recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**רמי שטרן** (נולד בשנת 1958) הוא סטנדאפיסט ישראלי, אחד מחלוצי הסטנד-אפ בישראל, ואף תואר בתקשורת כ"ממציא הסטנד-אפ הישראלי".

ביוגרפיה
--------

שטרן נולד בשכונת יד לבנים בפתח תקווה. אביו, ניצול השואה, היה רתך ואמו עקרת בית. הוא למד בבית ספר דתי.
לאחר שחרורו מהצבא נסע לניו יורק, שם חי ועבד תקופה. לאחר שחזר לארץ עבד במשרד פרסום וכן החל ללמוד משחק בסמינר הקיבוצים, אולם סולק לאחר שנת לימודים אחת עקב חוסר השקעה. 

בשנת 1986, שיחק תפקיד של פקח או"ם שוודי בסרט הקולנוע "אוונטי פופולו" של רפי בוקאי.

אל הסטנד-אפ הגיע שטרן במקרה, בשנת 1985, לאחר שראה מודעה בעיתון לערב חובבים במועדון שבלול בדיזנגוף סנטר ובה היה כתוב: "אם אתה מצחיק — אתה על הבמה".

שטרן, בקטעיו, העלה על הבמה פארודיות על גדעון רייכר ועל הסרט הערבי של יום שישי — קטעים שזכו לחיקויים והפכו למזוהים איתו. בהמשך הופיע גם כן במרתף העליון של תיאטרון בית ליסין לצד דבי ונולי, שמואל וילוז'ני ועוד. אחר כך קיבל גם מופע יחיד משלו במועדון הדומינו-גרוס.

הוא הופיע במספר תוכניות טלוויזיה, בהן תוכנית סוף השבוע "סופסופ" של גבי גזית בערוץ 2. באותה תקופה החל להתפרסם ולהפוך לדמות מוכרת בזירת הבידור בתל אביב והמשיך להופיע בצורה איטנסיבית ברחבי הארץ.

לקראת אמצע שנות ה-90 חדל שטרן מלהופיע ובהדרגה נעלם מהתודעה הציבורית. 

בשנת 2014, החליט לעשות קאמבק והחל לחזור אל בימת הסטנדאפ ולהופיע במועדונים.

בשנת 2017 שיחק תפקיד משנה בעונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה הקומית "איפה אתה חי?", של הערוץ הראשון.

בשנת 2018, התארח בעונתה השישית של הסדרה הקומית בכיכובה של עדי אשכנזי - "מה זה השטויות האלה?!", בפרק של סדרת הטלוויזיה "על הספקטרום" בתפקיד עצמו, וכן שיחק בתפקיד שוטר בפרק של סדרת הרשת "שרופים".

שטרן רווק ומתגורר בתל אביב.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של רמי שטרן
* רמי שטרן, ברשת החברתית פייסבוק

* רמי שטרן, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית

* רמי שטרן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* רמי שטרן מתארח בפודקאסט "מאחורי כל צחוק" של אלדד שטרית, 4 בנובמבר 2019
* אתר למנויים בלבד מורן שריר, שנה עם רמי שטרן, כוכב הסטנד־אפ הראשון בישראל, במסעו חזרה לבמות, באתר הארץ, 7 במאי 2015
* איריס קול, קול מן העבר - פרק 3 - רמי שטרן, הערוץ הראשון

הערות שוליים
------------

1. ↑  איריס קול, קול מן העבר - פרק 3, ערוץ 1, 0:36: "זה לא יהיה מוגזם לומר שהוא המציא את הסטנד-אפ הישראל העכשווי", וגם מורן שריר, שנה עם רמי שטרן, הארץ: "בסוף שנות השמונים ייסד רמי שטרן את הסטנד־אפ הישראלי והפך למלך הקומדיה."
**פבלו דניאל פיאטי** (בספרדית: **Pablo Daniel Piatti**; נולד ב-31 במרץ 1989 ב'לה קרלוטה' שבפרובינציית קורדובה, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקיצוני.

קריירה
------

בנעוריו שיחק פיאטי במחלקת הנוער של אסטודיאנטס לה פלאטה. ב-18 בנובמבר 2006 נכנס כמחליף במשחק הקבוצה הבוגרת מול ניואל'ס אולד בויס, במשחק עצמו כבש פיאטי את שער הניצחון. פיאטי תרם לזכייתה של אסטודיאנטס באליפות האפרטורה לשנת 2006.

פיאטי משחק לרוב כקיצוני. ב-21 במאי 2008 פרסמה קבוצת אלמריה הודעה באתרה הרשמי שהקבוצה סיכמה את העברתו של השחקן לשורותיה. העברתו של פיאטי נחשבת להעברה היקרה בתולדות המועדון הספרדי. ב-5 ביולי 2011 חתם בוולנסיה לחמש שנים עבור 7.5 מיליון אירו. ב-15 ביולי 2016 הושאל לאספניול.

ב-1 ביולי 2017 חתם פיאטי באספניול על חוזה לשלוש שנים.

ב-7 בפברואר 2020 חתם פיאטי בטורונטו מה-MLS.

ב-6 במרץ 2021 חתם פיאטי באלצ'ה מהלה ליגה.

פיאטי היה שותף לזכייתה של הנבחרת הצעירה של ארגנטינה במונדיאל הנוער ב-2007.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פבלו פיאטי** בוויקישיתוף

* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר Soccerway
* פרופיל, באתר BDFutbol
* פרופיל, באתר WorldFootball.net
* פרופיל, באתר National Football Teams
* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu
ד"ר **דב אברון** (25 באוגוסט 1917–3 ביוני 2013) היה מנהל תיכון עירוני דתי ב'-ג' בתל אביב (צייטלין), בין השנים 1957–1982. מהדיר "פנקס הכשרים של קהילת פוזנא".

קורות חיים
----------

נולד בשלזיה שבפולין. המשבר הכלכלי של 1929 הוריד את המשפחה עד פת לחם.

אברון סיים גימנסיה בעיר חוז'וב ב-1936 כשהוא היהודי היחיד בכיתתו. היה פעיל בתנועת הנוער השומר הדתי. למד בבית המדרש לרבנים (תחכמוני) ובאוניברסיטת ורשה עם פרופסור מאיר בלבן. 

עם כיבוש פולין על ידי הנאצים 1939 ברח, יחד עם אחיו שמואל, לווילנה. אביו יוסף, אמו שרה ושלוש אחיותיו, לאה, צילה וטוני, נספו בשואה, קרוב לוודאי, באושוויץ.

היה חבר בהנהלת השומר הדתי (הפועל המזרחי) בהנהגת ד"ר זרח ורהפטיג, (לימים שר בממשלת ישראל). קבל ויזת מעבר ליפן מחסיד אומות העולם סמפו (ציאונה) סוגיהרה. עם הגיעו לארץ ישראל ב-1940 נאסר לזמן קצר במחנה המעפילים בעתלית.

מדריך נוער בעיר העתיקה (1941–1945) עם דב רפל ואחרים, ובוגר החוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית (1945). מדריך במקווה ישראל לילדי טהראן (1946).

בשנת 1946 נשא לאשה את מרתה שיין, תופרת עילית בתל אביב של שנות החמישים. אב ליוסף (יוסי) אברון, פרופסור לפיזיקה בטכניון, ושרה (אלי) רפופורט. 

לימד בבית ספר מוריה ובתיכון ב'-ג' תנ"ך, ספרות, היסטוריה ואזרחות. מורה כריזמטי. ב-1957 מונה למנהל "צייטלין".

ב-1965 קבל תואר דוקטור בהיסטוריה מהאוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופ. ישראל היילפרין על "פנקס הכשרים של קהילת פוזנא".

יסד את המגמה התורנית בצייטלין וישם את תוכנית האינטגרציה בחינוך של יגאל אלון. שמש מנהל בית ספר צייטלין 25 שנה עד יציאתו לגמלאות ב-1982. נתן עדות ניצול שואה לפרויקט הווידאו של יד ושם, וחיבר ערכים באנציקלופדיה העברית ובאנציקלופדיה יודאיקה.

לאחר יציאתו לגמלאות, בין השנים 1987-1984 עבד ד"ר אברון במכון לחקר השואה, באוניברסיטת בר-אילן, וחקר את תולדות תנועת הנוער הציונית-דתית בפולין בין שתי מלחמות העולם. מחקריו סוכמו בשני ספרים:"חנוך במאבקו" ו-"תנועת הנוער הציונית דתית בפולין בין שתי מלחמות העולם". 

נפטר בתל אביב ב-3 ביוני 2013.

מאמרים
------

* דב אברון, "אמונות ודעות בחינוך היהודי הדתי-לאומי בפולין בין שתי המלחמות", בתוך משה אישון (עורך): **עיטורים**, ירושלים, תשמ"ו.
* דב אברון, "חינוך במאבקו: לדמותו של החינוך היהודי הדתי-לאומי בפולין בין שתי מלחמות העולם", בתוך מרדכי אליאב (עורך): **בשבילי התחייה**, ספריית אלינר, תשמ"ח.

קישורים חיצוניים
----------------

* דב אברון (1917-2013), דף שער בספרייה הלאומית

הערות שוליים
------------

1. ↑  דב אברון, **פנקס הכשרים של קהילת פוזנא**, ירושלים: מקיצי נרדמים, 1967
2. ↑  ד"ר זרח ורהפטיג, **פליט ושריד בימי השואה, סיפור הצלת היהודים בזמן השואה**, יד ושם, ירושלים, תשמ"ד 1984.
3. ↑  עופר אדרת, ברח מהשואה ברכבת הטרנס-סיבירית, באתר הארץ, 11 ביולי 2013
4. ↑  עליזה הולדהיים, "אופנה בארץ", עיתון הארץ 15.10.1954
5. ↑  רבקה שאול בן צבי, ללכת שבי אחריו, באתר מקור ראשון, ‏5 יולי 2013
6. ↑  דב אברון, עדות של פליט שואה
7. ↑  ד"ר דב אברון, **חינוך במאבקו**, ספריית אלינר, המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה, 1978

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007462628705171
* ISNI: 0000 0000 2993 6540
* VIAF: 77874830
* WorldCat: lccn-n88177391

 |
אלות מימי הביניים.
ראש אלה טקסית ממטמון נחל משמר במוזיאון הכט בחיפה
**אלה** או **נַבּוּט** היא כלי נשק המורכב ממקל קצר אך עבה שמשמש לחבטה. האלה משמשת לגרימת הלם ושבירת עצמות. 

האלה היא מכלי הנשק העתיקים ביותר הודות לקלות ייצורה - מספיק לכרות ענף כבד של עץ בשביל לקבל אלה סבירה (אלה פשוטה כזאת מכונה בסלנג "נָבּוּט"). הנזק שגורמת האלה מבוסס על משקלה ועובדת היותה עשויה מחומר שהוא לרוב קשיח יותר מעצמות גוף האדם.

אלה בעת העתיקה ובימי הביניים
----------------------------

ראשי אלה ידועים החל מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית, בעיקר באזור דרום מזרח טורקיה. באזור ארץ ישראל התגלו ראשי אלות עשויים אבן המתוארכים החל מהתקופה הנאוליתית. אחד הממצאים המפורסמים הם ראשי אלות במטמון נחל משמר המשויכים לתקופה הכלקוליתית. בשנת 2010 נמצא ראש אלה בחפירות בבקעת פצאל באתר כלקוליתי בשם פצאל 7 ליד היישוב פצאל בבקעת הירדן.

בתקופות מאוחרות יותר, נוספו לאלות ראשים כבדים יותר העשויים מאבן, עץ או מתכת שנועדו להגביר את עוצמת המכה. בימי הביניים נוצרו שני שכלולים של האלה, שניהם נקראים כוכב השחר: הראשון הוא אלה שצוידה בראש כדורי ממתכת המלא בחודים קצרים, דבר שייצר לו מראה דמוי כוכב או קיפוד; השני הוא אלה בה הראש הקרבי היה מחובר לידית באמצעות שרשראות ברזל, דבר שאפשר להוסיף תנופה לראש ובכך להגדיל את עוצמת המכה. אלות היו בשימוש רב על ידי פרשים, מאחר שאלה יכלו בקלות לחבוט איתן על ראשיהם של החיילים הרגליים.

אלה מודרנית
-----------

אלה בצורת מקל עגול ועבה המשמש את כוחות הביטחון, (המשטרה, הצבא וסוהרים) כנשק אל הרג, בפיזור הפגנות ובטיפול בעבריינים אלימים בכוח על ידי הכאת המפגינים או המתפרעים.

אלות משמשת גם עברייני רחוב בביצוע פשעים אלימים כגון תקיפה והשחתת רכוש.

שימוש נוסף של האלה הוא כמחבט במשחק הבייסבול - בעזרת האלה חובטים בכדור.

### סוגי האלות

* **אלה משטרתית** ישנם שני סוגים של אלות משטרתיות:

* אלה אישית: אלה שנושא איתו שוטר רחוב. ממדיה קטנים יחסית, כדי לא להפריע לו בתפקודיו האחרים. במדי משטרת ישראל היה במכנסי השוטרים כיס מיוחד לאלה האישית.
* אלה לפיזור הפגנות: אלה המשמשת את כוחות הביטחון ועשויה חומרים קשים כדי להכאיב למתפרעים ולרסן אותם, לעיתים קיימת באלה מסוג זה ידית שניצבת לאלה ומקלה על אחיזת האלה.

* **אלת עץ דקה:** זוהי אלה המשמשת את כוחות הביטחון במדינות מתפתחות ובמדינות עניות כיוון שאלה זאת זולה מאשר אלה מסוג אחר.

* **אלת עץ עבה:** זוהי אלה עשויה עץ מתרחבת מלמטה, (המקום בו אוחזים את האלה) כלפי מעלה. אלה זוהי משמשת בעיקר את עבריניי הרחוב. נקראת גם בשם העממי "נבוט".

* **אלת בייסבול:** אלה זאת נראית כמו אלת העץ העבה ומשתמש בה החובט במשחק הבייסבול כדי לחבוט בכדור שהשחקן השני זורק לכיוון החובט. לאלות אלה גימור מיוחד.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אלה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  סבן מ. **האלה בארץ ישראל ובמזרח הקדמון מן האלף התשיעי עד הראשון: טיפולוגיה וכרונולוגיה,טכנולוגיה, שימוש קרבי וטיקסי, קשרים בין-אזוריים**, אוניברסיטת תל אביב, 2009.
**אפרים מרכוס** (1920 - ט' באב תשע"א, אוגוסט 2011) היה נגן חלילית ומחנך ישראלי.

ביוגרפיה
--------

אפרים מרכוס נולד בעיר ברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב, בפולין). אביו, יוסף מרכוס, היה משפטן ומחנך, מייסד תנועת הנוער היהודית-גרמנית בלאו וייס. אמו, קֶטֶה אפרים מרכוס, הייתה ציירת ופסלת. בשנת 1930 עברה משפחת מרכוס לדיסלדורף, שם שר במקהלה בבית הספר והחל ללמוד נגינה בחלילית אצל המורה פראנץ יוליוס גיסברט. בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בבית הכרם בירושלים. אפרים למד בגימנסיה העברית רחביה ומאוחר יותר החל ללמוד באקדמיה למוזיקה בירושלים. בתקופה זו למד נגינה בחליל אצל אורי טפליץ ותאוריה מוזיקלית אצל יוסף טל. בתחילת שנות הארבעים היה מרכוס חלילן בתזמורת האופרה הארץ-ישראלית.

בשנת 1952 נסע לאנגליה להשתלם בנגינה בחלילית בארוק ובהדרכה של מקהלות ילדים. בישראל הקים את מקהלת הילדים "שרונית", ששיתפה פעולה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית במשך 18 שנים (1962–1980) ובין השאר השתתפה בשלוש זמריות עולמיות.

ב-1953 ייסד את "נגני רננים" – קבוצה של כ-12 תלמידים מצטיינים, בני 13–17, שניגנו בחליליות בגדלים שונים, מהסופרנינו ועד לסוב-בס. במשך השנים ערך אנסמבל זה שבעה סיורים באירופה וארצות הברית. לאחר כל סיור הקליט ההרכב תקליט, שבו 38 קטעי נגינה ישראליים מקוריים.

בשנות ה-60 וה- 70 לימד מוזיקה בתיכון עירוני י"א בתל אביב והקים שם תזמורת.

בשנים 1972–1985 לימד במדרשות למורים למוזיקה בסמינר לוינסקי בתל אביב ובסמינר עליה (למורים מהמגזר הדתי) בפתח תקווה.

מרכוס הופיע כנגן חלילית סולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם תזמורות קאמריות שונות בניצוחם של נעם שריף, גיל שוחט ועוד. כמו כן ניגן מוזיקה קאמרית. בין הקלטותיו: סונטות וטריו סונטות של באך וטלמן.

בשנות ה-80 הגיש תוכנית ללימוד הנגינה בחלילית בטלוויזיה החינוכית בשם "מי בחלילית" (15 פרקים).

ב-1992, לכבוד יום הולדת המאה של אמו של אפרים, האמנית קטה אפרים מרכוס, הסריטה הטלוויזיה החינוכית סרט עם 80 מפסליה, בליווי קטעי נגינה בביצוע "נגני רננים".

### חוברות "רוני חלילית"

מרכוס כתב ארבע חוברות לימוד ועוד 14 חוברות נגינה, בהן ערך ועיבד מאות שירים ישראליים ויצירות קלאסיות – וכן יצירות ישראליות מקוריות לחליליות, שנכתבו במיוחד עבור החוברות – ללימוד ונגינה בחליליות, החל מהלימוד הבסיסי ועד הנגינה הקבוצתית ברמה המקצועית הגבוהה ביותר.

  

**תקליטורים**

מרכוס יצר גם סדרת תקליטורים, הכוללת אוסף ניגון "הרננים", יצירות מימי הרנסאנס ויצירות ישראליות ראה: "קישורים חיצוניים"

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אפרים מרכוס** בוויקישיתוף

* אפרים מרכוס, דף שער בספרייה הלאומית
* חיותה דביר (מנחה), על פועלו ויצירותיו של אפרים מרכוס, קול המוסיקה, ספטמבר 2010 (תוכנית מיוחדת ליום הולדתו ה-90; שידור חוזר במלאת שנה למותו, 9 באוגוסט 2011)
* רננים - קונצרט בגן פסלים: חלק א', חלק ב'
* מי בחלילית באתר הטלוויזיה החינוכית
* אינטרמצו -
* אוסף התקליטורים של אפרים מרכוס -

הערות שוליים
------------

1. ↑  מי בחלילית באתר הטלוויזיה החינוכית.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007583311805171
* ISNI: 0000 0003 9613 5139
* VIAF: 291021817
* WorldCat: viaf-291021817

 |
**קראש** הוא משקה מוגז בטעם תפוזים של חברת קיוריג-ד"ר פפר המשווק בעיקר בארצות הברית. הוא מתחרה בעיקר במשקה פאנטה של חברת קוקה-קולה. המשקה נוצר בשנת 1911 על ידי כימאי המשקאות ניל סי וורד. במשך השנים שווק משקה קראש במגוון טעמים, לרוב ללא קפאין.

היסטוריה
--------

המשקה נוצר בשנת 1911 על ידי כימאי המשקאות ניל סי וורד, עבור חברת המשקאות אורנג' קראש (Orange Crush). שם המשקה נשא את שמו של וורד והיה בתחילה Ward's Orange Crush. במשקה נכללה עיסת תפוזים, שהעניקה הרגשה של "מיץ תפוזים טבעי, סחוט טרי", אך לאחר זמן קצר שונתה הנוסחה, ומאז לא מקובל להוסיף למשקאות קראש עיסת פרי.

חברת אורנג' קראש נרכשה על ידי פרוקטר אנד גמבל בשנת 1980, ועל ידי חברת קדבורי-שוופס בשנת 1989. בשנת 2008 נמכר קו המשקאות לחברת קיוריג-ד"ר פפר, שבסיסה בפלאנו, טקסס. המשקה פופולרי גם בקנדה, שם הוא מופץ על ידי חברת בת של פפסיקו.

מדינות נוספות בהן נמכר קראש הן אורוגוואי, ארגנטינה, גואטמלה, לבנון, מקסיקו, סוריה, פנמה, פרגוואי, פרו, צ'ילה, קולומביה ורוסיה, ובתקופה מסוימת נמכר גם באקוודור, בוליביה, ניקרגואה וקוסטה ריקה. בחלק ממדינות אמריקה הלטינית המותג "קראש" מופץ על ידי חברת קוקה-קולה, אף על פי שהוא משתמש באותם צבעים ובקבוקים כמו פאנטה.

הטעמים הנפוצים בארצות הברית הם תפוז (המכונה **אורנג' קראש**), תפוז דיאט, ענבים, תות ודובדבן.

בשנת 1997 שווק המשקה למשך תקופה קצרה בישראל על ידי חברת יפאורה-תבורי.

בין הטעמים של קראש ששווקו במשך השנים נמנים אבטיח, אגס, אננס, אפרסק, אשכולית אדומה, אשכולית לבנה, בירת שורשים, בננה, ג'ינג'ר ביר, דובדבן, ליים, לימון, לימון-ליים, לימונדה, ליקוריץ, מי סודה, מסטיק, ענבים, פטל כחול, פירות יער, קולה, קולה-דובדבן, קרים סודה, רימונים, שוקולד, תות-לימון, תות-שמנת, תות שדה, תותי פרוטי, תפוז, תפוח וקקאו. חלק מהטעמים שווקו בגרסה דלת-קלוריות, כמשקה דיאטטי (אנ').

בתרבות
------

המשקה "אורנג' קראש" משמש בסיס לביטויים רבים בתרבות האמריקאית, בהם שמות של קבוצות ספורט, שיטת הגנה בפוטבול ומגבר לגיטרה חשמלית. השיר "אורנג' קראש" של להקת אר.אי.אם. מתייחס בהשאלה לאייג'נט אורנג'.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קראש** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של קראש
* קראש, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

הערות שוליים
------------

1. ↑  מאת ורד שרון-ריבלין, ‏בעקבות כישלון פפסי: טמפו תשקיע כ-2 מיליון דולר בהחדרת 7UP, באתר גלובס, 22 ביוני 1997.
**ג'יימס דייוויד אוטרי** (באנגלית: **James David Autry**;‏ 27 בספטמבר 1954 – 14 במרץ 1984) היה רוצח מורשע במדינת טקסס, ארצות הברית ונידון למוות. בעת הוצאותו להורג, כשהמחטים מחוברים לוורידיו, התקבל צו עיכוב ביצוע מבית המשפט, עקב הקפאת עונש המוות בכל ארצות הברית. לרוע מזלו של אוטרי הקפאה זו הייתה זמנית בלבד. עם חידוש העונש, אוטרי הוצא להורג בזריקת רעל.

ביוגרפיה
--------

אוטרי, יליד אמרילו, טקסס, הורשע בירי ב-20 באפריל 1980 בירי בפקידת חנות הנוחות של פורט ארתור, שירלי דרואט, באמצעות אקדח בקוטר 38. לאחר מכן הוא ירה בראשיהם של שני העדים, אחד מהם, ג'ו ברוסארד, כומר קתולי, אשר מת מיד, ואנתנסיוס סוורנאס, ימאי יווני, אשר שרד אך נותר עם נזק מוחי בלתי הפיך. הפשע בוצע עם שותפו לדירה של אוטרי, ג'ון אלטון סנדיפר. זאת לאחר שדרואט ביקשה לגבות ממנו 2.70$ עבור קרטון בקבוקי בירה. לאחר הירי אוטרי לקח את הקרטון, ובקופה לא היה חסר כסף. אוטרי נודע בשם "קאובוי" נגזר גזר דין מוות. ב-4 באוקטובר 1983, הוא היה חגור לאלונקה בחדר ההוצאה להורג, כשמחטים בזרועותיו, כאשר הגיע צו עיכוב ביצוע. זאת לאחר שמעמדו החוקי של עונש המוות בארצות הברית המתין להסדרה.

לבסוף, אוטרי הוצא להורג ב-14 במרץ 1984. הייתה זו ההוצאה להורג השנייה בטקסס מאז החזרת עונש המוות במדינה לאחר פסק הדין "גרג נגד ג'ורג'יה". הוא סירב לומר מילים אחרונות, אך ביקש ארוחה אחרונה של המבורגר, צ'יפס וד"ר פפר. הוא טען שמוות בזריקת רעל "זה לא גברי", והעדיף להיתלות או שראשו ייערף. הוא גם אמר שהוא מעדיף הוצאה להורג על פני מאסר עולם. הוא עתר למועצת התיקונים של טקסס, בבקשה להקרין את הוצאתו להורג בטלוויזיה, בטענה שההוצאה להורג "אינה ממשית" לציבור, אלא אם כן הם יצפה בה, אך בקשתו נדחתה.

אוטרי נקבר בבית הקברות קפטן ג'ו בירד.

סיפורו, משמש בין היתר להסביר את זכויותיהם של אסירים (אנ'), כולל נידונים למוות. בפרט, נימוק לחובת חיטוי המזרק (או העירוי) עבור זריקה שממילא אמורה להורגו.

ראו גם
------

* עונש מוות בארצות הברית

הערות שוליים
------------

1. ↑  Killer dies smiling, UPI, ‏3 בפברואר 1984
2. ↑  "Texas Executes Convicted Killer Who Won Late Reprieve In 1983". *The New York Times*. 14 במרץ 1984. אורכב מ-המקור ב-15 במאי 2022. נבדק ב-15 במאי 2022. `{{cite news}}`:  (עזרה)
3. ↑  "When someone is executed by lethal injection, do they swab off the arm first?"(אורכב 26.05.2008 בארכיון Wayback Machine) *The Straight Dope*.
4. 1 2  Taylor, Paul (14 במרץ 1984). "Texas Murderer Is Executed by Injection". *The Washington Post*. נבדק ב-29 באוגוסט 2021. `{{cite news}}`:  (עזרה)
5. ↑  גרדיאן, אחרי שצפה ב-429 אסירים מסיימים את חייהם, כתב ההוצאות להורג של אי-פי פורש, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2018
6. ↑  Drimmer, Frederrick (1990). *Until You are Dead...: The book of executions in America*. New York: Carol Publishing Group. pp. 81–82. ISBN 0-8065-1184-2.
7. ↑  "James David "Cowboy" Autry (1954-1984) - Find A". *Find a Grave*.
8. ↑  בלדד השוחי, בהוצאות להורג מחטאים את המזרק?, באתר כלכליסט, 5 באפריל 2012

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"ג'יימס אוטרי"**.
**השרפה בקייפטאון** (נקראת גם: **השרפה בהר השולחן**; באנגלית: **Table Mountain Fire**) היא שרפה גדולה שהחלה ב־18 באפריל 2021 בפארק הלאומי הר השולחן שבקייפטאון שבדרום אפריקה. האתרים שנפגעו כללו את אנדרטת רודוס, שם נשרפה מסעדה, את הקמפוס העליון של אוניברסיטת קייפטאון. בנוסף, נפגעה ספריית האוספים המיוחדים וטחנת מוסטרט, טחנת רוח היסטורית שנשרפה. בנוסף, אושפזו חמישה לוחמי אש.

השרפה
-----

השרפה החלה בבוקר 18 באפריל 2021 ליד אנדרטת רודוס שבפארק הלאומי הר השולחן. כבאיות הוזעקו למקום בשעה 08:45 על פי השעון המקומי. על פי הדיווחים, האש החלה על ידי אחד מחסרי הבית במקום החלה לשרוף עצי אורן ופסולת באזור וההפשטה לכיוון האוניברסיטה. באותו היום, הייתה התראה על סכנת שרפה קיצונית, עקב טמפרטורה גבוהה ולחות נמוכה.

בתחילה, עשן ורוחות הנגרמות שנגרמו כתוצאה מהשרפה מנעו הורדת צוותים מהאוויר. מאוחר יותר, למעלה מ-250 לוחמי אש היו מעורבים בכיבוי השרפה וארבעה מסוקים שימשו להפלת מים על האש.

בשעה 14:10 החלו לפנות את הסטודנטים מאוניברסיטת קייפטאון. אזהרות רשמיות פורסמו גם למטיילים באזור יער ניולנדס שבפארק הלאומי הר השולחן והמטיילים בוקשו להתפנות מהפארק. בשעה 16:05, הודיעו כי המסעדה באנדרטת רודוס נהרסה בשרפה. גם כביש M3 שבאוזר נסגר, כשהאש החלה להתפשט עליו.

ב-8:00 ב-19 באפריל החלו לפנות את התושבים מהשכונות מסביב.

נפגעים ונזקים
-------------

חמישה לוחמי אש אושפזו, לפחות ארבעה מהם בגלל כוויות.

המסעדה באנדרטת רודוס והקפלה הצמודה לה נשרפו. יותר משישה מבנים בקמפוס של אוניברסיטת קייפטאון ניזוקו. כמו כן, נפגעה ספריית האוספים המיוחדת של האוניברסיטה.

אף על פי שמערכת גילוי אש מנעה מהאש להגיע לשאר הספרייה הראשית, חדר הקריאה של ספריית ג'אגר נלקח מהלהבות וחלק מהאוספים הנדירים בספריית האוספים המיוחדים, שהחזיקה למעלה מ-1,300 אוספים ומעל 85,000 ספרים אבדו.

השרפה גרמה לנזקים משמעותיים גם למבני ההנהלה ולמגורי הסטודנטים של הקמפוס העליון. מספר בניינים נוספים סבלו מנזק קל.

השרפה הרסה גם את טחנת מוסטרט, טחנת הרוח העתיקה ביותר בדרום אפריקה, שנבנתה בשנת 1796.

הממשלה דיווחה, כי מעון שרים לא מאוכלס בבעלות המחלקה לעבודות ציבוריות ומשרדו של שר העבודה במקום נשרפו כליל.

לאחר השרפה
----------

ב-19 באפריל, נאמר כי התלמידים יכולים לחזור למגורים שלהם בתוך 72 שעות, למעט אלה שגרו באולם סמוטס או באולם פולר.

ב-18 באפריל בשעה 20:10, נעצר גבר כבן 35 בחשד שגרם לשרפה. לאחר מכן דווח על שלושה אנשים שהלכו בתוך שיח וכשיצאו ממנו, החלה לבעור שם אש.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **השרפה בקייפטאון** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3 4  שריפת ענק בהר השולחן, נזק למבנים היסטוריים, באתר ynet, 19 באפריל 2021
2. 1 2 3  שריפת ענק פרצה באזור הר השולחן בדרום אפריקה, מבנים עלו באש, באתר Haaretz הארץ
3. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Nicole McCain, Man arrested as City of Cape Town investigates arson in Table Mountain blaze, News24 (באנגלית אמריקאית)
4. 1 2 3  AnyNews | שריפת ענק פרצה באזור הר השולחן בדרום אפריקה, מבנים עלו באש - הארץ, באתר anynews.co.il
**שולה (שולמית) וידריך** לבית אוסלנדר (נולדה ב-1951 בתל אביב) היא חוקרת תולדות העיר תל אביב-יפו, מאז שנות ה-80.

וידריך איתרה, חקרה ותיעדה בניינים רבים במרחב תל אביב; חלק גדול מעבודותיה מצוי בארכיון עיריית תל אביב-יפו. לעיתים נאבקה נגד הריסתם ובעד שימורם של בתים ואתרים, וכפועל יוצא השפיעה על הנוף האורבני התל אביבי בכללו. במהלך השנים, איתרה וידריך מקורות על מייסדים של העיר תל אביב אשר נעלמו עקבותיהם, כגון יצחק חיינקו ויעקב מטלון. כמו גם אדריכלים חשובים, ביניהם בתפקיד מהנדס העיר, ופרסמה את קורות חייהם בספריה. וידריך גילתה פרטים בנוגע לאדריכלים דב הרשקוביץ ויצחק שוורץ (שן-צור), ומיפתה את כל בתיו של האדריכל אלכסנדר לוי אשר נספה בשואה.

וידריך היא פעילה בחברה להגנת הטבע, בעמותת התיירות של עיריית תל אביב, במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ובמרכז להכרת תל אביב. חברה בוועדת השמות של עיריית תל אביב ובעמותת מוזיאון נחום גוטמן.
בערב יום העצמאות השישים ואחת של מדינת ישראל בשנת תשס"ט 2009, שנת המאה לייסוד העיר תל אביב, הדליקה וידריך משואה בהר הרצל בירושלים.
מאמריה מופיעים בכתב-העת האלקטרוני של הסופר אהוד בן עזר ובבמות נוספות. היא צילמה והפיקה בהתנדבות סרטים קצרים לערוץ הקהילתי בתל אביב.

וידריך התייצבה נגד הספר אחוזת דג'אני של אלון חילו, בטענה שהוא חוטא לאמת ההיסטורית. בחורף 2010, השתתפה באופן פעיל במחאה הציבורית כלפי תערוכה שהוצגה בחורף 2010 בגלריה בתל אביב, בשם: "השדרה הראשונה".

בשנת 2017, קיבלה וידריך את תואר יקירת מוזיאון נחום גוטמן על "תרומתה הייחודית לחקר תולדות העיר תל אביב". על עבודתה אמרה וידריך: "אני אוהבת את העיר, ויחד עם בני משפחתי, חקרתי את תולדותיה וסיפוריה אשר הפכו למפעל החיים הפרטי שלי".

וידריך נשואה ולה שני ילדים: בן ובת, הנקראת על שם העיר, הפעילה החברתית תל אביב וידריך דידיו.

ספרים ומאמרים
-------------

* (עם עופר רגב), **בולוואר שדרות רוטשילד בתל אביב**, הוצאת רמות, 1999.
* **ביאליק הרחוב**, הוצאת פורת, 2004.
* (עם יוסי גולדברג ועירית עמית-כהן), **תל אביב עיר גלויה**, הוצאת אחיאסף ואופוס, 2009.
* (עם יעקב שביט וגדעון ביגר), **ההיסטוריה של תל אביב - משכונות לעיר**, הוצאת רמות, 2001.
* (עם שמואל גילר), **בית הכנסת המטולטל**, המועצה לשימור אתרים, 2014.
* **השכנים של ביאליק**, הוצאת פורת, 2019.

בנוסף לכך, השתתפה וידריך במחקר ובעריכה של ספרים העוסקים בתל אביב.

רבים ממאמריה של וידריך זמינים באתר 'תל אביב 100 - האנציקלופדיה העירונית'.

קישורים חיצוניים
----------------

* שולמית וידריך (1951-), דף שער בספרייה הלאומית
* נעה נבט אייל טואג, שולה וידריך | חוקרת תולדות תל אביב, באתר TheMarker‏, 4 בדצמבר 2008
* אתר למנויים בלבד נעמה ריבה, "העיר נראית נהדר": ראיון עם שולה וידריך, האמא של תל אביב, באתר הארץ, 14 ביוני 2020
* סרטון של שולה וידריך מדליקה משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל, 2009

הערות שוליים
------------

1. ↑  ראו:
תערוכת השדרה הראשונה, 6 במרץ 2010, אתר תרבות ישראל.
2. ↑  אתר למנויים בלבד נעמה ריבה, "העיר נראית נהדר": ראיון עם שולה וידריך, האמא של תל אביב, באתר הארץ, 14 ביוני 2020
3. ↑  לרגל יום האישה 8 במרץ 2021, בעמוד הפייסבוק של האגודה למען הלהט"ב בישראל

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007298643405171
* VIAF: 49479127
* WorldCat: lccn-no99060718

 |
**אסתי ממו** (נולדה ב-3 במרץ 1983) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית.

ביוגרפיה
--------

ממו נולדה בשנת 1983 בעיירה צ'ילגה, אתיופיה. בשנת 1992, בהיותה בת 9 עלתה ממו עם אמה ושלוש אחיותיה לישראל והמשפחה השתכנה בקריית מלאכי.

בנעוריה הקימה ממו את להקת המחול "מנגו" המורכבת מיוצאות אתיופיה. הלהקה הופיעה במועדונים בישראל וייצגה את ישראל בפסטיבל נוטינג היל בלונדון.

את קריירת הדוגמנות החלה ממו בגיל 18, והייתה לדוגמנית הראשונה מקהילת יהודי אתיופיה המצליחה בישראל. מאז שהחלה לדגמן, הופיעה ממו על שערי מגזינים רבים ובהם Elle וווג. בין השאר פרסמה את נייקי, Kenvelo, קסטרו, לוריאל, קו מוצרי השיער של שוקי זיקרי, חברות ההלבשה התחתונה אינטימה ופמינה, פפסי קולה ושוקולד קדבורי.

בשנת 2005 סיימה ממו קורס משחק אצל הבמאי חיים בוזגלו והשתתפה בסדרת הטלוויזיה כתב פלילי. בשנה זו התראיינה לעיתון הבריטי "דיילי טלגרף". בראיון האשימה את מדינת ישראל ביחס גזעני כלפי בני עדתה, הבא לידי ביטוי גם בראיונות עבודה. בתגובה לדברים אלה אמרה בטי רוקאווי, הבעלים של סוכנות הדוגמנות אימאג': "אסתי צודקת, ויש אכן אפליה כנגד דוגמניות אתיופיות בישראל. מפיקים שונים מעדיפים דוגמניות בצבעי שוקו-וניל ודוחים דוגמניות שחורות". בראיון מאוחר יותר טענה ממו כי קהילת העולים מאתיופיה חשה מושפלת על ידי החברה הישראלית, תחושת נחיתות המביאה להתאבדות בני נוער מהעדה, ובהם אחיה ששם קץ לחייו בשנת 2004. "אני לא אוהבת לדבר על כך, כי זה כואב מאד" אמרה ממו, "אך עלי להתבטא, כי לא רק אחי היה קורבן. זה קורה לנוער אתיופי בכל רחבי הארץ". כשנשאלה באותו ראיון מה תעשה בתום קריירת הדוגמנות, ענתה ממו "אשוב לישראל וארוץ לכנסת".

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אסתי ממו** בוויקישיתוף

* אסתי ממו, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
* כרמית ספיר-ויץ, אסתי ממו: 21 דברים שלא ידעת על נשים, באתר ynet, 10 באוקטובר 2005
* מירב הראל, אסתי ממו: "אני בוכה מעצבים ולא משברון לב", באתר ynet, 18 באוגוסט 2010
* חדשות nana10, הכי יפות בארץ: המחווה לבנות העלייה מאתיופיה, באתר של "רשת 13", 5 באוגוסט 2010 (במקור, מאתר "nana10")
* אלי לוי, אסתי ממו - יותר מרוככת, אבל לא פחות יפה, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 11 בנובמבר 2010
* רעות ענבר, בלאק אאוט: למה דוגמניות שחורות לא מצליחות בארץ?, באתר nrg‏, 28 במאי 2012

הערות שוליים
------------

1. ↑  לדברי ממו נמצאת צ'ילגה בדרום אתיופיה, אך העיירה צ'ילגה (הנקראת גם אייקל) נמצאת במחוז צפון גונדר שבצפון-מערב אתיופיה, על דרך הסחר עם סודאן.
2. ↑  
Tim Butcher, **From Israeli slum to the pages of Vogue**, The Daily Telegraph November 4th 2005
3. ↑  עומר כרמון, **אסתי ממו: ישראל גזענית לאתיופים**, חדשות MSN 9.11.2005
4. 1 2 3  
Loolwa Khazzoom, **Queen of Sheba'Model tries to open doors for fellow Ethiopians in Israel**, JTA News and Features
**עכברינה** (באנגלית: **Sir Mouse**) היא סדרת הנפשה לילדים שנוצרה בשנת 2019 על ידי סטודיו Fabrique Fantastique. הסדרה עוסקת בחברות מיוחדת ובלתי רגילה בין עכברינה, עכברה שתלטנית, וחברתה הסלחנית והעדינה, דרקונה. הסדרה שוברת מוסכמות מגדריים ומנפצת סטריאוטיפים

הסדרה כולה מתרחשת בעולם אבסורדי ומרוחק של ימי הביניים, ומה שמבליט אותה זה סגנון האנימציה המיוחד – דמויות דיגיטליות שנראות כמו בדו-ממד אבל נוצרו בתלת־ממד.

תקציר העלילה
------------

עכברינה האבירה האמיצה, תמיד דרוכה לקראת קרב ומאבק. אבל בעולם שלא מתרחשת בו מלחמה, לעכברינה עלול להיות מאוד משעמם, עד לרגע שמישהו זועק לעזרה או כאשר המלך שולח אותה ואת דרקונה למשימה חשובה אל מול הלא נודע. אבל כשנראה שעכברינה ודרקונה עומדות להפסיד במשימה, ועכברינה מתוסכלת, כועסת עד שהיא מתפוצצת, זה בדיוק הרגע שהשתיים מצליחות למצוא יחד את הדרך לפתרון. כל פרק מביא אתו סיפור נועז ובשילוב עקיצה פמיניסטית מודרנית, שתי החברות, עכברינה ודרקונה מצליחות לאתגר את התפיסות החברתיות שלנו על קלישאות הנפוצות באגדות.

דמויות
------

* עכברינה
* דרקונה
* נסיך
* סר אביר
* מלך

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של עכברינה
* עכברינה, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
* עמוד הפייסבוק של הסדרה בפלמית
סוגי שינל
שלושה חיילי פלמ"ח עם שינל (הימני לובש בטלדרס)
בנות הכשרה של הגדוד השלישי של הפלמ"ח בעין גב, לבושות בשינלים
**שינֶל** (ברוסית: **Шинель**, נקרא גם "**סָגִין**") היה כינויו של מעיל החיילים בתקופת מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת העצמאות ועד שנות ה-70.

החיילים הראשונים שלבשו שינל כפריט תקני היו חיילי צבא נפוליאון במהלך הפלישה לרוסיה.

השינל היה מעיל ארוך, עבה, עשוי צמר, בצבע חאקי או שחור. המעיל היה כבד ביותר, במיוחד לאחר שנספג במי גשם והתנועה בו הייתה קשה לכן הוחלף תחילה במעיל קצר ("בטלדרס") ולאחר מכן במעיל דובון. 

המעיל נלבש על ידי כל הדרגות, הן על ידי חיילים מן השורה והן על ידי מפקדים, אך מעיל המפקדים כופתר בשני טורי כפתורים, שהקנו לו מראה מכובד יותר. בראשית ימי צה"ל היו בו שינלים משלל צבאות בהם הצבא הבריטי, הצ'כי ועוד.

בתרבות ובפולקלור
----------------

בשירם של דידי מנוסי ויוחנן זראי, "כוכב הצפון" מופיעות השורות:

> 
> "הפלוגה צעדה כל הלילה בצעד נמהר,  
> 
> השינל הכבד שבעתיים כבד מן הטל
> 
> 
> 
> 

השינל מוזכר גם ב"שיר הוותיקים" של חיים גורי ללחן של שמואל פרשקו:

> 
> "וּבַחֹרֶף עַד עֶצֶם נִרְטַבְתָּ  
> 
> כִּי "שִׁינֶלִים" חִכּוּ בַּ"מַּשְׁבִּיר".
> 
> 
> 
> 

הגדרת השינל על ידי ותיק המספר על חוויות צבא משנות השישים: "לא היו מעילי סערה, לא היו דובונים, היה רק סוודר ושינל - שינל זה מעיל אנגלי ארוך ששוקל טון לפני שהוא רטוב, וכל הזמן היה רטוב."

מנגד, אחת מוותיקות קיבוץ שער העמקים סיפרה: "היה חודש קר וגשום. והנה באה רבקה בעגלה של עופות ובקר והביאה אתה ארגז עץ גדול ובתוך הארגז היו 6 שינלים, גטקעס וגרבי צמר מעודפי הצבא הבריטי. השינל! – היה זה בגד נפלא. ארוך וחם. חילקו אותם קודם כל לעגלונים ולשומרים. אחר כך רכשו שינלים לכל החברים."

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שינל** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  מילות השיר, באתר שירונט
2. ↑  שיר הוותיקים, באתר זֶמֶרֶשֶת
3. ↑  רבקה צחור, בת 80
**פנינה מועד קז** (נולדה ב-1938) היא סופרת ישראלית ילידת בלגיה.

ביוגרפיה
--------

קז היגרה לישראל בשנת 1968, לאחר נישואיה לאיש העסקים הישראלי ישראל קז אותו הכירה בניו יורק. היא זוכת "פרס סידני טיילור" (2005) לספרות ילדים מטעם אגודת הספריות היהודיות בארצות הברית עבור ספרה "זמן אמת". עלילת הספר נפרשת מנקודת מבטן של מספר דמויות וסיפורי חייהן המצטלבים בזמן פיגוע התאבדות באוטובוס, המתפוצץ בכניסה לירושלים.

קז חיברה ספרי ילדים ונוער, שהבולטת בהם היא סדרת "**ברלה**", העוסקת במעלליו של חילזון שזהו שמו, ודרך סיפוריו הסדרה מספקת מראה לחיי הילדים ודרכי התמודדות עם בעיות. את הרעיון לכתיבת הסדרה קיבלה מילדיה, שנהגו לצאת בימים גשומים החוצה ולאסוף "ברלך" (חלזונות ביידיש). לעיתים שכחו אותם במכנסיהם וקז שמעה את רעש הקונכיות במכונת הכביסה, מה שגרם לה לתהות איך החלזונות מרגישים, והדבר הוביל לכתיבת הסדרה.

קז כתבה סיפורים קצרים עבור הבי.בי.סי, מאמרים וביקורות עבור המגזין "מטרופוליטן אופרה", ושירים ותסריטים עבור הטלוויזיה החינוכית. ספרי הילדים הראשונים שפרסמה היו "**Stevie´s Tricycle**" (בתרגום חופשי: "תלת האופן של סטיבי") ו-"**Tommy´s New Bed**" (בתרגום חופשי: "המיטה החדשה של טומי") שנכתבו בשפה האנגלית.

קז זכתה בפרס ה-"International Reading Association" עבור סיפור קצר, אותו קיבלה על סיפורה "חמש מילים" (Five Words).

חיים אישיים
-----------

קז הייתה נשואה לישראל קז, בעלים של חברת מאיר חברה למכוניות ומשאיות. קז אם לשלושה בנים וסבתא לנכדים.

קז מתגוררת בהרצליה.

מספריה
------

* **ברלה, ברלה, צא החוצה** (1985)
* **ברלה בים** (1987)
* **ברלה ברלה מה בסל?** (1990)
* **ברלה ברלה תהיה בריא** (1994)
* **ברלה ברלה אח גדול** (1996)
* **מסטיק** (1998)
* **ברלה ברלה בוא לגן** (1999)
* **ברלה, ברלה, בוא לבית הספר** (2002)
* **ברלה, ברלה, מהר! מהר!** (2006)

כל הספרים בהוצאת כתר ירושלים.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **ברלה** |

* רשימת הפרסומים של פנינה קז, בקטלוג הספרייה הלאומית
* פנינה קז, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה"
* שירי לב-ארי, פרס טיילור האמריקאי לסופרת פנינה קז, באתר הארץ, 9 בפברואר 2005
* פרס טיילור האמריקאי לסופרת פנינה קז, באתר וואלה!‏, 9 בפברואר 2005
* הספרים של פנינה קז, באתר "סימניה"
* אתר על ברלה
* האתר של פנינה מועד קז
* Pnina Moed-Kass, באתר answers.com (באנגלית)
* ריאיון עם פנינה קז על ספרה "זמן אמת", באתר embracingthechild.org (באנגלית)
* זוכי פרס סידני טיילור באתר התחרות (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  מרב יודילוביץ', פרס סידני טיילור לספרות ילדים יוענק לישראלית פנינה קז, באתר ynet, 8 בפברואר 2005

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007296215105171
* BnF: cb15023724x (data)
* GND: 110114450
* ISNI: 0000 0000 6671 8112
* LCCN: n82120031
* RERO: 02-A012612565
* SUDOC: 243473745
* VIAF: 49813248
* WorldCat: lccn-n82120031

 |
המונח "בראנץ'" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו בראנץ' (פירושונים).
מזנון בוהריים
ארוחת בוהריים
**בוהריים** (נֶהגֶה: בוהוריים ומנוקד בָּהֳרַיִם; הלחם של בוקר + צוהריים), או **בְּרַאנְץ'** (מאנגלית: Brunch, הלחם של breakfast + lunch) היא ארוחה הנאכלת בשעות הבוקר המאוחרות, לרוב מחליפה הן את ארוחת הבוקר והן את ארוחת הצוהריים. כינוי נפוץ נוסף של הארוחה הוא **בּוֹצְרַיִים**, ולעיתים משתמשים גם בהלחם "**ארוחת בֹּצֶר**". המילונאי ראובן אלקלעי הציע את צירוף המילים **ארוחת בָּ"ץ**.

ארוחת בוהריים מוגשת לעיתים לאחר אירוע בוקר או לפני אירוע צוהריים, כגון אירועי ספורט או חתונות (כאשר הן נערכות בשעות היום). 

יש מסעדות ובתי מלון המגישים בוהריים, לרוב בסגנון מזנון בשירות עצמי. מזנון כזה מכיל מאכלי ארוחת בוקר מקובלים, למשל ביצים, מאפים, פנקייקס, פירות, דגני בוקר, לחם, גבינות וכדומה. בנוסף, הוא עשוי לכלול סוגי מאכלים אחרים כגון פשטידות וקיש, צלי, דגים ופירות ים, סלטים, מרקים, ירקות ומבחר קינוחים.

בישראל בתי מלון רבים מגישים ארוחת בוקר העשויה לשמש כבוהריים מפני שהיא כוללת מזנון עשיר ומגוון מאוד. ארוחות בוקר בבתי קפה יכולות לשמש כבראנץ', בשל הגשתן לעיתים בשעות בוקר מאוחרות.

בניו יורק המונח "בראנץ'" משמש לתיאור ארוחה הכוללת מאכלי בוקר אך נאכלת בשעות אחר הצוהריים של ימי שבת וראשון. ארוחה זו, המכילה מאכלים שומניים רבים, משמשת לעיתים כתרופה לחמרמורת (הנג אובר) עבור מי שבילו עד שעות הלילה הקטנות בלילות שישי ושבת. 

בצרפתית ובגרמנית, כמו בעברית, אומץ המונח "בראנץ'" אם כי לצידו משמשים גם מונחים בשפה המקומית. 

בסין נהוגה ארוחת בוהריים המכונה יַם-צַ'ה בקנטונזית או יִן-צ'ה במנדרינית (סינית מפושטת: 饮茶, פין-יין: *yǐn chá,* יוטפנג: *jam2 caa4*, מילולית: "לשתות תה") בה מוגשות מגוון מנות קטנות לחלוקה, המכונות דים סאם, לצד תה. מקור ארוחת הים צ'ה בגואנגדונג, אך כיום נפוצה בבתי תה בכל רחבי סין והפזורה הסינית בעולם.

לקריאה נוספת
------------

* בני סיידא, "בראנץ'", הוצאת מודן

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **בוהריים** |

* רפי אהרונוביץ', בראנץ' ראש השנה, באתר ynet

הערות שוליים
------------

1. ↑  ראובן אלקלעי, **מלון עברי-אנגלי שלם**, הוצאת מסדה, 1990

| ארוחות |
| --- |
| בוקר | ארוחת בוקר (ישראלית • אנגלית • קונטיננטלית) • ארוחת עשר |  |
| צהריים | בוהריים • ארוחת צהריים • שעת התה |
| ערב | ארוחת ערב • ארוחת לילה |
| ראו גם | ארוחת ביניים • ארוחת טלוויזיה • ארוחת טיסה • גורמה • מזנון • פיקניק |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007292563005171
* GND: 4219341-2
* LCCN: sh85017317

 |
**ביצה בקן** או **ביצה בסל** היא מאכל של ביצת עין המטוגנת בתוך חור בפרוסת לחם. להכנת ה"קן" מסירים באמצעות חותכן עוגיות או כוס עיגול ממרכז פרוסת לחם. את הלחם ניתן למרוח בחמאה. קולים את הלחם או מטגנים אותו במחבת משומנת בשמן, מרגרינה או חמאה וכשהלחם משחים מחליקים לתוך ה"קן" את הביצה וממשיכים בטיגון.

ייחודו של המאכל הוא בכך שהחלבון מתמזג בלחם הסופג אותו. יש הדוקרים את החלמון כדי שאף הוא ייספג בלחם. לעיתים הופכים את המאכל לאחר שטוגן צדו התחתון, כך שיטוגן משני צדיו. יש המקרימים את המאכל המוכן בגבינה תחת הגריל.

בישראל מוגש בדרך כלל עם ירקות או סלט ירקות. במדינות אחרות מגישים אותו עם קטשופ, ריבה או גבינה.

בישראל ובמדינות דוברות אנגלית נחשב למאכל האהוד במיוחד על ילדים, במיוחד הגרסה המטוגנת בחור מרובע בלחם - "ביצה מרובעת".

ניתן להכינו גם עם שתי פרוסות לחם המונחות זו על זו, עם חור במרכזן, אליו מוחלקות שתי ביצים.

ראו גם
------

* פרנץ' טוסט

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ביצה בקן** בוויקישיתוף
* מתכון לביצה בקן, באתר "לגדול"
* ביצה בקן על פיתה, מאתר "לול"
* יעל שבולת, ביצה בקן (ומתכוני ביצים נוספים), מאתר "השף הלבן"
**חוק השופטים, תשי"ג-1953** היה בתוקף בין 1953 לבין כניסת חוק בתי המשפט [נוסח משולב] לתוקף ב-1984. החוק קבע לראשונה מאז עצמאות מדינת ישראל הוראות לגבי כשירות למינוי שופטים; אופן מינוי השופטים (בידי נשיא מדינת ישראל ועל פי הצעת ועדת מינויים); הוראה בדבר אי תלותם של השופטים. כמו כן קבע החוק הוראות לדין משמעתי של שופטים.

מטרת החוק הייתה מתן גושפנקה משפטית-חוקית לאי תלותה של הזרוע השיפוטית במדינה. כבר ב-1951 היה ניסיון להעביר חקיקה בנושא, אך בשל חילופי גברי תכופים בכנסת ובממשלה, הדבר לא התאפשר. ההיסטוריונית של המשפט פנינה להב טוענת כי העובדה שעברו חמש שנים עד לחקיקת החוק מעידה על חוסר יציבות מערכתית ובעייתיות בהפרדת רשויות. יצחק אולשן מעיד בספרו "דין ודברים", כי גם במהלך עיצוב החוק היו חילוקי דעות, שחלקם נבעו מן העובדה כי חלק מן המחוקקים ראו לנגד עיניהם את דמותו של פנחס רוזן (שלא נטה להתערב בשיקולי השופטים והחלטותיהם) ולפיכך התקשו להבין את חשיבות ההפרדה בין הרשות המבצעת (משרד המשפטים) ומינוי השופטים. להב עוד טוענת, כי העברת החוק איפשרה שיקול דעת נרחב יותר לשופטים ומביאה לראיה את פסק דין "קול העם".[דרוש מקור]

החוק מגדיר כי הוועדה לא יכולה למנות כל אדם לשופט, אלא לפי חוק הכשרות. עם זאת, כפי שעולה מדיוני הכנסת ישנה ביקורת על כך שהחלק המתעסק בכשרות הוא פורמלי מידי. לעומת זאת, ישנה סכנה כי סעיף דקדקני מידי יהפוך את הליך בחירת השופטים לטעון פוליטית. הדוברים השונים הביאו מקורות מן המשפט העברי לחיזוק עמדותיהם לכאן ולכאן.

בין המקדמים העיקריים של החוק היה שר המשפטים פנחס רוזן. שופטי בית המשפט העליון (משה זמורה, יצחק אולשן, שמעון אגרנט ומשה זילברג) היו בין היועצים. אחרים היו יואל זוסמן ומשה לנדוי, שמונו מיד לאחר אישור החוק לשופטי בית המשפט העליון. בשל מצבו הבריאותי של השופט זמורה, הופנתה תשומת הלב גם לצורך בממלא מקום נשיא בית המשפט העליון, והתואר הוכנס לחוק (ממלא המקום הראשון היה אולשן).

בעקבות החוק הוקמה הוועדה לבחירת שופטים.

החוק אושר בכנסת ב-20 באוגוסט 1953, וב-31 באוגוסט 1984 שולב בחוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד-1984.

לקריאה נוספת
------------

* שמעון שטרית, **על השפיטה - מערכת הצדק במשפט**, הוצאת ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2004, הפרק "חוק השופטים, התשי"ג-1953 – היסטוריה חקיקתית", עמ' 90–93.

קישורים חיצוניים
----------------

* היסטוריית החקיקה של חוק השופטים, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
* יצחק אולשן, מעמדו של בית המשפט העליון וחוק השופטים, מתוך ספרו "דין ודברים": תיאור המהלכים שהובילו לחקיקת "חוק השופטים"

הערות שוליים
------------

1. ↑  נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 24 359-373: חוק השופטים, באתר דעת.
**Vauxhall and I** הוא אלבום הסולו הרביעי של המוזיקאי הבריטי מוריסי. האלבום יצא ב-14 במרץ 1994 על ידי הלייבל פרלופון בבריטניה ועל ידי הלייבלים סייר רקורדס/Reprise בארצות הברית.

רקע
---

ווקסהול הוא אזור בלונדון שידוע בשל הגיי ברים הנמצאים בו. כמו כן, קיימת גם חברה בריטית לייצור כלי רכב בעלת אותו שם. 

השיר "Spring Heeled Jim" מכיל קטעי דיאלוג מתוך הסרט הדוקומנטרי "We Are the Lambeth Boys" משנת 1959, העוקב אחר חייהם של חברי מועדון נוער בדרום לונדון. המשפט "Don't leave us in the dark" בשיר "Billy Budd" הוא סמפול מתוך סרטו משנת 1948 של דייוויד לין "אוליבר טוויסט". השיר עצמו נושא את אותו שם כמו הנובלה של הרמן מלוויל.

הוצאה
-----

הסינגל הראשון מתוך האלבום, "The More You Ignore Me, the Closer I Get", יצא ב-28 בפברואר 1994 והגיע למקום השמיני במצעד הסינגלים הבריטי, למקום ה-46 במצעד הבילבורד הוט 100 האמריקאי ולמקום הראשון במצעד הרוק המודרני האמריקאי. זהו הסינגל היחיד של מוריסי או של הסמית'ס שהצליח להיכנס ל-100 הגדולים במצעד האמריקאי המרכזי. זהו גם הסינגל היחיד של מוריסי שהצליח להיכנס ל-10 הגדולים במצעד הבריטי במהלך שנות ה-90. 

האלבום עצמו יצא ב-14 במרץ 1994 על ידי הלייבל פרלופון בבריטניה ועל ידי סייר רקורדס/Reprise בארצות הברית. כמו בשלושת אלבומי הסולו הקודמים, גם בזה מוריסי עצמו מופיע על עטיפת האלבום. מוריסי שר וכתב את המילים לכל שירי האלבום, כשאת הלחנים כתבו אלן וייט (6 שירים) ובוז בורר (5 שירים). האלבום זכה להצלחה בבריטניה ובארצות הברית. בבריטניה הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים ולמעמד של אלבום זהב על מכירת כ-100,000 עותקים. בארצות הברית הגיע למקום ה-18 במצעד האלבומים.

בבריטניה יצאו מהאלבום בהמשך גם הסינגלים "Hold On to Your Friends" (מאי 1994) ו-"Now My Heart Is Full" (אוגוסט 1994), שלא זכו להצלחה מסחרית.

ביקורות
-------

האלבום זכה לרוב לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה. המגזין Q העניק לאלבום ציון מקסימלי של חמישה כוכבים, ובחר באלבום כאחד מעשרת האלבומים הטובים ביותר של שנת 1994. בפברואר 2006 אותו מגזין מיקם את האלבום במקום ה-89 ברשימת 100 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים שלו. באתר AllMusic העניקו לאלבום ארבעה וחצי כוכבים מתוך חמישה וכתבו עליו: "אלבום מרשים שמכיל כמה מהשירים הטובים ביותר של מוריסי מאז ימי הסמית'ס". מגזין המוזיקה האמריקאי בלנדר העניק לאלבום ציון מקסימלי של חמישה כוכבים. המגזין רולינג סטון העניק לאלבום ציון של ארבעה מתוך חמישה כוכבים.

רשימת השירים
------------


| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | Now My Heart Is Full | 4:57 |
| 2. | Spring-Heeled Jim | 3:47 |
| 3. | Billy Budd | 2:08 |
| 4. | Hold On to Your Friends | 4:02 |
| 5. | The More You Ignore Me, the Closer I Get | 3:44 |
| 6. | Why Don't You Find Out for Yourself | 3:20 |
| 7. | I Am Hated for Loving | 3:41 |
| 8. | Lifeguard Sleeping, Girl Drowning | 3:42 |
| 9. | Used to Be a Sweet Boy | 2:49 |
| 10. | The Lazy Sunbathers | 3:08 |
| 11. | Speedway | 4:30 |
| **משך כולל:** | **39:53** |

קישורים חיצוניים
----------------

* ספוטיפיי Vauxhall and I באתר ספוטיפיי
* MusicBrainz Vauxhall and I באתר MusicBrainz
* Discogs Vauxhall and I באתר Discogs
* AllMusic Vauxhall and I באתר AllMusic

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* MusicBrainz release group: 627c18bf-ce65-3f4d-8695-cc0431933e3f

 |
**אייזק דה פורתאו** (בצרפתית: **Isaac de Porthau**;‏ 30 בינואר 1617, פו – 13 ביולי 1712) היה מוסקטר מגסקוניה בצרפת של המאה ה-17. בנוסף, הוא היה בן דודו הראשון של הרוזן דה טרואזוויל, קפטן המוסקטרים ובן דודו של ארמאן ד'אתוס. פורתאו שימש השראה לאלכסנדר דיומא ביצירת דמותו של פורתוס בספר שלושת המוסקטרים והמשכיו (אחרי עשרים שנה והוויקונט דה בראז'לון).

ביוגרפיה
--------

הוא נולד בביארן לאייזק דה פורתאו דה קמפור דה שמפיין דה קסטטבון (מזכיר הפרלמנט של ביארן) ולקלמנס דה ברוסר, כבכורם של ארבעה ילדים: ז'אן, ז'אן ושרה. אחיו ז'אן הפך גם הוא למוסקטר וייתכן שדווקא היה זה שהשפיע על יצירת דמותו הבדיונית של פורתוס.

פורתאו שירת בחברתו של אלכסנדר דה אסרטס, בן דודו של הרוזן דה טרואזוויל, לפני שהצטרף למוסקטרים בשנת 1642. נולדו לו שני בנים: ארנו וז'אן.

לאחר מות אביו בשנת 1654, הוא התפטר ממשמר המוסקטרים ומונה למזכיר הפרלמנט של בארן. הוא נפטר משבץ מוחי ב-13 ביולי 1712, ונקבר בשאפל דו סן-סקרמנט בכנסיית מרטין מטור, בעיר פו.

אילן יוחסין
-----------

לפי גיליון של "מגזין מקמילן" משנת 1899: "פורתאו היו משפחה עתיקה מביארן ולקחו את שמם מאחד ממגדלי הגבול קטנים הדומים למגדלי הגבול הבריטיים, "porthaux" במקור) שאליהם היו נשלחים בני הפירנאים הצרפתיים והספרדיים.

קרוב לוודאי שבני פורתאו קיבלו פרשנות זו לשמם, מכיוון שהבלאזון בשלט האצולה (ללא תמיסות, כיוון שהמקור הוא חותם) היה: אריה משתולל ושני מגדלים משורבבים, מוארים בלפידים.

שלט אצולה זה הוענק לפורתאו ב-24 בנובמבר 1674 ולא ידוע מה היה שלט האצולה הקודם שלו, אם היה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אייזק דה פורתאו** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3  Masson, David; et al. (1899). *Macmillan's Magazine*. Macmillan & Co.
2. 1 2  Burkle-Young, F. A. "Porthos". אורכב מ-המקור ב-10 בדצמבר 2012. נבדק ב-18 בנובמבר 2008. `{{cite web}}`:  (עזרה)
3. ↑  Masson, David (1899). *Macmillan's Magazine*. Macmillan & Co.
4. ↑  *Un lion rampant, accompagné en chef de deux tours ouvertes, crenélées, maconnées et allumées, l'une au canton dextre et l'autre au canton senestre.*
5. 1 2  Raymond, Paul (1874). *Sceaux des archives du Dèpartement des Basses-Pyréneés*. Pau, France: Léon Ribaut. p. 174.
**ועדת בית הנבחרים של ארצות הברית על משבר האקלים** (באנגלית: **United States House Select Committee on the Climate Crisis**) הייתה ועדה מיוחדת שהוקמה בקונגרס ה-116 והקונגרס ה-117 של ארצות הברית.

הוועדה
------

הוועדה הוקמה כשהמפלגה הדמוקרטית קיבלה את השליטה בבית הנבחרים ופורקה כאשר השליטה בו חזרה לידי המפלגה הרפובליקנית. 

בראשות הוועדה כהנה חברת הקונגרס קת'י קסטור ממדינת פלורידה. לוועדה לא היה מנדט או סמכות לזמן עדים למסור עדות.

הגלגול הקודם של ועדה זו היה הוועדה המיוחדת של בית הנבחרים לעצמאות אנרגטית והתחממות גלובלית (Energy Independence and Global Warming), שפעלה בשנים 2007–2011 בהנהגתו של חבר בית הנבחרים אד מרקי. כאשר הרפובליקנים זכו ברוב מושבי בית הנבחרים בבחירות אמצע הכהונה ב-2010, פורקה ועדה זו עם התכנסות הקונגרס ה-112.

ננסי פלוסי, בתפקידה כמנהיגת סיעת המיעוט בבית הנבחרים, קראה להקמת ועדה מיוחדת זו שבוע לפני יום בחירות 2018, ובריאיון לעיתון "ניו יורק טיימס" אמרה שברצונה כי הוועדה "תסלול את הדרך, עם ראיות, לשימור אנרגיה ולחקיקה שתשכך את שינויי האקלים [...] עדיין ישנו צורך מובהק בחינוך הציבור לגבי השפעות של קיצוניות תכופה במזג האוויר." בנובמבר ובדצמבר 2018 פעילי אקלים קראו לדמוקרטים בבית הנבחרים להקים ועדה נבחרת שיהא לה המנדט לנסח חקיקה בנושא "הניו דיל הירוק".

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של ועדת בית הנבחרים של ארצות הברית על משבר האקלים (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  רובינזון מייר, Democrats Establish a New House ‘Climate Crisis’ Committee, באתר The Atlantic‏, 28 בדצמבר 2018 (באנגלית)
2. ↑  AP‏, Kathy Castor named to lead restored House panel on climate change, באתר הגרדיאן, 29 בדצמבר 2018 (באנגלית)
**היה ינה זולטאן**, (במקור עד 2015 **רוזנברגר**, בהונגרית: **Zoltán Jenő**; אוראדיה, 1891 – אחרי 1939) היה עורך דין ועיתונאי יהודי-הונגרי.

ביוגרפיה
--------

בשנת 1915, כמתמחה בעריכת דין, הוא שינה את שם משפחתו מרוזנברגר לזולטאן. לאחר סיום לימודיו הפך לעיתונאי. בשנת 1920 הוא קיבל על עצמו את עריכת "עיתון אוראדיה הטרי". הוא כתב מאמרים פוליטיים והיה העורך האחראי של העיתון עד 1924. לפני כן היה כתב של היומון "חרות" ו"יומן אוראדיה". 

ביולי 1914, במקום שכונה "מרתף הקרח" באוראדיה, ניהל אנטל דו-קרב עם קארוי ר. רונאי, סגן העורך של העיתון סבדשאג (Szabadság-החרות), תחילה באקדחים ולאחר מכן בחרבות. שאנדור אנטל היה אז העורך האחראי של יומן נאג'ווארד, וינה זולטאן ובלה אוטווש, היו עובדי העיתון. רונאי לחם תחילה בדו-קרב אקדח עם שאנדור אנטל. הדו-קרב הסתיים ללא פציעה. בדו-קרב לאחר מכן רונאי פצע את ינה זולטאן בזרועו בדו-קרב בחרב, ובסוף בדו-קרב אקדחים בשתי יריות עם בלה אטווש ממרחק 25 צעדים אף צד לא נפגע. לאחר מכן בדו-קרב בחרבות הוא פצע את אטווש בפניו כך שנזקק לטיפול רפואי בבית חולים. הסיבה לדו-קרב הייתה ויכוח.

לקריאה נוספת
------------

* לקסיקון יהודי הונגרי. ינה זולטאן.
* "Zoltán Jenő". *Petőfi Irodalmi Múzeum*. נבדק ב-2015-07-09.
* לקסיקון טרנסילבני. העורך:דר' קלמן אושבאט. אוראדיה-נאג'ווארד, Szabadsajtó Könyv- és Lapkiadó Rt. 1928.
* דפי בראשוב, 24 במאי 1939

הערות שוליים
------------

1. ↑  A Belügyminisztérium 1915. évi 117156. sz. rendelete.
2. ↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 117156/1915. Forrás: MNL-OL 30809. mikrofilm 883. kép 1. karton.
3. ↑  Pécsi Napló, 1914. július 17.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ISNI: 0000 0000 7961 3571
* VIAF: 121489666
* WorldCat: viaf-121489666

 |
**הציפור הכחולה** (באנגלית: **The Blue Bird**; ברוסית: **Синяя птица**) הוא סרט פנטזיה משנת 1976, בבימויו של ג'ורג' קיוקור. קופרודוקציה אמריקאית-סובייטית בכיכובם של אליזבת טיילור, ג'יין פונדה, אווה גרדנר, סיסלי טייסון, רוברט מורלי ואחרים, שנועד להיות הצלחה ונחל כישלון חרוץ. עלילת הסרט מבוססת באופן חופשי למדי על המחזה "הציפור הכחולה" מאת מוריס מטרלינק. בניגוד לסרט בשם זה משנת 1940, בו כיכבה שירלי טמפל והיה סרט ילדים, סרט זה אינו שם את הילדים במרכז, אלא את הכוכבים המבוגרים.

עלילה
-----

 ערך מורחב – **הציפור הכחולה (מחזה)**  

הילדה מיטיל (פטסי קנזיט בת השמונה) והילד טילטיל (טוד לוקינלנד), יוצאים לחפש אחר ציפור האושר הכחולה, בסיועה של מלכת האור (אליזבת טיילור, שמגלמת גם את אמם של הילדים ואהבת הנצח), שמעניקה להם כובע קסמים עם יהלום שמאפשר לקרוא לנשמת כל חי ודומם בעולם. כמו במחזה, מלווים הילדים בייצוגים מואנשים של כלב (ג'ורג' קול), חתולה (סיסלי טייסון), סוכר, לחם, חלב ואש (המגולמים על ידי רקדני בלט רוסים, ששורות הטקסט הבודדות שלהם מדובבות לאנגלית). המסע החלומי מוביל את הילדים למקומות רבים ושונים, בהם ארץ העבר, היער (שעציו מפצירים בילדים לנטוש את ההרפתקה), בחיי עושר ובקרב תינוקות שטרם נולדו. בסופו של דבר מתברר שהציפור הכחולה הייתה בחצר ביתם כל אותה העת.

צוות השחקנים
------------

* אליזבת טיילור - מלכת האור, אמם של הילדים ואהבת הנצח
* ג'יין פונדה - הלילה
* אווה גרדנר - העושר החומרי
* סיסלי טייסון - טיילט החתולה
* רוברט מורלי - "אבא" זמן
* לאוניד נבדומסקי - אבא טיל
* הארי אנדרו - עץ אלון
* טוד לוקינלנד - טילטיל
* פטסי קנזיט - מיטיל
* ויל גיר - סבא
* מונה וושברן - סבתא
* ג'ורג' קול - טיילו הכלב
* נדז'דה פבלובה - הציפור הכחולה
* אולג פופוב - ליצן

הפקה
----

הסרט צולם בין ינואר לאוגוסט 1975 במוסקבה ולנינגרד. הן שירלי מקליין והן קתרין הפבורן הוזמנו לככב בו, אך לא הגיעו לסיום ההפקה. הצוות האמריקאי סבל מתנאי קיום בסיסיים ביותר. מחוסר בשפה משותפת והבדלי תרבות עמוקים, כמעט ולא היה קשר בין אנשי הצוות האמריקאים לרוסים, והבמאי קיוקור עשה שימוש בשפת סימנים על מנת להבהיר את כוונותיו לשחקנים הרוסים.

התקבלות
-------

הביקורת על הסרט הייתה קטלנית. התוצר הסופי היה, לדברי הביקורת, מוזר ולקוי מכל בחינה אפשרית. אופיו של הסרט היה לא ברור והוא כלל חלקים שנראו סובייטיים וחלקים הוליוודיים, כאשר חלקים אלה לא התחברו כלל, וככלל נראה שהסרט הורכב משאריות שנותרו על רצפת חדר העריכה של סרטים סובייטיים ואמריקאים משובחים יותר.

קישורים חיצוניים
----------------

* הסרט המלא, אתר dailymotion

* "הציפור הכחולה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

* "הציפור הכחולה", באתר AllMovie (באנגלית)

* "הציפור הכחולה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)

* "הציפור הכחולה", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית)

* "הציפור הכחולה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  ביקורת של VINCENT CANBY, ניו יורק טיימס, 14 במאי 1976
2. ↑  ביקורת ואניטי פייר, 31 בדצמבר 1976