיין |  |
| יהונתן מגון | עצמו |
| דניאל מגון | עצמו |
| דניאל נמרודי | עצמו |
| נדב גיילון | עצמו |
| עמית כורח |  |
| ז'קו פח'ד | ז'קו |
| הילה גודני | נערת ספסל |
| גילי שנברג | רץ ומוכה |
| משה ועקנין | נוהג ומכה |
| ג'וני בויג'אס | גנב עגלות |
| אמיר אינדיצקי | ברמן |

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **אלנבי רומאנס** |

* "אלנבי רומאנס", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "אלנבי רומאנס", באתר אידיבי
* "אלנבי רומאנס", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* הטריילר של הסרט, קדימון הסרט באתר יוטיוב
* אלנבי רומאנס באתר הבמה
* אלנבי רומאנס באתר סינמטק תל אביב
* עינת פרנבך, ‏אלנבי רומאנס – ראיון מהפכני - חלק א', באתר "סרט", 22 בדצמבר 2005
* איתי שטרן, מי פנוי באלנבי?, באתר nrg מעריב, 14 בדצמבר 2005

הערות שוליים
------------
שגיאות פרמטריות בתבנית:סרט   
פרמטרים [ קישור ] לא מופיעים בהגדרת התבנית 

**טקילה סאנרייז** (**Tequila Sunrise**) הוא סרט פשע רומנטי אמריקאי משנת 1988 בבימויו של רוברט טאון, עם מל גיבסון, קורט ראסל, מישל פייפר וראול ג'וליה בתפקידים הראשיים.

התסריט נכתב על ידי רוברט טאון והוא על שני חברים, אחד סוחר סמים וחברו שוטר שרוצה להגן עליו ובאמצע אישה ששניהם מאוהבים בה.

הסרט צולם במנהטן ביץ' שבקליפורניה וזכה להצלחה מסחרית גדולה. הצלם קונרד הול היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.

תקציר העלילה
------------

"מאק" מקיוסיק (מל גיבסון) הוא אסיר משוחרר שמנסה לשקם את עצמו. הוא גרוש משליין (אן מגנוסון) ומשלם מזונות עבור בנו קודי (גבריאל דמון). ניק פרשיה (קורט ראסל) הוא שוטר במשטרת לוס אנג'לס וידיד ותיק של מאק. הוא משגיח עליו ושומר עליו שלא יחזור לעסקי סמים. כאשר מאק רוצה למכור קוקאין לעורך הדין שלו לין לינדורף (אריה גרוס) הוא מגיע למקום ומונע את מעצרו.

ניק עובד בצמוד עם הול מגווייר (ג'י טי וולש) איש המנהל לאכיפת הסמים שעוקב כל הזמן אחרי מק ומקווה לתפוס אותו בעסקת סמים עם ברון הסמים המקסיקני קרלוס (ראול ג'וליה).

ג'ו אן ולנרי (מישל פייפר) היא ידידה של מאק. ניק השוטר מתאהב בה ורוצה לקבל דרכה מידע על פעילותו של מאק.

מגווייר עובד עם מפקד משטרה מקסיקני בשם אסקלנטה ולא יודע שהוא בעצם ברון הסמים קרלוס. ג'ו אן כועסת על ניק שמנסה לסחוט ממנה מידע עם מאק. היא מתאהבת במאק והם מקיימים יחסים. קרלוס משכנע את מאק "לעשות מכה"
בפעם האחרונה להברחת קוקאין לזכר ימים עברו ומאק משתכנע. בן דוד של מק גרג לינדורף (ארליס הווארד), מצטרף לקרלוס אבל זה מגלה שהוא סוכן של המנהל לאכיפת סמים ורוצח אותו.

בלילה מגיעה הסירה של קרלוס עם מטען גדול של קוקאין. מאק מחבל בסירה ומגוויר פותח עליהם באש. הסירה עולה באש וקרלוס נהרג. מגוויר יורה לעבר מאק אבל ניק יורה לעברו ופוצע אותו. מאק מצליח להימלט ולבסוף נפגש עם ג'ו אן בשפת הים.

צוות השחקנים
------------

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| מל גיבסון | "מאק" מקיוסיק | מבריח סמים |
| קורט ראסל | ניק פרשיה | בלש משטרה |
| מישל פייפר | ג'ו אן ולנרי | בעלת מסעדה |
| ראול ג'וליה | אסקלנטה/קרלוס | ברון סמים |
| ג'י טי וולש | הול מגווייר | סוכן המנהל לאכיפת הסמים |
| ארליס הווארד | גרג לינדורף | סוכן המנהל לאכיפת הסמים |
| אריה גרוס | אנדי לאונרד | עורך דין |
| אן מגנוסון | שליין מקיוסיק | אשתו של מאק |
| גבריאל דמון | קודי מקיוסיק | בנו של מאק |

קישורים חיצוניים
----------------

* "טקילה סאנרייז", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "טקילה סאנרייז", באתר AllMovie (באנגלית)
* "טקילה סאנרייז", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)
* "טקילה סאנרייז", באתר Box Office Mojo (באנגלית)
* "טקילה סאנרייז", באתר Metacritic (באנגלית)
* "טקילה סאנרייז", באתר אידיבי
* "טקילה סאנרייז", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* קדימון לטקילה סאנרייז, באתר יוטיוב
* טקילה סאנרייז, באתר TCM

**ביקורות**

* תמר גלבץ, שאריות מסדרת טלוויזיה - "טקילה סנרייז" / בימוי ותסריט: רוברט טאון, חדשות, 12 באפריל 1989
* יונתן ארוך, משולש קליפורניה, חדשות, 23 במרץ 1989
ה**סנטרל אמריקה** הייתה אוניית משוטה ששטה בין ארצות הברית למרכז אמריקה בשנות החמישים של המאה התשע עשרה. הספינה טבעה בסופת הוריקן בשנת 1857, כאשר עליה 420 נוסעים ואנשי צוות ו-14 טון זהב. טביעת הספינה הייתה בין הגורמים לפאניקה של 1857.

הטביעה
------

תנועת הסופה שהטביעה את הספינה
ב-3 בספטמבר 1857 יצאה הספינה בדרכה אל ניו יורק מקולון כאשר עליה 477 נוסעים, 101 אנשי צוות ו-9.1 טון זהב שנכרה בשנות הבהלה לזהב בקליפורניה. הספינה עצרה לחניית ביניים בהוואנה והמשיכה בדרכה אל ניו יורק.

ב-9 בספטמבר נקלעה הספינה לסופת הוריקן מדרגה 2 מול חופי הקרוליינות. הרוחות הגיעו למהירות של 165 קמ"ש, וב-11 בספטמבר מפרשיה היו קרועים, היא התחילה להתמלא במים, ודוד הקיטור שלה עמד לצאת מפעולה. מה שחתם את גורלה של הספינה היה כשל באיטום של אחד מגלגלי המשוטות שלה. בצהריי אותו היום לא ניתן היה להמשיך להפעיל את דוד הקיטור ולהפעיל את גלגלי המשוטות ואת המשאבות שניקזו את המים שחדרו אליה. צוות הספינה הפך את הדגל כאות מצוקה, אך בסביבה לא היה אף כלי שיט שיכול היה להגיש עזרה.

כדי להילחם במים החודרים לספינה, יצרו הנוסעים ואנשי הצוות סרט נע של דליים לניקוז הספינה. במהלך רגיעה זמנית בסופה נעשה ניסיון לתקן את דוד הקיטור, אך הוא נכשל. הסופה התחדשה ומכיוון שהספינה איבדה את יכולת ההינע שלה, היא נסחפה עם הסופה והמשיכה להיפגע.

עם בוקר ה-12 בספטמבר נצפו שתי ספינות, ו-153 נוסעים, בעיקר נשים וילדים, הצליחו להגיע לאחת מהן על סירות ההצלה. התגברות הסופה מנעה את חילוץ שאר הנוסעים, והספינה טבעה בשעה שמונה בערב. חמישים איש חולצו מהמים על ידי ספינה נורווגית, אך 425 טבעו. שלושה ניצולים שהו בסירת הצלה במשך שבוע עד שחולצו.

תוצאות הטביעה
-------------

מספר הנספים באסון היה חסר תקדים בהיסטוריה הימית של ארצות הברית באותה התקופה, ובימים הראשונים אחרי האסון עיקר תשומת הלב הציבורית התמקדה באובדן החיים. עם זאת, ההשפעות ארוכות הטווח יותר של הטביעה היו בשל אובדן הממון הרב שהספינה נשאה. הזהב שאבד בטביעה הוערך ב-2 מיליון דולרים, שהם כ-50 מיליון דולרים כיום. ההון שהלך לטמיון ערער את אמון הציבור בכלכלה והיה בין הגורמים לפאניקה של 1857.

קברניט הספינה, ויליאם לואיס הרנדון, היה בין הנספים. הוא שירת במלחמת ארצות הברית–מקסיקו והיה בין שני מחבריו של ספר על חקר עמק האמזונאס. על שמו נקראו שתי ספינות של חיל הים האמריקני וכן עיירה בווירג'יניה.

גילוי הספינה
------------

בספטמבר 1988 התגלתה הספינה על ידי צוות של מחפשי אוצרות ימיים, וצוללות רובוטיות העלו מהספינה הטבועה חלק קטן מתכולתה. 39 חברות ביטוח תבעו את הצוות בטענה כי מכיוון שבשעתו הן פיצוי את הבעלים על אובדן הזהב, הוא שייך להן. מנגד טען הצוות כי הזהב ננטש ודינו הפקר. ב-1996 נפסק כי לצוות החיפוש מגיעים 92 אחוזים מהאוצר שחולץ.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סנטרל אמריקה** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4439517-6
* LCCN: n88010240
* VIAF: 124285881
* WorldCat: viaf-124285881

 |
שגיאות פרמטריות בתבנית:סרט   
פרמטרים [ קישור ] לא מופיעים בהגדרת התבנית 

**יהודה איש קריות** (באנגלית: **Judas**) הוא סרט דרמה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2004 ומספר את סיפורו של יהודה איש קריות, הבוגד האולטימטיבי בתאולוגיה הנוצרית, כבעל תכונות חיוביות, השואף לשחרר את היהודים משלטונם של הרומאים.

רקע היסטורי
-----------

 ערך מורחב – **יהודה איש קריות**  

יהודה איש קריות היה אחד מתלמידיו של ישו, אשר בלילה האחרון לחייו של המשיח הנוצרי, פנה לכוהני בית המקדש בירושלים וקיבל מהם 30 שקלי כסף על מנת להסגיר את ישו לידיהם, כדי שיביאו למשפט. זיהויו של ישו בידי יהודה בוצע על ידיו באמצעות נשיקה שנשק לו לעיני כל שאר התלמידים. לאחר מכן, יהודה התחרט על מעשהו, השליך את הכסף לעבר הכוהנים והתאבד.

הסרט
----

הסרט נפתח בצליבתו של אביו של יהודה, אל מול עיני בנו, יחד עם עוד אלפי נצלבים. יהודה הצעיר מבטיח לנקום. בבגרותו יהודה הוא מוכר יין אשר שואף לאתר את המשיח שעתיד לגאול את ישראל מידי הרומאים. הוא פוגש את יוחנן המטביל שטוען כי איננו המשיח, ולאחר מכן מתוודע אל ישו ותלמידיו. יהודה מבין לא נכון את שאיפותיו של ישו, וקורא לשחרר את ישראל מידי הרומאים בכח הזרוע. הוא חושד בכוונותיו של ישו ולא פעם קובל כנגדו. באחת הפעמים בהם רב איתו, הוא פונה לכוהנים ומסגיר אותו. יהודה מוצא את עצמו מעורב בתככים פוליטיים של הנציב הרומי פונטיוס פילאטוס, מושל הגליל הורדוס אנטיפס והכוהן הגדול כייפא. בהמשך כמו בסיפור המקובל הוא רואה את חוסר הצדק במשפט ישו ומחזיר את הכסף לכוהנים. זמן מה לפני צליבתו של ישו, יהודה מתאבד. תלמידיו האחרים של ישו מעניקים ליהודה כבוד אחרון בידיעה שכך מורם היה רוצה.

קישורים חיצוניים
----------------

* "יהודה איש קריות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "יהודה איש קריות", באתר נטפליקס
* "יהודה איש קריות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
**הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה** (בספרדית: **República Socialista de Chile**) היה שמה הרשמי של צ'ילה מ-4 ביוני 1932 עד 13 בספטמבר 1932. הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה הייתה מדינה קצרת יום שהוכרזה על ידי ארתורו פוגה ב-4 ביוני 1932. הרפובליקה התפרקה ב-13 בספטמבר של אותה השנה.

הקמה
----

הנשיא חואן אסטבן מונטרו נכנס לתפקיד נשיא הרפובליקה הנשיאותית בצ'ילה ב-15 בנובמבר 1931. המשבר הכלכלי שהיה בעולם באותה תקופה גרם לבעיות חמורות במצב הכלכלי והחברתי של צ'ילה.  חוסר היציבות הפוליטית הגוברת גרמה לכך שמונטרו הוצג כמנהיג לא יעיל ולא פופולרי. ב-4 ביוני 1932 קבוצה של סוציאליסטים בהנהגת יוגניו מטה, קרלוס דאווילה וארתורו פוגה השתלטו על בסיס חיל אוויר בבירה סנטיאגו. מונטרו סירב לקרוא לצבא להפיל את ההפיכה ובמקום זאת הוא בחר להתפטר. באותו לילה המהפכנים ארגנו חונטה צבאית שמורכבת ממטה, דאווילה ופוגה. הגנרל מרמדוק גרוב שתמך בהפיכה הוכרז כשר ההגנה. משם הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה נוצרה.

צעדת תמיכה ברפובליקה הסוציאליסטית (12 ביוני 1932).

יצירה ונפילה
------------

ההכרזה הפתיעה את הקהל בצ'ילה. ההכרזה פילגה את העם הצ'ילאני לשני חלקים - אלה שתומכים ברפובליקה החדשה ואלה שלא תומכים. ארגוני העובדים והמפלגה הקומוניסטית של צ'ילה (אנ') ראו את הרפובליקה והתנגדו לה מפני שראו את הרפובליקה מיליטריסטית. גם אנשי העסקים והסטודנטים התנגדו לרפובליקה בתוקף על רקע אידאולוגי. בסך הכל הרפובליקה החדשה קיבלה רק את התמיכה של סוציאליסטים מסוימים ואיגודי עובדים מסוימים. ימים ספורים לאחר הכרזת הרפובליקה, החונטה הצבאית פיזרה את קונגרס טרמל שהיה הפרלמנט של צ'ילה. הרפובליקה גם עצרה פינוי מנכסים שלא שילמו שכר דירה. הרפובליקה קבעה 3 ימי חופש  והיא יצרה בנק לאומי חדש. בנוסף הרפובליקה חננה את המשתתפים במרד שהתרחש בצ'ילה שנה קודם. החונטה החדשה הזמינה חצי מיליון אנשים לאכול ארוחות חינם שהוגשו למובטלים. אשראי ופיקדונות במטבע חוץ מהבנק הלאומי החדש ובנקים זרים הוכרזו כרכוש של המדינה. כמו כן הוקם קומיסריון כללי למחירי המזון.  צעדים אלו יצרו פילוג בממשלה החדשה שרק הוקמה. הפילוג בממשלה הלך וגבר וב-13 ביוני דאווילה שהיה בין מקימי הרפובליקה החדשה התפטר כמחאה. שלושה ימים לאחר מכן ב-16 ביוני מטה, גרוב ופוגה שהיו אלה שתמכו ברפורמות נעצרו על ידי הצבא והוגלו לאי הפסחא. רבים רואים בזה הסוף האמיתי של הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה. בתמיכת הצבא דאווילה שהתפטר קודם הכריז על עצמו כנשיא הזמני של הרפובליקה. דאווילה הכריז על מצב חירום, צנזורה בעיתונאות ושלל מספר צעדים כלכליים מתוכננים. בסוף היעדר תמיכה של הצבא ודעת הקהל אילץ את דאווילה להתפטר ב-13 בספטמבר. הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה חדלה מלהתקיים. התפקיד של נשיא צ'ילה הועבר לגנרל ברתולומיאו בלאנש שאולץ להתפטר גם הוא אחרי איום של התקוממות צבאית והוא הוחלף בידי אברהם אויאנדל שביטל את הרפורמות הקומוניסטיות בצ'ילה.

ראו גם
------

* היסטוריה של צ'ילה
* סוציאליזם

קישורים חיצוניים
----------------

* History of the Socialist Junta (בספרדית)
* Historical Analysis of the Military Coups in Chile
* *Progressive Socialism* in Chile - Time Magazine (1932)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Socialism and populism in Chile, 1932-52 1978.
2. 1 2  A History of Chile, 1808-1994.
3. ↑  Ministerio del Interior 1932, p. 24.
**מרק דייגים** או **הלאסלה** (בהונגרית: **Halászlé**) הוא מרק דגים חם וחריף על בסיס פפריקה חריפה. מאכל עממי מהמטבח ההונגרי, זוהי מנה חמה בצבע אדום בוהק שמכינים אותה עם כמויות נדיבות של פפריקה חריפה וקרפיון או דגי נהר מעורבים. מקורו במישור הפאנוני, במיוחד באזורי הדנובה ונהר הטיסה. זהו גם מאכל פופולרי בקרב דונאושוואבן הגרמנים האתנים וצאצאיהם לאורך הדנובה ובמיוחד בהונגריה, הידוע אצלם בשם Karpfensuppe. בקרואטיה נהוג להגיש אותו באזורי סלאבוניה ובארניה איזור היסטורי הונגרי שכיום רובו בהונגריה ומיעוטו בקרואטיה של היום, שם הוא נקרא **פיש פפריקש**.

עם השימוש הנדיב שלו בפפריקה חריפה ולעיתים קרובות גם בפלפל חריף, מרק הדייגים היא ללא ספק אחת המנות החריפות ביותר שמקורן ביבשת אירופה.

הכנה
----

 מרק דגים (Halászlé) במסעדת U vodníka
מרק הדייגים (Halászlé) הוא מרק מסורתי שמקומיים נהנים ממנו וגם מפורסם בקרב תיירים. מרכיב חשוב הוא מרק העשוי מגזרי דגים כגון ראשי קרפיון טריים, עצמות, עור וסנפירים שמבושלים עם ירקות שעשויים לכלול בצל, פלפל ירוק ועגבניות במשך לפחות שעתיים. לאחר מכן מסננים את המרק, ועשר דקות לפני הגשה מוסיפים פפריקה טחונה ופילטים של קרפיון בעובי שני אצבעות שמוסיפים למרק הרותח.

וריאציות כוללות:

* מרק דייגים נוסח סגד. עם קרפיון, שפמנון, חדקן או דגי נהר נוספים במשקל של כשני קילו
* מרק דייגים נוסח פקש, עם סוג של איטריות הונגרי בחיתוך דק ומרובע (חצי ס"מ על חצי ס"מ שמכינים על המקון בשם csipetke.
* מרק דייגים נוסח באיה, עם 75% קרפיון, מוגש עם איטריות ביתיות חתוכות עבה בשם gyufatészta (מילולית: פסטה גפרורים).

 סיר מרק דייגים מתבשל על תנור עצים
 מרק דייגים כפי שמוגש בסגד, הונגריה
 קערת מרק דייגים עם קרפיון
באופן מסורתי, דייגים מכינים את המרק בקדרות קטנות על אש גלויה על גדות הנהר. בהכנת הקדירה, יש בצל קצוץ מטוגן בקדירה עם שמן עד שהוא מתקרמל. לאחר מכן, מוסיפים פפריקה טחונה וממלאים את הקדירה במים. כשהמים מגיעים לרתיחה מוסיפים תבלינים נוספים (כגון פלפל שחור, יין לבן, חומץ או מיץ עגבניות), ולבסוף את הדג, קצוץ לחתיכות גדולות. לרוב מוסיפים למרק דגים שלמים, כולל ראשים וזנבות.

את המרק מכינים בדרך כלל עם דגים מעורבים, לרוב קרפיון, שפמנון, פרקה וזאב נהרות צפוני. הוא מפורסם בהיותו חם ומתובל מאוד.

כאשר מכינים אותו בחוץ המרק מוגש ישירות מהקדירה ואוכלים עם לחם.

תחרויות הכנת המרק פופולריות ומתקיימות לרוב בירידים לאורך חופי הנהר.

יין לבן (כגון ריזלינג) מוגש עם המרק, מדולל במי סודה והוא יוצר מעין שפריץ, הנקרא פְרֶץ' (fröccs) בהונגרית.

מרק הדייגים הוא מאכל מסורתי לארוחת ערב חג המולד בדרום הונגריה.

ראו גם
------

* אוחה, מרק דגים רוסי
* בויאבז, מרק דגים צרפתי
* מאון-טאנג (Maeun-tang)
* רשימת מרקים
* רשימת מנות קרואטיות

לקריאה נוספת
------------

קישורים חיצוניים
----------------

* מרק דייגים הונגרי
* שפריץ הונגרי
* מתכון
* 



1. ↑  "Fisherman Soup (Halászlé)". *World Food Story*. נבדק ב-6 במאי 2023. Fisherman soup can also be found in other cuisines of neighbouring countries. Let’s just mention Fiš Paprikash in Croatia and Riblja Corba in Serbia. `{{cite web}}`:  (עזרה)
2. ↑  Gundel's Hungarian Cookbook, Karoly Gundel, page22
3. ↑  Gundel, Karoly (1992). *Gundel's Hungarian cookbook*. Budapest: Corvina. ISBN 963-13-3600-X. OCLC 32227400.page 23
4. ↑  "Magyaros csipös halászlé". אורכב מ-המקור ב-2016-03-05. נבדק ב-2009-01-28.
סמל ספרד בו משמשים העמודים כתומכים במגן
עמודי הרקולס כסמלו האישי של המלך קרל החמישי
**עמודי הרקולס** (לטינית: **Columnae Herculis**, יוונית: **Ηράκλειες Στήλες**) הוא השם שניתן בעת העתיקה לשני צוקים בכניסה למצר גיברלטר, שסימלו את קצה העולם שהיה מוכר אז. העמוד הצפוני הוא צוק גיברלטר השוכן בטריטוריה הבריטית שמעבר לים גיברלטר, ועל תואר העמוד הדרומי מתחרים הר אצ'ו בסאוטה וג'בל מוסא השוכן במרוקו.

מקור השם
--------

על פי המסופר במיתולוגיה היוונית, הוטלו על הרקולס 12 משימות על מנת לכפר על חטאו - רצח אשתו הראשונה ושלושת ילדיו. משימתו העשירית הייתה לקחת מגריאון, ענק בעל שלושה גופים הדבוקים זה לזה במותניהם אשר ישב באי אריתיה, את עדר הפרות האדומות אשר אותם רעה עבורו אוריטיון בעזרת אורתוס כלבו, ולהביאו למיקנה. מסע זה, אשר הביא את הרקולס לגבולו המערבי של העולם הידוע, סימן את הנקודה המערבית ביותר במסעו של הרקולס.

### על פי הרומאים

על פי מספר מקורות רומיים, מסעו של הרקולס הביא אותו אל ההרים אשר בעבר היו הטיטאן אטלס, ובמקום לטפס על ההרים פרץ לו הרקולס מעבר דרכם בעזרת כוחותיו העל-אנושיים, וכך חיבר למעשה בין האוקיינוס האטלנטי לים התיכון ויצר את מצר גיברלטר.

העמודים כשער
------------

העמודים מופיעים כהתקן הרלדי ומשמשים כתומכים בסמל ספרד. מקורם בשלט האצולה של קרל החמישי שמלך בספרד. המוטו "PLUS ULTRA" (לטינית: עוד מעבר) המופיע על העמודים, שמקורו גם הוא במלך קרל, מסמל את הרצון לראות העמודים כשער לעולם החדש ולא ככניסה לים התיכון, כמו גם את מעמדה של ספרד כאימפריה באותם הימים.

המקור הפניקי
------------

הרקולס הוא מקבילו היווני של האל הפניקי מֶלְקַרְת (שנקרא גם בעל-צור), שבחזית מקדשו בצור עמדו שני עמודים כמו במקדש שלמה בירושלים, שאותו בנו הצורים (מלכים א ז, יג-כו). לפי ההיסטוריון היווני הרודוטוס, העמודים היו בנויים האחד מזהב טהור והשני מאבן איזמרגד (ברקת). הפניקים היו הראשונים שהקימו מושבות סחר ימי בספרד כבר באלף השני לפני הספירה. בקדיס שבספרד עמד מקדשו של מלקרת ובחזיתו שני עמודי ברונזה. העיר נוסדה על ידי הפניקים ב-1200 לפני הספירה.

קישורים חיצוניים
----------------

* עמודי הרקולס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Seneca, Hercules Furens 235ff.; Seneca, Hercules Oetaeus 1240; Pliny, Nat. Hist. iii.4.
2. ↑  הרודוטוס, ספר ב, פרק 44

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **עמודי הרקולס** |
פביון קיאויו של ונצואלה
**הפַּבֵֶּיוֹן קְרִיאוֹיוֹ** (בספרדית: **Pabellón criollo** (בתרגום: "בשר בנוסח קריאולי" או "דגל קריאולי") הוא מאכל אופייני למטבח הוונצואלי, אשר נחשב לאחד המאכלים החשובים והמייצגים ביותר בוונצואלה. גרסאות של מתכון זה נפוצות גם תחת שמות שונים ברחבי אמריקה הלטינית.

מאפיינים
--------

וריאנט עם ביצה
הפביון קריאויו עשוי מבשר מבושל מגורר ומוקפץ עם ירקות, אורז מבושל, שעועית שחורה ובננות פלנטנו מטוגנים. יש גם כמה וריאציות של המנה הזו: למשל ב"פביון א קביו" יש גם ביצה מטוגנת, בנוסף למרכיבים המפורטים למעלה.

השילוב של אורז ושעועית שחורה נפוץ מאוד בכל המטבחים הקאריביים, כמו בקוסטה ריקה המנות gallo pinto וCuba- moros y Cristianos.

המקור
-----

מקורה של המנה הזו לא מוקדם יותר מהמאה ה-16, אז הכינו אותה עבדים ממוצא אפריקאי תוך שימוש בבשר שהשאירו הקונקיסטאדורים יום קודם לכן.

אומרים שמאכל זה מייצג את הקבוצות האתניות של ונצואלה: האירופים (האורז הלבן), האפריקאים (השעועית השחורה) והאנשים הילידים (הבשר האדמדם).

ראו גם
------

* המטבח הוונצואלי

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פביון קריאויו** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Pabellón Criollo".
2. ↑  "Cucina Latina: il Pabellon Criollo venezuelano".
3. ↑  "Pabellón Criollo".
הרב **מאיר שלזינגר** (נולד ב-1933) הוא רב וראש ישיבה ישראלי, כיהן כרב קיבוץ שעלבים, מייסד ישיבת שעלבים וראש הישיבה הראשון.

ביוגרפיה
--------

נולד בברלין שבגרמניה בשנת 1933 לרופא ועסקן הציבור ד"ר פאלק שלזינגר. כשהיה בן חודשיים עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בירושלים, שם עזר אביו לד"ר משה וולך בניהול בית החולים שערי צדק, ולימים ניהל בעצמו את בית החולים.

היה חניך תנועת עזרא, ובבגרותו יצא לשליחות מטעמה בשווייץ, בריטניה, הולנד, לוקסמבורג ובלגיה והיה חבר נשיאות התנועה.

למד בבית הספר חורב בירושלים, ולאחר מכן בישיבת קול תורה, שם נעשה תלמידו המובהק של הרב שלמה זלמן אוירבך. למד שנה אחת בבאר יעקב. במקביל ללימודיו, הדריך בתנועת עזרא והשלים תעודת בגרות.

התגייס לצה"ל והצטרף לגרעין הנח"ל של חברי תנועת עזרא שהקים את קיבוץ שעלבים (שנקרא אז "שלהבת"). לבקשת חברי הקיבוץ שישמש כרבם, למד בישיבת פוניבז' והוסמך לרבנות, ובפברואר 1957 התמנה לרב הקיבוץ, לצד עבודתו ברפת ובענף הצאן. המשיך ללמוד שנים רבות מפי הרב יעקב אדלשטיין.

ב-1961 הקים בקיבוץ את ישיבת ההסדר שעלבים ועמד בראשה. הוא הקים בישיבה מחלקה לבני חו"ל, ונסע בעצמו לגייס תלמידים אליה. נהג ללמד את נערי קיבוצי הסביבה לקראת בר המצווה.

ב"מלחמת הטרקטורים" ב-1965, התיר לבני הקיבוץ לחרוש את שדות הקיבוץ בשנת השמיטה ובשבת, בשל המאבק על הגבולות עם הירדנים, ואף שכנע את הרב הראשי לצה"ל אלוף שלמה גורן לבוא אל הקיבוץ ביום שישי כדי ולבחון את המצב, דבר שהוביל לתמיכת הרב גורן בפסק ההלכה.

בשנת 1988 פרש מרבנות הקיבוץ (החליפו הרב אהרן מרצבך) ומראשות הישיבה (החליפו אל"ם הרב אברהם אבידן).

כתביו
-----

* **לקט מאמרים** - בהוצאת ישיבת שעלבים, תשל"ה.

משפחתו
------

נשוי לאסתר לבית לבינשטיין. בתו חגית נשואה לרב אוריאל לביא. בנו פרופ' יחיאל שלזינגר הוא מנהל בית החולים לילדים על שם וילף במרכז הרפואי שערי צדק.

אחותו היא המשפטנית פרופ' רות קנאי. גיסיו הם חתן פרס נובל לכלכלה, פרופ' ישראל אומן והמתמטיקאי פרופ' יקר קנאי ממכון ויצמן למדע, לשעבר נשיא האיגוד הישראלי למתמטיקה.

קישורים חיצוניים
----------------

* יצחק יעקבי, מדיר צאן לכס הרבנות, דבר, 12 בפברואר 1960
* מאמרים של הרב מאיר שלזינגר, באתר ספריית אסיף
* הרב מאיר שלזינגר, כניסה מחושבת לסיכון - היבט הלכתי, מתוך הכינוס השנתי הראשון לרבנים ולרפורים בנושא "גינקולוגיה, פוריות ויילודים לאור ההלכה, פסח תשנ"ב אפריל 1992, באתר דעת.
* הרב מאיר שלזינגר, הזיו, ההוד וההדר, הספד על הרב אהרן ליכטנשטיין, בתוך: המעיין, גיליון תמוז תשע"ה
* הרב מאיר שלזינגר, הרהורים על חיבת הארץ, בתוך: המעיין גיליון תמוז תש"פ

הערות שוליים
------------

1. ↑  הרב שלזינגר חזר מביקור בקהילות אירופה, שערים, 18 בספטמבר 1960
2. ↑  מועצת "עזרא" דנה בדרכים להעלאת הרמה החינוכית, שערים, 12 בפברואר 1958
3. ↑  נפתלי קראוס, רבנים של פלדה, מעריב, 29 בפברואר 1988
4. ↑  הרב מאיר שלזינגר שליט"א הוכתר לרבה של "שלהבת", שערים, 11 בפברואר 1957
5. ↑  כיצד מילדים פרה בשבת?, הצופה, 29 בנובמבר 1962
6. ↑  יצחק יעקבי, בחפץ חיים מנסים לפתור בעית השמיטה, דבר, 7 בפברואר 1958
7. ↑  נפתחה הישיבה בקיבוץ שעלבים, הארץ, 29 באוגוסט 1961
8. ↑  החברה והפרט, היום, 9 בפברואר 1966
9. ↑  מיכה לימור, השנה - אין זורעים ואין שותלים בקיבוץ שעלבים, מעריב, 19 באוקטובר 1965
10. ↑  מיכה לימור, הרבנים התירו העבודה בשבת, מעריב, 31 באוקטובר 1965
11. ↑  חיים פיקרש, לפי הדין חרשנו אדמתנו בעצם יום השבת, הצופה, 22 באפריל 1966
12. ↑  ההיתר מתבסס על תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף מ"ג, עמוד א'
13. ↑  הרב מיכאל ימר, שאלה שבועית: מלחמת הטרקטורים, באתר ישיבת שעלבים
**ג'ון גראנג דה מביור** (**John Garang de Mabior**; ‏ 23 ביוני 1945 - 30 ביולי 2005) היה מדינאי ואיש צבא סודאני, מנהיג המורדים בדרום סודאן, מנהיג צבא השחרור העממי הסודאני (SPLA), ולתקופה קצרה סגן ראש ממשלת סודאן.

ביוגרפיה
--------

גראנג, בן לקבוצה האתנית דינקה, נולד למשפחה ענייה בכפר בחבל הנילוס העליון הגדול (כיום מחוז ג'ונגליי). הוא התייתם בגיל 10, והתקיים מתמיכה כספית של קרובי משפחה. במלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה ניסה להצטרף למורדים הדרומיים, אך בשל גילו הצעיר לא גויס למלחמה, ועבר לטנזניה להשלים את לימודיו. מאוחר יותר קיבל מלגה ללימודים בארצות הברית ולמד כלכלה לתואר ראשון במכללת גרינל ב[[איווה], תואר שסיים ב-1969.

לאחר מכן חזר לטנזניה, שם למד כלכלה חקלאית של מרכז אפריקה באוניברסיטת דאר א-סלאם. באוניברסיטה התוודע ליוורי מוסווני, לימים נשיא אוגנדה ובעל ברית עתידי לארגונו של גראנג. השניים היו חברים בארגון החזית המהפכנית האפריקנית של הסטודנטים (University Students' African Revolutionary Front).

ב-1972 הסתיימה מלחמת האזרחים, וגראנג חזר לסודאן והתגייס לצבא, בו הגיע לדרגת קולונל. במהלך שירותו עבר אימונים גם בבית הספר לחי"ר בארצות הברית. הוא המשיך בארצות הברית גם את לימודיו האקדמיים, וסיים תואר שני ודוקטורט בכלכלה חקלאית. התזה שהגיש עסקה בהתפתחות החקלאות בדרום סודאן.

מרד הדרום
---------

גראנג בין קהל תומכיו
ב-1983, בעקבות החלת חוקי השריעה האיסלאמית שהשליט ג'עפר נומיירי בסודאן, התקוממו חיילי הדרום. גראנג, שנשלח להרגיע את הרוחות, עבר לצד המורדים והנהיג עד מהרה את המרד, בהקימו את צבא השחרור העממי הסודאני. המהומות הפכו למלחמה של ממש, מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה, שנמשכה יותר מעשרים שנה, ובמהלכה נהרגו כמיליון וחצי נפש. ב-1985, עם הדחת נומיירי, סירב גראנג להצטרף לממשלה החדשה או ליטול חלק בבחירות שנערכו ב-1986.

בינואר 2005 נחתם בניירובי הסכם ששם קץ למלחמה, במסגרתו היה גראנג אמור להתמנות לסגנו של נשיא סודאן, עומר אל-בשיר, ולאחראי על חבל דרום סודאן לתקופה שעד משאל העם העתידי ב-2011.
ב-9 ביולי 2005 הושבע לתפקיד סגן הנשיא.

מותו
----

גראנג החזיק בתפקידו שבועות ספורים. ב-30 ביולי חזר מפגישה עם יוורי מוסווני, נשיא אוגנדה, במסוק הנשיאותי של זה האחרון. המסוק התרסק בדרום סודאן בנסיבות לא ברורות. על פי הודעת ממשלת סודאן, התרסק המסוק באזור הררי "בשל ראות לקויה". הוא הובא לקבורה בג'ובה, בירת הדרום, ועל קברו הבטיחה אלמנתו, רבקה דה מביור, להמשיך בדרכו, ואמרה "בתרבות שלנו אנו אומרים: אם הרגת את האריה, חכה ותראה מה תעשה הלביאה".

בעקבות מותו של גראנג הכריזה ממשלת סודאן על שלושה ימי אבל לאומי, ואילו בח'רטום התעמתו צעירים מדרום סודאן עם כוחות הביטחון, ו-84 מהם נהרגו.

את מקומו כנשיא דרום סודאן מילא סגנו, סאלווה קיר מאיארדיט.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **ג'ון גראנג** |

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של ג'ון גראנג
* נועה רז, סודן נפרדת ממנהיג המורדים שהניח את החרב, באתר ynet, 6 באוגוסט 2005

הערות שוליים
------------

1. ↑  מקור:BBCnews

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007309549405171
* BIBSYS: 90619418
* BnF: cb124138724 (data)
* GND: 118973487
* ISNI: 0000 0001 1698 8058
* LCCN: n88020348
* NKC: js20050808007
* NLP: a0000002901938
* NTA: 098143026
* SUDOC: 033253730
* VIAF: 111010450
* WorldCat: lccn-n88020348

 |
דגל אינגריה
**אינגריה** (ברוסית: **Ингерманландия**; בשוודית: **Ingermanland**; בפינית: **Inkerinmaa**; באסטונית: **Ingeri**,‏ **Ingerimaa**) היה חבל ארץ היסטורי לחופי הים הבלטי. חבל הארץ גבל בימת לדוגה ובאגם פייפסי, כאשר נהר הססטרה היווה את הגבול עם חבל קרליה. רוב שטחי אינגריה כלולים במחוז לנינגרד של רוסיה.

היסטוריה
--------

האזור היווה את נקודת ההתחלה של דרך מסחר עתיקה אשר שמשה את הורנגים שנעו מהים הבלטי לחופי הים השחור. לפי עדויות קדומות, העיר "איז'ורה" ככל הנראה שמשה כמרכז האזור והייתה גם מקום מושבה של אשת רוריק, שליט נובגורוד. שטחי החבל היו נתונים במחלוקת בין השבטים הפינים והשוודים לבין הרוסים. במהלך המאה ה-11 חבל הארץ היה חלק מרוס של קייב, ובמאה ה-12 היה חלק מרפובליקת נובגורוד.

במהלך השנים, התרחשו בחבל אינגריה מלחמות רבות בין הרוסים, אבירי המסדר הליבוני והשוודים (כגון קרב נבה והקרב על הקרח). לאורך ההיסטוריה, גם רוסים וגם שוודים בנו באזור מצודות במטרה לבסס בו את שליטתם, אך לרוב היה השטח תחת שליטה רוסית. במהלך מלחמת ליבוניה, רוסיה הצארית איבדה כמעט את כל שטחיה באזור; בשנת 1617, בהתאם לחוזה סטולבובו, הועבר חבל הארץ לשוודיה והעיר נרבה שמשה כמקום מושבו של מושל האזור. כתוצאה ממהלך זה איבדה רוסיה הצארית את גישתה לחופי הים הבלטי.

בעקבות מלחמת הצפון הגדולה, בתחילת המאה ה-18, הועבר חבל הארץ לשליטת רוסיה הצארית, שהפכה לאחר המלחמה לאימפריה הרוסית, אז היוותה אינגריה חלק חשוב מגוברניית סנקט פטרבורג, עד לשנת 1917. למשך תקופה קצרה (בשנים 1918–1920) הוקמה באזור מדינה עצמאית בשם "צפון אינגריה", תחת רצון משותף של מנהיגיה להסתפח למדינת פינלנד. בהתאם לחוזה טרטו משנת 1920, חלק מאינגריה המערבית סופח למדינת אסטוניה העצמאית, אך בשנת 1940 סופח חזרה לרפובליקה הרוסית של ברית המועצות.

אוכלוסייה
---------

באופן מסורתי חבל הארץ היה מאוכלס על ידי פינים פרוטסטנטים ורוסים אורתודוקסים. בתקופה בה חבל הארץ היה נתון לשליטה שוודית, האוכלוסייה הפרוטסטנטית שבו גדלה בהתמדה מכ-41% בשנת 1656 עד כ-74% בשנת 1695, זאת בעיקר לאור עידוד מעבר אוכלוסייה פינית לאזור ועזיבת תושבים אורתודוקסים לשטחי רוסיה. לאחר העברת השליטה על אינגריה לרוסיה, במסגרת מלחמת הצפון הגדולה, והקמת העיר סנקט פטרבורג בלב החבל, השתנה הרכב האוכלוסייה בהתאם. למרות זאת, בשנת 1917 התגוררו בחבל כ-140,000 פינים וכ-65,000 אסטונים.

במסגרת המדיניות הסובייטית, רוב האוכלוסייה הפינית הוגלתה לסיביר, במספר מבצעי הגליה בשנות ה-30 של המאה ה-20 וכן לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 1937 נסגרו כל הכנסיות הפרוטסטנטיות ובתי הספר בהם שפת הלימוד הייתה פינית. בשנת 1991, לאחר פירוק ברית המועצות, פינים שהיו מעוניינים בכך הורשו לעזוב את רוסיה, ואכן רובם עברו לפינלנד. נכון להיום מתגוררים במחוז לנינגרד 8,000 פינים בלבד.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אינגריה** בוויקישיתוף
* אתר של ארגון אינגרי

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4026988-7
* NKC: ge799409
* VIAF: 236344155
* WorldCat: viaf-236344155

 |