recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
פירוש נוסף ערך זה עוסק בבמאי תיאטרון. אם התכוונתם לאישים אחרים בשם זה, ראו משה הלוי (פירושונים).

לוחית זיכרון על ביתם של משה הלוי ולאה דגנית ברח' דב הוז 9 בתל אביב
**משה הלוי** (**גורביץ'**) (26 בפברואר 1895 – 26 בדצמבר 1974) היה במאי תיאטרון ישראלי, מייסד תיאטרון "האהל".

קורות חיים
----------

נולד בשם משה וולפוביץ' גורביץ' בעיר מסטיסלאב שברוסיה (כיום בבלארוס). הלוי היה חבר תיאטרון "הבימה" במוסקבה עם היווסדו בשנת 1917. עלה לארץ בראשית שנות העשרים ובשנת 1925 ייסד את תיאטרון האהל שאת שמו בחר יחד עם חיים נחמן ביאליק, קיבץ קבוצה של 22 שחקנים צעירים וחסרי ניסיון והדריך אותם לעלייה לבמה, לקראת הופעתם הראשונה ב-22 במאי 1926 בהצגת "נשפי פרץ", ערב מערכונים לפי סיפורי י"ל פרץ, באולם גימנסיה הרצליה. בשנים 1932-1937 ביים את תהלוכת העדלאידע בתל אביב. בשנת 1954 הקים הלוי סטודיו תיאטרון בשם 'דוכן', שפעל בחסות בית ציוני אמריקה.
משה הלוי היה במאי הבית של האהל ומנהלו. הלוי היה מחסידי שיטת סטניסלבסקי של במאי התיאטרון הרוסי קונסטנטין סרגייויץ' סטניסלבסקי, ששמה את הדגש על הבעה עזה של רגשות, וברוח זו ביים את הצגות האהל. בתקופת היישוב היה האהל, לצידה של הבימה, אחד מן התיאטרונים המובילים ביישוב. בתקופת המדינה הלך כוכבו של האהל ודעך, עד שנסגר סופית בשנות השישים.

משה הלוי היה נשוי לחנה רובינא, והתגרש ממנה לפני עלייתו לארץ ישראל. בארץ נשא לאשה את לאה דגנית שחקנית האהל, ולהם בת, הזמרת אהלה הלוי, שהייתה אשתו הראשונה של שייקה אופיר.

נקבר בבית העלמין קריית שאול. בתו הקימה על קברו מצבה בדמות אוהל (וכך עשתה גם על קבר אמה).

בשנת 1980 קבעה עיריית תל אביב את הפרס השנתי העירוני לאמנות הבימה על שמו של משה הלוי.
בערים ראשון לציון ונתניה נקראו רחובות על שמו.

זיכרונותיו
----------

* **דרכי עלי במות**, תל אביב: מסדה ('ספריה לתיאטרון'), תשט"ו.

לקריאה נוספת
------------

* 'הלוי (גורויץ'), משה', בתוך: דוד קלעי, **ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי**, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 179. (הספר בקטלוג ULI)
* חיים שהם, 'ממוסקבה לארץ ישראל: בדרך ליצירת תרבות פועלית מקורית', **במה** 112 (תשמ"ח), 30–37. (על הלוי וראשיתו של תיאטרון "האהל")

קישורים חיצוניים
----------------

* דוד תדהר (עורך), "משה הלוי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 953
* משה הלוי (גורביץ'), בתוך: שמעון לב-ארי, מדריך מאה שנה לתיאטרון העברי, באתר אוניברסיטת תל אביב
* משה הלוי: אחרי ארבעים שנה, דבר, 26 בפברואר 1965
* אורי קיסרי, משה הלוי - אנדרטה וכספית, מעריב, 15 ביוני 1965
* יום הולדת שלא נחוג, דבר, 5 ביולי 1970
* מת משה הלוי, דבר, 27 בדצמבר 1974
* מת הבמאי משה הלוי, מעריב, 27 בדצמבר 1974

הערות שוליים
------------

1. ↑  הוקמה להקה חדשה, מעריב, 6 באפריל 1954
2. ↑  חיים נגיד, לאה דגנית: דיוקן עצמי, מעריב, 4 בדצמבר 1985.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007521099905171
* ISNI: 0000 0000 4766 4040
* LCCN: no2007125959
* SUDOC: 237795361
* VIAF: 78569155
* WorldCat: lccn-no2007125959

 |
**אנטיוכוס הנזיר** (ביוונית: Άντίοχος ό Μοναχός, **אנטיוכוס מונכוס**; פעל במאה ה-7), הידוע גם כ**אנטיוכוס ממר סבא** (Αντίοχος Σαβαΐτης), היה נזיר וסופר נוצרי.

אנטיוכוס ככל הנראה נולד ליד אנקירה באסיה הקטנה (כיום אנקרה, טורקיה). הוא חי תחילה כמתבודד, ולאחר מכן הפך לנזיר וארכימנדריט של הלאורה המפורסמת של מנזר מר סבא במדבר יהודה. הוא היה עד לפלישה הפרסית לארץ ישראל בשנת 614, ולטבח של 44 מחבריו על ידי הבדואים.

בשנת 619, חמש שנים לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי ח'וסרו השני מלך פרס, נכבשה אנקירה ונחרבה על ידי הפרסים, מה שאילץ את הנזירים של מנזר אטלין השכן לעזוב את ביתם, ולעבור ממקום למקום. מכיוון שלא היו יכולים לשאת עמם ספרים רבים, ביקש אב המנזר אוסטאתיוס מחברו אנטיוכוס לחבר קיצור של כתבי הקודש לשימושם, וגם תיאור קצר על מות הקדושים (המרטירים) של 44 הנזירים של סבאס.

בהיענות לבקשה זו כתב אנטיוכוס חיבור הידוע בשם "הפנדקטים של כתבי הקודש" (ב-130 פרקים, שהמתרגם הלטיני טעה וחשב זאת למספר הדרשות). זהו אוסף של משפטי מוסר, שאוב מהכתובים ומסופרים כנסייתיים מוקדמים.
פרק המבוא של ה"פנדקטים" מספר על מות הקדושים של הנזירים; הפרק האחרון שלו מכיל רשימה של כופרים משמעון הקוסם ועד לחסידיו המונופיזיטים של סוורוס מאנטיוכיה (אנ'). הספר הוא בעל ערך מיוחד בשל קטעי היצירות שנמצאים בו, שאינם קיימים עוד; לסופר היה עניין, שלא היה רווח אז, בספרות הנוצרית הקדומה.

אנטיוכוס גם כתב אקסומולוגסיס (*Exomologesis*) או תפילה, שבה הוא מספר על הסבל שפקד את ירושלים מאז הפלישה הפרסית, ומתחנן לרחמי אלוהים לרפא את תחלואיה הרבים של עיר הקודש. נראה כי יצירות אלו נכתבו בתקופה שבין כיבוש ארץ ישראל על ידי ח'וסרו לבין כיבושה מחדש על ידי הקיסר הביזנטי הרקליוס בשנת 628.

בליטורגיה האורתודוקסית המזרחית (אנ') מיוחסת לאנטיוכוס אחת התפילות.

הועלתה ההשערה כי אנטיוכוס היה אותו אדם כמו הנזיר ממנזר מר סבא סטרטגיוס (אנ'), שכתב תיאור של כיבוש ירושלים בידי הפרסים, אולם זה לא הוכח.

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3 4 5 6  Antiochus of Palestine, האנציקלופדיה הקתולית
2. ↑  "Small Compline".

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007295140405171
* GND: 100938523
* ICCU: SIPV067845
* ISNI: 0000 0000 0480 0129
* LCCN: no2005084640
* NTA: 074326465
* RERO: 02-A011257268
* SUDOC: 087292513
* VcBA: 495/59487
* VIAF: 20035239
* WorldCat: viaf-20035239

 |
**שוּשוּ** (בקטלנית: Xuixo או Xuxu; בספרדית: Susu) הוא מאפה מסוג המאפים הוינאיים מהעיר ג'ירונה בקטלוניה, ספרד. זהו מאפה גלילי מטוגן בשמן עמוק מצופה סוכר וממולא בקרמה קטלנה. 

נהוג לאכול את המאפה לארוחת בוקר או לשעת תה, הוא זוכה לכבוד כ-Producte de la Terra (תוצרת הארץ) על ידי משרד החקלאות, החוואות והדיג של ז'נרליטט דה קטלוניה.

 שושו חתוך פתוח
ההנחה היא שמקורו של מאפה זה בשנות ה-20 של ג'ירונה בקונדיטוריה שהייתה בבעלותה של אמילי פואיג ברחוב קורט ריאל. קונדיטוריה צרפתית הציגה לפואיג הכנת מאפה במילוי קרם וזה נתן לה את ההשראה ליצור את השושו.

המאפה פופולרי מאוד לא רק בג'ירונה אלא התקבל גם באזורים שמסביב וניתן למצוא אותו גם בטרגונה, קאסטיון דה לה פלאנה ובולנסיה.

במחצית השנייה של המאה ה-20 זה היה אחד המוצרים המבוקשים ביותר ב-Xurreries (קונדיטוריות בקטלנית, בספרדית: churrerías) וכיום הוא ממוסחר על ידי מותג ממתקים שמוכר אותם לא הרגילים אלא עם ציפוי שוקולד.

האגדה
-----

על פי אגדה בג'ירונה יש לזקוף את המצאת השושו ל-el Tarlà, אדם מאוד סימפטי שנוכח מאוד באגדות של אזור זה. האקרובט הזה שאירח את האזרחים בהסגר בזמן מגיפה, התאהב בבתו של קונדיטור. פעם אחת כשביקר את נערתו האהובה הופיע אביה והוא התחבא בשק קמח. לרוע המזל התעטש (שנשמע כמו שו-שו) והתגלה. לפני שהקונדיטור הספיק לכעוס הוא הבטיח להתחתן עם בתו ולתת לו את המתכון של מאפה מיוחד: השושו. הוא קרא לו על שם העיטוש שבגד בו. כיום ניתן לראות דמות של אל טארלה מדי שנה במהלך חגיגות האביב כאשר העותק הפסל שלו מוקם במקום בו אירח את תושבי ג'ירונה.

תהלוכת שוּשוּ הפופולרית
-----------------------

הקרן "Fundació Oncolliga Girona" וממשלת ג'ירונה מארגנים את התהלוכה הפופולרית Marxa del Xuixo. זוהי תהלוכה בה משתתפת כל המשפחה ומטיילת ברחובות ג'ירונה כדי לגלות את הסביבה הטבעית של העיר. לאחר ההליכה המשתתפים מקבלים שושו שהוכן על ידי מועצת הקונדיטורים של ג'ירונה.

הערות שוליים
------------

קישורים חיצוניים
----------------

* אגדה על המצאת שושו
* שושו בטייסט-אטלס
* מאפה מטוגן במילוי שמנת


1. 1 2  "Girona 'xuixo'". *gastroteca.cat*. נבדק ב-19 ביוני 2016. `{{cite web}}`:  (עזרה)
2. ↑  Brannigan, Ann Marie (6 בנובמבר 2014). "Traditional Catalan desserts and sweets: eat like a local in Barcelona". *runnerbeantours.com*. נבדק ב-20 ביוני 2016. `{{cite web}}`:  (עזרה)
3. ↑  Paula (16 בנובמבר 2015). "Traditional Catalan recipes: Xuixos". *shbarcelona.com*. 19 June 2016 `{{cite web}}`:  (עזרה)
**חאנין** (בערבית: **حانين**) היא עיירה בלבנון הממוקמת בנפת בינת ג'בייל בדרום לבנון. העיירה נמצאת על רכס הרים בגובה של 670 מטרים מעל פני הים.

האוכלוסייה המשוערת היא כ-3,000 איש. הוא מכיל כמה מונומנטים עתיקים, כמו מעיין המים המפורסם וכמה חורבות מתקופת האימפריה הרומית. כמו כן בכפר נמצא מקאם שייח' חסן אל-חניני, שהיה משפטן, מלומד ומשורר. הוא מונה למופתי של ג'בל אמל בימי פח'ר א-דין ובזמן שלטונו של אל-ג'זאר בעכו כתב יצירות דתיות ופואטיות רבות.

לפי אדוארד הנרי פאלמר השם חאנין בא משם פרטי. עם זאת, לשם יש שורשים שמיים-ערביים, שפירושו "רחמים". יש הסבורים שמקור השם הוא ארמית סורית, ופירושו "מקום עתיק הרוס".

היסטוריה
--------

בשנת 1875, ויקטור גרן מצא בכפר 250 תושבים מתואלים.

בשנת 1881 מפת הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את המקום כך: "כפר קטן, בנוי מאבן עם כ-100 מוסלמים, נמצא על קצה הרכס הסלעי עם כרמים ואדמה לעיבוד מקור המים ממעיין חאנין בעמק שמתחת."

הם ציינו עוד: "זהו בבירור אתר עתיק; הסלע שמדרום לכפר נחצב לבורות מים; קברים שלצידם ובקצהם גומחות קבורה; סרקופגים או קברים מכוסים במכסה שטוח על פני השטח; בריכות להחזקת מי גשמים; בתי בד וגת במספרים ניכרים, כולם חצובים בסלע. אין בכפר בנייה עתיקה, אלא בפתחו של בור מים עצום, שבו הקשתות העגולות התומכות בגלגל לשאיבת המים עשויות להיות עתיקות. קצת במורד הגבעה בדרום-מזרח יש כמה סרקופגים חצובים מהסלע; מדרגות מובילות בצד המערבי אל אחד מהם; ישנם חריצים שאמורים להתאים למכסים, אבל המכסים כולם חסרים; כנראה היו להם רכס וידיות בארבע הפינות, כפי שנצפה לעיתים קרובות במקומות אחרים."

בשנת 1920, חאנין נשרפה ונבנתה מחדש. העיירה חנין תמכה במהפכה הפלסטינית מאז מלחמת העצמאות ואירחה בשטחה פליטים פלסטינים.

ב-16 באוקטובר 1976, בעת מלחמת האזרחים בלבנון, העיירה נכבשה על ידי כוחות צד"ל בתמיכת צה"ל. כ-9 בני אדם נהרגו. העיירה נהרסה, ואנשיה נאלצו לעזוב את בתיהם.

חאנין נבנתה מחדש בתמיכתה של כווית ובחסות ראש הממשלה נביה ברי. מועצת העירייה שלה מורכבת מ-12 חברים והמועצה הבחירה שלה מורכבת מחבר אחד.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **חאנין** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3 4 5  Wikiwand - حانين, Wikiwand
2. ↑  Wikiwand - حانين, Wikiwand
3. ↑  Palmer, 1881, p. 72
4. ↑  "أصل تسمية بلدة حانين". *bintjbeil-um.gov* (בערבית). 13 באפריל 2012. `{{cite web}}`:  (עזרה)
5. ↑  Guerin, 1880, p. 121
6. ↑  Conder and Kitchener, 1881, SWP I, p. 201
7. ↑  Conder and Kitchener, 1881, SWP I, p. 223
**שייח' חוסיין** (באמהרית: **ሼክ ሁሴን**) היא עיירה בדרום-מערב אתיופיה. העיירה ממוקמת באזור בייל באורומיה והגובה שלה הוא 1,386 מטר מעל פני הים.

סקירה כללית
-----------

מגלה הארצות ארתור דונלדסון סמית (אנ') הגיע לשייח' חוסיין ב-21 בספטמבר 1894 ובילה שם מספר ימים.

ב-23 בדצמבר 2007 דיווח עיתון אתיופי שחברת SATCON Construction השלימה בניית כביש של 170 קילומטרים דרך האזור ההררי של אורומיה המחבר את שייח' חוסיין עם העיירה מיצ'טה.

קבר שייח' חוסיין
----------------

העיירה נקראת על שם מקום קדוש בעיני מוסלמים באתיופיה: קברו של שייח' חוסיין: קדוש סומלי מהמאה ה-13 ממרכה (אנ'), שהכיר את האסלאם לאנשי סידאמו שחיו באזור באותה תקופה. הוא גם ייסד את סולטנות בייל (אנ') ומספרים שעשה ניסים רבים. מספר ניסים אלו תועדו בהגיוגרפיה שפורסמה בקהיר בשנות ה-20 של המאה ה-20. אף על פי שעיירה זו נמצאת כעת בתחומי המולדת של בני האורומו, היא ממשיכה להיות יעדם של כ-50,000 עולי רגל מאתיופיה פעמיים בשנה במהלך החודשים המוסלמיים שבהם חלו החג' ורביע אל-אוול. העלייה לרגל הראשונה היא להנצחת לידתו, והשנייה היא למותו. באופן מסורתי הם נושאים מקלות שסועים המכונים "אול שייח' חוסיין", שהם קטנים ואינם מנוצלים לכל מטרה מעשית. ברגע שהם מגיעים למקדש, עולי הרגל נכנסים בתורם לקבר הקדוש בזחילה דרך פתח קטן.

המתחם הדתי הנרחב המוקדש לשייח' חוסיין כולל את העיירה ואת העמק הסמוך של קצ'מסרה. במהלך המאה ה-18, האמיר עבד אל-שקור בן יוסף מהרר בנה מקדש לקדוש הבגדאדי עבד אל-קאדר אל-ג'ילאני ליד קברו של שייח' חוסיין. כחלק מהמתחם נחנך גם בית קברות. במתחם יש את המסגד של אביו של שייח' חוסיין, שניהם עם "גובה" מסוג הרר. כמו כן, נמצאות בסמוך שלוש מערות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שייח' חוסיין** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Local History in Ethiopia" (PDF). *The Nordic Africa Institute website*. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2011-05-28. נבדק ב-2007-12-03.
**עמארה** (בערבית: **ٱلْعَمَارَة**) היא עיר בדרום-מזרח עיראק ובירת מחוז מיסאן. עמארה ממוקמת על רכס נמוך ואדמות הביצות בין החידקל לפרת, דרומית לבגדאד וכ-50 קילומטרים (31 מייל) מגבול איראן–עיראק.

אוכלוסיית העיר מנתה כ-340,000 ב-2002, 420,000 ב-2005 ו-1,100,000 ב-2020. עמארה היא מרכז מסחר מרכזי לאזור החקלאי שמסביב, וידועה בסחורות ארוגות וכלי כסף. המוצרים הכלכליים העיקריים המיוצרים בצפון עמארה הם דגני חורף כגון חיטה ושעורה, וכן ייצור הקשור לכבשים ולסוסים.

היסטוריה
--------

העיר נוסדה בשנות ה-60 של המאה ה-19 כמוצב צבאי עות'מאני שממנו ניסתה האימפריה לשלוט על השבטים המקומיים.

בשנת 1915 נכבשה עמארה על ידי הבריטים במסגרת מלחמת העולם הראשונה. לפני מהפכת 14 ביולי 1958 עמארה הייתה ידועה בשיטה הפיאודלית שלה עם בעלי אחוזות מקומיות בהפעילו מיליציות פרטיות.

עבדול רחים אל-רחמני ייסד את חנות הספרים הראשונה בעמארה ב-1922, ואת בית הקולנוע הראשון בעיר ב-1950. 

העיר היתה מוקד לקרבות רבים במלחמת איראן–עיראק.

לאחר מלחמת המפרץ, עמארה היתה מוקד משמעותי גם במרידות הלאומיות כנגד סדאם חוסיין. מורדים רבים ברחבי עיראק נסוגו למקלטים בטוחים באזור עמארה. רבים נהרגו ונקברו בקבר אחים מחוץ לעיר. סדאם חוסיין גם נקט בטקטיקה של ניקוז הביצות המקיפות את עמארה וניקוז המים מאזור עמארה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עמארה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007480086605171
* GND: 7608639-2
* VIAF: 236590240
* WorldCat: lccn-n2002163702

 |

1. 1 2  Kjeilen, Tore. "Al Amarah". *Encyclopaedia of the Orient*. אורכב מ-המקור ב-21 באוקטובר 2006. נבדק ב-2006-10-20. `{{cite encyclopedia}}`:  (עזרה)
2. ↑  "Al 'Amarah". *Encarta Online Encyclopedia*. Microsoft. 2001. נבדק ב-2006-10-20.
3. ↑  "al-'Amarah". *Encyclopædia Britannica*. נבדק ב-2006-10-20.
4. ↑  Muhammad, Zayer (2009). *Hayati Fi al-Iraq: Thikrayat Awal Tabeeb Iraqi Sakan al-Siweed* [*My life in Iraq: The memories of the first Iraqi doctor in Sweden*] (בערבית). al-Markaz al-Arabi al-Duwali Lil I'lam. ISBN 9789775783264.
**קארל גנדרסון** (באנגלית: **Carl Gunderson**;‏ 20 ביוני 1864 – 16 בפברואר 1933) היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הדרומית ה-11 בשנים 1925–1927. לפני כן, החל מ-1921, הוא כיהן כסגן מושל המדינה ה-13.

ראשית חייו
----------

קארל גנדרסון נולד בבקתת עץ במחוז קליי שבטריטוריית דקוטה, ליד העיר ורמיליון. כבחור צעיר הוא הקים בית על חלקת קרקע שאותה הוא החזיק כל ימי חייו, ועד יומו האחרון הוא זיהה עצמו כחוואי. הוא למד באוניברסיטת דקוטה הדרומית ובאוניברסיטת קורנל, ונכנס לעסקי מסחר בוורמיליון. גנדרסון נשא לאישה את גרטרוד ברטלסון, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.

קריירה פוליטית
--------------

גנדרסון נבחר חמש פעמים לסנאט של דקוטה הדרומית, וכיהן בו בשנים 1893–1894, בשנים 1897–1902 ובשנים 1917–1918. במושב הסנאט של 1899 הוא שימש כנשיאו הזמני. בשנים 1921–1925 הוא כיהן כסגן מושל המדינה תחת המושל ויליאם מקמסטר.

ב-1924, כאשר מקמסטר ביקש שלא להיבחר לכהונה נוספת, התמודד גנדרסון בהצלחה ונבחר כמושל דקוטה הדרומית לאחר שהביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית ויליאם בולו. עם זאת, ב-1926 הוא נוצח על ידי בולו בהפרש קטן, דומה לזה שבו הוא ניצח אותו שנתיים קודם לכן. ב-1930 הוא התמודד שוב על משרת המושל. בבחירות המקדימות של הרפובליקנים של אותה שנה אף אחד מהמועמדים לא זכה ב-35 אחוזים מהקולות, ועל פי חוקי המדינה, מועמד המפלגה היה אמור להיבחר על ידי הוועידה המדינתית של המפלגה. אף על פי שהגיע שני בבחירות המקדימות, ההצבעה לטובתו של גנדרסון בוועידה הייתה נמוכה יחסית. התמיכה בו קרסה עד מהרה, ושמו יצא מרשימת המועמדים לאחר כמה סבבי הצבעה. ב-1932 ניסה גנדרסון שוב להיבחר כמועמד המפלגה מול המושל המכהן וורן גרין, אך הובס בהפרש גדול.

מותו
----

קארל גרדרסון נפטר בביתו שבמיטשל, דקוטה הדרומית ב-26 בפברואר 1933. הוא נטמן בבית הקברות בלאף ויו שבוורמיליון.

לקריאה נוספת
------------

* Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1453.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קארל גנדרסון** בוויקישיתוף
* קארל גנדרסון באתר אגודת המושלים הלאומית (באנגלית)
* קארל גנדרסון באתר The Political Graveyard (באנגלית)
* קארל גנדרסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

| מושלי דקוטה הדרומית דקוטה הדרומיתדקוטה הדרומית |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| ארתור מלט • צ'ארלס שלדון • אנדרו לי • צ'ארלס הרייד • סמואל אלרוד • קו קרופורד • רוברט וסי • פרנק ביירן • פיטר נורבק • ויליאם מקמסטר • קארל גנדרסון • ויליאם בולו • וורן גרין • טום ברי • לסלי ג'נסן • הרלן בושפילד • מרל שרפ • ג'ורג' ת. מייקלסון • סיגרד אנדרסון • ג'ו פוס • ראלף הרסת' • ארצ'י גברד • נילס בו • פרנק פאראר • ריצ'רד קניפ • הארווי וולמן • ביל ג'נקלו • ג'ורג' ס. מייקלסון • וולטר דייל מילר • ביל ג'נקלו • מייק ראונדס • דניס דוגארד • קריסטי נואם |  |

 |


|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1193072646
* LCCN: no2005097185
* SNAC: w6x64nq2
* VIAF: 41580724
* WorldCat: lccn-no2005097185

 |
**מטאנסס** (בספרדית: **Matanzas**) היא בירת מחוז בעל אותו השם בקובה. מטאנסס ידועה בשל המשוררים, התרבות והפולקלור האפרו-קובני שלה. העיר ממוקמת על החוף הצפוני של האי, על מפרץ בעל אותו השם, כ-90 קילומטרים (56 מיל) מזרחית לבירה הוואנה.

מטאנסס נקראת גם *עיר הגשרים*, על שבעה עשר הגשרים שחוצים את שלושת הנהרות שחוצים את העיר (ריו יומורי, סן חואן וקאנימאר). מסיבה זו היא כונתה "ונציה של קובה". היא נקראה גם "La Atenas de Cuba" ("אתונה של קובה") בהקשר למשורריה.

בשנת 2022 מנתה אוכלוסיית מטאנסס כ-163,631 תושבים. שטח העיר הכולל הוא כ-317 קילומטרים רבועים (122 מילים רבועים), עם צפיפות אוכלוסין של כ-520 נפש לקילומטר רבוע.

היסטוריה
--------

 כיכר ליברטד בעיר
 נקרופוליס דה סן קרלוס בורומיאו
מטאנסס נוסדה בשנת 1693. זאת בעקבות צו מלכותי מה-25 בספטמבר 1690, שקבע התיישבות של משפחות מהאיים הקנריים.

אזור מטאנסס חווה פיתוח אינטנסיבי של גידולי הסוכר במהלך התקופה הקולוניאלית.לשם כך עבדים אפריקאים רבים הובאו כדי לתמוך בתעשיית הסוכר, במיוחד במהלך המחצית הראשונה של המאה התשע-עשרה. בשנת 1792 היו במטנזס 1,900 עבדים, שהיוו בערך כ-30% מהאוכלוסייה. בשנת 1817, אוכלוסיית העבדים של מטאנסס גדלה ל-10,773 עבדים, שהיוו כמעט 50% מכלל האוכלוסייה. עד 1841, 53,331 עבדים היוו 62.7% מאוכלוסיית מטאנסס. ב-1859 כבר חיו באזרו זה כ-104,519 עבדים. במהלך התקופה התרחשו כמספר מרידות עבדים. 

בשנת 1898 מטאנסס הפכה לאחת מזירות הקרב הראשונות במלחמת ארצות הברית–ספרד. העיר הופצצה על ידי כלי שיט של הצי האמריקני ב-25 באפריל 1898, מיד לאחר תחילת המלחמה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מטאנסס** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007559917105171
* GND: 4247179-5
* LCCN: n85092340
* NARA: 10036619
* VIAF: 134930731
* WorldCat: lccn-n85092340

 |


1. ↑  "Matanzas (Municipality, Cuba) - Population Statistics, Charts, Map and Location". *www.citypopulation.de*. נבדק ב-2024-02-03.
2. ↑  Statoids (ביולי 2003). "Municipios of Cuba". נבדק ב-2007-10-07. `{{cite web}}`:  (עזרה)
3. ↑  Guije.com. "Matanzas" (בספרדית). נבדק ב-2007-10-07.
4. ↑  "Matanzas". *www.cubagenweb.org*.
5. 1 2  Bergad, Laird W. *Cuban Rural Society in the Nineteenth Century: The Social and Economic History of Monoculture in Matanzas*. Princeton University Press, 1990.
**מקנזי ליטל** (באנגלית: **Mackenzie Little**; נולדה ב-22 בדצמבר 1996) היא אתלטית אוסטרלית, זוכת מדליית ארד באליפות עולם (בודפשט 2023) וסגנית אלופת חבר העמים הבריטי (ברמינגהאם 2022) בהטלת כידון.

ביוגרפיה
--------

ליטל נולדה ברוצ'סטר שבוויטוריה, אוסטרליה. בצעירותה התחרתה בהטלת כידון, בריצת 400 מטר משוכות ובקרב שבע.

### 2013

#### אלופת עולם עד גיל 18

באליפות העולם עד גיל 18 שנערכה ביולי בדונצק שבאוקראינה זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אליפות חדש של 61.47 מטר.

### 2021

באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיימה במקום שמיני בהטלת כידון בתוצאה של 59.96 מטר.

### 2022

באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, סיימה במקום חמישי בהטלת כידון בשיא אישי חדש של 63.22 מטר.

#### סגנית אלופת חבר העמים הבריטי

במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באוגוסט בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בשיא אישי חדש של 64.27 מטר.

### 2023

#### מדליית ארד באליפות עולם

באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה זכתה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 63.38 מטר, אחרי הארוקה קיטגוצ'י מיפן (66.73 מטר) ופלור רואיס מקולומביה (65.47 מטר).

שיאים אישיים
------------

* הטלת כידון: 65.70 מטר (2023)

קישורים חיצוניים
----------------

* מקנזי ליטל, ברשת החברתית פייסבוק
* מקנזי ליטל, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
* מקנזי ליטל, ברשת החברתית אינסטגרם
* מקנזי ליטל, ברשת החברתית LinkedIn
* מקנזי ליטל, באתר olympedia.org
* מקנזי ליטל, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* World Athletics: 14464527

 |
שגיאות פרמטריות בתבנית:מקורות   
פרמטרי חובה [ נושא ] חסרים 


פירוש נוסף ערך זה עוסק בביטוי מטפורי. אם התכוונתם לסרטו של טוד סטפנס משנת 2021, ראו שירת הברבור (סרט, 2021).
ברבור ממין "הברבור האילם" פורש כנפיו**שירת הברבור** הוא ביטוי מטפורי שמשמעו היצירה האחרונה, או האמירה האחרונה של מוזיקאי או משורר. בהרחבה, משמש הביטוי לציון הפעולה האחרונה או היצירה האחרונה בתחום פעולה מסוים לפני עזיבתו.

רקע
---

מקור הביטוי במיתוס הנושן לפיו הברבור המצוי (*Cygnus olor*, "הברבור האילם") אינו משמיע קול במהלך חייו, אך בגוועו הוא משמיע שירה ענוגה ושוברת לבבות. המיתוס היה מוכר כבר בעת העתיקה. פליניוס הזקן עוסק בספר העשירי של "תולדות הטבע" שלו בציפורים, ובפרק 32 שנושאו ברבורים מציין: "נטען כי ברגע מותו הברבור משמיע שיר אבל, אך זוהי שגיאה, לדעתי, לפי בדיקות שביצעתי במספר הזדמנויות." 

בפועל, לא רק שהברבור המצוי אינו משמיע שיר אֵבֶל בעת מותו, הוא אינו אילם כלל, וישמיע קול חצרוץ דק או קול נשיפה בעת רוגזה או כאשר מאיימים על הטריטוריה שלו. ייתכן שהסיפור נולד משום שהברבור המצוי נוטה פחות להשמעת קולות מהברבור השר (*Cygnus cygnus*) בעל המקור הצהוב, או מקרוב משפחתו הברבור הקטן (*Cygnus bewickii*). 

השימוש בביטוי רווח בספרות, בשירה ובמוזיקה, כשהיצירה המפורסמת ביותר בנושא היא ככל הנראה מחזור השירים "שירת הברבור" של פרנץ שוברט (Schwanengesang), שפורסמה בשנת מותו, 1828. הביטוי התגלגל ככל הנראה לעברית מן הגרמנית, אולי בהשפעת יצירתו של שוברט.
**אקוסילאוס** (ביוונית עתיקה: Ἀκουσίλαος) איש ארגוס, היה לוגוגרף ומיתוגרף יווני שחי במחצית השנייה של המאה ה-6 לפסה"נ, אך יצירתו שרדה רק בפרגמנטים ובתקצירים של נקודות בודדות.

אקוסילאוס נקרא בנו של קבאס או סקבראס, אך לא ידוע אם היה מארגוס הפלופונסית או הבואוטית.
הוא נחשב על ידי אחדים מבין שבעת חכמי יוון.

על פי הלקסיקון הביזנטי סודא (המאה ה-10), אקוסילאוס כתב גנאלוגיות (אילנות יוחסין) מתוך לוחות נחושת שאביו מצא בעת שחפר בביתו. כמה פרשנים מודרניים רואים מקור זה בחשדנות.
מצוטטים שלושה ספרים של הגנאלוגיות שלו, שהיו ברובם רק תרגום של הסיודוס לפרוזה.
כמו רוב הלוגוגרפים האחרים, הוא כתב בניב האיוני. אפלטון הוא הסופר הקדום ביותר שמזכיר אותו.
יוסף בן מתתיהו מזכיר בחיבורו "נגד אפיון" את אקוסילאוס בתוך שורה של סופרים יוונים לדוגמה, שבדו סיפורים מדמיונם וסתרו זה את זה. יוסף בן מתתיהו מזכיר את אקוסילאוס גם בספר "קדמוניות היהודים".

החיבורים שנשאו את שמו של אקוסילאוס בתקופה מאוחרת יותר היו מזויפים.

הוא אחד המחברים שהפרגמנטים שלו נאספו ב- *Die Fragmente der griechischen Historiker* של פליקס יעקובי.

קישורים חיצוניים
----------------

* פרגמנטים של אקוסילאוס, באתר demonax.info

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Smith, William (ed.). "Acusilaus". *A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology*. Perseus Digital Library.
2. ↑  Suidas, s.v. Ακουσίλαος, alpha,942
3. ↑  קלמנס מאלכסנדריה, **סטרומטה**, ספר 6, 2
4. ↑  אפלטון, **המשתה**, פרק ו (178b), בפרויקט בן יהודה.
5. ↑  יוסף בן מתתיהו, **נגד אפיון**, מאמר ראשון, פרק ג: "כמה פעמים חלק הלניקוס על אקוסילאוס בייחוסי משפחות, וכמה הירבה אקוסילאוס לתקן את דברי הסיודוס" (תרגום יעקב נפתלי שמחוני).
6. ↑  יוסף בן מתתיהו, **קדמוניות היהודים**, ספר א, 108.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987008575568005171
* BNE: XX5525495
* BnF: cb10425123d (data)
* GND: 119545802
* ICCU: PUVV129008
* ISNI: 0000 0000 7154 2609
* LCCN: nr2006008684
* NKC: jo2015881355
* NLG: 160434
* NTA: 069735964
* RERO: 02-A023693911
* SUDOC: 149112386
* VcBA: 495/358133
* VIAF: 51651645
* WorldCat: lccn-nr2006008684

 |
**הבחירה הדמוקרטית** היא מפלגה בישראל שהוקמה במהלך כהונת הכנסת ה-15 על ידי רומן ברונפמן לאחר שפרש מישראל בעליה ואשר התמזגה בהמשך עם מרצ. במצעה תמיכה בהסכם שלום עם הפלסטינים, סרבנות לשירות צבאי ולגליזציה של סמים קלים.

תולדות המפלגה
-------------

ביולי 1999 פרשו רומן ברונפמן ואלכסנדר צינקר מישראל בעליה, על רקע אי הסכמה עם עמדת המפלגה, במיוחד בנושאים חברתיים, והתנגדות להסכם הקואליציוני בין ישראל בעליה וממשלתו של אהוד ברק, שכללה גם את ש"ס והמפד"ל. לאחר הפרישה הקימו ברונפמן וצינקר סיעה עצמאית, תחילה הייתה הסיעה ללא שם, לאחר שישה ימים נבחר השם "**מחר - מפלגת חברה ורפורמות**", שם שהוחלף לאחר שלושה חודשים ל"**בחירה דמוקרטית**". במהלך הכנסת ה-15 דובר רבות על אפשרות צירופה של הבחירה הדמוקרטית למפלגות אחרות, כשהבולטת ביניהן הייתה שינוי, אך לבסוף נשארה הסיעה עצמאית.

ב-24 בנובמבר 2002, לקראת הבחירות לכנסת ה-16, החליט רומן ברונפמן לרוץ יחד עם מרצ ברשימה משותפת שכללה גם את תנועת שח"ר, שבה שוריין לו המקום החמישי. אלכסנדר צינקר, שלא היה שותף לאידאולוגיה הסוציאל-דמוקרטית של ברונפמן, פרש והקים את סיעת אזרח ומדינה, שרצה לכנסת ברשימה עצמאית, אך לא עברה את אחוז החסימה.

ברונפמן נבחר לכנסת ה-16 לאחר שהרשימה המאוחדת של מרצ ושותפותיה זכתה בשישה מנדטים. בתחילת 2004 התאחדה מרצ עם תנועת שח"ר. ברונפמן בחר שלא להצטרף לאיחוד ושמר על עצמאות מפלגתו, אם כי נשאר חבר בסיעה המשותפת. לקראת הבחירות לכנסת ה-17 הצהיר ברונפמן כי בכוונתו להוביל את מפלגתו בצורה עצמאית, אך התחרט כחודשיים לפני הבחירות והסיר את מועמדות מפלגתו.

מאז תום כהונתה של הכנסת ה-16 נותרה הבחירה הדמוקרטית "מפלגת מדף" שלא התמודדה בבחירות לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש הסכים רומן ברונפמן כי המפלגה תשמש כפלטורמה לחבירתו של יאיר גולן למפלגת מרצ, כך שיאיר גולן, עד אותה עת חבר מפלגת ישראל דמוקרטית, יעבור למפלגה ויחתום בשמה על הסכם איחוד המפלגה עם מרצ. גולן לא השלים את המהלך מסיבות טכניות, הוצב במקום ה-7 ברשימת העבודה-גשר-מרצ על חשבון המכסה של מרצ ונבחר לכנסת.

נציגי המפלגה בכנסת
------------------


| כנסת | חברי כנסת | הערות |
| --- | --- | --- |
| **הכנסת ה-15 (1999)** | 2 מנדטים: רומן ברונפמן, אלכסנדר צינקר | הסיעה נוצרה ב-20 ביולי 1999 עם פרישת חבריה מישראל בעליה. ב-26 ביולי 1999 ניתן לה השם "מחר - מפלגת חברה ורפורמות". ב-18 באוקטובר 1999 שונה שמה ל"הבחירה הדמוקרטית". |
| **הכנסת ה-16 (2003) במסגרת מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר** | מנדט אחד (מתוך 6 לרשימה כולה): רומן ברונפמן | * רשימת מועמדים מלאה, הכוללת את כלל מועמדי הרשימה המאוחדת, ראו כאן.
* בתחילת 2004 התאחדו המפלגות מרצ ושח"ר בהקמת יחד. בעקבות כך שונה שם הסיעה בכנסת ב-15 ביוני 2004 ל"יחד (ישראל חברתית דמוקרטית) והבחירה הדמוקרטית". ב-27 ביולי 2005 שונה שם הסיעה שוב ל"מרצ-יחד והבחירה הדמוקרטית".
 |

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של הבחירה הדמוקרטית
* אתר מפלגת הבחירה הדמוקרטית
* סיעת הבחירה הדמוקרטית בכנסת החמש־עשרה, באתר הכנסת

הערות שוליים
------------

1. ↑  טל שלו‏, על רקע הקריאות לחיבור בשמאל: גנץ ייפגש מחר עם פרץ והורוביץ, באתר וואלה!‏, 7 בינואר 2020
פירוש נוסף ערך זה עוסק בסוגה מוזיקלית. אם התכוונתם לסרט פעולה, ראו אל מריאצ'י.

**מָריאָצ'י** (בספרדית: **Mariachi**) הוא סוגה מוזיקלית שמקורה במדינת חליסקו, שבמערב מקסיקו. מוזיקת הז'אנר משלבת כלי מיתר ומושפעת מההתפתחות ההיסטורית והתרבותית של מערב מקסיקו. לאורך היסטוריית המריאצ'י, מוזיקאים ערכו יצירות אקספרימנטליות עם כלי נשיפה, וכלי הקשה. בנוסף, גורמים סוציו-היסטוריים השפיעו על הרפרטואר מבחינת ביצועים ומגוון המאפיינים של השירה בכל אזור. כמו גם על אבולוציית הלבוש הנלווה לביצועים.

המריאצ'י מהווה אלמנט חשוב בלימודי המוזיקה המקסיקנית משום שההרכב שנוצר במהלך התקופה הקולוניאלית, מצא את מהותו בעידן הפוסט קולוניאלי, ופרח בתקופה לאומנית, ותוך כך הפך לבעל השפעה עולמית בזמנים המודרניים. במהלך התפתחות זו, בעיקר מאז התקופה הלאומנית, מוזיקת מריאצ'י הפכה לסמל של מוזיקה מקסיקנית וזכתה לפרסום השירה המקסיקנית בפלטפורמה חוץ אזורית. זאת באמצעות השתתפות בתוכניות רדיו פופולריות, הופעה בסרטים מקסיקניים מוקדמים, וביצוע קמפיינים נשיאותיים.

אנסמבל מריאצ'י מורכב לרוב מכינורות, חצוצרות, גיטרה קלאסית, ויולה, גיטרה בס, גיטרה אקוסטית, ולפעמים נבל. הנגנים מופיעים בתלבושת אחידה שחורה עם עיטורים בצבע כסף, הכוללת מכנס רכיבה הקרוי "צ'ארו" וכובע רחב-שוליים.

המריאצ'יס המקוריים היו נגני רחוב מקסיקנים, אבל היום מרביתם בדרנים מקצועיים בתעשיית הבידור, ובעלי כישורי נגינה על יותר מכלי אחד, כשכל נגן גם יכול לשיר. לפעמים הם מלווים זמרי פופ, דוגמת היא הזמרת סלינה, שהתחילה את דרכה כחלק מתרבות המריאצ'י המקומית. שירי נרקוקורידו הם מוזיקה בסגנון זה.

בשנת 2016 הכיר ארגון אונסק"ו בסוגה המוזיקלית של המריאצ'י כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **מריאצ'י** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **מריאצ'י** |

* היסטוריית המריאצ'י, באתר האנציקלופדיה הלטינית
* מריאצ'י, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* SUDOC: 029630525

 |
**ארטמיסה** (בספרדית: **Artemisa**) היא עיר בקובה, ובירת מחוז בעל אותו השם. שטח העיר הוא 642 קילומטרים רבועים ואוכלוסייה של למעלה מ-86,444 תושבים (נכון ל-2022). שטח העיר הכולל הוא כ-690 קילומטרים רבועים (270 מילים רבועים). צפיפות האוכלוסין עומדת על כ-130 נפש לקילומטר רבוע.

היסטוריה
--------

העיירה נוסדה בשנת 1818.הצורך להקמת העיר עלה בעקבות שריפה שהתרחשה ב-25 באפריל 1802 במספר שכונות בהוואנה. בעקבות השריפה נותרו משפחות רבות חסרות בית. ב-1818, הודות לתרומתו של דון פרנסיסקו דה ארנגו אי פניאלבר, החלה בניית הכנסייה המקומית שנחנכה ב-22 בדצמבר 1825. מקור השם *ארטמיסה* אינו ברור. נטען שמקורו מהאלה היוונית ארטמיס.

העיירה זכתה למעמד עצמי ב-9 ביוני 1878, על פי צו מלכותי. ב-1 בינואר 1879 התקיימה הישיבה הראשונה של מועצת העיר.

באזור לא התקיימה לחימה במהלך מלחמת עשר השנים, מכיוון שלא התרחשה כלל לחימה במערב האי. 

ארטמיסה הייתה מקור חשוב לכח אדם צבאי בכוחותיו של פידל קסטרו במהפכה הקובנית.

כלכלה
-----

במהלך המאה ה-19 העיירה התפתחה ושגשגה מבחינה כלכלית בזכות ייצור הקפה בתחילה ולאחר מכן העיר ייצרה גם טבק וסוכר. הפיתוח הכלכלי הואץ על ידי הגעת הרכבת ב-1864 ובניית הכבישים הארציים שקישרו את העיר לשאר הארץ.

הכלכלה הנוכחית של ארטמיסה מבוססת על חקלאות (הכוללת בעיקר גידולי פירות, אורז וקני סוכר), גידול חזירים, תעשיית מלט וחומרי בנייה, ייצור טבק, ייצור טקסטיל וחומרי הדברה. בתחילת המאה ה-21 ענף הסוכר חדל מלהיות דומיננטי בעיר.

חינוך
-----

בעיר נמצאת אוניברסיטת ארטמיסה, אשר מכשירה אנשי מקצוע במדעי החקלאות ומורים לבתי ספר תיכון. באוניברסיטה פועלת גם הפקולטה למדעי הרפואה, שמכשירה רופאים, רופאי שיניים ואנשי מקצוע אחרים בתחום הבריאות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ארטימסה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007542980305171

 |


1. ↑  "Artemisa (Municipality, Cuba) - Population Statistics, Charts, Map and Location". *www.citypopulation.de*. נבדק ב-2024-02-03.
2. ↑  Statoids (ביולי 2003). "Municipios of Cuba". ארכיון מ-12 באוקטובר 2007. נבדק ב-2007-10-07. `{{cite web}}`:  (עזרה)
**מירי שילון** (נולדה ב-19 ביוני 1954) היא שחקנית, מנחת טלוויזיה, מפיקה ועריכה ישראלית.

ביוגרפיה
--------

שילון נולדה בשם **מרים צביון** וגדלה בכפר שמואל.

היא הכירה את דן שילון בניו יורק, בעת שהייתה שם בשליחות מטעם המדינה והוא שימש שם כתב של רשות השידור. שילון היה נשוי באותו זמן; לאחר תקופה של 7 שנים הוא התגרש ונישא למירי שילון. לבני הזוג שילון שתי בנות: עדי, מנחת רדיו וטלוויזיה, ודפנה, זמרת שהתמודדה בתוכנית הכישרונות The Voice ישראל. במהלך נישואיהם ועד לפרידתם בשנת 2012 התגוררו בני הזוג בקיסריה ובזכרון יעקב.

ב-1998 הנחתה שילון בערוץ הראשון את תוכנית האירוח "שילון בראשון".

ב-2001 שיחקה בטלנובלה הישראלית "סיטי טאוור" בתפקיד אריאלה רפפורט, ה"ביץ'" בסדרה.

ב-2005 הגישה לצד בעלה בערוץ 10 את התוכנית "זוג בכותרות".

ב-2019 שיחקה בתוכנית הראליטי 2025, את מנהלת הבנק - גברת סילבר.

יצחק רבין ומירי שילון בקוקטייל שערכה לכבוד השתתפותו בתוכנית מיוחדת ליום העצמאות

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקיציטוט ציטוטים בוויקיציטוט: **מירי שילון** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **מירי שילון** |

* מירי שילון, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
* מירי שילון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* מירי שילון באתר אישים
* אביבה קרול, ‏מירי שילון חתמה בערוץ 1, באתר גלובס, 27 ביולי 1998
**איונה טימופייביץ' ניקיצ'נקו** (ברוסית: **Иона Тимофеевич Никитченко**;‏ 28 ביוני 1895 – 22 באפריל 1967) היה משפטן רוסי ששימש כשופט בית המשפט העליון של ברית המועצות. מאוחר יותר היה שופט במשפטי נירנברג מטעם ברית המועצות.

ראשית חייו וקריירה
------------------

ניקיצ'נקו נולד למשפחת איכרים בחוטור (אנ') טוזלוקוב (כיום בשטחי מחוז רוסטוב). הוא למד במכון החקלאי שם ומשנת 1916 היה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. במאי 1920 מונה לסגן יושב ראש בית המשפט הצבאי של אזור סמירצ'יה. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה לחם בקו החזית במרכז אסיה. בשנת 1924 מונה כחבר במכללת בית הדין הצבאי של המחוז הצבאי של מוסקבה.

כסגן יו"ר הקולגיה הצבאית של בית המשפט העליון של ברית המועצות, הוביל ניקיצ'נקו כמה ממשפטי הראווה הידועים לשמצה של יוסיף סטלין, במהלך הטיהורים הגדולים מ-1936 עד 1938, ובעיקר גזר את דינם של לב קמנייב וגריגורי זינובייב.

משפטי נירנברג
-------------

ניקיצ'נקו היה אחד משלושת המנסחים העיקריים של אמנת לונדון, שמכוחה פעל בית הדין במשפטי נירנברג. הוא גם היה השופט מטעם ברית המועצות במשפטים עצמם והיה נשיא מושב בית הדין בברלין. דעותיו הקדומות של ניקיצ'נקו ניכרו מלכתחילה. בטרם התכנס בית הדין, הסביר ניקיצ'נקו את המשפטים מנקודת מבט סובייטית:

> 
> אנו עוסקים כאן בפושעי מלחמה ראשיים שכבר הורשעו ושהרשעתם כבר הוכרזה על ידי הצהרות מוסקבה וקרים [יאלטה] של ראשי הממשלות [של בעלות הברית]... כל הרעיון הוא להבטיח עונש מהיר וצודק על הפשע.
> 
> 
> 
> — Robert Jackson, on June 29, 1945
> 

ניקיצ'נקו התנגד לזיכוים של היילמאר שאכט, פרנץ פון פאפן והנס פריטשה; הוא גם טען כי יש לגזור עונש מוות על רודולף הס, שבסופו של דבר נידון למאסר עולם על ידי בית הדין. ניקיצ'נקו גם מצא את פסקי הדין שגויים ביחס לקבינט של היטלר, המטה הכללי של גרמניה (אנ') והפיקוד העליון של הוורמאכט.

ניקיצ'נקו חשש מפשרה קלה מדי. בנקודת הדיון הסופית בחן מחדש את עניינו של הס והצביע בעד מאסר עולם, כך שלהס לא נותרה הזדמנות להיחלץ בדרגת ענישה נמוכה יותר.

קריירה מאוחרת
-------------

במרץ 1946 נבחר ניקיצ'נקו מחדש לבית המשפט העליון של ברית המועצות, ועד יולי 1949 שימש כסגן יושב הראש שלו. מאוגוסט 1949 עד ספטמבר 1951 היה ראש המחלקה לספינות קו במשרד המשפטים של ברית המועצות. הוא פרש לגמלאות ב-1951.

איונה ניקיצ'נקו נפטר ב-1967 ונקבר בבית העלמין וודנסקויה במוסקבה.

הערות שוליים
------------

1. ↑  Реабилитирован посмертно
2. ↑  Фотоархив Введенское кладбище - Немецкое кладбище Москва - Участок № 28/Никитченко
**הרניוס מודסטינוס** (בלטינית: *Herennius Modestinus*) היה עובד מדינה ומשפטן רומי מהולל, תלמידו של אולפיאנוס, שפעל בסביבות שנת 250 לספירה.

נראה שהוא היה יליד אחת הפרובינקיות הרומיות דוברות היוונית, או כנראה דלמטיה (אנ').
ייתכן שבין 223 ל-225 לספירה הוא היה מזכיר *a libellis* תחת הקיסר אלכסנדר סוורוס, ובערך בשנת 228 הוא היה פראיפקטוס ויגילום (אנ') (*praefectus vigilum*, מפקד משמר העיר רומא).

בחוק הציטוטים (אנ') של קיסר האימפריה הרומית המערבית ולנטיניאנוס השלישי (המאה ה-5) הוא מסווג עם פפיניאנוס (אנ'), פאולוס (אנ'), גאיוס (אנ') ואולפיאנוס, כאחד מחמשת המשפטנים שדעותיהם המתועדות נחשבו מכריעות. הוא נחשב למשפטן הגדול האחרון בעידן הקלאסי של המשפט הרומי.

הוא מוזכר בצו של הקיסר גורדיאנוס השלישי בשנת 240 בקשר לתשובה שנתן מודסטינוס לגורם שאליו הופנה הצו.
לא פחות מ-345 קטעים בדיגסטה של קורפוס יוריס קיוויליס (המאה ה-6) לקוחים מכתביו.
הוא מחברם של קובץ שאלות ותשובות ודיגסטה, שנכתב ב-12 ספרים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מודסטינוס** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3 4 5  Modestinus, Herennius, המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007265572205171
* BIBSYS: 14021329
* BnF: cb13486846w (data)
* GND: 11889109X
* ICCU: BVEV020110
* ISNI: 0000 0000 9406 2413
* LCCN: n88029494
* NTA: 070033102
* RERO: 02-A019057615
* SUDOC: 145299961
* VcBA: 495/49145
* VIAF: 13105767
* WorldCat: lccn-n88029494

 |
**ויליאם (ביל) גריפית וילסון** (26 בנובמבר 1895 - 24 בינואר 1971), הידוע גם בשם ביל וילסון או ביל דבליו, היה יוצר שיטת שנים עשר הצעדים להחלמה מהתמכרות, וממייסדי אלכוהוליסטים אנונימיים, ארגון בינלאומי עם יותר משני מיליון חברים. בעקבות מסורת 12 של AA הדורשת אנונימיות מחברי הקבוצות, וילסון ידוע בכינויו "**ביל W**". 

פיכחון הקבע של וילסון החל מ-11 בדצמבר 1934. וילסון מת מדלקת ריאות בשנת 1971. בשנת 1999 בחר בו המגזין "טיים" כאחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר על המאה ה-20.

נישואים, עבודה, ואלכוהוליזם
---------------------------

וילסון נישא ללויס ב -24 בינואר 1918, ממש לפני שיצא לשרת במלחמת העולם הראשונה בתור סגן בארטילריית החופים. לאחר שירותו הצבאי, וילסון חזר לגור עם אשתו בניו יורק. הוא לא הצליח לסיים את לימודיו בבית ספר למשפטים, כי הוא היה שיכור מכדי להשקיע בלימודיו. הוא הפך לספסר מניות ונסע ברחבי ארצות הברית עם אשתו, כדי לבצע הערכת חברות עבור משקיעים פוטנציאליים. עם זאת, שתייתו הכרונית עשתה את העסקים לבלתי אפשריים והרסה את המוניטין שלו.

תוכנית רוחנית להתאוששות
-----------------------

בנובמבר 1934 ביקר את ביל חבר אלכוהוליסט ותיק בשם אבי. וילסון נדהם לגלות כי אבי היה פיכח במשך כמה שבועות תחת הדרכתה של קבוצת אוקספורד. ביל השתתף מעט בקבוצה, אך זמן קצר לאחר מכן, הוא שוב אושפז בבית החולים כדי להתאושש מהתקף שתייה. במשך שהייתו בביה"ח, על פי דבריו, הוא חוה חויה רוחנית. ביל תיאר את חוויותיו לרופאו ד"ר סילקוורט שאמר לו, "משהו קרה לך שאני לא מבין. אבל מוטב להיאחז בו".

ביל הצטרף לקבוצת אוקספורד וניסה לעזור לאלכוהוליסטים אחרים, אבל הצליח רק בשמירה על הפכחות שלו. במהלך נסיעת עסקים לאקרון, אוהיו, וילסון התפתה לשתות שוב והגיע למסקנה שכדי להישאר פיכח הוא זקוק לעזור לאלכוהוליסט אחר. הוא התקשר לכומר מקומי שהפנה אותו לד"ר בוב סמית. ביל שיתף את סמית בתיאור החלמתו, מה שהוביל את סמית גם כן לפיכחות. לאחר מכן ביל ובוב החלו לעבוד עם אלכוהוליסטים אחרים. ופתחו את קבוצת אלכוהוליסטים אנונימיים הראשונה.

בשנת 1938, לאחר ש-100 אלכוהוליסטים באקרון וניו יורק התפכחו בצורה רצינית, ביל הוציא ספר. הספר קיבל את התואר אלכוהוליסטים אנונימיים, וכלל את רשימת הפעילויות להחלמה ולעזרה רוחנית אשר כונתה שנים עשר הצעדים. מאוחר יותר וילסון גם כתב את 12 המסורות, סדרה של הנחיות רוחניות כדי להבטיח את ההישרדות של קבוצות AA.

בתרבות
------

ב-1989 יצא הסרט "שמי הוא ביל", בכיכובם של ג'יימס וודס, בתפקיד ביל, וג'יימס גארנר בתפקיד ד"ר בוב. הסרט מתאר את סיפור החלמתו של ביל והקמת AA.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ביל W** בוויקישיתוף
* ביל W, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  מסורת 12 - אנונימיות היא הבסיס הרוחני לכל מסורותינו, להזכירנו תמיד להעמיד עקרונות לפני האישיות.
2. ↑  Cheever, 2004, p 91.
3. ↑  הספר הגדול, הוצאה פנימית של AA, עמ' 16

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007504071005171
* BIBSYS: 1001584
* BNE: XX1186739
* BnF: cb17008813m (data)
* GND: 109140079
* ISNI: 0000 0000 8099 7226
* LCCN: n50023083
* LNB: 000174526
* MusicBrainz: da3e7395-a968-4878-9c5d-5208ceb887d3
* NDL: 01000737
* NKC: mzk2015880212
* NLA: 35585322
* NTA: 072108274
* SNAC: w6gf84vj
* Trove: 1004420
* VIAF: 20241862
* WorldCat: lccn-n50023083

 |
**בית ברוס** או **שבט ברוס** (באנגלית: **Bruce**, בסקוטית גאלית: **Brùs**) הוא שבט סקוטי מדרום סקוטלנד ובית מלוכה במהלך המאה ה-14 כאשר שני מלכים מבית זה משלו בסקוטלנד.

היסטוריה
--------

מקורו של בית ברוס בנורמנדי שבצרפת במאה ה-11. מקור שמה של המשפחה בעיר ברויס (בריקס של ימינו), בו בנה אדם דה ברוס טירה. צאצאו, רוברט דה ברוס הגיע לאנגליה עם ויליאם הכובש. בעקבות עזרתו בכיבוש אנגליה, העניק לו ויליאם הכובש אדמות באזור יורקשייר. בנו, רוברט ברוס, לורד אנאנדייל קיבל מדייוויד הראשון, מלך סקוטלנד אדמות באנאנדייל ותואר אצולה סקוטי, אולם הוא איבד את התואר והאדמות בשל תמיכתו בצבא האנגלי בקרב הנס (Battle of the Standard) בשנת 1138. האדמות והתואר הושבו לבנו הצעיר מאוחר יותר.

נכדו של רוברט ברוס, לורד אנאדייל, שנקרא אף הוא רוברט, נשא בשנת 1219 לאישה את איזבלה, בתו השנייה של דייוויד מסקוטלנד, רוזן הנטיגדון (ונכדתו של דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד). נישואים אלה קישרו את משפחת ברוס עם משפחת המלוכה הסקוטית. רוברט, לורד אנדייל החמישי, הוכרז יורש העצר למלך אלכסנדר השלישי שהיה באותה עת בלא ילדים, אולם לאחר מכן נולדו למלך שלושה ילדים, ורוברט לא זכה בכתר.

מלכי בית ברוס
-------------

* רוברט הראשון המכונה "רוברט דה ברוס" שלט בסקוטלנד בין 1306–1329.
* דייוויד השני מלך בסקוטלנד בין 1329–1371, כאשר בחלק מהזמן טען לכתר ואף שלט בפועל בסקוטלנד אדוארד באליול. דייוויד מת בלא יורשים, והכתר עבר לאחיינו רוברט השני, מבית סטיוארט.

ראו גם
------

מלחמתו של רוברט דה ברוס

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית ברוס** בוויקישיתוף

| מלכי סקוטלנדבית באליול ← **בית ברוס** ← בית סטיוארט |
| --- |
| רוברט הראשון | דייוויד השני |
| 1306–1329 | 1329–1371 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**בית באליול** | **בתי מלוכה בסקוטלנד** | **הבא**:**בית סטיוארט** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 121238008
* VIAF: 5782506
* WorldCat (עם VIAF): 5782506

 |
**ברנרד (ברני) מרכוס** (באנגלית: Bernard Marcus) (נולד ב-12 במאי 1929) הוא מיליארד יהודי אמריקאי שהקים את רשת רשת הקמעונאות האמריקאית הום דיפו. בנוסף הקים את המכון הישראלי לדמוקרטיה.

ראשיתו חיו
----------

ברנדר מרכוס נולד ב־12 במאי 1929 בוארק ניו ג'רזי, להורים שהגרו מרוסיה. משפחתו הייתה דלה אמצעים לכן הוא לא יכל ללכת ללמוד לימודי רפואה כמו שהוא חלם, במקום זאת הוא הלך ללמוד לימודי רוקחות באוניברסיטת ראטג.

עסקים
-----

בהתחלה עבד בבית מרקחת, אבל הוא העדיף לעבוד בעבודה ניהוליות. הוא עבד בכמה עבודות, עד שהגיע לעבוד Handy Dan Improvement Centers בתור מנכ"ל. עד שבשנת 1978 החליטה הדירקטוריון לפטר את מרקוס ועוד עובד אלמוני בחברה ארתור בלאנק. באותו שנה הם הקימו ביחד את הרשת הום דיפו, בהתחלה הם שילמו לאנשים דולר אחד בשביל שיבואו לקנות בחנות. הרשת הייתה אחת החברות הראשונות השתמשה בעשה זאת בעצמך.

תמיכה ופעילות בישראל
--------------------

ב-1991 הקיים את המכון הישראלי לדמוקרטיה, עד היום הוא התורם העיקרי של המכון לפחות 40% מהתקציב בכול שנה במקרה שהמכון לא מצליח לגייס את השאר, הוא משלים את החסר.
חלק מתרומות שלו למכון היו בניה בנין למכון בשכונת טלביה שבתוך ירושלים משעורת של חמש מיליון דולר.

ב-2016 ברנרד ואשתו בילי תרמו את מרכז שירותי הדם הלאומי של מד"א חוץ מזה מרקוס תורם רבות בארץ.

ברנרד תמך בדונלד טראמפ בכול שלושת סבבי מערכות בחירות, והוא אחד התורמים הגדולים שלו.

בנוסף תרם להקמת אקווריום ג'ורג'יה בארצות הברית.

בנוסף הקים מרקוס עמותה שעוסקת בשיפור נגישות לנכים ובחינוך.

חיים אישיים
-----------

ברנרד מרכוס היה נשוי בראשונה לרות ראדוס נולדו להם שני ילדים. אשתו השנייה היא בילי מרכוס, שלו יש ממנה בן חורג. הוא הודיע שהוא לא ישאיר הרבה כסף לילדים שלו, במקום זאת הוא יתרום את כל כספו לעמותה שהקיים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ברנרד מרכוס** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. 1 2  "ההצגה נמשכת, השחקנים מתחלפים". *Globes*. 1998-06-02. נבדק ב-2024-04-11.
2. 1 2  Bernard Marcus, Forbes (באנגלית)
3. ↑  Bernie Marcus, www.jewishvirtuallibrary.org
4. ↑  News1.co.il - חדשות, פוליטיקה, כלכלה וספורט, באתר News1.co.il
5. ↑  מרכז שירותי הדם הלאומי החדש של מגן דוד אדום ע"ש ברני ובילי מרכוס, באתר www.mdais.org, ‏03.05.2022
6. ↑  John Hyatt, Home Depot Billionaire Bernie Marcus Endorses Donald Trump, Forbes (באנגלית)
7. ↑  רפל-קרויזר, אור; ארה"ב, המרכז לחקר; ת"א, אונ' (2020-10-10). "הכסף היהודי והבחירות בארה"ב". *Ynet*. נבדק ב-2024-04-12.
8. 1 2 3  שיסתדרו לבד: מי הם המיליארדרים שישאירו פירורים לילדיהם | כלכליסט, באתר m.calcalist.co.il

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BIBSYS: 2088961
* ISNI: 0000 0000 3350 381X
* LCCN: n98079481
* NDL: 00802927
* SUDOC: 228957400
* VIAF: 43619031
* WorldCat: lccn-n98079481

 |
**הפארק הלאומי טג'יק** (ידוע גם כ**פמרסקי**, **פמירסקי** או **הפארק הלאומי פמיר**) הוא פארק לאומי ושמורת טבע במזרח טג'יקיסטן. הפארק הוקם ב-1992. בין 1989 ל-1992 אנבר ג'. בוזורוקוב (ראש מחלקת שמורות הטבע במשרד לאיכות הסביבה של טג'יקיסטן) יזם, תכנן והוביל מחקרי סטטיסטיקה מדעיים ואת המחנה המדעי הבינלאומי "פמיר-90" לקראת הקמת הפארק הלאומי הראשון ופארקים טבעיים אחרים ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטג'יקית (שהפכה לטג'יקיסטן במהלך שנים אלו), שהפך לפארק ההרים הגדול ביותר בברית המועצות.

על הקמת הפארק נקבעה החלטה מספר 267 של ממשלת טג'יקיסטן ב-20 ביולי 1992. שמו של הפארק, הכולל חלקים מהרי פמיר, הפך בהמשך ל"הפארק הלאומי טג'יק". ב-2001 גודל אזור הפארק הורחב ל-2.6 מיליון הקטאר, שהם 18% מהגודל הכולל של טג'יקיסטן, בהוראה של הממשלה הטג'יקית.

אקולוגיה וחיות בר
-----------------

הפארק הלאומי מציג שילוב של אזורים בהם שוררים אקלים ערבתי, מדברי ואלפיני. בפארק חורפים ארוכים וקרים וקיץ קריר, וממוצע משקעים שנתי של 127 מ"מ.

מינים שידוע שחיים בפארק הלאומי כוללים את הדוב החום, נמר השלג, זאבים, כבשי מרקו-פולו (תת-מין של כבש ארגאלי), עז מבריגה, שחפים חומי ראש ואווזים.

סטטוס מורשת עולמית
------------------

ב-2008, הפארק הלאומי הגיש בקשה לאונסק"ו בבקשה להפוך להיות אתר מורשת עולמית. ב-2013, הפארק אושר כאתר מורשת עולמית.

* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הפארק הלאומי טג'יק** בוויקישיתוף
* הפארק באתר אונסק"ו (באנגלית)

| Flag of Tajikistan.svgFlag of Tajikistan.svg סמל אונסק"וסמל אונסק"ו אתרי מורשת עולמית בטג'יקיסטן |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| סראזם • הפארק הלאומי טג'יק • דרכי המשי: מסדרון זראפשאן-קאראקום (בשיתוף עם אוזבקיסטן וטורקמניסטן) • יערות הטוגאי של שמורת הטבע טיגרובאיה בלקה |

 |
מצודת בם, אתר מורשת עולמית, לפני רעידת האדמה
**מצודת בם** (בפרסית: **ارگ بم**; תעתיק: ארג-י בם) הייתה מבנה הטיט הגדול בעולם. מצודה כבירה זו, השוכנת על דרך המשי, נבנתה בסביבות שנת 500 לפנה"ס, ונעשה בה שימוש עד ל־1850, אז ננטשה מסיבות לא ידועות.

למעשה מדובר במבצר שבמרכזו שוכנת המצודה, אך בשל ממדיה המרשימים, וכיוון שהיא הנקודה הגבוהה במבצר, נהוג לכנות את המבצר כולו ב"מצודה של בם".

### ממדים וארכיטקטורה

שטחה של המצודה הוא 180,000 מ"ר, המוקפים על ידי חומות בגובה 6–7 מטרים, שאורכן 1,815 מטר. במצודה שוכנים שני "מגדלי הישאר־ער" מבין 67 הפזורים ברחבי העיר העתיקה של בם, ואשר בהם נודעת בם.

המצודה בנויה כך, שכל חלק שנבנה בה, היה ראוי לשימוש עם בנייתו, ושאר חלקי המצודה שנבנו לאחר מכן "נתפרו" לחלקים שכבר בנויים באופן מושלם.

ישנם שני חלקים נפרדים במצודה:

* אזור השליטים - האזור הפנימי, שם שוכנים המצודה, מתקני הצבא, טחנה, בית ארבע העונות, באר ואורווה ל־200 סוסים.
* אזור התושבים - האזור המקיף את אזור השליטים, כלל אף את הכניסה הראשית למבצר. באזור זה היו באזאר, 400 בתים ומבני ציבור כבית ספר ומתקני ספורט. 400 הבתים נחלקו לשלושה סוגים עיקריים:
	+ בתים קטנים בני 2–3 חדרים, לפשוטי העם.
	+ בתים בינוניים בעלי 3–4 חדרים, עבור שכבת הביניים.
	+ בתי מידות מפוארים, בני מספר חדרים הפונים לכיוונים שונים לשימוש בעונות השנה השונות. בתים אלה כללו אף חצר גדולה ואורווה בקרבת מקום. ישנם בתים ספורים כאלה במבצר.

כל הבתים עשויים מטיט.

### ביטחון ומיזוג אוויר

המצודה הייתה הנקודה הגבוהה ביותר בעיר, וכך חלשה על האזור. בנוסף, בעת צרה היה נסגר שער העיר, ותושביה היו יכולים לחיות זמן רב במצור, בשל הגישה לבאר ולגנים, ובשל העובדה שבעיר גידלו בעלי חיים. חומותיה ומגדליה הגבוהים של העיר אפשרו הגנה נוחה בעת מצור שכזה.

בנוסף, נבנו מגדלי רוח גבוהים מסוגים שונים, שמטרתם הייתה ללכוד רוח נעימה שנשבה באזור, ולהובילה לתוך המבנים שנזקקו לרוח לשם קירור, העפת האבק או שבירת החום המדברי.
מפת גבולות האחריות של הפיקודים המרחביים, בכתום פיקוד אירופה
**פיקוד אירופה של ארצות הברית** (באנגלית: **United States European Command** ובקיצור **EUCOM**) הוא אחד מהפיקודים הקרביים המאוחדים של משרד ההגנה האמריקני והכוחות המזוינים של ארצות הברית. מפקד הפיקוד הוא גנרל או אדמירל 4 כוכבים ומכהן במקביל גם כמפקד העליון של כוחות נאט"ו באירופה. מיולי 2022 מכהן בתפקיד גנרל כריס קאוולי.

נכון ל-2016 הפיקוד כולל כ-52,000 אנשי צבא המוצבים באירופה, המספר הנמוך ביותר מאז הקמתו. מתוכם כ-24,000 אנשי חיל האוויר של ארצות הברית, כ-21,000 אנשי צבא ארצות הברית, וכ-7,000 אנשי צי ארצות הברית.

מפקדת הפיקוד ממוקמת בשטוטגרט שבגרמניה.

גבולות אחריות מרחביים
---------------------

הפיקוד אחראי על שטח של 51 מדינות וטריטוריות כולל כל שטחה של אירופה, רוסיה וגרינלנד. עד שנת 2021, גם ישראל נכללה בשטח הכיסוי של הפיקוד על אף שהמדינות סביבה הן תחת אחריות פיקוד מרכז של ארצות הברית.

הפיקוד הוקם כפיקוד משולב ב-1952 על בסיס מפקדת זירת המבצעים האירופית שפעלה במלחמת העולם השנייה ופיקוד הצבא של אירופה שפעל אחרי המלחמה. בתחילה כללו גבולות האחריות של הפיקוד את יבשת אירופה, צפון אפריקה וטורקיה. בהמשך הורחבו הגבולות גם לדרום-מערב אסיה. ב-1983 הועברה האחריות על אזור המזרח התיכון לפיקוד מרכז שזה עתה הוקם, למעט ישראל, לבנון וסוריה. ב-1999 קיבל אחריות על השטחים הימים של אירופה ושל מערב אפריקה שקודם לכן היו באחריות הפיקוד האטלנטי. ב-2002 עברה האחריות על סוריה ולבנון לפיקוד מרכז, ולפיקוד אירופה התווספה אחריות על רוסיה, איסלנד, האיים האזוריים שקודם לכן היו באחריות פיקוד הכוחות השלובים. ב-2008 הוקם פיקוד אפריקה והאחריות על האזורים באפריקה שעד אז נכללו באחריות פיקוד אירופה הועברו אליו. ב-2021 הועברה האחריות על ישראל לפיקוד מרכז של ארצות הברית.

יחידות הפיקוד
-------------

* כוחות צבא ארצות הברית של פיקוד אירופה (USAREUR)/הארמייה השביעית - מפקדתם בוויסבאדן שבגרמניה
* כוחות הצי של אירופה ואפריקה - מפקדה משותפת לפיקוד אירופה ולפיקוד אפריקה, כוללת את הצי השישי. ממוקמת בנאפולי שבאיטליה
* כוחות האוויר של ארצות הברית באירופה ובאפריקה - מפקדה משותפת לפיקוד אירופה ולפיקוד אפריקה. כוללת את חיל האוויר השלישי שמפקדתו ממוקמת בבסיס חיל האוויר רמשטיין שבגרמניה
* כוחות חיל הנחתים של פיקוד אירופה (MARFOREUR) - מפקדתם בבובלינגן, באדן-וירטמברג שבגרמניה
* מפקדת המבצעים המיוחדים של פיקוד אירופה
* הקורפוס החמישי - מפקדה בהקמה שצפויה לפעול החל מסתיו 2020 לתמיכה בפעילות הפיקוד. מטה הקורפוס ימוקם בבסיס פורט נוקס עם מפקדה קדמית באירופה

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פיקוד אירופה של ארצות הברית** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של פיקוד אירופה של ארצות הברית (באנגלית)
* פיקוד אירופה של ארצות הברית, ברשת החברתית פייסבוק

* פיקוד אירופה של ארצות הברית, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

* פיקוד אירופה של ארצות הברית, ברשת החברתית אינסטגרם

* פיקוד אירופה של ארצות הברית, סרטונים בערוץ היוטיוב

הערות שוליים
------------

1. ↑  פיקוד אירופה במספרים, אתר הפיקוד

| הפיקודים הקרביים המאוחדים במחלקת ההגנה של ארצות הברית |
| --- |
| פיקודים מרחביים | פיקוד אפריקה • פיקוד מרכז • פיקוד אירופה • פיקוד צפון • פיקוד האינדו-פסיפי • פיקוד דרום • פיקוד החלל |
| פיקודים פונקציונליים | פיקוד המבצעים המיוחדים • הפיקוד האסטרטגי • פיקוד התובלה • פיקוד הסייבר |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4537216-0
* VIAF: 246955597
* WorldCat (עם VIAF): 246955597

 |