recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
"שוקולטה קון צ'ורוס" בחנות שוקולד
**שוֹקוֹלַטֶה** (בספרדית: **Chocolate**) או **צ'וקולטה** הוא משקה שוקולד חם, סמיך מאוד. מתכון בסיסי לשוקולטה כולל המסת קוביות שוקולד בכוס חלב חם.

בארגנטינה ובאורוגוואי מוכר המשקה בשם "סובמארינו" (אנ') ("צוללת" בספרדית) ומכאן הוא לעיתים מכונה גם בעברית בשם "צוללת".

ניתן להשתמש בשוקולד מריר או בשוקולד חלב. תוספות אפשריות הן סוכר, קינמון, וניל. לקבלת שוקולטה אלכוהולית ניתן להוסיף ליקר מסוגים שונים.

בספרד ובארגנטינה, לאחר בילוי לילי, מקובלת ארוחת הבוקר "שוקולטה קון צ'ורוס" (Chocolate con churros) של שוקולטה וצ'ורוס. 

בטורינו, מולדת השוקולד המוצק, מייצרים שוקולטה מיוחדת המכונה ג'יאנדויה (Gianduja, על שם מחזה מפורסם בסגנון קומדיה דל'ארטה), המכילה אבקת אגוזי לוז.

הכנה
----

* הכנת "צוללת" ארגנטינאית, שלב ראשוןהכנת "צוללת" ארגנטינאית, שלב ראשון
* שלב שנישלב שני
* שלב שלישישלב שלישי
* שלב רביעישלב רביעי

ראו גם
------

* שוקו

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **שוקולטה** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **שוקולטה** |

* שי-לי ליפא, שוקולטה משוקולד לבן וחלב קוקוס, מאתר "על השולחן"
* קקאו, דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4163030-0
* LCCN: sh96008465

 |
**גוֹנְגְבַּאוּ גִ'ידִינג** (בסינית: **宫保鸡丁**, פין-יין: **Gōngbǎo jīdīng**), המכונה מחוץ לסין גם בשמות **עוף קונג-פּאו** ו**עוף קוּנג פוֹ**, הם שמותיה של מנה מסורתית מהמטבח הסיני הכוללת לרוב עוף מוקפץ עם ירקות ובוטנים ברוטב חמוץ, חריף ומתוק. מקור המנה במחוז סצ'ואן בדרום מערב סין, והיא מאופיינת בפרופיל הטעם המכונה *מַאלָא* (מסינית: 麻辣, פין-יין: *málà*, מילולית: חריף מרדים), המורכב מפלפלים חריפים וגרגרי פלפל סצ'ואן, היוצרים תחושה של עקצוץ ורדימות.

מכיוון שהמנה נפוצה בכל רחבי סין, ישנן וריאציות אזוריות רבות, חריפות יותר או פחות מהאופן בו נהוג להכין את המנה בסצ'ואן. בארצות הברית המנה מכונה עוף קוּנג פּאוֹ והיא נפוצה מאוד במטבח הסיני-אמריקאי, שם היא הפכה למעט מתוקה יותר ועם רוטב סמיך יותר ובנפך גדול יותר. המנה בגרסתה האמריקאית מכונה kung pao chicken בארצות הברית ו"עוף בנוסח סצ'ואן" בישראל.

 מנת גונגבאו ג'ידינג אופיינית באנחווי מוגשת בסיר מתכת
נטען שהמנה נקראת על שם דינג באוג'ן (1820–1886), פקיד שושלת צ'ינג ומושל מחוז סצ'ואן. התואר שלו היה "טאיזה שאובאו", שהוא אחד מה"גונגבאו" (מילולית שומרי הארמון). השם עוף *גונג פאו* נגזר מתואר זה, ואילו השימוש באות "丁" (דינג) בשם המנה הוא משחק מילים על שם משפחתו "דינג" (כי "ג'ידינג" משמעו עוף), וכן מפני שדינג הוא שם משפחה סיני נפוץ למדי שאפשר לקרוא אותו גם כ"קובייה קטנה" (כמו הקוביות אליהן נחתך העוף במנה).

במהלך מהפכת התרבות בסין, שם המנה הפך לבעייתי מבחינת תקינות פוליטית בגלל הקשר שלה למערכת הקיסרית. המנה קיבלה את השם "עוף פיקנטי" (糊辣鸡丁) על ידי מאואיסטים עד לשיקום הפוליטי בשנות ה-80 תחת הרפורמות של דנג שיאופינג.

גלריה
-----

* גרסה מערבית של גונגבאו ג'ידינג, מוגש בלונדוןגרסה מערבית של גונגבאו ג'ידינג, מוגש בלונדון
* גרסת גורמה של גונגבאו ג'ידינגגרסת גורמה של גונגבאו ג'ידינג
* צלחת גונגבאו ג'ידינג ביתי בפרזנו, קליפורניהצלחת גונגבאו ג'ידינג ביתי בפרזנו, קליפורניה

ראו גם
------

* עוף בתפוזים

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **גונגבאו ג'ידינג** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Ding Baozhen—an outstanding minister of the Qing Dynasty". Replay.waybackmachine.org. 2008-08-20. אורכב מ-המקור ב-20 באוגוסט 2008. נבדק ב-2012-01-23. `{{cite web}}`:  (עזרה)
2. ↑  "Savoring the Spice in Kung Pao Chicken". NPR. נבדק ב-2012-01-23.
**החלטה 89 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות** היא החלטה שהתקבלה ב-17 בנובמבר 1950 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות בהקשר של הסכסוך הישראלי-ערבי. 

בסוף אוקטובר 1950 בעת שהגנרל ריילי שהה במטה האו"ם, העלו מצרים וירדן מספר תלונות נגד ישראל, על הפרת הסכמי הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. ממלכת ירדן התלוננה על השהות הישראלית בנהריים ומצרים התלוננה על גירוש תושביה של מג'דל לעזה, ועל הקמת עין נטפים באזור מפורז. ישראל העלתה מנגד תלונה על חסימת תעלת סואץ בפני אוניותיה וטענה שהתלונות של ירדן ומצרים הן שקריות. הגנרל ריילי עמד לימין ישראל בנוגע למובלעת נהריים ולימין מצרים בנוגע לגירוש תושבי מג'דל. 

ההחלטה ביקשה מוועדת שביתת הנשק המעורבת של מצרים וישראל להקדיש תשומת לב דחופה לתלונה על גירושם של אלפי ערבים פלסטינים מארץ ישראל. המועצה קראה לשני הצדדים להפעיל את כל יכולתה של הוועדה, ולהחזיר את כל הערבים שהוועדה סבורה כי הם זכאים לשוב. נוסף על כך, המועצה הורתה לראש הוועדה האחראית על הסכמי שביתת הנשק להמליץ לישראל, למצרים ולמדינות ערביות אחרות, לנקוט בכל הצעדים שיידרשו על מנת לשלוט על תנועתם של נוודים ערבים על פני גבולות בינלאומיים או קווי שביתת הנשק.

המועצה קוראת לממשלות לא לנקוט כל פעולה של העברת אנשים מעבר לגבולות בינלאומיים או קווי שביתת הנשק ללא התייעצות מוקדמת עם ועדת שביתת הנשק. כמו כן, ביקשה המועצה מוועדת שביתת הנשק להמליץ על צעדים נוספים בתוך 90 ימים בפני מועצת הביטחון של האו"ם.

ההחלטה התקבלה לאחר שתשע מדינות תמכו בה, 0 התנגדו ומצרים וברית המועצות נמנעו.

ראו גם
------

* הסכסוך הישראלי-ערבי
* הסכמי שביתת הנשק
* הנכבה

קישורים חיצוניים
----------------

* נוסח ההחלטה

הערות שוליים
------------

1. ↑  ישראל סתרה טענות מצרים ועבה"י במועצת הבטחון, דבר, 1 בנובמבר 1950
2. ↑  ריילי מצדיק את היהודים בענין נהריים ואת מצרים בענין הנגב, חרות, 1 באוקטובר 1950
**ג'ובאני דאנדולו** (באיטלקית: **Giovanni Dandolo**;‏ נפטר ב-2 בנובמבר 1289) היה הדוכס ה-48 של ונציה. ג'ובאני דאנדולו כיהן כדוג'ה מ-31 במרץ 1280 ועד פטירתו.

קורות חיים
----------

משפחת דאנדולו הייתה משפחת אצולה ונציאנית עשירה ורבת השפעה. ג'ובאני דאנדולו הוא אחד מארבעה דוג'ים שמקורם במשפחה זו (יחד עם סבו הגדול אנריקו דאנדולו, וכן פרנצ'סקו דאנדולו ואנדראה דאנדולו). כמו כן שתים מנשות המשפחה היו נשואות לדוג'ים: ג'ובאנה דאנדולו הייתה רעייתו של פאסקואל מאליפיירו, וזיליה דאנדולו הייתה נשואה ללורנצו פריולי. 

ג'ובאני דאנדולו היה מעורב בפוליטיקה המקומית, וכן כיהן כפודסטה של בולוניה ופדובה, וכמפקד הצי הוונציאני.

ההחלטה על בחירתו של ג'ובאני דאנדולו לדוג'ה התקבלה בעת שפיקד על הצי הוונציאני בקרבות באיסטריה ובטרייסט. מלחמות אלה נמשכו במהלך כהונתו של דאנדולו כדוג'ה.

דאנדולו הצליח להגיע להסכם שלום עם אנקונה (הסכם רוונה), וללחום בכרתים שמרדה בשליטת וונציה. בראש המורדים עמד אלקסיוס קאלרגיס היווני, אשר קיבל תמיכה מקיסר האימפריה הביזנטית מיכאל השמיני.

בשל המלחמות הרבות במזרח הים התיכון נאלצה רפובליקת ונציה לדון ולהגיע להסכמי שלום במערב, ונחתם הסכם אורוויטו עם שארל הראשון והסכם שלום נוסף עם פיליפ השלישי, מלך צרפת.

במהלך כהונתו של דאנדולו היחסים בין ונציה לאפיפיור היו רעועים - ונציה סירבה להצטרף למדינת האפיפיור ולצאת למלחמה כנגד סיציליה - החלטה שהביא לכך שהאפיפיור מרטינוס הרביעי החליט להחרים את העיר כולה. החלטה זו בוטלה על ידי יורשו של מרטינוס, האפיפיור הונוריוס הרביעי בשנת 1285.

בשנת 1827 מרדה איסטריה כנגד השליטה הוונציאנית, וזמן קצר לאחר מכן מרדה גם פריולי. בעקבות התערבות קיסר האימפריה הרומית הקדושה רודולף הראשון, נאלצה ונציה להגיע להסכם שלום.

דאנדולו נקבר בבזיליקת סנטי ג'ובאני אי פאולו. קיברו של דאנדולו לא נשתמר עד ימינו, אולם מצבה בכנסייה מציינת את זכרו.

### הטבעת הדוקטים

 דוקאט זהב ונציאני משנת 1382.
בתקופת כהונתו של דאנדולו, בשנת 1284 הוטבע מטבע הדוקאט הוונציאני הראשון. במטבע הדוקאט נעשה שימוש עד נפילתה של לה סרניסימה. החל משנת 1284 נקבע יחס הזהב במטבע ומשקלו - 3.56 גרמים, 24 קרט כאשר במטבע 0.997 גרמים של עופרת). 

במהרה הפך המטבע למטבע מקובל בכל המדינות עימהן ונציה סחרה. 

מקור שמו של המטבע בכתובת אשר נכתבה על גבו של המטבע: **Sit tibi Christe datus quem tu regis iste ducatus**.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ג'ובאני דאנדולו** בוויקישיתוף
* ג'ובאני דאנדולו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1011949849
* VIAF: 170899518
* WorldCat: viaf-170899518

 |
**שפיות** היא מונח משפטי המצביע על היותו של אדם בעל כשירות נפשית מספקת כדי לשאת באחריות פלילית למעשיו. כלומר, שיכולתו של אותו אדם להבדיל בין מציאות לבין דמיון ולהפעיל שיקול דעת סביר היא טובה מספיק בשביל לשאת באחריות פלילית.

קביעת השפיות כרוכה בדרך כלל בקביעת היעדרה של מחלת נפש או לקות נפשית חמורה על ידי מומחים לרפואה ולפסיכולוגיה. אף שדעותיהם של מומחים רפואיים מהוות לעיתים קרובות משקל מכריע בהחלטה על שפיות, המונח שפיות אינו מונח רפואי. שפיות אינה ההפך ממחלת נפש. אדם יכול לגלות תסמינים שונים של מחלת נפש, כולל תסמינים התנהגותיים, ועדיין להיות מסוגל לזהות את המציאות ולהפעיל שיקול דעת המאפשר לקיחת אחריות פלילית. דוגמה לאנשים שפסיכולוג לא יראה כשפויים אך משפטן כן יראה ככאלה, היא למשל אנשים שאינם מבדילים כלל בין הנאה לכאב.

תאוריה של שפיות פותחה על ידי אלפרד קורזיבסקי במסגרת הסמנטיקה הכללית. הוא האמין כי שפיות קשורה להתאמה המבנית (או לחסרונהּ) בין תגובותינו לעולם לבין מה שמתרחש בעולם באופן עובדתי. את הרעיון הזה הוא ניסח בדוגמת המפה-טריטוריה: "מפה איננה הטריטוריה שאותה היא מייצגת, אולם, אם המפה נכונה, יש לה מבנה דומה לטריטוריה, דבר המסביר את שימושיותה." לאור העובדה שהמדע שואף כל העת להתאים את התאוריות המדעיות, מן הבחינה המבנית, לעובדות, בדומה לדרך שבה מנסים להתאים מפה לתנאי השטח, ולכן המדע מתקדם במהירות רבה יותר מכל שטח ידע אחר, קורזיבסקי האמין כי המפתח להבנת השפיות הוא במחקר שיטות המדע (ולימוד המבנה כפי שהוא מתגלה על ידי המדע). אימוץ ההשקפה המדעית והגישה של התאמות מתמידות שאותן מבצע הפרט ביחס להשערותיו, היא הדרך לטענת קורזיבסקי. במילים אחרות, ישנם "גורמי שפיות שניתן לאתר בשיטות הפיזיו-מתמטיות של המדע."

בספרו "החברה השפויה", שיצא לאור בשנת 1955, הציע אריך פרום את ההשערה כי לא רק פרטים בחברה הם חסרי שפיות, אלא כי אף חברות שלמות יכולות להיות נעדרות שפיות. פרום טען כי אחד מן המאפיינים המטעים יותר של חיי החברה הוא "אימות קונצנזוסאלי":

> 
> קיימת הנחה נאיבית כי העובדה שרוב האנשים חולקים ברעיונות או בתחושות מסוימים מוכיח את אמיתות הרעיונות והתחושות הללו. אין דבר הרחוק יותר מן האמת... באותה מידה שקיים "שיגעון בשניים" (בצרפתית: Folie à deux) קיים גם "שיגעון במיליון". העובדה שמיליוני בני אדם חולקים באותם חטאים אינה הופכת את החטאים הללו למידות טובות, העובדה שההמונים חולקים באותן שגיאות אינה הופכת את השגיאות הללו לאמיתות, והעובדה שמיליוני בני אדם חולקים באותם ביטויים של הפרעות נפשיות אינה הופכת אנשים אלה לשפויים.
> 
> 
> 
> — פרום, **החברה השפויה** (במקור: עמ' 14–15)
>

ראו גם
------

* נורמליות
* מחלת נפש
* שיגעון
* הגנת אי-שפיות

הערות שוליים
------------

1. ↑  אריך פרום, **החברה השפויה**, בעברית: הוצאת א. רובינשטיין, 1975
**מנגן שבע חמצני** (בכתיב כימי: **Mn2O7**) היא תרכובת אי-אורגנית. נוזל נדיף זה מגיב בקלות רבה למגע. חומר זה הוא מחמצן מסוכן ותואר לראשונה בשנת 1860.

ייחוד
-----

הצורה הגבישית של תרכובת כימית זו היא ירוקה כהה. הנוזל הוא ירוק כאשר האור מוחזר ממנו ואדום כאשר האור מועבר דרכו. הוא מתמוסס בפחמן טטרהכלורידי, ומתפרק כאשר הוא בא במגע עם מים.

מבנה
----

תכונות המסיסות שלו מעידות על מין מולקולרי לא קוטבי, דבר שאושר על ידי המבנה שלו. המולקולות מורכבות מזוג טטרהדרונים שחולקים קודקוד משותף. הקודקודים תפוסים על ידי אטומי חמצן ובמרכזי הטטראדר ממוקמים אטומי המנגן. הקישוריות מסומנת על ידי הנוסחה O3Mn-O-MnO3. מרחקי ה- Mn-O הטרמינליים הם 1.585 Å והחמצן המגשר הוא במרחק של 1.77 Å משני אטומי המנגן האחרים. זווית Mn−O−Mn היא 120.7°.

פירוסולפט, פירופוספט ודיכרומט מאמצים מבנים הדומים לזו של Mn2O7. ככל הנראה מין הקבוצה העיקרית הדומה ביותר הוא Cl2O7. תוך התמקדות בהשוואה בין הסדרות של מתכות המעבר, Tc2O7 ו- Mn2O7 דומות מבחינה מבנית אבל זווית Tc−O−Tc היא 180°. Re2O7 מוצק אינו מולקולרי אלא מורכב ממרכזי Re שמקושרים גם עם אתרים טטרהדראליים וגם אתרים אוקטאהדרלים; בשלב האדים, הוא מולקולרי עם מבנה דומה ל-Tc2O7.

סינתזה ותגובות
--------------

Mn2O7 נראה כמו שמן ירוק כהה כאשר מוסיפים H2SO4 מרוכז ל-KMnO4. התגובה מייצרת תחילה חומצה פרמנגנית, HMnO4 (מבחינה מבנית, HOMnO3), המתייבשת על ידי חומצה גופרתית קרה כדי ליצור את ה-אנהידריד שלה, Mn2O7.

Mn2O7 יכול להגיב עוד יותר עם חומצה גופרתית כדי לתת את הקטיון המנגניל MnO+3, שהוא איזואלקטרוני עם CrO3.

Mn2O7 מתפרק בסמוך לטמפרטורת החדר. ההתפרקות נהפכת למסוכנת עקב סיכוי רב להתפוצצות מעל 55 מעלות צלזיוס. ניתן לגרום את הפיצוץ על ידי מכה במדגם או על ידי חשיפתו לתרכובות אורגניות אשר ניתנות לחמצון. אוזון גם מיוצר בתהליך, והוא מעניק ריח חזק לחומר. האוזון יכול להצית באופן ספונטני פיסת נייר ספוגה בתמיסת אלכוהול.

מנגן שבע-חמצני מגיב למי חמצן בנוכחות חומצה גופרתית ומשחרר חמצן ואוזון.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מנגן שבע חמצני** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Aschoff, H. Ann. Phys. Chem. Ser. 2 volume 111 (1860) page 217 and page 224.
2. 1 2  H. Lux (1963). "Manganese(VII) Oxide". In G. Brauer (ed.). *Handbook of Preparative Inorganic Chemistry, 2nd Ed*. Vol. 1. NY,NY: Academic Press. pp. 1459–1460.
3. ↑  Simon, A.; Dronskowski, R.; Krebs, B.; Hettich, B. (1987). "The Crystal Structure of Mn2O7". *Angew. Chem. Int. Ed. Engl.* **26**: 139–140. doi:10.1002/anie.198701391.
4. ↑  Krebs, B.; Mueller, A.; Beyer, H. H. (1969). "The Crystal Structure of Rhenium(VII) Oxide". *Inorganic Chemistry*. **8**: 436–443. doi:10.1021/ic50073a006.
5. ↑  Wells A.F. (1962) *Structural Inorganic Chemistry* 3d edition Oxford University Press
6. ↑  Holleman, A. F.; Wiberg, E. "Inorganic Chemistry" Academic Press: San Diego, 2001. ISBN 0-12-352651-5.
שלט האצולה של ניקולו טרון.
מטבע ה"טרון".
קברו של טרון. בזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי.
**ניקולו טרון** (באיטלקית: **Nicolò Tron** ;‏ 1399 לערך - 1473) היה הדוכס ה-68 של ונציה. טרון כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1471, ועד פטירתו.

טרון, אציל ונציאני וסוחר עשיר, נבחר לתפקיד הדוג'ה לאחר שכהן במספר משרות ציבוריות בממשלת לה סרניסימה ובהן כשגריר ונציה לאפיפיור פיוס השני.

טרון היה נשוי לדאה מורוזוני.

טרון נבחר בשנת 1471 לתפקיד, לאחר שהביס את פייטרו מוצ'ניגו ואנדריאה ונדראמין (לימים, שניהם נבחרו לתפקיד).

בתקופת שלטונו הגבירה ונציה את אחיזתה בקפריסין ופחתו החיכוכים בינה לבין האימפריה העות'מאנית. כישוריו הפוליטיים של טרון הקלו על יצירות בריתות שונות, ושלטונו הייתה תקופה של שלום, ועליה במסחר. טרון הגדיל את צבא ונציה (הגדלה אשר הגדילה את החוב הציבורי של הרפובליקה).

טרון שינה את השיטה המונטרית של העיר, והטביע מטבע חדש שנקרא על שמו "טרון". לאחר מותו בוטל המטבע.

קברו של טרון הוזמן על ידי בנו, פיליפו טרון, ונבנה בבזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי. הקבר תוכנן ונבנה על ידי האדריכל אנטוניו ריצו - מטובי אדריכלי ונציה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ניקולו טרון** בוויקישיתוף

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**כריסטופורו מורו** | **דוכסי ונציה** 1471–1473 | **הבא**:**ניקולו מרצ'לו** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 129073660
* ISNI: 0000 0000 1680 2623
* VcBA: 495/63005
* VIAF: 52758184
* WorldCat: viaf-52758184

 |
צ'ארלס לינדברג ליד המטוס "ספיריט אוף סנט לואיס" רגעים לפני ההמראה ב-21 במאי 1927
תמונת ה**ספיריט אוף סנט לואיס**
בול מארצות הברית, 1927
ה**ספיריט אוף סנט לואיס** (באנגלית: **Spirit of St. Louis**) היה מטוס חד מנועי מדגם Ryan NYP, המטוס הראשון שחצה בטיסה ישירה את האוקיינוס האטלנטי ללא עצירת ביניים - מרחק של 5,810 קילומטר. הטיסה ארכה 33 שעות ושלושים דקות משדה התעופה רוזוולט בלונג איילנד ניו יורק עד פריז בצרפת. את המטוס הטיס צ'ארלס לינדברג, ב-21 עד ה-22 במאי שנת 1927. המטוס נקרא על שם העיר סנט לואיס במיזורי שם גרו צ'ארלס לינדברג ומממן הטיסה שלו.

המטוס
-----

המטוס תוכנן על ידי רונלד א. הול ונבנה על ידי יצרן המטוסים ראיין איירונאוטיקל קומפני מסן דייגו, קליפורניה. התכנון התבסס על המודל Ryan M-2 שהיה מטוס דואר שנבנה בשנת 1926. המטוס תוכנן ונבנה בשיתוף עם לינדברג בשנת 1927 ויצא משימוש ב-30 באפריל 1928. נבנה מטוס יחיד מהדגם הזה בעלות של 10,000 דולר. 

כדי להגדיל את טווח הטיסה של המטוס, נוסף מכל דלק בחזית המטוס במקום החלונות הקדמיים, דבר שהקשה על הטיסה ודרש שימוש בפריסקופ, אך שיפר את טווח הטיסה ואת מיקום מרכז הכובד של המטוס. כדי להקטין את המשקל צומצם הצוות לאדם אחד, ולינדברג היה גם הטייס וגם הנווט.

לאחר הצלחת הטיסה מעל האוקיינוס האטלנטי, לינדברג ערך מטס של רצון טוב במרכז אמריקה עם מטוס הספיריט אוף סנט לואיס. לכבוד האירוע הונפק בול מיוחד בפנמה. ניקרגואה הנפיקה בול לכבוד היובל לטיסת חציית האטלנטיק. הטיסה נחשבת נקודת ציון חשובה בהיסטוריה של התעופה וצ`ארלס לינדברג זכה להערכה רבה ונחשב בארצות הברית גיבור לאומי. המטוס מוצג כיום במוזיאון האוויר והחלל הלאומי בוושינגטון.

תכונות וביצועים
---------------

* אנשי צוות - 1
* אורך - 8.4 מטר
* מוטת כנפיים 14.8 מטר
* גובה - 3 מטר
* משקל ריק - 975 קילוגרם
* משקל עמוס - 1,310 קילוגרם
* נפח שימושי - 1,703 ליטר
* משקל מרבי - 2,330 קילוגרם
* הספק מנוע - 166 קילוואט
* מהירות מרבית - 220 קמ"ש
* מהירות שיוט - 175 קמ"ש
* טווח - 6,600 קילומטר
* גובה טיסה מרבי - 5,000 מטר
* עומס כנפיים - 78 קילוגרם למטר רבוע
* יחס הספק למשקל - 10.4 קילוגרם לכח סוס

לקריאה נוספת
------------

* Hall, Donald A. Technical Preparation of the Airplane "Spirit of St. Louis" N.A.C.A. Technical Note #257. Washington: National Advisory Committee for Aeronautics, July 1927.
* Lindbergh, Charles A. We. New York: Grosset & Dunlap Publishers, 1927.
* Nevin, David, ed. The Pathfinders (The Epic of Flight, v. 2). Alexandria, Virginia: Time-Life Books, 1980 .ISBN 0-8094-3256-0
* Berg, A. Scott. Lindbergh. New York: G.P. Putnam`s Sons, 1998. ISBN 0-399-14449-8.
* Lindbergh, Charles A. Charles A. Lindbergh: Autobiography of Values. New York: Harcourt Brace Jovanovich, 1977. ISBN 0-15-110202-3.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ספיריט אוף סנט לואיס** בוויקישיתוף
* נקודות ציון בתעופה - הספיריט אוף סנט לואיס
* אתר צ`ארלס לינדברג
* מטוס הספיריט אוף סנט לואיס
* לוח הזמן בתעופה
* ההיסטוריה של הספיריט אוף סנט לואיס
* סרט אמריקאי משנת-1957
* ספיריט אוף סנט לואיס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

**הספיריט אוף סנט לואיס** במוזיאון האוויר והחלל בארצות הברית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007590175705171
* LCCN: n85054729
* VIAF: 131409731
* WorldCat: lccn-n85054729

 |
**דייוויד פיליפ רו** (באנגלית: **David Phillip Roe**; נולד ב-21 ביולי 1945) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת טנסי, ברציפות מאז 2009. רו, חבר המפלגה הרפובליקנית, היה יו"ר הוועדה לענייני חיילים משוחררים במהלך הקונגרס ה-115 של ארצות הברית. בינואר 2020 הכריז על פרישתו מהחיים הפוליטיים, וכהונתו הסתיימה בראשית 2021. מייק קלי שנשוי לאחות של רו שירת בבית הנבחרים במקביל לרוי.

ביוגרפיה
--------

רו נולד ביולי 1945 בקלארקסוויל שבטנסי. הוא למד באוניברסיטת אוסטין פי סטייט (Austin Peay State University), שם היה לבוגר ב-1967. בשנת 1972 קיבל תואר ברפואה מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טנסי. לאחר שסיים את לימודיו הגבוהים, שירת רו בחיל הרפואה של צבא ארצות הברית, ושובץ לדיוויזיה השנייה בבסיס מחנה קייסי השוכן בקוריאה הדרומית. ב-1974 השתחרר מהצבא בדרגת מייג'ור. לאחר מכן החל ללמוד כגניקולוג מיילד בעיר ג'ונסון סיטי, ולאחר 31 שנה בעולם הרפואה עזב למען הפוליטיקה של ארצות הברית. בשנת 203 נבחרה למועצת העירייה של ג'ונסון סיטי, ובשנים 2003–2007 כיהן כסגן ראש העיר. לאחר מכן, מ-2007 ועד 2009 היה ראש העיר.

ב-2008 התקיימו בחירות מקדימות במפלגה הרפובליקנית לבחירת מועמד המפלגה לייצוג מחוז הקונגרס הראשון של טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית. רו גבר בפריימריז על דייוויד דייוויס, נציג המחוז המכהן שנבחר לראשונה שנתיים קודם לכן, בבחירות האמצע ב-2006. דייוויס ייחס את הפסדו לקולות של מצביעים דמוקרטים שהשתתפו בבחירות המקדימות הפתוחות, ובחרו להצביע ליריבו כמחאה על דפוס הצבעותיו השמרני בקונגרס. בבחירות הכלליות ניצב רו בפני רוב ראסל, מנהל המרכז לכתיבה ולתקשורת באוניברסיטת המדינה של מזרח טנסי. היבחרו של רו לבית הנבחרים היה צפוי כבר בעת שזכה בפריימריז הרפובליקני, שכן את המחוז ייצגו חברי המפלגה הרפובליקנית ברציפות מאז 1881.

ב-5 בפברואר 2013 הציג רו במליאת בית הנבחרים את "חוק אנדרטת המלחמה הלאומית לסערת המדבר ומגן במדבר". הצעת חוק זו אישרה להקים אנדרטה לחיילי הכוחות המזוינים של ארצות הברית שהשתתפו במלחמת המפרץ ובמבצע מגן במדבר, בסמוך לאנדרטת לינקולן. בראשית כהונתו הבטיח רו לשרת בבית הנבחרים חמש תקופות כהונה בלבד, שהן עשר שנים. עם זאת, ב-6 בפברואר 2018 הכריז כי יתמודד לקדנציה שישית, באומרו כי עליו להמשיך בעבודתו שהחל כאשר מונה ליושב ראש הוועדה לענייני חיילים משוחררים.

בינואר 2020 הכריז כי יפרוש מהחיים הפוליטיים עם התפזרות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פיל רו** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של פיל רו בבית הנבחרים האמריקאי (באנגלית)
* פיל רו, ברשת החברתית פייסבוק

* פיל רו, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

* פיל רו, ברשת החברתית אינסטגרם

* פיל רו, סרטונים בערוץ היוטיוב
* פיל רו באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)
2. ↑  היילי בירד, Tennessee Rep. Phil Roe says he'll retire at end of year, באתר CNN‏, 3 בינואר 2020 (באנגלית)
3. ↑  Roe to run for re-election, באתר ג'ונסון סיטי פרס, 7 בפברואר 2018 (באנגלית)
4. ↑  אמילי קוקריין, Phil Roe, Tennessee Republican, Announces Retirement From Congress, באתר הניו יורק טיימס, 3 בינואר 2020 (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* US Congress: R000582

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק בספר מאת אבה פרבו. אם התכוונתם לאופרה מאת פוצ'יני, ראו מנון לסקו (פוצ'יני); אם התכוונתם לאופרה מאת מאסנה, ראו מנון (אופרה).

**מנון לסקו** הוא ספרו המפורסם ביותר של הסופר הצרפתי אבה פרבו. הספר הוא חלקו השביעי של פרבו מתוך שבעת הכרכים של "זכרונותיו והרפתקאותיו של אציל שפרש מן החברה" (Mémoires et aventures d’un homme de qualité).
משערים שחלק לא מבוטל מהעלילה מבוסס על הביוגרפיה של המחבר.

עלילת הספר
----------

עלילת הספר מנון לסקו מתרחשת בצרפת ולואיזיאנה במאה ה-18. הסיפור עוקב אחר הגיבור, שבלייה דה גרייה, ואהובתו, מנון לסקו. דה גרייה מגיע ממשפחה עשירה ומיוחסת ולמורת רוחו של אביו הוא מתאהב במנון, שהיא יצאנית העומדת להישלח לגירוש ללואיזיאנה – באותה עת מושבה צרפתית בצפון אמריקה. בעקבות כך הוא מאבד את עושרו ובורח עם מנון לפריז. בפריז, הנאהבים הצעירים נהנים מחייהם המשותפים תוך כדי מאמציו של דה גרייה לספק את רצונותיה היקרים של אהובתו. דה גרייה נאבק כדי לספק את טעמה האנין של מנון למוצרי יוקרה. הוא אוסף כסף על ידי הלוואות מידידו הנאמן טיברג, וממהמרים אותם הוא מרמה. בכמה הזדמנויות, מתאדה העושר של דה גרייה אם על ידי גנבה, או בית שעלה באש, מה שגרם למנון לעזוב אותו לטובת אדם עשיר כי היא לא יכולה לסבול את המחשבה על חיים בעוני. בסופו של דבר היא חוזרת לדה גרייה ויחד הם מחליטים על עזיבה ללואיזאנה.

שני האוהבים עוזבים בסופו של דבר לניו אורלינס, שם הם מתיימרים להיות נשואים ולחיות בשלום. אבל כאשר דה גרייה מגלה למושל המושבה כי הוא ומנון אינם נשואים כחוק, והוא מבקש ממנו להשיאם, מחליט המושל בתוקף סמכותו להעניק את מנון לבן אחיו החפץ בה. בייאושו, דה גרייה מזמין את אחיינו של המושל לדו-קרב מכה אותו ומשאיר אותו מחוסר הכרה. דה גרייה חושב שהוא הרג את האיש וחושש מנקמת המושל. בני הזוג בורחים מניו אורלינס לכיוון המדבר של לואיזיאנה, בתקווה להגיע למושבה אנגלית. תלאות הדרך מחלישות את מנון והיא מתה בדרך. דה גרייה האבל קובר אותה במקום ולבסוף הוא חוזר לצרפת עם ידידו טיברג'.

אזכורים בתרבות
--------------

עלילת הספר מנון לסקו עובדה ליצירות אופרה, בלט וקולנוע.

לא פחות מארבע יצירות אופרה נכתבו בהשראת הספר. המפורסמות שבהן: "מנון לסקו" של פוצ'יני מ-1893, ו"מנון" של מאסנה מ-1884.

מספר סרטים בוימו בהשראת הספר, האחרון שבהם הוא משנת 1968 "מאנון 70" בכיכובה של קתרין דנב.

תרגומים
-------

שער הספר בתרגומו ללאדינו
הספר תורגם לשפות רבות.

תרגום ראשון לעברית בשם "קורות מנון לסקו והאביר דה גרייה - על פי העתקה מדפוס אמסטרדם שנת 1753" תורגם על ידי דב פרמן, ויצא לאור בתל אביב, 1943. 

תרגום שני לעברית נעשה על ידי עידו בסוק ויצא לאור בתל אביב ב-1987.

תרגום ללאדינו נעשה על ידי אלכסנדר בן גיאת מטורקיה ונדפס בדפוס שי"ש בירושלים ב-1905.

תרגום ליידיש נעשה על ידי מ. הארטמאן ונקרא – "מאנאן לעסקא - געשיכטע פון א טראגישער ליבע" (היסטוריה של חיים טרגיים). נדפס בוורשה ב-1931.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מנון לסקו** בוויקישיתוף
* מנון לסקו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007592877405171
* BNE: XX1924280
* BnF: cb12009078j (data)
* GND: 4139056-8
* LCCN: n83187585
* NLA: 35545997
* SUDOC: 027441415
* VIAF: 305991439
* WorldCat (עם VIAF): 305991439

 |
**שירה פרבר רקנאטי** (נולדה ב-4 ביולי 1967) היא שחקנית, במאית, מחזאית ותסריטאית ישראלית.

ביוגרפיה
--------

פרבר נולדה וגדלה בתל אביב ובילדותה שיחקה בטלוויזיה החינוכית. בנעוריה למדה במגמת התיאטרון והמשחק בבית הספר התיכון "תלמה ילין". שירתה בלהקת פיקוד צפון. ב-1990 סיימה את לימודיה בסטודיו למשחק "ניסן נתיב" בתל אביב וזכתה במלגה מטעם קרן שרת. באותה שנה הופיעה בתפקיד הראשי במחזה צייד המכשפות בתיאטרון באר שבע, בדמותה של אביגיל ויליאמס.

ב-1991 זכתה פרבר בפרס שחקנית השנה של הסתדרות השחקנים. באותה שנה שיחקה בתפקיד פיבי ב"כטוב בעיניכם" בתיאטרון באר שבע. ב-1993 שיחקה בתיאטרון הבימה בהצגה "מותו של סוכן". בנוסף שיחקה פרבר במספר סרטים – בסרטו של חיים בוזגלו "צלקת", "בסמה מוצ'ו" של יוסף פיצ'חדזה, "ביי ביי לאהבה" של איילת דקל, וכן בסרטו של יגאל בורשטיין "אושר ללא גבול", על תפקידה בסרט זה קיבלה מועמדות לפרס אופיר.

בשנת 1996 סיימה פרבר את לימודיה לתואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ומאוחר יותר סיימה גם תואר שני במסלול בימוי ותסריטאות. היא כתבה תסריטים למספר סדרות טלוויזיה לערוץ הילדים, ערוץ לוגי, ערוץ הופ! וערוץ 2. פרבר גם כתבה טורים אישיים בעיתונים "עולם האישה", "הורים וילדים" ו"Time Out תל אביב".

ב-1996 השתתפה בסרטו של יגאל בורשטיין "אושר ללא גבול" לצד אריאל זילבר, דני שטג ועוד.

ב-1997 שיחקה פרבר בתיאטרון בית ליסין בהצגות "פופקורן" ו"הזוג המוזר". בתיאטרון הסימטה שיחקה בהצגות המקוריות "מעוז 29", "אוטוסדראדה" ו"חדקול". ב-2009 ביימה ב"צוותא" את ההצגה "האביב מתעורר", וכן שיחקה ב"הביתה", קופרודוקציה של תיאטרון הנגב וצוותא.

ב-2010 כתבה יחד עם אלה שמואלי את המחזה "אולי מחר אני אהיה", מונודרמה המבוססת על חייה של לאה גולדברג. את ההצגה ביימה איה קפלן ויובל מסנר הלחין את שיריה של גולדברג להצגה, המוצגת בקפה תיאטרון הקאמרי.

ב-2014 שיחקה בסדרה "מתים לרגע" את אריאנה גוטליב.

ב-2021 השתתפה בעונתה הרביעית של סדרת הריאליטי "הישרדות VIP".

פרבר ביימה שלושה סרטים קצרים: הסרטים הדוקומטריים "ניקו החולם", שהוקרן במסגרת פסטיבל דוקאביב 2020, "פרלמנט" שהוקרן בערוץ 8, והסרט העלילתי "עיניים שלי" (2019, כתיבה בימוי ומשחק) שזכה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל Titan באוסטרליה ופרס השחקנית והתסריט הטוב ביותר בפסטיבל היהודי בניו יורק[דרוש מקור].

ב-2023 הופיעה בהצגה "הייתי והנני אלכסנדר פן" בתיאטרון ניקו ניתאי.

חיים אישיים
-----------

פרבר הייתה נשואה לשחקן ליאור אשכנזי, ולהם בת אחת. ב-2015 נישאה בנישואים אזרחיים בטקס שנערך בקפריסין לאיש העסקים הישראלי לני רקנאטי.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שירה פרבר** בוויקישיתוף
* שירה פרבר, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
* שירה פרבר, באתר "הבמה"
* טל פרי, ‏"החלום שלי הוא להיות בכל ערב על הבמה", באתר ‏מאקו‏, 31 במרץ 2009
* עידו בלאס, עת בדידותי נגעה בבדידותה: שירה פרבר על לאה גולדברג, באתר הארץ, 2 בפברואר 2012
* מלי זיידמן, ‏"אין לתאר את החרמנות של לני ושלי כשאנו בוחנים יינות ואוכל", באתר גלובס, 6 בינואר 2015
* דליה בן ארי, שירה פרבר: "אם הייתי יודעת שככה זה יהיה, לא הייתי הולכת להישרדות VIP", באתר את, 15 בדצמבר 2021

הערות שוליים
------------

1. ↑  "ניקו החולם" - הקרנת בכורה אונליין, בפייסבוק
2. ↑  עיניים שלי, באתר קרן רבינוביץ
3. ↑  הייתי והנני אלכסנדר פן, באתר תיאטרון ניקו ניתאי
4. ↑  בראיון אינטימי: שירה פרבר חושפת הקשיים על אי "הישרדות" | TMI, באתר , ‏2021-12-31
מבט מלמעלה על האי גרנד איילנד, הטריטוריה שיועדה למדינת היהודים
**אררט** הוא השם שניתן לעיר מקלט ליהודים שביקש להקים בארצות הברית העיתונאי והדיפלומט היהודי-אמריקני מרדכי מנואל נח בשנת 1825.

היוזמה להקמת המדינה
-------------------

מרדכי מנואל נח, סופר, מחזאי, פוליטיקאי יהודי ממדינת ניו יורק בארצות הברית, ביקש להושיע את העם היהודי באמצעות הקמת מדינה שבה ימצאו היהודים מקלט מכל רודפיהם ומצוקותיהם. מדינה זו נועדה להצטרף לשאר המדינות המרכיבות את ארצות-הברית כמדינה חדשה נוספת.

ב־1820 החל נח במשא ומתן לקניית האי גרנד איילנד שבנהר הניאגרה, בסמוך לבאפלו ודרומית למפלי ניאגרה. שאיפתו הייתה למשוך לשם סוחרים ובנקאים יהודים שיבינו את ההזדמנויות בפרויקט וחקלאים ממזרח אירופה שיעבדו את האדמה. האי גרנד איילנד נקנה בשנת 1815 על ידי מדינת ניו יורק מידי האינדיאנים, ונח רכש שליש ממנו, וקיבל אופציה לרכישת שני השלישים האחרים. נח האמין כי בבנייה לגובה ניתן יהיה לשכן באי שישה מיליון יהודים.

בשנת 1825 נערך טקס מפואר בן מאות מוזמנים, רובם נוצרים וחלקם יהודים, בכנסיית סן פול בבאפלו. על רקע האורטוריה "יהודה המכבי" של הנדל, וכשהוא לבוש בגלימה סגולה ותליון מזהב שנלקחו מתיאטרון, הכתיר עצמו נח כ"שופט ישראל" של העיר החדשה **אררט**. נח בחר בשם "אררט" בהשראת שם משפחתו ובהשראת מקום מנוחת המבטחים של תיבת נח לאחר המבול. 

בטקס נשא נח נאום, שבו הכריז על הקמת בית לעם היהודי, והציג את אבן הפינה ליישוב החדש, שעליה נכתב בעברית: "שמע ישראל יי אלוהינו יי אחד", ובאנגלית: 

> 
> אררט, עיר מקלט ליהודים, נוסדה בידי מרדכי מנואל נח, בחודש תשרי 5586 (ה'תקפ"ו), ספטמבר 1825, בשנת ה-50 לעצמאותה של אמריקה.
> 
> 
> 
> 

האירוע הגרנדיוזי השיג את מטרתו וזכה לתשומת לב רבה מצד עיתונים באמריקה ואירופה. נח פנה בקול קורא לכל העם היהודי לבוא לשם ולהקים במקום את מולדתו החדשה. אולם היהודים לא נענו לקריאתו ולעגו לו כמשיח מטעם עצמו או כמי שמחפש הזדמנויות להרוויח על גבם של היהודים. כיום אין בגרנד איילנד קהילה יהודית או בית כנסת, אך אבן הפינה שמורה במוזיאון ההיסטורי של באפלו.

נח המאוכזב החליט לפעול, עד מותו ב-1851, למען הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל ההיסטורית.

ביטוי ספרותי
------------

קורותיה של מדינת אררט מתוארים בסיפור קצר בשם "תיבת נח" מאת ישראל זנגוויל (1899).

הסופרת נאוה סמל כתבה את ספרה "אישראל" שהתפרסם בשנת 2005 בהשראת סיפורו של מרדכי מנואל נח.

התיאטרון הקאמרי מעלה בנובמבר 2015 מחזה בשם "בחזרה לאישראל", על פי ספרה של נאוה סמל, בבימויה של אורלי רביניאן ובכיכובו של גיל קופטש, המציג היסטוריה חלופית – מה היה קורה אילו הייתה מוקמת מדינת היהודים במאה ה-19.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקיציטוט ציטוטים בוויקיציטוט: **אישראל** |

* אורי קציר, מושבה לא נושבה, בבלוג אפלטון – סקירה על ניסיונות להקים מדינות ואוטונומיות ליהודים, ביניהן מדינת אררט.
* ישראל זנגוויל, Ghetto tragedies, 1899 (או במהדורת 1911) – קובץ סיפורים להורדה, וביניהם הסיפור "תיבת נח" ("Noah's ark") (באנגלית)
* אריאל הורוביץ, יהודית דמוקרטית אמריקנית: על היוזמה שהקדימה את הרצל בשבעים שנה(הקישור אינו פעיל), כתבה על נח ועל אררט באתר בית אבי חי, ינואר 2016
* דור סער־מן, דאון טאון אררט: סיפורו של היהודי שיזם הקמת מדינה יהודית בניו יורק, הארץ, 4 בפברואר 2018.

הערות שוליים
------------

1. ↑  אביבה לורי, יהודי חסר מנוח, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2005
**סוֹצְיָאלִיזְם ערבי** (الاشتراكية العربية) הוא אידאולוגיה פוליטית המהווה שילוב של פאן-ערביות וסוציאליזם. השפעת הסוציאליזם הערבי הגיעה לשיא בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20, כאשר היוותה בסיס אידאולוגי למפלגת הבעת', ובמידה פחותה לתנועתו של גמאל עבד אל נאצר במצרים. אין לבלבל בין מושג זה ובין החשיבה הסוציאליסטית בעולם הערבי, שהקדימה את הסוציאליזם הערבי בחמישים שנה.

סוציאליזם בעולם הערבי
---------------------

רעיון הסוציאליזם הגיע לעולם הערבי בסוף המאה ה-19 - תחילת המאה ה-20, כמאה שנה אחרי שהתפתח בצרפת ואנגליה. המונח תורגם תחילה כ"אג'תמאעיה" ואחר-כך "אשתראכיה" שפירושו שיתופיות. פרוש זה שונה מן המקור הלועזי של המילה לכן יש צורך לבחון תחילה את מקור השם והתפתחותו.

מקור השם סוציאליזם מן המילה הלטינית סוציאליס (socialis) – חברתי. אחד המעצבים החשובים ביותר של האידיאל הסוציאליסטי הוא קרל מרקס. הוא האמין כי יש צורך בשינוי חברתי, בייחוד בארצות המתועשות, ושמעמד הפועלים הוא שיביא לשינוי חברתי ולקביעת זכויות האדם העובד, מרקס האמין שיש מכנה משותף לכלל הפועלים בעולם, ולכן סיסמתם הייתה: "פועלי כל העולם התאחדו" מול המעמדות המנצלים.

אחד הניצנים של הסוציאליזם בעולם האסלאם היה אל אפגאני; הוא דיבר בעיקר על אשתראכיה אסלאמיה, במאמרים שפרסם בשנים 1892–1897. כעבור עשרים שנה הסופר המצרי-קופטי סלאמה מוסא פרסם ספרון בשם "אל אשתראכיה" והשתתף בהקמת מפלגת אל-חזב אל-אשתראכי. פעולתו החלוצית של אל-אפגאני שיקפה את הלך רוח, אשר שרר בקרב משכילים ערבים לפני מלחמת העולם הראשונה.

סוציאליזם ערבי
--------------

בתחילת-אמצע המאה העשרים שני זרמי סוציאליזם היו ידועים בעולם: הסוציאליזם המרקסיסטי והסוציאליזם הדמוקרטי. הסוציאליזם המרקסיסטי דגל בתפיסת השלטון בכוח, ביטול המעמדות, ביטול הקניין הפרטי והטלת דיקטטורה של הפרולטריון (שלב הכרחי, אשר לאחריו יוכל להתקיים "הקומוניזם הטהור"). הסוציאליזם הדמוקרטי לא האמין בדרך של הפיכת סדרי השלטון כדי לשפר את המצב הכלכלי-חברתי של העם, אלא בדרך של מאבק במסגרת המשטר הדמוקרטי.

גיבוש מפלגות קומוניסטיות חזקות בעולם הערבי גרם אף הוא להתפתחות הסוציאליזם הערבי. הסוציאליזם הערבי דוחה את הגישה האנטי-לאומנית של הסוציאליזם המרקסיסטי. מה שמייחד את הסוציאליזם הערבי זה היותו קשור בטבורו לאידאולוגיה הלאומית ערבית.

המושג "סוציאליזם ערבי" נטבע על ידי מישל עפלק, ממייסדי מפלגת הבעת' בסוריה, כדי ליצור הבחנה בין הסוציאליזם שלו ובין זרמי הסוציאליזם האחרים.

ראו גם
------

* סוציאליזם אסלאמי

| סוציאליזם |
| --- |
| זרמים | אנרכו-סינדיקליזם • אנרכו-קומוניזם • הסוציאליזם האתיופי • לניניזם • מרקסיזם • נצרות סוציאליסטית • קומוניזם נוצרי • סוציאל-דמוקרטיה • סוציאליזם אסלאמי • סוציאליזם דמוקרטי • סוציאליזם ערבי • סינדיקליזם • פמיניזם סוציאליסטי • ציונות סוציאליסטית • קומוניזם • סוציאליזם ליברטריאני • נאציונל-סוציאליזם |  |
| סוציאליסטים | רוברט אוון • פרידריך אנגלס • מיכאיל באקונין • אוגוסט בבל • אדוארד ברנשטיין • משה הס • פרדיננד לסל • קרל מרקס • קלוד-אנרי דה סן-סימון • פייר-ז'וזף פרודון • שארל פורייה |
**מאואיזם**, אשר נודע רשמית כ"מחשבת מאו דזה-דונג", הוא מעין פילוסופיה פוליטית המהווה זן של מרקסיזם המורכב מתורתו של המנהיג הסיני מאו דזה-דונג, יושם בהרחבה כאידאולוגיה המנחה של הצבא והפוליטיקה ברפובליקה העממית של סין מאז עלייתו של מאו לשלטון עד להחלתה של תאוריית דנג שיאופינג והרפורמות הכלכליות בסין בשנת 1978. המאואיזם יושם גם בצורה בינלאומית באותם זמנים, מפלגות וקבוצות מאואיסטיות קיימות ברחבי העולם, כאשר הבולטות בהן קיימות בפרו, בהודו ובנפאל, בה זכתה המפלגה בבחירות הדמוקרטיות החופשיות הראשונות בתולדותיה, בשנת 2008.

עיקרי המאואיזם כוללים מאבק מהפכני של רובה של האוכלוסייה נגד המעמדות המנצלים ומנגנוני המדינה שלהם המכונה "מלחמת העם" בעיקר תוך שימוש באיכרים. האסטרטגיה הצבאית שלה היא לוחמת גרילה בהתמקדות על כיתור הערים המרכזיות מהאזורים הכפריים שסביבה. מאואיזם שונה ממרקסיזם אירופי בהתמקדותו במעמד האיכרים, לעומת התעשייה האורבנית. מפלגות מאואיסטיות בנפאל, פרו והפיליפינים מאמצות דגש שווה על תעשייה וחקלאות בתלות בדרגת הפיתוח של הארץ.

בתקופה הפוסט-מהפכנית, המאואיזם מתואר בחוקת המפלגה הקומוניסטית הסינית כ"מרקסיזם-לניניזם בהקשר סיני", שסונתז על ידי מאו ומנהיגי הדור הראשון של סין. החוקה טוענת שהמאבק המעמדי ממשיך גם אחרי שמעמד הפועלים הדיח את הבורגנות, וישנם אלמנטים פרו-בורגניים בתוך המפלגה עצמה. היא מנסחת עבור המפלגה קווים מנחים תאורטיים להמשך המהפכה הסוציאליסטית, יצירתם של חברה וצבא סוציאליסטיים, ומציינת מספר סתירות בחברה בהן יש לטפל באמצעות בנייה סוציאליסטית. האידאולוגיה שורדת בשמה גם בחוקה המודרנית של המפלגה, ומוצגת כמי שיצרה "סין חדשה" ואת הרעיון המהפכני נגד אימפריאליזם ופאודליזם.

המאואיזם שבר את מסגרת הקפיטליזם ממלכתי בברית המועצות תחת הנהגת ניקיטה חרושצ'וב ופטר אותה כרוויזיוניזם מודרני, מונח המשמש בקרב קומוניסטים כדי לתאר את מי שנלחם עבור הקפיטליזם בשם הסוציאליזם. חלק מהמבקרים טוענים שהמאואיסטים רואים ביוסיף סטלין המנהיג הסוציאליסטי האחרון של ברית המועצות, על אף שההערכות המאואיסטיות לסטלין נעות בין החיוביות מאוד ליותר אמביוולנטיות. פילוסופים פוליטיים מסוימים רואים במאואיזם ניסיון לפשר בין קונפוציאניזם וסוציאליזם, מה שאחד מהם כינה "דרך שלישית בין קפיטליזם לקומוניזם".

ב־13 בפברואר 1996 המפלגה הקומוניסטית הנפאלית החלה את "מלחמת העם" – מרד שמטרתו להפיל את המדינה המלוכנית הקיימת ולייסד רפובליקה קומוניסטית, או "דמוקרטיה עממית" נוסח מאו. המאבק האלים בין ממשלת נפאל לבין המורדים המאואיסטים גבה למעלה מ-12,000 הרוגים.

בהודו, המפלגה הקומוניסטית ההודית המאואיסטית(אנ') קמה ב-2004 כדי להפיל את הממשל ההודי בדרך התקוממות עממית. ליחידות הגרילה של הקומוניסטיים התחילו לקרוא נקסליטים על שם הכפר נאקסאלברי שם קמה התנועה בשנות ה-60, אך בפועל, כל התארגנות גרילה מאואיסטית נקראת נאקסאלית, בין אם קשורה למפלגה או לא.

ראו גם
------

* הספרון האדום
* קו ההמונים
* מהפכת התרבות

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מאואיזם** בוויקישיתוף
* מאואיזם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4037432-4
* NKC: ph122632

 |
**מסע לגיל ארבע** הוא ספר מאת אורי אורלב, המשתמש בספרות התפתחותית אשר מטפלת בשלב הגמילה, שלב שהילדים צריכים לעבור בעזרת ההורים כדי להשתחרר מהתלות.

עלילה
-----

גיבורת הסיפור היא מיה, ששמיכתה האהובה הולכת איתה לכל מקום ואין היא מוכנה להפרד ממנה. 
מיה רוצה להיות בת ארבע למרות שהיא בת שלוש וחצי, אביה מסביר לה שאין היא יכולה להיות בת ארבע כיוון שהיא ישנה עם השמיכה "שמיכי", אפילו אימה הייתה מעירה לה אך מיה הייתה ממשיכה בשלה.

בערב סבא וסבתא השכיבו את מיה לישון ומיה מציינת שוב בפניהם שהיא רוצה להיות בת ארבע, 
סבא וסבתא של מיה מסבירים לה שזה אפשרי, אך היא צריכה לצאת איתם למסע מסוכן. 
מיה מסכימה מיד ומתחיל המסע של מיה והגמילה מהשמיכה.

במסע שלהם הם עוברים ביער מפחיד בו זאב גדול, אחר כך נתקלים בסערה בים, הר געש פולט עשן. מיה לא מהססת ומצילה את סבא וסבתא כל פעם מחדש בעזרת שמיכתה וכל פעם אחרי ההצלה שמיכתה קטנה יותר.
אך מיה תעשה הכל כדי להגיע ליעדה המבוקש ולהיות בת ארבע.

בבוקר שמיה מתעוררת היא שואלת את סבתא האם היא כבר בת ארבע? סבתא של מיה מאשרת זאת.
מיה שמחה עד מאוד ורצה לספר לכולם אך שבאה לקחת את שמיכתה ראתה אותה כקרע קטן ומכווץ.
מיה נזכרה במסע שעברה בלילה כדי להגיע לגיל ארבע, הניחה את פיסת השמיכה על מיטתה ורצה לספר לכולם שהיא בת ארבע.

בסוף הסיפור ניתן לראות שהגמילה מהשמיכה הצליחה על ידי המסע שעברה מיה עם סבא וסבתא.

קישורים חיצוניים
----------------

* 
* מסע לגיל ארבע, באתר OCLC (באנגלית)
**מעיין הנצח** (באנגלית: **Tuck Everlasting, בתרגום חופשי: "טאק לנצח"**) הוא רומן לנוער שנכתב על ידי נטלי באביט ויצא לאור ב-1975. הספר עוסק ברעיון חיי האלמוות על היתרונות והחסרונות שבהם. בעקבות הספר נעשו שני סרטים, האחד ב-1981, והשני ב-2002. מהספר נמכרו יותר מ-2 מיליון עותקים והוא מוגדר כקלאסיקה מודרנית בספרות ילדים.

עלילה
-----

גיבורת הספר היא ויני פוסטר, נערה שחיה בבית מבודד ומגודר חיים משעממים ומתסכלים. משפחתה היא המשפחה הוותיקה ביותר בעיירה והם הבעלים של החורש הסמוך. ויני נכנסת לחורש ורואה שם נער שותה ממעיין שנובע ליד עץ מרהיב. היא מתוודעת אליו ואל משפחתו, משפחת טאק. מפיהם היא שומעת, שהם שתו ממי המעיין, ובכך זכו לחיי נצח. באותו הזמן איש בחליפה צהובה מנסה גם הוא למצוא את המעיין ולמכור את מימיו. הוא משקר למשפחתה של ויני ומספר להם שמשפחת טאק חטפו את ויני. כעת ויני צריכה להחליט אם לחשוף את סודה של משפחת טאק או להישאר נאמנה לה.

עיבודים לקולנוע
---------------

הספר עובד לשני סרטי קולנוע ולמחזמר בברודוויי. הסרט הראשון שוחרר לאקרנים בשנת 1981 ופורסם על ידי הסטודיו One Pass Media. העיבוד הקולנועי השני יצא לאקרנים בשנת 2002, הפעם על ידי אולפני דיסני. את הגרסה הקולנועית השנייה ביים ג'יי ראסל ובו כיכבו אלקסיס בלדל בתפקיד ויני, ג'ונתן ג'קסון בתפקיד ג'סי, ויליאם הרט בתפקיד אנגוס, סיסי ספייסק בתפקיד מיי ובן קינגסלי בתפקיד האיש בחליפה הצהובה. הסרט קיבל ביקורות מעורבות אך הרוב היו חיוביות. הסרט (נכון לאוקטובר, 2019) עומד על 61% באתר Rotten Tomatoes. ה*ניו יורק פוסט* שיבח את הסרט: "בנוי בצורה נהדרת ומשוחק להפליא". הסרט הרוויח קצת יותר מ19 מיליון דולר בקופות בארצות הברית ולא שוחרר לבתי קולנוע מחוץ לאמריקה.

תרגומים לעברית
--------------

* **טאק לנצח**, תרגמה יעל ענבר, זמורה ביתן, 2003

**מעיין הנצח**, תרגם אסף שור, הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, אוקיינוס ומודן, 2015
**מר דגדוג** או **מר דיגידוג** (באנגלית: **Mr. Tickle**) הוא הספר הראשון בסדרת הספרים "מר וגברת" מאת רוג'ר הרגריבס, אשר יצא לאור בשנת 1971.

עלילה
-----

סיפורו של מר דגדוג מתחיל כשהוא נמצא במיטה ומכין לעצמו ארוחת בוקר מבלי לקום, הודות לידיו הארוכות בצורה יוצאת דופן. הוא מחליט שאותו יום הוא יום מסוג דגדוג, ובכך מסתובב ברחבי העיר ומדגדג אנשים - מורה, שוטר, ירקן, כרטיסן רכבת, רופא, קצב ודוור. הספר נחתם באזהרה לכך שמר דגדוג עלול לארוב בצד הדלת ולהתכונן לדגדג את הקוראים.

לפי רותה קופפר, ספריו של הרגריבס נרקחו על פי מתכון קבוע ובדוק, ונועדו לשעשע ולא תמיד לחנך. שום מוסר השכל לא מצפה לילד המקשיב לסיפור, רק כמה דגדוגים מפתיעים בסופו.

תרגומים
-------

הספר תורגם לראשונה לעברית על ידי יורם טהרלב ונקרא "**מר דיגידוג**". לימים תורגם מחדש על ידי אפרים סידון עם הכתיב "**מר דגדוג**", ששימש גם במהדורות הבאות.

הספר מופיע תחת הכותרות הבאות:

| תרגום | שפה |
| --- | --- |
| Monsieur Chatouille | צרפתית |
| Don Cosquillas | ספרדית |
| Mr. Goglais | ולשית |
| Unser Herr Killekille | גרמנית |
| Meneertje Kietel | הולנדית |
| Ο Κύριος Γαργαλίτσας | יוונית |
| 搔癢先生 | סינית בטאיוואן |
| 간지럼씨 | קוריאנית |
| Fætter Kilderik | דנית |
| Gubben Killekill | שוודית |
| Mr. Csiki | הונגרית |
| Senhor Cócegas | פורטוגזית |

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מר דגדוג

הערות שוליים
------------

1. ↑  רותה קופפר, מר דגדוג מדגדג בכל מצב, באתר הארץ, 5 בינואר 2004
**מַשֶהוּ אַחֵר** (באנגלית: **Something Else**) הוא ספר ילדים מאויר מאת קתרין קייב שיצא לאור בשנת 1994. הספר אויר על ידי כריס רידל.

הספר מעביר מסרים חינוכיים רבים, כמו שונות, קבלת האחר וסובלנות. קייב ורידל זכו בפרס אונסקו הבינלאומי הראשון לספרות ילדים למען סובלנות עבור הספר.

הספר עובד לסדרת טלוויזיה, ולמחזה שהוצג ברחבי אנגליה.

עלילה
-----

*משהו אחר* (הדמות הראשית) מנודה בגלל מראהו השונה והתנהגותו. הוא לא משחק את אותם משחקים, לא אוכל את אותם מאכלים ולא מצייר את אותם ציורים כמו כולם.

ואז יום אחד מגיע *מישהו* (הדמות המשנית) ומנסה להיות חבר שלו, אבל משהו אחר לא רוצה להיות חבר שלו, הוא חושב שמישהו שונה ממנו ושולח אותו לדרכו.

בהמשך *משהו אחר* מבין שהוא התנהג ל*מישהו* כפי שכולם התנהגו אליו, הוא קורא ל*מישהו* חזרה לביתו ובסופו של דבר הם הופכים להיות חברים טובים.

מסר חינוכי
----------

הספר מתאר חוויה של בדידות וזרות ומעלה נושא חברתי חשוב - קבלת השונה ומשמעותה הערכית של הסובלנות.

בעזרת איורים נהדרים, חוש הומור ודמויות מקסימות, מצליח הספר להתמודד עם הסוגיה בצורה חיובית ויעילה.

זהו ספר מושלם שיכול להמחיש לכל ילד שלהיות שונה יכול להיות דבר חיובי, ושגם אנשים השונים זה מזה יכולים להיות חברים.

תרגום לעברית
------------

הספר תורגם לעברית על ידי יהודה אטלס ויצא לאור בארץ בשנת 1999 בהוצאת שבא.

קישורים חיצוניים
----------------

* *משהו אחר* באתר סיפור פשוט
* *משהו אחר* באתר סימניה
* משהו אחר, באתר OCLC (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  UNESCO Winners 1997
2. ↑  מתוך "מילה טובה", כותר, המרכז לטכנולוגיה חינוכית, ע"מ 174, אזכור הספר "משהו אחר"
3. ↑  משהו אחר/קתרין קייב מתוך אתר סיפור פשוט, ‏15 במאי 2013
4. ↑  Books about Friendship and Difference/Something Else (ארכיון)
**נקודת האל-חזור** הוא ספרו של רונן ברגמן, המתאר את מלחמתו של המודיעין הישראלי באיראן ובחזבאללה. הספר נערך על ידי שחר אלתרמן ויצא לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן בשנת 2007.

הספר מתאר את היחסים בין ישראל לאיראן, אשר נקטעו עם תפיסת השלטון באיראן על ידי ח'ומייני בשנת 1979. הספר מתאר את המאבק שהחל אז בין ישראל לאיראן וזאת בהסתמכות על מסמכים שונים ושיחות עם גורמים בכירים ב-20 מדינות, וכן תוך תיאור מפורט של פרשיות חשאיות ומבצעים עלומים שלא פורסמו. 

לצד זאת כולל הספר ניתוח ותיאור מקיף של משנתו של ח'ומייני, האופן בו הצליח לתפוס את השלטון ולהחזיק בו, מאבקי הכוחות הפנימיים בשלטון בטהראן מחד גיסא, ובקהילת המודיעין הישראלית מאידך גיסא, הפיכת חזבאללה לכוח הצבאי והפוליטי הדומיננטי בלבנון, ועוד.

קישורים חיצוניים
----------------

* רקע ומידע על הספר באתר הוצאת כנרת
* על הספר באתר "טקסט"
* נקודת האל חזור באתר "אסכולות. מפגשי תרבות ודעת"
* על הספר באתר מכון ראות
* המודיעין מול איראן והחזבאללה: הקש בדלת, פרק מן הספר כפי שהועלה באתר "**LA israel**", ‏22 ביוני 2007

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LCCN: n2008059237
* VIAF: 173951690
* WorldCat (עם VIAF): 173951690

 |
"**נקמתו המתוקה של פיקאסו**" הוא ספר מאת הסאטיריקן אפרים קישון שנכתב בשנת 2004, בו הוא מבקר את האמנות המודרנית.

תקציר הספר
----------

הספר מהווה פובליציסטיקה באורך מלא על האמנות המודרנית. ניתן בבירור להבין שדעתו של קישון היא נגד האמנות המודרנית כפי שהיא נתפסת על ידי חובבי האמנות ומבקרי האמנות. אמני האמנות המודרנית זוכים בפיו לכינוי "בדחנים" והאמנות עצמה לכינוי "ליצנות זולה". לפי קישון הם 

> 
> ...השכילו להבין כי אנשים תמימים נוחים להשפעה ממש כילדים בתיאטרון הבובות...ניתן לראות, שלנוכלים ולהומוריסטנים מקצוע דומה למדיי. אלה וכן אלה הם יצורים פקחים, המתפרנסים מחולשות אנוש.
> 
> 
> 
> — נקמתו המתוקה של פיקאסו
> 

בנוסף מובאת גם ביקורת על כך שכיום ניתן להציג מסגרת ריקה או אסלה צבועה כיצירת אמנות ולקבל ביקורות תומכות ולזכות באהבת הקהל.

במהלך הספר מובאות תמונות של יצירות של האמנות "הרגילה" והן של האמנות המודרנית, תגובות מאנשים שונים (כגון "גברת משכילה מציריך" או "האדון האקדמאי מדיסלדורף") בנושא האמנות המודרנית, ותוספות הומוריסטיות מאת קישון.

מקור השם
--------

מקור שמו של הספר בצוואתו של פבלו פיקאסו, מחלוצי האמנות המודרנית, שבה נכתב: 

> 
> ...הצלחתי להשביע את רצונם של המומחים בבדחנות אין-קץ שצצה במוחי, והיא הרשימה את המבקר יותר ככל שהייתה מובנת להם פחות. כיום אינני מפורסם בלבד, אלא אף עשיר מופלג.
> 
> 
> 
> 

על פי צוואה זו טוען קישון כי מההתחלה האמנות המודרנית התחילה כבדיחה ולא כמשהו פורץ דרך (למרות שאמינותה של הצוואה מוטלת בספק), ומכאן שם הספר.

ביקורת
------

הספר יצא לאור בגרסה נוספת לפני 2004, אך בגרמנית, משום שבישראל לא נמצא מו"ל שהיה מוכן להוציא את הספר. בעקבות הוצאתו לאור של הספר בישראל אמר קישון, בריאיון למולי שפירא בגלי צה"ל: "אני לא סתם חושב שהאומנות המודרנית היא רמאות, אני פשוט יודע זאת". תגובתו של הצייר יאיר גרבוז, בהמשך לאותו ראיון: "אני מאוד ממליץ קודם כל לקנות את הספר, אבל הייתי ממליץ לקנות יחד אתו כמה בקבוקונים של טיפקס ואז להתיישב בנוחיות ולמחוק קודם כל את שם ההוצאה שאחראית לחרפה הזו ואחר כך את הטקסט הילדותי והאלים, ואז תקבלו אלבום נורא יפה של מיטב האמנות המודרנית של המאה העשרים".

קישורים חיצוניים
----------------

* רותי דירקטור, לבושו הדל של הילד שצועק שהמלך הוא עירום, באתר הארץ, 21 במרץ 2004
* ביקורת ודיון על הספר באתר האייל הקורא, 18 בנובמבר 2004
* נקמתו המתוקה של פיקאסו, באתר OCLC (באנגלית)

| יצירותיו של אפרים קישון (רשימה חלקית) |
| --- |
| מחזות | הכתובה (1959) • אף מלה למורגנשטיין (1959) • הו, הו יוליה (1972) |
| סרטים | סאלח שבתי (1964) • ארבינקא (1967) • תעלת בלאומילך (1969) • השוטר אזולאי (1970) • השועל בלול התרנגולות (1977) |
| תוכניות טלוויזיה | ייסורי אפרים (1995) |
| ספרים | השועל בלול התרנגולות (1955) • נקמתו המתוקה של פיקאסו (2004) |
| שונות | חבילה הגיעה |

| פבלו פיקאסו |
| --- |
| תקופות באמנות | התקופה הכחולה • התקופה הוורודה • מודרניזם • קוביזם • סוריאליזם |  |
| יצירות אמנות מפורסמות | העלמות מאביניון • גרניקה • הטרגדיה • נער עם מקטרת • דורה מאר עם חתול • האישה הבוכה |
| בנות זוג | אולגה קוקלובה • מארי-תרז וולטר • דורה מאר • פרנסואז ז'ילו • ז'קלין רוק |
| מוזיאונים | מוזיאון פיקאסו (פריז) • מוזיאון פיקאסו (ברצלונה) • מוזיאון פיקאסו (אנטיב) |
| בתרבות הפופולרית | תעלומת פיקאסו • אהבותיו של פיקאסו • נקמתו המתוקה של פיקאסו • מגדל פיקאסו |
**נרקיס מלך הביצה** הוא ספר ילדים עברי שכתב לוין קיפניס. הסיפור פורסם לראשונה, בכמה גרסאות, בשנות ה-30 של המאה העשרים. הספר מנוקד וכתוב בחרוזים. הוא מיועד לילדים בגיל הגן ובראשית קריאה.

הספר עובד למחזה פעמים מספר, ובהפקתו הנוכחית מציג בתיאטרון גושן, בעיבוד ובימוי של רענן ניסים פררה ומשה בן שושן ובהשתתפות השחקנים: פז פרל, לירן קנטרוביץ, דניאל מייזלר, טלי ביק, נעמה ברויטמן, גל שלום כהן, תמר רסאבי ואורי שילה.

תקציר העלילה
------------

הסיפור מתרחש בביצה מלוכלכת ובה חי המלך הצפרדע.

בכל שנה נערך קונצרט לכבוד המלך. המלך מתכונן להגיע לביצה, אך לפתע אינו מרגיש טוב, ואף רופא מצליח לאבחן את מחלתו.

צפרדינון מאשים את חבריו הצפרדעים במחלתו של המלך, מפני שהזהיר אותם מפני מגפת הלכלוך.

הצפרדעים מגרשים את צפרדינון מהביצה ואומרים לו לחפש ביצה אחרת. צפרדינון נפרד מחברתו צפרדעונת ויוצא למסע נדודים.

במסעו, פוגש צפרדינון חברים, נתקל בקשיים ומבין שרק אם פרח יבוא אל הביצה, המלך יירפא.

צפרדינון יוצא למסע חיפוש אחר פרח שיבוא לביצה. פרחים רבים מסרבים, אך לבסוף צפרדינון מוצא את הנרקיס שמסכים לבוא אל הביצה.

המלך נרפא בזכות הנרקיס ומכתיר אותו למלך הביצה.

המסר
----

מסר הסיפור הוא שנתינת עזרה לזולת מתוך רצון טוב, ולא מתוך אינטרס אישי, יכולה להיות מוערכת.

בסיפור, הצפרדעים מחפשים פרח שיבוא לרפא את מלכם, פרחים רבים סירבו אך הנרקיס הסכים לבוא לביצה, מתוך רצון טוב, ועל זאת הוכתר למלך הביצה.

קישורים חיצוניים
----------------

* הסיפור, סרטון באתר יוטיוב
* הרצאה באשר למקורות הסיפור, סרטון באתר יוטיוב
* נרקיס מלך הביצה, באתר OCLC (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. 1 2  ספר: נרקיס מלך הביצה
**נשים מתוך קטלוג** הוא ספר מאת הסופרת סביון ליברכט, הכולל שלוש נובלות: "הגבר של בריגיטה", "הילד של דיאנה" ו"אמא של ולנטינה".

הספר יצא לאור בשנת 2000.

עלילה
-----

### הגבר של בריגיטה

הנובלה הראשונה, "הגבר של בריגיטה", מציגה את הדרמה הנוצרת במשפחה כאשר הבת תלמה, עורכת הדין, מחליטה להשיג להוריה מטפלת פיליפינית. אותה מטפלה, בריגיטה שמה, נבחרה אקראית מתוך רשימה של מטפלות זרות אפשריות ומביאה לשינוי בחיי הוריה של תלמה.

בשל ניתוח שעבר אבי המשפחה, הוא הפך מרותק לכיסא גלגלים, ובריגיטה הצעירה סועדת אותו, מנקה ומטפחת את הבית ובכך פולשת לטריטוריה המקודשת של האם. בנוסף, בריגיטה, גורמת לאב לחוש ממרום שנותיו התאהבות מחודשת בילדה–אישה. על אף הכאב והטלטלה שעוברים בני המשפחה כולה בעקבות כניסתה לתא המשפחתי המצומצם, כניסה זו, בדרכה שלה, מיטיבה עימם בסופו של דבר. היא מובילה אותם להתפשר, לסלוח, לקבל זה את זה. הבת, תלמה, שהיא המספרת של הסיפור, מעידה בגוף ראשון כי הסיטואציה שנוצרה במשפחה הפכה מורכבת מדי לשיפוט.

### הילד של דיאנה

הנובלה השנייה, "הילד של דיאנה", הוא כרוניקה ידועה מראש של מות הבן. באופן מפתיע, המוות הזה שבו חשה האם מרגע לידתו של בנה, מצליח להצמיח ולגלגל חיים חדשים בדמותו של תינוק שנולד לבן המת ולחברתו האירית, דיאנה.

### אמא של ולנטינה

הנובלה השלישית, "אמא של ולנטינה", עוסקת בכניסה של עוזרת צעירה, פולנייה, לתוך חייה של ניצולת השואה. בין השתיים נרקמת מערכת יחסים ממשית של אם ובת, אך מערכת יחסים זו מבוססת על תפיסה מעוותת של ניצולת השואה את המציאות החוזרת אליה מן העבר. זו מובילה את השתיים אל עבר סיום טרגי. אריק לובצקי ומתי הררי עיבדו את הנובלה לסרט בשם אמא של ולנטינה.

קישורים חיצוניים
----------------

* הספר באתר ההוצאה
* אתר הסרט אמא של ולנטינה

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987008981075205171
* VIAF: 1992160364943263680004
* WorldCat (עם VIAF): 1992160364943263680004

 |