recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
הצוללת
**אזור החדירה**
(למפת קוריאה הדרומית מוגדלת)סיאולסיאול
פוסאןפוסאן
אינצ'וןאינצ'ון
דאיגודאיגו
טג'אןטג'אן
קוואנגג'וקוואנגג'ו
אולסןאולסן
סוואןסוואן
צ'נגווןצ'נגוון
**צ'ג'ו**
**קוריאה הצפונית**
**יפן**
**ים יפן**
**הים  
הצהוב**
**מצר  
קוריאה**אזור החדירה**אזור החדירה**(למפת קוריאה הדרומית רגילה)סיאולסיאול
פוסאןפוסאן
אינצ'וןאינצ'ון
דאיגודאיגו
טג'אןטג'אן
קוואנגג'וקוואנגג'ו
אולסןאולסן
סוואןסוואן
צ'נגווןצ'נגוון
**צ'ג'ו**
**קוריאה הצפונית**
**יפן**
**ים יפן**
**הים  
הצהוב**
**מצר  
קוריאה**אזור החדירה**אזור החדירה**
פנים הצוללת
**חדירת הצוללת הצפון קוריאנית לחוף גאנגנונג** התרחשה ב-18 בספטמבר 1996. במהלך התקרית, נאלץ צוות הצוללת, שעסק בפעולת ביון בקוריאה הדרומית, לנטוש אותה בשטח קוריאה הדרומית, ובמהלך השבועות שלאחר מכן ערך צבא קוריאה הדרומית מצוד אחריו.

השתלשלות האירועים
-----------------

ב-15 בספטמבר 1996 הנחיתה צוללת צפון קוריאנית מדגם סאנג-או שלושה אנשי מודיעין בחוף בסמוך לעיר גאנגנונג שבצפון-מזרח קוריאה הדרומית, לשם איסוף מודיעין על בסיסי חיל הים הדרום קוריאני. ב-17 בספטמבר הגיעה הצוללת, שהמתינה במימי ים יפן, כדי לאסוף את השלושה, אך לא הצליחה בכך. ב-18 בספטמבר ניסתה הצוללת לאספם בשנית, אך נתקעה בקרקעית הים, ולא הצליחה להיחלץ. צוות הצוללת התחיל בהשמדת ציוד רגיש, נטש את הצוללת, והחל לעשות דרכו לכיוון האזור המפורז בין שתי המדינות. עוד קודם לכן הוצאו להורג 11 מאנשי הצוות, בשל אחריותם למחדל. יתר 14 אנשי הצוות התפצלו לקבוצות קטנות.

על אף מאמצי הצוות להסוות עצמו, אזרח ערני הבחין בו, והזעיק את הרשויות, שהחלו בביצוע סריקות. בשעות אחר הצהריים הצליחה המשטרה המקומית ללכוד את אחד מאנשי הצוות. 7 אנשי צוות נוספים נהרגו למחרת בחילופי אש עם כוחות צבא קוריאה הדרומית. אנשי צוות נוספים נהרגו ב-21 בספטמבר, ב-22 בספטמבר, ב-28 בספטמבר וב-30 בספטמבר. שני אנשי צוות נוספים שהו בשטח קוריאה הדרומית 48 ימים, בטרם התגלו ב-5 בנובמבר, וזוהו. איש צוות אחד לא נתפס מעולם, ולפי ההערכות, הוא הצליח לשוב חזרה לקוריאה הצפונית. במהלך חילופי האש עם אנשי הצוות השונים, נהרגו 8 חיילים דרום קוריאנים ו-4 אזרחים, ו-27 חיילים דרום קוריאנים נפצעו. 4 חיילים נוספים נהרגו בתאונה במהלך החיפושים.

תוצאות האירועים
---------------

ב-1 באוקטובר 1996 נרצח הקונסול הדרום קוריאני בוולדיבוסטוק, צ'וי דוק-גון, בזריקת רעל. על פי ההערכות, צ'וי נרצח כנקמה על מותם של החיילים הצפון קוריאנים, אף שממשלת קוריאה הצפונית לא הודתה בכך.

איש הצוות היחיד שנלכד, לי קוואנג סו, סירב בתחילה לשתף פעולה עם חוקריו, אך בסופו של דבר סיפק מידע על פעילותו של הצוות, ואף גויס מאוחר יותר לחיל הים הדרום קוריאני.

קוריאה הצפונית הכחישה בתחילה כי הצוללת עסקה במשימת ריגול, וטענה כי נסחפה לחוף עקב תקלה טכנית. עם זאת, ב-29 בדצמבר פרסמה התנצלות על התקרית. ביום שלמחרת הוחזרו לקוריאה הצפונית גופותיהם של אנשי הצוות.

הצוללת נמשתה מהמים בידי חיל הים של קוריאה הדרומית, והועברה לאחד מבסיסיו. כיום מוצגת הצוללת לראווה ב"פארק האיחוד" שמדרום לגאנגנונג, והיא פתוחה למבקרים.
**ג'ובאני דלפינו** או **ג'ובאני דולפין** (באיטלקית: **Giovanni Delfino**; בוונטית: **Giovanni Dolfin** ;‏ נפטר ב-12 ביולי 1361) היה הדוכס ה-57 של ונציה. דלפינו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, ב-13 באוגוסט 1356 ועד פטירתו.

חייו
----

דלפינו נולד בוונציה למשפחת סוחרים אמידה. בצעירותו לחם בצבאה של ונציה. משפחתו הייתה ביחסים טובים עם משפחת גראדניגו, שאחד מבניה, ג'ובאני גראדניגו כיהן כדוג'ה לפניו. בעת בחירתו לתפקיד הדוג'ה שימש דלפינו כמפקד המגן על העיר טרוויזו אשר באותה עת הייתה תחת מצור מצבא ממלכת הונגריה (מלחמה שהחלה בתקופת קודמו). דלפינו שבר את טבעת המצור על מנת שיוכל להגיע לוונציה לטקס הכתרתו כדוג'ה. דלפינו נחשב ללוחם אמיץ, ואף איבד את אחת מעיניו במהלך הלחימה.

דלפינו המשיך בלוחמה בשטחי דלמטיה, אולם בתקופתו הפסידה לה סרניסימה את אחיזתה באזור, ולאחר הפסד בנרווזה בפברואר 1358 נאלצה רפובליקת ונציה לחתום על הסכם שלום לפיו הערים זארה וספליט הפכו לחלק מהונגריה, אבל הוסכם כי ונציה תמשיך לשלוט בים האדריאטי (עובדה לה נאלץ מלך הונגריה להסכים מאחר שלא היה לו צי משלו). אובדן השטחים בדלמטיה עודד אזורים אחרים אשר היו בשליטת ונציה למרוד בעיר.

בין השנים 1358–1359 ניסתה העיר פדובה להטיל מס על הסוחרים הוונציאנים שעברו בנהר ברנטה, אשר פגע בכלכלה הוונציאנית.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ג'ובאני דלפינו** בוויקישיתוף
* ג'ובאני דלפינו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1018149368
* SUDOC: 153929189
* VIAF: 268110586
* WorldCat: viaf-268110586

 |
**אניבאלה זויאלו** (באיטלקית: **Annibale Zoilo**, נולד ב-1537 בקירוב, מת ב-1592) היה מלחין וזמר איטלקי מן האסכולה הרומאית של שלהי תקופת הרנסאנס. הוא היה בן זמנו של פלסטרינה וכתב מוזיקה בסגנון דומה מאוד לשלו, מלחין בולט ומנצח מקהלה ברומא בסוף המאה ה-16.

חייו
----

זואילו נולד ברומא, אבל אין תיעוד רב לשנות חייו הראשונות. ב-1558 הוא מופיע ברשומות כזמר ב"קאפלה ג'וליה" (הקאפלה היוליאנית) וב-1561 כבר כיהן כמאסטרו די קאפלה של "סן לואיג'י דה' פראנצ'זי"; העובדה, שהתקדם במהירות רבה כל כך למשרת חשיבות כזאת מלמדת, שכנראה היה זמר עוד לפני האזכור הראשון שלו בקאפלה ג'וליה. הוא המשיך להחזיק במשרתו בסן לואיג'י דה' פראנצ'זי עד 1566, ומשנת 1567 עד 1570 היה מאסטרו די קאפלה בסיינט ג'ון לאטרן, אחת המשרות המוזיקליות היוקרתיות ביותר ברומא. ב-1570 החליף אותו הצרפתי ברתולומאו רוי וזואילו עבר לשיר בקול אלט במקהלת הקאפלה הסיסטינית, שם נשאר עד יולי 1577, אז פרש עקב מחלה. באוקטובר, מכל מקום, החלים די הצורך לקבל את מינוי האפיפיור גרגוריוס השלושה-עשר, יחד עם פלסטרינה, לעריכה ותיקון המוזיקה לספר התפילות הרשמי, לצד מוזיקה ליטורגית אחרת של הכנסייה.

זואילו תפס עוד משרות עם תום הקריירה שלו בקאפלה הסיסטינית, ביניהן מאסטרו די קאפלה בקתדרלת טודי, משנת 1581, מינויו המתועד הראשון מחוץ לרומא; ב-1584 תפס משרה דומה ב"סאנטה קאזה, בלורטו. נוסף לתעסוקה כמנצח מקהלה במקומות שונים, נקשר שמו ב-Oratorio di SS Trinità dei Pellegrini e Convalescenti ברומא, ארגון ששילם לו בכמה הזדמנויות, אולי בעד יצירות מוזמנות. זואילו מת בלורטו. הסיבה לעזיבתו את רומא, עיר הולדתו ומחוז הצלחתו כזמר ומנצח מקהלות, אינה מופיעה ברשומות, אבל הוא המשיך לחבר מוזיקה בשביל מקהלת הקאפלה הסיסטינית עד 1582.

המוזיקה שלו
-----------

המוזיקה של זואילו דומה בסגנונה לזו של פלסטרינה בשימוש שהיא עושה בקווים קונטרפונקטיים זורמים בשופי, עם טקסט מבטא ברורות, כמעט ללא זכר לכרומטיות הנסיונית והיסודות המרקמיים המופיעים במוזיקה של צפון איטליה או נאפולי באותה תקופה. מוזיקת הקודש שלו כתובה לארבעה ולשמונה קולות וכוללת מיסות, מוטטים, מזמורים, רספונסורות (תשובות העדה בתפילה), תחינות, סופראג'ה (תפילת הכומר) ושאר מוזיקת קאפלה ווקאלית.

נוסף למוזיקת הקודש שלו, הוציא זואילו לאור שני ספרי מדריגלים. אחד המדריגלים שלו,Chi per voi non sospira, זכה לפרסום בלתי מבוטל כשהודפס בקבצים רבים; נוסף לכך, הוא שימש את וינצ'נצו גליליי ב- Fronimo: dialogo ... sopra l'arte del bene intavolare
בטבלטורה ללאוטה.

לקריאה נוספת
------------

* Harry B. Lincoln: "Annibale Zoilo", Grove Music Online, ed. L. Macy (Accessed June 24, 2006), (subscription access)
* Gustave Reese, *Music in the Renaissance*. New York, W.W. Norton & Co. 1954. מסת"ב 0-393-09530-4

* הארי ב. לינקולן: "אניבאלה זואילו", מילון גרוב המקוון בעריכת ל. מייסי.
* גוסטב ריז, "מוזיקה ברנסאנס", ניו יורק, נורטון ושות' 1954.

קישורים חיצוניים
----------------

* אניבאלה זואילו, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* אניבאלה זואילו, באתר Discogs (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb148485189 (data)
* GND: 143047183
* ISNI: 0000 0001 0777 7064
* LCCN: no93038819
* MusicBrainz: e1251e32-9123-43b2-aa59-f161efdb4410
* SUDOC: 164003371
* VcBA: 495/188274
* VIAF: 15040018
* WorldCat: lccn-no93038819

 |
**אני רוצה לחיות** (באנגלית: **I Want to Live!‎**) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי מסוגת הסרט האפל משנת 1958 בבימויו של רוברט וייז עם סוזן הייוורד בתפקיד הראשי.

הסרט מספר את סיפורה של ברברה גרהאם (אנ') שהורשעה ברצח והוצאה להורג בתא גזים ב-3 ביוני 1955.

התסריט מבוסס על מכתבי של גרהאם לעיתונאי אד מונטגומרי ועל כתבותיו בעיתונים. הוא אינו מראה את הרצח עצמו ועלילתו שונה במידת מה מהמציאות ורומזת על חפותה של גרהאם. ההוצאה להורג מתוארת באריכות כדי ליצור הרגשה לא נוחה מעצם הפעולה.

סוזן הייוורד זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה עבור משחקה בסרט זה.

כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר על הבימוי, התסריט, הצילום, הסאונד והעריכה.

תקציר העלילה
------------

ברברה גרהאם (סוזן הייוורד) היא צעירה החיה בשולי החברה עם עבריינים ועוסקת בזנות. היא מתבקשת על ידי עבריין להעיד לטובתו בקשר לאליבי שלו תמורת תשלום.

בית המשפט מרשיע אותה בעדות שקר והיא נשלחת למאסר במשך שנתיים. לאחר שחרורה היא מחליטה לחזור למוטב, מתחתנת ונולד לה בן. בעלה מתגלה כאלים ומכור לסמים. יחסיהם מסתיימים והיא חוזרת לחבורת העבריינים המוכרים לה.

ברברה נעצרת עם שני עבריינים בקשר לרצח קשישה במהלך שוד. הם מעידים כי היא הרוצחת כדי להקל עליהם את האשמה. ברברה נעצרת אתם אך היא כופרת באשמה.

היא נפגשת לעיתים קרבות עם העיתונאי אד מונטגומרי (סיימון אוקלנד) המנסה לעזור לה. הוא שולח לה את הפסיכיאטר קרל פלמברג (תאודור ביקל) שלאחר מספר שיחות הוא משוכנע בחפותה אבל הוא מת באופן פתאומי.

המשטרה שולחת לברברה שוטר מוסווה המציע לה לפברק אליבי תמורה תשלום והיא מסכימה. עובדה זו נזקפת לרעתה במשפט והיא נידונה להוצאה להורג בתא גזים.

לאחר מספר דחיות היא מוצאת להורג בכלא סן קוונטין בקליפורניה כששורה של עיתונאים מתבוננים בהוצאה להורג.

קישורים חיצוניים
----------------

* "אני רוצה לחיות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "אני רוצה לחיות", באתר נטפליקס
* "אני רוצה לחיות", באתר AllMovie (באנגלית)
* "אני רוצה לחיות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)
* "אני רוצה לחיות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* קדימון לסרט "אני רוצה לחיות", באתר יוטיוב
בית החרושת חדיד ולפניו קבוצת פועלים, 1906
ליד בית החרושת, 1906 (המבנה השמאלי הוא מבנה בית החרושת)
"**חדיד**" היה בית החרושת המודרני הראשון בארץ ישראל לייצור סבון משמן.

רקע
---

בשנת 1903 הגיע המהנדס נחום וילבושביץ (וילבוש) לארץ, אחד התחומים שעניין אותו היה כבישת שמן זית, הוא גילה שהתהליך נעשה בבתי הבד בארץ ישראל בצורה מכנית על ידי מכבשי עץ, ולכן הציע להקים מפעל בו יפיקו שמן בתהליך של "כבישה חמה" בתהליך כימי העושה שימוש בבנזין.

מאחר ששמן מכבישה חמה נחשב איכותי פחות, ומחירו נמוך יותר מאשר שמן מכבישה קרה, הציע וילבושביץ להפיק הפקה משנית של שמן מגפת (פסולת הזיתים שנשארת אחרי שכובשים אותם בכבישה קרה). על מנת להרחיב את הידע בנושא, וכן על מנת ליצור קשרים מתאימים עם ספקי ציוד, נסע וילבושביץ (שהספיק בינתיים להחליף את שמו לוילבוש) ב-1905 לצ'כוסלובקיה.

רכישת הקרקע
-----------

חובבי ציון מצאריצין (וולגוגרד דהיום), שנענו ליוזמתו של וילבוש, רכשו 100 דונם מבנק אפ"ק חלק מ-2400 דונם שרכש הבנק מהכפר דיר טריף ב-1904, והחלה הקמת בית החרושת "חדיד".

מקור השם
--------

שם בית החרושת נלקח מתל חדיד הסמוך, הידוע בתולדות ישראל, מקום מושבם של שבי ציון כנזכר בתנ"ך, עיר חשמונאית, יישוב יהודי שנלכד בימי המרד הגדול ומקום מושבם של חכמים והתנא רבי יקים איש חדיד בתקופת המשנה. בתקופה מאוחרת יותר שכן עליו הכפר הערבי חדיתה.

הקמה ותפעול
-----------

המיקום נבחר בזכות קיומם של מטעי זיתים ובתי בד רבים באזור. בתי הבד סיפקו את הגפת לייצור השמן. בבית החרושת הועסקו בין 50 ל-80 פועלים יהודים. בינואר 1906, עם הגעת כל המכונות מאירופה החל הייצור במפעל. העונה הראשונה, שבתחילתה הופקו מ-260 טונות גפת רק כ-10% שמן, לא הייתה רווחית במיוחד. לקראת סוף העונה ירד עוד שיעור השמן המופק. איכרים מפתח תקווה ורחובות העבירו גפת כחומר גלם לבית החרושת.

בית החרושת חדיד לא היה רווחי והצליח למצות רק כ-10 אחוז שמן מהגפת, ולכן נסגר.

בסביבה הקרובה
-------------

בסמוך לבית החרושת, הקים ישראל בלקינד בשנת 1905, על שטח של 50 דונם, שרכש מן הקק"ל, בית ספר ליתומי הפרעות ברוסיה (פרעות "המאות השחורות" ופרעות קישינב), על פי חזונו - "יוקם בית ספר שהשפה העברית בהוראה, בעבודה ובבית - היא הציר שעליו יסבו חיי בית הספר והם יגדלו לאכרים עבריים בריאים ברוחם ובנפשם" אולם בית הספר שנקרא "בית הספר הלאומי לעבודת האדמה - קריית ספר" שרד רק שנה אחת ונסגר מחוסר תקציב לקיומו.

סמוך למפעל, על שטח שרכשה קק"ל שתלו עצי זית, עצים אלו היו ראשיתו של "יער הרצל", בשמו הנוכחי - יער בן שמן.

סגירת המפעל
-----------

לאחר סגירת המפעל הועבר חלק מהציוד והמכונות ששימשו את בית החרושת למפעל "עתיד" (לימים בית חרושת שמן).

על חלק מאדמותיו הוקמה ב-1909 החווה החקלאית הלאומית בן שמן שנסגרה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-1911 הקים בוריס שץ ליד המפעל הנטוש את "מושבת בצלאל" כפר לצורפים מעולי תימן. אולם גם כפר זה ננטש במהלך מלחמת העולם הראשונה.

בשנת 1915 נשרף בית החרושת.

ב-1919 הקימו במקום תחנת ניסיונות חקלאית, ובצידה הוקם מושב בן שמן. סמוך למושב ייסד ד"ר זיגפריד להמן ב-1927 את כפר הנוער בן שמן הקיים עד היום. ב-1936 הוקם על שטח המפעל משק פועלות.

עדיין ניתן לראות במקום שרידים לבית החרושת ושכונת הצורפים.

קישורים חיצוניים
----------------

| עיינו גם בפורטל: |
| --- |
|  | **פורטל אתרי מורשת בישראל** |

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **חדיד** בוויקישיתוף
* שמואל אביצור, נחום וילבוש: מתעשיות מסורתיות לתעשיות חדישות, באתר מט"ח

הערות שוליים
------------

1. ↑  בן ציון מיכאלי, החוות החקלאיות, ראשית ההתיישבות הלאומית בארץ-ישראל, הוצאת מילוא, 1977, עמ' 18
**אני קוואפיאן** (באנגלית: **Ani Kavafian** ‏ 10 במאי 1948) היא כנרת אמריקאית ממוצא ארמני.

ביוגרפיה
--------

קוואפיאן נולדה באיסטנבול, טורקיה להורים ממוצא ארמני. בשנת 1956 היגרה עם משפחתה לארצות הברית, שם השתקעו בדטרויט. היא התחילה ללמוד נגינה בפסנתר עוד בטורקיה, ובגיל תשע החלה לנגן בכינור. מוריה היו ארא זרוניאן ומישה מישאקוב. היא למדה בבית הספר ג'וליארד משנת 1966, אצל איוון גלאמיאן וסאלי תומאס. הופעת הבכורה שלה הייתה בקרנגי הול ב-1969 ובפריז ב-1973, בשנה שבה גם זכתה בתחרות האודיציות הבינלאומית לאמני קונצרט צעירים. גם אחותה, אידה קאוואפיאן, למדה בג'וליארד והשתיים הרבו לנגן יחדיו בקונצרטים במהלך הקריירות המקבילות שלהן. אני יצאה לסיורי הופעות בשנות ה-70 ולימדה בבית הספר מנהטן למוזיקה ובבית ספר מאנס למוזיקה בשנות ה-80. היא הייתה לחברה באגודה למוזיקה קאמרית של מרכז לינקולן ב-1978 ונישאה לצייר ברנרד מינדיץ'. עוד לימדה והופיעה בפסטיבל המוזיקה של סאראסוטה.

הרפרטואר של אני קאוואפיאן מסתמך בעיקר על הקונצ'רטי של מוצרט, ברהמס ומנדלסון, אבל היא עשתה לה שם גם בביצועי יצירות המאה ה-20 משל המלחינים בארבר, בארטוק, שוסטקוביץ', קורנגולד, חאצ'טוריאן ועוד. היא מנגנת בכינור סטרדיוואריוס משנת 1736.

לאני ובעלה בן בשם מתיו, המתגורר בקליפורניה.

קישורים חיצוניים
----------------

* אני קוואפיאן, באתר AllMusic (באנגלית)
* אני קוואפיאן, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* אני קוואפיאן, באתר Discogs (באנגלית)
* אתר וירטואוזובלקנטו, ביוגרפיה של אני קוואפיאן


|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007429753505171
* BnF: cb139308797 (data)
* CiNii: DA12950415
* GND: 134762487
* ISNI: 0000 0000 5513 5018
* LCCN: n78027037
* MusicBrainz: 6077eb13-b3cc-411e-a145-fb5a68baa9c8
* NLK: KAC2018F4216
* SNAC: w69w1ns4
* VIAF: 17410763
* WorldCat: lccn-n78027037

 |
בית הכנסת מדרום (לפני השיפוץ)
שלט ההנצחה לשמאלה של דלת הכניסה של בית הכנסת
**בית הכנסת המרכזי במגדיאל** הוא בית כנסת אשר שוכן במרכזה של כיכר אוסישקין, הכיכר המרכזית במגדיאל שבהוד השרון.

היסטוריה
--------

מגדיאל הוקמה ב-12 באוגוסט 1924, ובשנת 1929 החליטו התושבים על הקמת בית כנסת ביישוב, אשר יוכל להכיל 250 מתפללים, נוסף לעזרת הנשים. לשם כך ייסדו את "וועד בנין בית הכנסת במגדיאל" אשר החל בגיוס כספים למשימה. הכספים להקמת המבנה, אשר עמדו על סך של 1,500 לירות ארץ ישראליות, הגיעו מתרומות, מהלוואה שניתנה לוועד על ידי הסוכנות היהודית וממכירת צריף הוועד והמגרש עליו ניצב. המתיישבים דחו תוכנית להקמת מבנה מפואר בן שתי קומות, הן בשל עלותה והן בשל כך שזו לא הביאה בחשבון את ייעודו הביטחוני של המבנה.

אבן הפינה למבנה הונחה ב-12 בפברואר 1930 בכיכר המרכזית של היישוב, ממנה יצאו חמשת רחובותיו הראשונים. המבנה בן שתי הקומות הוקם כמבצר - קירותיו העבים עשויים מלבני בטון כהגנה מפני קליעים, במעקה הגג הוכשרו חרכי ירי, והכניסה אליו נקבעה בצידו הצפוני הפונה אל כפר סבא, ממנה לא נשקפה ליישוב סכנה. בית הכנסת נחנך בשנת 1931 בטרם נשלמה בנייתו אשר נמשכה שנים נוספות. ב-1933 הוטל מס מיוחד לשם גיוס כספים נוספים, שנה לאחר מכן הוקמו לידו שירותים, ב-1936 הוא חובר למערכת החשמל ורק ב-1944 הושלמה בניית המבנה.

בית הכנסת שימש לא רק כמרכז חיי הדת במגדיאל, אלא גם שיכן את הוועד המקומי, ולאחריו את המועצה המקומית. במבנה פעלה תחנה של משטרת היישובים העבריים והגג שימש כעמדת קשר ואיתות.

בית הכנסת כיום
--------------

המבנה ניצב כיום בלב הגן המשתרע בלב הכיכר האליפטית והסואנת. מדרום לו שוכן "גן מגדיאל" שבו מזרקה גדולה, וחזיתו הצפונית צופה אל רחוב סוקולוב הנמתח כציר ישר ומוביל אל כביש 531 ואל כפר סבא. אף כי חרכי הירי שעל הגג נסתמו, גם כיום שומר המבנה על חזות של מבצר. הוא רבוע ללא עיטורים, וחלונותיו גבוהים וצרים. הכניסה בצידו הצפוני מוליכה אל מבואה קטנה הנפתחת אל אולם התפילה. מעל הדלת חמישה חלונות "מדחום" צרים וגבוהים, האופייניים לסגנון הבינלאומי בארץ ישראל, ומעליהם גמלון קטן חסר עיטורים שבראשו חנוכיה. האלמנט הקישוטי היחיד במבנה הוא קרניז כפול המקיף את רובו של הגג.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית הכנסת המרכזי במגדיאל** בוויקישיתוף
* אודות בית הכנסת באתר עיריית הוד השרון
**בית הכנסת המשוחזר בוורצ'לי** (Vercelli) הוא אחד מבתי הכנסת של יהדות פיימונטה, הראשון שהוקם לאחר שהוכרזה אמנציפציה ליהודים באיטליה. הרישיון לבנייתו ניתן על ידי שליט פיימונטה, קרלו אלברטו, מלך סרדיניה, בשנת 1848. 

הוא נמצא בתהליך שיחזור שטרם הסתיים. ארון הקודש וחלק מהריהוט כבר שוחזר. המטרה היא להשלים את שיחזור בית הכנסת והפיכתו למרכז להפצת תרבות יהודית לבני העיר והסביבה. תרומות לשיחזור בית הכנסת התקבלו מקרנות ממשלתיות, המעודדות את שימור המורשת היהודית וכן תרומות ממוסדות בנקאיים. כבר היום הוא מוקד לביקורים של תלמידי בתי הספר לא-יהודיים, אשר בעת ביקורם במקום לומדים על הדת היהודית ועל מורשת עם ישראל. בעיר נותרו יהודים בודדים.

השלמת שיקום בית הכנסת נמצאת ברשימת העדיפויות לביצוע שנערכה על ידי "איגוד הקהילות היהודיות באיטליה" במסגרת מסע ההסברה לשיקום "נכסים לשימור" (Beni da salvare).

תולדות בית הכנסת
----------------

בית הכנסת היה של יהודי אשכנז. הוא נחנך בשנת 1878. המבנה הוא אחת הדוגמאות הטיפוסיות של השאיפה למונומנטליות באדריכלות החוץ של בתי הכנסת, שאיפה שהתעוררה עם שחרור היהודים מהגטאות.

המבנה בנוי בסגנון אדריכלות מורית כמו בית הכנסת הגדול של פירנצה שנחנך ארבע שנים אחריו, בשנת 1882. אפשר להבחין זאת היטב במבנה החזיתות (ראו תמונה). 

החזית מחולקת על ידי שש אומנות תמירות, המסתיימות בצריחים "דמוי בצל". הכיפות מחודדות ומזכירות מבנים איסלמים דומים. מעל הכניסה ומעל החלונות נבנו קשתות מאוריות "דמויות פרסה". בחלקה העליון של החזית, יש יציע צר ועדין, המזכיר את הסגנון הרומאני של ימי הביניים.

הבניין, אף על-פי שהחזית שלו היא בעלת פרופורציה נאה ושקולה, אינו משקף את צורתו של המבנה בכללו. האולם המרכזי, שהוא חלל מרכזי ביסודו ומעליו כיפת-תוף גדולה, אינו מתקשר באופן אורגני עם החזית. גם הכיפה היא נסתרת, מאחורי החזית, ואינה נראית לעובר ברחוב.

האדריכל של בית הכנסת היה מרקו טְרֵוֱוס (Marco Treves), אשר תכנן לאחר מכן את בית הכנסת בפירנצה. בית הכנסת תוכנן עבור קהילה שמנתה אז 600 נפש.

בבנינו השתתפו: גם האדריכל, ג'וזפה לוקרני, שעסק בכך בשנים 1874 - 1878, הצייר, יליד העיר, קרלו קוסטה (Carlo Costa), הפסל ארקולה וילה (Ercole Villa), הוויטראז'ים בוצעו על ידי מיקלה פורנרי (Michele Fornari) ועבודת השיש על ידי האחים בונה לווררונו (Bona lavorarono).

התצוגה
------

בצמוד לבית הכנסת יש אולם תצוגה ובו מסמכים של הקהילה מהמאה ה-16. כמו כן הוא מציג תשמישי קדושה עתיקים שנותרו ברשות יהודי העיר .

לקריאה נוספת
------------

* יעקב פינקרפלד, **בתי הכנסת באיטליה**, מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ד

* In Piedmont Sixteen Synagogues, בהוצאת הקהילה היהודית בטורינו.[דרושה הבהרה]
* Annie Sacerdoti, **Guida All'Italia Ebraica**, Marietti, Casale Monferrato, 1986

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית הכנסת המשוחזר בוורצ'לי** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של בית הכנסת המשוחזר בוורצ'לי
* Beni da salvare 8 - La sinagoga di Vercelli esempio tangibile dell’emancipazione  - אתר המוקדש לשימור בית הכנסת
"**הדלק, התעורר, נשור**" (באנגלית: **Turn On, Tune In, Drop Out**) הוא ביטוי מתקופת תרבות הנגד שנטבע ב-1966 בידי הפסיכולוג, הסופר המשורר ד"ר טימותי לירי. לירי, שהיה חסיד נלהב של צריכת LSD, הפך את הביטוי לפופולרי לאחר שהשתמש בו בכנס Human Be-In שנערך בינואר 1967 בפארק שער הזהב בפני קהל של 30,000 היפים. בנאומו באותו הכנס אמר:

> 
> כמו כל דת דגולה מהעבר, אנו מבקשים למצוא את הרוחניות שבתוכנו... אנו מגדירים את אותן מטרות עתיקות יומין בדימויי ההווה - הדלק, התעורר, נשור.
> 
> 
> 
> — טימותי לירי
> 

הביטוי עודד רבים לאמץ שינויים חברתיים דרך השימוש בסמים פסיכדליים ועל ידי התנתקות מהמוסכמות והיררכיות הקיימות בחברה והוא אף אומץ כמוטו של הליגה לגילוי רוחני

ב-1983 הסביר לירי:

> 
> המשמעות של "הדלק" היא להפעיל את הציוד העצבי והגנטי שלך. להיות רגיש לרמות הרבות והשונות של התודעה, והגורמים הספציפיים הנוגעים לה. סמים הם דרך אחת להשיג מטרה זו. המשמעות של "התעורר" היא ליצור אינטראקציה בהרמוניה עם העולם הסובב אותך - להחצין, לממש, לבטא את התפיסות הפנימיות החדשות שלך. "נשור" הציע תהליך פעיל, סלקטיבי, חינני, של ניתוק מהתחייבויות שנעשו לא מרצון או לא מדעת. המשמעות של "נשור" היא הסתמכות על עצמך, גילויי ייחודיותו של האדם ומחויבות לניידות, בחירה ושינוי. למרבה הצער ההסברים שלי בנוגע לרצף זה של התפתחות אישית מובנים לרוב שלא כהלכה כ"תתמסטל ותנטוש את כל הפעילות הקונסטרוקטיבית".
> 
> 
> 
> — טימותי לירי, באוטוביוגרפיה שלו Flashbacks
> 

בראיון בשנת 1988 שערך עמו העיתונאי ניל שטראוס, לירי ציין שהסלוגן "ניתן לו" בידי מרשל מקלוהן במהלך ארוחת צהריים בניו-יורק. לירי הוסיף שמקלוהן "התעניין מאוד ברעיונות ושיווק, והוא התחיל לשיר משהו כמו "*Psychedelics hit the spot / Five hundred micrograms, that's a lot*" ללחן של הפרסומת של פפסי דאז, ואז הוא התחיל לשיר "Tune in, turn on, and drop out". 

הביטוי הוא גם הכותרת של אלבום ספוקן וורד בעל אותו שם שיצא ב-1966 בניו-יורק בידי דייוויד הנקוק. באלבומו של הנקוק ניתן לשמוע את לירי, ללא ספק תחת השפעת LSD, מדבר ארוכות על השקפותיו על העולם, המין האנושי, משמעות החיים, חוויית השימוש ב-LSD ונושאים נוספים. לירי עצמו הוציא אלבום בעל אותו שם ב-1967, אשר כלל נאום קצר יותר ולווה במוזיקת רוק.

במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 טען לירי ש"ה-PC הוא ה-LSD של שנות ה-90".

הערות שוליים
------------

1. ↑  Human Be-In בישר את אירועי קיץ של אהבה, מהחשובים ומשפיעים שבאירועי תרבות הנגד של שנות ה-60. בין השאר, קיץ של אהבה השפיע רבות על המחזמר שיער.
2. ↑  וולטר אייזקסון, "*סטיב ג'ובס*", הוצאת מודן, 2012. תרגום לעברית: אלה בשן ונעמי כרמל
3. ↑  American Experience documentary on the Summer of Love. PBS and WGBH. 2007-03-14.
4. ↑  Ray, Oakley (1983). *Drugs, society, & human behavior* (3rd ed.). St. Louis: Mosby. p. 382. מסת"ב 080164092X.
5. ↑  ראשי תיבות: אל-אס-די
6. ↑  Timothy Leary, Flashbacks: A Personal and Cultural History of an Era pg. 253
7. ↑  Strauss, Neil. *Everyone Loves You When You're Dead: Journeys into Fame and Madness.* New York:HarperCollins, 2011, p. 337-38
**Holley** היא חברה אמריקאית המייצרת אביזרים שונים לתעשיית הרכב. מטה החברה ממוקם בקנטקי.

היסטוריה
--------

בברדפורד שבפנסילבניה אחים הולי בנו מכונית תלת-אופן שהייתה יכולה להגיע למהירות של כ-50 קמ"ש. תוך זמן קצר הם הקימו Holley Motor Company ומכונית ראשונה יצאה מפס הייצור בשנת 1902. בשנת 1901 אחים הולי ביקרו בפריז וחזרו משם עם אישור להתחיל בייצור מאיידים שפותחו בצרפת. החברה מציינת שנת 1903 כשנת יסוד שלה מכיוון שבשנה זו היא החלה לייצר באופן סדרתי מאיידים לחברת פורד. תוך זמן קצר הייצור עבר לדטרויט והמוצר העיקרי היה מאיידים לפורד.

בשנת 1913 ג'ורג' הולי נסעה לסיור במפעילם בגרמניה. באותה תקופה מאיידים של הולי היו מותקנים בחלק משמעותי של מכוניות המיוצרות בארצות הברית. בשנת 1925 החברה קיבלה מדליה של "מכון פרנקלין" על פיתוחים שלה. ג'ורג' הולי, ממייסדי החברה נכנס להנהלה של מספר חברות אמריקאיות בתחום הרכב והתעופה.

בשנת 1952 הוחלט להעביר את מפעל הייצור העיקרי של החברה לקנטקי. בשנת 1968 בעלות על החברה עברה ממשפחת הולי ל-Coltec Industries. בשנות ה-80 החברה נכנסה לתחום ייצור מערכות הזרקת דלק. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 נסגרו מספר מפעלים והייצור התרכז במפעל בקנטקי.

בשנת 1999 Coltec Industries מכרה את "הולי" תמורת 100 מיליון $. החל מאותה תקופה הוחלט על הרחבת פעילות החברה לאפיקים נוספים בתחום תעשיית הרכב. במסגרת זו נרכשו מספר חברות שמייצרות חלקים שונים לתעשיית הרכב.

בשנת 2000 הוקם מרכז ייצור חדש במיסיסיפי במטרה לרכז בו פסי ייצור מ-5 מפעלים ברחבי ארצות הברית, קנדה ומקסיקו. במקביל החברה המשיכה בהתרחבות ורכישת חברות מייצרות חלקים שונים למכוניות לרבות חברת Halibrand ונוספות.

בשנת 2008 החברה הכריזה על פשיטת רגל. היא נרכשה על ידי קרן השקעות והמשיכה בפעילותה. כיום היא נמצאת בבעלות Sentinel Capital Partners שריכזה תחת החברה כל פעילותה בתחום תעשיית הרכב.

בשנת 2021 החברה הפכה לחברה ציבורית הנסכרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **Holley** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של Holley (באנגלית)
* היסטוריה של החברה

הערות שוליים
------------

1. ↑
**באד אישל** (בגרמנית: **Bad Ischl**) היא עיר מרחצאות בדרום מדינת אוסטריה עילית שבאוסטריה, במרכז אזור הנופש זאלצקמרגוט. אוכלוסיית העיר מונה 14,115 נכון ל 2004. העיר הוכרזה באופן רשמי מלחמת העולם הראשונה.

גאוגרפיה
--------

באד אישל שוכנת בגובה 468 מטר ומשתרעת על 162.85 קמ"ר, כאשר 71.9% ממנו מיוער ו 7.9% משמש לחקלאות. האורך של העיר מצפון לדרום הוא 19.6 ק"מ, וממערב למזרח 17.8 ק"מ. העיירה ממוקמת במחוז גמונדן, מדרום לאגם טראונזה ומצפון למערות הקרח בדכשטיין, במרחק 50 ק"מ מהעיר זאלצבורג.

היסטוריה
--------

לפי הממצאים, התגוררו אנשים באזור באד אישל כבר בתקופות הברונזה והברזל. בסביבות השנים 10-15 לפנה"ס נכבש האזור בידי הלגיונות הרומיים, והפך להיות חלק מהפרובינציה הרומית נוריכום.

במאה ה-12 הפך אזור העיר לחלק מנחלתו של היינריך השני, קיסר אוסטריה לבית באבנברג. העיר מוזכרת לראשונה במסמך משנת 1262 כ"איזלן" (Iselen).

בשנת 1775 בפקודת הקיסרית מריה תרזה כמה מאות מתושבי העיר הועברו מעבר להרי הקרפטים והקימו יישוב גרמני חדש דוייצ'ה מוקרה, שכיום נמצא בשטח אוקראינה.

ב-19 באוגוסט 1853 הציע הקיסר פרנץ יוזף נישואים לקיסרית אליזבת, נסיכת בוואריה בטיילת העיר, במקום שבו מאז 1989 נמצא מוזיאון העיר. ב-1854 העניקה לו אם החתן וילה בעיר, כמתנת נישואים. הוילה הפכה להיות בית מגורי הקיץ של הזוג, שאותו כינה פרנץ יוזף "גן עדן עלי אדמות". באותה וילה קרא הקיסר ב 1914 להכרזת מלחמה על סרביה, אירוע המציין את תחילת מלחמת העולם הראשונה.

עד היום ממשיכה הווילה להיות ירושה של צאצאי זוג הקיסרים, אך חלקים ממנה פתוחים לציבור. 

בתקופת מלחמת העולם השנייה התקיים בעיר מחנה משנה של דכאו.

ב-1948 נפטר בעיר המלחין האוסטרי פרנץ להאר.

פוליטיקה
--------

מועצת העיר מונה 9 חברים כשיושב ראש מהווה את ראש העירייה. ראש העירייה הנוכחי הוא הלמוט האאס, מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית. תוצאות הבחירות האחרונות בעיר הניבו את התוצאות הבאות:

* המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית (SPÖ): שבעה-עשר מנדטים
* מפלגת העם האוסטרית (ÖVP): שלושה-עשר מנדטים
* מפלגת הירוקים האוסטרית: שלושה מנדטים
* מפלגת החירות האוסטרית (FPÖ): שלושה מנדטים
* מפלגת "למען אישל": מנדט אחד

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **באד אישל** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של באד אישל
* אתר התיירות של העיר
* אתר הוילה הקיסרית שבעיר
* באד אישל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007567019005171
* GND: 4027718-5
* LCCN: n84128815
* MusicBrainz: 701000a9-5f26-44ff-aec1-4fd3baf797c4
* NKC: ge397044
* VIAF: 138426383
* WorldCat: lccn-n84128815

 |
**ארל רודולף "באד" פאוול** (באנגלית: **Earl Rudolph "Bud" Powell**; ‏27 בספטמבר 1924 - ‏31 ביולי 1966) היה אחד מענקי פסנתרני בג'אז, שינה את הדרך שבה מנגנים פסנתרני הג'אז בכל הסגנונות שלאחר תקופת הסווינג. לצד הסקסופוניסט צ'ארלי פארקר, החצוצרן דיזי גילספי והפסנתרן ת'לוניוס מונק, פאוול נחשב לאחד מאבי הג'אז המודרני, המכונה בי בופ.

ביוגרפיה
--------

באד פאוול נולד בהארלם, ניו יורק בשנת 1924, הוא היה מראשוני הפסנתרנים שהפסיקו לנגן צליל בס ביד שמאל ("Striding"), אלא להשתמש בה על מנת לנגן אקורדים צבעוניים יותר. בנוסף, לעיתים קרובות עשה שימוש ב-Horn-like-playing, כלומר, נגינת פראזות "בופיות" על פסנתר. הוא התחיל את קריירתו כפסנתרן כבן חסותו של ת'לוניוס מונק, והצטרף להרכביהם של צ'ארלי פארקר וקוטי ויליאמס. בתקרית גזענית פאוול הוכה בראשו על ידי שוטרים, מה שהביא לנזק בלתי הפיך. מאז אותה התקרית באד סבל מכאבי ראש חמורים והתמוטטויות מנטליות רבות. למרות זאת, הוא המשיך להקליט מספר תקליטים מוצלחים, ועבד בשיתופי פעולה עם נגני ג'אז דוגמת צ'ארלי פארקר, דיזי גילספי, צ'ארלס מינגוס ומקס רואץ' - ארבעה אמנים שנחשבים לאבות סגנון הבי בופ, אשר עימם הקליט את האלבום "ג'אז במאסיי הול". באד החמיץ הזדמנויות רבות בגלל הנזק המוחי שלו, ומסופר כי פעם צ'ארלי פארקר אמר למיילס דייוויס שלא יצרף את באד להרכבו משום ש"הוא משוגע אפילו יותר ממני!".

לאחר הקלטת "ג'אז במאסיי הול", באד אושפז בבית חולים פסיכיאטרי בעקבות סכיזופרניה, החל ליטול כלורפרומאזין אשר השפיע על נגינתו, והתאבל על אחיו שנהרג בתאונת דרכים לצד החצוצרן קליפורד בראון. לאחר מספר התקפים מנטליים לאורך שנות ה-50, פאוול עבר להתגורר בפריז והמשיך בקריירתו. הוא הקליט תקליטים בשיתוף פעולה עם הסקסופוניסטים קנונבול אדרלי, סאני סטיט ודקסטר גורדון, וחלה במחלת השחפת בשנת 1963. למרות מחלתו ובעיותיו הנפשיות, פאוול המשיך לנגן, והופעותיו האחרונות בציבור היו בקרנגי הול ובקונצרט לזכרו של צ'ארלי פארקר. הוא אושפז בניו יורק בשל התנהגותו הבלתי-יציבה והזנחתו העצמית, ונפטר ב-31 ביולי 1966 בעקבות שילוב של מחלת השחפת, תת-תזונה ואלכוהוליזם.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **באד פאוול** בוויקישיתוף
* באד פאוול, ברשת החברתית פייסבוק
* באד פאוול, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* באד פאוול, באתר ספוטיפיי
* באד פאוול, באתר AllMusic (באנגלית)
* באד פאוול, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* באד פאוול, באתר Discogs (באנגלית)
* באד פאוול, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
* באד פאוול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007319556605171
* BIBSYS: 1026414
* BNE: XX1075906
* BnF: cb13898636d (data)
* CiNii: DA11751843
* GND: 119379457
* ICCU: RAVV105295
* ISNI: 0000 0000 6308 3027
* LCCN: n81146628
* MusicBrainz: dbc5809c-7837-4b6f-961e-340d64fbb41c
* NKC: ola2002157471
* NLK: KAC2018M7711
* NLP: A23385005
* NTA: 071099964
* SELIBR: 242226
* SNAC: w66j93wh
* SUDOC: 029847109
* VIAF: 197369
* WorldCat: lccn-n81146628

 |
**לאנס קרטר גודן** (באנגלית: **Lance Carter Gooden**; נולד ב-1 בדצמבר 1982) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת טקסס מאז 2019.

ביוגרפיה
--------

גודן נולד בעיר טרל שבמחוז קאופמן השוכנת מזרחית לדאלאס שבטקסס. ב-2001 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון של עיריית טרל. הוא סיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת טקסס באוסטין עם תואר ראשון בלימודי ממשל. בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית לבחירת נציג המפלגה שיתמודד על ייצוג המחוז הרביעי בבית המחוקקים של טקסס, גבר על חברת בית הנבחרים של טקסס המכהנת בטי בראון.

עם היבחרו לבית הנבחרים של טקסס ב-2011, עסק גודן בעיקר בענייני תקציב מדינת טקסס. הוא כיהן בוועדת ההקצבות, בוועדה לענייני המחוז ובוועדת כללי הבית של בית הנבחרים. בבחירות הכלליות ב-2010 לא הציבה מולו המפלגה הדמוקרטית אף מועמד משום שהבחירות במחוז הרפובליקני הכבד אותו ייצג היו מעין "משחק מגור". במאי 2012 זכה שוב במועמדות המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של טקסס אחרי שגבר על יריבו בבחירות המקדימות סטיוארט שפיצר, ובבחירות הכלליות התתמודד בשנית ללא יריב דמוקרטי.

עם זאת, ב-4 במרץ 2014, שפיצר, שהתמודד בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית, גבר על גודן ונבחר למועמד המפלגה. ב-2016 זכה גודן בפעם השלישית במועמדות מפלגתו ושב לכהן בבית הנבחרים מ-2017 עד שנשבע אמונים לתפקידו בקונגרס של ארצות הברית. בבחירות 2018 בארצות הברית נבחר לייצג את מחוז הקונגרס החמישי של טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר שקיבל 62.7 אחוז מקולות הבוחרים. בקונגרס ה-116 מכהן גודן כחבר הוועדה לשירותים פיננסיים, שם משמש כסגן החבר הבכיר בוועדת המשנה של הוועדה לענייני שיכון, פיתוח קהילתי וביטוח.

ב-1 באוקטובר 2016 נישא גודן לאלכסה קאליגס, בת למשפחה בשריבפורט שבלואיזיאנה. ב-1 בפברואר 2018 חבקו את בנם הראשון.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **לאנס גודן** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של לאנס גודן בבית הנבחרים (באנגלית)
* לאנס גודן, ברשת החברתית טוויטר
* לאנס גודן באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  לורן ריקס, Gooden upsets incumbent Brown, באתר Athens Review‏, 3 במרץ 2010 (באנגלית)
2. ↑  Lance Gooden wins bid for Texas' 5th Congressional District, a position not held by a Kaufman County resident in nearly a century, באתר inforney.com‏, 6 בנובמבר 2018 (באנגלית)
3. ↑  "הכירו את לאנס", באתר הבחירות הרשמי של לאנס גודן לבית הנבחים האמריקאי (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* US Congress: G000589

 |

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"לאנס גודן"**.
**HUMP!** פסטיבל הקולנוע השנתי בסיאטל, וושינגטון ופורטלנד שבאורגון, שנוסד בשנת 2005, מציג סרטים ארוטיים ביתיים, סרטי פורנו עצמאיים שנוצרו בידי חובבים ופורנוגרפיה מתוצרת התעשייה המקומית. הסרטים מדורגים על ידי הקהל, וישנה חלוקת פרסים. בהתאם למסורת הפסטיבל, בהקרנה האחרונה ואל מול קהל הצופים, הסרטים מושמדים על ידי מנהל הטקס, דן סאבאג'.

הפקת פסטיבל HUMP! מעודדת יוצרי סרטים להפיק סרטים במיוחד עבור הפסטיבל, אולם הקרנה בפסטיבל הפכה למשמעותית עד כדי שמספר סרטים שהוקרנו לראשונה ב-HUMP! פורסמו מחדש וזכה להצלחה מסחרית משמעותית. בלטו מתוכם הסרט המוקומנטרי הקצר, "Lawnboy" של גלוריה בריים, הסרט "How To Get A Leg Up In Porn."  והסרט הקצר שזכה בפרס "סרט ההארדקור הטוב ביותר" "Lauren Likes Candy".  חלק מסרטי ה- HUMP! הופקו מחוץ למדינות הפסטיבל, למשל *Twincest* מ-2010 שהופק על ידי קבוצת 'לה סקסופלקס' באטלנטה. עם זאת, מרבית הסרטים בפסטיבל מופקים על ידי יוצרים מקומיים ואנונימיים.

אזכורים בתרבות הפופולרית
------------------------

בפסטיבל סאנדנס ה-25, הסרט העצמאי "Humpday" מ-2009, תיאר את סיפורם של שני גברים סטרייטים המפיקים סרט אירוטי הומוסקסואלי ל-HUMP!. הסרט זכה לביקורות חיוביות ביותר.

בשנת 2012, הבמאי איוון אטאל הפיק גרסה מחודשת לסרט Humpday" תחת הכותרת "נא לא להפריע".

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של HUMP!

הערות שוליים
------------

1. ↑  Vanessa Ho (9 בספטמבר 2006). "Sex and the city ... of Seattle". Seattle Post-Intelligencer. נבדק ב-2008-01-13. `{{cite news}}`:  (עזרה)
2. ↑  Two Big Meanies » 2007 Hump Winner
3. ↑  O'Hehir, Andrew (2009-01-17). "Dude + dude = porno!". Movies. *Salon*. אורכב מ-המקור ב-2009-01-19. נבדק ב-19 בינואר 2009. `{{cite news}}`:  (עזרה)
4. ↑  Nathan Rabin @ Sundance '09: Day Two | Film | Sundance | The A.V. Club
5. ↑  Sundance Review: Humpday - Cinematical
6. ↑  "Sundance Film Festival - Humpday, Brooklyn's Finest and Push Wow Audiences, Erase Worries - AMC News - AMC". אורכב מ-המקור ב-2010-11-12. נבדק ב-2010-06-18.
הר כמון מימין (מערב) הר חזון משמאל (מזרח) בשעת זריחה. הצל הגדול הוא של רכס הר מירון
**הר כמון** הוא ההר הגבוה ביותר בהרי הגליל התחתון, ממוקם כחמישה קילומטר מזרחית לכרמיאל. זהו רכס הררי בעל מספר פסגות, המציע נקודת תצפית לכל האזור. הפסגה הגבוהה ביותר של הר כמון מתנשאת לגובה של 598 מטר מעל פני הים, והיא גבוהה במעט מפסגות הר חזון והר תבור. ממורדות הרכס ההרי יורד נחל כמון. הרכס ההררי ונחל כמון מוכרים כשמורת טבע ונקראים "שמורת כמון".

אטיולוגיה - מקור השם
--------------------

השם הר כמון אינו קשור לתבלין כמון. מקור השם העברי הוא בשם הערבי של ההר, "ג'בל כמאנה", שמשמעותו מקום "מחבוא או מסתור".

מיני צמחייה
-----------

בחלקו העליון של רכס הרי כמון נמצאים בעיקר עצי חרוב מצוי ואלת המסטיק, ולאורך הנחל צומח חורש מוצל. באביב יש במורדות ההר פריחה צבעונית, הכוללת כלניות במגוון צבעים וניתן למצוא את כליל החורש. צמחיית השמורה כוללת עצי אלון מצוי, פורחים בה מיני סחלבים, צבעוני ההרים, דרדר כחול ודרבנית התבור. המדרון המזרחי של ההר מכוסה בחורש ים-תיכוני.

ההתיישבות בהר
-------------

על הר כמון ממוקמים כיום שלושה יישובים: כמון, מכמנים, וכמאנה.
על רכס ההר נמצאו שרידי יישוב שננטש, מהתקופה ביזנטית והמאה ה-15-16. ההתיישבות היהודית בהר החלה בשנות ה-80, עם הקמת היישובים הקהילתיים "כמון" ו"מכמנים". שמות היישובים נלקחו משם ההר. היישובים שייכים למועצה אזורית משגב.

כמאנה הוא יישוב בדואי שהוכר באופן רשמי על ידי ממשלת ישראל בשנת 1995. נוודים בדואים בני שבט סואעד רעו את צאנם באזור ההר עוד במהלך התקופה העות'מאנית, והגיעו להר מעמק החולה. עם הקמת היישובים כמון ומכמנים על אדמות מדינה בתחילת שנות ה-80, תוכנן על ידי מינהל מקרקעי ישראל מהלך של ריכוז הנוודים הבדואים מפזורות הר כמון בכפר סלאמה. תושבים מעטים מהם אכן עברו ובנו את בתיהם בסלאמה, אך רוב הבדואים באזור סירבו לעזוב את השטח. אל היישובים השכנים "כמון" ו"כמונים" נסלל כביש והם חוברו למים וחשמל, אך לא הגיעו לבתי היישוב כמאנה, שהיו מפוזרים על רכס ההר. בשנת 1995 הוכרו בתים אלה כיישוב בפני עצמו, בשם "כמאנה".

בעתיד מתוכננות לקום שכונות של העיר כרמיאל על הגבעות הנמוכות יותר במערב וצפוֹן מערב הר כמון. השכונה הראשונה "כרמי שרון" עתידה לקום בשנים הקרובות על גבעת צוף, ממערב ומתחת למכמנים.

מבנה גאולוגי
------------

בחלק התחתון של ההר, יש מחשופי גיר ואבן חול מתקופת הקרטיקון התחתון. שביל יונתן הוא השביל הסובב את היישוב מכמנים. השביל קרוי על שמו של יונתן הדסי, אשר נפל במלחמת לבנון השנייה בשנת 2006.

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3  הר כמון, מכמנים ושביל יונתן מתוך אתר טיולי, 12 בנובמבר 2017
2. 1 2  שמורת הר כמון, מתוך אתר iNature
3. 1 2 3 4  דובי זכאי, הר כמון, באתר ynet

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007568539805171
* VIAF: 379148036017787971442
* WorldCat (עם VIAF): 379148036017787971442

 |
**ג'וזף רודפר דה קאמפ** (באנגלית: **Joseph Rodefer DeCamp**;‏  5 בנובמבר 1858 – 11 בפברואר 1923) היה צייר ומחנך אמריקאי.

ביוגרפיה
--------

נולד בסינסינטי, אוהיו, שם למד אצל פרנק דובנק. במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה -19 הוא נסע עם דובנק ועמיתיו ללימודים לאקדמיה המלכותית במינכן. לאחר מכן בילה בפירנצה, איטליה, וחזר לבוסטון בשנת 1883.

דה קאמפ התפרסם כחבר באסכולת בוסטון בראשות אדמונד צ'ארלס טרבל ואמיל אוטו גרונדמן, כשהוא מתמקד בציור דיוקנאות, ובשנות ה-1890 אימץ את סגנון הטונליזם. בגיל 12 החל לצייר רישומים בעפרון ציור שפורסמו.

הוא היה מייסד "העשירייה" - קבוצת ציירים אימפרסיוניסטים אמריקאים, בשנת 1897. בעקבות מותו הפתאומי של תומאס הובנדן בשנת 1895, נשכר דה קמפ ללמד באקדמיה לאמנויות פנסילבניה בפילדלפיה, פנסילבניה, אך התפטר לאחר שנה. בגלל בריאות לקויה.

בשנת 1902 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כאקדמאי חבר.

משנת 1903 עד מותו בשנת 1923, היה חבר סגל בבית הספר לאמנות במסצ'וסטס, עכשיו הקולג' לאמנות ועיצוב במסצ'וסטס. שם לימד ציור על פי דגמים ודיוקנאות חיים. הוא גם לימד שיעורי ציור בבית הספר של המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון. בין תלמידיו הייתה גרטרוד נייסון.

ג'וזף דה קאמפ, סונטת קרוייצר, 1912-14
בשנת 1891 התחתן עם אדית פרנקלין בייקר (1868–1955). נולדו להם ארבעה ילדים: שרה "סאלי" (1892–1973), תיאודור "טד" (1894–1955), לידיה (1896–1974), ופאולין (1899 -). בני המשפחה שימשו דוגמנים למספר מציוריו.

שרפה ב-1904 באולפן בוסטון הרסה כמה מאות מציוריו המוקדמים, כולל כמעט את כל נופיו.

הוא נפטר בבוקה גרנדה, פלורידה, 1923

כבוד
----

הוא זכה במדליית הזהב של טמפל בשנת 1899, מדליית הזהב של בק ב-1912, ופרס ליפינקוט בשנת 1920 שניתן על ידי האקדמיה לאמנויות פנסילבניה בפנסילבניה.

ג'וזף דה קאמפ, שמש יוני, 1902
בנוסף לאלה זכה במדליות זהב בפריז, בפילדלפיה ועוד.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ג'וזף דה קאמפ** בוויקישיתוף
* ג'וזף דה קאמפ, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  William Howe Downes, Joseph De Camp and His Work, **Art and Progress** 4, 1913, עמ' 919–925
2. ↑  Joseph DeCamp Online, www.artcyclopedia.com
3. ↑  Joseph Rodefer DeCamp, www.the-athenaeum.org

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 119286300
* ISNI: 0000 0000 6677 3015
* LCCN: nr95047095
* RKD: 20470
* SNAC: w6gb37d1
* ULAN: 500016504
* VIAF: 47568088
* WorldCat: lccn-nr95047095

 |
מצפה הר יהורם לזכרם של ירון בר-דור וערן עופר, לוחמים ביחידה מובחרת שנפלו בעת מילוי תפקידם בניווט באוכף שבין הר יהורם להר שלמה ב-1992.
**הר יהורם** הוא הר בהרי אילת. זהו רכס הרים צר, שכיוונו ממערב למזרח ושיא גובהו 680 מטר. רכס הרים זה תחום ממערב על ידי הר יואש וממזרח על ידי הר שלמה. מורדותיו תלולים ביותר, ומובילים מצפון אל קניון נחל נטפים ומדרום אל נחל שלמה.

הר יהורם בנוי מסלעי גיר בהירים בניגוד להר שלמה, הצמוד אליו והבנוי מסלעי גרניט כהים. באוכף המפריד בין ההרים ניתן להבחין בקו התפר בין הסלעים.

הר יהורם נקרא על שם יהורם (הנקרא גם יורם) מלך יהודה, בדומה לשמות של רוב ההרים ברכס הרי אילת, הנקראים אף הם על שם מלכי יהודה. שם זה ניתן על ידי ועדת השמות הממלכתית כבר בשנות ה-50, מכיוון שנכתב עליהם שהם שלטו באילת.

טיולים ותצפיות
--------------

בהר יהורם נמצא חניון הלילה המומלץ כנקודת פתיחה לקטע האחרון של שביל ישראל, קטע המוביל מהר יהורם לאילת. זהו מסלול טיול פופולרי, אך מתאים למטיבי לכת בלבד.

ברכס זה נמצא אחד השבילים המובילים לפסגת הר שלמה. האוכף בין הר יהורם להר שלמה מהווה גם את תחילתו של השביל נחל שלמה.

מפסגת ההר, ניתן לצפות בתצפית מרהיבה, בעיקר מזרחה, לכיוון הרי אדום וצפונה, לכיוון הרי אילת.

באחת מפסגות הרכס, ניתן לראות לוח תצפית לזכרם של שני לוחמי סיירת מטכ"ל, שנהרגו באזור זה כתוצאה ממכת חום בעת אימון מאומץ במאי 1992.

קישורים חיצוניים
----------------

* נחל שלמה, באתר מפה
* מחניון יהורם להרי אילת, באתר טיולי
* סתיו שפיר, ‏בואו נימלט מן האספלט, באתר ‏מאקו‏‏, ‏15 באוקטובר 2008‏

הערות שוליים
------------

1. 1 2  מנחם מרקוס, **מדריך ישראל החדש: אנציקלופדיה, מסלולי טיול**, כרך 15, כתר, ידיעות אחרונות, משרד הביטלון, 2001
2. 1 2 3  הר יהורם, הר שלמה ונחל בת שבע (המפלים), באתר iNature
מראה בתערוכה "הרבית"
"אוהל דלת ברזל", פרט מתוך המיצב שהוצג בתערוכה "ובסוף נמות", אמנות צעירה בשנות התשעים בישראל" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, 2008. דלת ברזל, מראות, דלת כניסה, חורי הצצה ותכולת בית. 165 × 190 × 230 ס"מ.
"**הרבית**" הוא שמו של מיצב גדול מאת הפסלת הישראלית סיגלית לנדאו ואשר הוצג בביתן "בילי רוז" במוזיאון ישראל. המיצג נבנה כחלק מתערוכה שנקראה "גרר..." אותה אצרו יגאל צלמונה ושרית שפירא ונפתחה ב-8 באוגוסט 1995. לצד לנדאו השתתף בתערוכה גם האמן הישראלי גיא בר אמוץ.

במרכז המיצב, אליו נכנסים המבקרים דרך פתח בקיר שעוצב מבקבוקי פלסטיק של משקאות שונים, הועמד אובייקט נמוך שנבנה בעזרת משטחים ("פדים") ל"עכבר" ועוצב לצורת "אבן השתייה" שבהר הבית. במרכזו חפרה לנדאו מכתש ובו גידלה פטריות שנלקחו מבני אדם במצב של חוסר הכרה ("צמח").

לצד האובייקט בנתה לנדאו אוהל העשוי מדלתות ובו ותכולת בית. מן התקרה נתלו בשרשראות פסלי ברונזה אקספרסיביים של נשים פרושות זרועות, המאזכרים את פסלו של ז'ק ליפשיץ "אם וילד" (1945-1941), אשר מוצב במוזיאון. אובייקטים נוספים שנתלו מן התקרה כללו שני תופי מרים אשר עוצבו לדמות עיניים והצופים התבקשו לזרוק אבנים קטנות אליהן.

בחלל התערוכה הוקרנו קטעי וידאו ובהם ראיון עם רסטורטור ממוזיאון ישראל שהציג תהליך של "עישון" אותו עוברות יצירות אמנות המוכנסות אל המוזיאון ונועד להרוג פטריות ובקטריות אחרות, וכן צילום של לנדאו, הלבושה בבגד ניילון שחור ובמסכת גז במזבלה ליד הכפר הערבי אל עזרייה.

"תמיד עניין אותי מה קורה מתחת לאבן", העירה בראיון על העבודה, "קשה להתעלם מהקשרי האינתיפדה, שם מורמות אבנים מסוג אחר. מוטיב ההרמה והחיטוט חזק אצלי מאוד: הרמה של אבן, הרמת פסלו של נמרוד וחשיפת תוכן הכן שעליו הוא עומד, רחל המחכה שיעקב ירים את האבן מפי הבאר - זה מתקשר לאקטיביות ולפסיביות, וגם לצורך של הצאן לשתות". בין הפריטים הנוספים בתערוכה בלט סרט וידאו בו נוצר קישור בין פעולת השימור הפיזית והרעיונית המתנהלת במוזיאונים, לבין הסביבה הפוליטית-חברתית בו ניצב המוזיאון כ"הר" לאומי.

הערות שוליים
------------

1. ↑  דרומי, אורי, "גררר...", **סטודיו**, גיליון מס' 64, אוגוסט ספטמבר 1995, עמ' 27.
**ג'יימס פנימור קופר** (באנגלית: **James Fenimore Cooper**;‏ 15 בספטמבר 1789 - 14 בספטמבר 1851) סופר אמריקאי, אבי סיפורי ההרפתקאות האינדיאניים, מחבר "המוהיקני האחרון", שהוא המפורסם מבין סיפורי "פוזמק העור".

חייו
----

נולד בברלינגטון, בניו ג'רזי. אביו היה שופט, ובמלאת לג'יימס שנה אחת עקרה המשפחה לעיירה קופרסטאון, שיסד האב לחוף אגם במדינת ניו יורק וקרא לה בשמו. הייתה זו תקופת החלוציות בתולדות ארצות הברית, ומילדותו ספג הבן את מראות נופי הערבה הפראיים ושמע סיפורי הרפתקאות על ההתנגשויות בין המתיישבים הלבנים לבין שבטי האינדיאנים. סיפורים אלה העלה על הכתב.

בגיל 16 הצטרף לצי ושירת כקצין על סיפון ספינה בימת אונטריו. לאחר מות אביו השתקע באחוזת המשפחה ושלח ידו בכתיבה. סיפוריו זכו מיד בהצלחה והתפרסמו ברחבי העולם. הוא היה הסופר האמריקאי הראשון שזכה בהצלחה בינלאומית. שבע שנים שירת קופר כקונסול כבוד של ארצות הברית בפריז, ובשובו לארצו כתב את הספר "הבית כפי שמצאתיו" אשר עורר ביקורת וגרר את מחברו למאבקים עם העיתונות.

אולם הספרים שבזכותם התחבב קופר על דורות של קוראים צעירים בעולם הם אלה העוסקים בהווי של ארצות הברית בראשית תקופת ההתיישבות. במיוחד זכו בפרסום חמשת ספרי "פוזמק העור", הוא כינויו של נתנאל במפו - צייד ישר לב וידיד האינדיאנים (הקרוי גם "עין הנץ"), שנקלע לסדרה של הרפתקאות מרתקות. הנודע שבספרי הסדרה הוא "המוהיקני האחרון", סיפור מלא חיבה לאינדיאנים ולאורחות חייהם, המתאר את מסעו של "עין הנץ" אל מצודה נצורה כדי להחזיר למפקדה את שתי בנותיו. סיפורו האחרון, "מבואות האלון", עוסק בכומר המגלה לשבט אינדיאני שבניו הם מצאצאי עשרת השבטים וכי עליהם לנסוע לארץ ישראל. 

רבים מספריו תורגמו לעברית. 

ספריו של קופר, כגון "אחרון המוהיקנים", "הגשש" ו"פוזמק העור", עסקו בתיאור מציאותי של התפשטות האדם הלבן למערב ארצות הברית ודחיקתם של האינדיאנים. נושא נוסף שבו עסקו ספריו היה ספנות.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקיציטוט ציטוטים בוויקיציטוט: **ג'יימס פנימור קופר** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **ג'יימס פנימור קופר** |

* כתבי ג'יימס פנימור קופר בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
* כתבי ג'יימס פנימור קופר בפרויקט בן-יהודה
* ג'יימס פנימור קופר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
* ג'יימס פנימור קופר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* ג'יימס פנימור קופר (1789-1851), דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007260150905171
* BIBSYS: 90069150
* BNC: 000034846
* BNE: XX1146554
* BnF: cb118975923 (data)
* CANTIC: a10410041
* CiNii: DA08710462
* GND: 118676865
* ICCU: CFIV010278
* ISNI: 0000 0001 2125 1042
* LCCN: n79059786
* LNB: 000002058
* MusicBrainz: 614e9332-4516-4bdb-bed9-0d807a71104d
* NDL: 00436591
* NKC: jn19990001484
* NLA: 35030977
* NLG: 186188
* NLK: KAC199605665
* NLP: A2005435X
* NSK: 000003871
* NTA: 068411685
* RERO: 02-A000043990
* SELIBR: 46870
* SNAC: w6m32xnw
* SUDOC: 02679814X
* Trove: 803812
* VcBA: 495/25824
* VIAF: 27062769
* WorldCat: lccn-n79059786

 |
**POST** היא אחת ממתודות בקשה (request) משרת הנתמכת על ידי הפרוטוקול HTTP ונמצאת בשימוש רחב ב"World Wide Web". בקשה מסוג POST מתוכננת לבקש משרת אינטרנט שיקבל מידע עטוף בחלק "גוף ההודעה" (message's body). POST משמש תדיר להעלאת קובץ לשרת או למסירת (Submit) טופס אינטרנטי לאחר שמילאו בו פרטים, אך ניתן להשתמש בו כדי להעביר לשרת מחרוזות טקסט ארוכות לכל צורך שהוא.

בניגוד לכך, שיטת **GET** נועדה למשוך מידע מהשרת. כחלק משיטת GET, ניתן להעביר סדרה מצומצמת יחסית של פרמטרים עם ערכים בשורת ה URI (ב-Query String), שם ניתן לציין ערכים לפרמטרים שהלקוח מניח שהשרת יכיר ומצפה לערכים אלו, כגון טווח תאריכים, מספר מזהה של דף או אובייקט וכיוצא באלו. שיטת POST יכולה להכיל כמות מידע גדולה בהרבה (תאורטית ללא הגבלה) בתוך גוף ההודעה. בנוסף ישנו Header אשר מסווג את סוג המידע אשר מוכל בהודעה. בעבר נקראו סוגים אלו MIME types, אך הורחבו לכלול HTML, SMTP ועוד

שליחת (Posting) מידע
--------------------

שליחת מידע ב"World Wide Web" וב-HTTP, מבוססת על מספר שיטות או "פעלים" (verbs), כולל POST ו-GET וכן PUT, DELETE ואחרים. דפדפני אינטרנט משתמשים בשני הפעלים POST ו GET בלבד אולם אפליקציות המשתמשות ב-REST עושות שימוש במגוון פעלים נוספים.

תפקידו של POST בתוך מגוון הפעלים, הוא לשלוח ייצוג של סט חדש של נתונים לשרת כדי שיוכל לשמור אותו כמשאב חדש הניתן לזיהוי על ידי ה-URI. לדוגמה, עבור ה-URI‏ `http://example.com/customers` בקשת POST יכולה לייצג לקוחות (customers) חדשים ופרטיהם.

מתכנני טכנולוגיות אתרי אינטרנט ראשוניים סטו מהרעיון המקורי בשתי דרכים עיקריות. ראשית, אין סיבה טכנית שה-URI יתאר טקסטואלית את המשאב אליו ישמר המידע הנשלח ב POST. למעשה אם לא יעשה מאמץ לשנות זאת, החלק האחרון של ה-URI יכיל מידע אודות הדף המסוים באפליקציה והטכנולוגיה שהוא משתמש, לדוגמה: `http://example.com/insertRecord.php` (ר' PHP). ושנית, לאור העובדה שדפדפני אינטרנט בדרך כלל מוגבלים לשתי השיטות GET ו POST, מתכננים נאלצו לעשות שימוש עוקף בטכנולוגיית POST כדי לעשות מגוון חדש של פעולות על מידע, כגון עריכת רשומות או מחיקתן.

דוגמאות
-------

### Submit

כאשר דפדפן אינטרנט שולח request מטופס אינטרנטי, סוג המדיה כברירת מחדל הוא: ***application/x-www-form-urlencoded***. זהו פורמט לקידוד צמדים (key-value pairs) של מפתח וערך (עם אפשרות למפתחות כפולים). כל צמד מופרד על ידי הסימן **&** וכל מפתח מופרד על ידי הסימן **=** מהערך שלו. מפתחות וערכים עוברים החלפה של רווחים בסימן **+** ועוברים קידוד URL‏(URL encoding) עבור שאר הסימנים שאינם אלפא-בתים. 

לדוגמה צמדי מפתח-ערך אלו:

```
Name: John Doe
Age: 40
Formula: a + b == 13%!

```

יקודדו כ:

```
Name=John+Doe&Age=40&Formula=a+%2B+b+%3D%3D+13%25%21

```

HTML, מגרסה 4.0 ואילך, יכול למסור מידע בפורמט `multipart/form-data` כפי שמוגדר ב-RFC 2388 (וראה RFC 1867 גרסה מוקדמת ניסיונית המוגדרת כחלק מההרחבות של HTML 2.0 ומוזכרת ב HTML 3.2).

המקרה המיוחד של POST אל אותו הדף שהטופס שייך אליו קיבל שם מיוחד ונקרא Postback.