**ברמן-ורדן**, רשמית **דוכסויות ברמן וורדן** (בגרמנית: **Herzogtümer Bremen und Verden**), היו שני טריטוריות חופשיות של האימפריה הרומית הקדושה, שזכו לחופשיות אימפריאלית ב-1180. לפי החוקה המקורית שלהם הם היו תחת השלטון של הנסיכים-בישופים של ארכיבישופות ברמן ושל בישופות ורדן.

ב-1648, שתי הנסיכויות-בישופויות חולנו, כלומר הפכו למונרכיות תורשתיות על פי חוקה, ומכאן ואילך נשלטו תמיד דוכסות ברמן וגם דוכסות ורדן באיחוד אישי, בתחילה על ידי בתי המלוכה של שוודיה. בית ואסה ובית פפאלץ-צווייבריקן, ומאוחר יותר על ידי בית הנובר.

עם פירוק האימפריה הרומית הקדושה ב-1806, מעמדה של ברמן-ורדן כחופשית אימפריאלית התבטל; מכיוון שהם היו באיחוד אישי עם ממלכת הנובר השכנה, הם שולבו במדינה זו.

טריטוריה וסמלים
---------------

השטח השייך לדוכסות ברמן וורדן כיסה משולש יבשה מחוספס בין שפכי הנהרות אלבה ו-וזר בים הצפוני, במדינות הפדרליות הגרמניות של היום, המבורג וברמן (משולש אלבה-וזר). אזור זה כלל את רוב המחוזות המודרניים (בגרמנית: *Kreis*) של קוקסהאפן (בדרום), אוסטהולץ, רוטנבורג על הווימה, שטאדה ו-ורדן, כיום בסקסוניה התחתונה; והעיר ברמרהאפן, כיום מובלעת של מדינת ברמן. העיר ברמן וקוקסהאפן (מובלעת של המבורג) לא השתייכו לברמן-ורדן. ארץ האדלן, אז נחלה של סקסוניה-לאוונבורג בסביבות אוטרנדורף, לא הייתה חלק מברמן-ורדן עד 1731. שטאדה הייתה הבירה.

הסמל של ברמן-ורדן שילב את זרועות הנסיכות-בישופות של ורדן, צלב שחור על אדמה לבנה, עם אלו של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן, שני מפתחות חצו את החותם של ברמן-ורדן, סמלו של פטרוס, הפטרון של ברמן.

היסטוריה
--------

בתחילת מלחמת שלושים השנים, נסיכות-ארכיבישופות ברמן הלותרנית שמרה על נייטרליות, וכך גם רוב השטחים הפרוטסטנטיים בחוג הסקסוני התחתון, מחוז פיסקאלי וצבאי של האימפריה הרומית הקדושה. גם הנסיכות-בישופיות השכנה של ורדן ניסתה לשמור על נייטרליות, אך בהיותה חלק מהחוג הרייני-וסטפאלי התחתון, שהיה מוטרד מעימות בין שליטים קלוויניסטים, קתולים ולותרנים לבין שטחיהם, ורדן נכנסה במהרה למלחמה.

בשנת 1623 בחרה מועצת הקתדרלה של ורדן, המורכבת בעיקר מקפיטולרים לותרנים, את פרידריך השני, מנהל הנסיך-בישוף של ורדן לשליט הבישופות. מכיוון שהיה לותרני, הכס הקדוש שלל ממנו את התואר בישוף. אף על פי כן, הוא ומאוחר יותר המנהלים כונו לעיתים קרובות נסיכים-בישופים. פרידריך השני היה בנו של מלך כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק.

בשנת 1626, כריסטיאן הרביעי, שהיה גם דוכס הולשטיין, ובכך וסאל של הקיסר, הצטרף לקואליציה האנטי-אימפריאלית של הרפובליקה ההולנדית וממלכת אנגליה בפיקודו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה. לאחר שכריסטיאן הרביעי הובס בקרב לותר אם ברנברג, ב-27 באוגוסט 1626, על ידי חיילי הליגה הקתולית בפיקודו של יוהאן ט'סרקלס פון טילי, הוא ושאר חייליו נמלטו לנסיכות-ארכיבישופות של ברמן והתמקמו במטה בשטאדה. המנהל יוהאן פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-גוטורפ, שהיה גם מנהל הנסיכות-בישופות של ליבק, ברח לליבק והותיר את הנסיכות-ארכיבישופות לשליטת המועצה והאצולה.

בשנת 1626, טילי וחיילי הליגה הקתולית שלו כבשו את ורדן, מה שגרם לאנשי הדת הלותרניים לברוח. הוא דרש ממועצת ברמן לאפשר לו להיכנס לנסיכות-ארכיבישופות, ובעוד המועצה הכריזה על נאמנותה לקיסר, הוא עיכב את התשובה לבקשה, בטענה שעליו להתייעץ בדיאט עם האצולה, בהליך ארוך.

בינתיים, כריסטיאן הרביעי סידר נחיתת חיילים הולנדים, אנגלים וצרפתים בברמן. את הפצרותיה של המועצה להפחתת התרומות, דחה כריסטיאן הרביעי בטענה שברגע שכוחות הליגה ישתלטו, הסחטנות שלו תראה כמועטה.

בשנת 1627[[]], כריסטיאן הרביעי פרש מהנסיכות-ארכיבישופות של ברמן, כדי להילחם בפלישה של ולנשטיין לדוכסות הולשטיין שלו. לאחר מכן פלש טילי לברמן וכבש את חלקיה הדרומיים. העיר ברמן סגרה את שערי העיר שלה והתבצרה מאחורי ביצוריה המשופרים. בשנת 1628, טילי כיתר את שטאדה עם חיל המצב שנותר בה של 3,500 חיילים דנים ואנגלים. ב-5 במאי 1628 העניק להם טילי מעבר בטוח לאנגליה ודנמרק-נורווגיה וכל ברמן הכנסייתית הייתה בידיו. כעת פנה טילי לעיר ברמן, אשר שילמה לו כופר של 10,000 טאלר על מנת להציל את עצמה ממצור. העיר נותרה לא כבושה.

האוכלוסיות בשתי הנסיכויות-הבישופיות היו נתונים לאמצעים של "קתוליזציה מחדש" במסגרת הקונטרה-רפורמציה, כאשר השירותים הלותרניים דוכאו וכמרים לותרניים גורשו. ביולי 1630, טילי ורוב הכובשים הקתולים נסוגו, מאחר שב-26 ביוני גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה נחת עם 15,000 חיילים בפנמינדה, ופתחו חזית חדשה במלחמת שלושים השנים. על ידי הדיפלומטיה הצרפתית הוא הצטרף לקואליציה אנטי-אימפריאלית חדשה, שאליה הצטרפה בקרוב גם הרפובליקה ההולנדית.

בפברואר 1631 יוהאן פרידריך, המנהל הלותרני הגולה של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן וליבק התייעץ עם גוסטב השני אדולף ומספר נסיכים מסקסוניה התחתונה בלייפציג, כולם מוטרדים מהשפעתו הגוברת של בית הבסבורג מכוח צו ההשבה במספר נסיכויות-בישופיות לותרניות בצפון גרמניה. יוהאן פרידריך העלה רעיונות להחזיר את הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן ולכן ביוני/יולי 1631 התחבר רשמית עם שוודיה. בשל המלחמה קיבל יוהאן פרידריך את הפיקוד השוודי, בעוד גוסטב אדולף הבטיח להחזיר את הנסיך-ארכיבישופות של ברמן למנהל הנבחר הגולה שלה.

באוקטובר, צבא שגויס לאחרונה על ידי יוהאן פרידריך החל לכבוש מחדש את הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן, כשהוא נתמך על ידי חיילים שוודים ואף ניסה ללכוד את הנסיכות-בישופות השכנה של ורדן, והלכה למעשה להדיח את הנסיך-הבישוף הקתולי של ורדן לסירוגין פרנץ מוורטנברג ששלט בשנים 1630–1631, ולגרום לבריחת הכמורה הקתולית. בעקבות כך, הנסיכות-בישופות של ורדן הייתה נתונה אז לממשל צבאי שוודי.

הכיבוש מחדש של הנסיך-ארכיבישופות של ברמן, בסיוע כוחות משוודיה ומהעיר ברמן, הושלם עד 10 במאי 1632. יוהאן פרידריך חזר לתפקידו, רק כדי להבין מה משמעותה של עליונות שוודית. הנסיכות-ארכיבישופיות של ברמן סבלה ללא הרף מכניסת חיילים ומזון. היחסים בין האצילים, שנאלצו לנהל תחת כיבוש קתולי, לבין המנהל המוחזר היו קשים. האצילים העדיפו לנהל משא ומתן ישיר עם הכובשים, הפעם השוודים.

לאחר מותו של יוהאן פרידריך ב-1634, ראו המועצה והאצולה את הדחתו של הנסיך הדני פרידריך מתפקיד הבישוף על ידי הקיסר פרדיננד השני מכוח צו ההשבה כבלתי לגיטימי. אבל קודם כל היה צריך לשכנע את הכובשים השוודים, לאשר את הירושה של הנסיך פרידריך. בעקבות כך, המועצה והאצולה שלטו בנסיכות-ארכיבישופות עד לסיום המשא ומתן עם שוודיה. בשנת 1635, הוא ירש את תפקידו כמנהל הלותרני פרידריך השני במחוזות של ברמן ושל ורדן, אבל הוא היה כפוף לכריסטינה, מלכת שוודיה.

בשנים 1635–1636 הסכימו האצילים ופרדריק השני עם שוודיה על הנייטרליות של הנסיכויות-הבישופיות. אבל זה לא נמשך זמן רב, כי במלחמת תורסטנסון הדנית-שוודית בשנים 1643–1645 תפסו השוודים את השלטון בפועל בשתי הנסיכויות-הבישופויות. כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק נאלץ לחתום על השלום השני של ברומסברו ב-13 באוגוסט 1645, ומספר טריטוריות דניות, כולל שתי הנסיכויות-בישופיות שנכבשו על ידי השוודים, נמסרו לידיים שוודיות. בעקבות כך פרידריך השני נאלץ להתפטר כמנהל בשתי הנסיכויות-בישופויות. הוא ירש את אביו המנוח על כס המלכות הדני בתור פרדריק השלישי, מלך דנמרק ב-1648.

עם התחזקות כוחה של המעצמה הצבאית הגדולה שוודיה ושליטתה על הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן, שהסתמנה במהלך המשא ומתן על הסכם וסטפליה, חששה העיר ברמן ליפול גם תחת שלטון שוודי. לפיכך, העיר התחננה לאישור קיסרי למעמדה של חופשיות אימפריאלית משנת 1186 (מענק גלנהאוזן (גר')). בשנת 1646 העניק הקיסר פרדיננד השלישי לעיר הקיסרית החופשית ברמן את האישור המבוקש (דיפלומת לינץ (גר')).

### הפיכת הנסיכויות-בישופויות לברמן-ורדן ב-1648

הישויות הפוליטיות של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן ושל הנסיכות-בישופות של ורדן הפכו על ידי שלום וסטפליה ב-1648 לדוכסות ברמן ולנסיכות ורדן, עם זאת, היה נהוג לכנותן דוכסויות ברמן וורדן, מבלי לשנות את מעמד הטריטוריות של חופשיות אימפריאלית. כל אחת מהטריטוריות נחשבה נחלה אימפריאלית, ולפיכך ברמן וורדן יוצגו בנפרד בדיאט של האימפריה הרומית הקדושה. העיר הקיסרית החופשית לשעבר ורדן על אלר שולבה בשלום וסטפליה בדוכסות ורדן.

שתי הטריטוריות השכנות לא יכלו להתאחד באיחוד אמיתי מבלי להשיג תמיכה של הקיסר ורוב בין האחוזות הקיסריות, דבר שמעולם לא קרה. הם היו חלקים משני חוגים אימפריאליים שונים. משנת 1500 ואילך הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן ובכך היורשת שלה דוכסות ברמן השתייכו לחוג הסקסוני (לימים החוג הסקסוני התחתון), בעוד הנסיכות-בישופות של ורדן ובכך מחליפתה, דוכסות ורדן, השתייכו לחוג הרייני-וסטפאלי התחתון.

המיסים של האימפריה הרומית הקדושה נגבו וצבאות גויסו ומומנו על פי החוגים האימפריאליים. ברמן וורדן שלחו את נציגיהם לדיאט החוג הקיסרי שלהם. דיאט החוג החליט כיצד לחלק את נטל המיסים שיוטלו בין השטחים החברים. כך ברמן וורדן אף הסתכסכו על הגבול ביניהם - כלומר על מי רשאי לגבות מיסים והיכן - אשר לא נפתרו, למרות ששתי הנחלות נשלטו באיחוד אישי על ידי שוודיה. 

הקיסר פרדיננד השלישי תקף תחילה את כריסטינה משוודיה ואת יורשיה החוקיים עם הדוכסות, כגמולה של שוודיה מהשתתפותה במלחמת שלושים השנים. ברמן-ורדן סיפקה לשוודיה יתרון אסטרטגי, משום שהיא השתתפה עמה בגיוס ובמימון צבאות בשני חוגים אימפריאליים המכסים את כל החלקים הצפוניים והצפון-מערביים של האימפריה הרומית הקדושה, עם פומרניה השוודית, שהייתה חלק מהחוג הסקסוני העליון, המכסה את צפון מזרח האימפריה.

### איחוד אישי עם שוודיה (1648–1712) ותחת כיבוש דני (1712–1715)

השוודים הקימו רשות חדשה, "הממשל הכללי ברמן-ורדן", ובחרה בשטאדה להיות מושב הממשלה החדש, כאשר ברמרוורדה הייתה בירת ברמן לשעבר, ורוטנבורג על ווימה הייתה הבירה לשעבר של הנסיכות-בישופות של ורדן.

ההשתלטות השוודית ב-1648 הפכה לאבן דרך לחוקה הפנימית של ברמן-ורדן. ברמן-ורדן הפכה משתי מונרכיות נבחרות למונרכיה כפולה תורשתית, עם שלטון אישי של נסיך-בישוף או המנהל שהוחלף בממשלה הכבולה להוראות שוודיות. המבנים המנהליים הרופפים הוחלפו ברשויות היררכיות למהדרין בעלות סמכויות קבועות. השלטון המשותף של האצולה צומצם. ברמן וורדן ירדו משטחים עצמאיים של חופשיות אימפריאלית לשליטה קולקטיבית של מעצמה גדולה אירופאית עם כל ההגבלות וההזדמנויות הנוגעות לכך. 

עבור הנחלה החדשה שלה, דוכסות ברמן, כריסטינה, מלכת שוודיה, ששלטה מ-1648 על הדוכסית של ברמן וורדן בו זמנית, ביקשה לספח את העיר הקיסרית החופשית ברמן, שכן היא תהיה מקור חשוב לתשלום. מוקדם יותר העיר ברמן השתתפה דה פקטו בדיאט של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן. המדינה היורשת שלה, הדוכסות השוודית ברמן, ניסתה להחזיר את העיר אליה, בטענה ששלום וסטפליה כלל את העיר ברמן כחלק מהדוכסות שעתידה לקום.

כשהדוכסית מברמן וורדן כריסטינה משוודיה בחרה את מגוריה במנזר זבן (גר') הבנדיקטיני לשעבר, ובהמשך היא ביטלה את שריפת המכשפות בברמן-ורדן. בשנת 1650 קרל גוסטב, נסיך הכתר של פפאלץ-צווייבריקן-קליבורג, שהוכר כיורש העצר השוודי ובכך במקביל לדוכסויות של ברמן-ורדן, הגיע לשטאדה לשיחות עם תוכן לא ידוע. בשנת 1650 הכמורה הלותרנית הוכפפה לקונסיסטוריה, הגוף המוביל החדש לאחר שלא היו עוד נסיך-ארכיבישוף או נסיך-בישוף.

באשר לכומר עבור הפזורה הקתולית הזעירה בברמן-ורדן, הקים הכס הקדוש נציגויות שליחים (Vicariate of Nordic Missions), המוסמכת ל-ורדן וברמן מאז 1669 ו-1670, בהתאמה, עד 1721, ושוב בין 1780 ל-1824, Vicariate של סקסוניה העליונה והתחתונה, הייתה אחראית בין 1721 ל-1780.

 טירת בדרקסה, מאז 1381 מעוז רכושה של העיר ברמן בתוך ברמן-ורדן השוודית, ב-1654 הוסר לידי האחרונה על ידי הפסקת שטאדה.
ממשלת שוודיה של ברמן-ורדן ניסתה להביס צבאית את העיר הקיסרית החופשית ברמן, ועוררה שתי מלחמות. בשנת 1381 תפסה העיר ברמן את השלטון דה פקטו באזור סביב בדרקסה וממערב לו עד נהר וזר התחתון ליד להה (המכונה ברמרלה). בתחילת 1653 כבשו החיילים השוודים של ברמן-ורדן את להה. בפברואר 1654 העיר ברמן השיגה מהקיסר מושב והצבעה בדיאט של האימפריה הרומית הקדושה, ובכך קיבלה את מעמדה של העיר כעיר קיסרית חופשית.

פרדיננד השלישי הורה לכריסטינה, מלכת שוודיה, שהייתה הוואסל שלו כדוכסית, לפצות את העיר על הנזקים שנגרמו ולהחזיר את להה. כאשר במרץ 1654, העיר החלה לגייס חיילים באזור בדרקסה, על מנת להתכונן למעשים שרירותיים נוספים של ברמן-ורדן השוודית, המושל הכללי של האחרון, הנס כריסטופר פון קוניגסמארק פתח במלחמת ברמן הראשונה (מרץ עד יולי 1654), בטענה לפעולה מתוך הגנה עצמית. העיר הקיסרית החופשית ברמן דחקה בינתיים בפרדיננד השלישי לתמיכה. ביולי 1654 הורה הקיסר לווסאל שלו, כדוכס, קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, שירש את כריסטינה לאחר התפטרותה, להפסיק את הסכסוך, שהביא להפסקת הסכם שטאדה הראשון (גר'). בנובמבר 1654. הסכם זה הותיר את הסוגיה העיקרית, קבלת חופשיותה של העיר ברמן, ללא פתרון. אבל העיר הסכימה לשלם מיסים ולגבות מיסים לטובת ולמסור את נחלותיה סביב בדרקסה וליה לברמן-ורדן השוודית.

שוודיה וברמן-ורדן השוודית מחו בחריפות, כאשר בדצמבר 1660 עשתה מועצת העיר של ברמן כבוד ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1663 זכתה העיר למושב ולהצביע בדיאט הקיסרי, בהתנגדות נחרצת של נציגי הדוכסות השוודית של ברמן וורדן בה. במרץ 1664 יצא הדיאט השוודי לטובת ניהול מלחמה בעיר הקיסרית החופשית ברמן. מיד לאחר מכן, לאופולד הראשון, שהיה עסוק במלחמות נגד האימפריה העות'מאנית, לא התערב בענייני המלך הקטין קרל האחד עשר, מלך שוודיה עם ברמן-ורדן, ומאחר ובראונשווייג ולינבורג השכנות (ענף צלה) השכנות היו משותקות על ידי מריבות ירושה וממלכת צרפת לא התנגדה, שוודיה החלה מברמן-ורדן את מלחמת ברמן השנייה (1665–1666).

המצור על העיר על ידי השוודים בפיקודו של קרל גוסטף ורנגל הביא להתערבות ברנדנבורג-פרוסיה, בראונשווייג ולינבורג (צלה), דנמרק-נורווגיה, לאופולד הראשון והרפובליקה ההולנדית, כולם לטובת העיר, עם ברנדנבורג, בראונשווייג, חיילים דנים והולנדים בגבולות ברמן-ורדן מוכנים לפלישה. בעקבות כך שוודיה נאלצה לחתום ב-15 בנובמבר 1666 על הסכם האבנהאוזן, המחייב אותה להרוס את המבצרים שנבנו קרוב לברמן תוך איסור על העיר החופשית ברמן לשלוח את נציגה לדיאט של החוג הסקסוני התחתון. מברמן-ורדן לא צצו ניסיונות שוודיים נוספים לכבוש את העיר באלימות. כשנשאל בשנת 1700 מה לעשות על ידי קרל השנים עשר, מלך שוודיה, המליץ המושל הכללי של ברמן-ורדן לוותר על מעמדה של ברמן כעיר קיסרית חופשית.

 ברמרוורדה תחת מתקפה דנית ב-1657.
ניסיון דני לכבוש את ברמן-ורדן במהלך מלחמת דנמרק–שוודיה (1657–1658) נכשל. אבל האיום הדני על ברמן-ורדן הפך להרסני יותר ב-1667. באותה שנה נכחד הענף המקומי של בית אולדנבורג השולט ברוזנות אולדנבורג, סמוך לגבולה המערבי של ברמן-ורדן, יחד עם אנטון גינתר, רוזן אולדנבורג. לכן, כריסטיאן אלברכט, דוכס הולשטיין-גוטורפ ירש את הרוזנות, אך העביר אותה לחותנו פרדריק השלישי, מלך דנמרק,  שהיה מנהל הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן והנסיכות-בישופות של ורדן מ-1635 עד שגורש על ידי הכובשים השוודים ב-1645.

בעקבות כך הדנים שלטו בשטחים שנאחזו סביב ברמן-ורדן בגבולה הצפוני והמערבי. שתי המעצמות נכנסו לתחרות מסוכנת על ההזדמנות הבלעדית לגבות את האגרה הרווחית מאוניות הפונות להמבורג ולברמן, כאשר הראשונה הייתה באותה עת נחלה ברמיאנית והשנייה נחלה אולדנבורגית.

לאחר שהות בהמבורג (1666–1668) עם מנהלי נחלותיה השוודיות, אברהם לורד טיקסיארה ובנו איזק חיים לורד טיקסיארה, על מנת לארגן מחדש את הכנסותיה, ב-1668 עצרה כריסטינה משוודיה (לאחר המרתה לקתולית ב-1655 כריסטינה אלכסנדרה), בשטאדה בדרכה לרומא.

עליית הריכוזיות והאבסולוטיזם השוודית מצאה את דרכה באופן חלקי לתרגול של ברמן-ורדן. ברמן-ורדן לא הייתה יעילה בכל הנוגע לתחום השיפוט שלה ולמערכת הצבאית שלה, אבל האחרונה הייתה כפופה בקפדנות לסטוקהולם. במיוחד בתחום השיפוט, האצילים של ברמן-ורדן שמרו על חלקן. אבל מחלקת גביית המס של ברמן-ורדן, מאוישת כמעט כולה בשוודים ומשתמשת בשוודית כשפה מנהלית, הייתה כפופה ישירות למשרד האוצר בשסטוקהולם.

בין השנים 1675 ל-1676, כוחות מברנדנבורג-פרוסיה, לינבורג-צלה, דנמרק-נורווגיה ונסיכות-בישופות מינסטר כבשו את ברמן-ורדן במהלך מלחמת סקונה. כוחות בעלות הברית כבשו את ברמן-ורדן, עד שנסוגו - בהשפעה צרפתית - על פי הסכם סן ז'רמן-אן-ליי משנת 1679 והסכם צלה. הברון פרדיננד השני מפירסטנברג (גר'), הנסיך-בישוף של מינסטר, העניק לשוודיה הלוואה בסכום של 100,000 ריקדולרים, ובתמורה נאלצה ברמן-ורדן השוודית למשכן את המובלעת שלה של העיירה Wildeshausen ואת האזור הסמוך לבישופות מינסטר. בשנות ה-90 של המאה ה-17 בוטל הנוהג הרגיל, שלחוקי המס יש בשלות מסוימת, כך שלאצילים השוודים וברמן-ורדן לא היה עוד סיכוי לדרוש הקלות כלשהן בתמורה לחידוש חוקי המס.

כמו בשוודיה ממש, הגופים החוקתיים והמנהליים במחוזות השוודים איבדו בהדרגה חשיבות דה-פקטו עקב הריכוזיות ההולכת וגוברת. אצילי ברמן-ורדן איבדו יותר ויותר השפעה, הן התכנסו פחות ופחות. לאחר 1692, כוח האצולה כמעט נעלם.  הדבר הוביל לאי נוחות ניכרת בקרב האצולה, כך שבמאי 1694 נפגשו נציגי הממשל הכללי של ברמן-ורדן והאצילים במנזר זבן לשעבר כדי לדון במעמדן של הדוכסיות.

בשנת 1700, ברמן-ורדן הציגה - כמו כל הטריטוריות הפרוטסטנטיות של חופשיות אימפריאלית את הלוח המשופר, כפי שנקרא על ידי הפרוטסטנטים, כדי לא להזכיר את שמו של האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר. כך שלאחר יום ראשון, 18 בפברואר, סגנון ישן, הגיע יום שני, 1 במרץ, סגנון חדש, בעוד שוודיה עצמה הלכה בעקבותיו רק ב-1753.

בשנת 1712, במהלך מלחמת הצפון הגדולה (1700–1721) נגד העליונות השוודית בים הבלטי, כבשה דנמרק-נורווגיה את ברמן-ורדן מוכת המגפה.

### איחוד אישי עם בריטניה הגדולה והנובר (1715–1803)

בשנת 1715, פרדריק הרביעי, מלך דנמרק, שעדיין נלחם במלחמת הצפון הגדולה, השיג בעל ברית חדש בקואליציה האנטי-שוודית, ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה מאז 1714, והנסיך הבוחר מהנובר. בתמורה לעזרתו של ג'ורג' הראשון מכרה לו דנמרק-נורווגיה את ברמן-ורדן, שאותה החזיקה תחת כיבוש מאז 1712. בעקבות כך נסיכות הבוחר מהנובר השתלטה דה פקטו על ברמן-ורדן וקבעה בהסכם סטוקהולם משנת 1719, ליישב את המלחמה עם שוודיה, לפצות את האחרונה במיליון טאלר.

 מפת שרטוט של נסיכות הבוחר בראונשווייג-לינבורג (הנובר), בערך 1720, והטריטוריות השכנות לה כמו דוכסות בראונשווייג-וולפנביטל ובישופות אוסנבריק. הנסיך הבוחר גאורג הראשון לודוויג רכש את סקסוניה-לאוונבורג ואת ברמן-ורדן.
בשנת 1728, הקיסר קרל השישי העניק לג'ורג' השני אוגוסטוס, שב-1727 ירש את אביו ג'ורג' הראשון לואיס, את הנחלה המוחזרת של סקסוניה-לאוונבורג. על ידי פריסה מחדש של שטחי האנובר ב-1731, הועברה ברמן-ורדן למינהל של ארץ האדלן ששכנה בקצה הצפוני של ברמן-ורדן, והייתה מאז 1180נחלה, תחילה של דוכסות סקסוניה הצעירה ומ-1296 ואילך של דוכסות סקסוניה-לאוונבורג. לקח לג'ורג' השני עד 1733 לגרום לקיסר להעניק לו גם את דוכסויות ברמן וורדן.

בשני ההסכמים נשבע ג'ורג' השני מבריטניה כי יכבד את הפריבילגיות והחוקות הקיימות של האצולה בברמן-ורדן ובהדלן, ובכך לאשר מסורות בנות 400 שנה של השתתפות האחוזה בממשלותיהן. בהיותו נסיך בוחר של האימפריה הרומית הקדושה ומיוצג בדיאט מכוח נסיכות הבוחר שלו בהנובר, ג'ורג' השני אוגוסטוס לא טרח על מעמדה של ברמן-ורדן כנחלה אימפריאלית. מאז שברמן-ורדן הפכה להנובריאנית, היא לא שלחה שוב נציגים משלה לדיאט.

בשנת 1730, ממשלתה של ברמן-ורדן אורגנה מחדש וקיבלה את התואר כמועצה המלכותית הבריטית והאלקטורלית בראונשווייג-לינבורג לניהול דוכסות ברמן וורדן, אשר נקראה בפי העם "הממשלה המלכותית". שטאדה נשארה הבירה. בהנובר, בירת הנסיכות, המועצה הסודית של הנובר הקימה משרד חדש הממונה על הנחלות האימפריאליות שנשלטו באיחוד אישי על ידי הנסיכים-בוחרים, אשר נקרא מחוז ברמן-ורדן, האדלן, לאוונבורג ובנטהיים.

 מפה של ברמן-ורדן (בערך 1750), כולל האדלן, אך גם את העיר ברמן והמובלעת של המבורג קוקסהאפן, דה פקטו ומבחינה חוקית לא חלק מברמן-ורדן.
במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (1754–1763) במושבות צפון אמריקה, חששה בריטניה מפלישה צרפתית להנובר. בשל כך כונן ג'ורג' השני ברית עם בן דודו פרידריך השני, מלך פרוסיה, ושילב את הסכסוך בצפון אמריקה עם מלחמת שבע השנים (1756–1763).

בקיץ 1757, הפולשים הצרפתים ניצחו את הנסיך ויליאם, דוכס קמברלנד, בנו של ג'ורג' השני שהוביל את הצבא האנגלו-הנוברי. הכוחות הצרפתיים הדפו אותו ואת צבאו לברמן-ורדן הנידחת, שם במנזר זבן לשעבר נאלץ להיכנע ב-18 בספטמבר עם אמנת קלוסטרזבן. אבל המלך ג'ורג' השני הכחיש את הכרתו באמנה. בשנה שלאחר מכן, הצבא הבריטי, שנתמך על ידי חיילים מברנדנבורג-פרוסיה, הסן-קאסל ובראונשווייג-וולפנביטל גירש שוב את הכובשים. ברמן-ורדן נותרה בלתי מושפעת למשך שארית המלחמה ולאחר סיומה שרר השלום עד שהחלו מלחמות המהפכה הצרפתית.

מלחמת הקואליציה הראשונה נגד צרפת (1793–1797) עם בריטניה ונסיכות הבוחר מהנובר ובעלות ברית אחרות שהרכיבו את הקואליציה, לא השפיעה על שטחה של ברמן-ורדן, שכן הרפובליקה הצרפתית הראשונה נלחמה בכמה חזיתות, אפילו בשטחה. אך גם בברמן-ורדן גויסו גברים על מנת לגייס את 16,000 החיילים ההנוברים שנלחמו בארצות השפלה בפיקוד בריטי נגד צרפת המהפכנית. ב-1795 הכריזה האימפריה הרומית הקדושה על נייטרליות שלה, שכללה כמובן את נסיכות הבוחר מהנובר, והסכם שלום עם צרפת היה תחת משא ומתן עד שנכשל ב-1799.

בשלב זה החלה מלחמת הקואליציה השנייה נגד צרפת (1799–1802) ונפוליאון בונפרטה דחק בברנדנבורג-פרוסיה לכבוש את הנובר. בהסכם בזל משנת 1795, שחתמו ברנדנבורג-פרוסיה וצרפת, ברנדנבורג-פרוסיה הבטיחה את הנייטרליות של האימפריה הרומית הקדושה בכל שטחיה של האחרונה מצפון לקו התיחום של הנהר מיין, כולל הנובר. לשם כך גם הנובר נאלצה לספק חיילים למה שנקרא "צבא התיחום" ששמר על הנייטרליות החמושה. אך בשנת 1801 פלשו להנובר 24,000 חיילים פרוסים, והיא נכנעה ללא קרב.

באפריל 1801 הגיעו כוחות ברנדנבורג-פרוסיה לבירת ברמן-ורדן, שטאדה, ושהו בה עד אוקטובר אותה שנה. הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד התעלמה תחילה מעוינותה של ברנדנבורג-פרוסיה, אך כאשר ברנדנבורג-פרוסיה הצטרפה לקואליציה הפרו-צרפתית של מעצמות 'נייטרליות' חמושות כמו דנמרק-נורווגיה והאימפריה הרוסית, בריטניה החלה ללכוד אוניות פרוסיות. לאחר קרב קופנהגן באפריל 1801, הקואליציה התפרקה וברנדנבורג-פרוסיה הסיגה את חייליה.

### מלחמות נפוליאון (1803–1813)

אחרי שבריטניה - ללא כל בעל ברית - הכריזה מלחמה על צרפת ב-18 במאי 1803, חיילים צרפתים פלשו לנסיכות הבוחר מהנובר ב-26 במאי והותירו - בין היתר - שתי פלוגות חיל כיבוש בבירת ברמן-ורדן, שטאדה ב-18 ביוני. על פי אמנת ארטלנבורג מ-5 ביולי 1803, המאשרת את התבוסה הצבאית של הנובר, פורק צבא הנובר מנשקו וסוסיו ותחמושתו הועברו לידי הצרפתים. המועצה הסודית של הנובר, עם השר פרידריך פרנץ דיטריך פון ברמר מחזיק את היתד בהנובר, נמלטה לשטח הנובר מעבר לאלבה של סקסוניה-לאוונבורג ב-30 במאי, והתיישב בלאוונבורג על אלבה.  בקיץ 1803 גבו הכובשים הצרפתים את תרומתם הראשונה למלחמה עם 21,165 רקסדולר בלבד שנגבו בברמן-ורדן. ב-1803 מנתה דוכסות ברמן 180,000 תושבים ושטח של 5,325.4 קמ"ר, נסיכות ורדן 1,359.7 קמ"ר ו-20,000 תושבים ב-1806, בעוד האדלן כללה 311.6 קמ"ר ו-4,000 תושבים.

בסתיו 1805, בתחילת מלחמת הקואליציה השלישית נגד צרפת (1805–1806) עזבו חיילי הכיבוש הצרפתיים את הנובר במערכה נגד ארכידוכסות אוסטריה (סוף הכיבוש הצרפתי הראשון של הנובר, 1803–1805). כוחות הקואליציה הבריטית, השוודית והרוסית כבשו את הנובר, כולל ברמן-ורדן. בדצמבר, האימפריה הצרפתית הראשונה, ויתרה על הנובר, שבה לא החזיקה עוד, לברנדנבורג-פרוסיה, שכבשה אותה בתחילת 1806. אבל כאשר ממלכת פרוסיה,  לאחר שפנתה נגד צרפת, הובסה בקרב ינה-אאורשטדט (11 בנובמבר 1806), חזרה המועצה הסודית של הנובר מלאוונבורג לעיר הנובר למשך חודש, רק כדי לברוח שוב מהכיבוש הצרפתי השני של הנובר (נובמבר 1806-ינואר 1810), כולל ברמן-ורדן.

בשנת 1807 החליפה צרפת את מועצת הנובר של הממלכה, כפי שהוכרז ב-20 בספטמבר, על ידי הוועדה הממשלתית תחת המושל הכללי ז'אן ז'אק ברנרדינו קולו דה לה סלסט (צר'), ובהמשך התקינו נציג משנה, פיטר כריסטיאן דודט, שהחליף את סגנו של ברמן-ורדן (גוף מקבל החלטות), עם זאת, ואיפשר לממשלת ברמן-ורדן (הגוף המבצע) לעבוד עליה. נפוליאון הראשון החרים במיוחד את קרקעות אצולת נסיכות הבוחר מהנובר כדי לתגמל איתם את ותיקי צבאו. הוא שמר על גישה בלעדית לדומיינים ולרווחים שלהם, כאשר ב-1 במרץ 1810 הוא התיר לאחיו המלך ז'רום בונפרטה לשלב את ברמן-ורדן בממלכת וסטפאליה קצרת-הימים שלו, ויצר את המחוז הצפוני של הממלכה, רק כדי לספח את ברמן-ורדן לאימפריה הצרפתית החל מה-1 בינואר 1811.

### מהשבה להשתלבות בהנובר ב-1823

ב-1813 הוחזרו דוכסויות ברמן וורדן לנסיכות הבוחר מהנובר, שהפכה לממלכת הנובר ב-1814. למרות שמעמדה של ברמן-ורדן כטריטוריה של חופשיות אימפריאלית התבטל עם פירוק האימפריה הרומית הקדושה ב-1806, הדוכסות לא שולבו מיד באיחוד אמיתי במדינת הנובר. מאז שהמלכים בהנובר עברו ללונדון, הפכה הנובר למדינה של שלטון שמרני ונחשל מאוד, כאשר ממשל מקומי שגויס מאריסטוקרטים מקומיים הוסיף רבות לשימור מבנים מיושנים. האיחוד המנהלי עם הנובר התרחש רק ב-1823, כאשר רפורמה בשלטון המקומי איחדה את ברמן-ורדן והאדלן כדי ליצור את בית הביליוויק הגבוה של סטאד, המנוהלת על פי אמות מידה מודרניות אוניטריות, ובכך ביטלה צורות ממשלתיות מסורתיות שונות של ברמן, ורדן והאדלן.

להיסטוריה נוספת ראה מחוז שטאדה (1823–1977), שצמח עם הקמת המחוז הגבוה של שטאדה ב-1823, הכולל את שטחי הדוכסות לשעבר של ברמן וורדן וארץ האדלן.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דוכסות ברמן-ורדן** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Cf. Wolfgang Dörfler, *Herrschaft und Landesgrenze: die langwährenden Bemühungen um die Grenzziehung zwischen den Stiften und späteren Herzogtümern Bremen und Verden*, Stade: Landschaftsverband der ehemaligen Herzogtümer Bremen und Verden, 2004, (Schriftenreihe des Landschaftsverbandes der Ehemaligen Herzogtümer Bremen und Verden; vol. 22).
2. ↑  Beate Christine Fiedler, "Die Entwicklung der schwedischen Staatsform im 17. Jahrhundert und ihre Auswirkung auf die deutschen Provinzen Bremen und Verden", In: *Landschaft und regionale Identität: Beiträge zur Geschichte der ehemaligen Herzogtümer Bremen und Verden und des Landes Hadeln*, Heinz-Joachim Schulze (ed.), Stade: Landschaftsverband der ehemaligen Herzogtümer Bremen und Verden, 1989, (Schriftenreihe des Landschaftsverbandes der ehemaligen Herzogtümer Bremen und Verden; vol. 3), pp. 84-96, here p. 92.
3. ↑  Matthias Nistahl, "Die Reichsexekution gegen Schweden in Bremen-Verden", In: *Landschaft und regionale Identität: Beiträge zur Geschichte der ehemaligen Herzogtümer Bremen und Verden und des Landes Hadeln*, Heinz-Joachim Schulze (ed.), Stade: Landschaftsverband der ehemaligen Herzogtümer Bremen und Verden, 1989, (Schriftenreihe des Landschaftsverbandes der ehemaligen Herzogtümer Bremen und Verden; vol. 3), pp. 97–123, here pp. 97seqq.
4. ↑  Beate Christine Fiedler, "Die Entwicklung der schwedischen Staatsform im 17. Jahrhundert und ihre Auswirkung auf die deutschen Provinzen Bremen und Verden", In: *Landschaft und regionale Identität: Beiträge zur Geschichte der ehemaligen Herzogtümer Bremen und Verden und des Landes Hadeln*, Heinz-Joachim Schulze (ed.), Stade: Landschaftsverband der ehemaligen Herzogtümer Bremen und Verden, 1989, (Schriftenreihe des Landschaftsverbandes der ehemaligen Herzogtümer Bremen und Verden; vol. 3), pp. 84–96, here p. 92.
5. ↑  Klaus Isensee, *Die Region Stade in westfälisch-französischer Zeit 1810–1813: Studien zum napoleonischen Herrschaftssystem unter besonderer Berücksichtigung des Stadt Stade und des Fleckens Harsefeld*, Stade: Stader Geschichts- und Heimatverein, 2003, simultaneously: Hanover, Univ. Diss. 1991, (=Einzelschriften des Stader Geschichts- und Heimatvereins; vol. 33), p. 33. No ISBN.
6. ↑  Peter von Kobbe, *Geschichte und Landesbeschreibung der Herzogthümer Bremen und Verden*, Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht, 1824, p. 184
7. ↑  The usage of the name element of the Electorate of Brandenburg became senseless, when the *Holy Roman Empire* was dissolved on 6 August 1806, thereby abolishing the function of prince-electors electing its emperors.
8. ↑  Klaus Isensee, *Die Region Stade in westfälisch-französischer Zeit 1810–1813: Studien zum napoleonischen Herrschaftssystem unter besonderer Berücksichtigung des Stadt Stade und des Fleckens Harsefeld*, Stade: Stader Geschichts- und Heimatverein, 2003, simultaneously: Hanover, Univ. Diss. 1991, (=Einzelschriften des Stader Geschichts- und Heimatvereins; vol. 33), p. 34. No ISBN.
9. 1 2  Klaus Isensee, *Die Region Stade in westfälisch-französischer Zeit 1810–1813: Studien zum napoleonischen Herrschaftssystem unter besonderer Berücksichtigung des Stadt Stade und des Fleckens Harsefeld*, Stade: Stader Geschichts- und Heimatverein, 2003, simultaneously: Hanover, Univ. Diss. 1991, (=Einzelschriften des Stader Geschichts- und Heimatvereins; vol. 33), p. 36. No ISBN.
10. ↑  Klaus Isensee, *Die Region Stade in westfälisch-französischer Zeit 1810–1813: Studien zum napoleonischen Herrschaftssystem unter besonderer Berücksichtigung des Stadt Stade und des Fleckens Harsefeld*, Stade: Stader Geschichts- und Heimatverein, 2003, simultaneously: Hanover, Univ. Diss. 1991, (=Einzelschriften des Stader Geschichts- und Heimatvereins; vol. 33), p. 58. No ISBN.
11. ↑  Klaus Isensee, *Die Region Stade in westfälisch-französischer Zeit 1810–1813: Studien zum napoleonischen Herrschaftssystem unter besonderer Berücksichtigung des Stadt Stade und des Fleckens Harsefeld*, Stade: Stader Geschichts- und Heimatverein, 2003, simultaneously: Hanover, Univ. Diss. 1991, (=Einzelschriften des Stader Geschichts- und Heimatvereins; vol. 33), pp. 90seq. No ISBN.
12. ↑  Klaus Isensee, *Die Region Stade in westfälisch-französischer Zeit 1810–1813: Studien zum napoleonischen Herrschaftssystem unter besonderer Berücksichtigung des Stadt Stade und des Fleckens Harsefeld*, Stade: Stader Geschichts- und Heimatverein, 2003, simultaneously: Hanover, Univ. Diss. 1991, (=Einzelschriften des Stader Geschichts- und Heimatvereins; vol. 33), p. 25. No ISBN.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4062684-2
* VIAF: 240800896
* WorldCat: viaf-240800896

 |