recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**תחנת לדוגה**, היא תחנת הרכבת החדשה והמודרנית ביותר בסנקט פטרבורג, רוסיה, שנפתחה בשנת 2003. זוהי התחנה העיקרית היחידה בעיר, 4 האחרות הן תחנות מסוף. היא משמשת רכבות לצפון כאשר רכבות ממזרח עברו בעבר בתחנת רכבת מוסקבה, כמו גם כמה קווים בתחנת פינלנד, תחנת ויטבסק והתחנה הבלטית. כמה רכבות שמקורן במוסקבה שנוסעות לערים אחרות דרך סנקט פטרבורג משתמשות גם בתחנה.

היסטוריה
--------

תוכניות בנייה ראשוניות הוקמו בסוף שנות השמונים של המאה העשרים שנועדו להחליף את תחנת ורשה, אך הפרויקט נגנז. בניית התחנה החלה בשנת 2001 והושלמה בשנת 2003. התחנה החדשה, שתוכננה על ידי האדריכל ניקיטה ייבין, היא מהגדולות ברוסיה עם קיבולת של עד 50 רכבות נוסעים ו־26 רכבות למרחקים ארוכים המאכלסות 4,500 נוסעים בשעה.

התחנה נבנתה בעלות של תשעה מיליארדים רובל (כ־300 מיליון דולרים), התחנה נפתחה 2003 לקראת חגיגות 300 שנת לייסודה של העיר. נשיא רוסיה ולדימיר פוטין נכח בפתיחת התחנה החדשה של עיר הולדתו.

גלריה
-----

* אולם הכרטיסים ואולם ההמתנהאולם הכרטיסים ואולם ההמתנה
* רציפים בתחנת לדוגהרציפים בתחנת לדוגה
* תחנת לדוגהתחנת לדוגה

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **תחנת לדוגה** בוויקישיתוף
* כתבה על פתיחת תחנה
* אתר רשמי
**אלופי**הוא אי בפולינזיה, במערב האוקיינוס השקט. יחד עם האי פוטונה (2 ק"מ בצפון מערב) ועוד כמה שוניות, הם יוצרים את ארכיפלג הורן (על שם העיר ההולנדית הורן (Hoorn)). האי הוא חלק מהקולקטיב מעבר לים ואליס ופוטונה שבשליטת צרפת. האי נמצא תחת שליטת ממלכת אלו (royaumes coutumiers), יחד עם דרום מערב האי פוטונה.

גאוגרפיה
--------

שטח האי הוא 17.78 קמ"ר. במקורו, האי הוא וולקני. האי תלול יחסית, והנקודה הגבוהה ביותר בו, מון קולופו (mont Kolofau), נמצאת בגובה 417 מטר מעל פני הים. האי מוקף חלקית בשונית אלמוגים, מה שהופך את האי לאטול מוגבה.

הנקודה הדרומית של האי, פואנט אפאגה (pointe Afaga), היא הנקודה הרחוקה ביותר מפריז בכל הטריטוריות של צרפת (16,252 ק"מ).

בעבר האי היה מיושב אך במאה ה-18 אוכלוסיית האי כמעט ונכחדה. קיימות מספר השערות להכחדת אוכלוסיית האי: או בגלל הוריקן שהשמיד את היבול ולכן תושבי האי השכן פוטונה, שהיו קניבלים, אכלו את תושבי האי סמוך לשנת 1800 או בגלל הגירה של תושבי האי עקב מחסור במי שתייה זמינים. היום גר באי רק תושב קבע אחד בכפר אלופיטאי. מלבד תושב הקבע, לחלק מהמשפחות שגרות בדרום פוטונה (שרחוק רק 2 ק"מ) יש שדות באי והם מגיעות לעבד אותם ולקטוף את התוצרת מספר פעמים בשבוע.

הערות שוליים
------------

1. 1 2  מפקד האוכלוסין ב-2018 מאתר INSEE
2. ↑  Pacific Islands Vol.3 (western Pacific) עמוד 294
3. ↑  Wallis & Futuna Business Law Handbook: Strategic Information and Laws עמוד 39

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb15238580m (data)
* GND: 4290878-4
* VIAF: 244212220
* WorldCat: viaf-244212220

 |
שער גיליון "ידיעות אחרונות" מיום 31.3.1940, עוד לפני שעבר לידי משפחת מוזס
**גרשום קומרוב** היה עורך ומו"ל עברי בארץ, ממייסדי העיתון "ידיעות אחרונות".

ביוגרפיה
--------

גרשום קומרוב היה בן למשפחת פרדסנים, הבכור משני בניהם של שפרה לבית מילוסלבסקי ואברהם קומרוב, שעלה עם משפחתו (הוריו ינטה ואפרים יהודה קומרוב ודודיו שמואל וצבי הוכברג) בסוף המאה ה-19.

בשנים 1933-4 ערך והוציא עם ראובן מוזס שבועון עממי מצויר בשם "תוכנית השבוע".

משנת 1938 הוציא לאור שבועון בשם "קולנוע שפעל במשך מספר שנים החל משנת 1938 ובמהלך שנות ה-40, והתבסס על פרסום חומר יחצ"ני שהתקבל מאולפני הקולנוע בהוליווד.

בשנת 1939 קנה מאביעזר גולן ודוד קרסיק עיתון שאותו התחילו להוציא לאור ללא שם, משום שלא קיבלו רישיון משלטונות המנדט הבריטי.
בעזרת אחיו אבנר קומרוב, שהיה קצין מחוז תל אביב, השיג קומרוב רישיון וקרא לעיתון "ידיעות אחרונות". גולן וקרסיק נשארו כחברי מערכת יחד עם הד"ר עזריאל קרליבך, אז פובליציסט בהצופה, שהובא לשמש כעורך ראשי במשרה חלקית.  

כמה חודשים לאחר מכן, כשתפוצת העיתון לא עלתה על כ-2,000 עותקים ביום, פשט קומרוב את הרגל והציע אותו לאלכסנדר מוזס - בעל בית הדפוס בו הודפס העיתון - בעד החוב שחב לו. מוזס העביר את השליטה בעיתון לאביו יהודה ומאז ידיעות אחרונות נמצא בבעלות משפחת מוזס.

בין השנים 1959–1963 ערך והוציא עם אחיו את המגזין "עולם האשה".

בשנותיו האחרונות התגורר קומרוב עם רעייתו ברוניה בשיכון ותיקים ברמת גן, כשכנם של אב"א אחימאיר והרצל רוזנבלום. היה להם בן אחד - מנוח.

אחיו הצעיר של אביו, מאיר קומרוב, היה פרדסן בנס ציונה ועסקן ציבור.

הערות שוליים
------------

1. ↑  דוד תדהר (עורך), "אברהם קומרוב", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2208.
2. ↑  דוד תדהר (עורך), "אפרים יהודה קומרוב", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 716.
3. ↑  דוד תדהר (עורך), "צבי הוכברג", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 428.
4. ↑  דוד תדהר (עורך), "מאיר קומרוב", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 722.
**הנשף באי הפיסקאלי** ציור שמן מאת הצייר פרנסיסקו פיגיירדו. המוזיאון ההיסטורי הלאומי של ברזיל
האי הפיסקאלי ביום בו נערך הנשף. ציור שמן מאת פרנסיסקו ז'ואקים גומז ריביירו
האי הפיסקאלי, ריו דה ז'ניירו, 1885. תמונה מאת הצלם הברזילאי-צרפתי מארק פארה (Marc Ferrez)

  

**הנשף באי הפיסקאלי** נערך בריו דה ז'ניירו ב-9 בנובמבר 1889, לכבוד קציני האנייה הצ'יליאנית "האדמירל קוקרן". הייתה זו המסיבה הגדולה האחרונה שערכה המונרכיה הברזילאית לפני ההכרזה על ברזיל כרפובליקה, כשבוע לאחר מכן (15 בנובמבר 1889).

בתחילה נקבע להיערך הנשף ב-19 באוקטובר, אך נדחה בעקבות מותו של לואיש הראשון, מלך פורטוגל, אחיינו של פדרו השני, קיסר ברזיל.

על פי הערכות, נכחו בנשף 3000 עד 5000 בני אדם (על פי המקורות). הנשף זכור בשל ההפרזה, הפזרנות וההוללות הרבים שניכרו בו - האי הפיסקאלי קושט כולו בבלונים ונציאנים, עששיות סיניות, אגרטלים צרפתיים ופרחים ברזילאיים. בצידו האחורי של האי, הותקנו שני שולחנות, שהוצבו בצורת פרסה, ועליהן הוגשה ארוחת ערב לחמש מאות מוזמנים, במאתיים וחמישים מקומות ישיבה מכל צד. במנות שהוגשו בצלחות עטורות פרחים ופירות אקזוטיים (וביניהן), נצרכו 800 ק"ג חסילונים, 1300 עופות, 500 עופות הודו, 64 עופות פסיון, 1200 קופסאות אספרגוס, 20000 כריכים, 14000 גלידות, 2900 צלחות חטיפים מתוקים, 10000 ליטר בירה ו-304 ארגזי יין, שמפניה ומשקאות שונים. 

תזמורת, אשר הוצבה על סיפון האנייה אדמירל קוקרן, שלכבוד צוותה נערך הנשף, ניגנה אל תוך הלילה שירי ואלס ופולקות.

למרבה האירוניה, מיד עם הגעת המשפחה הקיסרית לנשף, התרחשה תקרית מביכה (אין לכך אימות): מסופר כי בעת שנכנס דום פדרו השני, קיסר ברזיל, לאולם הנשף, הוא איבד את שיווי משקלו ומעד. כשהתאושש מהנפילה, קרא הקיסר בקול רם: "המונרך החליק, אך המונרכיה לא נפלה" (פורטוגזית - "O monarca escorregou, mas a monarquia não caiu"). 

עם תום הנשף, בחמש אחר חצות, לאחר צאת המוזמנים, גילו עובדי הניקיון פריטים יוצאי דופן מפוזרים ברצפה: נוסף על כוסות שבורים ובקבוקים פזורים, נאספו אותות כבוד אבודים ואף פריטי לבוש נשיים אינטימיים. אפשר כי הדבר בדוי, שכן הדברים פורסמו ב-12 בנובמבר 1889 בטור ההיתולי "Foguetes" בכתב העת "O Paiz" בריו דה ז'ניירו.

ביבליוגרפיה
-----------

* SILVA, Hélio. *Nasce a República.* São Paulo: Três, 1975. p. 71.
* REY, Marcos. *Proclamação da República.* São Paulo: Ática, 2003. p. 10.
* CALDEIRA, Jorge. *Viagem pela História do Brasil.* São Paulo: Companhia das Letras, 1997. p. 222. מסת"ב 8571646589
**שלדג קפנסי** (שם מדעי: *pelargopsis capensis*) הוא מין של עוף הנמנה עם משפחת השלדגיים החי בתת-היבשת ההודית ודרום-מזרח אסיה מהודו וסרי לנקה ועד אינדונזיה. הוא בעל מקור ארוך הדומה למקור חסידה ולכן מכונה גם **שלדג ארוך-מקור** או **שלדג מקור-חסידה**. הוא תואר בידי החוקר קארולוס ליניאוס בשנת 1766.

אטימולוגיה
----------

התיאור הראשון של מין בוצע על ידי קארולוס ליניאוס בהמהדורה ה12 של השיטה שבטבע. ליניאוס חשב שהדגימה של המין הגיעה מכף התקווה הטובה ונתן לה את שמה בהתאם capensis - מהכף, בעוד המין לא חי באפריקה וככל הנראה הדגימה הגיעה מהאי ג'אווה. ז'אק בריסון הציע שהדגימה הגיעה מהעיר צ'אנדאנגאר שבהודו.

מאפיינים
--------

השלדג מגיע לאורך 35 סנטימטרים והוא בעל ראש חום, כנפיים כחולות, גב ירוק ומקור ארוך הדומה למקור חסידה. הרגליים והמקור אדומים. השלדג חי במגוון בתי גידול מיוערים בסמוך לאגמים, נהרות או חוף הים וניזון מדגים, צפרדעים, סרטנים, חרקים ואף מכרסמים ועופות אחרים. השלדג טריטוריאלי והוא מסוגל לגרש נשרים וטורפים גדולים אחרים. למין זה 13 תת-מינים המובחנים זה מזה בנוצות שלהם. לתת המין של איי סולו צוואר, ראש ובטן לבנים. השלדג מתרבה בגדות הנהר, עצים ישנים או בקני טרמיטים. הנקבה מטילה שתיים עד חמש ביצים לבנות.

תת-מינים
--------

* P. c. capensis - נפוץ בנפאל, הודו וסרי לנקה. תת-המין הראשון שתואר על ידי קארולוס ליניאוס.
* P. c. osmastoni - נפוץ באיי אנדמן.
* P. c. lntermedia - נפוץ באיי ניקובר.
* P. c. burmanica - נפוץ בסין ומיאנמר עד לחצי האי המלאי.
* P. c. malaccensis - נפוץ בחצי האי המלאי, איי קיאו ואיי ריג'נסי.
* P. c. cyanopteryx - נפוץ בסומטרה, איי בנגקה והאי בליטונג.
* P. c. simalurensis - נפוץ בסומטרה ובאי סימולו.
* P. c. sodalis - נפוץ באיי באטו.
* P. c. innominata - נפוץ בבורנאו.
* P. c. javana - נפוץ בג'אווה.
* P. c. floresiana - נפוץ באיי סונדה הקטנים.
* P. c. gouldi - נפוץ בצפון הפיליפינים.
* P. c. gigantea - נפוץ במרכז ודרום ההפיליפינים.

תפוצה
-----

שלדג קפנסי נפוץ בתת-היבשת ההודית ודרום-מזרח אסיה מהודו וסרי לנקה במערב ועד אינדונזיה במזרח.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שלדג קפנסי** בוויקישיתוף
* שלדג קפנסי, באתר ITIS (באנגלית)
* שלדג קפנסי, באתר NCBI (באנגלית)
* שלדג קפנסי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית)
* שלדג קפנסי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
* שלדג קפנסי, באתר GBIF (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  שלדג קפנסי באתר הרשימה האדומה של IUCN
**גאורג אדוארד אוטו זאל** (בגרמנית: **Georg Eduard Otto Saal**‏; 11 במרץ 1817 – 3 באוקטובר 1870) היה צייר גרמני.

ביוגרפיה
--------

זאל היה בנו של פקיד בעיר קובלנץ אוטו פיליפ זאל. הוא הצליח לעבוד כשרטט בשחזור חורבות מצודת סטולצנפלס ליד קובלנץ.

ציוריו הראשונים נוצרו מעט מאוחר יותר. בין השנים 1842–1846 הוא למד ציור נוף כסטודנט חופשי אצל הנס גודה באקדמיה של דיסלדורף בניהולו של יוהאן וילהלם שירמר ובשנה הראשונה בכיתת אדריכלות של רודולף ויגמן. במהלך תקופה זו נסע בגרמניה והגיע ליער השחור. סביר להניח שגודה ואנדראס אכנבאך עוררו את התעניינותו בנורווגיה.

בשנת 1847 הוא יצא לטיול לימודי בן חמישה חודשים לנורווגיה יחד עם אוגוסט לאו ואוגוסט בקר (מאוסלו ועד ברגן). ולאחר מכן וילהלם פון שדו קיבל אותו כסטודנט לתואר שני. תמונותיו על נורווגיה, נוצרו באולפן, הביאו לו תהילה והכרה.

בשנת 1848 עבר להיידלברג. בשנת 1850 הוא נסע לטיול נוסף בנורווגיה. בשנת 1852 נסע לשווייץ, בשנת 1853 לבוואריה.

הוא התחתן עם סוזן לאנג ב-16 באוקטובר 1852 איתה נולדו לו שני ילדים. ב-1852/53 עבר לבאדן-באדן, שם היה בית המגורים העיקרי שלו עד מותו. בשנת 1853 הוא קיבל את התואר צייר בית המלוכה של באדן. מאז 1857 היה לו בית שני בפריז. מכאן הוא הגיע לברביזון בשנת 1858, שם, על פי הצהרתו שלו, הוא "באמת למד לראות". נסיעתו השלישית לנורווגיה התקיימה בשנת 1854 ולקחה אותו לכף הצפוני. הוא גם נסע לסאבוי ולאנגליה בשנת 1864.

זאל נפטר משבץ מוחי. קברו נמצא בבית העלמין בעיר באדן-באדן.

יצירה
-----

זאל ידוע בעיקר בזכות תמונותיו של נורווגיה שצוירו בסטודיו, המביעות את גדולתו של הטבע. התמונות הן פנורמיות מנקודות מבט גבוהות. מפלי מים הם מהנושאים העיקריים שלו. עבודותיו הנורדיות נמצאות באוספים ציבוריים במוזיאון סטדל בפרנקפורט, במוזיאון לאמנויות יפות בלייפציג ובמוזיאון מיטלריין קובלנץ 1854.

עם זאת, הוא צייר גם נופים מבאדן ומנסיעותיו האחרות. לעיתים קרובות הוא צייר תמונות של לילות ירח ושמש של חצות שהיו פופולריים באותה תקופה.

בתחילה, זאל הושפע מהרומנטיקה של הריין. מורו שירמר לימד אותו את הייצוג המוגזם של המציאות מבחינת התוכן הרומנטי שלה, בשילוב קומפוזיציה זהירה ופירוט מוקפד.

משנת 1854 ואילך החל זאל להתנתק מגישות המורה שלו ולפנות יותר לעבר ריאליזם. פריצת דרך הגיעה בזמן שהותו בברביזון בשנת 1858, כאשר למד להעריך ציור בחוץ, בסגנון קליל ומוטיבים לא יומרניים. עם זאת, הוא מעולם לא ויתר לחלוטין על הקישוט ועל תשומת הלב לפרטים והמשיך לצייר בצורה הקודמת, במיוחד לצורך מכירות.

בנוסף לציורי נוף, זאל עשה גם דיוקנאות רבים, תמונות בעלי חיים וציורי ז'אנר וקריקטורות.

גלריה
-----

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **גאורג זאל** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Gabriele Häussermann: Leben und Werk des badischen Hofmalers Georg Otto Eduard Saal (1817–1870). Dissertation, University of Freiburg, 2004 (Full text online)
2. ↑  Ontdek schilder, tekenaar Georg Eduard Otto Saal, rkd.nl (בהולנדית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb14973590m (data)
* GND: 116712929
* ISNI: 0000 0000 6660 8706
* LCCN: nr2004015380
* MusicBrainz: ad4a915a-79d1-4288-9320-fc71c8865ac2
* RKD: 69153
* ULAN: 500007385
* VIAF: 19954221
* WorldCat: lccn-nr2004015380

 |

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"גאורג זאל"**.
**מוזאלה סאמוקונגה** (באנגלית: **Muzala Samukonga**; נולד ב-9 בדצמבר 2002) הוא אתלט זמבי, אלוף אפריקה (סנט פייר 2022) בריצת 400 מטר.

ביוגרפיה
--------

סאמוקונגה נולד וגדל בזמביה.

### 2022

באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית סיים סאמוקונגה במקום התשיעי בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 45.02 שניות.

#### אלוף אפריקה

באליפות אפריקה שנערכה באוגוסט בסנט פייר שבמאוריציוס זכה סאמוקונגה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.31 שניות. הוא זכה עם נבחרת השליחים של זמביה במדליית כסף במרוץ שליחים 4x400 מטר, בתוצאה של 3:05.53 דקות.

שיאים אישיים
------------

* **200 מטר**: 20.48 שניות (2022)
* **400 מטר**: 43.91 שניות (2023), **שיא זמביה**

קישורים חיצוניים
----------------

* מוזאלה סאמוקונגה, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* World Athletics: 14930603

 |

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"מוזאלה סאמוקונגה"**.
שער כתב העת הכרמל, שנה ג גיליון א, ה'תרל"ה (1875)
"הכרמל" החודשי, גיליון ניסן ה'תרל"ב (1872)
"**הכרמל**" היה כתב עת עברי בעריכת שמואל יוסף פין שיצא לאור בעיר וילנה שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (ליטא) בשנים 1860–1880, בתחילה כשבועון ואחר כך כירחון.

פין קיבל את הרישיון להוצאת "הכרמל" בנובמבר 1859, בערך באותו זמן שבו ניתן לאלכסנדר צדרבוים (ארז) הרישיון להוצאת "המליץ" באודסה. מטרתו הייתה להוציא כתב עת שיפנה לא רק לחוגי המשכילים אלא לכל ענפי החברה היהודית. העיתון החל לצאת בתמוז תר"ך (יוני 1860) במתכונת שבועון. היו בו תרגומים של הודעות הממשלה, מאמרים מחקריים ומדעיים בחלק עיוני שנקרא "השרון", ומוסף ברוסית, שהיה מתנאי הרישיון. מאמצע שנות ה-60 גבר חלקו של החלק החדשותי בכתב העת, והחלו לפרסם בו מאמרים פובליצסטיים מפרי עטם של בני הדור הצעיר והרדיקלי של ההשכלה ברוסיה, על פי מדיניות עריכה ליברלית למדי של פין. בין הכותבים ב"הכרמל" היו יהודה ליב גורדון (שפרסם בו את שירו החשוב "הקיצה עמי"), יחיאל מיכל פינס, אברהם אורי קובנר, אברהם פפירנא ורבים אחרים. פין עצמו כתב בכתב העת מאמרים פובליציסטיים רבים. הוא קרא להשתלבות היהודים בכלכלה ובתעשייה המודרנית, לחינוך מודרני ולשחרור האישה היהודייה. ב-1868 פתח מעל דפי כתב העת פולמוס, כשהציע שינויים הלכתיים קלים בהוראת שעה (היתר קטניות בפסח בשעת מחסור). למרות הבמה שנתן להם פין, התרעמו המשכילים הרדיקלים על עמדתו השמרנית ופשרנותו, וחלקם פנו לבמות אחרות.

החל בגיליון 14 של שנה ג' (י"ח בחשוון תרכ"ג) נדפס כתב העת בדפוס פין-רוזנקרנץ בווילנה, שהיה בבעלות משותפת של פין והאחים רוֹזֶנקרַנץ–שריפטזֶצֶר–ציוֹנסוֹן, זמן קצר לאחר היווסדו.
בעקבות עומס עבודה וקשיים כלכליים שינה פין ב-1870 את אופיו של "הכרמל" והפך אותו משבועון לירחון. כתב העת התמקד כעת יותר במחקר ובחכמת ישראל, ופורסמו בו בין השאר מאמרים של שלמה בובר, אד"ם הכהן, חיים זליג סלונימסקי, משה שטיינשניידר, הלל נח מגיד שטיינשניידר ושל פין עצמו. כשכתב פרץ סמולנסקין ביקורת חריפה על משה מנדלסון, "אבי תנועת ההשכלה", יצא פין במאמר להגנת מנדלסון. לקראת סוף שנות השבעים עבר מוקד הדיון בשאלות השעה לכתבי עת אחרים, בעיקר "השחר" ו"המליץ"; פין מסר את מלאכת העריכה לעוזריו, חיים ליב קצנלנבוגן, משה שמעון אנטוקולסקי וחיים ליב מארקון, ובסופו של דבר סגר את "הכרמל" ב-1880.

לקריאה נוספת
------------

* גדליה אלקושי, "העיתונות העברית בווילנה במאה ה-19", **העבר** יג (תשכ"ו), 59–97; יד (תשכ"ז), 105–152.
* יוסף קלוזנר, **היסטוריה של הספרות העברית החדשה**, כרך ד, ירושלים תשי"ד, עמ' 115–120.
* **מהשכלה לוחמת להשכלה משמרת, מבחר מכתבי רש"י פין**, ערך והקדים מבוא שמואל פיינר, ירושלים תשנ"ג, עמ' 26–36.
* מנוחה גלבוע, **לקסיקון העיתונות העברית במאות השמונה עשרה והתשע עשרה**, ירושלים תשנ"ב, עמ' 157–162.
* שמואל פיינר **מלחמת תרבות, תנועת ההשכלה היהודית במאה ה-19** ירושלים תשע"א, עמ' 207-218.
* גדעון קוץ, **חדשות וקורות הימים, מחקרים בתולדות העיתונות העברית והיהודית**, ירושלים, 2013, (ראו במפתח).

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הכרמל** בוויקישיתוף
* הכרמל באתר הספרייה הלאומית
* **הכרמל** לעיון מקוון באתר "עיתונות יהודית היסטורית" - גרסה בת חיפוש בכל טקסט העיתון
* הכרמל, במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית)
* גדעון קוץ, ‏הכרמל (1860–1880) והדיון בבעיות העיתונות העברית, **קשר** 35, חורף 2007, עמ' 70–73.
* הכרמל באתר "עמלנט" (הקישור אינו פעיל, 26.06.2022)

הערות שוליים
------------

1. ↑  גדליה אלקושי, 'העיתונות העברית בווילנה במאה ה-19', **העבר** יג (תשכ"ו), 88.
**פָּאבוֹ יוּהָנִי הָאבִיקּוֹ** (בפינית: **Paavo Juhani Haavikko**;‏ 25 בינואר 1931 בהלסינקי - 6 באוקטובר 2008 בהלסינקי) היה משורר וסופר פיני, ונחשב לאחד מחשובי המשוררים והסופרים הפינים במאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21.

ביוגרפיה
--------

האביקו נולד, חי כמעט את כל חייו ומת בעיר הולדתו, הלסינקי. ספר הביכורים שלו ראה אור בשנת 1951 ובמשך יותר מחמישים שנות יצירה פרסם עשרות ספרים שכתב. כתביו זיכו אותו בשפע פרסים. האביקו היה גם סופר, מחזאי, איש עסקים ומו"ל. הוא עסק כמעט בכל סוגה ספרותית, אבל עיקר חשיבותו נודע לו בתחום השירה. בחייו פרסם שבעה-עשר ספרי שירה, עשרים ואחד מחזות, עשר יצירות בפרוזה, חמישה קובצי אפוריזמים, חמישה ספרי זיכרונות, ארבעה ספרי היסטוריה ושלושה קובצי מאמרים בענייני אקטואליה. למכלול יצירות אלה אפשר לצרף גם יצירות נוספות של האביקו, למשל ליברית לאופרה, תסכיתים ותסריטים, וכן ספרים שכתב בשיתוף פעולה עם אחרים, ובמקרה כזה מספר ספריו הכולל שהתפרסמו בימי חייו מתקרב לשבעים. אחרי מותו ראו אור בארצו שתי אסופות גדולות של שירתו, והשנייה ביניהן (2014) כוללת את כל שיריו. אסופות שלמות משירתו של האביקו ראו אור גם בתרגום לתשע שפות אחרות. כתבי היוצר שזכה למוניטין גם הרחק מגבולות מולדתו, זיכו אותו בפרסים ספרותיים הן בפינלנד והן בארצות אחרות. בין הפרסים האלה ראויה לציון מיוחד זכייתו שמונה פעמים בפרס המדינה הפינית. להאביקו הוענקו, בין היתר, גם פרס אינו לינו לשירה (1963), פרס נוֹיְשְׁטַדְט לספרות (1984), הפרס הנורדי של האקדמיה השוודית (1993) ופרס אגודת הסופרים הפינים (2008). בישראל התפרסמו אחדים משיריו בעתון 77 (גיליון 113, יוני 1989) ובמדור תרגומי השירה שבאתר האינטרנט של נילי דגן. במרץ של שנת 2022 ראתה אור בעברית, בהוצאת כרמל ובתרגום רמי סערי, אסופה מקיפה מיצירת האביקו ושמה "אצביע בעד האביב".

יצירתו
------

### ספרי שירה

* "הדרכים אל המרחקים" (1951)
* "בלילות הרוח" (1953)
* "המולדת" (1955)
* "העלים עלים" (1958)
* "ארמון החורף" (1959)
* "העצים, כל הירק שלהם" (1966)
* "ארבעה-עשר שליטים" (1970)
* "שירים ממסע צליחת המיצר" (1973)
* "עשרים ועוד אחד" (1974)
* "יין, כתיבה" (1976)
* "אחרי תום הארכה" (1984)
* "באהבה, בזעם" (1985)
* "סדרות על החיים הזורמים מהר" (1987)
* "מאי, הנצחי" (1988)
* "שירי חורף" (1990)
* "על עליונות העצים" (1993)
* "שירי פרוספרו" (2001)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פאבו האביקו** בוויקישיתוף
* "נגד הפשיזם יש להיאבק, כאן ועכשיו", שיר מאת פאבו האביקו בתרגום רמי סערי
* רוני סומק קורא את תרגום רמי סערי לשירו של פאבו האביקו "מנצחים את הגשרים"
* פאבו האביקו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987011066511605171
* BIBSYS: 90094867
* BnF: cb119066390 (data)
* GND: 118972960
* ISNI: 0000 0001 1748 3297
* LCCN: n79074435
* MusicBrainz: 3b1edd7e-3eaf-4c80-a45b-e849f52199c8
* NKC: ola2003191545
* NLA: 35159699
* NLP: a0000002017092
* NSK: 000011576
* NTA: 070897492
* SELIBR: 241127
* SUDOC: 026911604
* Trove: 846409
* VIAF: 19678565
* WorldCat: lccn-n79074435

 |
**מרים אורלסקה** (בפולנית: **Miriam Orleska**;‏ 1900, ורשה – 1943, מחנה ההשמדה טרבלינקה) הייתה שחקנית יהודייה אשר שיחקה בתיאטרון יידיש, ידועה בעיקר בזכות תפקידה כלאה במחזה הדיבוק מאת ש. אנ-סקי.

ביוגרפיה
--------

אורלסקה החלה לשחק בגיל צעיר, ושיחקה את תפקיד דוד בהפקת "מיטן שטרום" של שלום אש בשנתה האחרונה בגימנסיה. היא למדה תיאטרון ב-"Instytucie Pedagogicznym w Warszawie" ו-"Warszawska Szkola Dramatyczna" תחת הלנה הריניוויצ'קה. אלכסנדר זלברוביץ סייע לאורלסקה להקים את הלהקה הווילנאית ב 1919, שבה הופיעה בפולין, רומניה, צרפת, גרמניה, הולנד, בלגיה, אנגליה. היא שיחקה תפקידים במחזות רבים בין היתר "הקמצן" למולייר, "יום ולילה" של ש. אנ-סקי, שדות ירוקים של פרץ הירשביין, בגרסת היידיש של "אוריאל אקוסטה" לקארל גוצקוב ובמחזות של שלום עליכם, ארתור שניצלר, ויוג'ין או'ניל.
אורלסקה ידועה בעיקר בזכות משחקה של לאה בהצגת בכורה העולמית של *הדיבוק* של ש. אנ-סקי בשנת 1920. רוברט מוסיל תיאר את אורלסקה כ"השחקנית היפה ביותר מאז שאליאונורה דוזה הופיעה על הבמה" והוסיף: "רוצים לראות את השחקנית הזו בתפקיד נהדר על במת התיאטרון באירופה, אולי דסדמונה."

(משמאל לימין) נח נחבוש, מרים אורלסקה, ואלכסנדר שטיין מציגים את הדיבוק בהפקת הלהקה הווילנאית. פולין, 1920.
במהלך השואה אורלסקה שיחקה בגטו ורשה בתיאטרון פמינה ולימים "Nowy Teatr Kameralny" היא עבדה גם ב'אליינהילף', ארגון הרווחה היהודי בגטו. היא נרצחה במחנה ההשמדה טרבלינקה בשנת 1943 יחד עם בעלה מרדכי מזו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מרים אורלסקה** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007529012105171
* NLP: a0000003030996
* VIAF: 308265900
* WorldCat: viaf-308265900

 |
**לוקהיד מרטין X-56A** הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) מודולרי, שתוכנן לחקור טכנולוגיות לטיסה בגובה רב ומשך שהיה ממושך (HALE), לשימוש עתידי במטוסי סיור בלתי מאוישים צבאיים, וכן לתרום למחקר הגאלפסטרים X-54.

עיצוב ופיתוח
------------

הכטב"ם שנחשף לראשונה ב-Aviation Week & Space Technology, עוצב על ידי חברת לוקהיד מרטין. הבסיס לעבודה על ה-X-56A שאב השראה מהכטב"מים RQ-3 דארקסטאר ו-RQ-170 סנטינל. התוכנית ביקשה לבנות שני גופי מטוס באורך 2.3 מטר, עם ארבעה סטים מתחלפים של כנפיים שנבנו לטובת טיסות המבחן.

היסטוריה תעופה
--------------

ה-X-56A עשה את טיסה הבכורה שלו ב-26 ביולי 2013, הטיסות מבוצעות מבסיס חיל האוויר אדוארדס ועליו לבצע 20 טיסות מטעם מעבדת המחקר של חיל האוויר, לפני שיועבר לנאס"א לבדיקות נוספות.

| מטוסי ה-X האמריקניים |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| X-1 • ‏X-2 • ‏X-3 • ‏X-4 • ‏X-5 • ‏X-6 • ‏X-7 • ‏X-8 • ‏X-9 • ‏X-10 • ‏X-11 • ‏X-12 • ‏X-13 • ‏X-14 • ‏X-15 • ‏X-16 • ‏X-17 • ‏X-18 • ‏X-19 • ‏X-20 • ‏X-21 • ‏X-22 • ‏X-23 • ‏X-24 • ‏X-25 • ‏X-26 • ‏X-27 • ‏X-28 • ‏X-29 • ‏X-30 • ‏X-31 • ‏X-32 • ‏X-33 • ‏X-34 • ‏X-35 • ‏X-36 • ‏X-37 • ‏X-38 • ‏X-39 • ‏X-40 • ‏X-41 • ‏X-42 • ‏X-43 • ‏X-44 • ‏X-45 • ‏X-46 • ‏X-47 • ‏X-48 • ‏X-49 • ‏X-50 • ‏X-51 • ‏X-53 • ‏X-54 • ‏X-55 • ‏X-56 |

 |

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **לוקהיד מרטין X-56** בוויקישיתוף
**אימברי** (ביפנית: **今治市**) היא עיר במחוז אהימה שבדרום יפן. נכון לשנת 2022, אוכלוסייתה מוערכת בכ-152,000 תושבים בכ-76,000 משקי בית, מה שהופך את אימברי לעיר השנייה בגודלה במחוז. שטח העיר הוא כ-468.19 קילומטרים רבועים.

מבחינה גאוגרפית, אימברי ממוקמת במרכז מחוז אהימה, מול הים הפנימי סטו. מבחינה כלכלית, אימברי נחשבת למרכז תעשייתי חשוב. נכון לשנת 1998, היו בעיר למעלה מ-200 מפעלים לייצור מגבות, המייצרים כ-60% מהמגבות המיוצרות במדינה.

היסטוריה
--------

העיירה אימברי הוקמה ב-15 בדצמבר 1889 לאור הרפורמות במערכת השלטון המקומי ביפן. העיירה התמזגה עם הכפר הייושי ב-11 בפברואר 1920 והפכה לעיר אימאברי. התיעוש התקדם במהירות בתחילת המאה ה-20, עם דגש על תעשיות הטקסטיל ובניית ספינות. העיר הופצצה שלוש פעמים בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה. הפעם הראשונה הייתה ב-24 באפריל 1945 ובה נהרגו 68 אזרחים. הפעם השנייה התרחשה ב-8 במאי ובה נהרגו 29 אזרחים (בעיקר תלמידות התיכון העירוני לבנות). הפעם השלישית הייתה הגדולה ביותר והיא התרחשה ב-5 באוגוסט. במהלכה נהרגו 454 בני אדם ו-80% ממרכז העיר נהרס. העיר שוחזרה במהירות בתקופה שלאחר המלחמה.

ב-16 בינואר 2005 אוחדו כפרים רבים אל תוך העיר.

דמוגרפיה
--------

לפי נתוני מפקד האוכלוסין היפני, אוכלוסיית אימברי נמצאת בירידה מאז שנות ה-80 של המאה ה-20:

* 1920 - 143,218 תושבים
* 1930 - 155,568 תושבים
* 1940 - 156,810 תושבים
* 1950 - 198,109 תושבים
* 1960 - 193,816 תושבים
* 1970 - 189,918 תושבים
* 1980 - 197,818 תושבים
* 1990 - 191,504 תושבים
* 2000 - 180,627 תושבים
* 2010 - 166,532 תושבים

ממשל
----

אימברי מתנהלת באמצעות מודל ראש עיר-מועצה הכולל ראש עיר הנבחר ישירות על ידי התושבים ומועצה בת 28 נציגים. מבחינה לאומית, העיר היא חלק מהמחוז השני של אהימה בבית הנבחרים שבפרלמנט היפני.

ערים תאומות
-----------

* פנמהפנמה פנמה סיטי, פנמה (מ־1977)
* ארצות הבריתארצות הברית לייקלנד, פלורידה, ארצות הברית (מ־1995)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אימברי** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של אימברי (ביפנית)
* אימברי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Imabari population statistics

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* MusicBrainz: b6aa135e-8e68-4724-b15b-0365c4a992c0
* NDL: 00284447
* VIAF: 259002011
* WorldCat: viaf-259002011

 |
**אנה שניידר** (נולדה ב-14 בנובמבר 1947) היא משפטנית ישראלית שהייתה היועצת המשפטית לכנסת ושופטת בבית משפט השלום בירושלים.

חייה
----

אנה שניידר נולדה ב-14 בנובמבר 1947 בפולין. באפריל 1957 עלתה לישראל. ב-1971, כארבע שנים לאחר שסיימה את שירותה הצבאי, סיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. את התמחותה עשתה בפרקליטות מחוז ירושלים ובבית משפט השלום בעיר. בפברואר 1973, לאחר שסיימה את ההתמחות, הוסמכה כעורכת דין והחלה לעבוד בלשכה המשפטית של אגף המכס והמע"מ, שם עבדה עד 1988. בשנים 1989 – 1993 שימשה יועצת משפטית לרשות המיסים – אגף המכס ומע"מ

בין השנים 1994–2001 שימשה יועצת משפטית לוועדת הכספים ולוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת.

בשנת 2001, לאחר שהתקבל חוק המעניק ליועץ המשפטי של הכנסת מעמד עצמאי, המאפשר לו לייצגה בפני ערכאות משפטיות, המליצה ועדה בראשות שופט בית המשפט העליון בדימוס, גבריאל בך על שלושה מועמדים לאיוש התפקיד. יושב ראש הכנסת, אברהם בורג, בחר בשניידר, והיא החליפה בתפקיד את צבי ענבר שפרש לגמלאות.

שניידר התערבה במאבק להוצאת חוקים שאינם תקציביים מחוק ההסדרים, ופרסמה חוות דעת בנושא. בכנס שנערך בשנת 2003 הביעה תסכול רב מכך שחברי הכנסת התעלמו מהמלצתה לפצל את הדיונים בחוק ההסדרים לוועדות הרלוונטיות, אך היא הגנה על הכנסת בדיון שנערך בבג"ץ בעתירת התנועה לאיכות השלטון נגד חוק ההסדרים. בעקבות פרשת ההצבעות הכפולות הקים יושב ראש הכנסת, רובי ריבלין, ועדת בדיקה שכללה את קצין הכנסת יצחק שד"ר ואת שניידר.

שניידר כיהנה גם כחברה בוועדה להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת עד שסיימה תפקידה כיועצת המשפטית והוחלפה בנורית אלשטיין. בשנת 2005 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בירושלים.

בשנת 2008 הוגשה תלונה לנציבות תלונות הציבור על שופטים נגד השופטת שניידר. בתלונה טען המתלונן כי שניידר מתחה עליו ביקורת בפסק הדין לפיה התגלה בפניה "כמי שסימן לעצמו אג'נדה להתעשר על חשבון בעלי בתי הקפה ומכאן תביעותיו המרובות נגדם". הנציבות דחתה את טענת המתלונן בקובעה, כי אין מניעה שבית משפט ימתח בפסק דין ביקורת על צד לדיון, על סמך החומר שלפניו, וכי מדובר בקביעות לגיטימיות שאין הנציבות מתערבת בהן. עם זאת הוער לשניידר, כי ככלל ראוי שבית המשפט יימנע מאמירת דברים פוגעניים, אם אין הדבר דרוש לצורך הכרעה בדין. בנובמבר 2016 פרשה לגמלאות.

כלתה היא העיתונאית טל שניידר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אנה שניידר** בוויקישיתוף
* אנה שניידר, באתר הרשות השופטת

הערות שוליים
------------

1. ↑  נציבות תלונות הציבור על שופטים - דין וחשבון מיוחד למחצית הראשונה לשנת 2008 (1154/07)

| יועצים משפטיים לכנסת |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| צבי ענבר • אנה שניידר • נורית אלשטיין • איל ינון • שגית אפיק |  |

 |
**שרבור-אוקטביל** (בצרפתית: **Cherbourg-Octeville**) היא עיר נמל וקומונה צרפתית במחוז מאנש שבחבל נורמנדי, צרפת.

העיר מורכבת מאיחוד של הערים שרבור ואוקטביל שבוצע ב-28 בפברואר 2000 והודות לו, היא העיר המאוכלסת ביותר במחוז והשנייה בחבל כולו, אחרי קן.  

מנמל העיר יוצאים קווי מעבורת לפורטסמות' שבאנגליה ולאי ג'רזי. כמו כן, שוכן בעיר בסיס גדול ונמל של חיל הים הצרפתי.

היסטוריה
--------

בשנת 56 לספירה כבש צבא רומי בהנהגת קווינטוס טיטוריוס סבינוס את כל חצי האי. העיר הייתה כנראה התיישבות קלטית, אך אין עליה מידע רב. במאה ה-5 עבר האזור לרשות כלוביס הראשון מלך הפרנקים. במאה ה-8 פלשו הוויקינגים לאזור, התיישבו באתר שבו העיר והקימו נמל. במאה ה-9 קיבלו השליטים הוויקינגים הכרה ממלך צרפת שארל התם, במה שנודע לאחר מכן כדוכסות נורמנדיה. לאחר שוויליאם הכובש, דוכס נורמנדי הוכתר למלך אנגליה, נחשבה נורמנדי לחלק מממלכתו. ב-1204 כבש פיליפ השני, מלך צרפת את נורמנדי ואף שבמלחמת מאה השנים החזירו האנגלים לרשותם את העיר, הוא נשאר לבסוף בידי צרפת. ב-1758, במסגרת במלחמת שבע השנים כבשו האנגלים את העיר שוב והרסו חלקים ממנה. במלחמות הנפוליאוניות בוצר הנמל מחשש לתקיפה אנגלית, כולל בניית מכשולים תת-ימיים.  

במלחמת העולם השנייה הייתה העיר תחת שלטון הגרמנים בצרפת של וישי והם ביצרו את החוף כחלק ממערך הביצורים שכונה החומה האטלנטית, ונועד למניעת פלישה מכיוון אנגליה. לאחר הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, עשו בעלות הברית מאמצים לכבוש את העיר במהירות במטרה להשתמש בנמל שלה להזרמת כוחות ואספקה נוספים. כיבוש העיר הסתיים ב-30 ביוני 1944.

גאוגרפיה
--------

העיר נמצאת לחופו הצפוני של חצי האי קוטנטן שבולט מהיבשת לתוך תעלת למאנש ובין שני כפים שמהווים הגנה טבעית לנמל. מרחקה מפריז הוא 331 ק"מ, והכביש המהיר N13 מחבר ביניהן. מרחקה מבירת החבל, קן, הוא 123 ק"מ והגישה אליה היא באותו כביש.

האקלים בעיר ממוזג והקרבה לאוקיינוס האטלנטי גורמת ללחות גבוהה ולבריזה חזקה. הטמפרטורה הממוצעת היא: בפברואר (החודש הקר)‏ 6.8 °C ובאוגוסט (החודש החם)‏ 16.7 °C. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 692.3 מ"מ.

ערים תאומות
-----------

לשרבור ארבע ערים תאומות:

* אנגליהאנגליה פול, אנגליה
* צ'אדצ'אד סאר, צ'אד
* רומניהרומניה דבה, רומניה
* גרמניהגרמניה ברמרהאפן, גרמניה

ראו גם
------

* ספינות שרבורג
* מטריות שרבורג

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שרבור** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של שרבור

הערות שוליים
------------

1. ↑  מחוף יוטה לשרבור באתר ההיסטוריה של צבא ארצות הברית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007473875705171
* BNE: XX5588856
* BnF: cb119433080 (data)
* GND: 10100500-3
* ISNI: 0000 0001 2192 4796
* MusicBrainz: 8e23b956-293b-44f7-ac88-76ac83ce82e3
* NKC: ge1064096
* VIAF: 170113748
* WorldCat: lccn-no2009097389

 |
**לעצטע נייעס** (בכתיב יידיש תקני: **לעצטע נײַעס**; 'חדשות אחרונות', או 'ידיעות אחרונות') היה עיתון ישראלי ביידיש שהופיע בשנים 1949–2006.

מייסד העיתון ועורכו הראשון היה מרדכי צאנין. בשנת 1949 החל צאנין לפרסם שבועון מאויר בשם "אילוסטרירטער וואָכענבלאט"; לאחר שצה"ל הפסיק לקנות ממנו גיליונות, החל בנובמבר 1949 לפרסם את "לעצטע נייעס". ב-1950 קיבל רישיון להוציא את העיתון פעמיים בשבוע, וב-1951 שלוש פעמים בשבוע. משרד הפנים סירב להתיר לו לפרסם את העיתון כיומון, על רקע ההתנגדות העזה ליידיש במדינת ישראל הצעירה שניסתה להטמיע את העברית כשפה המדוברת. במשך כמה שנים פרסם צאנין את "לעצטע נייעס" ועיתון נוסף, "היינטיקע נייעס" (חדשות יומיות), כל אחד מהם שלוש פעמים בשבוע לסירוגין, בהעלמת עין מצד השלטונות. ב-1957 קיבל צאנין אישור להוציא את "לעצטע נייעס" כיומון.

"לעצטע נייעס" המשיך להופיע והפך לעיתון פופולרי בקרב קוראי היידיש בישראל. בני מר כתב:

> 
> עיתוני היידיש של צאנין לא רק ביטאו את עולמם של דוברי השפה, אלא גם עזרו להם להשתלב בפועל במדינה: צאנין עצמו טיפל בעולים החדשים ועזר להם לפתור את בעיותיהם הפרטיות והציבוריות. "העיתון הזה היה לנו, לניצולי השואה, התחלה חדשה", אומר יצחק לודן [מעיתונאי לעצטע נייעס]. "הרגשנו שאנחנו צומחים פה אתו מחדש".
> 
> 
> 
> 

צאנין מכר ב-1960 את העיתון ל"החברה המאוחדת לפרסומים והדפסות" שהייתה שייכת למפא"י, אך המשיך לערוך אותו עד 1977. במשך השנים החליף העיתון בעלים ועורכים, בין יתר העורכים ניתן למנות את העורכים דב שטולבך ואחריו אבי נדרה. עם התמעטות מספר קוראי היידיש הפך העיתון בחזרה לשבועון, ולבסוף נסגר ביולי 2006.

לקריאה נוספת
------------

* Drucker Bar-Am, G. "The Holy Tongue and the Tongue of the Martyrs: The Eichmann Trial as Reflected in Letste Nayes" Dapim: Studies on the Holocaust 28:1 (2014), p. 17-37.

קישורים חיצוניים
----------------

* יותם פלדמן, תל אביב: בבל, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2005
* בני מר, מייסד עיתונות היידיש בישראל, מרדכי צאנין, מת בגיל 103, באתר הארץ, 6 בפברואר 2009

* Rachel Rojanski, The Status of Yiddish in Israel, 1948-1951: An Overview, in *The Mendele Review*, February 2005

הערות שוליים
------------

1. ↑  "תל אביב: בבל". *הארץ*. 2005-09-08. נבדק ב-2022-04-25.

| דגל ישראלדגל ישראל עיתונים יומיים בישראל |
| --- |
| עיתונים כלליים בתשלום | הארץ • ידיעות אחרונות • מעריב השבוע |
| עיתונים כלליים בחינם | ידיעות אחרונות (גרסה מקוצרת) • ישראל היום • מעריב הבוקר |
| כלכלה ועסקים | גלובס • כלכליסט • TheMarker |
| המגזר החרדי | המבשר • המודיע • הפלס • יתד נאמן |
| יומונים ושבועונים ברוסית | נאשה סטראנה • נובוסטי נדלי |
| עיתונים בשפות נוספות | אל-איתיחאד (בערבית) • ג'רוזלם פוסט (באנגלית) • הניו יורק טיימס הבינלאומי (באנגלית) |
| יומונים שהפכו לתקופונים | מקור ראשון |
| עיתונים שנסגרו | 24 דקות • דבר • הבקר • היום • הצופה • וסטי (ברוסית) • זמנים • חדשות • חרות • טלגרף • יום חדש • ישראלי • למרחב • מעריב • על המשמר • קול העם • שערים • חדשות ישראל (בגרמנית) • לעצטע נייעס (ביידיש) • רוסקי איזראילטיאנין (ברוסית) |
**פלליו** (באנגלית: **USS Peleliu**) הייתה אוניית סער אמפיבית של צי ארצות הברית, אשר נקראה על שם "הקרב על פלליו" במלחמת העולם השנייה. פלליו הוכנסה לשירות פעיל בשנת 1980, והשתתפה במספר מבצעים ביניהם פינוי חיילים מבסיס חיל הים האמריקאי בסוביק בעקבות התפרצות הר הגעש פינטובו כמו כן השתתפה בפעולות במסגרת כוח ההתערבות הבינלאומי במזרח טימור והשותפות הפסיפית, והעניקה סיוע במהלך השיטפונות בפקיסטן ב-2010. היא הוצאה משימוש ב-31 במרץ 2015, בסן דייגו, קליפורניה. היא נגררה אל נמל פרל הארבור שבהוואי, ונמצאת בצי העתודה לצד "טאראווה", למקרה שיתעורר בה צורך.

תכנון ובנייה
------------

פלליו הוזמנה ב-6 בנובמבר 1970, אולם הבנייה החלה רק ב-12 בנובמבר 1976. השם המקורי שלה היה אמור להיות USS *Khe Sanh* ומאוחר יותר USS *Da Nang* רק בסוף הוחלט על השם "פלליו", על שם הקרב על פלליו במלחמת העולם השנייה. פלליו נבנתה בידי חברת ייצור הספינות "ליטון תעשיות", במספנת אינגלס בעיר פסקגולה שבמיסיסיפי. האונייה הושקה ב-25 בנובמבר 1978, בחסותה של פגי הייוורד, אשתו של ראש המבצעים הימיים דאז, תומאס הייוורד. פלליו הוכנסה לשירות פעיל ב-3 במאי 1980.

היסטוריה מבצעית
---------------

לאחר רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-17 באוקטובר 1989, פלליו הייתה אחת מ-24 מאוניות חיל הים האמריקני שהעניקו סיוע. פלליו העניקה מחסה ל-300 ניצולים, וסיפקה סיוע אווירי ממסוק. בשנה שלאחר מכן הספינה השתתפה במספר תמרונים בינלאומיים עם מדינות מזרח-אסייתיות. היא נותרה בעתודה בזמן מלחמת המפרץ, ולם ב-15 ביוני 1991 היא הוזעקה לפיליפינים עקב התפרצותו של הר הגעש פינטובו. פלליו סייעה לפנות את החיילים ואנשי הצוות האמריקים מבסיס חיל הים האמריקאי בסוביק, וכן פינתה את רוב היולדות מבית החולים המקומי. מספר לידות אירעו על סיפונה של פלליו.

פלליו לקחה חלק במספר מבצעים, ביניהם "מבצע החזרת התקווה" בסומליה בשנת 1994. באותה שנה היא עגנה גם באי פלליו שבו התרחש הקרב על פלליו של שמו נקראה האונייה. באוקטובר 1999 לקחה המשימה חלק במבצעים במזרח טימור כחלק מכוח ההתערבות הבינלאומי במזרח טימור, בהנהגת אוסטרליה. בזמן פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001, שהתה האונייה בנמל דרווין שבאוסטרליה. לאחר ההתקפות פלליו נשלחה אל הים הערבי, ובהמשך הובילה כוחות מרינס לאפגניסטן במסגרת מבצע חירות מתמשכת. הטרוריסט האמריקאי-מוסלמי ג'ון ווקר-לינד, הובא אל ארצות הברית על הפלליו, והוא נחקר עליה והודה בפשעיו.

פלליו לקחה חלק במספר פעולות הומניטריות במסגרת השותפות הפסיפית, בשנת 2007.שנה לאחר מכן לקחה פלליו חלק נכבד במאבק נגד הפיראטים במפרץ עדן. בשנת 2010 היא נשלחה לנמל קראצ'י בפקיסטן, וסייעה לחלץ אנשים במהלך השיטפונות הגדולים במדינה באותה שנה.

ב-31 במרץ 2015, לאחר 34 שנות שירות, 17 פריסות, ושיט של למעלה מ-1.6 מיליון ק"מ, הושבתה פלליו בנמל סן דייגו שבקליפורניה. האונייה נגררה אל פרל הארבור שבהוואי, ונמצאת כיום בצי העתודה הפעילה לצד USS טאראווה למקרה שיתעורר בה צורך.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פלליו** בוויקישיתוף
* USS פלליו באתר הבית של הצי האמריקאי (באנגלית)
* USS Peleliu history at U.S. Carriers (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  US Navy decommissions USS Peleliu
2. ↑  USS Peleliu to be Decommissioned After Nearly 35 Years of Service
חוסה אמיליו פצ'קו
**חוסה אמיליו פצ'קו** (בספרדית: **José Emilio Pacheco**; ‏30 ביוני 1939 – 26 בינואר 2014) היה משורר, סופר ומתרגם מקסיקני.

ביוגרפיה
--------

פצ'קו נולד במקסיקו סיטי. הוא החל לכתוב לעיתונים ומגזינים עוד בהיותו תלמיד בבית הספר והמשיך בכך בעת לימודיו באוניברסיטה. אביו שהיה עורך-דין ונוטריון יעץ לבנו ללמוד משפטים כדי שיוכל באחד הימים לתפוס את מקומו במשרד עורכי הדין ולא יהיה תלוי בשכרו כסופר, אך פצ'קו, שחשש מכך שיגיע למצב בו יאלץ אותו עיסוקו לדכא את השכבות החלשות, עבר ללמוד פילולוגיה. כבר בגיל 19, בעת שהיה סטודנט, החל פצ'קו את עבודתו הבלתי נלאית כמבקר, עורך, בעל טור ומוציא לאור של כתבי עת מקסיקנים לתרבות ולספרות, בהם: 'Estaciones', 'Diálogos', 'Plural' ו- 'Vuelta', כמו גם מוספים לספרות ולתרבות בעיתונים 'Proceso', '¡Siempre!', 'El Heraldo de México' ו-'Excelsior'.

פצ'קו לימד ספרות באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו (UNAM), מהאוניברסיטאות המובילות בדרום אמריקה, וכן באוניברסיטת מרילנד בארצות הברית ובאוניברסיטת אסקס בבריטניה. חתן פרס לורקה לשירה (2005) ופרס סרוונטס לשנת 2009.

עבודתו הייתה בארבעה תחומים: שירה, מסות, תרגום ופרוזה כשהתחום הבולט ביותר הוא השירה. ביצירתו בולט הניסיון לקשר בין העולם הממשי לבין העולם האידיאלי. יש המוצאים קווי דמיון בין יצירתו של פצ'קו ויצירתו של המשורר הארגנטינאי רוברטו ז'וארוס (אנ'), במיוחד בשירה המדויקת, בעצמאות מכל קבוצה ותנועה ספרותית ובסלידה מתעשיית הספרות. פצ'קו פרסם, בין השאר, את הספרים: "הרוח הרחוקה" (1963), "הפסקת האש" (1966), "תלך ולא תשוב" (1969), "מחוץ לתמונה" (1976), "אל תשאל אותי איך עובר הזמן" (1977) ו"מאז" (1980).

לעברית תרגמו משירת פצ'קו רמי סערי וערן צלגוב.

נפטר בינואר 2014 כתוצאה מדום לב.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **חוסה אמיליו פצ'קו** בוויקישיתוף
* "לילה ושלג" ו"האש", שניים משירי פצ'קו בתרגום רמי סערי,
* José Emilio Pacheco, באתר פסטיבל ברלין הבינלאומי לספרות (באנגלית)
* חוסה אמיליו פצ'קו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3 4  José Emilio Pacheco, באתר פסטיבל ברלין הבינלאומי לספרות (באנגלית)
2. ↑  עכבר העיר אונליין, פרס סרוונטס יוענק לחוסה אמיליו פצ'קו, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2009

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007319673805171
* BIBSYS: 90062107
* BNE: XX102987
* BnF: cb11918354r (data)
* CANTIC: a10133586
* CiNii: DA0591377X
* GND: 118860682
* ISNI: 0000 0001 0936 2460
* LCCN: n50051555
* LNB: 000235804
* NDL: 00802935
* NKC: kup20020000073409
* NLG: 70944
* NTA: 071460756
* SNAC: w6jd4vxw
* SUDOC: 027055140
* VIAF: 112087397
* WorldCat: lccn-n50051555

 |
**רביעיית המיתרים מספר 7** מאת בטהובן בפה מז'ור, היא הרביעייה הראשונה מתוך שלוש הרביעיות אופוס 59 אשר מכונות גם "רביעיות רזומובסקי" על שם מושא ההקדשה. הקובץ כולו פורסם בשנת 1806.
הרביעייה כוללת ארבעה פרקים:

1. אלגרו בפה מז'ור
2. אלגרטו ויוצ'ה א סמפרה סקרצנדו בסי במול מז'ור
3. אדאג'יו מולטו א מסטו בפה מינור, אטאקה לפה מז'ור
4. אלגרו בפה מז'ור

אופוס 59 המכונה "רזומובסקי" הוקדש עבור הנסיך אנדראס רזומובסקי, השגריר הרוסי בווינה דאז. זו גם הרביעייה הראשונה מבין רביעיות תקופת הביניים של בטהובן, המסמלות התפתחות בסגנונו, בהשוואה לרביעיותיו המוקדמות, אופוס 18.
ההבדל הניכר ביותר הוא שרביעייה זו נמשכת מעל 40 דקות והיא בעלת רוחב יריעה ומורכבות שכמותן עדיין לא נראו במוזיקה הקאמרית, בעוד שש הרביעיות המוקדמות של בטהובן נמשכו כ 25-30 דקות בלבד והיו בעלות אופי קליל יותר.

פרקי הרביעייה
-------------

**הפרק הראשון** מהווה פתיחה מרשימה בצורת סונאטה עם פוגטו בפיתוח. הוא נמשך כ-12 דקות, למרות שהוא חסר את החזרה המסורתית על תצוגת הנושאים.

**הפרק השני** ברביעייה הוא באופן לא שיגרתי, פרק לא-איטי. הופעה של פרק איטי כפרק שלישי בצורה רב פרקית מתרחשת לרוב כאשר הפרק הראשון ארוך במיוחד ובעל אופי רציני, כפי שקורה בפרק הראשון ברביעייה זו. לכן הפרק השני קליל יותר באופיו על מנת לאזן בין הפרקים הרציניים לבין הפרקים הקלילים. הפרק השני היצירה הוא בעל מאפיינים ברורים של סקרצו אך לא מתווה בצורה רשמית כסקרצו בעל הצורה התלת-חלקית או החמש-חלקית המקובלת. קטע הביניים בסקרצו, הטריו אינו מופיע כחטיבה מופרדת במובהק, אך ישנן שתי הופעות של קטע ביניים זהה בעל אופי שונה משאר הפרק אשר מתפקדים כטריו. מדובר באחד מהפרקים יוצאי הדופן של התקופה האמצעית של בטהובן אשר ניתן להגדירו אם כן כסקרצו חופשי.

**הפרק השלישי** האיטי גם הוא בצורת סונאטה, עשיר בתוכן אך ללא פיתוח (לרוב מתייחסית לצורת סונאטה ללא פיתוח מובהק כאל "סונאטינה").

**הפרק הרביעי** הוא פרק מהיר אשר נושאו הראשי כתוב על פי מנגינה רוסית ידועה. ניתן להניח שהדבר נעשה כניסיון לרצות את הקומיסר הרוסי.

ראו גם
------

* רביעיית מיתרים מס' 4 של בטהובן

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **רביעיית מיתרים מס' 7 של בטהובן** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb14821216p (data)
* CANTIC: a1221372x
* GND: 300015968
* LCCN: no91026355
* MusicBrainz work: 9833ed4b-e167-40c5-8ef4-6775bed7444e
* NLA: 35803161
* SUDOC: 092892515
* VIAF: 3102149489093193810000
* WorldCat (עם VIAF): 3102149489093193810000

 |
עמודי השער של רחוב סימטה פלונית
לוחית הסבר על פסל האריה בסמטה פלונית
**סמטה פלונית וסמטה אלמונית** הן שתי סמטאות קטנות, המקבילות זו לזו, ויוצאות מרחוב המלך ג'ורג' במרכז העיר תל אביב.

הסמטאות, אשר מחוברות זו לזו בצידן המזרחי, נבנו בשנת 1922 בסגנון האקלקטי. הסמטאות הפכו עם השנים למרכז תרבותי והן מהוות את מקום משכנם של בוטיקים אופנתיים, גלריית פלונית לאומנות ומרכז אינדימדיה הישראלי.

מקור השם
--------

בפסקה זו אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים. 
שמן של הסמטאות כרוך זה בזה ומסורת של אגדות אורבניות ניסו לבאר את שם הסמטאות. לפי אחת המעשיות מאיר גצל שפירא, בונה הבתים בסמטאות, ביקש לקרוא לאחת הסמטאות על שמו (ולפי גרסה אחרת, על שם רעייתו, סוניה) אך ראש העירייה, מאיר דיזנגוף לא ראה זאת בעין יפה. בסופו של דבר, החליט דיזנגוף לשנות את שמותיהן של הסמטאות כך שיהוו אי-הנצחה מושלמת לשמו של שפירא: האחת תקרא סמטה אלמונית, והשנייה סמטה פלונית. חלק מהסיפורים גורסים כי המחלוקת יושבה במחלקת שמות הרחובות, שם הוצע השם כשם זמני אשר הפך לקבוע.

פסל האריה
---------

בקצה סמטה פלונית ניצב פסל אריה מבטון, אשר שוררת מחלוקת סביב זהות יוצרו. קרוב לוודאי שהפַסָל היה יעקב דב גורדון והוא נעזר בפסל חיים כץ. טוען נוסף הוא הפסל משה נימובסקי. הפסל הוזמן על ידי מייסד הרחובות מאיר גצל שפירא כמחווה לאשתו. הפסל היה מוזנח, לסת האריה נשברה והוא נצבע על ידי חברת פרסומת בצבע ברונזה. עיריית תל אביב יזמה את שיקום הפסל שכלל תיקון הלסת, הזנב, השבת הצבע מקורי בשיטת התזה וקביעת שלט הנצחה לפסלים גורדון וכץ.

עמודי השער
----------

בתחילת רחוב סמטה פלונית ישנם שני עמודי בטון אפורים בצורת אובליסקים, שהיו בעבר עמודיו של שער הרחוב.

בתרבות
------

* פסל האריה וסמטה פלונית מופיעים על עטיפת האלבום הייתי פעם ילד של אריק איינשטיין ויוני רכטר.
* הסמטאות ופסל האריה מוזכרים בסיפור "השיעור לפסנתר" בספרו של שבתי טבת, "יומנים מאתמול".
* הסמטאות ופסל האריה מוזכרות בסדרת הילדים המבוססת על ספרם של גיורא חמיצר "רוני ותום".

גלריה
-----

* מבט אל סמטה פלונית 7, הבניין האחרון ברחוב, הבנוי בסגנון אקלקטימבט אל סמטה פלונית 7, הבניין האחרון ברחוב, הבנוי בסגנון אקלקטי
* פסל האריה שבקצה סמטה פלונית לפני שיקומופסל האריה שבקצה סמטה פלונית לפני שיקומו
* האריה מהצדהאריה מהצד

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סמטה פלונית** בוויקישיתוף
* שיפוץ פסל האריה, סרטון באתר יוטיוב
* שיפוץ פסל האריה, באתר עיריית תל אביב
* פינות בעיר: סמטה פלונית, דבר, 30 במרץ 1962
* סמטה פלונית וסמטה אלמונית, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"

הערות שוליים
------------

1. ↑  הילה טוב, בלדה לסמטה פלונית, באתר ynet, 23 ביוני 2005
**mynet** הוא שמם של אתר חדשות ואפליקציית מובייל המופעלים בידי חברת "ידיעות תקשורת", זרוע המקומונים של קבוצת "ידיעות אחרונות".

היסטוריה
--------

בשנת 2008 הקימו העורך הראשי של ynet, יון פדר, והעורכת הראשית של ידיעות תקשורת, יעל אדמוני, ערוץ חדשות מקומיות בשם mynet. השם שנבחר מורכב מהלחם בסיסים של המילים my ו-ynet, המבטאות את הרעיון לספק שירות חדשות "אישי" שיביא לתושבים עדכונים וידיעות מהסביבה המקומית שלהם.

תחילה, האתר הוגש בפלטפורמה של ערוץ משנה של ynet, שריכז ידיעות מהערים השונות. בשלוש השנים הראשונות, העורך הראשי של האתר היה העיתונאי נועם רשף. עם עזיבתו בשנת 2011, מונה גיא בניוביץ' לתפקיד העורך הראשי.

בשנת 2017 עברה רשת mynet תהליך מיתוג ועיצוב-מחדש והפכה לאתר חדשות עצמאי, שתחתיו פועלים 19 אתרי חדשות משניים והוא מפעיל מערכת כתבים, עורכים וצלמים משלו.

בשנת 2019 השיקה הרשת אפליקציה חדשה שפותחה על ידי "ידיעות טכנולוגיות", הזרוע הדיגיטלית של "ידיעות אחרונות", ומנגישה את תוכני האתר למשתמשי הטלפונים הסלולריים.

תוכני האתר
----------

האתר מספק חדשות מקומיות במגוון תחומים: פוליטיקה, ספורט, תרבות, חינוך, בריאות, נדל"ן, רכילות, פנאי ואוכל. כמו כן, במהלך השנה משיק האתר מספר פרויקטים גדולים השמים דגש על קידום עסקים קטנים ועצמאיים.

מבנה ותפעול
-----------

דסק החדשות המרכזי של mynet ממוקם בבית ידיעות אחרונות בראשון לציון וממנו נערכים מרבית אתרי הרשת. אתר "mynet ירושלים" ואתר "mynet קריות" מתופעלים ממערכות הממוקמות בערים עצמן.
נכון ל-2023, ברשת mynet ישנם 19 אתרים מקומיים, המתופעלים על ידי כ-30 עורכים וכתבים ברחבי הארץ:

* mynet ירושלים
* mynet קריות
* mynet באר שבע והנגב
* mynet חיפה
* mynet פתח תקווה
* mynet ראשון לציון
* mynet רחובות
* mynet נתניה
* mynet חולון
* mynet חדרה
* mynet בת ים
* mynet העמק
* mynet כפר סבא
* mynet מודיעין
* mynet הרצליה
* mynet רעננה
* mynet הוד השרון
* mynet ראש העין
* mynet קיבוץ

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של Mynet
* 

* Mynet, סרטונים בערוץ היוטיוב
* נתוני גלישה מוערכים, באתר SimilarWeb

הערות שוליים
------------

1. ↑  ליאור ליברובסקי, הערוץ, מהלך משותף עם רשת מקומוני 'ידיעות תקשורת', יפרסם חדשות, מידע ושירותים על בסיס גאוגרפי שיגיעו מ-10 מערכות אינטרנט אזוריות, באתר ביזפורטל, 30 ביולי 2008
2. ↑  mynet: האתר המקומי שלכם, באתר ynet, 24 בפברואר 2009
3. ↑  מעיין כהן, ynet וידיעות תקשורת ישתפו פעולה בערוץ מקומי, באתר הארץ, 5 ביוני 2008
4. ↑  אמילי גרינצווייג‏, נועם רשף, עורך mynet, עוזב, באתר וואלה!‏, 2 בינואר 2011
5. ↑  ענת קם‏, מתיחת פנים מקומית, באתר וואלה!‏, 1 ביולי 2009
6. ↑  ynet (2018-03-18). "אלף עסקים ב-13 ערים: הפרויקט של mynet ו-Google הסתיים בהצלחה". *Ynet*. נבדק ב-2021-10-27.
**כיפת התגליות** (באנגלית: **Dome of Discovery**) הייתה מבנה בצורת כיפה ששימש כמבנה המרכזי של פסטיבל בריטניה. המבנה הוקם לצורך הפסטיבל בשנת 1951 ונהרס בתום הפסטיבל.

המבנה
-----

המבנה תוכנן על ידי האדריכל ראלף טאבס ומוקם באזור סאות' בנק על הגדה הדרומית של נהר התמזה. סייעו בהקמת המבנה ד"ר אולג קרנסקי וגילברט רוברטס (אשר לימים קיבל תואר אבירות) מחברת ההנדסה פרימן פוקס ושות' (Freeman Fox and Partners).

קוטרה של הכיפה היה 111 מטרים, וגובהה 28 מטרים. בעת בנייתה הייתה הכיפה הגדולה בעולם. המבנה הוקם מבטון ואלומיניום בסגנון מודרניסטי. במבנה הוצגו מרבית התערוכות והמוצגים של הפסטיבל על פני מספר מפלסים. התמה המרכזית של מוצגי המבנה הייתה תמות של תגליות, והמוצגים הוצגו לפי נושאים: עולם החי, הקטבים, הים, כדור הארץ, פיזיקה, האדמה, השמים והחלל החיצון.

בסמוך למבנה עמד מגדל הסקיילון, והכיפה והסקיילון יחד הפכו לסמלי פסטיבל בריטניה ולמעשה הפכו את הסגנון המודרני לסגנון פופולרי בבריטניה, אף שלא היה נפוץ קודם למלחמת העולם השנייה.

בתום התערוכה נהרסה הכיפה וחלקיה נמכרו לשימוש חוזר. 

באתר בו עמד מבנה הכיפה הוקמו גני היובל, ושם עומד כיום הלונדון איי.

ראו גם
------

* סקיילון
* כיפת המילניום

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **כיפת התגליות** בוויקישיתוף
* תמונת בניית הכיפה(הקישור אינו פעיל)
* סיור בכיפה
**לואיסה פוטורנסקי** (בספרדית: **Luisa Futoransky**; נולדה ב-5 בינואר 1939) היא משוררת וסופרת ארגנטינאית ממוצא יהודי.

ביוגרפיה
--------

לואיסה פוטורנסקי נולדה בבירת ארגנטינה, בואנוס איירס. בין השנים 1953 ו-1961 למדה מוזיקה בקונסרבטוריון העירוני של עיר הולדתה, ובין השנים 1965 ו-1968, במקביל ללימודי משפטים, למדה שירה אנגלו-סקסונית עתיקה ועכשווית בהנחייתו של חורחה לואיס בורחס בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת בואנוס איירס. בשנת 1967 סיימה את חוק לימודיה בפקולטה למשפטים והוסמכה לעבוד כעורכת דין. לאחר הסמכתה זכתה במלגה מארצות הברית ועברה קורס השתלמות בספרות באוניברסיטת איווה. פוטורנסקי שרוב משפחתה עלתה ארצה ביקרה פעמים אחדות בישראל וחייתה תקופות ממושכות באיטליה, בסין וביפן, עד אשר השתקעה בפריז בשנת 1981, עיר שבה עבדה במרכז ז'ורז' פומפידו ובסוכנות הידיעות הצרפתית כמתרגמת, כמתורגמנית וכעורכת עד פרישתה לגמלאות. ביותר מעשרים הספרים שכתבה, מחשבותיה המעמיקות והמקוריות משקפות נאמנה את העושר התרבותי, הלשוני והרוחני העצום שצברה במשך מסעותיה ונדודיה שארכו חלק ניכר משנות חייה, ולא בכדי היא זכתה הן למלגות והן לפרסים ספרותיים יוקרתיים לא רק בארגנטינה ובארצות הברית, אלא גם בספרד ובצרפת. פוטורנסקי גם עסקה בתרגום לספרדית ותרגמה, בין השאר, מיצירותיהם של יערה בן-דוד ומנחם פאלק.

### תרגום שירתה לעברית

ראשוני שיריה של פוטורנסקי תורגמו לעברית כבר בסוף שנות התשעים של המאה העשרים, ואחדים מהם פורסמו בספר "השירים", אסופה של פסטיבל המשוררים הבינלאומי שנערך בירושלים בשנת 1997. האסופה ראתה אור באותה שנה בידיעות ספרים ובעריכת ויויאן אדן ודן דאור, ועמודים 130–137 בה כוללים שירים מאת פוטורנסקי הן בספרדית, שפת המקור, והן בתרגום לעברית. שירים נוספים מאת פוטורנסקי תורגמו לעברית בשני העשורים שלאחר מכן, אבל ספר שלם משירתה טרם ראה אור בתרגום לעברית, אף כי שיריה תורגמו לשפות רבות ובכללן אנגלית, גרמנית וצרפתית.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **לואיסה פוטורנסקי** בוויקישיתוף
* "דיוקן עצמי", שיר מאת לואיסה פוטורנסקי בתרגום רמי סערי
* "לואיסה מברטן, שיר מאת לואיסה פוטורנסקי בתרגום רמי סערי
* "הננסת", שיר מאת לואיסה פוטורנסקי בתרגום רמי סערי
* "שיניים", שיר מאת לואיסה פוטורנסקי בתרגום רמי סערי
* "חמציץ", שיר מאת לואיסה פוטורנסקי בתרגום רמי סערי
* "מלחמת שוורים", שיר מאת לואיסה פוטורנסקי בתרגום רמי סערי
* "מזל גדי - ויה דולורוזה 1969", שיר מאת לואיסה פוטורנסקי בתרגום רמי סערי
* "לגימה חריפה", שיר מאת לואיסה פוטורנסקי בתרגום רמי סערי
* השיר "דלוס, הלוך וחזור" מאת לואיסה פוטורנסקי באתר שבעריכת נילי דגן, תרגם מספרדית: רמי סערי, 18 בנובמבר 2021
* אתר למנויים בלבד לואיסה פוטורנסקי, שיר: **תּוֹר הַזָּהָב, תּוֹר הַכֶּסֶף, תּוֹר הַזֶּבֶל**, באתר הארץ, תירגם מספרדית רמי סערי, 26 בינואר 2023

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007261418205171
* BIBSYS: 90740936
* BNE: XX917876
* BnF: cb120151991 (data)
* CiNii: DA08790381
* GND: 120114569
* ISNI: 0000 0000 8127 2550
* LCCN: n87138783
* NTA: 072738863
* RERO: 02-A003270415
* SUDOC: 02828478X
* VIAF: 49236278
* WorldCat: lccn-n87138783

 |