recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**לזרוס מקארתי צ'קווארה** (באנגלית: **Lazarus McCarthy Chakwera**; נולד ב-5 באפריל 1955) הוא תאולוג ופוליטיקאי מלאווי, שהושבע לנשיא מלאווי ב-28 ביוני 2020. הוא היה מנהיג מפלגת הקונגרס במלאווי מאז 2013 והיה בעבר מנהיג האופוזיציה באספה הלאומית בעקבות בחירות שנויות במחלוקת שהתקיימו ב-21 במאי 2019, שנדחו על ידי בית המשפט לחוקה. הוא היה נשיא כנסיית "אסיפות האל" במלאווי משנת 1989 עד 14 במאי 2013.

ביוגרפיה
--------

לזרוס צ'קווארה נולד בלילונגווה, בירת מלאווי הנוכחית, ב-5 באפריל 1955 כאשר המדינה הייתה עדיין תחת שלטון קולוניאלי בריטי. משפחתו הייתה חקלאית מחוץ לעיר. שניים מאחיו שנולדו לפניו מתו בינקותו ואביו, בתקווה שיחיה, העניק לו את שמו על שם לזרוס מהברית החדשה. הוא נשוי למוניקה ויחד יש להם ארבעה ילדים ונכדים.

קריירה תאולוגית
---------------

צ'קווארה בעל תואר ראשון באמנויות (פילוסופיה) מאוניברסיטת מלאווי (אנ') בשנת 1977. הוא למד תאולוגיה וסיים תואר שני באוניברסיטת הצפון (אנ') בדרום אפריקה וקיבל תואר שני (MTh) מאוניברסיטת דרום אפריקה בשנת 1991. האוניברסיטה הבינלאומית טריניטי (אנ') בארצות הברית העניקה לו דוקטורט (D. Min) בשנת 2000. הוא הפך לפרופסור בסמינר התאולוגי הפאן-אפריקאי בשנת 2005.

הוא עבד כמדריך בבית הספר לתאולוגיה של מכלולי אלוהים משנת 1983 עד 2000, שם הפך למנהל בשנת 1996. שימש כמנהל משותף ומרצה בסמינר התאולוגי של כל האומות. משנת 1989 הוא ניהל את כנסיית "אסיפות האל" מלאווי. ב-14 באפריל 2013 הוא הפתיע רבים כאשר הצהיר על כוונותיו להתמודד לנשיאות בוועידת האופוזיציה של מפלגת הקונגרס מלאווי (MCP).

קריירה פוליטית
--------------

ועידת ה-MCP שנדחתה ל-10 ו-11 באוגוסט 2013 בחרה בו לנשיא המפלגה והוא ייצג את המפלגה בבחירות הכלליות לשנת 2014. במהלך הבחירות הכלליות במלאווי בשנת 2014, נפוצו שמועות בפלטפורמות שונות של אי סדרים, אך צ'קווארה פנה לכל המלאווים להישאר שלווים, לקבל את התוצאה ולחכות לבחירות הבאות. מלבד היותו נשיא מפלגת האופוזיציה העיקרית, הוא שימש גם כחבר פרלמנט של מחוז הבחירה לילונגווה צפון-מערב.

צ'קווארה איחד כוחות עם מנהיג UTM, סאולוס צ'ילימה (אנ'), והקים ברית לקראת הבחירות הכלליות במלאווי ביוני 2020. זאת לאחר שבית המשפט פסל את הבחירות הכלליות משנת 2019 בגלל חריגות מאסיביות לאחר שמפלגת DPP טענה לניצחון.

צ'קווארה ניצח את הנשיא המכהן פיטר מותריקה בבחירות 2020, לאחר שהשיג כמעט 59% מהקולות. צ'אקווארה הושבע כנשיא השישי של מלאווי ב-28 ביוני.

לקריאה נוספת
------------

* Man of God, Welcome to Cut Throat Politics, archive.vn, ‏2013-06-30
* אתר למנויים בלבד רויטרסו אי-פי, מנהיג האופוזיציה הפסיד בשנה שעברה בבחירות. עכשיו נגד כל הסיכויים — הוא הנשיא, באתר הארץ, 28 ביוני 2020

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **לזרוס צ'אקוורה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  אתר למנויים בלבד רויטרסו אי-פי, מנהיג האופוזיציה הפסיד בשנה שעברה בבחירות. עכשיו נגד כל הסיכויים — הוא הנשיא, באתר הארץ, 28 ביוני 2020
2. ↑  On the Road to 2014: Dr. Lazarus McCarthy Chakwera | Malawi Voice, web.archive.org, ‏4 באוקטובר 2013
3. ↑  Nation Online - Chakwera guns for MCP presidency, web.archive.org, ‏16 במאי 2013

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1252501633
* ISNI: 0000 0000 4478 0628
* LCCN: no2004020133
* VIAF: 71096659
* WorldCat: lccn-no2004020133

 |
**הדרך לכ"ט בנובמבר: פרשת אונסקו"פ וראשית מעורבותו של האו"ם בסכסוך הערבי-ישראלי** (באנגלית: **UNSCOP and the Arab-Israeli Conflict: The Road to Partition**) הוא ספר עיון שנכתב בידי החוקר **אלעד בן-דרור** אשר יצא לראשונה לאור במהדורה בעברית בשנת 2019 בהוצאת יד יצחק בן-צבי. בשנת 2022 יצא לאור מהדורת הספר באנגלית בהוצאת ראוטלג'. הספר עוסק בפועלה של ועדת אונסקו"פ של האו"ם בקיץ 1947.

הוועדה מנתה 11 חברים ממדינות שונות. מטרותיה של הוועדה היו לחקור את שאלת ארץ ישראל ולהגיש המלצות באשר לעתידה הפוליטי. חברי המשלחת שהו בארץ ישראל פחות מארבעים יום, אך עבודתם שינתה את מהלך ההיסטוריה של העם היהודי ושל תושבי הארץ היהודים והערבים מקצה לקצה. לאחר חקירה מאומצת החליטו רוב חברי הוועדה לאמץ כמעט במלואן את התביעות הציוניות שהוצגו להם, והמליצו על סיום שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל ועל הקמתן של שתי מדינות ריבוניות ועצמאיות: מדינה יהודית, שתשתרע על רוב השטח שבין נהר הירדן לים התיכון, ומדינה ערבית. שתי המדינות היו אמורות לקיים מערכת כלכלית משותפת, על אף ההפרדה הפוליטית ביניהן. ירושלים ובית לחם, יועדו בתוכנית להיות בשליטת האו"ם. המלצות אלה היו הבסיס לדיון שהתקיים ב-29 בנובמבר 1947 במושב העצרת השנייה של האו"ם. לאחר שינויים קלים אומצו ההמלצות על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות בהחלטה מספר 181 המוכרת כתוכנית החלוקה, שבהמשך הביאה להקמת מדינת ישראל.

הספר מציג לראשונה תיאור מקיף של פרשת ועדת אונסקו"פ, על מכלול ההיבטים הקשורים בה. בן-דרור מבקש להעריך כיצד עיצבה אונסקו"פ את מסקנותיה ומה היו התהליכים והמניעים שהביאו להמלצותיה הסופיות. הספר מתבסס על תיעוד ארכיוני רב ומגוון, שחלקו נחשף לראשונה, והגיע למסקנות חדשות בנושא.

הספר זכה בפרס יצחק בן-צבי לשנת ה'תשפ"ג.

ביקורת
------

* אתר למנויים בלבד עופר אדרת, הדלפות, מחלוקות - ובילויים בלילות: מאחורי הקלעים של כ"ט בנובמבר, באתר הארץ, 29 בנובמבר 2019 לינק להודרת המאמר בPDF

קישורים חיצוניים
----------------

* הדרך לכ"ט בנובמבר: פרשת אונסקו"פ וראשית מעורבותו של האו"ם בסכסוך הערבי-ישראלי, באתר OCLC (באנגלית)
* עודד הון, **הדרך שהובילה לכ"ט בנובמבר**, באתר כנס מדיה, 27/02/2020
* ד"ר אלעד בן דרור ב"כאן" לרגל הוצאת ספרו החדש, סרטון באתר יוטיוב
**אליסאו ויקטור מוריניו אוירבידה** (בספרדית: **Eliseo Víctor Mouriño Oyarbide**;‏ 3 ביוני 1927 – 3 באפריל 1961) היה כדורגלן ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר. שיחק בקבוצות באנפילד ובוקה ג'וניורס מליגת העל הארגנטינאית, וכן בנבחרת ארגנטינה.

קריירת מועדונים
---------------

מוריניו החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת באנפילד מליגת העל הארגנטינאית, ובהמשך חתם בקבוצת בוקה ג'וניורס, גם היא מליגת העל הארגנטינאית, ובעונת 1954 זכה עמה באליפות ארגנטינה. בשנת 1961 חתם בקבוצת גרין קרוס מליגת העל הצ'יליאנית.

קריירה בינלאומית
----------------

מוריניו ערך 25 הופעות בנבחרת ארגנטינה. הוא זכה עם הנבחרת בטורנירים קופה אמריקה 1955 וקופה אמריקה 1959 (ארגנטינה), והיה חלק מסגל הנבחרת גם בטורנירים קופה אמריקה 1956, מונדיאל 1958 וקופה אמריקה 1959 (אקוודור).

מותו
----

ב-3 באפריל 1961, בגיל 33, נהרג מוריניו בהתרסקות טיסה 210 של LAN צ'ילה, יחד עם שבעה כדורגלנים נוספים מקבוצת גרין קרוס ושני אנשי צוות של המיועדון.

תארים
-----

בוקה ג'וניורס
* אליפות ארגנטינה (1): 1954

נבחרת ארגנטינה
* קופה אמריקה (2): 1955, 1959 (ארגנטינה)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אליסאו מוריניו** בוויקישיתוף

* פרופיל, באתר WorldFootball.net
* פרופיל, באתר National Football Teams

הערות שוליים
------------

1. ↑  Cuando cayeron "los más fuertes" באתר La Nacion, ‏ 30 בנובמבר 2016 (בספרדית)

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"אליסאו מוריניו"**.
**שטח פרטי פתוח** (בראשי תיבות: **שפ"פ**) הוא מושג תכנוני המציין שטח פתוח לציבור הנמצא בבעלות פרטית שאינו מיועד לבנייה. בשטח פרטי פתוח קיימת לבעליו הזכות לבחירת אופי הפיתוח והגינון של השטח זאת בשונה משטח ציבורי פתוח שהקמתו ותחזוקתו מוטלות על גוף ציבורי כגון רשות מקומית או עירייה.

שפ"פ מתוכנן בדרך כלל בצמוד למגרש אחר שלגביו זכויות בניה (כגון חלקת מגורים, מסחר ומשרדים) ייתכן גם שפ"פ שמהווה חלק מפארק באזור מגורים ואף שפ"פ שהוא חלק מרחוב. השטח הפרטי הפתוח משפיע על אופיו של החלל הציבורי ועל צפיפות המגורים במקום.

השפ"פ יופיע בדרך כלל בתוכנית בניין עיר כמגרש צבוע בצבע ירוק בהיר עם מסגרת בצבע ירוק כהה. לחלק קטן משטחי השפ"פ נקבעות זכויות בניה בשיעור נמוך של אחוזים אחדים. לעיתים אף מתאפשר ניצול הזכויות לשימוש בעל אופי מסחרי כגון קיוסק.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **שפ"פ** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **שטח פרטי פתוח** |

* צלי גרינברג, התושבים רצו פארק פרטי עכשיו הם צריכים לדאוג לתחזוקת הרחוב, באתר הארץ, 18 באוגוסט 2005
* שירה לובודה ליכטנבאום וגלעד רוזן, טרגדיית השפ"פים: אסטרטגיות מוניציפליות לניהול שטחים פתוחים משותפים באזורי מגורים, ירושלים: מחקרי פלורסהיימר, יולי 2018
שכונת **בדפורד פארק** היא פרוור של העיר טורונטו באונטריו שבקנדה. פיתוח האזור החל בתקופה בה החקלאים העושים את דרכם לשוק בעיר עצרו בו. שם השכונה ככל הנראה נובע משמו של מלון בדפורד פארק אשר נפתח בשנת 1873 בפינה הדרום-מערבית של רחוב יאנג ושדרות פיירלון, צפונית לשדרות לורנס.

בשנת 1890 בדפורד פארק צורפה ביחד עם הכפרים אגלינטון ודייוויסויל שמדרומה לעיר צפון טורונטו. באותה שנה, הגיע קו רכבת ראשון לאזור ובכך עודד את פיתוח השכונה. רבים מהבתים באזור נבנו בין 1890 ו-1940. בדפורד פארק תוכננה כשכונה עבור המעמד הבינוני והבתים בה הם צמודי קרקע כאשר חלקם הם בתים דו-משפחתיים. עם המעבר של מועדון הגולף רוזדייל בשנת 1909 מצפון-מזרח לבדפורד החלה השכונה למשוך אוכלוסייה מבוססת יותר. זה הביא לעליית מחירי הבתים בבדפורד פארק. רחובותיה השקטים, יופייה והנוי בה, בתי הספר, הפארקים, הקרבה לכביש 401 ותחנת הרכבת התחתית לורנס משכו לשכונה אנשי מקצוע צעירים בעלי משפחות לשכונה. רבים מהבתים המקוריים עדיין עומדים על תילם ושופצו ברבות השנים. בתים רבים אחרים בשכונה הוחלפו בבתים מודרניים.

גבולות מוניציפליים
------------------

רחוב יאנג חוצה את בדפורד פארק. גבולה הצפוני הוא שדרות ברוק בצד המערבי של יאנג ושדרות סנודן ממזרח ליאנג. שדרות לורנס הן גבולה הדרומי של השכונה. הגבול המזרחי הוא שדרות רונן. ורחוב אווניו הוא גבולה המערבי.

אוכלוסייה
---------

בשנת 2011, חיו 4,599 אנשים בבדפורד פארק, 2,260 זכרים ו-2,375 נקבות. 53% מהם היו דור שלישי או יותר בקנדה, 26.2% היו דור שני ו-20.7% היו הדור הראשון (מהגרים). בשנת 2006, חיו בשכונה 4,360 התושבים, 2,105 גברים ו-2,220 נשים.

הכנסה
-----

בשנים האחרונות חלה מגמה של גידול בהכנסות של תושבי בדפורד פארק. בעבר אכלסה בעיקר תושבים ממעמד הביניים אך עם הגידול במחירי הדיור בטורונטו ההכנסה הממוצעת עלתה מאוד. ב-2006, ההכנסה החציונית לתושב הייתה $46,894 ובשנת 2011  ההכנסה החציונית לתושב עלתה ל-$58,658. ההכנסה החציונית למשק הבית עלתה מ-$110,818 בשנת 2006 ל-$147,212 ב-2011.
המפעל
**מפעל מסון** (אנגלית: **Masson Mill**) הוא מפעל לטוויית כותנה באמצעות מים, שנבנה ב-1783 על ידי ריצ'רד ארקרייט על גדות נהר דרוונט, בקרבת מטלוק באת' שבדרבישייר, אנגליה. המפעל שוכן בקרבת הבית הפרטי של ארקרייט, והוא נכלל באתר המורשת העולמית "מפעלי עמק דרוונט".

היסטוריה
--------

בעקבות המצאת הבוכיר המעופף לאריגת כותנה ב-1733 חלה עלייה גדולה בביקוש לכותנה טְווּיָה באנגליה. באותה תקופה כבר היו מכונות לניפוץ ולטווייה, אך הן לא היו מספיק יעילות והכותנה שנוצרה בהן הייתה באיכות נמוכה ולא מתאימה לביקוש הגדול. ב-1769 רשם ארקרייט פטנט על מסגרת טווייה הפועלת באמצעות מים, על מנת שיוכל לנצל את מימי הדרוונט להפקת אנרגיה. ב-1771 הוא בנה את המפעל הראשון שלו בקרומפורד, ומפעל מסון היה השלישי. הוא בנה את המפעל הזה בקרבת קרומפורד על מנת לנצל את זרם המים החזק של הנהר.

המפעל נבנה מלבנים שהונחו על גרוסת (gritstone) עם אבני פינה וחלונות ראווה. בעת בנייתו התנשא המפעל לגובה 5 קומות, אורכו היה 43.8 מטרים ורחבו 8.4 מטרים. המפעל קיבל את האנרגיה הדרושה לו מגלגל מים יחיד, שהוחלף ב-1801 במערכת של שני גלגלים, שבתורה הוחלה על ידי טורבינות ב-1928. במתכונתו המקורית נבנה המפעל עם מעקה גבוה שהסווה את הגג. עם הוספת הגלגל השני הוחלט להגביה את הגג, ובכך נוספה למפעל קומה שישית מוסתרת.

לאורך הדרוונט וליד המפעל נבנה סכר קמור. צורת הסכר החריגה קשורה ככל הנראה למבנה הקרקע הסלעית בנקודה זו של הנהר. הסכר נבנה בתקופה מוקדמת בהיסטוריה של המפעל, וההשערה היא כי הוא לא נבנה קודם להקמת המפעל כיוון שמפעל הנייר שעליו נבנה מפעל מסון לא היה מספיק גדול ורווחי מבחינה כלכלית לצורך הקמת סכר. עד 1835 נבנו בצד הצפוני והמערבי של המפעל מספר מבנים נוספים, וחלקם נהרסו במשך השנים. ההוספות האחרונות למפעל היו ב-1911, 1928 ו-1998. ארובת המפעל מתוארת לשנת 1900.

ארקרייט חרג ממנהגו ולא בנה ליד המפעל בתי מגורים לעובדים, שבמקום זאת התגוררו בבתים בבעלותו ששכנו ביישובים הסמוכים כגון בונסול, קרומפורד או מטלוק באת'. במשך השנים היה המפעל מקור תעסוקה חשוב בכלכלה של מטלוק באת'. המבנה המקורי של המפעל השתנה מאז הקמתו כיוון שבוצעו בו עבודות שיפוץ ושיקום נרחבות, ושימושו הנוכחי הוא מוזיאון וחנות קמעונאות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מפעל מסון** בוויקישיתוף
* מפעל מסון באתר מפעלי עמק דרוונט
* ארקרייט ומפעל הכותנה שלו במטלוק באת' באתר Andrewspages
**צינור הגז איראן-ארמניה** הוא צינור גז טבעי מאיראן לארמניה. 100 קילומטרים עוברים במקטע האיראני מתבריז לגבול איראן-ארמניה. המקטע הארמני עובר מאזור מגרי לקאג'ראן. לצינור מתוכננים להתווסף עוד 197 קילומטרים על מנת להגיע למרכז המדינה, שם הוא יתחבר לרשת החלוקה הקיימת.

היסטוריה
--------

התוכניות להקמת הצינור הוכרזו ב-15 באפריל 2002 על ידי שר האנרגיה הארמני, ארמן מובסיאן. הצינור החל לפעול ב-20 בדצמבר 2006, ונחנך רשמית ב-19 במרץ 2007 על ידי הנשיאים מחמוד אחמדינז'אד מאיראן ורוברט קוצ'ריאן מארמניה. מתקיימים דיונים לבניית צינור שני מאיראן לארמניה.

מפרט טכני
---------

קוטר הצינור הוא 700 מלימטרים (28 אינץ') ועלות בנייתו הייתה כ-220 מיליון דולר. קיבולת הצינור היא 1.1 מיליארד מטרים מעוקבים (bcm) של גז טבעי בשנה, אשר יגדל עד 2.3 bcm עד לשנת 2019. החוזה נחתם ל-20 שנים. על כל מטר מעוקב של הגז האיראני, ארמניה אמורה להחזיר 3 קילוואט אנרגיה חשמלית לאיראן.

מחלוקת פוליטית
--------------

רבים חושדים כי קוטר הצינור הצטמצם מ-1,420 ל-700 מילימטרים (56 אינץ' ל-28) בלחץ של גזפרום, שרכשה את חלק הרוב בחלק הארמני של הצינור באמצעות חברת הבת שלה, גזפרום ארמניה. אם הצינור היה נבנה בקוטר גדול יותר, הוא היה מאפשר לאיראן לייצא לשווקים באירופה, ובכך להתחרות בתעשיית הגז הטבעי של רוסיה עצמה. אנליסטים טוענים כי הצינור נועד בחלקו להרחיב את השפעתה של איראן בקווקז, אולם נכנע לשליטה רוסית לפני סיום הבנייה.

ב-11 בנובמבר 2009 דיווחו פקידים ארמנים על פיצוץ של חלק מהצינור בתוך גבולות ארמניה. לאחר תיקון הנזק, איראן חידשה את הזרמת הגז לארמניה.

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Armenian Minister Announces New Accord for Proposed Iran-armenia Pipeline". Central Asia - Caucasus Institute. 2002-04-15. נבדק ב-2021-12-29.
2. ↑  "Iran-Armenia gas pipeline inaugurated". Tehran Times. 2008-12-04. נבדק ב-2021-12-29.
3. 1 2  Vladimir Socor (2007-03-20). "Iran-armenia Gas Pipeline: Far More Than Meets the Eye". Jamestown Foundation. נבדק ב-2021-12-29.
4. ↑  "Pipeline blast halts Iran gas export to Armenia". Tehran Times. 2009-11-12. נבדק ב-2021-12-29.
**עודד פלדמן** (20 במרץ 1944 - 4 בינואר 2017) היה איש תרבות ותקשורת ישראלי. בין השאר היה מנכ"ל העיתונים "הארץ" ו"מעריב" ומנכ"ל התיאטרון הקאמרי.

ביוגרפיה
--------

עודד פלדמן נולד למינה ומשה פלדמן וגדל בגבעתיים. למד בבית הספר "בורוכוב", והיה חניך הנוער העובד בעיר. בוגר אוניברסיטת בר-אילן במדעי החברה.

בשנים 1973–1984, במסגרת שירות הקבע כסגן-אלוף, כיהן כראש ענף תרבות וחינוך בחיל האוויר, ראש ענף תרבות בצה"ל, מפקד בית הספר לחינוך של צה"ל בכרמיאל ועורך העיתון "במחנה" ומפקדו. בעקבות פרסומו בשנת 1983 של דו"ח על אסון צור השני הושעה פלדמן מתפקידו כעורך במחנה.

בשנים 1984–1986, לאחר שחרורו מצה"ל, ניהל את העיתון "הארץ". בשנים 1986–1992 היה מנכ"ל התיאטרון הקאמרי, ובשנים אלה הוצג, בין היתר, המחזמר "עלובי החיים", שהיה למחזמר המצליח ביותר בתולדות התיאטרון בישראל. בשנים 1992–1993 היה מנכ"ל העיתון "מעריב". משם עבר לעיתון הכלכלי "טלגרף", נמנה עם מקימיו וניהל אותו עד שנת 1996. באותה שנה נתמנה על ידי ראש עיריית ירושלים, אהוד אולמרט, למנהל אגף התרבות בעירייה, תפקיד שמילא גם בזמן כהונתו של אורי לופוליאנסקי. בשנת 2004 פרש מעיריית ירושלים ופתח משרד כמפיק עצמאי, ועם ההפקות שיצאו תחת ידיו, בשיתוף "הבימה", נמנות "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" ו"רכוש נטוש".

בשנת 2006 נתמנה על ידי בית המשפט לנהל את תיאטרון חיפה, שהיה בסכנת קריסה, אך נשאר בתפקיד זה חודשים ספורים. פלדמן שימש מרכז מקצועי ומרצה לניהול עסקי של מוסדות תרבות בתוכנית "להב" באוניברסיטת תל אביב. כמו כן היה יו"ר ההנהלה הציבורית של סטודיו למשחק ניסן נתיב, יושב ראש איגוד מנהלי התרבות והאמנות בשלטון המקומי, יושב ראש תיאטרון הקיבוץ ויושב ראש הוועד המנהל בתיאטרון גשר.

היה בעלים של "סטטוס – הירחון לחשיבה ניהולית" (לצד עדנה פשר), שעוסק בהיבטים תאורטיים ומעשיים של ניהול, תוך נגיעה בתחומי משנה של ניהול ובתחומים שונים המשיקים להם, וסוקר מחקרים אקדמיים חדשים בתחומים אלה.

היה חבר בהנהלות תיאטרון מיקרו הירושלמי, הסינמטק בירושלים, במוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר בירושלים, בוועדת "ניצני" לבדיקת שכר מנהלי מוסדות תרבות, בתיאטרון ירושלים, בפסטיבל ישראל, באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, בבית צבי, במוזיאון לתולדות ירושלים במגדל דוד, במוזיאון ישראל, בתיאטרון החאן ובהוצאת כתר.

כתב מילים לשירים כגון "מוכרחים להמשיך לנגן" ללהקת חיל האוויר ו"שירי לי כנרת" למילי מירן.
ב-2013, הפיק את המחזמר "צלילי המוסיקה" ו"המלך ואני".

נפטר ב-4 בינואר 2017. הותיר אחריו אישה, אתי, ושלושה ילדים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עודד פלדמן** בוויקישיתוף
* ציפי שוחט, העיקר שיהיה שמח, באתר הארץ, 26 ביולי 2005
* ציפי שוחט, מפיק בכיר: גנבו את זכויותיי על "קזבלן", באתר הארץ, 5 באפריל 2011

הערות שוליים
------------

1. ↑  עודד פלדמן, בלקסיקון "העין השביעית" לתקשורת ועיתונות
2. ↑  הארץ‏, עודד פלדמן התפטר מראשות אגף התרבות בעיריית ירושלים, באתר וואלה!‏, 4 במאי 2004.
3. ↑  מרב יודילוביץ', עודד פלדמן הגיש את התפטרותו ממנכ"לות תיאטרון חיפה, באתר ynet, 7 באוגוסט 2007.
4. ↑  מרב יודילוביץ', עודד פלדמן - יו"ר הוועד המנהל של תיאטרון הקיבוץ, באתר ynet, 22 בדצמבר 2005.
5. ↑  יאיר אשכנזי, מת עודד פלדמן, מפיק התיאטרון ולשעבר מנכ"ל "הארץ" והקאמרי, באתר הארץ, 4 בינואר 2017

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007311695105171
* ISNI: 0000 0004 0242 8350
* VIAF: 297973026
* WorldCat: viaf-297973026

 |
תרנגול הודו עינוני
**תרנגול הודו עינוני** (שם מדעי: *Meleagris ocellata*) הוא מין של תרנגול הודו, הסוג הגדול ביותר בסדרת התרנגולאים וקרובו הקטן של המין הגדול ביותר - תרנגול הודו מצוי. הוא חי ביערות בחצי האי יוקטן שבמקסיקו ובאיים סביבו.

הן לזכרים והן לנקבות נוצות שחורות-חומות עם גוון מתכתי חזק ורגליים ארוכות ורדרדות. לזכרים עור צוואר חשוף בצבע כחול וראש אדמדם וקצהו כחול. על העיניים האדומות יש לזכרים גבשושיות כתומות. הכנפיים ירוקות מעט מבחוץ והחזה מנופח וגדול. הזנב מנוקד בכתמים דמויי עיניים והם אלה שהעניקו לו את שמו.

משקלם של תרנגולי ההודו 4–6 ק"ג בזכרים ו3–4 ק"ג בנקבות ואורכם 70–122 ס"מ. בניגוד לקרוביהם המצויים הדו-צורתיות הזויגית קטנה הרבה יותר.

תרנגולי הודו אלה חיים ביערות של מקסיקו וחיים רוב הזמן על הקרקע שם הם ניזונים ממזונות מהצומח ומהחי. בשעת סכנה הם יעדיפו לרוץ רחוק ולא לעוף, אף שהם יכולים לעשות זאת בעת הצורך והם אף מקננים בשטח. הנקבה מטילה 8–12 ביצים מוסתרים היטב ודוגרת עליהם 28 ימים לאחריהם הביצים בוקעות ואחרי יום הנקבה עוזבת את הקן יחד עם האפרוחים שהולכים אחריה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **תרנגול הודו עינוני** בוויקישיתוף
* תרנגול הודו עינוני, באתר ITIS (באנגלית)
* תרנגול הודו עינוני, באתר NCBI (באנגלית)
* תרנגול הודו עינוני, באתר Animal Diversity Web (באנגלית)
* תרנגול הודו עינוני, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית)
* תרנגול הודו עינוני, באתר GBIF (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  תרנגול הודו עינוני באתר הרשימה האדומה של IUCN

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007556445905171

 |
**מנדוויל** (באנגלית: **Mandeville**) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר של מחוז מנצ'סטר שבג'מייקה. אוכלוסייתה מונה כמעט 50,000 תושבים ויחד עם הפרברים הסובבים אותה היא מונה כ-72,000 תושבים. היא ממוקמת ברמה הפנימית של ג'מייקה בגובה של 628 מעל פני הים ובמרחק של 103 ק"מ ממערב לבירה קינגסטון. מנדוויל היא היחידה מבין כל בירות המחוזות בג'מייקה שאינה שוכנת על חוף ים או על גדות נהר ראשי.

היסטוריה
--------

מנדוויל נוסדה ב-1816 ונקראה על שמו של ויקונט מנדוויל, בנו הבכור של הדוכס ממנצ'סטר, שהיה אז מושל ג'מייקה.

עד היום ניתן לראות עדיין רבים מהמבנים המקוריים של העיר, כמו בית המשפט, מבנה מרשים שנבנה ב-1820, הבנוי אבן גיר כשגרם המדרגות שלו מעוצב בצורת פרסה והפורטיקו שלו נסמך על ידי עמודים דורים.

במרכזה של מנדוויל שוכנת כיכר ראשית, כנסייה ומגדל שעון, יחד עם מבנים נאים וגדולים מראשית המאה ה-19 הניצבים לאורכם של רחובות מתפתלים במרכז העיר. הכיכר, שבה שתול דשא, מהווה ריאה ירוקה ומנדוויל מתוארת כעיר האנגלית ביותר בג'מייקה.

בפרברי העיר נבנו בתי מגורים גדולים על ידי תושבי ג'מייקה ששבו מצפון אמריקה ומבריטניה. מנדוויל היא מרכז מסחרי חשוב והיא מקום משכנם של אוניברסיטת צפון הקריביים ושל מכון הלימוד של הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי. 

רבים מהחברות המסחריות הוותיקות בג'מייקה החלו את דרכן במנדוויל. מלון מנדוויל, אחד הוותיקים בקריביים, החל לפעול כאן ב-1875. מסלול הגולף שלו שהוקם ב-1868 היה הראשון בקריביים. הספרייה הראשונה בג'מייקה הוקמה כאן ב-1938.

התנופה בגידול העיר זכתה לדחיפה משמעותית כאשר חברת הבוקסיט "אלקן", במיזם משותף עם ממשלת ג'מייקה, פתחה ב-1957 את המפעל שלה בקרבת מקום.

בתרבות הפופולרית
----------------

* בשירו של בוב מארלי, "מר בראון" מופיע אזכור למנדוויל שגורם לרוגז בקרב תושבי העיר.
* בגרסתו של זמר הרגאיי הג'מייקאני, פיטר טוש, לשיר Johnny B. Goode, מופיע אזכור למנדוויל.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מנדוויל (ג'מייקה)** בוויקישיתוף
* מנדוויל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* מידע מתוך אתר www.discoverjamaica.com

הערות שוליים
------------

1. ↑  World Gazetteer

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007557759405171
* GND: 221873-2
* LCCN: n85081776
* MusicBrainz: a4b93ce8-0591-47a1-870a-389bef057594
* VIAF: 144308522
* WorldCat (עם VIAF): 144308522

 |
**התפוצצות מכלית הדלק באוקובי** הוא אסון שאירע ב-12 ביולי 2012 סמוך לכפר אוקובי שבניגריה, ובו מעורבות של מכלית דלק בתאונת דרכים גרמה לפיצוץ ולשרפה שבהם נהרגו 121 אנשים ונפצעו לפחות 75 נוספים.

מכלית הדלק התהפכה לתעלה לאחר שנהגהּ ניסה להימנע מהתנגשות באוטובוס, וההתהפכות גרמה לדליפת דלק משמעותית.

מאות מקומיים הגיעו אל המכלית והחלו לשאוב ולגנוב ממנה דלק, והם היו הנפגעים העיקריים בפיצוץ, שהתרחש כ-40 דקות לאחר ההתהפכות. נהג המכלית ניסה להזהיר את המקומיים מהצפוי, אך ללא הועיל.

מניין ההרוגים עמד בתחילה על 95 אנשים, אך עודכן ל-121 אנשים לאחר שהוחזרו לבית החולים גופות שנלקחו מיד אחרי הפיצוץ על ידי בני משפחות הנפגעים.

מספר הפצועים שפונו לבתי החולים עמד על 75, אם כי ההערכות הן שמספר הפצועים היה גבוה הרבה יותר, אך הם העדיפו לקבל טיפול במרפאות פרטיות או אצל קרובי משפחותיהם.

נשיא ניגריה, גודלאק ג'ונתן, אמר כי הוא "עצוב מאוד מאובדן חיים רבים" ו"מבוהל במיוחד מהעובדה ששוב, כל כך הרבה חיים אבדו באסון שניתן היה להימנע ממנו".

הערות שוליים
------------

1. ↑  BNO News -- Inbox, archive.md, ‏2013-01-18
2. ↑  "Nigerians die in fuel tanker fire". *BBC News* (באנגלית בריטית). 2012-07-12. נבדק ב-2021-11-11.
**ברוק** (בפולנית: **Brok**) היא עיירה במחוז אוסטרוב מזובייצקה שבפרובינציית מזוביה בפולין, על גדת נהר בוג, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.

תולדות היישוב
-------------

התיעוד הראשון ליישוב הוא משנת 1203, ובשנת 1501 קיבל זכויות עיר. באמצע המאה ה-17 נהרס היישוב כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית. לאחר מכן שוקם, והיה למקום קיט מועדף על כמרי האזור.

במחצית השנייה של המאה ה-19 ניטלו מהיישוב זכויות העיר שלו בעקבות מרד ינואר, אך אלה הושבו לו בשנת 1922. מהמאה ה-19 ועד ימינו משמשת העיירה כמוקד תיירות ונופש אזורי.

יהודי ברוק
----------

תחילת התיישבות היהודים בעיירה הייתה במאה ה-17, ואלו הגיעו אליה בעיקר מפלוצק. עם פיתוח היישוב במאה ה-19, השתלבו יהודי העיירה בתעשיית הקיט המקומית. כמו כן, נודעה העיירה בתעשיית ייצור המצות שבה, אשר נמכרו בערי פולין הגדולות. בסוף המאה ה-19 נבנה בעיירה בית כנסת מעץ, ופעלו בה שלושה בתי מדרש.

בין מלחמות העולם פעלו בעיירה המפלגות הציוניות השונות, וכן תנועות הנוער השומר הצעיר, הנוער הציוני, השומר הדתי ובית"ר. לצד אלו, פעלה בעיירה אגודת ישראל, שהורכבה ברובה מחסידי גור. בתקופה זו נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים, כשליש מסך תושביה.

ב-8 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בהצתת בתיה, שהיו בנויים מעץ, כאשר כתוצאה מכך נספו כ-40 יהודים. לאחר מכן, ביצעו הגרמנים בסיוע פולנים מקומיים מעשי התעללות, רצח ושוד ביהודי העיירה. בעקבות זאת, נמלטו יהודי העיירה לאוסטרוב מזובייצקה, והנותרים בה נרצחו במקום. בסוכות ת"ש צוו הפליטים מברוק שהגיעו לאוסטרוב מזובייצקה לעזוב את העיר, ולעבור לשטח שבשליטת ברית המועצות. שם רובם נספו לאחר פרוץ מבצע ברברוסה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ברוק** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של ברוק
* ברוק באתר מרכז מורשת יהדות פולין
* "ברוק", באתר השטעטל הווירטואלי
* "ברוק (עיירה)", באתר JewishGen (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007566925205171
* GND: 4308435-7
* LCCN: n83030563
* NKC: ge1176323
* VIAF: 131384374
* WorldCat (עם VIAF): 131384374

 |
**ואיגויה** (בצרפתית: **Ouahigouya**) היא העיר השלישית בחשיבותה בבורקינה פאסו. העיר משמשת בירת מחוז הצפון.

העיר נמצאת 185 ק"מ צפונית לבירה ואגאדוגו, בדרך לגבול על מאלי. היא ממוקמת כ-40 ק"מ מדרום לעיר המאלית באנקס.

היסטוריה
--------

העיר נוסדה בשנת 1757, ושימשה כבירת ממלכת מוסי. העיר נהרסה בשנת 1825 וכן הותקפה מספר פעמים בסוף המאה ה-19. צרפת בנתה אותה בשנת 1896 ומאז היא לא נהרסה יותר. במהלך מלחמת מאלי - בורקינה פאסו בשנת 1985, הופצץ השוק בעיר על ידי חיל האוויר של מאלי ונהרגו מספר תושבים.

בשנת 2012 מנתה אוכלוסיית העיר 86,569 איש.

כלכלה
-----

כעיר סאהלית טיפוסית, העיר מושפעת מאוד ממזג האוויר. כמו כל המדינות באזור זה, המשקעים בעונה הגשומה משפיעים על איכות וכמות היבולים ובכך את רמת החיים של תושבים. כלכלת העיר אינה כוללת כלל מפעלים. בודדים עוסקים בתעשיית העורות.

ערים תאומות
-----------

* צרפתצרפת שאמברי, צרפת
* צרפתצרפת ואנס, צרפת
* גרמניהגרמניה לאנשטיין (אנ'), גרמניה

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ואיגויה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  לפי World Gazetteer

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007562118605171
* BnF: cb12010826j (data)
* LCCN: n83193820
* SUDOC: 027455823
* VIAF: 154811568
* WorldCat (עם VIAF): 154811568

 |
**ולטון פליפה פרגואה דה מלו** (בפורטוגזית: **Welton Felipe Paraguá de Melo**; נולד ב-6 באוגוסט 1997) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקיצוני השמאלי בלבסקי סופיה.

קריירה
------

ולטון נולד בפרנבאי, ברזיל, והחל את קריירת המשחק שלו בקבוצות מליגות הכדורגל הנמוכות בברזיל. ב-4 בינואר 2022 חתם על חוזה לשלוש עונות בלבסקי סופיה מליגת העל הבולגרית. ב-19 בפברואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 2–1 על לוקומוטיב פלובדיב. ב-26 בפברואר כבש שער בכורה, בניצחון קבוצתו 2–0 על צסק"א 1948. בסך הכל, בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 3 שערים ובישל 3 נוספים ב-14 משחקים בכל המסגרות. בעונת 2022/2023 כבש 8 שערים ובישל 4 ב-42 משחקים בכל המסגרות.

קישורים חיצוניים
----------------

* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר Soccerway

הערות שוליים
------------

1. ↑  Botafogo-PB acerta a venda do atacante Welton para o futebol búlgaro, ge, ‏2021-12-21 (ב־Brazilian Portuguese)
2. ↑  Levski Sofia - Lokomotiv Plovdiv, Feb 19, 2022 - efbet Liga - Match sheet, www.transfermarkt.com (באנגלית)
3. ↑  CSKA 1948 - Levski Sofia, Feb 26, 2022 - efbet Liga - Match sheet, www.transfermarkt.com (באנגלית)

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"ולטון פליפה"**.
**נמרוד בר-עם** (נולד ב-23 בספטמבר 1970 ברמת חן שברמת גן) הוא פילוסוף ישראלי המכהן כפרופסור חבר לפילוסופיה של מדעי החברה בחוג לתקשורת יצירה וביקורת במכללה האקדמית ספיר. תחומי עיסוקו העיקריים הם הפילוסופיה של הלוגיקה, המדע והתקשורת.

ביוגרפיה
--------

נולד לארנה בר-עם, ציירת ופסלת ולמיכה בר-עם, צלם, במשפחה בת שלושה בנים. למד באוניברסיטת תל אביב וסיים בה את התואר הראשון בפילוסופיה ובבלשנות בהצטיינות (1993), את התואר השני בהצטיינות יתרה (1996) ואת התואר השלישי בהצטיינות יתרה (2000). עבודת הדוקטור שלו עוסקת בתולדות הלוגיקה הפורמלית והיא נכתבה בהנחייתו של הפרופסור יוסף אגסי. הוא כיהן כאקדמאי אורח באוניברסיטת קולומביה בניו יורק (1999–2000) וכמילגאי דיבנר (2003–2004) במעון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שבקיימברידג' מסצ'וסטס.

בר-עם נשוי לד"ר גלי דרוקר בר-עם, חוקרת ספרות יידיש.

מחקריו
------

עבודתו של בר-עם עוסקת במגבלותיהן של מערכות פורמליות ככלים לביטוי (ורדוקציה) של אתגרי התמצאות ותקשורת, ובחקר האסטרטגיות האפשריות להגמשתן.

ספרו **אקסטנסיונאליזם: המהפכה בהגיון** יצא לאור בשנת 2008 בהוצאת שפרינגר, ומתאר רגעי מפתח בתולדות הלוגיקה מראשיתה ועד לשלהי המאה התשע-עשרה. בר-עם טוען כי הלוגיקה המודרנית התפתחה כביקורת האיחוד המסורתי, האריסטוטלי והסכולסטי, בין לוגיקה לאפיסטמולוגיה, ומתוך משא ומתן על תנאי פרידה זו.

ספרו **חיפוש אחר המבוא הפשוט לתקשורת** יצא לאור בשנת 2016 בהוצאת שפרינגר ובשנת 2017 בהוצאת ספרי עליית הגג מבית ידיעות ספרים. הספר עוסק בקשיים המתודולוגיים והפדגוגיים שבפניהם ניצבים לימודי התקשורת בפרט ומדעי החברה בכלל, וכן בפתרונות להם, הן במסגרת המחקר והן במסגרת חדר הכיתה.

בר-עם ערך עם היסטוריון המדע סטפאנו גטאי את קובץ המאמרים **פתיחות מעודדת** בהוצאת שפרינגר 2017 לרגל יום הולדתו התשעים של יוסף אגסי, פרסם את ספר השירה **נבל השומר** בהוצאת קשב לשירה בשנת 2011, ותרגום מוער לספר **מיתוס ומשמעות** של קלוד לוי-שטראוס בהוצאת בבל 2010.

ספריו
-----

* **Extensionalism: the Revolution in Logic**, Springer 2008
* **מיתוס ומשמעות**, הוצאת בבל, 2010
* **נבל השומר**, הוצאת קשב לשירה, 2011
* **In Search of a Simple Introduction to Communication**, Springer 2016
* **בחיפוש אחר המבוא הפשוט לתקשורת**, ספרי עליית הגג, 2017
* **Encouraging Openness: Essays for Joseph Agassi on the Occasion of His 90th Birthday**, Springer 2017

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של נמרוד בר-עם
* ראיון עם נמרוד בר-עם לרגל הוצאת ספרו "בחיפוש אחר המבוא הפשוט לתקשורת" בתוכנית "פרלמנט שישי" ברדיו תל אביב

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007258098605171
* ISNI: 0000 0000 4739 7317
* LCCN: no2008089882
* SUDOC: 204083729
* VIAF: 69261180
* WorldCat (עם VIAF): 69261180

 |
**תאופנוס היווני** (ברוסית: **Феофан Грек**; סביבות 1340–1410) מגדולי הציירים של איקונינות בנסיכות מוסקבה של המאה ה-15, מורה של אנדרי רובליוב.

ביוגרפיה
--------

הוא נולד בבירת האימפריה הביזנטית קונסטנטינופול ומכאן מקור השם "היווני". העבודות שלו שלפני הגעתו לרוסיה לא השתמרו. בשנת 1370 הוא הגיע לנובגורוד ובשנת 1378 החל לעבוד על עיטור כנסיית ספאס על רחוב אילין. רוב העבודה נשמרה עד היום. הציורים וסגנונו השפיעו רבות על הציירים האחרים בנובגורוד והשפעתו מורגשת בעיטורים של הכנסיות שנבנו באותה תקופה וגם בעיטור הספרים שבוצע במהלך המאה ה-14.

 ציור בתקרת הכנסייה בנובגורוד
על המשך פעילותו לא ידוע הרבה. ככל הנראה הוא עבד בניז'ני נובגורוד ועבד גם בערים נוספות. לקראת סוף המאה ה-14 הוא הגיע למוסקבה. בשנת 1392 הוא השלים עיטור ספרי דת של אחד מאצילי מוסקבה.
לא ברור היקף הפעילות שלו במוסקבה אך לפי העדויות הוא עבד על עיטור של קתדרלת המלאך מיכאל ושל קתדרלת הבשורה ביחד עם אנדרי רובליוב. בעבודות אלו הוא בפעם ראשונה ברוסיה צייר אנשים כולל הגוף המלא.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **תאופנוס היווני** בוויקישיתוף
* תיאור העבודות
* קורות חיים ותאור עבודות (ברוסית)
* תאופנוס היווני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007327266005171
* BNE: XX1339397
* GND: 118686682
* ISNI: 0000 0001 1809 6870
* LCCN: n82276348
* NKC: xx0123579
* NLG: 45669
* NLP: a0000002143148
* NTA: 119816695
* SELIBR: 96543
* SUDOC: 13148351X
* ULAN: 500006361
* VcBA: 495/10218
* VIAF: 8751048
* WorldCat: viaf-8751048

 |
**גדעון הירש** (6 בפברואר 1960 – 19 בדצמבר 2008) היה מנכ"ל הוועד למלחמה באיידס, ומהמעטים בתקופתו בישראל שחיו בגלוי כנשאי נגיף ה-HIV, הגורם למחלת האיידס.

ביוגרפיה
--------

גדעון הירש נולד ברמת גן, לשאול וחנה הירש, שהייתה היועצת המשפטית והאישה הראשונה בדרגת ניצב במשטרת ישראל.

הירש הוא בוגר בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים, 1978, בוגר תואר ראשון בחוגים לפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, 1987 וכן בוגר בית-הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, 2004. עוד קודם לכן למד לתואר שלישי בפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד הסמוכה לסן פרנסיסקו, שם, לאחר שנדבק בנגיף, היה פעיל בראשית שנות ה-90 בארגונים שנאבקו במחלה, עוד קודם לגילוי קוקטייל התרופות, שרק בעקבותיו הפכה האיידס ממחלה סופנית למחלה כרונית.

הירש שיקם את הוועד למלחמה באיידס, שהיה שרוי במשבר ניהולי קשה, מאז נכנס לתפקידו כיו"ר הנהלת העמותה, בשנת 2004 ולאחר מכן כמנכ"ל העמותה, משנת 2005 ועד מותו.

אמו, חנה הירש, התאבדה בפברואר 1994. אביו, שאול הירש, נטל אף הוא את חייו ביריית אקדח בינואר 2002. בריאיון למוסף הארץ במאי 2007 התייחס להתאבדות הוריו, וציין שהוא תומך בזכות להתאבדות במצבי חיים מסוימים, ואמר שאין לו אושר ועדנה ואף הדרך שבה הוא מתאר לעצמו שיסתיימו חייו. שנה לאחר מכן, ב-19 בדצמבר 2008, נמצא הירש בדירתו שביפו ללא רוח חיים.

קישורים חיצוניים
----------------

* אסתי אהרונוביץ', אני נושא עימי, באתר הארץ, 9 במאי 2007
* הרצאה של ד"ר גדעון הירש שצולמה בכנס הקנאביס, סרטון באתר יוטיוב
* אבי כהן ודורון קופרשטיין, מנכ"ל הוועד למלחמה באיידס נמצא מת בדירתו, באתר ynet, 19 בדצמבר 2008
* רונן טל, לא האיידס הרג אותו, באתר nrg
* לזכרו של ד"ר גדעון הירש, באתר הוועד למלחמה באיידס

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3  אסתי אהרונוביץ', אני נושא עמי, באתר הארץ, 9 במאי 2007
2. ↑  רונן טל, ‏תנו לנו לחנך אתכם מחדש, באתר גלובס, 24 בינואר 2008
3. ↑  נועה קושרק, יו"ר ועד המלחמה באיידס התאבד בדירתו, באתר הארץ, 22 בדצמבר 2008
טפטפת
טפטפת בפעולה
**השקיה בטפטוף** היא שיטת השקיה שפותחה בישראל, המשחררת מים בטפטוף איטי לשורשי הצמחים, בין אם מעל פני הקרקע או ישירות לאזור השורשים מתחת לפני הקרקע (השקיה תת-קרקעית). המטרה היא לספק את המים ישירות לאזור השורשים ולמזער את ההתאיידות. כבר בזמנים קדומים נעשה שימוש בהשקיה בטפטוף באמצעות כדי חרס שמולאו במים, הוטמנו בקרקע ושחררו את המים באיטיות לקרקע דרך נקבוביות כלי החרס. שימוש בשיטות דומות נעשה בחממות באירופה באמצע המאה ה-20.

היסטוריה
--------

הטפטפת ושיטת ההשקיה המבוססת עליה הומצאו, יוצרו והופצו על ידי המהנדס הישראלי שמחה בלאס ובנו ישעיהו בסוף שנות ה-50 ובמחצית הראשונה של שנות ה-60, כאשר מערכת ההשקיה הניסיונית הראשונה הותקנה על ידם בשנת 1959. בסוף שנת 1964 ייסדו, יחד עם קיבוץ חצרים, את חברת נטפים, אליה העבירו את כל הפעילות העסקית שלהם בתחום הטפטוף, לרבות אפשרות השימוש בפטנטים שלהם. חלק מהותי בפיתוח וקידום התחום והפצתו בכל רחבי העולם מיוחס לפרופ' דן גולדברג מהפקולטה לחקלאות ברחובות.

ישנם הטוענים כי האגרונום יעקב מוטס הוא בעצם הממציא של הטכנולוגיה, ושמחה בלאס הוא זה שמסחר אותה.

כיום מיוצרות מערכות ההשקיה בטפטוף על ידי חברות רבות בעולם, כאשר ישראל נוטלת חלק מרכזי בפיתוח ובייצור. ההמצאה גרמה למהפכה עולמית בשיטות ההשקיה והדישון בחקלאות, והובילה לחיסכון במים ולהגדלת היבולים.

שיטת פעולה
----------

ההתקדמות הגדולה בשיטת ההשקיה בטפטוף התרחשה לאחר התפתחות השימוש בחומרים פלסטיים. שיטת הטפטוף המודרנית מתבססת על העברת המים דרך טפטפות המשחררות אותם לקרקע. הזרם החלש מושג על ידי חיכוך של המים העוברים במסלול ארוך בטפטפת. הפחתת מהירות הזרימה של המים על ידי החיכוך במסלול ארוך אפשרה שיטה יעילה יותר משחרור המים דרך נקבים זעירים, הנסתמים בקלות.

היתרון המשמעותי של טפטפת על פני צינור עם נקבים נובע לא רק ממיעוט סתימות, אלא מחלוקת מים אחידה לאורך השלוחה (צינור הטפטפת). היתרונות מחלוקת המים האחידה רבים: חיסכון במים, מתן כמות מים מדויקת לכלל הצמחים, והחשוב מכולם – יצירת חלקה הומוגנית במועד הקטיף והשבחת איכות הפירות וגודלם – מה שתורם לתשואה גבוהה יותר ואי לכך מגדיל את כדאיות הגידול.

ראו גם
------

* טפטפת

לקריאה נוספת
------------

* שמחה בלאס: **מי מריבה ומעש**, מסדה, 1973

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **השקיה בטפטוף** |

* שיטות השקיה באתר העמותה לקידום החינוך המדעי ביישובי הגליל
* ראשית ההשקיה בטפטוף באתר קיבוץ עין גדי (שיחה בין ישעיהו בלאס לדן בניהו מעין גדי)
* הטפטוף לדורותיו באתר נטפים
* בקרת השקיה באתר שדות
* אתר למנויים בלבד צפריר רינת, השקיית אורז בטפטוף - התשובה הישראלית לפליטות גז מתאן, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2016
* עמירם כהן, ההצלחה של נטפים: מטפטפות הקיבוץ לעולם כולו, באתר TheMarker‏, 12 ביוני 2011
* יעל פרוינד אברהם, טיפת כבוד: מי באמת המציא את הטפטפות?, באתר nrg
* השקיה בטפטוף, דף שער בספרייה הלאומית

הערות שוליים
------------

1. ↑  "טיפת כבוד: מי באמת המציא את הטפטפות?". *NRG*. נבדק ב-2018-06-27.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007548886805171
* BnF: cb12463908b (data)
* LCCN: sh85137484
* NKC: ph534661

 |
'**דורותי בלקהם**, באנגלית: **Dorothy Blackham** (1 במרץ 1896 - 4 בספטמבר 1975) הייתה מאיירת, אמנית ומורה אירית.

ביוגרפיה
--------

דורותי בלקהם נולדה בדבלין, ב-1 במרץ 1896. הוריה היו צ'ארלס ה. בלקהם, קופאי ראשי בתחנת הרכבת קינגסברידג', וג'יין רות'בן בלקהם (לבית לאורי). דרך אביה, דורותי הייתה קשורה למשפחת האמנים וורטון, כאשר סבה מצד אמה היה תומאס קנדי לורי, סוחר עתיקות ותובע כתר. הכשרתה האמנותית החלה באקדמיה המלכותית היברניאן (RHA), שם למדה אצל דרמוד או'בריאן. במהלך תקופה זו פיתחה בלקהאם עניין בעיצוב פוסטרים. היא המשיכה ללמוד בבית הספר לאמנות של דבלין מטרופוליטן ובקולג' גולדסמית' בלונדון.

### קריירה אמנותית

בלקהם הייתה אמנית פוריה, הציגה ברחבי אירלנד. מ-1916 עד 1946, היא הציגה באופן קבוע עם ה-RHA, כאשר עבודותיה הוצגו גם על ידי אגודת האמניות של אולסטר, אגודת צבעי המים של אירלנד ואגודת האמנויות והאומנות של אירלנד. משנת 1924 היא הוצגה ב-Tailteann Games, וזכתה במדליות בשנים 1928 ו-1932. חברתה, ועמיתתה האמנית, מייני ג'לט הייתה השפעה משמעותית על בלקהם. באמצעות ג'לט, היא החלה להתעניין בקבוצת "האייל הלבן" והציגה איתם ארבע פעמים ב-1940–1941. היא הייתה חברה באגודת הציירים של דבלין, והציגה איתם בסוף שנות ה-30. בתקופה זו התנסתה בלקהם בחיתוכי לינו ויצרה הדפסי נוף גדולים. כחברה קרובה של אליזבת ייטס ולילי ייטס, היא שיתפה פעולה באופן נרחב עם הוצאת קואלה, ויצרה חיתוכי עץ ולינו לאיורים וכרטיסי ברכה. בלקהם גם הפיקה איורים עבור עיתון קלונה, איגוד התיירים האירי. היא עיצבה את הכריכה של עמק בוין ועתיקותיו (1936), חוברת מאת הכומר מיילס ו' רונן. בנוסף להיותה אמנית פעילה, היא לימדה במספר בתי ספר בדבלין, כולל אלכסנדרה קולג' מ-1936 עד 1943 ובית הספר הול, מונקסטאון.

היא נישאה לאלסנר סטיוארט ב-1947, והזוג עבר ללונדון. כשהיא שם, המשיכה בלקהם את הקריירה שלה כמורה, והציגה בשם נעוריה. היא הוצגה על ידי האקדמיה המלכותית לאמנויות, האקדמיה המלכותית של מערב אנגליה, האגודה המאוחדת של האמנים והאגודה המלכותית של האמנים הבריטיים. עבודתה שאבה השראה בדרך כלל מאירלנד, בפרט בצפון ובמערב המדינה, היא גם יצרה יצירות המבוססות על סצנות בלונדון וביבשת אירופה.

### חיים מאוחרים

דורותי בלקהם ובעלה חזרו לאירלנד ב-1967, והתיישבו בדונאגהדי, מחוז דאון. היא סבלה מדלקת פרקים בשנותיה האחרונות, אך היא המשיכה לצייר עד מותה.

דורותי בלקהם מתה ב-4 בספטמבר 1975, בדונהאדי.

הערות שוליים
------------

1. ↑  Newmann, Kate. "Dorothy Isabel Blackham (1896 - 1975): Artist". The Dictionary of Ulster Biography.
2. 1 2  Clarke, Frances (2009). "Blackham, Dorothy Isabel)". In McGuire, James; Quinn, James (eds.). Dictionary of Irish Biography. Cambridge: Cambridge University Press.
**בלאק ריבר** (באנגלית: **Black River**) היא בירת מחוז סנט אליזבט שבדרום ג'מייקה. העיר התפתחה כנמל השוכן על שפך נהר הנושא את אותו שם. כיום העיר היא מרכז לתיירות אקולוגית באזור והשער לאזור החוף הנקרא "חוף האוצר" (Treasure Beach). במאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 הייתה העיר נמל משגשג לייצוא סוכר ולייבוא עבדים אפריקאים.

התפתחות המסחר בסוכר הצריכה את בנייתם של כמה מחסנים במקום. כמה מהם משמשים היום את תעשיית התיירות ומהווים מקום משכנן של כמה מסעדות.

היסטוריה
--------

בלאק ריבר היא אחת הערים האירופאיות העתיקות שבג'מייקה. היא מופיעה כבר על מפה משנת 1685. בנייתה תוכננה על ידי האחים ליידן מאנגליה, שלושה אנשים בעלי קרקעות חשובים באזור.

ב-1773 הועברה בירת המחוז מלאקוביה, השוכנת במרחק של 30 ק"מ מצפון מזרח אל בלאק ריבר. זמן קצר לאחר מכן היא הפכה להיות המרכז המסחרי, הכלכלי והימי של המחוז. בראשית המאה ה-20 היה הייתה שנייה רק לקינגסטון בחשיבותה. 

במאות ה-18 וה-19 הייתה בלאק ריבר נמל פעיל ביותר שייצא עצים, רום, עורות ותוצרת חקלאית. העצים היו מושטים במורד הנהר עד לנמל והובלו לאנגליה. עבדים מאפריקה ומאיים אחרים בקריביים הובאו לכאן ונמכרו במכירה פומבית על הרציף שקיים עד היום. ב-2007 ציינה בריטניה 200 שנה לחקיקתו של חוק הסחר בעבדים, ששם קץ לסחר בעבדים אפריקאים במושבות. בבלאק ריבר הוקמה אנדרטה המנציחה את העבדים שנהרגו בטבח בספינת העבדים זונג ב-1781, בו הושלכו לים בקרבת מקום 132 עבדים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בלאק ריבר** בוויקישיתוף
* מידע באתר המורשת הלאומית של ג'מייקה

הערות שוליים
------------

1. ↑  World Gazetteer
2. ↑  "The Zong case study", Understanding Slavery Initiative website, 2011

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NARA: 10046197

 |
שערי פלומבו
שערי הזכוכית שהחליפו את שערי פלומבו
**שערי פָּלוֹמְבּוֹ** או **שערי החצר** היו שערי הכניסה לרחבת משכן הכנסת במשך כארבעים שנה.

היסטוריה
--------

השערים פוסלו בשנת 1966 על ידי הפסל דוד פלומבו והוזמנו על ידי דורה גד, מעצבת הפנים של הכנסת, לקראת סוף העבודה על המבנה. בשנת 2007 בוצע שיפוץ מקיף ברחבת הכנסת ושערי פלומבו הוחלפו בשערים חדשים מזכוכית. השערים המקוריים הוצבו לצד השערים החדשים אולם הם כבר לא בשימוש כלל. מסוף הכניסה למשכן הכנסת נקרא **ביתן פלומבו** על שם הפסל והשערים.

לצד השערים במקומם החדש הוצב פסלו של פלומבו הסנה הבוער, שניצב עד שיפוץ הרחבה בכניסה למבנה הכנסת עצמו.

השערים
------

שערי פלומבו מורכבים משישה שערים באורך כולל של כשבעה עשר מטרים ובגובה של כשלושה מטרים. כל שער מורכב מצורות מופשטות של ברזל מרותך. פלומבו הקדיש את השערים לזכר השואה. אשתו, אמנית הברזל יונה פלומבו, שעבדה איתו על השערים, הסבירה: "השערים מבטאים כוחו של עם אשר נלחם והגיע למה שהגיע ועתה הקים לעצמו את בניין הכנסת הראשון שלו." יונה הוסיפה גם שגם הקוצניות שבשערים היא חלק מאופיו המיוחד של העם הזה. פלומבו עצמו הסביר שהכניסה למשכן הכנסת לא צריכה להיות כמו כניסה לסופרמרקט או לאולם נשפים "אני מעוניין ליצור בנכנס מעין הרגשה של ביטחון, הרגשה שתהיה שונה מזו שמוענקת לו בכניסה להיכל".

ביקורת
------

אדריכל בניין הכנסת יוסף קלרווין לא אהב את השערים וטען:"לא נעים לדבר על זה עכשיו. אולי הוא עשה שער יפה מאד, אבל אני לא מבין את הסימבוליקה שלו. לקחתי לשם את האדריכל הראשי של ניו דאלהי. כשראה את השער אמר: 'מה, את זה עשית? זה מזכיר את אושוויץ'".

לעומת קלרווין, מבקרת האמנות מרים טל כתבה:

> 
> שער הכניסה של פלומבו (...) דומה אמנם בסגנונו לשער "אוהל יזכור" ביד-ושם (...) אך גם שונה ממנו. (...) הצורות האצילות מאונכות או אופקיות, מחודדות במתינות (...) צורות אלו מעוררות אסוציאציות גם עם צמחיה ישראלית – הברוש למשל – וגם עם נשק קדמוני וגם מודרני. בדרך פשוטה ומשכנעת תורגם כאן רעיון הקוממיות ללשון צורות מופשטות איתנות, שמבעדן נראה בניין הכנסת והרחבה שלפניו.
> 
> 
> 
>

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שערי פלומבו** בוויקישיתוף
* יצירות אמנות במשכן הכנסת
* שערי פלומבו באתר הכנסת
* תמר אבידר, בשערי הכנסת, מעריב, 28 בינואר 1966

הערות שוליים
------------

1. 1 2  תמר אבידר, בשערי הכנסת, מעריב, 28 בינואר 1966
2. 1 2  שילה הטיס-רולף, ‏משכן הכנסת בגבעת רם – תכנון ובנייה, **קתדרה** 96, יולי 2000, עמ' 159
**דמידיבקה** (באוקראינית: **Демидівка**; בפולנית: **Demidówka**) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, כ-20 ק"מ צפונית מזרחית לברסטצ'קה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.

דמידיבקה נזכרת לראשונה במאה ה-16, ועד סוף המאה ה-19 הייתה עיירה נידחת ודלה. בשנת 1795 סופחה העיירה לאימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בשטח פולין. בשנת 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב סופחה לברית המועצות.

בתקופת אוקראינה הסובייטית העיירה הייתה מרכז של "ראיון דמידובקה" עד לשנת 1962 כאשר הוא סופח לראיון שמרכזו במלינוב. בשנת 1965 הראיון הוקם מחדש.

יהודי דמידיבקה
--------------

בסוף המאה ה-19 רובם המוחלט של תושבי דמידיבקה היו יהודים. בין מלחמות העולם הצטמצמה הקהילה, והגיעה לכ-600 יהודים, כמחצית מתושבי המקום. בתקופה זו פעלו בעיירה מפלגות ותנועות נוער ציוניות.

עם פרוץ מבצע ברברוסה, בסוף יוני 1941, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועד מהרה החלו הגרמנים ואוקראינים מקומיים לבצע מעשי שוד והתעללות ביהודי העיירה, ולקחת אותם לעבודות כפייה. במקרה אחד, נמרט באלימות זקנו של רב הקהילה, דוד הלפרסון, ובמקרה אחר, הוצאו להורג 7 צעירים יהודים שהואשמו בקומוניזם. בד בבד, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת אות מזהה, והוקם בעיירה יודנרט, בראשות אליהו טייטלבוים, אשר נצטווה לספק לגרמנים ולאוקראינים כוח אדם לעבודות כפייה באזור העיירה, ולהעביר להם סכומי כופר וחפצי ערך.

בסוף שנת 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן, שהוקף בגדר תיל, בו נרצחו מעת לעת יהודים. בתחילת אוקטובר 1942 רוכזו יהודי הגטו במגרש, בו הוחזקו ללא מזון מספר ימים. משם הועברו ביום 8 באוקטובר 1942 במשאיות לבורות ירי, ובהם נרצחו. מספר יהודים שהצליחו להימלט ממחנות העבודה שבסביבת העיירה לפני האקציה, הצטרפו ליחידת פרטיזנים מקומית, שביצעה פעולות חבלה בתשתיות הגרמנים, ורובם נהרגו בקרב.

העיירה שוחררה בידי הצבא האדום ב-12 במרץ 1944. מיהודיה שרדו את השואה כ-30 איש.

קישורים חיצוניים
----------------

* דמידיבקה באתר מרכז מורשת יהדות פולין
* דמידובקה (Demidówka), ב"אנציקלופדיה של הגטאות", באתר "יד ושם"
* אלכסנדר קרוגלוב (רו'), דמידובקה, **אנציקלופדיה של המחנות והגטאות** (כרך II, חלק B, עמ' 1346), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007524778105171

 |
**תערוכת בייבילנד** היא יריד שנתי המיועד "להורים ולהורים שבדרך"..
היריד מתקיים בגני התערוכה משנת 2007.

היריד כולל מאות דוכני מכירת מוצרים לתינוקות ומוצרי טיפוח לאם, לצד חנות סופר פארם, ג'ימבורי והפעלות לפעוטות. מגן דוד אדום מפעיל בתערוכה דוכן מיוחד להנחיית הורים למניעת תמותת תינוקות.

לצד מכירת מוצרים, מוצגים בתערוכה פיתוחים כגון: מצלמת רכב ייחודית, עגלול מתקפל ומכשיר מנענע עגלות.

על המציגים נמנים: סופר פארם, מטרנה, H&O, סימילק, יוניליוור ישראל, CHICCO, האגיס, BABY,S, ד"ר פישר, AVENT, פמפרס, טבע, הוצאת מטר, פינוק, אוצר המלך, בלנאום, כצט, דנטלון, דוורון, גאוני, Naaman, הנסיך הקטן, MAM, ליימן שליסל, פרינוק, JOIE, חטיפטף, ספאטון, אופק, טיפטיפות, טיפול לי ו"תא לחיים".

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של תערוכת בייבילנד
* תערוכת בייבילנד, ברשת החברתית פייסבוק
* תערוכת בייבילנד, סרטון באתר יוטיוב
* אתר למנויים בלבד ניר צדוק, "ילדים זה שמחה, וגם חגיגת קניות מתמשכת: תערוכה ב-50 גוונים של ורוד", באתר הארץ, 29 בנובמבר 2019

הערות שוליים
------------

1. 1 2  האתר הרשמי של "האגיס"
2. ↑  אתר 'מרכז אקספו - תל אביב'
**רמון ראול למבר** (בצרפתית: **Raymond-Raoul Lambert**; ‏ 1894, מונמורנסי - 1943, אושוויץ) היה ממנהיגי יהדות צרפת בתקופת השואה, נשיא אוז'י"ף ומנהל הוועד לסיוע לפליטים יהודיים (Comité d'assistance aux réfugiés) בצרפת של וישי מסוף 1941 ועד מעצרו וגירושו לאושוויץ.

יומנו של למבר
-------------

יומן המלחמה שכתב למבר עד גירושו למחנה הריכוז דראנסי משקף את המאבק הפנימי שבו היה נתון ואת הכאב שחש לנוכח המאמצים לנדות את היהודים מן החברה הצרפתית. ביומן תיאר את הדילמות שהעסיקו אותו ותגובותיו למשבר. היומן מהווה מסמך חשוב לחקר יהדות צרפת בכלל ובתקופת השואה בפרט.

סופו
----

באוגוסט 1943 נעצר למבר ונשלח לדראנסי. למבר נשלח לאושוויץ במשלוח מס' 64 שעזב את דראנסי ב-7 בדצמבר 1943. הוא נשלח עם אשתו וארבעת ילדיהם לאושוויץ. המשפחה נרצחה בתאי הגזים.

קישורים חיצוניים
----------------

* מנהיג יהודי בצרפת של וישי, 1940-1943 : יומנו של רמון-ראול למבר - מאמר מאת ירחמיאל כהן
* למבר במאמרה של רעיה כהן על ספרה של ויקי קארון בנושא צרפת והיהודים הזרים
* גירוש יהודי צרפת בתוך התערוכה **פרקים בתולדות השואה בצרפת** באתר יד ושם
* רמון-ראול למבר (1894-1943), דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007462435105171
* BnF: cb11987432x (data)
* GND: 124666833
* ISNI: 0000 0000 2964 410X
* LCCN: n85127562
* NTA: 071645152
* SUDOC: 027939219
* VIAF: 67405372
* WorldCat: lccn-n85127562

 |
**בית הכנסת הגדול של עדן** (בערבית: **كنيس عدن الكبير**, **Al-Milama'l-kabira**), המכונה גם **בית הכנסת מגן אברהם** או **מגן אברהם** נבנה בשנת 1858. בית הכנסת נוסד בעדן בשנת 1860 על ידי מנחם מסה מיהודי עדן. הוא היה גדול מספיק כדי לאכלס למעלה מ-2,000 מתפללים. 

הדוכן היה עשוי שיש טהור, לבן ומלוטש, כאשר 7 מדרגות שיש מובילות אליו. הרצפה הייתה עשויה מקטעי שיש, בדוגמת שחור ולבן כמו על לוח שחמט. התיבה נבנתה בנישה של הקיר, וכוסתה בשישה וילונות שזורים במשי ושזורים בספירים בוהקים, מעליהם כתרי התורה. מגילות התורה עוטרו בכתרים ורימונים, חלקם זהב וחלקם כסף מזוקק טהור. שני הלוחות של עשרת הדברות משני צידי הדלתות היו עשויים כסף מלוטש. התקרה הענקית נתמכה על ידי שמונה עמודי עץ, ארבעה מכל צד. לכל עמודה היה רדיוס של שני מטר וגובהם 12 מטר. התקרה והחלונות הרבים רצופים ויטראז'ים בצבע בוהק ועשרות פנסים. לאורך הקיר המזרחי הייתה עזרת נשים עם 200 מקומות. הכניסה לבית הכנסת הייתה דרך חצר ענקית, ששימשה גם כמקום תפילה בשבת ובימי הקדושה החשובים. בצד הדרומי של בית הכנסת נבנתה גם מקווה.

בשנת 1947 נהרס בית הכנסת במהלך פרעות עדן.

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Jewish Community of Aden". *Beit Hatfutsot Open Databases Project, The Museum of the Jewish People at Beit Hatfutsot*.
2. ↑  אתר למנויים בלבד הפורעים רצחו את יהודי עדן, השוטרים עמדו וחייכו, באתר הארץ, 30 בנובמבר 2016
**הוֹרְגוֹש** (בסרבו-קרואטית: **Horgoš**, בסרבית קירילית: **Хоргош**, בהונגרית: **Horgos**) הוא כפר בצפון וויבודינה אשר בסרביה, השוכן צפונית-מזרחית לעיר סובוטיצה וסמוך לגבול עם הונגריה.

היסטוריה
--------

הכפר מתועד בכתובים החל מהמאה ה-11, עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. ב-1542 נכבש האזור על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עבר היישוב לחזקת ממלכת הבסבורג ובהמשך נכלל בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית.

לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל הורגוש בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. האזור הועבר לחזקת הונגריה. לאחר המלחמה נכלל הורגוש בשטחי יוגוסלביה ולאחר התפרקות יוגוסלביה נכלל בשטחי סרביה.

הקהילה היהודית
--------------

קהילה יהודית אשכנזית קטנה מתועדת בהורגוש החל מן המאה ה-19. ב-1877 נמנו בכפר 87 יהודים ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 53 נפשות.

באפריל 1941 לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית נמסר האזור לחזקת הונגריה. באמצע 1944, לאחר פלישת הגרמנים להונגריה, נרצחו מרבית בני הקהילה במחנות ההשמדה כחלק מהשמדת יהודי הונגריה.

מקרב יוצאי הקהילה ניתן לציין את הסופר אלכסנדר טישמה, שאמו הייתה יהודייה (אך אביו היה סרבי).

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הורגוש** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של הורגוש
* רשימת נרצחים בשואה מהכפר הורגוש, במאגר המידע של יד ושם

הערות שוליים
------------

1. ↑  ההיסטוריה של הורגוש, באתר vajdasag.rs, אוחזר ב-5 במרץ 2016 (בהונגרית)
2. ↑  קהילת הורגוש, באתר jewishgen.org, אוחזר ב-5 במרץ 2016 (באנגלית)
3. ↑  **הקהילה היהודית בהורגוש**, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמ' 115–116

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987008919186205171

 |