recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**מבחן קיבוע המשלים** (באנגלית: **Complement fixation test**) היא בדיקה רפואית אימונולוגית שניתן להשתמש בה כדי לזהות נוכחות של נוגדן ספציפי או אנטיגן ספציפי בנסיוב של המטופל, בהתבסס על מערכת המשלים. המבחן היה בשימוש נרחב לאבחון זיהומים, במיוחד עם חיידקים שאינם מתגלים בקלות בשיטות תרבית ובמחלות ראומטיות. עם זאת, במעבדות אבחון קליני המבחן הזה הוחלף במידה רבה על ידי שיטות סרולוגיות אחרות כגון ELISA ועל ידי שיטות מבוססות DNA של זיהוי פתוגנים, במיוחד PCR.

התהליך
------

מערכת המשלים היא מערכת של חלבוני נסיוב המגיבים עם קומפלקסים של אנטיגן-נוגדנים. אם תגובה זו מתרחשת על פני השטח של תא, היא תגרום להיווצרות נקבוביות טרנס-ממברניות ולכן להרס התא. השלבים הבסיסיים של מבחן קיבוע משלים הם כדלקמן:

1. הנסיוב מופרד מהמטופל.
2. למטופלים יש באופן טבעי רמות שונות של חלבונים משלימים בנסיוב שלהם. כדי לשלול את כל ההשפעות שעלולות להיות לכך על הבדיקה, יש להשמיד את חלבוני המשלים בנסיוב של המטופל ולהחליף אותם בכמות ידועה של חלבוני משלים סטנדרטיים.
	1. הסרום מחומם בצורה כזו שכל חלבוני המשלים - אך אף אחד מהנוגדנים בתוכו - נהרס. (זה אפשרי מכיוון שחלבונים משלימים רגישים הרבה יותר להרס בחום מאשר נוגדנים).
	2. כמות ידועה של חלבוני משלים סטנדרטיים מתווספת לנסיוב. (חלבונים אלו מתקבלים לעיתים קרובות מנסיוב חזירי ניסויים)
3. האנטיגן נשוא הבדיקה מוסף לנסיוב.
4. תאי דם אדומים של כבשים (sRBCs), אשר נקשרו מראש לנוגדני הנגד sRBC מתווספים לנסיוב. הבדיקה נחשבת שלילית אם התמיסה הופכת לוורודה בשלב זה ולחיובית אם לא.

אם הנסיוב של המטופל מכיל נוגדנים נגד האנטיגן המעניין בבדיקה, הם ייקשרו לאנטיגן בשלב 3 ליצירת קומפלקסים של אנטיגן-נוגדנים. חלבוני המשלים יגיבו עם הקומפלקסים הללו יתרוקנו. לפיכך כאשר מוסיפים את קומפלקס הנוגדנים sRBC בשלב 4, לא יישאר משלים בנסיוב. עם זאת, אם לא קיימים נוגדנים נגד האנטיגן נשוא הבדיקה, המשלים לא יתרוקן והוא יגיב עם קומפלקסי sRBC - הנוגדנים שנוספו בשלב 4. יחול תהליך של התפוררות או פירוק של ה-sRBCs ותוכנם יישפך לתוך התמיסה, ובכך יהפוך את התמיסה לורוד.

בדיקת אנטיגן
------------

בעוד שזיהוי נוגדנים הוא פורמט הבדיקה הנפוץ ביותר, ניתן באותה מידה לבדוק את נוכחותו של אנטיגן. במקרה זה, הנסיוב של המטופל מתווסף עם נוגדן ספציפי כדי לגרום להיווצרות קומפלקסים.

בדיקה חצי כמותית
----------------

ניתן להפוך את הבדיקה לכמותית על ידי הגדרת סדרה של דילולי נסיוב המטופל וקביעת מקדם הדילול הגבוה ביותר שעדיין יניב בדיקת CF חיובית. גורם דילול זה מתאים לכיל.

קישורים חיצוניים
----------------

* Complement+Fixation+Tests at the U.S. National Library of Medicine Medical Subject Headings (MeSH)

הערות שוליים
------------

1. 1 2  "Animation Quiz 4 - Complement Fixation Test". *highered.mheducation.com*.
2. ↑  C. Vaman Rao (2005). *Immunology: a textbook*. Alpha Science Int'l Ltd. pp. 112–. ISBN 978-1-84265-255-8. נבדק ב-3 בדצמבר 2010. `{{cite book}}`:  (עזרה)

**הבהרה:** המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
**ברוך ארנסבורג** (נולד ב-1934) הוא פרופסור לאנטומיה אשר שימש כמרצה בבית הספר לרפואה על שם סאקלר באוניברסיטת תל אביב. הוא נולד בעיר סנטיאגו בצ'ילה, ועלה לישראל בשנת 1959. הוא עסק באנתרופולוגיה פיזית, והתמחה בתחום אוכלוסיות היסטוריות ופרהיסטוריות באזור הלבנט.

את השכלתו בתחומי אנטומיה השוואתית ואנתרופולוגיה פיזית רכש ארנסבורג באוניברסיטת סורבון בפריז. באוניברסיטה העברית הוא למד גאוגרפיה, ארכאולוגיה וזואולוגיה. עבודת הדוקטורט שלו עסקה באוכלוסיית ארץ ישראל מהתקופה הפלאוליתית ועד ימינו. הוא היה הראשון שחקר את ההתפתחות הדמוגרפית של אוכלוסיות ארץ ישראל למן התקופות הפרהיסטוריות דרך ימי המקרא, התקופה הרומית והתקופה הביזנטית. כן, חקר ארנסבורג את האוכלוסיות הבדואיות בנות ימינו.

לאורך שנים, השתתף ברוך ארנסבורג יחד עם עופר בר יוסף ואיתן צ'רנוב בניהול חפירות ארכאולוגיות באתרים שונים בגליל ובכרמל. כך למשל, הוא השתתף בחפירות במערת היונים שהתמקדו בחקר האוכלוסייה הנאטופית (13,000 שנים לפנה"ס) שנהגה קברה את מתיה במערות.

כחבר בצוות החפירות במערת כבארה, לחקר התקופה הפלאוליתית התיכונה, היה שותף ארנסבורג למציאת שלד של אדם ניאנדרטלי בן כ-60,000 שנים. בבחינת ממצא זה, התגלתה לראשונה בתולדות חקר האדם הקדמון, עצם לשון זהה לזו של האדם המודרני. צורתה ומיקומה האנטומי רומזים שהניאנדרטלים היו בעלי יכולת דיבור בדומה לאנשים בני ימינו.

מחקרים נוספים שלו עסקו בבחינת שרידים ארכאולוגיים של שלדים מאתרים שונים ברחבי הארץ מתקופת בית שני.

בנוסף לתחום האנתרופולוגיה הפיזית, נודעת לפרופסור ארנסבורג חשיבות מרכזית גם בהנחת התשתית של תחום הרפואה המשפטית בישראל. הוא גיבש את הידע והכשיר צוותים בצה"ל ובמכון לרפואה משפטית. כן, פעל ארנסבורג במשך שנים בצה"ל הן בתחום זיהוי חללים והן במחקרים לפיתוח ציוד צבאי.

קישורים חיצוניים
----------------

* רשימת המאמרים של ברוך ארנסבורג באתר רמב"י
* ברוך ארנסבורג, דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007257859705171
* BIBSYS: 7008924
* BnF: cb127115710 (data)
* CiNii: DA11479044
* GND: 1089169930
* ISNI: 0000 0001 1638 2523
* LCCN: n86870907
* NTA: 085082465
* SUDOC: 169379671
* VIAF: 49348471
* WorldCat: lccn-n86870907

 |
**בית החולים ברסון ובאומן** (גרמנית: Szpital Dziecięcy Bersohnów i Baumanów w Warszawie) פעל בשנים 1878–1942. בית חולים זה היה אחד מבתי החולים בגטו ורשה בתקופת השואה.

בית החולים לפני תקופת השואה
---------------------------

בית חולים זה הוקם בשנות ה-70 של המאה ה-19 בוורשה בעזרת מימון של כמה אנשים: מאיר ברסון, בניו, חתנו סלומון באומן והבת פאולינה באומן. בתחילה, לבית החולים היו 20 מיטות, וב-1915, היו בו 43 מיטות.

לאחר מימון של משפחת דוידסון, נוספה מרפאת עיניים חדשה ב-1900, ובשנות 1924–1930 עבר בית החולים הרחבה על ידי נריק סטיפלמן. רופאים מפורסמים רבים עבדו בבית חולים זה, ואחד המפורסמים ביותר הוא יאנוש קורצ'אק שעבד בו בשנים 1904–1912.

בית החולים בתקופת השואה
-----------------------

עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1939 בתחילת מלחמת העולם השנייה, נאלץ בית החולים, כמו כל שאר בתי החולים, לדווח ישירות לרופא העירוני שמונה על ידי הגרמנים. הרופא הראשון היה ד"ר קורט שרמפף, הידוע ביחסו האכזרי לרופאים יהודיים. זמן קצר לאחר מכן, מינו רופא אחר – ד"ר וואצלב סקוניינצ'ני, אשר היה חביב מאוד על צוות בית החולים, ואף עזר ותמך למחתרות בוורשה.

בנוסף, דרשו הנאצים מבית החולים לטפל רק במחלות מידבקות. אך בזכות זיוף אבחנות ודוחות, הצליח בית החולים לטפל גם במחלקה הפנימית ובמחלקה הכירורגית, ואף בילדים בתקופה בה גטו ורשה היה פעיל.

כבר בינואר 1940 התמודד בית החולים עם בעיות קשות – מספר החולים היה עצום, ורוב התקציב הושקע בטיפולם. זמן קצר לאחר מכן, הפסיקה העירייה את התמיכה בבית החולים, ומאז, הג'וינט סייע לבית החולים עד כניסתה של ארצות הברית למלחמה ב-1942.

ב-1940 שולב בית החולים בגטו ורשה, והיו לו כ-250 מיטות אשפוז. לאור העלייה העצומה של חולים במחלת הטיפוס, באוקטובר 1941 פתחה אנה בראודה הלרובה סניף נוסף לבית החולים.

בשנים 1942–1944 שכנה בבניין מרפאת הילדים של אוניברסיטת ורשה, שהועברה לשם על ידי הגרמנים. במהלך מרד גטו ורשה, הבניין של בית החולים שימש כבית חולים ליחידה הטקטית AK Chrobry II.

יתר על כן, מאז פברואר 1942, צוות בית החולים התחיל לבצע מחקר על מחלות הרעב בגטו ורשה. המחקר נערך בסודיות רבה, כדי שהגרמנים לא יוכלו להשביתו. מחקר זה פורסם בשנת 1946 על ידי אמיל אפלבאום: "מחלץ הרעב מחקר קליני על רעב בגטו ורשה בשנת 1942". ב-11 בספטמבר 1942 גורשו החולים ורוב הצוות (1,000 איש) למחנה המוות בטרבלינקה. עדינה בלדי-שוויגר נתנה לקבוצה של ילדים מורפיום כדי שיוכלו למות בבית החולים בשלום, ללא סבל מהמחנות של הגרמנים.

בית החולים כיום
---------------

בשנת 1953 נפתח שוב בית החולים לילדים של ורשה, וב-2014 המבנה הפסיק לתפקד כבית חולים. בשנת 2018 הודיעו ראש ממשלת פולין, שר התרבות והמורשת הלאומית כי מבנה זה יכיל את מוזיאון גטו ורשה (אנ').

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית החולים ברסון ובאומן** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3 4 5 6  Bersohn and Bauman Children's Hospital, Warsaw, Wikiwand (באנגלית)
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Venue, Muzeum Getta Warszawskiego EN (באנגלית)
3. 1 2  מרים עופר, **חלוק לבן בגטו : מבט על קורות הרפואה היהודית בפולין בתקופת השואה**, ירושלים : יד ושם - המכון הבין-לאומי לחקר השואה - המרכז לחקר השואה בפולין, 2015

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007491625705171
* LCCN: n90692834
* VIAF: 142579753
* WorldCat: lccn-n90692834

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק בכדורגלן. אם התכוונתם למנכ"ל, ראו איתן מזרחי (מנכ"ל).

**איתן מזרחי** (נולד ב-22 בינואר 1972) הוא כדורגלן עבר ישראלי ומאמן כדורגל בהווה, אשר שיחק בעמדת המגן. מזרחי שיחק את רוב שנותיו ככדורגלן במדי קבוצת בית"ר ירושלים. לאחר פרישתו הפך למאמן בקבוצת הנוער וסקאוט של המועדון.

קריירה
------

מזרחי נולד בשכונת ארמון הנציב בירושלים והיה שחקן צעיר בנוער של בית"ר כבר מגיל 7. היה חלק מנבחרת הנוער של ישראל, שמנתה את יניב כהן, אביבי זוהר ואייל ברקוביץ', שהעפילה לחצי הגמר במסגרת אליפות אירופה לנוער. כבר בגיל 16 וחצי, בעונת 1989/1990, התחיל את הקריירה המקצוענית בבוגרים, כאשר עשה את הופעת הבכורה במשחק הגביע נגד בית"ר רמלה ואף הבקיע שער.

מזרחי תיפקד במגרש במגוון תפקידים החל מעמדת המגן הימני והמגן השמאלי ואף לפעמים תפקד כקשר הגנתי או קשר התקפי, אך את רוב הקריירה העביר בעמדת המגן הימני.

בעונת 1992/1993 איבד את אחיו, יחזקאל (חזי) מזרחי בפיגוע בתחנת האוטובוס הקרובה למקום מגוריו, כאשר מחבל דקר אותו ועוד מספר אנשים שהיו באזור. למרות הטרגדיה הצליח איתן לחזור להרכב בית"ר ובאותה עונה שימש בורג משמעותי באליפות. בנוסף היה שותף לאליפויות הקבוצה בעונות 1996/1997 ו-1997/1998.

בעונת 1999 החליט מאמן בית"ר דאז אלי אוחנה להשאיל אותו למכבי הרצליה, ולאחר עונה חזר לבית"ר לעוד שנתיים. את עונת הפרישה שלו עשה בהכח רמת גן.

מזרחי ששיחק כ-15 עונות במצטבר בבית"ר רשם לזכותו 299 הופעות ו-12 שערים בקבוצה והוא במקום ה-9 בשיאני ההופעות נכון ל-2016.

לאחר הפרישה
-----------

לאחר פרישתו שימש מזרחי במספר תפקידים תחילה בנוער של בית"ר כמאמן, לאחר מכן מנהל האקדמיה לכדורגל, אחראי על מחלקת הנוער וסקאוט של קבוצת הנוער.
במסגרת תפקידו גילה כישרונות צעירים ומבטיחים, והביא אותם למחלקת הנוער של בית"ר, בין היתר אחראי להעברה של אלי דסה ועידן ורד למחלקת הנוער. אותם שחקנים הפכו בהמשך לשחקני הרכב בבוגרים, ושיחקו במספר קבוצות בליגת העל.
לאחר מכן שימש גם סקאוט של הקבוצה הבוגרת, והביא מספר זרים שהרשימו בקבוצה כמו סבסטיאן אבראו ודייוויד גומז.

כיום עובד איתן מזרחי כסוכן שחקני כדורגל באופן פרטי.

תארים
-----

בית"ר ירושלים
* אליפות המדינה: 1992/1993, 1996/1997, 1997/1998

קישורים חיצוניים
----------------

* פרופיל, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל
* פרופיל, באתר WorldFootball.net

הערות שוליים
------------

1. 1 2  אשר גולדברג‏, "שרף וברקוביץ' חיבקו אותי, קיבלתי בלק אאוט", באתר וואלה!‏, 21 בספטמבר 2023
2. ↑  אביתר בן מרקו וליאור כהנים, ‏‏"המחבל הפתיע את חזי בתחנה ודקר אותו בלב", באתר ספורט1, 22 באפריל 2015
3. ↑  רון עמיקם, מאיר גבאי, רוני דיאון, **אני אוהב אותך בית"ר - תולדות בית"ר ירושלים**, פרק שנים-עשר, איתן מזרחי, עמוד 195, הוצאת Media41LTD
4. ↑  עושים כבוד: איתן מזרחי באתר הרשמי של בית"ר ירושלים
תיאטרון המחול ההולנדי בהאג, תוכנן על ידי רם קולהאס
**תיאטרון המחול ההולנדי** (NDT) בהולנדית: **Nederlands Dans Theater**) היא להקת מחול מודרני. המטה הראשי של התיאטרון שוכן בתיאטרון המחול לוצנט בהאג. נוסף לתיאטרון המחול לוצנט, הלהקה מופיעה באולמות אחרים בהולנד, בהם הֶט מוזיק תיאטר באמסטרדם וסְטֵדְסְטְסחוֹבְבְּורְג בניימיכן.

המייסדים
--------

את תיאטרון המחול ההולנדי ייסדו בשנת 1959 בנימין הרקרבי, ארט פרסטכן וקרל בירנייה, יחד עם קבוצה של 18 חברים בבלט ההולנדי הלאומי (שניהלה סוניה גסקל). כוונתם הייתה להינתק מן הבלט הלאומי ההולנדי, שנקט בכיוון שמרני יותר. תיאטרון המחול התמקד ברעיונות חדשים ובכיוון של התנסות בחקר צורות וטכניקות ריקוד חדשות.

ב-1961 קיבל תיאטרון המחול ההולנדי תמיכה מעיריית האג ומן הממשלה. בשנות ה-60' כלל רפרטואר הלהקה מחול קלאסי בהשפעה בולטת ממחול אמריקאי מודרני. תיאטרון המחול זכה בהכרה ללא תקדים וקצר הצלחה בהדרכת אישים שונים, כמו הנס ון מאנן ויז'י קיליאן כמנהלים אמנותיים. בשנות ה-70' הראשונות לא הייתה מדיניות ברורה בשל חילוקי-דעות שונים בין חברי הוועד המנהל. מצב זה השתנה בשנת 1975, כשיז'י קיליאן נכנס לוועד המנהיג האמנותי.

מאז 1987 שוכן תיאטרון המחול ההולנדי בתיאטרון המחול לוצנט בהאג. 

בתקופת הנהלתו של קיליאן בבלט ההולנדי, נוצרה להקה שנייה של רקדנים צעירים, "תיאטרון המחול ההולנדי 2" (NDT II).

ב-1992 יזם קיליאן להקה קאמרית לרקדנים בני יותר מ-40, "תיאטרון המחול ההולנדי 3" (NDT III).

רבים מן הרקדנים המייסדים של תיאטרון המחול ההולנדי הטביעו את רישומם בבלט ובמחול ההולנדי:

* ז'ראר למאטר קיבל את תואר אביר מסדר אורנג'-נסאו מהמלכה ביאטריקס. הוא פרש ב-1982 אבל חזר לרקוד בלהקת NDT III עד 2006.
* קארל צ'ארני, מרטינט יאנמאט ומייבל אלטר היו למורי בלט נודעים בקונסרבטוריונים ואקדמיות למחול ברוטרדם ובאמסטרדם.
* מרטינט יאנמאט הייתה מנהלת אמנותית של המחלקה למחול מודרני באקדמיה הלאומית לבלט באמסטרדם ומורה בלהקת המחול של מארי ראמבר.
* מייבל אלטר ייסדה את בית הספר לבלט הנושא את שמה ב-1970. בהמשך שיכן בית הספר את "קורסי הקיץ בהאג", בית ספר בינלאומי למחול עם מורים מתיאטרון המחול ההולנדי.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **תיאטרון המחול ההולנדי** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של תיאטרון המחול ההולנדי (בהולנדית ובאנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  ג'ון רוקוול, ניו יורק טיימס, "יז'י קיליאן מקים להקה לרקדנים צעירים בלבם", 22 בדצמבר 1992

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007604292705171
* CiNii: DA07347469
* ISNI: 0000 0001 2188 7163
* LCCN: n82075104
* NKC: xx0068243
* SUDOC: 035755571
* VIAF: 153627201
* WorldCat: lccn-n82075104

 |
ביצות בכף מיי.
שקיעה ב"חוף השקיעה" בכף מיי.
**כף מיי** (באנגלית: **Cape May**) הוא חצי אי הממוקם בקצה הדרומי של מדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית.

גאוגרפיה
--------

הכף מהווה את הקצה המזרחי של מפרץ דלאוור – ממזרח לכף נמצא האוקיינוס האטלנטי, וממערב לו מפרץ דלאוור. הכף נקרא על שם קורנליוס יאקובסן מיי, מגלה ארצות הולנדי אשר חקר את האזור עבור חברת הודו המזרחית ההולנדית.

שלוש עיריות חולקות את האי - קייפ מיי, קייפ מאי פוינט ומערב קייפ מאי. בחצי האי ממוקמת העיר קייפ מיי, אחד מאתרי הנופש הוותיקים ביותר באמריקה הצפונית, אשר נוסדה בראשית המאה ה-18. ב-11 במאי 1976 הוכרזה העיר כולה כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית בשל האדריכלות הוויקטוריאנית הייחודית שהשתמרה בה. 

ביצות כף מיי מהוות אתר קינון לציפורי ים, ועל כן ממוקמים בכף אתרי שימור רבים על מנת להגן על הציפורים המקננות. תצפית הציפורים של כף מיי פועלת לשימור אתרי הקינון ולהגנה על ציפורי הים. 

בכף ממוקם בסיס הטירונות של משמר החופים של ארצות הברית.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **כף מיי** בוויקישיתוף
* ההיסטוריה של כף מיי
* מגדלור כף מיי
* אתר העיר קייפ מיי

הערות שוליים
------------

1. ↑  America's original seaside resort, CapeMay.com
במתמטיקה, **כלל הסימנים של דקארט** (באנגלית: Descartes' rule of signs), שתואר לראשונה על ידי רנה דקארט בספרו הגאומטריה מ-1637, נותן חסם עליון על מספר השורשים הממשיים החיוביים או שליליים של פולינום (השונה מפולינום האפס). הכלל אינו קריטריון שלם, משום שאינו מספק תהליך לקביעת המספר המדויק של שורשים ממשיים חיוביים או שליליים.

הכלל מיושם באמצעות ספירה של מספר הפעמים בהן מתחלף הסימן בסדרה שיוצרים מקדמי הפולינום. אם מקדם כלשהו הוא אפס, אז הוא לא נחשב לחלק מהסדרה.

ניסוח הכלל
----------

### שורשים חיוביים

הכלל קובע שאם האיברים של פולינום במשתנה אחד עם מקדמים ממשיים מסודרים כך שהמעריכים שלהם מהווים סדרה יורדת, אז מספר השורשים החיוביים של הפולינום חסום מלעיל על ידי מספר שינויי הסימן בין מקדמים עוקבים שונים מאפס. גאוס שיפר את הכלל ב-1828 והוסיף כי אם מספר השורשים החיוביים נמוך מהחסם, אז ההפרש ביניהם הוא תמיד מספר זוגי. יש לשים לב ששורשים שחוזרים על עצמם נספרים בנפרד, כלומר בהתאם לריבוי האלגברי שלהם.

### שורשים שליליים

כהיקש מן הכלל, מספר השורשים השליליים הוא מספר חילופי הסימן לאחר שמכפילים את כל המקדמים של החזקות ממעלות אי-זוגיות ב-1-, או קטן ממנו במספר זוגי.

### דוגמה

לפולינום:

{\displaystyle f(x)=+x^{3}+x^{2}-x-1\,}

יש חילוף סימן אחד בין האבר השני לשלישי (סדרת הזוגות של סימני מקדמים עוקבים היא --,-+,++), לפיכך חייב להיות לו שורש ממשי חיובי אחד. כדי למצוא את מספר השורשים השליליים, נשנה את המקדמים של האיברים ממעלות אי זוגיות, כלומר ניישם את כלל הסימנים של דקארט לפולינום {\displaystyle f(-x)}, ונקבל את פולינום שני:

{\displaystyle f(-x)=-x^{3}+x^{2}+x-1\,}

לפולינום זה יש שני חילופי סימן (סדרת הזוגות של סימני מקדמים עוקבים היא -+,++,+-), מה שאומר שלפולינום זה יש שניים או אפס שורשים חיוביים; לכן לפולינום המקורי יש שניים או אפס שורשים שליליים. למעשה, הפירוק לגורמים של הפולינום הראשון הוא:

{\displaystyle f(x)=(x+1)^{2}(x-1),\,}

כך שהשורשים הם מינוס אחד (פעמיים), ו-1.

קישורים חיצוניים
----------------

* כלל הסימנים של דקארט, באתר MathWorld (באנגלית)
* כלל הסימנים של דקארט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
**סטלביו רוסה דה קרוס** (בפורטוגזית: **Stélvio Rosa da Cruz**; נולד ב-24 בינואר 1989) הוא כדורגלן אנגולי המשחק בעמדת הקשר במונדרקאנג'.

קריירת מועדונים
---------------

סטלביו, נולד בלואנדה בירת אנגולה ובגיל צעיר היגר עם משפחתו לפורטוגל. התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ספורטינג בראגה. ב-11 בנובמבר 2007, סטלביו חתם בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–3 נגד ספורטינג ליסבון.

ב-4 בולי 2009, סטלביו הושאל לליירה ובינואר 2010, סטלביו חזר לאנגולה והושאל לאגוסטו. בהמשך, סטלביו שיחק גם בליבולו וקאאלה.

בקיץ 2012, סטלביו חתם באלקי לרנקה מליגת העל הקפריסאית.

בקיץ 2013, סטלביו חתם בF91 דודלאנג' מליגת העל הלוקסמבורגית. סטלביו, היה שותף לעלייה ההיסטורית של המועדון לשלב הבתים של הליגה האירופית בעונת 2018/2019.

ביולי 2019, סטלביו חתם בווירטון מהליגה הבלגית השנייה ושנה לאחר מכן חתם ברוודם47.

בינואר 2021, חזר ללוקסמבורג וחתם בינוש אש.

קריירה בינלאומית
----------------

ב-10 באוקטובר 2009, סטלביו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגולה, בניצחון 1–2 נגד מלטה. בשנת 2010, סטלביו איבד את מקומו בסגל הנבחרת וחזר אליה לאחר ההצלחה בדודלאנג' ב-12 באוקטובר 2018, בניצחון 1–4 נגד מאוריטניה.

קישורים חיצוניים
----------------

* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר Soccerway
* פרופיל, באתר National Football Teams
* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu
הסקיילון ולצדו כיפת התגליות, 1951. שני המבנים הפכו לסמלי פסטיבל בריטניה.
הסקיילון
**סקיילון** (באנגלית: **Skylon**) הוא מגדל מודרני בדמות סיגר שנבנה בשנת 1951 באזור סאות' בנק שעל הגדה הדרומית של נהר התמזה, ברובע למבת' של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת. המבנה נבנה עבור פסטיבל בריטניה והפך לאחד מסמלי הפסטיבל. המבנה נהרס לאחר תום הפסטיבל בשנת 1953.

הקמת המגדל
----------

המבנה תוכנן על ידי הידאלגו מויה, פיליפ פוול ופליקס סאמיואלי ונבנה על ידי חברת פיינטר ברד'רס מהרפורד שבאנגליה. תוכנית המגדל נבחרה מבין 150 תוכניות שהוצעו.

המבנה הוקם באזור סאות' בנק, בין גשר וסטמינסטר וגשר האנגרפורד. 

המבנה כלל שלד פלדה פנימי דמוי תחרה ונתמך על ידי כבלים שנמתמכו משלושה עמודי פלדה, כך שהמגדל נראה כצף באוויר מבלי תמוכות.

תחתית המגדל ניצבה באוויר בגובה 15 מטרים מעל הקרקע, וקצהו הגיע לגובה 90 מטרים מעל הקרקע. המבנה צופה אלומיניום והואר מבפנים בעלילה. משקלו הכולל של המבנה הגיע ל-28 טונות.

המבנה נועד לשמש אזכור למבנה הטריילון שהיה סמלה של התערוכה העולמית של ניו יורק (1939).

בשל חשש מברקים שיפגעו במגדל, שאלת פגיעה במבקרים בתערוכה נדונה בפרלמנט הבריטי ובזמן סופות ברקים גודר המגדל.

הריסת המגדל
-----------

המגדל תוכנן להיות מבנה זמני, ולכן על אף הפופולריות הרבה לה זכה, בתום התערוכה הוחלט לפרקו. עלות פירוק המבנה והקמתו מחדש במקום אחר הגיעה לכ-30,000 ליש"ט באותה עת. בעקבות הקשיים בהם הייתה כלכלת בריטניה נתונה בשנים אלה הורה וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, אשר עלה לשלטון בשנת 1951, במקום ממשלת הלייבור שקדמה לו, על הריסת המגדל (צ'רצ'יל ראה במגדל סמל לסוציאליזם ולממשלת הלייבור).

המגדל הופל לתוך התמזה, נחתך לחתיכות וחלקיו מוחזרו.
במקום בו עמד המגדל ניצבת כיום טיילת המקשרת בין גני היובל לאולם הפסטיבל המלכותי. 

על שמו של המגדל נפתחה בשנת 2007 מסעדה בקומה העליונה של אולם הפסטיבל המלכותי.

ראו גם
------

* כיפת התגליות
* אולם הפסטיבל המלכותי

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סקיילון** בוויקישיתוף
* להקמת המגדל מחדש, עיתון הגארדיאן
* תיאור המגדל ותצלומים שלו
* תיאור המבנה ותצלום צבע שלו באתר מוזיאון לונדון

הערות שוליים
------------

1. ↑  סקיילון באתר skyscrapernews
**מפיקת נדנדה** (מאזנת או סופגת הזעזועים בשוק; באנגלית – **swing producer**) היא ספק סחורה בשווקים השולט על משאביה בעולם ובעל כושר ייצור עודף מה שמאפשר לו להגדיל או להקטין את תפוקתו במהרה כדי להביא את המחירים כלפי מטה או מעלה, לרמה הרצויה. בתעשיית הנפט, כאשר הביקוש לנפט אופ"ק עולה מעל לתקרת התפוקה שקבע הארגון, מפיקת נדנדה תגדיל את תפוקתה, ואילו כאשר הביקוש לנפט אופ"ק יורד מתחת לתקרה, היא תקטין את תפוקתה. 

עד לראשית שנות ה-70 של המאה ה-20, שימשה ארצות הברית כמפיקת נדנדה החשובה בעולם, בתוקף היותה מעצמת נפט מספר אחת וטקסס נהנתה מכושר ייצור עודף.

בעשורים שבאו לאחר מכן נטלה ערב הסעודית על עצמה את התפקיד הזה. ובתור מפיקה ויצואנית הנפט הגדולה בעולם הפכה לגורם מייצב בכלכלה העולמית. זה בלט בתקופות של עליות במחירי הנפט, ובכלל זה בעתות של משבר פוליטי כאשר הממלכה ניצלה את כושר הייצור העודף שלה הגדול בעולם.

בסוף שנת 2012 עמד כושר ייצור הנפט הגולמי של סעודיה על כ-12 מיליון חביות ביום, בעוד שבפועל היא הפיקה בממוצע 9.8 מיליון חביות נפט גולמי ביום בשנה זו.

ואולם ירידה בתחזית הביקוש לנפט וצפי לגידול בהיצע הנפט לאור המהפכה הטכנולוגית שתאיץ את התגליות בארצות הברית, בקנדה ובמקומות אחרים, בנוסף לגורמים אחרים כגון האטה כלכלית עולמית ושיפור היעילות בשימוש באנרגיה בתחבורה ובתעשייה, הביאו לפיחות בכוחה של ערב הסעודית. 

במחצית הראשונה של שנות ה-80, בתקופת השפל במחירי הנפט, הממלכה מילאה את תפקידה כמפיקת נדנדה באופ"ק בכיוון ההפוך – הפיקה הרבה מתחת לכושר הייצור שלה כדי לתמוך במחירי הנפט.

לקריאה נוספת
------------

* דוד רחוביץ, "23 מדינות בעלות עתודות הנפט הגדולות בעולם", 1 בינואר 2013 - OGJ", באתר Petroleum Insights, ‏ 12 בדצמבר 2012. (באנגלית)

קישורים חיצוניים
----------------

* Saudi Arabia and Oil; What If , באתר האקונומיסט, 27 במאי 2004

הערות שוליים
------------

1. ↑  ראו למשל, תפקודה של סעודיה בתפקיד "מפיקת נדנדה" בעת המשבר הלובי בפברואר 2011 כשהגדילה את תפוקתה כדי לפצות על אובדן הייצור הלובי: "הסעודים מפיקים עתה מעל ל-9 מיליון חביות נפט ביום" באתר Petroleum Insights ‏ 25 בפברואר 2011 (באנגלית)
2. ↑  "הסעודים שוקלים להעלות את כושר התפוקה", PIW ‏, 25 באפריל 2011 כפי שמובא באתר Petroleum Insights ‏ 4 במאי 2011 (באנגלית)
3. ↑  U.S. Energy Information Administration, Saudi Arabia Country Analysis Brief, 26 February 2013
4. ↑  אופ"ק, באתר של האנציקלופדיה התמציתית לכלכלה (באנגלית)
**יובל בן עוזר** הוא מנצח מקהלות ישראלי; מ-1990 הוא משמש כמנהל המוזיקלי של מקהלת הקיבוץ הארצי.

חייו
----

### קריירה מוזיקלית

יובל בן עוזר הוא בוגר האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובעל תואר שני בניצוח מאוניברסיטת אינדיאנה בארצות הברית. 

בן עוזר היה מנהל מוזיקלי של פסטיבל מוזיקה ד'קאמרה ופסטיבל אבו גוש. ב-1993 ייסד את האנסמבל הקולי הישראלי ועד היום הוא מנהלו המוזיקלי. תחת ניצוחו זכה האנסמבל בפרסים ראשונים בתחרויות הבינלאומית במלטה, בספרד ובבלגיה, והשתתף בפסטיבלים בינלאומיים בדרום קוריאה, איטליה, סלובניה ועוד. בארץ ניצח על מקהלות בפסטיבל ישראל, פסטיבל כפר בלום ועוד.

בן עוזר מופיע לעיתים קרובות עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית עמה עבד כמנצח המקהלה תחת שרביטם של גדולי המנצחים וביניהם ג'יימס לוויין, זובין מהטה, קורט מאזור ג'וזפה סינופולי ודניאל בארנבוים. הוא ניצח על התזמורות החשובות בישראל והופיע כמנצח אורח באירופה. הוא הוזמן לשמש כשופט בתחרויות מקהלות בהונגריה, פורטוגל ובמשחקים האולימפיים למקהלות, אירוע בהשתתפות 1,500 זמרים שהתקיים בסינסינטי, ארצות הברית.

בן עוזר ניהל את "הסדרה הווקאלית" של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון בעונת הקונצרטים 2015–2016. בעבר הוא ערך והגיש את התוכנית "מקהלות" בקול המוסיקה.

### קריירה כמרצה

בן עוזר מנהל סדנאות בנושאי מנהיגות ועבודת צוות, תוך שימוש במודל התזמורת והמוזיקה. הוא מרצה בפני אנשי עסקים בישראל ובעולם.

קישורים חיצוניים
----------------

* יובל בן עוזר, באתר האופרה הישראלית תל אביב-יפו
* ביוגרפיה של יובל בן עוזר באתר הבמה
* ביוגרפיה של יובל בן עוזר באתר האנסמבל הקולי הישראלי
* ביוגרפיה של יובל בן עוזר באתר מקהלת הקיבוץ הארצי

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007258569505171
* BNE: XX1790861
* BnF: cb14800046d (data)
* GND: 135068517
* ISNI: 0000 0001 1936 745X
* LCCN: no98106626
* NTA: 188069690
* RERO: 02-A002988939
* SUDOC: 155002694
* VIAF: 79945192
* WorldCat (עם VIAF): 79945192

 |
אליזבת טיילור בסרט "אבי הכלה"
**אֲבִי הַכַּלָּה** (באנגלית: **Father of the Bride**) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1950 בבימויו של וינסנט מינלי ובכיכובם של אליזבת טיילור וספנסר טרייסי. הסרט מבוסס על ספרו של אדוארד סטריטר, "אבי הכלה", שיצא ב-1949, ומתאר את התמודדותו של אב במהלך ההכנות לחתונתה הקרבה של בתו. הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר, בקטגוריות השחקן, התסריט המעובד והסרט הטוב ביותר.

בעקבות הצלחת הסרט יצא ב-1951 סרט המשך בשם "הרווח הקטן של אבא". ארבעה עשורים מאוחר יותר יצאה גרסה חדשה ומצליחה של הסרט באותו שם, "אבי הכלה", בכיכובו של סטיב מרטין, גם לה יצא סרט המשך, "אבי הכלה 2".

תקציר העלילה
------------

סטנלי בנקס הוא עורך דין ואיש משפחה מהמעמד הבינוני המתגורר עם משפחתו בפרברים. יום אחד מכריזה בתו קיי בפני הוריה שהתארסה לבן זוגה האהוב, באקלי דנסטן. בעוד האם אלי מתחילה מיד להתארגן להכנות לחתונה, סטנלי המבולבל מתקשה להתמודד עם התבגרותה של בתו ונישואיה, ודואג לה. במהלך המפגש המשפחתי עם הוריו העשירים של החתן מתרחשות תקריות מגוונות, סטנלי שותה יותר מדי ולבסוף נרדם בסלון ביתם. בהמשך הוא מבין שבמקום חתונה צנועה שרצה לארגן לבתו, הוא ייאלץ לסייע במימון חתונה מפוארת ויקרה. עולים אצלו גם קשיים בבניית רשימת האורחים המוזמנים לחתונה.

לאחר שבאקלי מציע לקיי ירח דבש שונה ממה שתכננה, נוצר משבר בין בני הזוג הצעירים, וקיי רוצה לבטל את החתונה. אך הם מתפייסים, ומתחילות החזרות לטקס החתונה. תקלות נוספות מתרחשות בהכנות לחתונה, אך לבסוף מגיע יום החתונה. במהלך הטקס מתחיל סטנלי להבין שבתו אינה ילדתו הקטנה עוד, אלא אישה בוגרת. האירוע מסתיים בהצלחה ושביעות רצון של בני המשפחה.

לבסוף נולד בן וסטנלי לא מצליח לתקשר עמו כי הוא בוכה כל פעם שהוא לוקח אותו לידיו.

צוות השחקנים
------------

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ספנסר טרייסי | סטנלי בנקס | אבי הכלה |
| אליזבת טיילור | קיי בנקס | הכלה |
| ג'ואן בנט | אלי בנקס | אם הכלה |
| דון טיילור | באקלי דנסטן | החתן |
| לאו ג. קרול | מר מסולה |
|

ביקורות ותגובות
---------------

הסרט קיבל ביקורות חיוביות ולציון 93% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 27 ביקורות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אבי הכלה** בוויקישיתוף
* אבי הכלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

* "אבי הכלה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

* "אבי הכלה", באתר נטפליקס

* "אבי הכלה", באתר AllMovie (באנגלית)

* "אבי הכלה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)

* "אבי הכלה", באתר אידיבי

* "אבי הכלה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* אבי הכלה, באתר האוזן השלישית

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Father of the Bride‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LCCN: no2010062403
* WorldCat (עם LCCN): no2010-062403

 |
**דימיטרי שוורדנדזה** (בגאורגית: **დიმიტრი შევარდნაძე**;‏ 1 בדצמבר 1885–1937) היה צייר גאורגי, אספן אמנות, שנרצח במהלך הטיהורים הגדולים של סטלין.

חַיִים
------

שוורדנדזה נולד בבַּחְוִוי (גאו'), כפר קטן במחוז גוריה שבמערב גאורגיה, אז חלק מהאימפריה הרוסית. הוא התחנך באקדמיות לאמנות של סנקט פטרבורג ומינכן. עם שובו לגאורגיה בשנת 1916, הוא הקים והנהיג את אגודת האמנים הגאורגים. הוא עזר גם בהקמת הגלריה הלאומית לאמנויות יפות (1920) ואת האקדמיה הלאומית לאמנויות של טביליסי (אנ') (1922). הוא עיצב בכמה הצגות אופרה ותיאטרון וסרטים, וכן עיצב לוגו רשמי של האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי.

### מֶרֶד

ב-1937 התכוון המנהיג הקומוניסטי של גאורגיה הסובייטית, לברנטי בריה, להרוס כנסייה מימי הביניים בטביליסי, אך נתקל בהתנגדות עיקשת של קבוצת אינטלקטואלים גאורגים בראשות דימיטרי שוורדנדזה. בריה השיב לבקשותיהם, שבוודאי יספיק לשמר דגם מוקטן של הכנסייה כדי שאנשים יוכלו לראות אותה במוזיאון, ואז אמר לשווארדנדזה באופן פרטי שאם יוותר על מאמציו להציל את הכנסייה הוא ימונה למנהל המוזיאון העתידי. האמן סירב ולבסוף נכלא והוצא להורג. עם זאת הכנסייה נשתמרה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דימיטרי שוורדנדזה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Ami Knight (אנ') (1993),
Beria: Stalin’s First Lieutenant, page 84. Princeton University Press, מסת"ב 0-691-01093-5 ‏(הספר בקטלוג ULI)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 123301173
* ISNI: 0000 0000 3785 7412
* LCCN: n99035557
* SUDOC: 266491197
* VIAF: 25507116
* WorldCat: lccn-n99035557

 |
|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

| מאזן הדרביםנכון ל-30 במרץ 2020 |
| --- |
| 



* ניצחונות למינסק: 4 (13.3%)
* ניצחונות לדינמו מינסק: 16 (53.3%)
* תיקו: 10 (33.3%)

 |

 |

**הדרבי של מינסק** — הוא שמו של משחק הדרבי בין מועדוני הכדורגל הגדולים בעיר: דינמו מינסק ומינסק.

שתי הקבוצות הן היריבות הגדולות ביותר בעיר. בשנים האחרונות מינסק מתחזקת על חשבונה של דינמו, וכל משחק בין השניים מהווה מפגש מתוח. דינמו מינסק משחקת באצטדיון דינמו, בעל קיבולת של 22,246 איש. בעוד מינסק משחקת באצטדיון מינסק הקטן, המכיל 3,000 מושבים בלבד. למעט הקלאסיקו הבלארוסי, זהו משחק הדרבי המתוח ביותר, ואף על פי שבמינסק ישנה קבוצת אנרגטיק מינסק שמתמודדת אף היא בליגת העל הבלארוסית בכדורגל היא נחשבת למועדון קטן יחסית.

לדינמו ומינסק אין היסטוריה ארוכה ומפוארת של מפגשים מתוחים. למעשה לדינמו לא הייתה מתחרה עירונית עד להקמת קבוצת מינסק בשנת 2006, למעט זמן קצר כשהתקיימה דינמו-93 מינסק. בתקופת מגפת הקורונה, זכה משחק הדרבי להתעניינות חריגה, בעקבות היותה של ליגת העל הבלארוסית בכדורגל הליגה היחידה ביבשת אירופה שהמשיכה להתנהל.

בתקופת ברית המועצות אומנם התקיימו קבוצות כמו טורפדו מינסק ופרטיזן מינסק, אך הן לא היוו יריבות לדינמו שהתמודדה בליגת העל הסובייטית בכדורגל, והייתה המועדון הבלארוסי היחיד בליגה זו. לשם דוגמה, בשנות התשעים של המאה העשרים ועד 2019, דינמו פגשה את טורפדו 33 פעמים וניצחה אותה 23 פעמים (5 משחקים בלבד הסתיימו בשוויון); את פרטיזן דינמו פגשה 14 פעמים, ניצחה אותה 9 פעמים כששלושה משחקים הסתיימו בתיקו.

השוואת תארים
------------

|  | דינמו מינסק | מינסק |
| --- | --- | --- |
| אליפות ברית המועצות | **1** | **0** |
| אליפות בלארוס | **7** | **0** |
| גביע בלארוס | **3** | **1** |
| הסופרקאפ הבלארוסי | **1** | **0** |
| **סך הכל** | 12 | 1 |

אצטדיוני הקבוצות
----------------


| מינסק |
| --- |
| אצטדיון מינסק |
| תכולה: **3,000** |
|  |
| דינמו מינסק |
| אצטדיון דינמו |
| תכולה: **22,246** |
|  |

הערות שוליים
------------

1. ↑   Статистика встреч
ФК Минск – Динамо Минск
2. ↑  צפו: מוז'יר הפתיעה עם 1:2 על באטה השוקעת, באתר ערוץ הספורט, 29 במרץ 2020
3. 1 2  What ARE they thinking? As the rest of the world bunkers down amid coronavirus crisis, it's business as usual in Belarus as incredible images emerge of the Minsk derby being played in front of a full crowd
4. ↑  ספורט 5
5. ↑  Мир увидел, что такое минское дерби: «Динамо» почти отыгралось с 0:3 (в меньшинстве), фанаты оголились по торс
**יוהאן פרידריך שרטר** (בגרמנית: **Johann Friedrich Schröter**‏; 1724–1811) היה אבובן ומורה גרמני.

ביוגרפיה
--------

שרטר נולד באיילנבורג ושירת כאבובן בגדוד של הרוזן בריהל. ב-1748 נשא אישה ובסביבות 1755 עקר עם משפחתו לוורשה ואחר, בסביבות 1763, ללייפציג. אשתו מתה בשנת 1766, זמן קצר לאחר הולדת בתם הצעירה, מריה הנרייטה. שרטר הקדיש את חייו לטיפוח ילדיו המוזיקליים ולקידום כשרונותיהם. בתו, קורונה שרטר הייתה לזמרת ידועת שם ומלחינה. שני בניו, סמואל והיינריך היו האחד פסנתרן והשני כנר. בתו הצעירה, מריה הנרייטה הייתה גם היא זמרת. כל ילדיו של שרטר הופיעו בקונצרטים בלייפציג והחל בשנת 1771 לקח אותם לסיורי הופעות ממושכים בגרמניה, בהולנד ובאנגליה. שלושת הילדים הגדולים הופיעו שם בקונצרט ב-2 במאי 1772.

שישה דואטים של שרטר לכינור וצ'לו יצאו לאור באנגליה בלונדון בסביבות 1772, יצירותיו היחידות שיצאו לאור בדפוס. משפחת שרטר חזרה ללייפציג ב-1773 או 1774. שרטר כיהן בשנים 1779 עד 1786 כנגן חצר ומורה בהנאו ואחר בקאסל, שם פרש לגמלאות ונשאר עד מותו בשנת 1811.

ראו גם
------

* יוהאן סמואל שרטר
* מריה הנרייטה שרטר

הערות שוליים
------------

1. ↑  רונלד קיד, הערך "יוהאן פרידריך שרטר" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
2. ↑  קיד, שם
**בית לוקסמבורג** (בגרמנית: **Haus Luxembourg**) הוא משפחת אצולה גרמנית שהתקיימה כארבע מאות ושבעים שנה, במהלך ימי הביניים, ובניה שלטו בבוהמיה, הונגריה, ואף הוכתרו כקיסרי האימפריה הרומית הקדושה.

היסטוריה
--------

בשנת 963 בנה זיגפריד, רוזן הארדנים את מבצר לוקסמבורג, ונטל לעצמו את התואר "רוזן לוקסמבורג". בשנת 1065 מונה ואלראן מארלון לרוזן לימבורג, ובשנת 1119 הועלה נכדו ואלראן השני למעמד דוכס. בשנת 1247 ירש היינריך בנו של ואלראן השלישי, דוכס לימבורג את רוזנות לוקסמבורג מאמו ארמסינדה, רוזנת לוקסמבורג, בתו של היינריך הרביעי, רוזן לוקסמבורג, שהיה צאצא של הענף המבוגר של בית לוקסמבורג.

בשנת 1281 מת היינריך החמישי, רוזן לוקסמבורג, ובמקומו עלה לשלטון בנו היינריך השישי, רוזן לוקסמבורג, אולם הוא נהרג בקרב וורינגטון, ובמקומו עלה לשלטון בנו היינריך השביעי, רוזן לוקסמבורג. בשנת 1308 הוכתר היינריך השביעי כמלך הרומאים, ובשנת 1312 אף הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם הוא מת במפתיע בשנת 1313.

בשנת 1310 התחתן בנו של היינריך - יוהאן, מלך בוהמיה עם אליזבת מבוהמיה, אחותו של וצלאב השלישי, מלך בוהמיה, והוכתר כמלך בוהמיה. בשנת 1314 ניסה יוהאן להיבחר במקום אביו כמלך הרומאים, אולם נכשל בכך, ולודוויג הרביעי, דוכס בוואריה הוכתר בתואר.

האימפריה הרומית הקדושה בתקופת קרל הרביעי
בשנת 1346 נבחר קרל מבוהמיה, בנו של יוהאן, מלך בוהמיה לאנטי-מלך ללודוויג, על ידי חלק מהנסיכים שהסתכסכו עם לודוויג, ואף נתמכו על ידי האפיפיור קלמנס השישי. בשנת 1347 מת לודוויג הרביעי, ועד מהרה הפך קרל לשליט היחיד באימפריה. בשנת 1354 העניק קרל לאחיו ונצל הראשון, רוזן לוקסמבורג את התואר דוכס, ולאחר מותו בשנת 1383 ירש אותו בנו של קרל - וצלאב. בשנת 1378 מת קרל, ובנו וצלאב הרביעי, מלך בוהמיה ירש את נחלותיו. וצלאב אף הוכתר בתור וצלאב הרביעי, מלך הרומאים, אולם בשנת 1400 הודח מתפקידו על ידי רופרכט השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ. בשנת 1410 מת רופרכט, ובמקומו נבחר זיגמונד, מלך הונגריה, אשר נבחר גם למלך בוהמיה לאחר מותו של וצלאב בשנת 1419. זיגיסמונד סיים את הקרע המערבי בשנת 1417, ואף גבר על ההוסיטים בשנת 1434. בשנת 1437 מת זיגיסמונד, ועם מותו נכחד בית לוקסמבורג.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית לוקסמבורג** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007563066205171
* GND: 118983601
* LCCN: sh85061605
* NKC: jx20060403056
* VIAF: 64807627
* WorldCat: viaf-64807627

 |
**הצל ואני** הוא שיר עברי שנכתב והולחן על ידי יהודה פוליקר. השיר נכלל באלבומו הרביעי של פוליקר, פחות אבל כואב, בשנת 1990, והוא השיר הראשון שאת מילותיו כתב פוליקר עצמו. השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב-4 בדצמבר 1990, זכה להצלחה, וצעד 21 שבועות, עד 11 ביוני 1991. שבוע אחד אף עמד בראש המצעד (18 בדצמבר 1990), ובמצעד השנתי תשנ"א (1991) של רשת ג' דורג במקום ה־16.

נושא השיר הוא הצל והאדם ה"נושא" אותו.

צֵל הוא אזור שבו מוסתר מקור האור הראשי, כך שהוא חשוך יותר בהשוואה לסביבתו. בפסיכולוגיה האנליטית, הצל הוא ארכיטיפ המתאר את החלקים באישיות האדם שאותם הוא מסרב לקבל ולכן מדחיקם. חלקים אלו נתפסים בעיניו כזרים לו וכ"אחרים", ולעיתים קרובות הוא מגיב אליהם בכעס או בשנאה. השיר, שמתחיל במילים "הצל שלי ואני יצאנו לדרך", מאניש את הצל ומנהל עמו דיאלוג (הצל שואל אותו: "לאן אתה לוקח?" המשורר משיב: "לאן אתה בורח?" וכו').

קיימים הסברים שונים למושג "הצל" בשיר. יש הרואים אותו כשיקוף החרדות והפחדים של האדם, יש הרואים אותו כיצר הרע באדם, ויש הרואים אותו כסוד אישי שהוא חלק מהאדם אך אינו גלוי כלפי חוץ. יציאתו מהארון של כותב השיר, יהודה פוליקר, בשנת 2010, עשויה לרמז כי ה"ארון" הוא אחד הפירושים למושג "הצל" כפי שמופיע בשיר.

קישורים חיצוניים
----------------

* מילות השיר באתר שירונט
* ביצוע השיר המקורי באתר "מוזיקה ישראלית", יוטיוב

הערות שוליים
------------

1. ↑  מנשה כהן, טיפול פסיכולוגי: הצל שלי ואני 2011
2. ↑  יפית גולד, ‏הצל ואני / יהודה פוליקר, באתר כיפה, 10 בינואר, 2019
**בארון דיוואווסי ואקה** (בנאורית: **Baron Divavesi Waqa**, נהגה: bærˈʌn dɪvʌveɪˈsiː wɑˈkʌ; נולד ב-31 בדצמבר 1959) הוא פוליטיקאי נאורי שכיהן כנשיא נאורו משנת 2013 עד 2019. לפני כן כיהן כשר החינוך בממשלת נאורו, ומשנת 2003 עד 2019 היה חבר הפרלמנט של נאורו.

ביוגרפיה
--------

ואקה נולד במחוז בוה ב-31 בדצמבר 1959.

ואקה נבחר בבחירות לראשונה לפרלמנט של נאורו במאי 2003 מטעם מחוז בוה. הוא כיהן כשר החינוך בממשלת נאורו תחת הנשיא לודוויג סקוטי, אך הוא נאלץ לעזוב את תפקידו לאחר שהוחלף על ידי רנה האריס, ונותר כחבר פרלמנט.

ביוני 2013 נבחר ואקה לנשיאות נאורו לאחר שהצליח להביס את שר האוצר לשעבר ומועמד האופוזיציה רולנד קון בתמיכתם של 13 חברי פרלמנט שהצביעו בעד מול חמישה שהצביעו נגד. הנשיא לשעבר מרקוס סטיבן בירך על היבחרו והוריש לו את ממשלתו.

בחודש ינואר 2014 שרד ואקה הצבעת אי-אמון שהועלתה נגדו בפרלמנט לאחר שהביא לגירושו של שופט השלום התושב היחיד, האוסטרלי פיטר לו, ולביטול אשרת השהייה של נשיא בית המשפט העליון ג'פרי ארנס, אף הוא אזרח אוסטרליה. הפרלמנט של נאורו האשים את ממשלתו בחוסר תפקוד, לאחר שהממשלה גם ביקשה לנסח הצעת חוק מצב חירום בעזרתם של עורכי דין מפיג'י. לאחר שהצבעת אי-האמון נכשלה, ואקה המשיך לכהן בתפקידו.

ביוני 2017 ביקר בישראל ופגש את נשיא המדינה ראובן ריבלין. בדצמבר 2017 תמכה נאורו בהצבעה באו"ם בהכרה ההאמריקאית בירושלים כבירת ישראל, ושבועיים לפני כן תרמה ישראל מערכת טיהור שפכים לנאורו בעלות של כ-250 אלף שקל.

בבחירות באוגוסט 2019 ואקה הפסיד את מושבו בפרלמנט ואיבד את הנשיאות; לאחר מכן בהצבעה בפרלמנט נבחר ליונל אינגימאה לנשיא החדש.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בארון ואקה** בוויקישיתוף
* בארון ואקה, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Waqa elected Nauru president
2. ↑  Baron Waqa named as new Nauru president
3. ↑  No confidence motion in Nauru fails
4. ↑  Nauruan government drafting law to impose emergency rule
5. ↑  נאורו, האוקיינוס השקט - הנשיא ברון וואקה זכה לאמון מחודש מהפרלמנט לאחר בחירות
6. ↑  בנצי לייזרוביץ, נשיא המדינה נפגש עם נשיא נאורו: "תמכנו ונתמוך בישראל", באתר רדיו קול חי, ‏2017-06-11
7. ↑  התרומה לאי הזעיר שתמך בהצהרת ירושלים: מתקן לטיהור שפכים, באתר ynet, 28 בדצמבר 2017
8. ↑  Nauru's Parliament elects former human rights lawyer Lionel Aingimea as President ABC News, 27 August 2019

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1196933936
* VIAF: 7445157162108078980001
* WorldCat (עם VIAF): 7445157162108078980001

 |
**הכישרון לחיות** הוא סרט תיעודי של הבמאי אמיר הר-גיל המתעד סיפור אהבה אמיתי בין אביו שרגא הר-גיל (72), יהודי יליד גרמניה שנמלט כילד מהנאצים לישראל, ובני משפחתו נספו באושוויץ, לבין אולה גסנר (55), גרמניה נוצרייה, בת ונכדה למשפחה נאצית, בעלי המפעל שייצר את מיכלי הגז לאושוויץ.

עלילה
-----

אולה גסנר משאירה את בנה הסטודנט בגרמניה ומגיעה לישראל בעקבות האהבה כדי לחיות עם שרגא. היא לומדת כאן עברית, כותבת ספר על נשים ישראליות להוצאה גרמנית, ולומדת ריקודי עם. אך מסתבר שהחיים במקום זר וטעון כישראל אינם פשוטים עבורה.

שרגא הר-גיל, שעבד שנים רבות כעיתונאי ב"מעריב" ושימש ככתב של עיתונים גרמניים בישראל, לוקח אותה למסע אל בתי הקפה התל אביביים האהובים עליו, אל מחוזות התבגרותו, ואל המקום בו נפצע קשה כלוחם בשורות ה"הגנה" במלחמת השחרור, והוגדר מאז כנכה מאה אחוז. הר-גיל הוא אדם שאהב נשים רבות והן אהבו אותו. חרף נכותו וגילו הוא מצטייר כאדם בעל תאווה עזה לחיים. במהלך הסרט הוא אומר לבנו שמראיין אותו: "בן-אדם צריך לחיות, לא רק להיות".

פרסים
-----

הסרט זכה בפרס "חביב הקהל" בפסטיבל סרטים בינלאומי "Real To Reel" שמתקיים במדינת צפון קרוליינה שבארצות הברית.[דרוש מקור] הסרט היה מועמד לפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר.

קישורים חיצוניים
----------------

* "הכישרון לחיות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "הכישרון לחיות", באתר אידיבי
* הכישרון לחיות באתר הבמה
* ריאיון עם רינה מצליח
* הסרט המלא לצפייה בחינם
**מאיר שמיר** (שטיינמץ) (22 בנובמבר 1929 סיגט, טרנסילבניה – 5 בפברואר 2015) היה מנהל במגזר הציבורי בישראל, בין השאר כיהן כמנהל מינהל מקרקעי ישראל, כמנכ"ל המשרד לקליטת העלייה וכמנכ"ל משרד החקלאות.

ביוגרפיה
--------

### ראשית דרכו

מאיר שמיר נולד בשנת 1929 בשם **מייטשו (מאיר) שטיינמץ** בסיגט שבטרנסילבניה, ברומניה, בן לבתיה וצבי שטיינמץ. בילדותו עבר עם הוריו לכפר באזור בוזאו (Buzău). בעת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, כאשר הצטרפה רומניה למלחמה, גורשו כל יהודי הסביבה לעיר בוזאו. שם סיים את לימודיו בתיכון. בשנת 1944 הצטרף לתנועת "הנוער הציוני" החלוצית, ופעל בדרום רומניה כשליחה. בשנת 1945 הבריח את הגבול למערב, ובשנת 1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, העפיל עם עליית הנוער באוניית המעפילים "רפיח", שיצאה מיוגוסלביה ועלתה על שרטון ב7 דצמבר 1946 ליד האי סירינה ביוון. מעפיליה נאספו על ידי הבריטים למחנות המעצר בקפריסין. ב-1947 עלה לארץ ישראל והיה ממקימי קיבוץ "להגשמה", שהפך לימים למושב שורש.

### מנהל במגזר הממשלתי

בשנות ה-60 מילא שמיר תפקידים שונים במחלקת ההתיישבות בצפון והיה מתאם פעולות ההתיישבות ברמת הגולן מטעם ממשלת גולדה מאיר.

בשנת 1975 מונה למנהל החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית ולחבר במועצת מקרקעי ישראל.
בין השנים 1975–1980 כיהן כמנהל המחלקה להתיישבות, ממונה על פיתוח ההתיישבות החדשה וכמנהל המינהל לפיתוח הקרקע בקרן קיימת לישראל. היה מיוזמיה ומבצעיה של תוכנית המצפים בגליל. כן פעל ליצירת תשתית להתנחלות ביהודה ושומרון.
בשנים 1980–1983 כיהן במינוי של שר החקלאות אריאל שרון כמנהל מינהל מקרקעי ישראל. בשנים 1984–1988 כיהן כמנכ"ל המשרד לקליטת העלייה. בשנים 1988–1989 כיהן כמנכ"ל משרד החקלאות תחת השר אריה נחמקין.

בשנים 1989–1999 כיהן כמנכ"ל החברה העירונית לפיתוח תיירות בהרצליה בע"מ והיה אחראי להקמת מרינה הרצליה. בשנת 2016 קראה עיריית הרצליה את הכיכר הקרובה למרינה, ברחוב הצדף 1, על שמו - "כיכר שמיר".

שמיר כיהן בדירקטוריונים רבים והיה יו"ר בנק החקלאות ודירקטור בחברות כלכלית ירושלים, נצבא, אספן, מקורות ועוד.

מאיר שמיר נפטר בט"ז בשבט תשע"ה, 5 בפברואר 2015, והובא למנוחות בבית העלמין במושב שורש.

אחד מבניו היה סגן אריה (אריק) שמיר, קצין צנחנים של גדוד 202 שטבע בנהר הירדן בתאריך 12 באוגוסט 1970 במהלך אמוני צליחה ועל שמו נקרא גשר אריק. בן נוסף שלו הוא עודד שמיר שהיה יו"ר חברת נתיבי ישראל.

לקריאה נוספת
------------

* "מאיר שמיר", בתוך: פלטיאל (פיליפ) סגל, א.ב. יפה ואחרים (עורכים), **יהדות רומניה בתקומת ישראל**, תל אביב: שיר – שבט יהודי רומניה, 1992–1997, כרך ג: "בעיר ובכפר: תרומת יהודי רומניה ליישוב ארץ-ישראל", עמ' 103.

קישורים חיצוניים
----------------

* אריה אבנרי, חידת פישמן / קשרים בצמרת, באתר News1 מחלקה ראשונה, 30 בספטמבר 2005

הערות שוליים
------------

1. ↑  מנחם רהט, ההתיישבות בגולן: הסיפור האמיתי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 12 ביולי 2017
2. ↑  מנהלי מינהל מקרקעי ישראל, באתר מינהל מקרקעי ישראל
3. ↑  קורות החיים של אריה (אריק) שמיר, באתר "יזכור" של משרד הביטחון

| מנכ"לי משרד העלייה והקליטה |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| יהושע שי • חיים אבינועם • יוסף גבע • הלל אשכנזי • מנחם שרמן • עזריאל ולדמן • אלי ארצי • מאיר שמיר (שטיינמץ) • יוסי קוצ'יק • אהרון לפידות • ראובן מרחב • אפרים כהן • שלומית כנען • בוריס מפציר • רונן פלוט • מירלה גל • ארז חלפון • דמיטרי אפרצב • עודד פורר • חביב קצב • אלכס קושניר • חביב קצב • רונן כהן • דגנית סנקר-לנגה |

 |
**יודלובה** (בפולנית: **Jodłowa**) הוא כפר במחוז דמביצה שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, כ-22 ק"מ דרומית לדמביצה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית קטנה.

תולדות היישוב
-------------

ליודלובה הוענקו זכויות עיר באמצע המאה ה-14, ובמשך השנים התקיימו במקום ירידים שנתיים ושווקים שבועיים.

בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום אוסטריה, ובשנות ה-60 של המאה ה-19 נטלו תושבי היישוב חלק פעיל במרד ינואר. בתחילת מלחמת העולם הראשונה התרחשו קרבות בין הרוסים והאוסטרים בסביבת היישוב.

יהודי יודלובה
-------------

מצבה בבית הקברות היהודי ביודלובה.
יהודים התיישבו ביודלובה מסוף המאה ה-18, ומאמצע המאה ה-19 התקיימה במקום קהילה עצמאית, אשר זמן מה התנהלה בה חצר אדמו"רים. בשנת 1919 ערכו הפולנים תושבי היישוב פרעות ביהודי המקום, ובשנים שלאחר מכן הוטל חרם על עסקי היהודים ביישוב. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב 301 יהודים.

עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בתחילת ספטמבר 1939, ריכזו אלו את יהודיו, והריצו אותם באלימות לנהר המקומי. שם אילצו הגרמנים את היהודים לצעוד על הנהר הקפוא, וחלקם טבעו במים. עם שובם של היהודים לבתיהם, גילו שאלו נבזזו. באביב 1940 בוצע שוד נוסף של רכוש יהודי היישוב בידי אנשי גסטאפו ואנשי המשטרה הפולנית. בתקופה זו נלקחו יהודי היישוב, כמו גם פליטים יהודים שהגיעו למקום, לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה וחלקם הועברו לעיירה בז'וסטק הסמוכה.

ב- 10 ביולי 1942 רצחו שוטרים גרמנים 25 מיהודי היישוב, וב-12 באוגוסט 1942 רוכזו כ-160 היהודים שנותרו ביישוב, נשדדו, והובלו בקבוצות ליער פשצ'יצה הסמוך, שם נרצחו עירומים בבור ירי. מקהילת יודלובה שרדו את השואה 17 איש, ובהם יהודי אחד שיצא חי מבור הירי.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יודלובה** בוויקישיתוף
* יודלובה באתר מרכז מורשת יהדות פולין
* "יודלובה", באתר השטעטל הווירטואלי
* "יודלובה", באתר JewishGen (באנגלית)
* יולנטה קריימר, יודלובה, **אנציקלופדיה של המחנות והגטאות** (כרך II, חלק A, עמ' 518–519), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4248998-2
* VIAF: 248630893
* WorldCat (עם VIAF): 248630893

 |
**המנון זמביה**, מושר בשפה המקומית. הלחן של ההמנון של זמביה זהה ללחן של המנון דרום אפריקה.

מילות ההמנון באנגלית - שפתה הרשמית של זמביה
-------------------------------------------

Stand and sing of Zambia, proud and free,
Land of work and joy in unity,
Victors in the struggle for the right,
We have won freedom's fight.
All one, strong and free.
Africa is our own motherland,
Fashion'd with and blessed by God's good hand,
Let us all her people join as one,
Brothers under the sun.
All one, strong and free.
CHORUS
Praise be to God.
Praise be, praise be, praise be,
Bless our great nation,
Zambia, Zambia, Zambia.
Free men we stand
Under the flag of our land.
Zambia, praise to thee!
All one, strong and free.

מילות ההמנון בשפת 18 שבטי הבמבה המקומיים
----------------------------------------

Lumbanyeni Zambia, no kwanga,
Ne cilumba twange tuumfwane,
Mpalume sha bulwi twa cine,
Twaliilubula.
Twikatane bonse.
Bonse tuli bana ba Africa,
Uwasenaminwa na Lesa,
Nomba bonse twendele pamo,
Twaliilubula.
Twikatane bonse.
CHORUS
Lumbanyeni,
Lesa, Lesa, wesu,
Apale calo,
Zambia, Zambia, Zambia.
Fwe bantungwa
Mu luunga lwa calo.
Lumbanyeni Zambia.
Twikatane bonse.

מילות ההמנון בעברית
-------------------

עמדו ושירו את השיר של זמביה, החופשייה והגאה.
ארץ העבודה השמחה והמאוחדת,
ארצם של מנצחי המאבק לזכויות.
ניצחנו במלחמת החופש -
אנחנו כאחד חזקים ובני חורין.
אפריקה, היא מולדתנו,
אשר מעוצבת ומבורכת על ידי ידו הברוכה של האל.
הבה אנו - בניה, נתאחד, האחים אשר אותה שמש נמצאת מעלינו.
מאוחדים - חזקים וחופשיים.
פזמון:
ברוכים נהיה לאלוהים,
ברוכים, ברוכים, ברוכים.
ברך את מדינתנו ואומתנו הגדולה:
זמביה, זמביה, זמביה.
אנשים חופשיים אנחנו,
תחת דגלה של ארצנו.
זמביה, ברוכים כולנו לך
מאוחדים - חזקים וחופשיים!

ראו גם
------

* דגל זמביה
* סמל זמביה

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **המנון זמביה** בוויקישיתוף
* מידע על היצירה "המנון זמביה" באתר מיוזיק בריינז

| המנוני מדינות אפריקה |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| אוגנדה • אלג'יריה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה • בורונדי • בורקינה פאסו • בוטסואנה • בנין • גבון • גאנה • ג'יבוטי • גינאה • גינאה ביסאו • גינאה המשוונית • גמביה • דרום אפריקה • דרום סודאן • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • טוגו • טנזניה • כף ורדה • לוב • ליבריה • לסוטו • מאוריטניה • מאוריציוס • מאלי • מדגסקר • מוזמביק • מלאווי • מצרים • מרוקו • הרפובליקה המרכז-אפריקאית • ניז'ר • ניגריה • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • סודאן • סומליה • סיישל • סיירה לאון • סנגל • צ'אד • קומורו • קונגו • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו • קמרון • קניה • רואנדה • תוניסיה
המנוני מדינות שההכרה בהן מוגבלת באפריקה
המנון רפובליקת סהרה הערבית דמוקרטית • המנון סומלילנד | אפריקה |

 |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* MusicBrainz work: 7ccc8174-e335-4296-8b6e-5ae41f532aae

 |
בית מני אחרי השימור משתלב עם בניין בנק לאומי
סיפורו של בית מני
**בית מני** הוא אחד הבניינים הראשונים באחוזת בית. הבית שייך לבנק לאומי ועבר פעולת שימור.

תולדות הבית
-----------

בית מני, ברחוב יהודה הלוי 36 בתל אביב-יפו, נבנה על ידי שלמה ברסקי כבית מגורים בשנים 1910–1915 על גבול שכונת אחוזת בית.

המבנה הוא בית דו-קומתי והוא בנוי מאבן כורכר.

בשנת 1924 נמכר הבית לבנק אנגלו-פלשתינה (אפ"ק) וכעבור שש שנים נמכר הבית לשופט יצחק מלכיאל מני.

מני התגורר בבית בשנים 1930–1933. הבית נקרא על שמו: **בית מני**, אף כי השופט מלכיאל מני גר בו תקופה קצרה בלבד.

הבית שהיה עתיר בעבודות נגרות איכותיות ויפות, בציורי קירות ובעיטורי טיח, נשאר כיחיד במינו לשיטות בנייה ולסגנון של ראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, כפי שהיה מקובל ביפו באותן השנים.

בשנת 1978 נמכר הבית על ידי יורשיו של מני לבנק לאומי.

בשנות ה-90 של המאה הקודמת, התכוון בנק לאומי לבנות בניין משרדים במקום בית מאני אשר מצבו הפיזי התדרדר עם השנים והוא עמד נטוש והרוס.

שימור המבנה
-----------

בשנת 1999 התעורר מאבק ציבורי אשר מטרתו הייתה לשמר את המבנה. המועצה לשימור אתרים פתחה במאבק ציבורי נרחב לעצור את הריסת הבית. הנושא אף הועלה במליאת הכנסת (באוקטובר 1985) על ידי חברי הכנסת מרדכי בר-און ועדנה סולודר.

בתוכניות השימור של תל אביב הוכרז בית מאני כבניין לשימור בהגבלות מחמירות: תב"ע א.2650ב'. כך בוטלה תוכניתו של בנק לאומי להרוס את הבניין והבנק חויב לשמר את הבניין ולשלב אותו בתוך המבנה החדש של משרדי הבנק הלאומי. החלטת עיריית תל אביב לשמר את המבנה ולשלבו במבנה משרדים חדש הייתה חלק ממדיניותה של העירייה לעודד את הנהלת הבנק (ובנקים נוספים) להישאר במע"ר (מרכז עסקים ראשי). משרד האדריכלים קייזר-קייזר-לקנר זכה בעבודת התכנון של מגדל המשרדים של הבנק ושילוב בית מני בגוף המגדל החדש. ההועדה המקומית לתכנון ולבנייה בתל אביב אישרה את התוכנית ביוני 2000. המגדל בן 12 הקומות נחנך בשנת 2003.

משרד התכנון של האדריכל אמנון בר אור תכנן את עבודת השימור של בית מני והתאמתו לשימושו החדש. חלקו האחורי הפך לחלק מאולם הכניסה של בניין המשרדים של הבנק, ואילו חלקו הקדמי של הבית נשאר כמבנה עצמאי.
בשנת 2008 הוסב המבנה למרכז מבקרים של הבנק וגלריות לתערוכות מתחלפות. שני חדרים שוחזרו בסגנון ראשית המאה ה-20 ובתוכם שיחזור של סניף יפו ההיסטורי של בנק אפ"ק.

ראו גם
------

* הרצלילינבלום

לקריאה נוספת
------------

* אמנון בר אור, 'שימור והסבה: ממבנה מגורים לבנק. בית מני' (אורכב 03.02.2017 בארכיון Wayback Machine), **אתרים - המגזין**, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 6 (דצמבר 2016), עמ' 57–62.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית מני** בוויקישיתוף
* דוד הכהן, בית בתוך מגדל, באתר ynet, 28 באפריל 2003
* דף הבית של אמנון בר אור - טל גזית בע"מ: פרויקטים
* בית מני - מומלץ **מפה** 9
* בית מני לאומי - **עכבר העיר**

הערות שוליים
------------

1. ↑  רשות מקרקעי ישראל פרטים על תכנון תוכנית תא 2650 ב
2. ↑  דליה טל, ‏ת"א: אושרו תוכניות פרטיות של קייזר - בל"ל ואמפא, באתר גלובס, 25 ביוני 2000
3. ↑  דפנה צוקר, ‏לאומי מתייעל: מעביר משרדי ההנהלה הפזורים בסיטי של ת"א לבית מאני, באתר גלובס, 30 בספטמבר 2003
4. ↑  בית מני, באתר הארץ