recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
סטודנטים מעלים את דגל ארגנטינה על גג האוניברסיטה במהלך המחאה, 1918
בית הספר לרפואה של האוניברסיטה
**האוניברסיטה הלאומית של קורדובה** (בספרדית: **Universidad Nacional de Córdoba** או בקיצור: **UNC**) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בעיר קורדובה, בירת פרובינציית קורדובה שבארגנטינה. היא נוסדה בשנת 1613 ובכך היא האוניברסיטה הוותיקה ביותר בארגנטינה ובין העתיקות בדרום אמריקה ובאמריקה הלטינית. בשנים האחרונות חל גידול במספר התלמידים והצוות ובתוכניות הלימודים, ובכך התבסס מעמדה כאוניברסיטה השנייה בגודלה בארגנטינה (אחרי אוניברסיטת בואנוס איירס).

היסטוריה
--------

בשנת 1610 יסדו הישועים, שהתיישבו בשנים ההן במדינות אמריקה, בית ספר לחבריו במתחם וחוות הישועים בקורדובה, בו לימדו פסיכולוגיה ותאולוגיה. בשנת 1613 התרחב בית הספר והחלה מגמה של לימודי השכלה גבוהה, הוקמה ספרייה (שחלקה השתמר עד היום) וכמה שנים לאחר מכן הוכרז רשמית על הקמת האוניברסיטה.

במשך כמה מאות שנים נשמר הסטטוס קוו שבו השליטה באוניברסיטה הייתה בידי אנשי הדת הישועים, למרות הליברליות שפרחה אז באוניברסיטאות אחרות באמריקה. בשנת 1918 פרצה מחאה של הסטודנטים באוניברסיטה שדרשו חופש ודמוקרטיה. תנועת המחאה שזכתה לתמיכת הממשלה בראשות איפוליטו איריגוז'ן, נלחמה למען ביצוע רפורמות באוניברסיטה והצליחה להעביר את הרפורמות הדרושות לכך.

האוניברסיטה ממוקמת במרכז העיר ומורכבת מלמעה מ-20 מבנים המשרתים את הפקולטות והמגמות השונות. מבני האוניברסיטה בנויים סביב חלל עגול מרכזי אשר בעבר שכן בחלל זה גן בוטני, אך כיום שרדו רק מספר ערוגות עם עצים ושיחים. המבנים עשויים מאבן ומלבנים, והחצר שלה מוקפת באכסדראות מרווחות. הרצפות ובסיסי העמודים השונים עשויים משיש. הכניסה הראשית לאוניברסיטה והיכל הכבוד היא דרך דלתות מגולפות, והחלונות מתוארכים לשלהי המאה ה-19. ספריית האוניברסיטה מכילה כתבים ומסמכים רבים של הישועים.

פקולטות
-------

ישנם 13 פקולטות ובתי ספר באוניברסיטה.

* משפטים ומדעי החברה
* ארכיטקטורה ועיצוב
* מדעים מדויקים ומדעי הטבע
* כלכלה
* כימיה
* חקלאות
* בית הספר לרפואה
* פילוסופיה ומדעי הרוח
* מתמטיקה, אסטרונומיה ופיזיקה
* בית הספר לשפות
* רפואת שיניים
* פסיכולוגיה
* אמנויות

בוגרים מפורסמים
---------------

* קרלוס מנם, נשיא ארגנטינה בין השנים 1989–1999.
* הקטור חוסה קמפורה, נשיא ארגנטינה בשנת 1973.
* חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה, הנשיא הראשון של פרגוואי.
* ברנרדו וידנה, כירורג לב וריאות, פרופסור לכירורגיה באוניברסיטת תל אביב, ייסד וניהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב בבית החולים איכילוב (1980–1989), ייסד וניהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב במרכז רפואי קפלן (1989), ניהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב בבית החולים בלינסון (1990–2006).

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **האוניברסיטה הלאומית של קורדובה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של האוניברסיטה הלאומית של קורדובה (בספרדית)
* האוניברסיטה הלאומית של קורדובה, ברשת החברתית פייסבוק

* האוניברסיטה הלאומית של קורדובה, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007603867205171
* ISNI: 0000 0001 0115 2557
* LCCN: n80090111
* NKC: ko2006341758
* VIAF: 150537736
* WorldCat (עם VIAF): 150537736

 |
**גבריאל** (לעיתים **גברילה**) **מרינסקו** (ברומנית: **Gabriel Marinescu** לעיתים **Gavrilă**)‏, 7 בנובמבר 1886 - 27 בנובמבר 1940, היה איש צבא ומשטרה ופוליטיקאי רומני, נאמנו של המלך וחבר בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה. מרינסקו נרצח על ידי לגיונרים כנקמה על הרצח של קורנליו זליה קודריאנו, הניקדורים והדצ'מבריים, רציחות, שתכנונן וביצוען בהוראת המלך, מיוחסים למרינסקו.

ביוגרפיה
--------

מרינסקו נולד בכפר במחוז ארג'ש, ברומניה, בן לאיש צבא רומני. בסיום לימודי התיכון עבר את הקורסים של בית הספר לבנים של אנשי צבא ביאשי וב-1 ביולי 1907 סיים במקום הראשון את מחזור בית הספר הצבאי לחיל רגלים ופרשים בבוקרשט וקיבל דרגת סגן משנה. לאחר שלוש שנים הועלה לדרגת סגן, ב-1915 היה לקפטן וב-1917, בעת שירות במלחמת העולם הראשונה, הועלה לדרגת מיור. הוא זכה לציון לשבח הצבאי על שם מיכאי האמיץ וב-1918 מונה לפקד רגימנט 9 ציידים. ב-1921 מונה ללויטנט-קולונל וב-1 באוקטובר 1926 קיבל דרגת קולונל.

ב-1930, כשהנסיך קרול שב לרומניה, כדי לנסות להמליך את עצמו על חשבון בנו, קולונל מרינסקו יחד עם קולונל תאודורסקו (מפקד רגימנט מס' 2) יצאו עם יחידותיהם לקראת הנסיך וקיבלו את פניו עם תזמורות צבאיות מבלי שקיבלו לכך את אישור הממונים עליהם. לאחר המלכתו של קרול מונה מרינסקו לפרפקט של משטרת בוקרשט, תפקיד בו נזקפת לזכותו החלפת שוטרי הרחוב חסרי ידיעת קרוא וכתוב. ב-23 בפברואר 1937 מונה לתפקיד תת-מזכיר מדינה במשרד הפנים עד ל-28 בדצמבר 1937. במהלך תקופה זו, בחודש מאי, הועלה לדרגת גנרל בריגדיר. ב-1 בפברואר 1939 הוא מוחזר לתפקיד תת-מזכיר מדינה במשרד הפנים וב-21 בספטמבר, לאחר רציחתו של ארמנד קלינסקו, הוא מתמנה לשר הפנים ומקבל את משימת דיכוי התנועה הלגיונרית. כעבור שבוע הוא מקבל תפקיד של שר הממונה על הסדר הציבורי.

בספטמבר 1940, לאחר שרומניה מוכרזת מדינה לאומית-לגיונרית והמלך מודח ומוחלף בבנו, מרינסקו נעצר ונכלא ובליל 26/27 בנובמבר, בתאו, נרצח בעשר יריות, שלוש מתוכן בראשו.

מרינסקו היה מרכיב חשוב בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה.

קישורים חיצוניים
----------------

* Decăderea lui Gavrilă: Ingratul stăpân dă cu piciorul câinelui său credincios (אורכב 22.11.2015 בארכיון Wayback Machine) (ברומנית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007460724705171
* GND: 1078792607
* ISNI: 0000 0004 4801 8429
* LCCN: no2015048442
* SUDOC: 25074225X
* VIAF: 315601540
* WorldCat: lccn-no2015048442

 |
בול רומני ממאי 1940 לכבוד הברית הבלקנית העומדת לעבור מהעולם
**ההסכמה הבלקנית** או **האנטנטה הבלקנית** (על משקלה ההסכמה הלבבית), או **ברית הבלקן** הייתה ברית שנחתמה ב-9 בפברואר 1934 בין יוון, טורקיה, ממלכת רומניה וממלכת יוגוסלביה, בו ויתרו החותמות על כל הטענות הטריטוריאליות שיש להן זו כלפי זו לאחר מלחמת העולם הראשונה ולאור בעיות המיעוטים. מדינות אחרות באזור שהיו מעורבות במהלכים הדיפלומטיים שהובילו לחתימת הברית, איטליה הפשיסטית, אלבניה, בולגריה, הונגריה וברית המועצות, לא חתמו בעיקר בשל שאיפתן להתפשטות טריטוריאלית. 

הארצות החתומות על ה"הסכמה הבלקנית" - רומניה, יוגוסלביה, יוון וטורקיה
בסיסה של הברית בהתקרבות בין מדינות הבלקן ובמיוחד בין האויבות המסורתיות טורקיה ויוון, החל מחתימת הסכם בשנת 1924 שכונה "הבלוק הבלקני" שהביא להתקרבות הדרגתית במהלך שנות ה-30. ועידה באתונה ב-1930 הביאה לחתימת הסכם שיתוף פעולה היסטורי בין טורקיה ויוון. ועידות נוספות שבאו לאחר מכן באיסטנבול ובבוקרשט העלו את הרעיון של ברית בלקנית אזורית. בתיאום ובמקביל לברית נוספת שכונתה ההסכמה הקטנה.

במהלך שנות השלושים סייעה הברית בהשכנת שלום ויציבות באזור הבלקנים, במיוחד בין טורקיה והמדינות שהיו בעבר חלק מהאימפריה העות'מאנית, ובמיוחד יוון. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הצהירו המדינות החברות בברית על אחדות וניסו לפעול כגורם מפייס. המדינות החברות בברית היו נתונות בין שתי המעצמות ברית המועצות וגרמניה הנאצית, כמו גם איטליה הפשיסטית שראתה ביוון "מרחב השפעה" שיש לכבוש אותו. שדות הנפט בפלוישט הרומנית היו משאב אסטרטגי מהמעלה הראשונה, כמו גם הגישה לאזור הים התיכון, נמלי הים האדריאטי והקרבה לברית המועצות שהציעו רומניה ויוגוסלביה לצבא הגרמני. לחצים אלו היו מעבר ליכולתן של המדינות הקטנות החברות בברית לשאת. 

בשנת 1937 נחתם הסכם סטויאדינוביץ'-צ'יאנו בין יוגוסלביה ובין איטליה שבישר למעשה את קץ ההסכמה הבלקנית. באוקטובר 1940 פלשה איטליה ליוון. המדינות החברות בברית לא התערבו לטובת יוון, וממשלת יוגוסלביה אף הסכימה למעבר צבאות גרמניה דרכה, בדרכם ליוון, בטרם הופלה בהפיכה. עם כיבוש יוון ויוגוסלביה על ידי גרמניה, באפריל 1941, שתי חברות הברית חדלו מלהתקיים. רומניה הצטרפה למדינות הציר, והעמידה את משאבי הטבע וכוח האדם שלה לטובת המאמץ המלחמתי הגרמני. טורקיה שמרה על נייטרליות עד לסוף המלחמה.

קישורים חיצוניים
----------------

* ההסכמה הבלקנית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007287214605171
* LCCN: sh85011188

 |
**לי ריץ'** (באנגלית: **Lee Rich**; ‏19 בדצמבר 1918 – 24 במאי 2012) מפיק טלוויזיה וקולנוע יהודי - אמריקני, זוכה פרס אמי.

ביוגרפיה
--------

ריץ' החל את עבודתו בשדה הפרסום, ובשנת 1967 החל לעסוק בהפקה לטלוויזיה. בשנת 1972 היה ממייסדי חברת ההפקה המצליחה לורימר. במסגרת חברה זו היה אחראי להפקת כמה מהלהיטים הגדולים של הטלוויזיה האמריקאית בשנות ה-70 ושנות ה-80, כגון "משפחת וולטון", "שמונה זה מספיק", "דאלאס" ו"נוטס לנדינג". בשנת 1986 עזב את לורימר כדי לנהל את חברת ההפקה המאוחדת של MGM ויונייטד ארטיסטס. בשנת 1988 עזב תפקיד זה והמשיך בפעולה כמפיק עצמאי. בין היתר הפיק את סרט ההמשך ל"דאלאס", "דאלאס: שובו של ג'יי אר", בשנת 1996.

על עבודתו בלורימר היה ריץ' מועמד לחמישה פרסי אמי, ובשנת 1973 אף זכה בפרס במשותף עם רוברט ל. ג'אקס, על הפקת הסדרה "משפחת וולטון".

קישורים חיצוניים
----------------

* לי ריץ', במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* לי ריץ' אתר film.com
* לי ריץ' אתר hollywood.com
* לי ריץ', באתר "Find a Grave" (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BNE: XX1276021
* GND: 1229525572
* ISNI: 0000 0000 6301 6617
* LCCN: n85322421
* SNAC: w6bg2p2p
* VIAF: 21138516
* WorldCat: lccn-n85322421

 |
מלקחיים בציפוי סיליקון, עוצבו לעמוד בחום של עד 260 מעלות צלזיוס
מלקחיים עם זרועות ארוכות, נועדו למטרת צלייה בגריל
מלקחי נפח, בשימוש לחישול מתכת
מלקחיים ניתוחיים (המוסטט) לעצירת דימומים
**מלקחיים** הם כלי המשמש לאחיזת והרמת חפצים, למלקחיים צורות רבות בהתאם לסוג השימוש, נהוג לחלקם לשלושה סוגים:

1. מלקחיים אשר להם שתי זרועות ארוכות, מסתיימים בשתי כפות מעוגלות שטוחות וחיבור הציר הוא לצד הידית. כבמלקחיים המשמשים להעברת גחלים מחוץ ולתוך האש.
2. מלקחיים המורכבים מסרט מתכתי יחיד כפוף, מחוברים בראשם על ידי קפיץ, כבמלקחי סוכר (מלקחיים, בדרך כלל מכסף, המשמשים להגשת קוביות סוכר), מלקחי אספרגוס וכדומה.
3. מלקחיים המחוברים על ידי ציר הממוקם באזור המאחז, כבמלקחי נפח וכדומה.

מלקחיים נפוצים ככלי מטבח לאחיזה ולהגשת מזון חם מאוד (למשל להפיכת אומצה).

לפי פרקי אבות, המלקחיים הראשונים נבראו בסוף בריאת העולם בערב שבת בין השמשות. ההבנה מאחורי כך היא שלשם יצירת מלקחיים נדרש לנפח זוג מלקחיים קודם.

ראו גם
------

* פינצטה

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מלקחיים** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* KulturNav: d4285f7a-4528-43fe-8f04-2aca9f94bcec

 |
**טל אמיר** (נולדה ב-1956) היא זמרת אופרה, זמר עברי ומחזות זמר, שחקנית ומדבבת ישראלית.

ביוגרפיה
--------

אמיר נולדה וגדלה בירושלים, בתם של שושנה ורפי אמיר, עיתונאי קול ישראל.

בצבא שירתה בלהקת פיקוד דרום, היא בוגרת האקדמיה למוזיקה ע"ש רובין באוניברסיטת תל אביב והאקדמיה למוזיקה בפרנקפורט, גרמניה.

ב-1987 שיחקה את דמותה של קוזט בהפקה של המחזמר עלובי החיים שעלתה בתיאטרון הקאמרי (400 הופעות), לאחר מכן הופיעה גם בהצגות נוספות שעלו בתיאטרון זה כמו "הוצאה להורג - אופרטה אכזרית" מאת חנוך לוין.

אמיר הופיעה במשך כשנתיים בכל רחבי הארץ עם שיריו של סשה ארגוב שלווה אותה בפסנתר.

ב-1989 שרה בקונצרט "עסקים ומיסטיקה" של צ'ארלס אייבס ובניצחו של אנדרה היידו.

כזמרת הופיעה אמיר בפסטיבלים רבים. במאי 1990 הופיעה במסגרת פסטיבל ישראל במופע המרכזי "יליד הארץ" ,שירי אהוד מנור לצידם של כוכבי הזמר הישראלי בבריכת הסולטן בערב יום ירושלים. בספטמבר אותה שנה היא הופיעה בתוכנית המרכזית של הטלוויזיה בערב ראש השנה, "חופים", שהוקדשה ל-50 שנות יצירה של המשורר נתן יונתן.

ב-1991 התמודדה בקדם אירוויזיון עם השיר "מכל השתיקות" וסיימה במקום האחרון.

ב-1991 היא דיבבה את סינדרלה בסרט הנודע של דיסני.

ב-1994 דיבבה את אמא של אצבעונית בסרט "אצבעונית" ולקחה חלק בפסקול של "השועל והכלבלב".

היא ביצעה את קטעי השירה של סופי בסרט אנסטסיה.

ב-2002 יצא לאור האלבום "לשוב לתל אביב". את שירי האלבום, אשר נכתבו על ידי מרדכי גלדמן והולחנו על ידי רון וידברג, ביצעה אמיר יחד עם עדי אבן-אור.

היא שרה בסדרה השנייה של הגרסה הישראלית של "רחוב סומסום".

אמיר לימדה בבית צבי, בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב. נכון ל-2020, היא מלמדת פיתוח קול ברימון בית ספר למוסיקה.

הקלטות
------

* אמיר הקליטה עשרות משירי סשה ארגוב.
* **לשוב לתל אביב**

חיים אישיים
-----------

היא אם לבן.

קישורים חיצוניים
----------------

* טל אמיר, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
* טל אמיר בבית הספר רימון
* זהירות, חלשי הלב - חנוך לוין מוציא להורג, דבר, 8 בנובמבר 1979
* צדקה במקום נוסטלגיה, מעריב, 8 ביוני 1988
* אדר אבישר, בגדי ארגוב החדשים, מעריב, 31 ביולי 1988
* טל אמיר - מכל השתיקות, מעריב, 6 בדצמבר 1990
* מרב יודילוביץ', "צלילים במדבר" בסימן סיפורת ושירה, באתר ynet, 5 בדצמבר 2001
* זוכרים את רבין בשירים, באתר הבמה, 20 באוקטובר 2003

הערות שוליים
------------

1. ↑  מה קורה - טל אמיר ב"עלובי החיים", מעריב, 19 בנובמבר 1986
2. ↑  הצגה אחרונה בהחלט, מעריב, 2 באפריל 1989
3. ↑  אלכסנדר סשה ארגוב - ביוגרפיה (המשך), באתר הספרייה הלאומית
4. ↑  מוסיקה/רון וידברג - עסקים ומיסטיקה, מעריב, 5 ביוני 1989
5. ↑  שמואל אוליצקי, "יליד הארץ" ערב הצדעה לאהוד מנור, מעריב, 26 במאי 1989
6. ↑  מופע בבריכה הסולטן - ערב שירי אהוד מנור במסגרת הפסטיוואל, מעריב, 19 במאי 1989
7. ↑  המשחק הכפול, מעריב, 6 ביוני 1989
8. ↑  אילנה באום, ראש השנה בטלוויזיה. בידור, מעריב, 16 בספטמבר 1990
9. ↑  לקראת שידור "קדם אירוויזיון 1991" תחרות זמר, מעריב, 27 במרץ 1991
10. ↑  טל פרי, "מי שהגיע לו - זכה" אמרה אורנה דץ, מעריב, 28 במרץ 1991
11. ↑  "לשוב לתל אביב", באתר עדכן האוניברסיטה הפתוחה

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987008713267305171
* VIAF: 4491159613657241030004
* WorldCat (עם VIAF): 4491159613657241030004

 |
|  |
| --- |
| **יש להשלים ערך זה**: בערך זה חסר תוכן מהותי. **חסר - תהליך ההכנה, ערך הגבה, היבטים תזונתיים**. |
| הנכם מוזמנים להשלים את החלקים החסרים ולהסיר הודעה זו. שקלו ליצור כותרות לפרקים הדורשים השלמה, ולהעביר את התבנית אליהם. |

מהמטבח הנורווגי: "לפסה" (לחם שטוח) עם דג כבוש, שמנת חמוצה וטבעות בצל סגול
תפוחי אדמה ברוטב שמנת חמוצה (נראית בקדמת התמונה, נמסה למחצה), שעועית חריפה, פטריות וגבינה מגורדת
**שמנת חמוצה** היא מוצר חלב עשיר בשומן, המיוצר על ידי התססת שמנת באמצעות חיידקי חומצה לקטית. החיידקים, הנמצאים בשמנת באופן טבעי או מוחדרים אליה, יוצרים חומצה לקטית המחמיצה ומעבה את השמנת.

קיימים שני סוגי שמנת חמוצה תעשייתית - קלה ועשירה. העשירה - מכילה 16–21 אחוזי שומן; היא מכילה לעיתים מרכיבים נוספים כמו ג'לטין, רנין ואנזימים צמחיים. הקלה - עשויה מתערובת של שמנת וחלב, ומכילה פחות שומן משמנת חמוצה עשירה. בישראל נמכרת שמנת חמוצה של 27% שומן ("שמנת של פעם") ושל 15% שומן, וכן מוצרים מופחתי-שומן: 9% שומן ו-7.5% שומן.

תחליף נטול-שומן: מעובה באמצעות חומרים מייצבים.

השימוש בשמנת חמוצה נפוץ במטבח האירופאי והצפון-אמריקאי. היא משמשת כציפוי מסורתי לתפוחי אדמה אפויים, ומוסיפים אותה קרה, עם עירית קצוצה.
היא משמשת גם כבסיס לרוטבי סלט מסוימים וניתן להשתמש בה גם לאפייה, לתערובות של עוגות, עוגיות, ביסקוויטים אמריקאים וסקונס. 

טוגנים בטעם שמנת חמוצה ובצל פופולריים בארצות הברית, וכן מטבל שמנת חמוצה ובצל לטוגנים ולקרקרים.

במטבח הרוסי והאוקראיני מוסיפים שמנת חמוצה לבורשט ולמרקים אחרים.

במטבח הטקסני-מקסיקני מוסיפים שמנת חמוצה לטאקוס, נאצ'וס, בוריטוס וגואקמולה. 

במטבח ההונגרי היא משמשת כחומר גלם לרטבים וכמילוי לקרפים.

ראו גם
------

* יוגורט
* גבינה לבנה

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **שמנת חמוצה** |

* מיכל אלמוג, פסטה ברוטב שמנת חמוצה או יוגורט, באתר ynet
* מרק אפונה עם שמנת חמוצה, מהבלוג "תופינים, מגדנות, ממתקים וכל מיני תרגימא"
**הנרי גריי** (באנגלית: **Henry Gray**; ‏1827 – 13 ביוני 1861) היה מנתח אנגלי שהתמחה באנטומיה וידוע במיוחד על פרסום הספר האנטומיה של גריי. נבחר לחבר בחברה המלכותית בגיל הצעיר 25.

חייו
----

הנרי גריי נולד בלונדון לתומס ואן, ונשאר בבית בו נולד עד יום מותו בשנת 1861. אביו היה שליח המלכים ג'ורג' הרביעי וויליאם הרביעי.

בשנת 1845 החל גריי את לימודיו בבית החולים סנט ג'ורג' בלונדון, שם תואר כעובד קפדני ושיטתי, וכאחד שלמד את האנטומיה בשיטה האיטית אך חסרת התחליף של ביצוע ניתוחים במו ידיו. עוד בהיותו סטודנט קיבל בשנת 1848 את הפרס התלת-שנתי של הקולג' המלכותי למנתחים על המאמר שכתב "המקור, החיבורים והחלוקה של העצבים של העין האנושית ונספחיה". את המאמר עיטר בניתוחים השוואתיים של העין של בעלי חוליות נוספים. 

הוא נבחר לחבר בחברה המלכותית בגיל הצעיר 25, בשנת 1852. שנה לאחר מכן זכה בפרס אסטליי קופר על סך 300 גיני על מאמרו "על מבנה ושימושי הטחול".

גריי פרסם את המהדורה הראשונה של ספרו "האנטומיה של גריי" בשנת 1858. הספר כלל 750 עמודים ו-363 שרטוטים. חברו של גריי, הרופא ונדייק קרטר, שהיה בעל כישרון בציור ולפני כן מדגים אנטומיה בבית החולים על שם ג'ורג' הקדוש, צייר את השרטוטים שמהם בוצעו החריטות ששימשו לדפוס. 
שניהם ביצעו יחדיו את כל נתיחות הגופות, גריי הופקד על ההסברים המילוליים וקרטר אייר את האיברים השונים. כשסיימו את כל הדיסקציות יצא גריי לחופשה ללא תשלום במשך חצי שנה, כדי לטפל בהוצאת הספר לאור. המידות שנבחרו לספר היו 24 על 15 סנטימטר, בכרך יחיד - היו אלה מידות שאפשרו את נשיאת הספר בקלות יחסית, ומצד שני אפשרו עדיין איורים גדולים וברורים, שבמקום לכלול רק מספרים (ומקרא שהושם במקום אחר) כמקובל אז בספרים אחרים, הכילו את שמות האיברים וחצים מתאימים. האיורים האיכותיים והמפורטים של קרטר היו ייחודיים באותה תקופה ובזכותם זכה הספר להצלחה מידית. 

גריי שימש בפרקי זמן שונים כמדגים אנטומיה, אוצר המוזיאון ומרצה לאנטומיה בבית החולים על שם ג'ורג' הקדוש והיה מועמד לתפקיד עוזר המנתח בשנת 1861. לרוע מזלו נדבק מאחיינו באבעבועות שחורות, והלך לעולמו ב-1861 בגיל 34, זמן קצר לאחר שהמהדורה השנייה של הספר ראתה אור, ב-1860. רבים אחרים המשיכו את עבודתו - המהדורה הבריטית ה-39 של הספר, שעדיין נושא את שמו, ראתה אור בשנת 2004.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הנרי גריי** בוויקישיתוף
* גריי, *Gray's Anatomy*, המהדורה ה-20 של הספר משנת 1918
* הנרי גריי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007280554505171
* BIBSYS: 90158794
* BNE: XX840811
* BnF: cb16106024m (data)
* CANTIC: a10896703
* CiNii: DA00061639
* GND: 128838620
* ISNI: 0000 0001 0904 9757
* LCCN: n80023564
* LNB: 000061876
* NDL: 00441552
* NKC: jn20000602339
* NLA: 35141523
* NLG: 68484
* NLP: a0000003222534
* NSK: 000172088
* NTA: 068205147
* RERO: 02-A003316097
* SELIBR: 244492
* SUDOC: 067295258
* Trove: 840202
* VIAF: 57675618
* WorldCat: lccn-n80023564

 |
**הרולד נייט** (באנגלית: **Harold Knight**‏; 27 בינואר 1874 – 3 באוקטובר 1961) היה צייר פורטרטים, ז'אנר וצייר נוף אנגלי.

הרולד נייט, מייג'ור מקדואל עם צלב ויקטוריה

ביוגרפיה
--------

נייט נולד בנוטינגהאם, אנגליה, בנו של ויליאם נייט, אדריכל, ולמד בבית הספר לאמנות בנוטינגהאם בפיקוחו של וילסון פוסטר.

בית הספר בנוטינגהאם זכה למוניטין של מיטב בתי הספר המחוזיים לאמנות, ונייט זכה שם בסדרת פרסים, בעיקר עבור סדרת ציורי עירום. באותה תקופה הוא נחשב לסטודנט הטוב ביותר במכללה. בבית הספר לאמנות הוא פגש את האמנית לאורה ג'ונסון, לה נישא בשנת 1903. בתור לורה נייט, היא התפרסמה בזכות ציוריה של סצינות בלט, קרקס ואירועים דומים.

לאחר שבילה בפריז, למד אמנות אצל ז'אן פול לורנס וז'אן ג'וזף בנג'מין-קונסטנט, הוא עבר לעיירה סטאית'ס על חוף צפון יורקשייר, ומשם ב-1907 עבר יחד עם לאורה, למושבת האמנים בניולין, שהיה נמל דייגים בקורנוול, שם הם הפך לחלק מאסכולת ניולין.

במלחמת העולם הראשונה הוא היה מתנגד מצפוני, מה שגרם לקרע עם רבים מעמיתיו וחבריו לשעבר. המתח הנפשי שנוצר העמיס על בריאותו הגופנית מכיוון שהוא נדרש לעבוד כפועל חקלאי. עם סיום המלחמה, הוא ולאורה עברו ללונדון, אם כי חזרו לעיתים קרובות לקורנוול כדי לצייר.

נייט נבחר לחבר מלא באקדמיה המלכותית בשנת 1937, ונפטר בשנת 1961 בקולוול, הרפורדשייר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הרולד נייט** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Penlee Gallery biography (ארכיון)
2. ↑  Olympedia – Harold Knight, www.olympedia.org
3. ↑  "Harold Knight, R.A", www.racollection.org.uk

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* AAG: 1455
* GND: 1077576153
* ISNI: 0000 0000 8704 9253
* LCCN: nr93001092
* RKD: 45042
* TePapa: 1274
* ULAN: 500028052
* VIAF: 9713519
* WorldCat: lccn-nr93001092

 |
**ג'ורג' גרוב** (באנגלית: **Sir George Grove**‏; 13 באוגוסט 1820 - 28 במאי 1900) היה סופר אנגלי בנושאי מוזיקה, הידוע כעורך המייסד של מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים.

ביוגרפיה
--------

בהכשרתו היה גרוב מהנדס אזרחי, ואף הצליח במקצועו זה, אבל אהבתו למוזיקה משכה אותו אל תחום הניהול המוזיקלי. כחלק מעבודתו כאחראי לקונצרטים התזמורתיים הקבועים ב"קריסטל פאלאס", כתב את ניתוח היצירות בתוכניות הקונצרטים; מרשימות אלה צמח עם השנים המילון המוזיקלי שלו. עניינו במוזיקה של פרנץ שוברט, שהוזנחה באנגליה בנקודת זמן זו במאה ה-19, הניע אותו ואת ידידו ארתור סאליבן לצאת לווינה בחיפוש אחר כתבי יד עלומים של שוברט. מחקריהם הובילו לגילוי הפרטיטורה האבודה למוזיקה ל"רוזמונדה" של שוברט בשנת 1867.

גרוב היה מנהלו הראשון של הקולג' המלכותי למוזיקה מאז היווסדו בשנת 1883 ועד לפרישתו בשנת 1894. הוא גייס לסגל מורי המוסד מוזיקאים מן המעלה הראשונה, בהם **יוברט פארי** ו**צ'ארלס ויליירס סטנפורד** וקשר יחסי עבודה קרובים עם הקונסרבטוריון הוותיק יותר של לונדון, האקדמיה המלכותית למוזיקה.

נוסף לעבודתו המוזיקלית, טיפח גרוב ידע מעמיק ומלומד בכתבי הקודש. דן סטנלי פנה אליו בבקשה לערוך "מילון מילים טופוגרפיות בעברית" בשביל ספרו, "סיני ופלשתינה". במסגרת עבודתו זו התוודע אל הצורך במפה מודרנית ומפורטת ובתיאור מדויק של ארץ הקודש, אבל בנסיונותיו להקים אגודה להוצאת כוונותיו מן הכוח אל הפועל לא מצא שותפים לדבר. תרומתו לספרות האנגלית בנושא כוללת קונקורדנציה ב-1854 וכאלף דפים של "מילון התנ"ך" של סר ויליאם סמית' מ-1863, כהמשך לעבודתו על שמות מקומות עבריים. ב-1858 יצא גרוב למסעו הראשון לפלשתינה, שחיזק את התלהבותו לנושא של שמות מקומות בתנ"ך. "הקרן לחקר ארץ ישראל" נוסדה בראש ובראשונה הודות לפעילותו של גרוב, שהצליח לגייס לוועדת ההקמה אישים ידועי-שם משורות האצולה והכנסייה האנגליקנית, מדענים ומלומדים וכן נציג מעולם ההוצאה לאור. גרוב קיבל את תמיכתו של משה מונטפיורי, אולי הדמות הציבורית החשובה ביותר בקהילה האנגלית-יהודית של זמנו, הודות לכך, שהאגודה הייתה נקייה מכיתתיות והתמקדה בחקר המורשת היהודית-נוצרית המשותפת. גרוב כיהן כנשיא כבוד של הקרן מאז הקמתה ועד 23 ביולי 1866.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ג'ורג' גרוב** בוויקישיתוף
* ג'ורג' גרוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* כתבי ג'ורג' גרוב בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
* ג'ורג' גרוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

* דיוקן סר ג'ורג' גרוב, הקרן לחקר ארץ ישראל

הערות שוליים
------------

1. ↑  גרייבס ויאנג, "ג'ורג' גרוב", מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
2. ↑  גרייבס ויאנג, שם
3. ↑  "סר ג'ורג' גרוב", הקרן לחקר ארץ ישראל

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007262154905171
* BNE: XX959390
* BnF: cb13568276d (data)
* GND: 118719025
* ICCU: RAVV030103
* ISNI: 0000 0001 2139 6428
* LCCN: n90642129
* NDL: 00550436
* NKC: jn20011210211
* NLG: 224866
* NTA: 068648200
* SELIBR: 188750
* SNAC: w6bz6hzm
* SUDOC: 03158702X
* Trove: 844539
* VcBA: 495/154543
* VIAF: 74018712
* WorldCat: lccn-n90642129

 |
לורד **רנדולף הנרי ספנסר-צ'רצ'יל** (באנגלית: **Randolph Henry Spencer-Churchill**;‏ 13 בפברואר 1849 – 24 בינואר 1895) היה מדינאי בריטי, חבר הפרלמנט הבריטי, ואביו של סר וינסטון צ'רצ'יל, שהיה גם הוא מדינאי בריטי וכיהן גם כראש ממשלת בריטניה.

ביוגרפיה
--------

צ'רצ'יל היה בנו השלישי של ג'ון וינסטון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השביעי ממרלבורו. נישא ב-1874 לג'ני ג'רום, בתו של המיליונר האמריקני לנארד ג'רום. בניו היו ג'ון סטריינג' ספנסר-צ'רצ'יל, איש צבא בריטי, וסר וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה בתקופת מלחמת העולם השנייה ומגדולי המדינאים של המאה ה-20; וינסטון צ'רצ'יל אף כתב ביוגרפיה אודות אביו.

ב-1874 נבחר צ'רצ'יל לראשונה כחבר פרלמנט מטעם המפלגה השמרנית. ב-1885–1886 כיהן כמזכיר המדינה עבור הודו, בה שלטה בריטניה באותה תקופה, וב-1886 כיהן כשר האוצר של בריטניה ומנהיג בית הנבחרים הבריטי. אולם בסוף אותה שנה הוא התפטר במפתיע, בעקבות חיכוכים רבים בינו לבין עמיתיו.

הוא המשיך לכהן כחבר פרלמנט עוד כעשור, אך בריאותו הידרדרה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19. ב-1891 יצא למסע בדרום אפריקה וסביבתה למטרות מנוחה והבראה, וכתב מאמרים אודות רשמיו בעיתונות הבריטית. אך מצב בריאותו החמיר, ונאומיו שנחשבו מרתקים בעבר חדלו מלהרשים. הוא יצא למסע הבראה נוסף באפריקה עם אשתו בסוף 1894, אך חזר במהרה ללונדון בשל החמרה נוספת בבריאותו, ומת בתחילת 1895. חלק מהחוקרים שיערו כי חלה בעגבת, אך השערות אלו הופרכו עם השנים, וכיום לא ברורה סיבת מחלתו ומותו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **רנדולף צ'רצ'יל** בוויקישיתוף
* Lord Randolph Churchill: Maladies Et Mort, באתר מוזיאון צ'רצ'יל
* רנדולף צ'רצ'יל, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
* רנדולף צ'רצ'יל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Churchill, Winston C. 1906. Lord Randolph Churchill. 2 vols, Macmillan, London.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007259711905171
* BIBSYS: 90122278
* BnF: cb125298394 (data)
* GND: 119338068
* ISNI: 0000 0000 8169 6580
* LCCN: n82047209
* NKC: jn19990003863
* NLA: 35648615
* NLG: 149539
* NTA: 069021848
* SNAC: w6h41zg3
* SUDOC: 027739937
* Trove: 1026374
* VIAF: 100295727
* WorldCat: lccn-n82047209

 |
**סר יוליוס בנדיקט** (בגרמנית: **Julius Benedict**‏; 27 בנובמבר 1804 – 5 ביוני 1885) היה מלחין ומנצח יהודי בריטי יליד גרמניה.

קורות חיים
----------

בנדיקט נולד בשטוטגרט, בן לבנקאי יהודי, ולמד קומפוזיציה אצל הומל בויימאר ואצל ובר בדרזדן; במשך שלוש השנים שלמד אצל ובר נהג בו זה כאב בבנו ואף הציג אותו בווינה לפני בטהובן ב-5 באוקטובר 1823. אותה שנה התמנה לקאפלמייסטר בתיאטרון קארנטנרטור בווינה וכעבור שנתיים קיבל אותה משרה בתיאטרון סן קארלו בנאפולי.

בתיאטרון זה הופקה האופרה הראשונה שלו, "ג'אסינטה וארנסטו" בשנת 1829 ואחרת, שנכתבה לעיר הולדתו, 
I Portoghesi in Goa, הוצגה שם בשנת 1830; שתי האופרות הללו לא זכו להצלחה גדולה ובנדיקט יצא בשנת 1834 לפריז ומשם, בעצת מריה מאליברן, המשיך ב-1835 ללונדון, שם נשאר עד אחרון ימיו. בשנת 1836 הוטל עליו לנצח על מיזם אופראי בתיאטרון ליציאום ובמסגרת זו הפיק אופרה קצרה בשם "שנה ויום", שהופקה קודם לכן בנאפולי.

בשנת 1838 התמנה למנצח האופרה האנגלית בתיאטרון המלכותי, דרורי ליין, בתקופת הפופולריות הרבה של באלף; האופרות פרי עטו שבוצעו שם היו "אזהרת הצועניה" (1838), "כלת ונציה" (1843) ו"הצלבנים" (1846). בשנת 1848 ניצח על "אליהו" של פליקס מנדלסון באולם אקזטר, בהופעתה הראשונה של ג'ני לינד באורטוריה, וב-1850 נסע לאמריקה כמלווה במסע הקונצרטים של זמרת זו.

בשובו, בשנת 1852, היה למנצח ומנהל מוזיקלי בניהולו של מייפלסון בתיאטרון הוד מלכותה (ואחר כך בדרור ליין), ובאותה שנה התמנה למנצח "האיגוד ההרמוני". בנדיקט כתב רצ'יטטיבים להפקת הגרסה האיטלקית של "אוברון" מאת ובר בשנת 1860. בשנה זו גם בוצעה הקנטטה שלו, "אונדין" בפסטיבל נוריץ', עם קלרה נובלו, שהייתה זו לה ההופעה הפומבית האחרונה. 

האופרה הידועה ביותר שלו "החבצלת מקילארני", שנכתבה על פי המחזה The Colleen Bawn של דיון בוסיקול, לליברית של אוקסנפורד, הוצגה בקובנט גארדן בשנת 1862. האופרטה שלו, The Bride of Song הוצגה שם בשנת 1864. "סנטה צ'צ'יליה", אורטוריה, בוצעה בפסטיבל נוריץ' בשנת 1868; סיינט פיטר בפסטיבל ברמינגהאם של 1870; הקנטטה "גרציאלה" בוצעה בפסטיבל ברמינגהאם בשנת 1882 ובאוגוסט 1883 הועלתה בצורת אופרה ב"קריסטל פאלאס". כאן גם הושמעה סימפוניה שלו בשנת 1873.

בנדיקט ניצח מדי שנה בפסטיבל נוריץ, מ-1845 עד 1878 ועד בכלל. ועל הקונצרטים של החברה הפילהרמונית של ליברפול בין השנים 1876 עד 1880. הוא היה המלווה הקבוע בקונצרטים הפופולריים של ימי שני בלונדון מראשיתם ולהוציא אי-אילו חריגות, פעל כמנצח בקונצרטים אלה.

בנדיקט כתב ביוגרפיה על חיי ובר לסדרת ביוגרפיות של מוזיקאים דגולים. הוא זכה בתוארי אצולה באנגליה ובאוסטריה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יוליוס בנדיקט** בוויקישיתוף

* יוליוס בנדיקט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* יוליוס בנדיקט, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* יוליוס בנדיקט, באתר Discogs (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007529010105171
* BNE: XX1496676
* BnF: cb138913404 (data)
* CiNii: DA12312678
* GND: 116119985
* ISNI: 0000 0001 1757 6258
* LCCN: n81055096
* LNB: 000183165
* MusicBrainz: fa3a9b57-44bc-4c9b-9749-684f8792fdf7
* NKC: mzk2010575384
* NLA: 35969038
* NLG: 212379
* NLK: KAC199602146
* NLP: a0000001757629
* NTA: 072621249
* SNAC: w6w959sx
* SUDOC: 080493718
* Trove: 1167456
* VIAF: 34642565
* WorldCat: lccn-n81055096

 |
**אדולף אלטהוף** (בגרמנית: **Adolf Althoff**;‏ 1913 – 1998) היה חסיד אומות העולם, בן למשפחת הבעלים של קרקס אלטהוף מאז המאה ה-17.

ביוגרפיה
--------

אלטהוף נולד בכרכרת הקרקס המשפחתית, במהלך אחת ההופעות של הקרקס. הוא היה שותף לעסק המשפחתי וב-1939, כאשר אחיו ואחותו הגדולים קיבלו את ניהול העסק, פרש והקים קרקס משלו. זמן קצר לאחר מכן נשא לאישה את מריה, גם היא בת למשפחת אמני קרקס. קרקס אדולף אלטהוף, שהורכב מכ-90 אמנים ובני משפחתם, נדד בכל אירופה, גם בשנות המלחמה.

בתקופת מלחמת העולם השנייה
-------------------------

בקיץ 1941 הקרקס חנה לסדרת הופעות ליד דרמשטאדט. היהודיה-למחצה אירנה דאנר (Irene Danner) ביקשה מאלטהוף להצטרף לקרקס. אלטהוף הסכים להעסיק את אירנה בקרקס תחת שם בדוי, על אף שידע על מוצאה היהודי ואף שהיה נתון לפיקוח הרשויות הגרמניות.
ב-20 במרץ 1942 יצא המשלוח הראשון של יהודים מדרמשטאדט ללובלין שבפולין ואחריו באו שני משלוחים - בספטמבר 1942 ובפברואר 1943. סבתה היהודיה של דאנר, ססי לורש, גורשה במשלוח האחרון מדרמשטאדט ובית המשפחה הוחרם. אמה ואחותה של דאנר הצליחו לברוח לקרקס בו התחבאה דאנר. בן זוגה של דאנר, שהיה ליצן בקרקס, ביקש מאלטהוף שיעזור למשפחתה.

מעדותו של אלטהוף לאחר המלחמה:

> 
> היה ברור לנו שניתן להן להישאר. לא יכולתי להרשות שהן ייפלו לידי המרצחים. זה היה הופך גם אותי לרוצח
> 
> 
> 
> 

אלטהוף הסתיר את שלוש הנשים בקרקס שלו עד סיום המלחמה. בהמשך המלחמה הצטרף אליהן אביה של דאנר, האנס דאנר. הוא היה נוצרי אך כמו נוצרים אחרים שהיו נשואים ליהודים נשלח מהחזית לביתו על מנת שיתגרש מאשתו היהודיה. דאנר התעלם מהוראות מפקדיו והצטרף למשפחתו במסתור.

הגסטפו נהג לבדוק את הקרקס בכל פעם שהגיע למקום חדש. בני משפחת דאנר היו מסתתרים במתחם הקרקס עד חלוף הסכנה.

מעדותו של אלטהוף לאחר המלחמה:

> 
> שאלו על דעותיי הפוליטיות. חזרתי ואמרתי להם שאני איש קרקס ואנשי קרקס באים מכל העולם וחיים בכל העולם. לא יכולנו לפעול רק בגרמניה בה היו קרקסים רבים אחרים. היינו צריכים להסתגל ולהתנהג בכל מדינה בה התארחנו [...] הייתי אדיב אליהם במיוחד, נתתי להם כרטיסים חינם לבני משפחה, מזגתי להם קוניאק בנדיבות וסיפרתי להם סיפורים על עברי.
> 
> 
> 
>

הנצחה
-----

ב-1995 הכיר יד ושם באדולף ומריה אלטהוף בתור חסידי אומות העולם. "אנחנו, אנשי הקרקס, איננו עושים הבחנה בין גזעים או דתות", אמר אלטהוף בטקס קבלת התואר.

לאחר המלחמה
-----------

שנים לאחר המלחמה, בריאות רופפת הכריחה את אלטהוף לצמצם את היקף פעילותו. בשנת 1965 הוא מכר את הקרקס וייסד את "ספארי פארק", גן חיות ליד העיר אאכן.

ב-14 באוקטובר 1998 נפטר אדולף אלטהוף בבית החולים בעיר סטולברג, 5 קילומטרים מזרחית מאאכן. אלטהוף אושפז לאחר שנפל בביתו ולאחר מכן נפטר מאי-ספיקת לב בשנתו. הוא הותיר אחריו אישה, מריה ושני ילדים, הלנה ופראנץ.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אדולף אלטהוף** בוויקישיתוף
* אדולף ומריה אלטהוף באתר יד ושם
* עדותו של אדולף אלטהוף בערוץ ה YouTube של יד ושם

הערות שוליים
------------

1. ↑  Ingeborg Prior, **Der Clown und die Zirkusreitering** German, Malik 1997
2. ↑  אדולף ומריה אלטהוף - חסידי אומות העולם - יד ושם, באתר www.yadvashem.org
3. ↑  Adolf Althoff, 85, Circus Chief Who Hid People From Nazis,

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1128185377
* VIAF: 1660149068566665730004
* WorldCat: viaf-1660149068566665730004

 |
**משה פריבס** (3 בינואר 1914 - מרץ 1998) היה רופא ומחנך. הנשיא הראשון של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1973 - 1975).

ביוגרפיה
--------

משה פריבס נולד בוורשה, פולין, בן בכור למשפחה מיוחסת שהיוותה השראה לספרו של יצחק בשביס-זינגר "משפחת מושקאט"[דרוש מקור]. הוא למד רפואה במשך שנתיים בצרפת וסיים את לימודיו בבית הספר לרפואה בוורשה ב-1939. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת הגרמנים לפולין, גויס לצבא הפולני כרופא-קצין, ולאחר שבחר ליפול בשבי הרוסים ולא בשבי הגרמני, נשלח למחנה עבודה בסיביר אליו נשלחו מאוחר יותר גם אשתו ומשפחתה. הוריו, אחיו ואחותו נספו בשואה. לאחר המלחמה, היגר לצרפת ושימש במשך חמש שנים מנהל ארגון הבריאות היהודי OSE בפריז. בשנת 1962 הוענק לו אות אביר לגיון הכבוד הצרפתי.

בשנת 1951 עלה לישראל, הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים ונמנה עם מקימי בית הספר לרפואה בו שימש דקאן משנה וראש המחלקה לחינוך רפואי. ב-1966 מונה לחבר בוועדה לאנרגיה אטומית. באוקטובר 1968 נתמנה לסגן נשיא האוניברסיטה. עם הקמת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב כיהן כנשיאה הראשון. בשנת 1973 הגשים את חזונו להקים בית ספר לרפואה, שבו שולבו לימודי הרפואה לצד טיפול במרפאות קהילתיות בכל שלבי הלימוד. הוא היה הדקאן הראשון של בית הספר לרפואה בנגב. בראשית 1975 התפטר מנשיאות האוניברסיטה כדי להתרכז בתפקידיו בתחום הרפואה.

בשנת 1990 הוענק לו פרס ישראל במדעי החיים. לאחר שפרש מעבודתו בבאר שבע, שב לירושלים ושימש עד מותו עורך כתב העת הרפואי באנגלית Israel Journal of Medical Sciences. כמו כן היה חבר הנהלת המועצה הלאומית למחקר וחבר בארגון הבריאות העולמי (WHO).

פרופ' פריבס פרסם את האוטוביוגרפיה שלו "אסיר תקווה" באנגלית ב-1996. ספר שמאוחר יותר תורגם לעברית, לספרדית ולרוסית.

נפטר בז' אדר תשנ"ח ונטמן בהר המנוחות. היה נשוי לרופאת שיניים איזה פריבס שנפטרה בשנת 1965.

קישורים חיצוניים
----------------

* הכנס הארצי בחינוך רפואי לזכר פרופ' משה פריבס, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
* משה פריבס (1914-1998), דף שער בספרייה הלאומית

הערות שוליים
------------

1. ↑  חמישים מתוך 280 התקבלו ללימודי רפואה בירושלים, דבר, 21 באוקטובר 1955  
תוחלת החיים של ילד ערבי בארץ כפולה מזו של ילד ערבי מעבר לגבול, דבר, 25 ביולי 1966  
פרופ' פריבס מציע: קיצור לימודי הרפואה, מעריב, 5 ביולי 1971
2. ↑  א. פלג, בריאות הציבור בארצות מתפתחות, מעריב, 13 באוגוסט 1967
3. ↑  נבחרו 3 סגנים לנשיא האוניברסיטה העברית, דבר, 31 באוקטובר 1968
4. ↑  מקימי המכון לחקר המדבר נפגשו עם ב.ג. דבר, 4 באפריל 1973
5. ↑  נחום ברנע, מצרך החודש: פקולטה לרפואה, דבר, 5 בינואר 1973
6. ↑  רופאים בחלוקים הפגינו בכנסת, מעריב, 25 בנובמבר 1980
7. ↑  נשיא אונ' בן גוריון יתפטר מתפקידו, דבר, 2 בינואר 1975
8. ↑  איזה פריבס ז"ל, מעריב, 8 בנובמבר 1965

| **נשיאי אוניברסיטת בן-גוריון בנגב** |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| משה פריבס • יוסף תקוע • שלמה גזית • חיים אילתה • אבישי ברוורמן • רבקה כרמי • דניאל חיימוביץ |

 |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007475226205171
* GND: 119406780
* ISNI: 0000 0000 6702 047X
* LCCN: n85818221
* VIAF: 18031187
* WorldCat: lccn-n85818221

 |
ד"ר **דזמונד ורנון "דז" כהן** (באנגלית: **Dr. Desmond Vernon "Des" Cohen**;‏ 6 באוגוסט 1927 - 21 בפברואר 2010), היה שחיין ושחקן כדורמים יהודי-דרום אפריקאי, סגן אלוף המכביה השלישית (1950) במשחה ל-200 מטר חזה. ייצג את דרום אפריקה בשתי אולימפיאדות (כשחיין בלונדון 1948 כשחקן כדורמים בהלסינקי 1952).

ביוגרפיה
--------

כהן נולד וגדל ביוהנסבורג, בנם של דוריס וברטרם מוריס כהן.

### 1948

באולימפיאדת לונדון (1948) סיים במקום 30 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:03.3 דקות.

### 1950

בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה כהן במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:59.2 דקות, אחרי אהרון קורצמן מארצות הברית שקבע שיא מכביה חדש של 2:44.5 דקות, ולפני מאיר מוזס מישראל שקבע שיא הפועל חדש של 3:02.0 דקות.

### 1952

באולימפיאדת הלסינקי (1952) השתתף בטורניר הכדורמים ונבחרת דרום אפריקה סיימה במקום תשיעי מתוך 21 נבחרות. בשלב המוקדמות, במשחק הראשון נבחרתו הפסידה לבלגיה (6-5) ובמשחק השני נבחרתו ניצחה את מקסיקו (0-4). בשלב הבתים, במשחק הראשון נבחרתו הפסידה לספרד (3-1), במשחק השני היא הפסידה פעם נוספת לבלגיה (4-0) ובמשחק השלישי נבחרתו ניצחה את ברזיל (2-9) וסיימה שלישית בשלב הבתים ולא עלתה לשלב חצי הגמר. 

  

נפטר ב-21 בפברואר 2010 בגיל 82 בסנטה ברברה, קליפורניה, ארצות הברית.

קישורים חיצוניים
----------------

* דזמונד כהן, באתר olympedia.org
* Dr Desmond Vernon Cohen, באתר geni, (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  דבר הספורט, דבר, 6 באוקטובר 1950
2. ↑  תוצאות המכביה, על המשמר, 4 באוקטובר 1950
3. ↑  צבי כתבי, הדי שחייה לאומית במכביה השלישית, דבר, 10 בנובמבר 1950
**רישארד ואלבסקי** (בפולנית: **Ryszard Walewski**‏; 1906 – 1971) היה רופא, סופר והיסטוריון יהודי-פולני ניצול שואה שלחם במרד גטו ורשה.

ביוגרפיה
--------

בשנת 1926 סיים ואלבסקי את לימודי התיכון בגימנסיה היהודית לבנים, והחל ללמוד בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת ורשה. בשנים 1930–1931 שירת בצבא, וב-30 ביוני 1932 קיבל תואר שני בהיסטוריה. בשנת 1933 התקבל לפקלוטה לרפואה שבאוניברסיטה, אך בסוף למד במכון הרפואי הממלכתי בעיר לבוב, שם קיבל תעודה בתחום ב-1940.

### בשואה

ואלבסקי שהה בלבוב עבור לימודיו כאשר פלש הרייך השלישי לפולין בספטמבר 1939. העיר נכבשה בידי ברית המועצות, ובתחילת מאי חזר לוורשה שם התגוררה משפחתו. בחודש דצמבר נלקחו לגטו בעיר, ושם שימש כרופא.

אף שדגל בעמדות שמאל רדיקליות, כאשר ביקש להצטרף לאי"ל (הארגון היהודי הלוחם), המחתרת היהודית בגטו שזוהתה עם הצד השמאלי במפה הפוליטית ועם הסוציאליזם, סורב. על כן פנה לארגון אצ"י (הארגון היהודי הלוחם), שמזוהה היה עם בית"ר והתנועה הרוויזיוניסטית. הוא לחם במסגרת מרד גטו ורשה, והיה מניצולי השואה הבודדים מארגונו. במשך כחודשיים המשיך להסתתר בין החורבות, וביולי 1943 יצא מן הגטו והתחבא בצד הארי של העיר. בשנת 1944 נטל חלק במרד ורשה שנכשל במהרה.

### לאחר השואה

לאחר תום המלחמה הצטרף ואלבסקי למפלגת הפועלים הפולנית, ובשנת 1949 למפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית, אשר תפסה את השלטון במדינה. באותה התקופה עבד במשרד לביטחון פנים, ובהמשך כראש מחלקת הרפואה והתברואה בבתי הסוהר. ב-1951 העיד במשפטו של מחסל גטו ורשה, הגנרל יירגן שטרופ, שהוצא להורג כשנה לאחר מכן.

בנובמבר 1957 עלה לארץ ישראל, והתגורר ברמת אביב. הוא עבד כרופא, תחילה בבאר יעקב ואחר כך ברמת אביב. הוא פעל רבות להנצחת קורבנות השואה, ופרסם בין היתר מאמרים שהוקדשו לנספי הקהילה היהודית בעיתונים מעריב ועל המשמר, עד לפטירתו בשנת 1971. חמש שנים לאחר מותו, בשנת 1976, יצא לאור ספרו 'יורק' – אוסף זכרונות שכתב עוד בחייו אשר הוקדשו לחברו הטוב יורק פלונסקי ולמורדים נוספים מגטו ורשה, בהוצאת מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'.

קישורים חיצוניים
----------------

* רישארד ואלבסקי בארכיון מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'.
* עמוד הספר 'יורק' באתר 'Tania Ksiazka.pl' (פולנית)

לקריאה נוספת
------------

* קטעים מיומנו של רישארד ואלבסקי ערב פרוץ מרד גטו ורשה, באתר של חיים לזר-ליטאי.

הערות שוליים
------------

1. ↑  אריאל כהנא, עם הפנים למזרח: עלייתה של סין מציבה את ישראל בדילמה, באתר ישראל היום, 20 באפריל 2023

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007401855505171
* BnF: cb14596603k (data)
* ISNI: 0000 0000 3347 0632
* LCCN: n82242811
* NKC: jo20211120348
* VIAF: 161569735
* WorldCat: lccn-n82242811

 |
**אפליה קניינית** מוגדרת כדחייה או סירוב, על ידי אדם או תאגיד, לבצע עסקה קניינית כלשהי עם אדם אחר, ממניעים פסולים, כגון: מגדרו, דתו, מוצאו, נטייתו המינית, גילו ואף העדפות האכילה שלו.

בדומה לאפליה בשוק העבודה, גם אפליה קניינית היא סוג של אפליה כלכלית.
האפליה הקניינית יכולה להתבצע בכל סוגי עסקאות הקניין, כגון: שכירות, מכר, ביטוח, הלוואות ומשכנתאות.

אפליה קניינית תחת בחינה משפטית
------------------------------

בית המשפט העליון קיבל תביעות בגין אפליה קניינית כנגד מדינת ישראל ואף כנגד רשות מקרקעי ישראל וזאת על בסיס ערך השוויון, שאינו מעוגן בצורה רשמית בחוקי היסוד של מדינת ישראל.
בתי המשפט בארץ קיבלו גם תביעות של פרטים בגין אפליה קניינית כנגד תאגידים, במגזר הפרטי, וזאת תוך שימוש בחוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים.
מלבד סעיפי השסתום: תום לב ותקנת הציבור, המופיעים בחוק החוזים ומתייחסים אך למישור החוזי. עד לפסק הדין רע"א 10011/17 **מי-טל הנדסה ושירותים בע"מ נ' חאלד סלמאן** בשנת 2019 לא הייתה בפסיקה הישראלית התייחסות למקרה בו חוק איסור הפליה חסר (לערך מורחב - לקונה), אולם פסק הדין בעניין מי-טל הנדסה, היווה נקודת מפנה בנושא. בפסק הדין נדון מקרה בו קבלן סירב למכור לזוג ממוצא ערבי דירה בפרויקט חדש שנבנה על קרקע שהוקצתה על ידי רשות מקרקעי ישראל, זאת בטענה שאינו מוכר דירות לערבים, ובכך למעשה הפלה את בני הזוג מחמת לאום. הקבלן טען שאינו מחויב לשוויוניות במכירת דירות משום שדירה אינה מוצר, שכן היא הוחרגה במפורש בהצעת החוק (בחוק עצמו אין לכך התייחסות). בני הזוג תבעו את הקבלן על אפליה קניינית וזכו בבית המשפט השלום, ערעור הקבלן להית המשפט המחוזי נדחה, וכך גם ערעורו ברשות בבית המשפט העליון. בבית המשפט העליון, קבעו שלושת השופטים שישבו במוֹתָב (מזוז, שטיין והנדל) שההפליה במקרה פסק הדין הייתה אסורה, בעוד השופט מזוז נתלה בחוק איסור הפליה שלדעתו חל גם על דירות מגורים, השופט שטיין סבר שאיסור ההפליה אינו נובע מחוק איסור הפליה אלא שואב את תוקפו מדיני המשפט המנהלי שחלים על קרקעות של רשות מקרקעי ישראל (הקרקעות במקרה פסק הדין) וכן מתוקף דיני החוזים שאוסרים על ניהול משא ומתן בחוסר תום לב, ואילו השופט הנדל בחר שלא להכריע ורק טען שקיימת התנהגות עוולתית שמזכה בפיצויים. פסק דין זה מהווה הלכה מחייבת שאוסרת על אפליה במכר דירות בין פרטים ליזמים, ובכך הרחיב את איסור ההפליה ממערכת יחסים של מדינה-פרטים למערכת יחסים של יזמים-פרטים, אולם עדיין אין הלכה למקרה בו ההפליה תהיה בקרקע פרטית (להבדיל מעניין מי-טל בה הקרקע הייתה של המדינה). פסק הדין ניתן טרם כניסתו לתוקף של חוק יסוד: ישראל מדינת הלאום של העם היהודי, ולפיכך ההלכה עוד עשויה להתהפך בעתיד בשל סעיף 7 לחוק היסוד שמגדיר התיישבות יהודית כערך לאומי.

חקיקה בארצות הברית
------------------

בארצות הברית קיים חוק המאפשר טענת תביעה לאדם אשר הופלה על ידי אדם אחר, ממניעים פסולים, הנקרא: חוק הדיור ההוגן. המשרד לדיור הוגן והזדמנויות שוות, הוא הממונה על אכיפת החוק.

ראו גם
------

* אפליה
* בג"ץ קעדאן
* חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו

קישורים חיצוניים
----------------

* אפליית ערבים ברכישת דירות בפרויקט נדל"ן בעכו, באתר האגודה לזכויות האזרח בישראל.
* חוק איסור אפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, באתר כל זכות.
* בג"ץ קעדאן, באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית.

הערות שוליים
------------

1. ↑  רע"א 10011/17 מי-טל הנדסה נ' סלמאן, באתר בית המשפט העליון
**מע"ש** (ראשי תיבות של "מפעל עבודה שיקומי") הוא מסגרת יומית עבור בני אדם עם מוגבלות שכלית התפתחותית ברמה קלה או בינונית, המשלבת תעסוקה ברמה קלה והכשרה לתעסוקה. 

בישראל קיימים מאות מרכזי מע"ש. מרכזי מע"ש קיימים בכל רשות מקומית, והם אחד השירותים שניתנים מטעם המחלקה לשירותים חברתיים, באמצעות עמותות מפעילות. 

מטרת המע"ש היא להכשיר אנשים בוגרים (מעל גיל 21) עם מוגבלות שכלית התפתחותית לחיי עבודה, לאחריות ולעצמאות מרבית. עבור רוב המועסקים משמש המע"ש מקום עבודה קבוע למשך כל חייהם הבוגרים.

יום העבודה מתחיל ב-8:00 בבוקר ומסתיים בשעות אחר הצהריים, לרוב ב-15:00 או 16:00 - שעת הסיום משתנה בהתאם לאופי העבודה וליכולותיו של כל חניך. העבודה במקום מבוססת על עבודות פשוטות, המוזמנות מספקים וממפעלים שונים, כגון מיון, הרכבה ואריזה, כאשר לכל חניך מותאמת עבודה על פי יכולתו. במע"שים מסוימים ישנה הפעלה מלאה של קווי ייצור והתוצרת נמכרת בשוק החופשי.

הפעילות במסגרת המע"ש נעשית בהשגחה מלאה של מדריכים. במקום מועסק גם עובד סוציאלי המסייע לחניכים בשיחות, בפתרון בעיות, בקשר עם הוריהם ובתיווך עם מחלקות הרווחה או עם מרפאות, ועוד. בנוסף, מקבלים החניכים במקום באופן קבוע ארוחת צהריים חמה. 

תשלומים: 
כל חניך במע"ש מקבל תשלום חודשי עבור עבודתו, בהתאם להספק שלו בעבודה (בדרך כלל מדובר בסכום שנע בין 250 - 50 ₪ לחודש). התשלום מועבר ישירות לחשבון הבנק של החניך או של האפוטרופוס שלו. מעבר לכך, ההורים משתתפים בתשלום עבור המרכז, בשיעור של 10% מסכום קצבת הנכות של החניך. השתתפות זו מסייעת במימון החזקת המדריכים, הליווי הצמוד, הארוחות ועוד. 

בישראל, מרכזי מע"ש מופעלים על ידי עמותות ללא מטרת רווח. על מנת להתקבל למע"ש, יש לפנות למחלקה לשירותים חברתיים באזור המגורים של המבקש.

קישורים חיצוניים
----------------

* פרטי תוכנית תעסוקה לאוכלוסיות רווחה באתר משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים
* מע"ש - מפעל עבודה שיקומי לאנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית (פיגור שכלי) באתר כל זכות

הערות שוליים
------------

1. ↑  העובדים במקום מוכשרים לחיי תעסוקה ולכן נקראים "חניכים".
**סרנדה לכלי מיתר בסול מז'ור**, הידועה יותר בשמה **מוזיקת לילה זעירה** (גרמנית (מקור): *Eine kleine Nachtmusik*), היא יצירה לרביעיית כלי מיתר (עם אופציה לקונטרבס) אשר הולחנה על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט בזמן שעבד על האופרה דון ג'ובאני. מספרה ברשימת קכל K.525; היצירה הושלמה ב-10 באוגוסט 1787 לפי רשימת היצירות של מוצרט (קטלוג שבו רשם מוצרט מרבית היצירות שהשלים בין פברואר 1784 ונובמבר 1791). היצירה בת ארבעה פרקים:

פרקי היצירה
-----------

### פרק ראשון

הפרק הראשון נכתב בטמפו *Allegro* במבנה של צורת סונאטה. הנושא הראשון, בסול מז'ור, נמרץ ובעל מקצב מוטעם. הנושא השני מתון ונכתב ברה מז'ור, סולם הדומיננטה. האקספוזיציה מסתיימת ברה מז'ור וחוזרת על עצמה. חטיבת הפיתוח מתחילה ברה מז'ור ועוברת דרך הסולמות רה מינור ודו מז'ור בטרם חוזרת לסולם סול מז'ור לשם חטיבת הרפריזה, על מנת לסיים את הפרק בסולמו המקורי.

### פרק שני

הפרק השני הוא רומנסה (*Romanza*). הפרק כתוב בסולם דו מז'ור (סולם הסוב-דומיננטה) וכתוב בטמפו *Andante* המנוגד לטמפו של הפרק הראשון. הפרק כתוב במבנה רונדו קטעי והוא זהה למבנה הסונאטה-רונדו (א-ב-א-ג-א). הנושא הראשון (א) מתון ולירי. אחריו מגיע הנושא השני (ב) אשר הוא קצבי יותר מהראשון. הנושא הראשון חוזר (א) ואחריו מגיע הנושא השלישי (ג), והוא אפל יותר מהשניים הראשונים וכולל מגע בדו מינור. הנושא הראשון (א) חוזר כדי להשלים את פרק.

### פרק שלישי

הפרק השלישי הוא מינואט וטריו (א-ב-א) ודומה יותר למחול. הפרק כתוב בסולם הטוניקה, סול מז'ור, בטמפו מהיר למדי (*Allegretto*). הפרק מכיל שני נושאים; הוא מתחיל עם המינואט (א), ואז נושא הטריו נכנס (ב), ומסתיים עם המינואט. הוא מסתיים באותו סולם שהתחיל בו.

### פרק רביעי

הפרק הרביעי והאחרון נכתב במבנה סונאטה-רונדו. הוא חוזר אל הרעננות והשלהוב שבפרק הראשון. הפרק מתמרן בין שני נושאים במהלך הפתיחה שלו; בפיתוח, הוא מתמרן בין סולמות שונים ומסתיים בסול מינור. שני הנושאים חוזרים ברפריזה, ולאחריהם הפרק מסתיים בקודה, בה חוזר הנושא הראשון.

### פרק חמישי?

בקטלוג היצירות של מוצרט עצמו, הוא מציין את היצירה הזו כבעלת חמישה פרקים: הפרק השני ברשימה זו, מינואט וטריו, היה ארוך אך אבד. המוזיקולוג אלפרד איינשטיין הציע, לעומת זאת, שהמינואט בסונאטה לפסנתר בסי במול, K.498a, הוא אכן הפרק האבוד. הקלטה של מינואט הסונאטה בעיבוד לרביעיית כלי מיתר כבר הוקלטה, למרות שמוזיקולוגים שונים כיום לא בטוחים לחלוטין שאיינשטיין צדק.

המנצח האנגלי רוי גודמן השתמש במינואט האמור תחת המינואט החסר, ואילו מוזיקאים אחרים בחרו נטלו מינואטים שונים של מוצרט עבור הקלטותיהם של היצירה. בין מוזיקאים אלו ניתן למנות את כריסטופר הוגווד, סיגיסוולד קאוקן מיכאל אלכסנדר וילנס ואחרים.

ראו גם
------

* וולפגנג אמדאוס מוצרט
* מוזיקה קאמרית

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מוזיקת לילה זעירה** בוויקישיתוף
* מידע על היצירה "מוזיקת לילה זעירה" באתר מיוזיק בריינז
* קובץ האזנה בסיומת mp3 ליצירה
* מוזיקת לילה זעירה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007581262205171
* BNE: XX2229005
* BnF: cb139152541 (data)
* CANTIC: a12233018
* GND: 300108508
* LCCN: n81078994
* MusicBrainz work: f334182c-42f7-4808-9576-6c73efe2c632
* NLA: 35098815
* VIAF: 177348732
* WorldCat (עם VIAF): 177348732

 |
**מוחמד ולד עבד אל-עזיז** (בערבית: **محمد ولد عبد العزيز**, נולד ב-20 בדצמבר 1956) הוא נשיא מאוריטניה לשעבר בין השנים 2009–2019. כאיש צבא בכיר, אל-עזיז היה דמות מובילה בהפיכה הצבאית שארעה במדינה בשנת 2005 שהדיחה את הנשיא המכהן מעאוויה ולד סידאחמד טאייע. בשנת 2008 אל-עזיז הוביל עוד הפיכה אשר הפילה את הנשיא המכהן. בעקבות הפיכה זו, אל-עזיז התמנה לנשיא זמני בהמשך נבחר גם לנשיא באופן קבוע. הוא שימש גם כיושב ראש האיחוד האפריקאי בשנים 2014-2015.

ביוגרפיה
--------

אל עזיז נולד ב-20 בדצמבר 1956 במאוריטניה כשהייתה תחת שלטון צרפתי. בשנת 1977 הוא הצטרף לאקדמיה הצבאית במקנס שבמרוקו. מלימודיו באקדמיה הצליח אל-עזיז להתקדם בדרג הצבאי. ביוני 2003 ובאוגוסט 2004 היה ממדכאי ניסיונות להפיכה במדינה. בשל כך, זכה אל-עזיז לאותות ועיטורים.

ב-3 באוגוסט 2005 הפיל אל-עזיזי (יחד עם אישי צבא נוספים) את שלטונו של מעאוויה ולד סידאחמד טאייע. אל-עזיזי ואנשיו תוארו על ידי אקדמאים מערביים כקבוצה לאומנית, נאצריסטית, חילונית ופאן-ערבית. ב-30 באוגוסט 2007 התמנה אל-עזיז לרמטכ"ל מאוריטניה ובסוף פברואר 2008 מונה גם לשליחו האישי של הנשיא למלך מרוקו מוחמד השישי.

למרות יחסיהם הטובים, אל-עזיז והנשיא החלו להסתכסך ביניהם במאי 2008. כשלושה חודשים לאחר מכן פוליטיקאים שונים החלו לעזוב את מפלגת השלטון. ב-6 באוגוסט אל-עזיז הוביל הפיכה נוספת. באותו היום הצבא תפס את הנשיא, ראש הממשלה ושר הפנים בבירה נואקשוט. ב-7 באוגוסט הוכרז כי שלטונו של הנשיא פסק, וכי כעת השלטון בידי מועצה בת 11 חברים כשאל עזיז בראשה. לפי ההכרזה, מועצה זו תפעל עד בחירות שיתקיימו בהקדם. המערב (ובמיוחד צרפת) גינו בחריפות את ההפיכה. בשבועות שלאחר ההפיכה אל-עזיז שוחח רבות עם מנהיגים זרים והתראיין לתקשורת הבינלאומית בניסיון להסביר את הלגיטימציה החוקית כביכול של ההפיכה. בסופו של דבר המועצה העליונה של המדינה הורכבה כולה מאנשי צבא, דבר שעורר ביקורת רבה. ב-13 באוגוסט הפרלמנט אישר את ההפיכה ואת ממשלתו החדשה של אל-עזיז.

בחודשים שלאחר ההפיכה, מרוקו, סנגל ולוב הכריזו על תמיכה במשטר החדש, בעוד ששלטון אלג'יריה התנגד להפיכה בחריפות וניסה לגייס למטרה זו את האיחוד האפריקאי שבסופו של דבר אכן גינה את אל-עזיז והטיל כמספר סנקציות על הממשל החדש. ארצות הברית גינתה את ההפיכה וטענה כי הפיכה זו הייתה בלתי חוקית. ממשלתו של אל-עזיז הבטיחה שתנהל בחירות הוגנות בשנה שלאחר ההפיכה ואל עזיז עצמו הכריז על מועמדות לתפקיד נשיא המדינה ולכן התפטר מתפקידו כנשיא הזמני. מפלגות האופוזיציה סירבו בתחילה להשתתף בבחירות מתוך טענה שהן יזויפו ממילא.

בבחירות לנשיאות, שהתקיימו ב-18 ביולי 2009 אל-עזיז ניצח עם כ-52.58% מהקולות, ולכן התפטר ממפלגתו. הוא הושבע לתפקיד באופן רשמי ב-5 באוגוסט. ב-13 באוקטובר 2012 נורה אל-עזיז ונפצע אנושות, אך שרד. ישנן מחלוקות (כתוצאה מדיווחים סותרים) האם תקרית הירי הייתה התנקשות מתוכננת (ואם כן - לא ברור מי ביצע אותה) או תאונה. בסופו של דבר אל עזיז הובל לבית חולים בפריז, שם החלים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מוחמד ולד עבד אל-עזיז** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1193734487
* ISNI: 0000 0003 5627 9461
* LCCN: no2011140052
* SUDOC: 200362984
* VIAF: 182985753
* WorldCat: lccn-no2011140052

 |
**אומץ** (שם מלא - **אומץ להבראת המשק**) הייתה מפלגה שהוקמה על ידי יגאל הורביץ לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה ב-1984.

לאחר שפרש מהליכוד בשנת 1981 הקים הורביץ את "רפ"י-הרשימה הממלכתית", שבהמשך הצטרפה לתל"ם, מטעמה נבחר לכנסת העשירית. בשנת 1983 פרש הורביץ מתל"ם והקים מחדש את רפ"י ששינתה את שמה ל"אומץ" לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה.
מצע המפלגה קרא למינויו של יגאל הורוביץ לשר האוצר הדוגל במדיניות של קיצוץ נכבד בהוצאה הציבורית. מבחינה מדינית-ביטחונית הייתה זו מפלגה בעלת קו ניצי אך דוגלת בהקמת ממשלת אחדות לאומית מערך-ליכוד.
בבחירות לכנסת ה-11 התמודדה אומץ כאשר יגאל הורוביץ מוצב במקום הראשון, זלמן שובל במקום השני ויצחק סלוקי במקום השלישי. אומץ, זכתה בסופו של דבר, במנדט אחד בלבד, והורביץ אשר נבחר לנציגה היחיד בכנסת, הצטרף לממשלת האחדות הלאומית שהוקמה לאחר הבחירות כשר בלי תיק. למרות היותו סיעת יחיד כוחו היה רב יותר עקב תמיכתה במערך שהיה תלוי בכל קול של תומכיו בנושאי ממשלת האחדות. ב-1986, בזמן פרשת קו 300 נחתם הסכם חשאי בין אומץ והליכוד שבו נאמר שהורוביץ לא יתמוך בניסיון המערך להפר את הסכם הרוטציה ובתמורה ישוריין לו ולזלמן שובל מקום ברשימת הליכוד לכנסת הבאה (ה-12). אכן, אחר הבחירות, היו שני אישים אלו ברשימת הליכוד.

לאחר הכנסת ה-12 המפלגה לא התמודדה שוב בבחירות, ונמחקה מהמפה הפוליטית.

נציגי אומץ בכנסת
----------------

### הכנסת ה-11 (1984)

1 מנדטים: יגאל הורוביץ

### הכנסת ה-12 (1988) במסגרת הליכוד

1 מנדטים: יגאל הורוביץ

קישורים חיצוניים
----------------

* עמוס כרמל, הכול פוליטי לקסיקון הפוליטיקה הישראלית, הוצאת דביר, 2001, עמ' 23–24.

הערות שוליים
------------