recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**STS-41-G** הייתה המשימה ה-13 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א. והמשימה השישית של מעבורת החלל צ'לנג'ר.
המשימה הייתה השנייה שנחתה הישר במרכז החלל קנדי, פלורידה.

צוות
----

* **מפקד המשימה:**ארצות הבריתארצות הברית רוברט קריפן (Robert Crippen)
* **טייס:**ארצות הבריתארצות הברית ג'ון מקברייד (Jon A. McBride)
* **מומחית משימה:**ארצות הבריתארצות הברית קתרין סאליבן (Kathryn D. Sullivan)
* **מומחית משימה:**ארצות הבריתארצות הברית סאלי רייד (Sally K. Ride)
* **מומחה משימה:**ארצות הבריתארצות הברית דייוויד ליסטמה (David C. Leestma)
* **מומחה מטען:**קנדהקנדה מארק גרנאו (Marc Garneau)
* **מומחה מטען:**ארצות הבריתארצות הבריתאוסטרליהאוסטרליהפול סקאלי-פאואר (Paul D. Scully-Power)

### צוות גיבוי

* **מומחה מטען:** רוברט טריסק (Robert Thirsk)

המשימה
------

משימה זו של הצ'לנג'ר שוגרה ללא תקלות ב-5 באוקטובר 1984 בשעה 7:03 בבוקר, לפי שעון מזרח ארצות הברית.

על סיפונה של המעבורת היו 7 חברי צוות - המספר הרב ביותר של אנשי צוות עד אותה תקופה בטיסה בודדת.
חברי הצוות על המעבורת כללו את מפקד המשימה, רוברט קריפן שהייתה זו טיסתו ה-4 בתוכנית מעבורות החלל ושהשתתף בעבר בטיסת STS-7, STS-1 ו-STS-41-C, הטייס ג'ון מקברייד, שלושת מומחי המשימה קתרין סוליבן, סאלי רייד ודייוויד ליסטמה ושני מומחי המטען פול סקולי-פאואר ומארק גרנאו, האזרח הקנדי הראשון שהשתתף בתוכנית המעבורות. זו הייתה הפעם הראשונה ששתי נשים משתתפות יחד באותה המשימה. האסטרונאוטית, קתרין סוליבן, הייתה לאישה הראשונה שמבצעת הליכת חלל, כשהיא ושותפה דייוויד ליסטמה ביצעו הליכת חלל של 3 שעות.

9 שעות לאחר השיגור, נפרס בהצלחה והוצב במקומו הלוויין שמודד את הקרינה על-פני כדור הארץ (Earth Radiation Budget Satellite) בעזרת זרוע ה-RMS. לוויין זה שמשקלו 2307 ק"ג היה הראשון בסדרה של שלושה לוויינים שמודדים את הקרינה המתקבלת מהשמש והחלל.

משימה נוספת שבוצעה היא תפעול ה-Shuttle Imaging Radar-B או בקיצור SIR-B.‏ SIR-B, היה חלק ממטען הניסוי OSTA-3 וכלל מצלמה שתצלם את כדור-הארץ. מצלמה נוספת MAPS מדדה את כמות זיהום האוויר.

מומחה המטען סקולי-פאואר, שהועסק על ידי מעבדת המחקר של הצי, ביצע שורה של ניסויים הקשורים לאוקיינוגרפיה תצפיתית. גרנאו הקנדי ביצע מספר ניסויים עבור ממשלת קנדה הקשורים ברפואה, אטמוספירה, אקלים, חומרים וניסויים רובוטיים.

STS-41-G, נחתה ב-13 באוקטובר 1984 בשעה 12:26 לפי שעון מזרח ארצות הברית (לאחר 8 ימים, 5 שעות 23 דקות ו-33 שניות) והייתה למשימה השנייה שנוחתת במרכז החלל קנדי.

ראו גם
------

* משימות מעבורות החלל

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **STS-41-G** בוויקישיתוף
* סיכום המשימה באתר נאס"א
* תקציר המשימה באתר הראשי של נאס"א
* סרטון על המשימה
* תיאור המשימה

  


| משימות מעבורת החלל צ'לנג'ר |
| --- |
| משימות | STS-6 • STS-7 • STS-8 •STS-41-B • STS-41-C • STS-41-G • STS-51-B • STS-51-F • STS-61-A • STS-51-L |  |
| ראו גם | אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר |
פירוש נוסף ערך זה עוסק באנדרטה בכניסה למשכן הכנסת. אם התכוונתם לפסל מאת יצחק דנציגר, ראו הסנה הבוער (פסל).

**הסנה הבוער** הוא פסל מאת הפסל דוד פלומבו שמשמש כאנדרטה לזכר חללי מערכות ישראל בכניסה לרחבת משכן הכנסת בירושלים.

היסטוריה
--------

בראשית שנות החמישים עמדה על סדר היום של ההנצחה הרשמית במדינת ישראל תוכנית להקמת אנדרטת החייל האלמוני בקריית הממשלה בירושלים. הדבר היה חלק מתוכנית הקמת תשע אנדרטאות ממלכתיות לזכר מלחמת העצמאות- אחת בקריית הממשלה ועוד שמונה באתרי קרבות ברחבי הארץ. האנדרטה הייתה אמורה להיות מוצבת ברחבת מסדרים בין משכן הכנסת לבית הנשיא (שתוכנן במקור בקריית הממשלה). לבסוף הוחלט לחכות עם הקמת האנדרטה עד לסיום התכנון הסופי של האזור והתכנון ירד מסדר היום.

בשנת 1966 נחנך משכן הכנסת, דוד פלומבו (שתכנן גם את שערי הכניסה לכנסת) התבקש ותרם את פסלו "הסנה הבוער" למטרת הנצחת הנופלים במלחמת העצמאות. הפסל הוצב על בסיס אבני בזלת גדולות בכניסה לבניין. בשנת 1971, לאחר שנדחתה הצעתה של הפסלת בתיה לישנסקי להקמת אנדרטה לנופלים ברחבת הכנסת, הוחלט להסב את "הסנה הבוער" לאנדרטה לכלל הנופלים במערכות ישראל. בפסל הועלתה אש תמיד ונוספה לבסיסו אבן בהירה שעליה נחקקו המילים "ובדמם הבוקר יעלה" שלקוחות משירה של לאה גולדברג "העץ".

בשנות הצבתו בכניסה למשכן שימש להנחת זרים על ידי ראשי מדינות וראשי פרלמנטים זרים כשהם מלווים באנשי משמר הכנסת. דבר זה נהוג בעולם ביחס לאנדרטאות לחייל האלמוני. 

בשנת 2007 בוצע שיפוץ מקיף ברחבת הכנסת ו"הסנה הבוער" הוחלף באנדרטת אש תמיד חדשה בתכנון זליג סגל. הפסל עבר אל מחוץ לרחבת הכנסת והוא מוצב לצד שערי פלומבו מימין לכניסה החדשה לרחבה.

לקריאה נוספת
------------

* אילנה שמיר, **הנצחה וזיכרון: דרכה של החברה הישראלית בעיצוב נופי הזיכרון**, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1996, עמ' 166–169.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אנדרטת הסנה הבוער** בוויקישיתוף
* יצירות אמנות במשכן הכנסת באתר הכנסת.
* "הסנה הבוער" באתר הכנסת, כולל תמונה ממקום הצבתו המקורי.
**קויה אריסטידה מבאה** (בצרפתית: **Kouya Aristide Mabea**; נולד ב-23 באוקטובר 1998) הוא כדורגלן איווארי המשחק בעמדת המגן השמאלי בהפועל ראשון לציון.

קריירה
------

מבאה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ארמיי מליגת העל של חוף השנהב. בשנת 2017 הצטרף למחלקת הנוער של ויטוריה דה גימארייש.

ב-14 באוגוסט 2020 מבאה חתם בווסטרלו מהליגה הבלגית השנייה. ב-23 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד ליירסה.

ב-14 ביולי 2023 הצטרף להפועל חדרה מליגת העל. ב-26 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-0 להפועל באר שבע.

ב-5 בפברואר 2024 חתם בהפועל ראשון לציון.

תארים
-----

וסטרלו
* הליגה הבלגית השנייה: 2021/2022

קישורים חיצוניים
----------------

* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר Soccerway
* פרופיל, באתר WorldFootball.net
* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu

הערות שוליים
------------

1. ↑  תומר חבז, ‏פרסום ראשון: קויה מבאה חתם בהפועל חדרה, באתר ONE‏, 14 ביולי 2023

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"קויה מבאה"**.
**הפסגה** (בסינית: **广晟国际大厦**) הוא גורד שחקים אשר משמש למשרדים ולו 60 קומות (ועוד שש קומות תת-קרקעיות). הבניין מתנשא לגובה של 360 מטר (1,180 רגל). המגדל נמצא במחוז טיאנהיא של גואנגג'ואו, גואנגדונג, סין. בניית 118,452 המטרים הרבועים אשר עליהם משתרע המגדל החלה בשנת 2008 והסתיימה בשנת 2012, המגדל הוא המבנה המסחרי הגדול של גואנגג'ואו CBD.
במגדל יש גם מלון.

ה-Pinnacle בולט משכניו באמצעות העיצוב הנאו-קלאסי שלו. סדרת ניסיונות ופסים אנכיים עטופי גרניט מזכירים אלמנטים עיצוביים היסטוריים כמו המצודה המעופפת. בעוד שרוב הבניינים החדשים בסין מחופים בזכוכית, בניין זה משתמש בתערובת של חומרים הכוללים גרניט ומתכת כדי להוסיף מגוון ועומק מבחוץ. האפקט המשולב שלהם מביא למגדל אופי נאו-קלאסי, וגם רומז על השפעות אר דקו ונאו-גותיות. אלמנטים עיצוביים מערביים אלה נראים לא רק מבחוץ, אלא מועברים לפרטי פנים רבים גם כן - כפי שניתן לראות בלובי המעליות הרציונלי, אך עם זאת מעוצב בטוב טעם.

למרות ההשראה מסגנונות של פעם, הבניין מעסיק רכיבי עיצוב חדישים. זכוכית מבודדת שומרת על אור אולטרה סגול, ואילו חומר ריצוף סידן סולפט מונע שריפות ומפחית רעש וחשמל סטטי מוגזם. תאורה חסכונית באנרגיה מותקנת גם ברחבי המגדל.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הפסגה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  The Pinnacle
2. ↑  The Skyscraper Center, The Pinnacle
הפינה הגרמנית וקרונית רכבל, צילום ממבצר Ehernbreitstein
**הפינה הגרמנית** (בגרמנית: **Deutsches Eck**) בקובלנץ הוא כינוי לאתר בו נפגשים נהרות הריין והמוזל.

רקע היסטורי
-----------

ב-1897, במלאת תשע שנים למותו של הקיסר וילהלם הראשון, מייסד הקיסרות הגרמנית, הוצב באתר פסל שלו רוכב על סוס בראש בסיס ענק בעל שתי קומות. הפסל תוכנן על ידי האדריכל ברונו שמיץ, שתכנן גם את אנדרטת קרב האומות בלייפציג.

במלחמת העולם השנייה נפגע הפסל קשות בהפצצות ולאחר המלחמה הוא הוסר.

לאחר המלחמה יזם תיאודור הויס שהיה הנשיא הראשון של גרמניה המערבית לייחד את המקום לאנדרטה המביעה שאיפה לאיחוד גרמניה. על הבסיס שלא נהרס הופיעו סמלי מדינות גרמניה כולל האזורים שאבדו להם במלחמה כמו שלזיה, פומרניה ופרוסיה המזרחית. את הפסל החליף דגל גרמניה המערבית.

לאחר איחוד גרמניה ב-1990 התעורר ויכוח איך לעצב מחדש את הפינה הגרמנית. המתנגדים סברו שהקמת הפסל אינה מתאימה לזמננו והמצדדים סברו שזה יתן זריקת עידוד לתיירות בקובלנץ. לבסוף הוחלט ליצור העתק של הפסל המקורי. ב-25 בספטמבר 1993 נחנך הפסל החדש בטקס חגיגי והפינה הגרמנית הפכה לאחד ממוקדי התיירות הפופולרים בגרמניה.

תיאור
-----

הפינה הגרמנית עם העתק הפסל של וילהלם הראשון
על הבסיס יש כתובת הקדשה ל-*Wilhelm der Große* (וילהלם הגדול) ובראש הבסיס, מתחת לפסל כתוב בגרמנית: Nimmer wird das Reich zerstöret, wenn ihr einig seid und treu (האימפריה לא תיהרס לעולם כל עוד אתם מאוחדים ונאמנים).

לאורך הפינה מונפים דגלי גרמניה ו-16 המדינות המרכיבות אותה ומסביב לבסיס מוטבעים הסמלים של מדינות אלה.

נקודת התצפית הטובה ביותר על הפינה הגרמנית היא ממבצר ארנברייטשטיין (Festung Ehernbreitstein) הנמצא על הגדה המזרחית של הריין בגובה 118 מטרים. רכבל ארוך מוביל מהפינה הגרמנית למבצר, מעל הריין.

גלריה
-----

* חגיגת הפתיחה של הפינה הגרמנית, 1897חגיגת הפתיחה של הפינה הגרמנית, 1897
* הפסל ההרוס בפינה הגרמנית, 1945הפסל ההרוס בפינה הגרמנית, 1945
* הפינה הגרמנית עם דגל גרמניה המערבית במקום הפסל, 1961הפינה הגרמנית עם דגל גרמניה המערבית במקום הפסל, 1961
* הפינה הגרמנית מספר שנים לאחר הצבת העתק הפסל ב-1993הפינה הגרמנית מספר שנים לאחר הצבת העתק הפסל ב-1993
* מפגש הנהרות בפינה הגרמניתמפגש הנהרות בפינה הגרמנית

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הפינה הגרמנית** בוויקישיתוף
* הפינה הגרמנית, באתר יוטיוב

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4234068-8
* VIAF: 246170219
* WorldCat (עם VIAF): 246170219

 |
**מרכז המידע לאמנות ישראלית** הוא ארכיון ומרכז מידע העוסק בתיעוד האמנות בישראל. המרכז, שהוקם בשנת 1975, ממוקם במוזיאון ישראל, ירושלים.

מרכז המידע לאמנות ישראלית הוקם בשנת 1975 כחלק ממוזיאון ישראל. במשך שנות פעילותו אסף המרכז מידע הקשור לכ-12,800 אמנים ישראלים הכולל תצלומים ותצלומי עבודות, כתבות עיתונות, הזמנות לתערוכות, סרטים ועוד.

במרכז המידע מתועד ומקוטלג חומר רב על אודות אמנים ישראלים ועבודותיהם, החל מן השנים המוקדמות של האמנות הישראלית. המרכז מציע למבקרים מאגר מידע מקיף ובו חומר על אלפי אמנים ואמניות ישראלים - ציירים, פסלים, צלמים, מעצבים, אמני קרמיקה, צורפים, ועוד. בין תיקי האמן שבמרכז נמצאים תיקיהם של אמנים ידועי שם בצד אלה של אמנים בראשית דרכם.

בנוסף, מכיל מרכז המידע כמה אוספים ייחודיים ובהם אוסף תצלומיו של הצלם ישראל צפריר, המכיל כ-10,000 תצלומים של אמנים ויצירות אמנות של אמנים ישראלים; ארכיון גלריה דבל, שנתרם בשנת 2007 למרכז; אוסף הסרטים התיעודיים שיצר פרץ ואן ראלטה; אוסף מעזבונו של גבריאל טלפיר; אוסף תצלומי אמנים ישראלים שיצר הצלם האמריקאי סטנלי בטקין; ארכיון בת-שבע ויצחק כץ, המכיל כתבים שלו וכן מכתבים של ציונה תג'ר, ישראל פלדי ואריה לובין, ארכיון המתעד את פעילותן של נורה ונעמי; אוסף התכתבויות של ברטה אורדנג ועוד.

החל משנת 2010 עובר המרכז תהליך של דיגיטציה ומסד הנתונים הממוחשבים שלו מכיל מעל 5,000 קטעי עיתונות ומעל 15,000 קישורים לתערוכות. אתר האינטרנט של המרכז מציע מידע דו-לשוני (עברית ואנגלית) על כ-5,800 אמנים ישראלים.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **מרכז המידע לאמנות ישראלית** |

* אתר האינטרנט הרשמי של מרכז המידע לאמנות ישראלית
* מרכז המידע לאמנות ישראלית עומד בפני סגירה, באתר ynet, 16 בפברואר 2009
* נפתח מחדש מרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, אתר ערב רב, 13 בספטמבר 2011

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007310482705171
* LCCN: no96065403
* VIAF: 135406436
* WorldCat: lccn-no96065403

 |
נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין בעת ביקור בקבר החייל האלמוני במוסקבה
**קבר החייל האלמוני** (ברוסית: **Могила Неизвестного Солдата**) היא אנדרטה המוקדשת לחיילי הצבא האדום שנפלו במלחמת העולם השנייה (המכונה ברוסיה "המלחמה הפטריוטית הגדולה"). האנדרטה מוצבת בסמוך לחומת הקרמלין בגן אלכסנדר שבמוסקבה, בירת רוסיה.

היסטוריה
--------

בדצמבר 1966, יובל ה-25 לקרב ההגנה על מוסקבה, הועברו שרידי חיילים אלמונים שנהרגו בקרב ונקברו בקבר אחים בסמוך לקילומטר ה-41 של הכביש הראשי המקשר בין מוסקבה ללנינגרד, אל אתר קבר החייל האלמוני. האנדרטה נחנכה ב-8 במאי 1967 כאשר הובאה למקום אש תמיד משדה מרס שבלנינגרד. האנדרטה תוכננה על ידי האדריכלים בורדין, קלימוב וראבאייב, וכן הפסל תומסקי. במרכז האנדרטה ניצבת במה העשויה אבן גרניט אדומה. הקבר עצמו מעוטר בפסל ברונזה (ענף עץ דפנה וקסדה של חייל) אשר הותקן בשנת 1975. בחזית הקבר, בתוך בור רבוע, ישנו כוכב בן חמישה קצוות שבמרכזו דולקת אש תמיד. על הכוכב מופיעה הכתובת: 


> 
> "Имя твоё неизвестно, подвиг твой бессмертен"
> 
> 
> 
> 


> 
> "שמך אינו ידוע, אך מעשיך ייזכרו לעד."
> 
> 
> 
> 

משמאל לקבר, על קיר גרניט, מופיעה הכתובת: "לזכר אלה שנפלו למען המולדת - 1941-1945". מימין לו מעבר עשוי גרניט, שעל לוחות הפורפיר שעל קירותיו רשומות שמות הערים הגיבורות: לנינגרד, קייב, וולגוגרד (לימים שונה שם העיר והכיתוב לסטאלינגרד - שם העיר במלחמת העולם השנייה), אודסה, סבסטופול, מינסק, קרץ', נובורוסיסק, טולה וברסט ליטובסק.

ב-8 בדצמבר 1997 הוחלט בחקיקה פדרלית רוסית כי על הקבר ישמור משמר כבוד של גדוד משמר הקרמלין.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קבר החייל האלמוני** בוויקישיתוף
* קבר החייל האלמוני, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

| **הקרמלין** |
| --- |
| מבנים | ארמון הקרמלין הגדול • ארמון טרם • ארסנל הקרמלין • כנסיית הנחת הגלימה • כנסיית שנים עשר השליחים • מנזר העלייה לשמים • נשקיית הקרמלין • מגדל הפעמונים של איוואן הגדול • קתדרלת הבשורה • קתדרלת העלייה לשמים • קתדרלת המלאך מיכאל • ארמון הסנאט • ארמון הקרמלין הממלכתי • בניין הסגל הנשיאותי של רוסיה | מראה מהאווירמראה מהאוויר |
| החומה | חומת הקרמלין • מגדל ספאסקיה • מגדל טרויצקאיה • מגדל בורוביצקאיה |
| כיכרות וגנים | גן אלכסנדר • קבר החייל האלמוני • כיכר איוואנובסקיה • כיכר הקתדרלות • פעמון הצאר • תותח הצאר • גן טאיניצקי |
| אחזקה ותרבות | המנהל לענייני נשיא רוסיה • פסטיבל מגדל ספאסקאיה |
**יְֹהוֹשֶבַע** (בדברי הימים: **יְֹהוֹשַבְעַת**) - בתו של יורם מלך יהודה, אחותו של אחזיהו המלך ואשתו של יהוידע הכהן. הסתירה את התינוק יואש מפני עתליה, ובכך הצילה את חייו.

יהושבע הייתה המקשרת בין הכהונה הגדולה למלכות בית דוד: מצד אחד, הייתה מזרעו של דוד המלך, ומצד שני - נשואה ליהוידע, הכהן הגדול והאמרכל.

נמנתה במדרש בין 23 "נשים ישרות גדולות בצדקות" שהיו בישראל.

הצלתו של יואש
-------------

סיפור החבאתו של יואש מסופר בספר מלכים-ב יא, א-ג; ובספר דברי הימים-ב כב, י-יב.

> 
> וַעֲתַלְיָה אֵם אֲחַזְיָהוּ רָאֲתָה כִּי מֵת בְּנָהּ, וַתָּקָם וַתְּאַבֵּד אֵת כָּל זֶרַע הַמַּמְלָכָה. וַתִּקַּח יְהוֹשֶׁבַע בַּת הַמֶּלֶךְ יוֹרָם אֲחוֹת אֲחַזְיָהוּ אֶת יוֹאָשׁ בֶּן אֲחַזְיָה, וַתִּגְנֹב אֹתוֹ מִתּוֹךְ בְּנֵי הַמֶּלֶךְ הַמּוּמָתִים, אֹתוֹ וְאֶת מֵינִקְתּוֹ, בַּחֲדַר הַמִּטּוֹת; וַיַּסְתִּרוּ אֹתוֹ מִפְּנֵי עֲתַלְיָהוּ, וְלֹא הוּמָת. וַיְהִי אִתָּהּ בֵּית ה' מִתְחַבֵּא שֵׁשׁ שָׁנִים, וַעֲתַלְיָה מֹלֶכֶת עַל הָאָרֶץ.
> 
> 
> 
> — מלכים-ב יא, א-ג.
> 

לאחר מות המלך אחזיהו בידי יהוא, הרגה אמו, עתליה, את כל זרע הממלכה - הזכרים שבצאצאיה. יואש היה בנו של אחזיה, ויהושבע מילטה אותו, והחביאה אותו בעלייה שמעל קודש הקדשים. 

היכן הוסתר יואש? הכתוב אומר "בחדר המיטות". ובכך נחלקו אמוראים במדרש:

"רבי אלעזר אומר: בעליית בית המקדש היה טמון. רבי שמואל בר נחמן אמר: בתאים היה טמון. א"ר: נראין דברי רבי אלעזר בימות החמה ודברי רבי שמואל בימות הגשמים."
במדרש נאמר על הסתרתו של יואש בבית המקדש הפסוק "כִּי יִצְפְּנֵנִי בְּסֻכֹּה בְּיוֹם רָעָה יַסְתִּרֵנִי בְּסֵתֶר אָהֳלוֹ בְּצוּר יְרוֹמְמֵנִי".

ראו גם
------

* יהוידע הכהן
* יואש (מלך יהודה)

הערות שוליים
------------

1. ↑  לא ברור אם יהושבע הייתה גם בתה של עתליה. לאביה, יורם מלך יהודה, היו נשים נוספות מלבד עתליה, כפי שנזכר בדברי הימים ב כא, טז-יז
2. ↑  אוצר המדרשים (אייזנשטיין) ר' פינחס בן יאיר עמ' 486.
3. ↑  מלכים-ב יא, ב.
4. ↑  ילקוט שמעוני מלכים-ב רמז רלג.
5. ↑  שם רמז רלב.
6. ↑  תהלים כז, ה.
**קולנוע ארמון** היה בית קולנוע שפעל ברמת גן בשנים 1965–1990.

היסטוריה
--------

קולנוע ארמון עמד ברחוב הרצל 42 פינת רחוב הרא"ה 2, מול בית הכנסת הגדול ובסמוך לכיכר רמב"ם ולקולנוע אורדע.

הקולנוע היה בבעלותו של קלמן גרדינגר, יושב ראש מועצת המנהלים של תיאטראות ישראל, ומי שהניח את הבסיס לרשת בתי הקולנוע רב חן. בבעלותו היו גם קולנוע ארמון בחיפה וקולנוע דיזנגוף בתל אביב.

קולנוע ארמון ברמת גן תוכנן על ידי האדריכל הישראלי אהרן דורון ונבנה בהשקעה של מעל מיליון לירות ישראליות. הוא הכיל 900 מקומות ישיבה והותאם לקיום מופעי תרבות והצגות תיאטרון. קלמן גרדינגר ניהל משא ומתן עם הנהלת התיאטרון העירוני חיפה כדי שזה יציג בקולנוע ארמון ברמת גן הצגות תיאטרון לרווחת תושבי גוש דן.

בפתיחה החגיגית שהתקיימה ב־15 באפריל 1965 הוקרן הסרט מלך הוואלס בהקרנה בכורה בארץ. בטקס הפתיחה בירכו ראש עיריית רמת גן אברהם קריניצי, נציג משרד המסחר והתעשייה ונציג התאחדות בעלי בתי קולנוע בישראל.

הקרנות הסרטים התקיימו בשעות הערב בכל ימות השבוע פרט לערב שבת.

בשנת 1968 קיימה הקהילה הרפורמית בעיר, לראשונה בתולדותיה, תפילה פומבית באולם קולנוע ארמון בראש השנה וביום הכיפורים וזאת למרות התנגדותם של החוגים החרדים בעיר. הקהילה התחילה לפעול חמש שנים קודם לכן ונהגה להתפלל בבית פרטי בשיכון ותיקים ברמת גן.

בשנת 1969, הופיע השר מנחם בגין באולם קולנוע ארמון לפני תלמידי כיתות י"ב של בתי הספר התיכוניים בעיר.

בשנת 1971, ד"ר ישראל פלד, ראש עיריית רמת גן, קיים באולם הקולנוע עצרת לכבוד יום ההסתדרות.

בשעות אחר הצהריים התקיימו הקרנות של סרטי ילדים. בשנת 1978, בעקבות מחאה של תושב רמת גן, פנה ראש העיר, ד"ר ישראל פלד, להנהלת הקולנוע בבקשה להימנע מהקרנת פרסומות בעלות תוכן לא הולם לפני הקרנת סרטי הילדים.

הקולנוע נסגר בתחילת שנות ה-90 של המאה העשרים בשל חוסר כדאיות כלכלית. במקומו נבנה מרכז מסחרי.

הערות שוליים
------------

1. ↑  דוד שליט, רק קומנדו ארמון לא סרו למרותו
2. ↑  פתיחת קולנוע 'ארמון' ברחוב הרצל פינת רחוב הרא"ה, 1965
3. ↑  פתיחת קולנוע ארמון ברמת גן
4. ↑  ד"ר ישראל פלד מודיע על איסור הקרנת סרטים בערב שבת
5. ↑  הקהילה הרפורמית התפללה באולם הקולנוע
6. ↑  השר בגין מנחם - הופעה בפני תלמידי י"ב בעיר - בקולנוע ארמון, 1969
7. ↑  פלד מזמין את אולם קולנוע ארמון לעצרת במסגרת חגיגת היובל
8. ↑  פניית ד"ר ישראל פלד להנהלות בתי הקולנוע ברמת גן
פירוש נוסף ערך זה עוסק בבית קולנוע בבאר שבע. אם התכוונתם לבית קולנוע בקריית מוצקין, ראו קולנוע אורות (קריית מוצקין).

אולם קולנוע אורות, 2013
**קולנוע אורות** היה בית קולנוע בבאר שבע, נפתח בשנת 1960 בתכנון האדריכל חתן פרס ישראל יעקב רכטר. מאז 1990 הוא נטוש.

היסטוריה
--------

ראשיתו של הקולנוע בעקבות יוזמה של אנשי עסקים מקומיים, האחים הלל ושמעון פלצ'נסקי, שביקשו להקים קולנוע בבאר שבע בשכונה א'. בעקבות פנייתו של דוד טוביהו הועברה היוזמה לשכונה ג'. המיקום שנבחר לפרויקט היה במרכז השכונה, לצד המרכז המסחרי והגן השכונתי. לתכנון הפרויקט הוזמנו תוכניות ממשרדו של האדריכל זאב רכטר כשעל הפרויקט הופקד האדריכל יעקב רכטר. רכטר עיצב את הבניין תוך שימוש בצורות בסיסיות כמו משולשים ומעוינים ובבטון חשוף בחזית הראשית והאחורית, מה שהעניק לבניין את חזותו המרשימה. האולם עצמו עוצב באופן פשוט למדי וענה היטב על צורכי התושבים במשך שנות פעילותו.

הקולנוע נחנך תחת השם "אורות הנגב" אך תוך זמן קצר קוצר שמו ל"אורות". בינואר 1960 נחנך האולם בן 800 המקומות, עם הקרנתו של הסרט "הגשר על הנהר קוואי". בטקס חנוכת בית הקולנוע נשאו דברים ראש העיר דוד טוביהו, חבר הכנסת גדעון בן-ישראל והממונה על מחוז דרום יצחק ורדימון. אשתו של ראש העירייה קיבלה את הכבוד לגזור את הסרט. הקולנוע זכה להצלחה כלכלית ומפעיליו החליטו להקים תוך זמן קצר, בית קולנוע נוסף בעיר - קולנוע אמפי, שהיה קולנוע פתוח וללא גג. קולנוע אמפי נפתח ב-1963.

קולנוע אורות פעל 30 שנה פחות שבוע. ב-31 בדצמבר 1989 התקיימה בו ההקרנה האחרונה. כפעולה סמלית, ביקשו מפעיליו להקרין בו את הסרט שפתח אותו "הגשר על נהר קוויי" אך לא הצליחו להשיג עותק בזמן והקולנוע נסגר. לאחר סגירתו נמכר בית הקולנוע לחברת י.י.ח.מ השקעות ונכסים, של משה ינאי, אך במשך שנים התנהלה התדיינות בין הרוכש לבין עיריית באר שבע על גובה התשלום. בשנת 2002 הושגה פשרה לגבי מחיר העסקה והיזם החל לקדם בניית פרויקט מגורים במקום מבנה הקולנוע. אולם התברר שלעסקת המכירה לא ניתן אישור של משרד הפנים ועל כן העסקה לא יצאה אל הפועל.

בפברואר 2020 החל מתרקם פתרון לפיו תמכור "י.י.ח.מ. השקעות ונכסים" את זכויות החכירה על השטח ובניין הקולנוע, חזרה לעירית באר שבע לצורך שיפוץ המבנה והקמת מבנים נוספים סביבו. במסגרת ההסכם נדרשה עיריית באר שבע לשלם פיצוי של עד 14 מיליון ש"ח עקב הפרת החוזה כלפי היזם.

כיום ניצב הבניין כשהוא נטוש ופרוץ ומושבי הצופים הרוסים בחלקם הגדול. עם התגברות המודעות לנכסי תרבות בעיר, החל מאבק תושבים לשימור מבנה קולנוע אורות.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **קולנוע אורות** |

* מיכאל יעקובסון, סקירה אדריכלית והיסטורית על קולנוע אורות, 6 במאי 2013
* הילה שמר, סיפור אהבה בשכונה ג': משמרים את קולנוע *אורות* הנטוש בבאר שבע, באתר Xnet‏, 20 בדצמבר 2016
* מיכאל יעקובסון: סיבוב בקולנוע אורות בבאר שבע, באתר 'חלון אחורי', 7 בדצמבר 2022
* דף פייסבוק למען המאבק לשימור קולנוע אורות

הערות שוליים
------------

1. ↑  קולנוע חדש בבאר שבע, חרות, 7 בינואר 1960  
קולנוע חדש בבאר שבע, דבר, 8 בינואר 1960
2. ↑  יעקב לוי, מרכז מסחרי ייבנה על חורבות קולנוע "אורות", באתר ynet, 22 בספטמבר 2002
3. ↑  יעקב לוי, חבר מועצת עיריית באר שבע תובע את העיריה, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 24 בדצמבר 2012
4. ↑  וה"אוסקר" הולך ל… קולנוע "אורות", באתר המקומון "שבע".
5. ↑  גיא נרדי, החוזה נתקע ועיריית באר שבע תפצה יזם בסכום של עד 14 מיליון שקל, גלובס, 13 בפברואר 2020
"דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר", מעשה ידי גוסטב קלימט, 1907
ארנסט לודוויג קירכנר, "מראה רחוב בברלין" (אנ'), 1913 - יצירה שהוחרמה על ידי הנאצים והושבה לבעליה היהודים
אגון שילה, "קרמס אן דר דונאו", 1913
ה**נויה גאלרי ניו יורק** (באנגלית: **New Gallery New York**; בגרמנית: **Neue Galerie New York**; מילולית: *"הגלריה החדשה" ניו יורק* כשהמילים "הגלריה החדשה" הן בגרמנית) הוא מוזיאון לאמנות ועיצוב גרמני ואוסטרי מראשית המאה העשרים, הממוקם בבית ויליאם סטאר מילר המצוי במפגש רחוב 89 והשדרה החמישית בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. המוזיאון נוסד ב-16 בנובמבר 2001, והוא החדש מבין המוזיאונים שב"מייל המוזיאונים" בשדרה החמישית, המצוי בין רחוב 83 ועד רחוב 105 בשכונת האפר איסט סייד של האי מנהטן.

היסטוריה
--------

המוזיאון הוקם בשל אוספיהם של שני חברים: סוחר האמנות ומארגן התערוכות סרג' סברסקי, והיזם, הפילנתרופ ואספן האמנות רונלד לאודר. השניים היו אספנים של אמנות ויצירות עיצוב גרמניים ואוסטריים של המאה העשרים. הם נפגשו ב-1967, עת שסברסקי פתח את גלריה סרג' סברסקי בשדרת מדיסון 987 אשר צברה מוניטין בהיותה הגלריה המובילה לאמנות האקספרסיוניסטית האוסטרית והגרמנית.

כאשר סברסקי נפטר בשנת 1996, החליט לאודר להקים את "הנויה גאלרי ניו יורק".

האוסף
-----

האוסף של נויה גלרי מחולק לשני חלקים:

בקומה השנייה של המוזיאון מוצגות יצירות אמנות ואמנות דקורטיבית מאוסטריה מראשית המאה העשרים, ובהן ציורים של גוסטב קלימט, אוסקר קוקושקה ואגון שילה וחפצים דקורטיביים של אומני וינר ורקשטאט.

בקומה השלישית מוצגות עבודות גרמניות שונות מאותה תקופה, כולל תנועות אמנות כגון *"Blaue Reiter"* ("הפרש הכחול"), "*Die Brücke"* ("הגשר") ואומני הבאוהאוס, ובהם יצירות של וסילי קנדינסקי, פאול קלה, ארנסט לודוויג קירכנר, ליונל פיינינגר, אוטו דיקס וג'ורג' גרוס.

בשנת 2006, לאודר רכש את הציור של קלימט "*דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר"* (מעשה ידי גוסטב קלימט) ממריה אלטמן עבור הנויה גאלרי. מחיר הרכישה היה גבוה משיא הרכישה האחרונה שבארצות הברית - יותר מ-104.2 מיליון דולר ששולם עבור יצירתו של פיקאסו משנת 1905 "*נער עם מקטרת"*. בעיתונות דווח כי לאודר רכש את התמונה במחיר הגבוה מ-135 מיליון דולר, שהיה הציור היקר ביותר שנמכר אי פעם עד אז. היצירה מוצגת במוזיאון מאז דצבמבר 2006.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **נויה גאלרי ניו יורק** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של נויה גאלרי ניו יורק (באנגלית) (באנגלית)
* נויה גאלרי ניו יורק, ברשת החברתית אינסטגרם

הערות שוליים
------------

1. 1 2  ג'ויס ודלר, ניו יורק טיימס, הכל לכדי תמונה אקפרסיוניסטית, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2001
2. 1 2 3  ההיסטוריה של המוזיאון ותיאור האוסף
3. ↑  קורות חייו של סברסקי
4. ↑  אתר למנויים בלבד קארן רוזנברג, ניו יורק טיימס, האמנות שהיטלר שנא: בחזרה אל האקספרסיוניזם הגרמני, באתר הארץ, 6 במרץ 2013
5. ↑  רן דגוני, וושינגטון, ‏מחיר שיא תמורת ציור: רון לאודר רכש דיוקן פרי מכחולו של גוסטב קלימט תמורת 135 מ' ד', באתר גלובס, 19 ביוני 2006
6. ↑  ניר נתן, לוס אנג'לס, ‏רון לאודר רכש עבור מוזיאון שלו תמונה של גוסטב קלימט במחיר שיא: 135 מיליון דולר, באתר גלובס, 12 בדצבמבר 2006

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007265952005171
* BnF: cb155064604 (data)
* CiNii: DA15536354
* GND: 10026995-3
* ISNI: 0000 0001 2107 7590
* LCCN: no2002027261
* NKC: kn20090126020
* SUDOC: 073448028
* VIAF: 172809897
* WorldCat: lccn-no2002027261

 |
**קזינו גלי אביב** היה מבנה שפעל כבית קפה על חוף ימה של תל אביב בין השנים 1922 עד 1936. הבניין תחם את כיכר הרברט סמואל, לימים כיכר הכנסת, ממערב, בעוד קצהו של רחוב אלנבי נושק לה ממזרח.

הקמה
----

קזינו גלי אביב
קזינו "גלי אביב" בתל אביב, 1923
היוזמה להקמת הבניין עלתה בשנת 1921 על ידי סלומון גריגורביץ' קזרנובסקי, יהודי אמיד מאודסה שפעל במרץ להקמת המקום שנחנך זמן קצר לאחר מכן. הוא התנה את הקמת המבנה בכך שיגיע כביש עד המבנה, ומאיר דיזנגוף, ראש העיר הראשון של תל אביב אישר לשנות את התוואי של רחוב אלנבי בקצהו הצפוני כך שיפנה שמאלה עד הים[דרוש מקור], מתאר הקיים עד היום. 

הבניין תוכנן על ידי האדריכל התל אביבי יהודה מגידוביץ' בסגנון אקלקטי, ונחשב באותה העת לאחד מהמבנים הססגוניים ביותר בישראל של אותה העת. על פי תוכניתו של המהנדס ארפד גוט הוקם המבנה על גבי כלונסאות בטון בחוף הים כשגשר צר מחבר בין החוף לבין המבנה. היו בבניין שלושה מפלסים, כאשר המפלס השני נועד למסעדה, והמפלס השלישי, הפתוח, כלל בית קפה וגינה. 

על פי חוזה ההקמה, קיבל קזרנובסקי תשלום קבוע על ההפעלה ואחוז מהרווחים. לאחר עונת ההפעלה הראשונה בקיץ 1922, הותר החוזה עם קזרנובסקי. 
לאחר ההפעלה התברר כי לא ניתן להפעיל את המקום בחורף בשל הסערות שגרמו לנזקים חוזרים ונשנים למבנה. עלויות התחזוקה היו גבוהות מההכנסות והמבנה עבר בין כמה ידיים.

הפעלה
-----

הבונה המקורי פשט רגל, והמבנה עבר לידי עיריית תל אביב שהחכירה אותו למרדכי וייסר ומשה אברבנל, הבעלים של קולנוע עדן. נשף הפתיחה התקיים במאי 1923. הם הפקידו את ניהול המקום בידיו של ירושלים סגל. על הקזינו הונפו דגל בריטניה ודגל ישראל. למרות שהמקום נקרא קזינו, לא נערכו בו הימורים, והוא שימש למעשה כמסעדה מפוארת, בר ורחבת ריקודים. המסעדה ובית הקפה נועדו למעמד העליון והמחירים היו בהתאם. ביקרו בו נכבדי האנגלים, בהם לורד אלנבי ואדוארד קית'-רוץ'. הבעלים לא ראו רווח מהמקום, והוא עבר לידי קואופרטיב של מלצרים שניהלו את המקום בשנים 1926 עד 1927. החוכר האחרון היה נחום גרינבלט שלמרות מאמציו הלך המקום והתדרדר.

בשנת 1936, בעקבות סערה עזה שפקדה את חוף ימה של תל אביב, נפגעו יסודות הבניין והוא הפך מסוכן לאורחים ונסגר. ב-1939 החליטה העירייה להרוס אותו באמצעות פיצוץ לעיני קהל סקרנים.

ראו גם
------

* קזינו בת גלים

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קזינו גלי אביב** בוויקישיתוף
* על הקזינו באתר עיריית תל אביב
* ניר דודק, על השולחן, זינוק לאתמול: מסעדת הקזינו, באתר nrg‏, 25 במאי 2008
* אפרת שקד,תערוכת בתי הקפה של תל אביב 1980-1920 תמונה של פנים המקום.
* אלאונורה לב, תל אביב מזדקנת, אתר מסע אחר

הערות שוליים
------------

1. 1 2  קפוח זכיות של יוצר, דואר היום, 17 בספטמבר 1922
2. ↑  משה קולינסקי, העברית בקזינו גלי אביב, דואר היום, 14 במאי 1923  
העברית בקזינו גלי אביב, דואר היום, 22 במאי 1923
3. ↑  ה.מ. הנציב העליון ביפו, דואר היום, 25 באוקטובר 1923
4. ↑  לורד אלנבי ורעיתו ביפו ות"א, דואר היום, 29 באפריל 1925
5. ↑  האדון קיטרוטש בתל אביב, דואר היום, 20 ביולי 1925
6. ↑  עירית תל אביב, נמסרת לחכירה הקזינו גלי אביב, דבר, 23 בדצמבר 1925
7. ↑  פתיחת הקזינו, דואר היום, 1 במאי 1930
8. ↑  במקום הזמנה פרטית, דבר, 12 במרץ 1937
**וילה ליברמן** (בגרמנית: **Liebermann-Villa**) היא מעון הקיץ לשעבר של הצייר היהודי-גרמני מקס ליברמן. היא ממוקמת על שפת אגם ואנזה בברלין. הוילה פתוחה לציבור מאז 30 באפריל 2006 ובה מוצג אוסף הציורים של ליברמן, ציורי הווילה שלו וגינת המבנה.

היסטוריה
--------

וילה ליברמן בקיץ
גן המשקיף לכיוון אגם ואנזה
שלט לזכרו של ליברמן בווילה שלו בברלין
### מקס ליברמן

מקס ליברמן (1847–1935) היה מייסד, יושב ראש הזצסיון הברלינאי וראש האקדמיה הפרוסית לאמנויות ("Preußische Akademie der Künste"). הוא הודח על ידי הנאצים בשנת 1933 ונאסר. הוא צייר בווילה שלו כ-200 ציורי גן, חלקם מוצגים בסטודיו הקודם שלו בקומה העליונה.

### הוילה

בשנת 1909 ליברמן קנה פיסת אדמה צרה עם גישה ישירה לחופי אגם ואנזה כדי להימלט מרעשי העיר ברלין. הוא התגורר שם במהלך הקיץ, משנת 1910 ואילך. הווילה נבנתה על ידי האדריכל פול אוטו באומגרטן. ליברמן כינה אותה "הטירה הקטנה שלו ליד האגם". הבנייה הושלמה באפריל 1910.

### גן

הגן הארוך מחולק לשניים על ידי הווילה עצמה. ממרכז הווילה נשקף נוף של הדשא אל אגם ואנזה. יש טרסת גן מול הבית, המשקיפה לעבר ואנזה. מצד אחד של הדשא, יש שביל של עצי ליבנה. בצד השני, ישנם שלושה גנים מגודרים. בחלק האחורי של הווילה נמצא בית הגן וחלקת ירקות.

מוזיאון
-------

### תערוכה קבועה

בסטודיו לשעבר, בקומה העליונה, ישנם כ 40 ציורים הקשורים לגן ולווילה. בקומת הקרקע מתועדים ההיסטוריה של משפחת ליברמן והבית, כולל האופן בו הנאצים אילצו את אשת ליברמן, מרתה למכור את הווילה, במחיר מוזל, שלא תאם את ערכו באותה תקופה וזאת שעות לפני שהייתה אמורה להיות מגורשת למחנה הריכוז טרזיינשטט, היא התאבדה במקום להסתכן במוות בידי הנאצים.

### תפיסת המוזיאון

ציורי הגן והווילה מוצגים בתערוכת קבע במוזיאון. מיצג מולטימדיה מאת הייקו דקסל ואינגבורג פולפ פותח מבט רחב יותר עם מסמכים היסטוריים, תצלומים, הקלטות קול וסרטים אל תוך 100 שנות ההיסטוריה הסוערת של הבית והגן. כך המבקרים יכולים לחוות את השלווה והרוח התרבותית של הווילה כפי שעשה ליברמן כשגר וצייר שם.

ראו גם
------

* מקס ליברמן

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **וילה ליברמן** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של וילה ליברמן (באנגלית)
* וילה ליברמן, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4738361-6

 |
אחד מהבונקרים
**חורשת הבונקרים** (**חורשת סלובניה**) היא חורשת אקליפטוסים הנמצאת בין הקיבוצים גבת ושריד ובה נמצאים 3 בונקרי תחמושת שנבנו על ידי חיל האוויר הבריטי בתקופת המנדט הבריטי כחלק מבסיס רמת דוד. החורשה המקיפה את הבונקרים ניטעה גם היא על ידי הבריטים כדי להסוות אותם ממטוסי אויב. כיום הבונקרים נעולים והחורשה משמשת כמקום נופש.

היסטוריה של החורשה והבונקרים
----------------------------

בסיס רמת דוד הוקם בתקופת המנדט הבריטי ב-1937 על ידי חיל האוויר הבריטי כחלק מהתבססות צבא בריטניה בארץ ישראל וכחלופה לשדה התעופה חיפה.

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצו בסיסי הצבא הבריטי בארץ ישראל על ידי טייסי חילות האוויר של גרמניה ואיטליה ובין השאר הופצץ שדה התעופה בחיפה. כאמצעי זהירות ועל מנת לצמצם סיכון לפגיעה בתחמושת החליטו הבריטים בשדה התעופה רמת דוד להרחיק את מאגרי התחמושת משדה התעופה ובחרו באזור ריק כ-2 ק"מ ממזרח לשדה התעופה להקמת בונקרי התחמושת.

הבונקרים נבנו במהלך 1941 והבריטים בנו 3 בונקרים תת-קרקעיים שחלקם העליון בולט מעל הקרקע. בניית הבונקרים נעשתה בעזרת בטון מזוין כשקירות בטון הגנו על פתחיהם ועירומי אדמה הגנו על קירותיהם.

כדי להסוות את הבונקרים נטעו הבריטים חורשת אקליפטוסים מסביבם.

לאחר סיום המנדט והקמת מדינת ישראל ננטשו המבנים ובהמשך ננעלו מחשש לפגיעה בנכנסים אליהם.

אתר נופש
--------

במאה ה-21 עבר המקום תהליך פיתוח והתאמה למטיילים ורוכבי אופניים והוצב בה שילוט וכן שולחנות, ספסלים ומתקני פיקניק. הפיתוח נעשה ביוזמתו ותרומתו של קונסול הכבוד של סלובניה בישראל, מר עדי רוזנפלד, ובשיתוף קק"ל והמועצה האזורית עמק יזרעאל. לאחר השלמת פיתוח האתר שונה שם החורשה ל"חורשת סלובניה". תהליך הפיתוח כלל שני בונקרים שהוסבו למחסני אחסון ורפאות של עתיקות שנמצאו בעמק יזרעאל.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **חורשת הבונקרים** בוויקישיתוף
* עמק יזרעאל חניון הבונקרים בחורשת הבונקרים או חורשת סלובניה, באתר tiplatrip.com
* מעלה נחל קישון, באתר familytrips.co.il
* חורשת הבונקרים, באתר "עמוד ענן" / חורשת סלובניה, באתר "עמוד ענן"
* חניון הבונקרים וחורשת סלובניה, באתר nelech.co.il
* מהיוגב לחניון הבונקרים, באתר קק"ל
* חורשת הבונקרים, סרטון באתר יוטיוב, 2010
**טירת דוויסיב** (**Duwisib**) היא טירה בדרום מדבר נמיב, בדרום-מערב נמיביה.

היסטוריה
--------

הטירה הוקמה על ידי האנס היינריך פון וולף ורעייתו ג'ייטה האמפרי. פון וולף היה קצין גרמני, שב-1904 נשלח לדרום-מערב אפריקה הגרמנית כחלק מכוחות השוצטרופה. ב-1906 שב לגרמניה, וב-1907 נישא לג'ייטה האמפרי, בתו החורגת של הקונסול האמריקאי בדרזדן. האמפרי ירשה ממון רב מסבה, ובעת שנישאו כבר הייתה מיליונרית. זמן קצר לאחר נישואיהם, נסעו לדרום-מערב אפריקה הגרמנית, ורכשו קרקע בשטח של 5,500 דונם, אותם ייעדו להקמת חווה. בשטח זה, הקימו השניים את ביתם, שנראה כטירה, ובנייתו הושלמה ב-1909.

פון וולף הביא לחווה סוסי הרבעה מאוסטרליה ומבריטניה ופרי הרבעה מסוג הרפורד, בהם השתמשו להרבעה בחוות ברחבי המושבה. בנוסף, הביא פון וולף לחווה עדר כבשים ממושבת הכף, אותו ייעד להפקת צמר. פרט לעובדי החווה, העסיקו בני הזוג גם שבעה עובדים מינהל ומשק שהתגוררו באגף המערבי של הטירה, ובהם רואה חשבון, שף, תופר ומשרתים אישיים. בעת שבני הזוג התגוררו במקום, כינו אותם תושבי האזור "הברון" ו"הברונית", אף שלא היו להם תוארי אצולה, בשל אורח חייהם.

ב-1914 יצאו בני הזוג פון וולף מנמל לידריץ לכיוון אנגליה, במטרה להביא סוס הרבעה נוסף. במהלך שהותם בים, פרצה מלחמת העולם הראשונה, וכנתינים גרמנים לא יכלו להגיע לאנגליה. הם שינו את נתיב הפלגתם, והגיעו לריו דה ז'ניירו. שלטונות ברזיל החזיקו בהם במעצר במשך מספר חודשים, ולאחר מכן עלו על ספינה נייטרלית והפליגו לאירופה. פון וולף שב לצבא הגרמני, ונהרג ב-1916 בקרב על הסום. ג'ייטה המשיכה להתגורר במינכן עד מלחמת העולם השנייה, אז עקרה לשווייץ, ולאחר סיום המלחמה נסעה לארצות הברית. היא נפטרה בסאמיט שבניו ג'רזי ב-1946.

ג'ייטה פון וולף מעולם לא שבה לטירה, ואף לא תבעה את זכויותיה בקרקע שבבעלותה. עם עזיבתם ב-1914, הפקידו את החווה בני הזוג בידי חברים, ואלה מכרו אותה ב-1920 למשפחת מורמן השוודית. לאחר מותו של אב המשפחה, ירש בנו את החווה, והוא החזיק בה עד שנהרג במלחמת העולם השנייה, בעת ששירת בחיל האוויר הדרום-אפריקאי. לאחר מכן, רכש את הקרקע תאגיד תורר גרופ. ב-1979 בעת שדרום-מערב אפריקה הייתה תחת שליטת דרום אפריקה, רכשו שלטונותיה את הטירה, והכריזו עליה כאתר לאומי. גם לאחר עצמאות נמיביה ב-1990 נשמר מעמדה של הטירה, והיא מנוהלת בידי החברה הממשלתית נמיביה ויילדלייף ריזורטס, שמפעילה בה מוזיאון, מסעדה וכן חדרי אירוח ואתר קמפינג.

אדריכלות
--------

הטירה נבנתה בתכנונו של האדריכל הגרמני וילהלם זאנדר. היא נבנתה בסגנון נאו-רומנטי, וכוללת גם מאפיינים גותיים. היא נבנתה מאבן חול אדומה, שנכרתה מגבעה מאחוריה. רוב הבנייה נעשה על ידי פועלים בני הררו, אך על גימור הלבנה פיקחו אומנים מאיטליה. יתר חומרי הבנייה הובאו מאירופה, והועברו מנמל לידריץ על גבי עגלות רתומות לשוורים. את עבודות העץ בטירה ביצעו נגרים מבלגיה, גרמניה ושוודיה. הטירה כוללת 22 חדרים, ושטחה 900 מ"ר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טירת דוויסיב** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* VIAF: 427144782719544536279
* WorldCat (עם VIAF): 427144782719544536279

 |
**טירת יורק** (באנגלית: **York Castle**) הוא מתחם מבוצר שכלל במהלך השנים טירה של השליט המקומי, בית סוהר, בתי משפט ומבני שלטון נוספים. מתחם הטירה ממוקם מדרום למרכז העיר יורק, בין נהר האוז ונהר הפוס באזור ההתפצלות שלהם.

הטירה התפרסמה בהיסטוריה היהודית כאשר המון מוסת התנפל על יהודי העיר בכוונה לבצע בהם שפטים. היהודים נמלטו והתבצרו בטירה. כשהגיעו הפורעים למקום העמידו בפניהם את הברירה של התנצרות או מוות, והלכודים העדיפו לא ליפול לידי המרצחים ושחטו אלה את אלה (ראו הטבח ביהודי יורק).

היסטוריה
--------

הטירה הוקמה לראשונה בשנת 1068 ולאחר שנהרסה על ידי מורדים וכוחות ויקינגים, הטירה הוקמה מחדש באופן מבוצר יותר עם חפירי מים. מאז הקמתה, הייתה הטירה מוקד כוח חשוב למלכי אנגליה והאצולה בצפון המדינה. במהלך המאה ה-13 שודרגו ביצורי הטירה על ידי הנרי השלישי ונבנתה המצודה כפי שהיא נראית כיום. במהלך המאה ה-14 שימשה הטירה בסיס צבאי ושלטוני חשוב של אנגליה במהלך המלחמות כנגד המרד הסקוטי. במאות ה-15 וה-16 הטירה החלה לאבד את חשיבותה הצבאית, אשר חודשה לפרק זמן קצר במהלך מלחמת האזרחים האנגלית כאשר היא שימשה את מגיני העיר המלוכניים.

בתקופה המודרנית, במהלך המאה ה-18 וה-19, שוקמו חלקים מהטירה בסגנון נאו-קלאסי עם הוספת מבנים אשר שימשו את האדמיניסטרציה של מחוז יורקשייר, בהמשך שימשו המבנים בטירה בתי כלא אזרחיים וצבאיים. במהלך המאה ה-20 הפכה המצודה "מגדל קליפורד" לאתר תיירות מוכר בעיר יורק, שני המבנים הנוספים אשר שרדו במתחם הטירה משמשים כיום בית משפט ומוזיאון טירת יורק.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **טירת יורק** |

* 
* מגדל קליפורד באתר רשות המורשת הבריטית (באנגלית)
* טירת יורק באתר "גייטהאוס גאזטיר" (באנגלית)
* אתר מוזיאון טירת יורק (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007288820705171
* LCCN: n89626791
* NLA: 49860952
* Trove: 1504306
* VIAF: 133817989
* WorldCat: lccn-n89626791

 |
**יקב מקוה ישראל** הוא יקב שפעל בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. הכרם נחשב במשך שנים רבות ל"אבי הכרמים בישראל".

היסטוריה
--------

ראשיתו של היקב במרתף שנחצב בסלע הכורכר בשנת 1883 בידי קבוצת חוצבים מומחים שהובאו מאיטליה. הסלעים שנחצבו שימשו לבניית מבנים במקוה ישראל. בתקופת כהונתו של יוסף נייגו כמנהל בית הספר (1891–1902) הורחב ושופץ המבנה. בבית הספר נטעו כרם ענבים גדול, ובשנת 1893 החל ייצור היין. היקב במקוה הוקם בתפיסה של "חקלאות תעשייתית" הדוגלת בהעברת התוצרת החקלאית לתעשייה כדי להגדיל את הרווחים וליצור בסיס כלכלי רחב יותר למשק החקלאי. בשנות ה-40 של המאה ה-20 שימש מבנה היקב את ארגון "ההגנה" כמקום לפעילות וכסליק. תלמידי מקוה ישראל הושבעו אמונים לארגון באולמות הייצור. בניגוד ליקבים אחרים באזור, היקב של מקוה התקשה לעמוד בציפיות. היקב פעל לסירוגין עד שנת 1974 ואז נסגר באופן סופי. בשנת 2013 חודשה פעילות הכרם כחלק ממגמת מדעי החקלאות בבית הספר. במגמה לומדים התלמידים על שתילת וטיפוח הגפן, על תהליך הכנת היין ועל ביקבוק היין. בשנת 2020 קרס גג היקב.

גלריה
-----

* שלט המסביר על היקבשלט המסביר על היקב
* ערימת בקבוקים ביקבערימת בקבוקים ביקב
* פתח היקבפתח היקב
* פנים היקבפנים היקב
* מסדרון ביקבמסדרון ביקב
* חדר הרצאות ביקבחדר הרצאות ביקב
* שורשי הפיקוס חודרים את תקרת היקבשורשי הפיקוס חודרים את תקרת היקב

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יקב מקוה ישראל** בוויקישיתוף
* גיא נרדי, ‏הגשמים הסתיימו: מי ייקח אחריות על הגג שקרס ביקב ההיסטורי של מקוה ישראל?, באתר גלובס, 29 בינואר 2020
* שי בנימין-שמש, שעת אפס בכרם: היקב המיתולוגי במקוה ישראל שוב מפיק יין, באתר mynet‏ חולון, 25 במרץ 2018
* ynet, סיור בביה"ס החקלאי היהודי הראשון בעולם, באתר ynet, 13 באפריל 2017
**כותל הזיכרון של סוכנות הביון המרכזית** הוא אנדרטה לעובדי הסוכנות (CIA) שנפלו במהלך שירותם. הוא ממוקם במטה הסוכנות במדינת וירג'יניה שבארצות הברית. בשנת 2022 הונצח עליו זכרם של 139 אנשים.

הכותל
-----

שני עמודים בספר הזיכרון
כותל הזיכרון מהווה את כותלו הצפוני של אולם המבואה של בניין המטה הישן (Original Headquarters Building) של הסוכנות בלנגלי שבווירג'יניה. מקורו ביוזמה של עובדי הסוכנות בראשית שנות השבעים להנציח את חבריהם שנפלו בווייטנאם ודרום מזרח אסיה. הרעיון פותח לכלל הקמת אנדרטה לכלל נופלי הסוכנות.

הכותל בנוי משיש, שבו חרותים בשורות כוכבים מחומשים כמניין הנופלים, הצבועים בשחור. מעליהם נחרתה כתובת זו:

**לכבודם של חברי סוכנות הביון המרכזית שנתנו את חייהם בשירות ארצם**
מתחת לשורות הכוכבים נקבעה בכותל מסגרת מתכת המחופה בלוח זכוכית. מונח בה ספר זיכרון, שבו נרשמו שמות הנופלים לפי שנת נפילתם. בספר נרשמו שמות חלק מהנופלים. היתר, ששמותיהם נותרו חסויים גם לאחר מותם, צוינו בו על ידי כוכב זהב בלבד.

משני צידי שורות הכוכבים קבועים בקיר כנים ובהם שני דגלים - משמאל דגל ארצות הברית, ומימין דגל הנושא את חותם הסוכנות.

הכותל המקורי, שנשא 30 כוכבים, עוצב על ידי הרולד ווגל (Harold Vogel) ונחנך ביולי 1974.

סוכנות הביון המרכזית מקיימת טקס זיכרון שנתי לנופלים מול כותל הזיכרון ביום הזיכרון של ארצות הברית.

### הנופלים המונצחים על הכותל

הנופלים המונצחים באנדרטה נהרגו בכל רחבי העולם. הראשון שבהם נהרג בסין הקומוניסטית בשנת 1950. אחרים נהרגו בארצות מזרח אירופה, בקובה, בווייטנאם, במרכז אמריקה, באפריקה, במזרח התיכון, בארצות יוגוסלביה לשעבר, בעיראק ובאפגניסטן. חלקם נהרגו במהלך פעולות מבצעיות של הסוכנות ואחרים מתו עקב פעולות טרור ותאונות. בין המונצחים המאוחרים באנדרטה היו שני עובדי הסוכנות שנהרגו במהלך ההתקפה על הקונסוליה האמריקאית בבנגאזי שבלוב ב-2012.

ועדה של הסוכנות ממליצה על הוספת מונצחים חדשים לכותל ולספר הזיכרון, בהתאם לנסיבות מותם ולפי תקנון שנקבע. ההמלצה טעונה אישור של מנהל הסוכנות.

שמות מקצת הנופלים המונצחים על גבי הכותל, שהיו חסויים בעבר, נחשפו עם השנים על ידי הסוכנות.

כותל הזיכרון של המשרד לשירותים אסטרטגיים
----------------------------------------

המשרד לשירותים אסטרטגיים היה סוכנות הביון של ארצות הברית שקדמה לסוכנות הביון המרכזית. ביוני 1992, במלאת 50 שנה להקמתו של המשרד, נחנך כותל זיכרון ל-116 אנשיו שנפלו בעת שירותם, במהלך מלחמת העולם השנייה.

כותל זה נקבע בעברו הדרומי של אולם המבואה של סוכנות הביון המרכזית, מול כותל הזיכרון של הסוכנות, ועוצב בדומה לו. כוכב בודד נחרת בכותל השיש ומעליו הכתובת: **לכבודם של חברי המשרד לשירותים אסטרטגיים שנתנו את חייהם בשירות ארצם**. מתחתם, בתיבת זכוכית הניצבת על גבי כן, נתון ספר זיכרון ובו רשומים שמות הנופלים. ליד התיבה ניצב על כן פסלו של ויליאם דונובן, מנהל המשרד לשירותים אסטרטגיים, שעוצב על ידי לורנס לודטקה (Lawrence M. Ludtke) ב-1988. משמאלם ומימינם קבועים על כנים דגלי ארצות הברית והסוכנות.

ראו גם
------

* אתר הנצחה לחללי קהילת המודיעין
* אנדרטת מנהלת המבצעים המיוחדים בצרפת

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **כותל הזיכרון של סוכנות הביון המרכזית** בוויקישיתוף
* כותל הזיכרון, באתר סוכנות הביון המרכזית
* כותל הזיכרון של המשרד לשירותים אסטרטגיים, באתר סוכנות הביון המרכזית

הערות שוליים
------------

1. ↑  ב-1997 הונצחו על גבי הכותל שבעים איש ואשה, וב-2009 - תשעים.
2. ↑  ראו: .
**אנטארקטיקה** הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת קורין אלאל שיצא בשנת 1989. כל שירי האלבום הולחנו על ידי אלאל ואת ההפקה עשתה יהודית רביץ. האלבום, שהיווה את הפריצה הגדולה של אלאל לתודעה, זכה להצלחה מסחרית גדולה והגיע תוך שבועיים למעמד של אלבום זהב. סיבוב ההופעות שבא בעקבות האלבום זכה להצלחה גם הוא.

שירי האלבום
-----------

האלבום כולל שמונה שירים, שנכתבו על ידי חמישה כותבים שונים - חנה גולדברג, מאיר גולדברג, אהוד מנור, ז'אק פרוור ויהונתן גפן. אנטארקטיקה, שיר הנושא, הוא גם השיר הפותח את האלבום. השיר נכתב על ידי חנה גולדברג, לאחר תקופה ארוכה של עבודה משותפת עם אלאל. השיר ידוע בעיקר בשל שורת הפתיחה של השיר "אין סוסים שמדברים עברית". השיר דורג במקום התשיעי במצעד הפזמונים של רשת ג' בשנת יציאת האלבום.

להיט נוסף מתוך האלבום הוא השיר "ארץ קטנה עם שפם" שכתב מאיר גולדברג ומתייחס בצורה הומוריסטית למעמדה של מדינת ישראל בעולם. השיר לא נכתב על מאורע ספציפי, אך ניתן לראות בו רמיזות לפוליטיקאים ששימשו בתפקיד באותו הזמן (לדוגמה: "ארץ קטנה עם שפם" התייחס לראש הממשלה יצחק שמיר ו"שחקן קולנוע דופק על שולחן" התייחס לנשיא ארצות הברית רונלד רייגן, שהיה שחקן קולנוע בצעירותו). בקליפ שליווה את השיר מוצגת אלאל כמורה בכיתה, שתלמידיה הם חברי הלהקה המלווה אותה. "התעשייה האבירית" הוא שיר נוסף מתוך האלבום שחיבר מאיר גולדברג ועוסק בביקורת אקטואלית מרומזת. השיר עוסק בתעשיית הנשק בישראל, בכלל, ובפרויקט הלביא, בפרט.

השיר הסוגר את האלבום הוא "שיר לשירה" שנכתב על ידי יהונתן גפן לבתו שירה. במהלך השנים זכה השיר לגרסאות כיסוי רבות. באוגוסט 2015 הקליטה אלאל גרסה מיוחדת של השיר לזכרה של שירה בנקי שנרצחה במהלך מצעד הגאווה באותה שנה.

רשימת רצועות
------------


| ליקוטים |
| --- |
| מס' | שם | מילים | לחן | משך |
| 1. | אנטארקטיקה | חנה גולדברג | קורין אלאל | 4:05 |
| 2. | התשמע | חנה גולדברג | קורין אלאל | 4:40 |
| 3. | הטבעת נפלה | מאיר גולדברג | קורין אלאל | 4:15 |
| 4. | בקרוב | אהוד מנור | קורין אלאל | 4:55 |
| 5. | התעשייה האבירית | מאיר גולדברג | קורין אלאל | 4:27 |
| 6. | ארץ קטנה עם שפם | מאיר גולדברג | קורין אלאל | 4:33 |
| 7. | Le Dejeuner Du Matin | ז'אק פרוור | קורין אלאל | 3:35 |
| 8. | שיר לשירה | יהונתן גפן | קורין אלאל | 3:58 |

משתתפים באלבום
--------------

* קורין אלאל - שירה, גיטרה
* יהודית רביץ - גיטרה, קלידים, קולות, עיבוד
* אלון הלל - תופים
* אלונה טוראל - פסנתר, פנדר
* בנצי גפני - גיטרה בס
* ארז נץ - גיטרה

קישורים חיצוניים
----------------

* מידע על האלבום אנטארקטיקה באתר MusicBrainz
* האלבום אנטארקטיקה באתר ספוטיפיי
* קורין אלאל באתר "סטריאו ומונו"
* קורין אלאל, חוזרת לאנטארקטיקה: קורין אלאל חוגגת 30 לאלבום המכונן, באתר ynet, 11 ביוני 2019

הערות שוליים
------------

1. ↑  האלבומים הגדולים של דידי הררי, ‏אין סוסים שמוכרים זהב תוך שבועיים: חוזרים ל"אנטארקטיקה" של קורין אלאל, באתר ‏מאקו‏, 26 באוקטובר 2010
2. ↑  מאיר גולדברג - סיכום אירוח בקהילה, וואלה, 3 באפריל 2003
3. ↑  ניתוח השיר 'התעשייה האבירית', באתר "תרבות•il"
4. ↑  מיוחד: קורין אלאל מבצעת את "שיר לשירה" לזכרה של שירה בנקי, באתר וואלה!‏, 3 באוגוסט 2015

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* MusicBrainz release group: 0f876aec-20f0-387b-a8fa-ecde85acd5b3

 |
הילה וידור וקאיס נאשף
**אושר עטוף בשמיכה** הוא סרט קולנוע ישראלי עצמאי מסוגת דרמה שיצא ב-2014, אותו ביים, כתב והפיק יוסי ארצי.

הסרט יצא לאקרנים בינואר 2014 כאשר הוקרן בסינמטק תל אביב ובסינמטק ירושלים, אך הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בתחרות הרשמית בפסטיבל קולנוע דרום ביוני 2013.

תקציר העלילה
------------

באשיר (קאיס נאשף) הוא צעיר ערבי המתגורר עם בת זוגו היהודיה קארין (הילה וידור) בדרום תל אביב. בתום ליל עבודה מפרך באשיר שב לביתו ומגלה את חברתו עם תינוק בזרועותיה, אותו חטפה בבית חולים מעובדת זרה לא חוקית ממוצא אריתראי. היא אומרת לו "עכשיו לא ניפרד לעולם, אנחנו משפחה" וקוראת לתינוק "אושר". מהדורות החדשות מדווחות על התינוק שנעלם. האם פונה למשטרה שפותחת בחקירה. באשיר נקרע בין רצונו לעשות את המעשה הנכון ולהחזיר את התינוק לאמו לבין אהבתו לקארין. באשיר וקארין יוצאים למסע בריחה למדבר.

הפקה
----

החזרות לסרט נערכו כשנה, במהלך הזמן הזה ארצי והצלם עידן ששון יצאו לחיפושים של אתרי הצילום באזור המרכז ובדרום הארץ. צילומי הסרט נדחו פעמיים, פעם אחת כשקייס נאשף יצא לצילומי הסדרה "אננדה" ופעם שנייה כשהילה וידור הצטלמה לסרט "לוויה בצהריים".

חודשיים לפני תחילת הצילומים הצטרף המפיק בפועל רמי כץ להפקה כשהיו שתי משימות עיקריות: מציאת מכונית ישנה מתאימה ותינוק קטן לכמה סצנות. אחרי חיפושים רבים ברחבי הארץ.

הסרט צולם בשבעה ימים והפקתו עלתה שישים אלף דולר. כמפיק הסרט היה לארצי חשוב להתחיל עם צילום הסצנה הקשה ביותר של הסרט – גילוי התינוק, כבר ביום הראשון לצילומים. נאשף הודיע לארצי יומיים לפני תחילת הצילומים שהוא יוצא לנוח בבית הוריו בטייבה, ולאחר מכן לא היה ניתן ליצור איתו קשר. הצוות ניסה להשיג אותו את השחקן הראשי ללא הצלחה ובארבע בבוקר, שעה לפני התחלת הצילומים, נאשף הודיע לארצי שהוא בדרך לצילומים.

לאחר צילומי היום הראשון שנערכו בהאנגר בדרום תל אביב הצוות נסע למדבר לארבעה ימים שם נערכו סצנות שדרשו אפקטים של גשם, אש והתנגשות מכוניות. חלק מהצילומים במדבר התקיימו בחוות רוטה, חוות בודדים בנגב. שאר הצילומים בדרום נערכו באזור שדה בוקר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אושר עטוף בשמיכה** בוויקישיתוף

* "אושר עטוף בשמיכה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "אושר עטוף בשמיכה", באתר AllMovie (באנגלית)
* "אושר עטוף בשמיכה", באתר אידיבי
* "אושר עטוף בשמיכה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* "אושר עטוף בשמיכה", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
* אושר עטוף בשמיכה: מסע אישי ומרגש, באתר נענע10‏, 11 בדצמבר 2013
* אמיר בוגן, הקייס שלו: יוסי ארצי על 'אושר עטוף בשמיכה', באתר ynet, 14 בינואר 2014
* איתן ווייץ, אושר עטוף בשמיכה: רע שם בחוץ, בבלוג "איתן - קולנוע בראש צלול", 2 בינואר 2014
* רון כלף, ישראל 2013 בסרט חדש: זוג מעורב חוטף תינוק אריתראי, באתר גלי צה"ל, 23 בדצמבר 2013
* אתר למנויים בלבד שני ליטמן, רומן בין ערבי ליהודייה? לא ביג דיל, באתר הארץ, 1 בינואר 2014
* מתן שירם, ‏השחקנית הילה וידור: "מחקר הוא התרופה הכי טובה לחרדה", באתר גלובס, 21 בינואר 2014
* פבלו אוטין, "אושר עטוף בשמיכה": ריאיון עם במאי הסרט יוסי ארצי, בבלוג הקולנוע 'סריטה', 19 בינואר 2014
* תומר מיכלזון, ריאיון עם הבמאי, באתר 'כביש 40', גיליון 150
* ראיון על הסרט "אושר עטוף בשמיכה" בטלסינמה, ערוץ 1
* מתן שירם, ‏קצר וחכם, באתר גלובס, 11 בספטמבר 2014

הערות שוליים
------------

1. ↑  שירות "הארץ", אלברט מייזלס, קולנוע עצמאי ואבי נשר בפסטיבל קולנוע דרום, באתר הארץ, 23 באפריל 2013
**סקי דובאי** (בערבית: **سكاي دبي**) הוא אתר סקי מקורה בגודל 22,500 מטרים רבועים בדובאי, איחוד האמירויות הערביות. האתר הוא חלק מקניון מירויות, אחד הקניונים הגדולים ביותר בעולם. האתר נבנה על ידי קבוצת מג'יד אל פוטיים, יזם מוכר מדובאי של קניונים במזרח התיכון, שגם מפעיל את קניון האמירויות.

היסטוריה
--------

האתר נפתח לציבור בנובמבר 2005 וכולל הר מקורה בגובה 85 מטר, בעל 5 מסלולים תלולים ברמות קושי שונות, בהם מסלול שאורכו 400 מטרים ומסלול הסקי השחור המקורה הראשון בעולם. האתר כולל גם מעלית סקי ומעלית גרירה, המעלות גולשים במעלה ההר. באתר גם פארק-סקי בגודל 3,000 מטרים רבועים, הכולל מקום משחקים למזחלות ומגלשות, מגדלי סקי, כדורי שלג ומערת קרח. בסקי דובאי חיים גם מספר פינגווינים; ניתן לקבוע מפגש עם הפינגווינים שבאתר.

במתקן קיימת מערכת בידוד המסייעת בשמירה על טמפרטורה של 1- מעלות צלזיוס בבוקר ו-6- מעלות צלזיוס בערב, כאשר השלג מיוצר.

בשנת 2007 זכה סקי דובאי בפרס TEA.

פארק הסקי תוכנן ונבנה על ידי קבוצת פינקוול.

גלריה
-----

* 
* 
* 
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סקי דובאי** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של סקי דובאי (באנגלית)
* סקי דובאי, ברשת החברתית פייסבוק

* סקי דובאי, ברשת החברתית אינסטגרם

* סקי דובאי, סרטונים בערוץ היוטיוב
* תמונות מבניית "סקי דובאי"
* בואו לראות: אתר סקי באמצע המדבר, באתר ynet, 5 בדצמבר 2005

הערות שוליים
------------

1. 1 2  "13th Annual Thea Awards - Award for Outstanding Achievement - Ski Dubai" (pdf). Themed Entertainment Association. ארכיון (PDF) מ-2012-05-11. נבדק ב-2015-11-28.