recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**רימון** הוא שמו של שבועון שהחל לצאת לאור בישראל בשנת 1956 ביוזמה ובמימון של השב"כ, כשבועון מתחרה לשבועון "העולם הזה", ונסגר כעבור שנה וחצי.

היסטוריה
--------

"העולם הזה" היה כלי ביטוי אנטי-ממסדי קיצוני וביקר בחריפות את שלטונו של דוד בן-גוריון ומפלגתו מפא"י. כן תקף השבועון את שירותי הביטחון, שאותם כינה "מנגנון החושך". עורך השבועון, אורי אבנרי, היה בין הראשונים שקראו למתן זכויות לעם הפלסטיני. "העולם הזה" צבר פופולריות רבה בישראל וזכה לתפוצה גבוהה. השבועון היה לצנינים בעיני הממסד של מפא"י באותם הימים, וכונה בפיהם "השבועון המסוים".

איסר הראל, הממונה על שירותי הביטחון, חשש כי השבועון מהווה מקור להסתה חתרנית. לכן, החליט לממן בשנת 1956, מתקציב שירותי הביטחון, הוצאה לאור של שבועון מתחרה, בשם "רימון". הראל קיווה ששבועון זה יגרום לנטישת קוראים של "העולם הזה" ונדידתם ל"רימון".

הגיליון הראשון יצא באוגוסט 1956. עורכו הראשי של "רימון" היה הסופר שלמה טנאי, והעורך האחראי היה העיתונאי חזי לופבן. עם הכותבים בשבועון נמנו דוד אבידן, אהד זמורה, יעקב אגמון, מרדכי נאור ואריה אבנרי. השבועון היה בעל נימה סנסציונית, והודפס בצבע - דבר נדיר בעיתונות העברית באותה תקופה. "רימון" נהנה גם ממידע שסיפקו לו שירותי הביטחון. בשבועון נכללו גם התקפות ישירות על "העולם הזה" ועורכו, אורי אבנרי. רימון ביקר גם האנציקלופדיה העברית בעריכת ישעיהו לייבוביץ, לאור ערכים שונים שראו כבעלי הטייה לטובת תנועת החרות ובפרט ערכים שכתב אליעזר ליבנה. בטאון תנועת חרות, העיתון "חרות", התפלמס עם ביקורת זו וציין ש"רימון" הוא "ביטאון הש.ב."

שלמה טנאי, עורך "רימון", טען בשיחה ב-4 בספטמבר 1956 שתפוצת העיתון גבוהה מתפוצת "העולם הזה". אך העיתון לא שרד. "רימון" נפל ברמת הכתיבה שלו מ"העולם הזה", ונתפס בציבור כעיתון של הממסד, מה שבאופן אירוני חיזק את "העולם הזה" כעיתון אנטי־ממסדי. בסופו של דבר, תוכניתו של איסר הראל נכשלה, ו"רימון" נסגר באפריל 1958.

לקריאה נוספת
------------

* מרדכי נאור, **רבותי, העיתונות**, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2004, הפרק "רימון נגד העולם הזה", עמ' 158–167.

קישורים חיצוניים
----------------

* Oren Meyers, Israeli Journalists as an Interpretive Community: A Case Study of 1950s Mainstream Journalistic Attitudes towards Haolam Hazeh, University of Haifa

* רימון (שבועון), בלקסיקון "העין השביעית" לתקשורת ועיתונות
* אלי אשד, עוז יעוז נגד העיתונאים, בבלוג "היקום של אלי אשד"
* אורן פרסיקו, ‏"תשקורת" - ריאיון עם חזי לופבן על השבועון רימון בעיתון גלובס, באתר גלובס, 14 ביולי 2004
* אריק וייס, הסוד נחשף: כך מימן השב"כ שבועון שנועד להגן על הממשלה, באתר nana10‏, 14 במאי 2016
* חן מלול, "רימון": הנשק הסודי שהקים השב"כ כדי לנגח את אויבי הממסד, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 29.10.2017

הערות שוליים
------------

1. ↑  השבועון המסוים, באתר העין השביעית, 25 באוקטובר 2007
2. ↑  במערכת האנציקלופדיה העברית הוקמה שלוחה של "חרות", חרות, 12 במרץ 1958
**דוד בלכר** (בספרדית: **David Bléjer**;‏ 8 באוקטובר 1913 – 14 בספטמבר 1996) היה עורך דין ופוליטיקאי יהודי-ארגנטינאי, שכיהן כשר העבודה בתקופת נשיאותו של ארתורו פרונדיזי.

ביוגרפיה
--------

בלכר הוא צאצא של מתנחלים יהודים ממחוז אנטרה ריוס, התיישב בקולוניה סן אנטוניו, במחוז קולון.

משפחתו הייתה במקור מאודסה, כיום באוקראינה. הוא סיים את לימודיו כעורך דין מהאוניברסיטה הלאומית של לה פלטה בשנת 1936.

בין 1937 ל-1945 עסק בעריכת דין בעיר ווילאגוואי, הסמוכה לעיר הולדת הוריו.

הוא היה חבר מועצה בווילאגוואי בשנת 1939, ולאחר מכן היה שותף פעיל באופוזיציה בתקופת פרוניזם,עד 1955.

במהלך הדיקטטורה המכנה את עצמה המהפכה המשחררת (Revolucion Libertadora) הוא הצטרף לקו הפנימי בראשות ארתורו פרונדיזי, שבסופו של דבר ייפרד מה- UCR בשם "האיחוד האזרחי הרדיקלי הבלתי מתפשר" (Union Civica Radical Intransigente)

בשנת 1958, עם קבלת הנשיאות על ידי פרונדיזי, הוא היה תת-מזכיר במשרד הפנים. בפברואר 1959 מונה לשר העבודה, מה שהפך אותו ליהודי הראשון שקיבל לתפקיד שר במדינה.

במהלך כהונתו, התקיים העימות החריף ביותר בין הממשלה לבין CGT,מרכז האיגוד המקצועי הארגנטינאי, והממשלה הגיבה לשאלות האיגוד עם יישום תוכנית CONINTES, מערכת דיכוי שהכפיף שובתים ומפגינים לסמכות צבאית. העימות שלהם עם העובדים והאיגודים המקצועיים הגיע לשיא במהלך יישום מה שמכונה תוכנית לארקין, שכללה נטישת 32% מהמסילות הקיימות, פיטורי 70,000 עובדי רכבת והפיכת כל קטרי הקיטור לגרוטאות, כמו כן 70,000 קרונות משא ו-3,000 קרונות נוסעים. האיגודים הגיבו ב"תוכנית מאבק" להגנה על מקורות עבודתם. באמצעות יישום תוכנית קונינטס נעצרו אלפי בני אדם ולפחות 111 הורשעו במשפטים צבאיים, שנערכו על ידי מועצות צבאיות.

באותה מסגרת שולבו בכפייה עשרות אלפי עובדי תחבורה ושירות ציבורי בשירות צבאי והוצבו תחת פיקודם של הכוחות המזוינים. גם איגודים מקצועיים ותומכים מקומיים התערבו.

בסוף שנות ה-60, כאשר מתקפת האיגודים המקצועיים הייתה ברמה הגבוהה ביותר, התפטר דוד בלכר מהמשרד; במהלך השנה שלאחר מכן, האיגודים הובסו באופן זמני בעימות שלהם עם הממשלה.

לאחר התפטרותו מונה לשגריר במקסיקו, והחזיק בתפקיד זה פחות משנה. לאחר שהותו בפוליטיקה חזר לעסוק בעריכת דין ופעל בארגונים בינלאומיים. הוא מת בווילאגוואי בשנת 1996.

הערות שוליים
------------

1. ↑  Ana Weinstein, DAVID BLEJER, ‏1985
2. ↑  Lic. Ana E. de Weinstein, Entrevista a: Dr. David Blejer, ‏אוקטובר 1985

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* VIAF: 34156809346845120696
* WorldCat (עם VIAF): 34156809346845120696

 |
מנוע המי מ-1957
**מנוע הֶמי** (באנגלית: **HEMI engine**) הוא מנוע בעירה פנימית בעל תאי השרפה חצי-כדוריים (בצורת המיספירה) המאפשרים זרימה וערבול טובים יותר של התערובת ותפוקת אנרגיה משופרת. שסתומי היניקה והפליטה נמצאים זה מול זה בראש המנוע והמצת במרכז חלל השרפה.

כל מנוע עם שני גלי זיזים עיליים דומה במידה מסוימת למנוע המי, אך המונח מתייחס בעיקר למנועי קרייזלר ושם המותג "מנוע המי" נמצא בבעלות חברה זו.

היסטוריה
--------

מנוע המי הומצא לראשונה ב- 1948 עבור יגואר כמנוע בעל שישה צילינדרים. ב- 1951 בנתה חברת קרייזלר מנוע המי בתצורת V-8 בעל הספק של 180 כוחות סוס, הספק יוצא דופן באותה תקופה. המנוע שקרייזלר בנתה היה בנפח של 331 אינץ' מעוקב, כלומר, 5.4 ליטרים. בלוק מנוע שמספרו 392 מצביע על כך שנפחו הוא 392 אינצ'ים מעוקבים.

מנועי המי ידועים לדוגמה: מנוע ה-DOHC הקלאסי של אלפא רומיאו, מנוע הבוקסר 6 צילינדרים של פורשה ומנוע ה T של טויוטה שהיה נפוץ במכוניותיה בשנות השבעים והשמונים.

החל משנות ה-90, בעידן בו מנועי המכונית הפכו רובם ככולם למנועי 4 שסתומים לצילינדר, נשארו מנועי המי בשימוש במכוניות נישה או רטרו בלבד.

מאפייני המנוע
-------------

בתקופה בה פותחו מנועי המי, היו המנועים האחרים במכוניות בעלי תא שרפה רבוע - מבנה פשוט וזול לייצור. למנועים מסוג זה יש מספר חסרונות והעיקריים שבהם הם חלוקת חום בלתי יעילה ואפשרות להתקנת שסתומים בגודל מוגבל בלבד.

חלוקת חום טובה במנוע משמעה איבוד חום נמוך והצתת תערובת משופרת, שסתומים מוגדלים מאפשרים ליותר תערובת להיכנס למנוע בזמן הקצר בו שסתום היניקה פתוח. בנוסף, ככל ששסתום הפליטה גדול יותר, הוצאת התערובת השרופה אל מערכת הפליטה גוזלת מהמנוע פחות כוח.

מנועי המי התגברו על חסרונות אלו בכך שראש הצילינדר עוצב בצורת חצי כדור, מה שאיפשר חלוקת חום טובה יותר ואיבוד חום נמוך, מכיוון ששטח הדפנות בתצורת המי קטן יותר ביחס לנפח מאשר במנועים בעלי ראש שטוח (כדור הוא הצורה היעילה ביותר מבחינת יחס שטח פנים לנפח). בנוסף, שסתומי המנוע מוקמו אחד מול השני ולא אחד ליד השני. היתרון הוא שניתן להגדיל את גודל השסתומים. טכניקה נוספת בה השתמשו כדי להגביר את כוחם של מנועי המי היא שימוש בשני מצתים בכל צילינדר - מה שמאפשר בעירה טובה יותר של התערובת, ומנצל יותר את האנרגיה שלה. טכנולוגיה זו מכונה באלפא רומיאו בשם "טווין ספארק".

החסרונות העיקריים של מנועי "המי" נובעים מכך שלא ניתן להתקין בצילינדר יותר משני שסתומים (בגלל צורתו העגולה של ראש המנוע - בין השסתומים ייווצרו זוויות שיקשו על עיצוב ראש המנוע). חיסרון נוסף של מנוע זה נובע מהקושי לייצר תא בעירה קטן יחסית אשר היה יכול לשפר את שמירת החום ולאפשר בעירה משופרת.

במרוצי NASCAR
-------------

בשנת 1964 זכו מכוניות המצוידות במנוע המי בנפח 426 אינץ' מעוקב במקומות הראשון, השני והשלישי במרוץ NASCAR, וכך הם זכו לתהילה רבה. בניגוד למכוניות מרוץ שעברו למנועים בתצורת "Pentroof" עקב היכולת להשתמש ביותר משני שסתומים לצילינדר, ישנן מכוניות מרוץ שהמשיכו להשתמש במנועי המי מסורתיים. הסיבה לכך היא ההגבלה במרוצי נאסקאר ומרוצי מאוץ (דראג) על מספר השסתומים. כאשר משווים מנוע רגיל בעל שני שסתומים למנוע המי (בעל שני שסתומים), מנוע המי עדיף מבחינת זמינות כוח ברוב המקרים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מנוע המי** בוויקישיתוף
* איך מנוע המי עובד
**שמואל ברזילי** (נולד ב-3 ביוני 1957) הוא חזן חרדי ישראלי, ומשנת 1992 החזן הראשי של קהילת יהודי וינה.

ביוגרפיה
--------

נולד וגדל בירושלים, למשפחה המשתייכת לחסידות מודז'יץ, הוא נינו של החזן יעקב אייזנבאך, ברזילי גדל בבית מוזיקלי בו ספג חזנות ומוזיקה יהודית, למד בישיבת באר יעקב, ישיבת כפר חסידים וישיבת חברון, ובעל תואר ראשון ושני במדעי היהדות מאת הפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת וינה.

בעת לימודיו בישיבת חברון שימש כחזן בתפילת מנחה ביום כיפור, לאחר נישואיו ביקשו ממנו מתפללי בית הכנסת בו התפלל בבני ברק לשמש כחזן, בעקבות כך החליט ללמוד חזנות, הוא למד במכון לחזנות ומוזיקה יהודית שעל ידי עיריית תל אביב של נפתלי הרשטיק, אצל אלי יפה, שמואל טאובה, משה שטרן ומרדכי סובול.

לאחר סיום לימודי החזנות שימש כחזן בחגים בכפר ויתקין, רמת גן, רומניה (בתקופת צ'אושסקו), פלורידה, בשנת 1992 לאחר קונצרט חזנות בווינה יחד עם החזן משה שטרן הוצע לו לכהן כחזן הראשי של קהילת יהודי וינה.

ביולי 2017 קיבל את מדליית הזהב של אוסטריה אשר הוענק לו על ידי שר התרבות של אוסטריה.

בשנת 2000 הופיע שמואל ברזילי במופע הזיכרון במחנה ההשמדה "מטהאוזן" ביחד אם התזמורת הפילהרמונית של וינה ביצירה "א-ל מלא רחמים" בלחנו של החזן משה שטרן מול כ-8000 איש, ברזילי הצהיר לאחר מכן שזה היה רגע השיא בחיי החזנות שלו.

ברזילי השתתף במופעים ופסטיבלים שונים, ובין היתר ביצע שיתופי פעולה עם תזמורת הסימפונית של רדיו וינה, תזמורת "ברוקנר" – אוסטריה ועוד.

הוא בעל קול טנור מסוג ליריקו-ספינטו

דיסקוגרפיה
----------

ברזילי הוציא תשעה אלבומים, חלקם עם מקהלת הילדים של נערי וינה, דיסק אחד עם תזמורת רדיו וינה, בניצוח אלי יפה. שני הדיסקים האחרונים הופקו על ידי ד"ר מרדכי סובול, ונקראים "צלילי תפילה" ו"רינה ותפילה".

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שמואל ברזילי** בוויקישיתוף

* שמואל ברזילי, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* שמואל ברזילי, דף שער בספרייה הלאומית
* שמואל ברזילי באתר אפל מיוזיק
* שמואל ברזילי באתר דיזר
* קוביס, החזן שמואל ברזילי שר: יהי החודש הזה, באתר ערוץ 7, 9 באוגוסט 2021
* שושי הלר, ‏חזן לשבת: שמואל ברזילי, באתר כיכר השבת, 15 ביולי 2011
* אדון עולם...שר שמואל ברזילי החזן הראשי של וינה. סרטון בערוץ "Rachel Suranyi", באתר יוטיוב (אורך: 03:18)
* החזן שמואל ברזילי עם חנן בר סלע קלרינט בכלייזמרים בצפת, סרטון בערוץ "Rachel Suranyi", באתר יוטיוב (אורך: 03:20)

הערות שוליים
------------

1. ↑  המכונה ר' יענקל פעסטער
2. ↑  שושי הלר, ‏חזן לשבת: שמואל ברזילי, באתר כיכר השבת, 15 ביולי 2011
3. ↑  פוסט של הסינפונייטה הישראלית באר שבע בפייסבוק
4. ↑  דב הלר, ‏חזן לשבת: שמואל ברזילי מרגש עם "אלוקי", באתר כיכר השבת, 28 בינואר 2011
5. ↑  שהוא בעל חספוס ובעל עוצמה רבה יותר מזה של הטנור הלירי המלא. מעין סינתזה בין הטנור הלירי-המלא לטנור הדרמטי

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007302760905171
* BnF: cb161373171 (data)
* GND: 133385027
* ISNI: 0000 0000 8399 6720
* LCCN: no2007087147
* MusicBrainz: d62c9a09-3253-429d-b59f-6b6770c219eb
* NTA: 156866552
* VIAF: 90784428
* WorldCat: lccn-no2007087147

 |
**אריק ווארבורג** (1892 - 1969) היה רופא יהודי-דני, פרופסור לרפואה פנימית באוניברסיטת קופנהגן ורופאו האישי של כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק.

ביוגרפיה
--------

ווארבורג החל את עבודתו המקצועית במעבדתו של קארל אלברט האסלבאך במחקר בממשק של פיזיולוגיה וכימיה פיזיקלית. בשנת 1922 הוא הגיש את עבודת הדוקטורט שלו על "תרכובות חומצה פחמתית ופעילות יוני מימן בדם ותמיסות מלח. הבעיות שהעסיקו אותו היו חקירת הבסיס לשווי המשקל בין פחמן דו-חמצני וביקרבונט בדם וביסוס ייצוג מתמטי של הקשר בין כמות החומצה פחמתית בדם והתגובה שלו. העומק המתמטי של התיזה שלו היה יוצא דופן עבור רופאים. בתיזה שלו, טבע ווארבורג את המושג אוסמולריות (הידוע גם כ"כריכוז אוסמטי"). בהמשך התעניין וארבורג באלקטרוקרדיוגרם, קבע כללים להפעלה נכונה שלו והראה שניתן להשתמש בזיהוי היפוקסיה באלקטרוקרדיוגרם לגילוי מחלת לב איסכמית. במקביל למחקריו במעבדה, התמחה ווארבורג ברפואה פנימית בבית החולים העירוני של קופנהגן. מסוף שנות ה-20 הקדיש ווארבורג חלק נכבד ממחקריו לבעיות לב עד שנהיה מומחה עולמי לבעיות לב.

בשנת 1931 הופקד ווארבורג על הקתדרה לרפואה קלינית באוניברסיטת קופנהגן. בהמשך ווארבורג היה מנהל מחלקה בבית החולים המלכותי בקופנהגן.

בעקבות פיזור הממשלה הדנית על ידי הנאצים באוגוסט 1943 נעצר ווארבורג יחד עם יהודים אחרים כדי לשלחם להשמדה. בהתערבותו של כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק הוא שוחרר ושב לעבודתו בבית החולים הממשלתי בקופנהגן. באפריל 1944 ירו לעברו שני מתנקשים בבית החולים אך החטיאו את מטרתם. לתקופה מסוימת היה ווארבורג רקטור אוניברסיטת קופנהגן. בשנים 1945–1949 ושוב בשנים 1963–1964 היה ווארבורג נשיא האגודה הדנית להיסטוריה של הרפואה.

במאי 1948 עמד ווארבורג בראש מגבית בדנמרק למען ההגנה. בשנת 1953 היה חבר בוועד ידידי מכון ויצמן בדנמרק.

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3  GOTFREDSEN E. Erik Warburg, M.D. professor of internal medicine in the University of Copenhagen on his sixtieth birthday, February 3, 1952. Acta Med Scand Suppl. 1952;266:13-7. PMID 14902349.
2. ↑  The Department of State Bulletin, Volume 24
3. ↑  פרופ' אריק וארבורג בן 60, הארץ, 21 באפריל 1952
4. ↑  Selected Topics in the History of Biochemistry. Personal Recollections. Part III, page 170
5. ↑  Jewish Physicians: A Biographical Index, page 260
6. ↑  זרעו מוקשים כדי להפריע לבריחת יהודי דניה, המשקיף, 8 באוקטובר 1943
7. ↑  יהודי דאניה, משמר, 1 בנובמבר 1943
8. ↑  סוכל הנסיון לרצוח את רופאו של המלך הדני, משמר, 17 באפריל 1944
9. ↑  דנמארק ויחסיה עם מדינת ישראל, הארץ, 3 ביולי 1949
10. ↑  נשואי תערובת עושים שמות בהוד דניה, הצופה, 3 ביוני 1960
11. ↑  THE DANISH SOCIETY FOR THE HISTORY OF MEDICINE: 100 YEARS OF SERVICE (1917-2017)
12. ↑  הצפה, הצופה, 10 במאי 1948
13. ↑  אנשי מדע בדנמארק יגישו עזרה למכון וייצמאן, הצופה, 22 בפברואר 1953

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LCCN: no2014121858
* VIAF: 310721480
* WorldCat: lccn-no2014121858

 |
משרתת אוחזת בידה טס ועליו כוס מים וזוג ספלי שוקו חם
**משרת** הוא אדם שאומרים לו מה לעשות והוא עושה זאת כגון עבודות בית ומטלות

בחברות מסוימות בוצעו בעבר חלק גדול מעבודות השירות האישיות על ידי עבדים. המשרת, להבדיל מהעבד, קיבל תשלום עבור עבודתו והיה זכאי לעזוב את המעסיק אם התנאים לא מצאו חן בעיניו.

באחוזות ובתים גדולים אחרים היו מספר משרתים ומשרתות שביצעו כל אחד תפקידים מתמחים. משרתות אישיות טיפלו בעיקר בנשות הבית ומשרתים אישיים ("באטלר") בבני הבית, כמו כן היו משרתים שתפקדו במטבח, בהגשה, בניקיון ובכביסה.

גם לקציני צבא היו משרתים אישיים, שנלוו אליהם במסעות ובקרב ודאגו לכל צורכיהם האישיים.

מלונות פאר מציעים לעיתים משרת אישי ("**באטלר**"; "**Butler**") למתארחים בסוויטות יוקרתיות.

העובדים הבודדים העוסקים היום בתפקיד שמילאו בעבר משרתים, מכונים בגלל התקינות הפוליטית בהגדרת מקצוע שונה אפילו בגופים שמרניים כמו בית המלוכה הבריטי.

אזכורים תרבותיים
----------------

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. 
בשנות ה-70 זכתה לפופולריות רבה סדרת הטלוויזיה הבריטית "על אדונים ומשרתים", שעסקה בחיי משפחה בריטית ומשרתיה והציגה את פערי המעמדות.

ראו גם
------

* או-פר
* משרת חוזי

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **משרתים** |

* משרת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  אלי אשד, אלה שלמעלה ואלה שלמטה: סדרת "על אדונים ומשרתים"

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007293674305171
* GND: 4350656-2
* LCCN: sh85018367

 |
**ג'וזפה ארצ'ימבולדו** (באיטלקית: **Giuseppe Arcimboldo**;‏ 1527 – 11 ביולי 1593) היה צייר איטלקי.

ביוגרפיה
--------

ארצ'ימבולדו נודע בדיוקנאותיו שהורכבו מאלמנטים שונים הכוללים פירות, ירקות, פרחים, דגים וספרים.

בשנת 1562 מונה ארצ'ימבולדו לתפקיד צייר החצר של קיסר האימפריה הרומית הקדושה מקסימיליאן השני, ועבר להתגורר בווינה. ארצ'ימבולדו המשיך לכהן בתפקיד זה בתקופת מלכותו של בנו של מקסימיליאן - הקיסר רודולף השני. שני הקיסרים אהבו את יצירותיו יוצאות הדופן של ארצ'ימבולדו.

ארצ'ימבולדו שימש כמעצב החצר של החצר ההבסבורגית הקיסרית, ובמסגרת תפקידו עיצב פרטי לבוש ותפאורות וצייר עבור בית המלוכה.

סגנונו באותה תקופה היה יוצא דופן, ולמעשה כיום ניתן לאפיין את ציוריו כשייכים לסגנון הסוריאליזם, אף שקדמו בכ־350 שנה להולדתו של סגנון זה.

ארצ'ימבולדו נפטר במילאנו ב-11 ביולי 1593.

עבודותיו מוצגות במוזיאון לתולדות האמנות שבווינה, במוזיאון הלובר בפריז, בגלריית אופיצי שבפירנצה ובמוזיאונים נוספים.

רבות מעבודותיו של ארצ'ימבולדו נתגלו על ידי הסוריאליסט סלבדור דאלי.

בציורו של ארצ'ימבולדו "מים", נעשה שימוש לעטיפת האלבום Masque של להקת הרוק המתקדם האמריקאית, קנזס.

מקצת מיצירותיו
--------------

### דיוקנאות

* ורטומנוס - דיוקן קיסר האימפריה הרומית הקדושה רודולף השניורטומנוס - דיוקן קיסר האימפריה הרומית הקדושה רודולף השני
* ״הספרן״ - ככל הנראה דיוקנו של וולפגנג לציוס (אנ')״הספרן״ - ככל הנראה דיוקנו של וולפגנג לציוס (אנ')

### ארבעת היסודות

* מיםמים
* אשאש
* אדמהאדמה
* אוויראוויר

### ארבע העונות

* סתיוסתיו
* חורףחורף
* אביבאביב
* קיץקיץ

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ג'וזפה ארצ'ימבולדו** בוויקישיתוף
* קורות חייו של ארצ'ימבולדו
* ג'וזפה ארצ'ימבולדו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007427138705171
* BIBSYS: 90098045
* BNE: XX1157019
* BnF: cb12288158z (data)
* CANTIC: a10573720
* CiNii: DA04106626
* GND: 118503871
* ICCU: CFIV031946
* ISNI: 0000 0001 1562 1633
* KulturNav: 68e1dee0-8116-4348-864b-78a8ffd78f21
* LCCN: n80038259
* LNB: 000080381
* MusicBrainz: 1591df84-b069-40b5-9cad-b2416bc00907
* NDL: 00620276
* NKC: jn20000720010
* NLA: 35145137
* NLK: KAC2019B8229
* NLP: a0000001655860
* NTA: 072724285
* RERO: 02-A000009282
* RKD: 2299
* SELIBR: 337369
* SUDOC: 031717535
* Trove: 1478485
* ULAN: 500028171
* VcBA: 495/75809
* VIAF: 22412735
* WorldCat: lccn-n80038259

 |
האדמו"ר מרחמסטריווקא
רבי **דוד טברסקי** (נולד בכ"ה בחשוון ה'תשי"ג, נובמבר 1952) הוא האדמו"ר הנוכחי מרחמסטריווקא בישראל.

תולדותיו
--------

נולד בירושלים לרבי ישראל מרדכי ולשרה גרינא בת הרב אלכסנדר אורי (בעל תשובה חסיד רחמסטריווקא, צאצא של רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב). גדל בצל זקנו רבי יוחנן, שימשו, וישן בביתו. למד בישיבת עץ חיים.

בי"ח בסיוון ה'תשל"ב (מאי 1972), נישא לבתו של רבי משה ניישלאס, רב שיכון סקווירא. בשנים הראשונות לאחר נישואיו גר בשיכון סקווירא.

לאחר שאביו נפטר בשנת ה'תשס"ד, סירב רבי דוד להתמנות לאדמו"ר, והציע לחסידי אביו שיקבלו את מרות דודו רבי חי יצחק, המכהן כאדמו"ר בארצות הברית, או שימנו לאדמו"ר את אחיו הרב נחמן יוסף. בסופו של דבר קיבל על עצמו את התפקיד בהוראת דודו.

מהנהגותיו
---------

ביחד עם דודו רבי חי יצחק מרחמסטריווקה ארצות הברית
רבי דוד הוא תלמיד של רבי משה אריה פריינד, שהיה חסיד סאטמר, ובדעותיו נוטה לדעותיו של רבו. בשונה מאביו, אינו מורה להשתתף בבחירות בנימוק שאינו רוצה להתערב בפוליטיקה. הורה למוסדותיו להפסיק ליטול כסף מתקציבי מדינת ישראל.

נהג לערוך טישים ביחד עם דודו רבי חי יצחק, האדמו"ר מרחמסטריווקה בארצות הברית.

מאריך בתפילה. תפילות ראש השנה שלו נמשכות כמעט עד לשקיעת החמה.

צאצאיו
------

לרבי דוד שתי בנות, שנולדו לו לאחר שנות ציפייה ארוכות. הן נישאו לחתניו:

* שמואל אבא טברסקי, בנו של בן דודו הרב יעקב יוסף טברסקי.
* דוד יצחק יעקב בידרמן, בן רבי נחמן בן רבי אלתר מלעלוב.

ראו גם
------

* חי יצחק טוורסקי

לקריאה נוספת
------------

* **ממלכת הפשטות והאמת** (כתבת פרופיל), משפחה, כ"ט באייר תשע"א

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דוד טברסקי** בוויקישיתוף
* שמחת הנישואין בבית האדמו"ר מרחמסטריווקא, באתר בחדרי חרדים, ט"ו באב ה'תשע"א, אוגוסט 2011
* משה ויסברג, תיעוד בקלוז-אפ: הסעודה השלישית של הרבי, באתר בחדרי חרדים, 9 במאי 2019

הערות שוליים
------------

1. ↑  בדו"ח הכספי של עמותת ישיבת רחמסטריווקא לא מופיעות הכנסות ממשרד החינוך וממשרד הדתות בשנת 2008, בניגוד לשנת 2007. עם זאת, מוזכר בו סכום שמקורו במשרד העבודה והרווחה

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007517039305171
* VIAF: 308263601
* WorldCat (עם VIAF): 308263601

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק בתוצרת חקלאית. אם התכוונתם למושב בחבל שלום, ראו יבול (מושב).
**יבול** הוא תנובה חקלאית מן הצומח (ובהשאלה גם מהחי) המשמשת באופן נרחב לצורכי רווח או קיום. מרבית הגידולים מיוצרים בחקלאות או בחקלאות ימית. הגדרה רחבה של יבול עשויה לכלול גם פטריות שאינן מיקרוסקופיות ואצות (אלגקולטורה (אנ')).

מרבית הגידולים נקצרים כמזון לבני אדם או כמספוא לבעלי חיים.

גידולים חשובים שאינם מזון כוללים הורטיקולטורה, גידולי ענף הפרחים (אנ') ויבול תעשייתי (אנ'). הורטיקולטורה כוללת צמחים המשמשים בעיקר לנוי ולתכנון גינון. גידולי ענף הפרחים כוללים עציצים, פרחים לקישוט מיטות וחדרים ועוד. יבול תעשייתי שאינו מזון כולל למשל גידולים שמשמשים את ענף הטקסטיל, דלק ביולוגי, תחום הרפואה ועוד.

גידולי מזון חשובים
------------------

חשיבות היבול משתנה לפי אזור. באופן גלובלי, הגידולים הבאים הם התורמים ביותר לאספקת המזון האנושי (הנתונים שבסוגריים הוא הערכה ממוצעת של צריכת קלוריות יומית לאדם, נכון לשנת 2013): אורז (541 קלוריות), חיטה (527 קלוריות), קנה סוכר וגידולי סוכר אחרים (200 קלוריות), תירס (147 קלוריות), שמן סויה (82 קלוריות), ירקות אחרים (74 קלוריות), תפוחי אדמה (64 קלוריות), שמן דקלים (52 קלוריות), מניהוט (37 קלוריות), קטניות (37 קלוריות), גרעיני חמניות (35 קלוריות), שמנים מחרדל ולפתית (34 קלוריות), פירות (31 קלוריות), דורה (28 קלוריות), דוחן (27 קלוריות), בוטנים (25 קלוריות), שעועית (23 קלוריות), בטטה (22 קלוריות), בננות (21 קלוריות), אגוזים שונים (16 קלוריות), פולי סויה (14 קלוריות), שמן כותנה (13 קלוריות), שמן בוטנים (13 קלוריות), יאם (13 קלוריות).

מבחינת המשקל המיוצר, הגידולים הבאים הם החשובים ביותר (ייצור גלובלי באלף טונות): 

| יבול: | 2000 | 2013 |
| --- | --- | --- |
| קנה סוכר | 1,256,380 | 1,877,110 |
| תירס | 592,479 | 1,016,740 |
| אורז | 599,355 | 745,710 |
| חיטה | 585,691 | 713,183 |
| תפוח אדמה | 327,600 | 368,096 |

ראו גם
------

* תבואה
* אסיף

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקיציטוט ציטוטים בוויקיציטוט: **יבול** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **יבול** |

* יבול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* יבולים, דף שער בספרייה הלאומית

הערות שוליים
------------

1. ↑  Definition of CROP, www.merriam-webster.com (באנגלית)
2. ↑  FAOSTAT, www.fao.org

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007533414205171
* BnF: cb12045151n (data)
* GND: 4123194-6
* LCCN: sh85034249
* NARA: 10639679
* NDL: 00568695
* NKC: ph116548

 |
**פסל אירופה** (המכונה גם **אחדות בשלום**) הוא פסל המסמל שלום באמצעות אינטגרציה אירופית, ובו בזמן שואף להדגים את הסיסמה של האיחוד האירופי: "מאוחדים בגיוון". הוא ממוקם בגן של מנזר ואן מרלנט (הספרייה של הנציבות האירופית) ברובע האירופי של בריסל, בלגיה. הפסל עשוי משרף ומשקלו הוא כמעט 800 קילוגרם.  הוא נחנך ב־9 בדצמבר 2003 על ידי ניל קינוק וויויאן רדינג, אשר היו אז סגן־נשיא הנציבות האירופית ונציבת האיחוד האירופי לתרבות בהתאמה. שנת 2003 הייתה "השנה האירופית של אנשים עם מוגבלויות", והצטרפות עשר מדינות חברות נוספות לאיחוד האירופי חיכתה מעבר לפינה.

הפסל יוצר, עוצב, לוטש ונצבע על ידי ילדים לקויי ראייה בפיקוחו של האמן הצרפתי ברנרד רומיין, שרצה להוכיח כי נכות איננה גורם פוסל. הזרועות המשולבות בחוזקה, מסמלות את העמים המגוונים מבחינה תרבותית של אירופה, ומניפות יחד כדור המזכיר את דגל אירופה, אשר עליו מונחת יונת שלום.

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Bernard Romain Australia".

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פסל אירופה** בוויקישיתוף
* אתר ברנרד רומיין
* נציבות אירופאית
* פסל אירופה, בביצוע "Statue of Europe Commission Européenne Bernard Romain", סרטון באתר יוטיוב
**יהודה אריה לייב (לייבל'ה) לעוי-וייספיש** (ז' בתשרי תרפ"ב, 9 באוקטובר 1921 - ט"ו בתשרי תשנ"ח, 16 באוקטובר 1997) היה אחד ממנהיגי נטורי קרתא ונודע בשל עיסוקו בהגותו של פרידריך ניטשה.

פעילות פוליטית
--------------

אביו של וייספיש, שלמה זלמן, היה בנו של דוד בהר"ן, נכדו של נחום לעווי ונינם של משה ריבלין ועקיבה יוסף שלזינגר. אמו, חסא אסתר, הייתה בתו של אשר לעמיל בהר"ן, אחיו של דוד בהר"ן. בן דודו היה נחום שריג, מפקד חטיבת הנגב.

וייספיש היה ממקימי 'נטורי קרתא' ואחד משלושת המנהיגים הבולטים שלה בראשית דרכה, לצד עמרם בלוי ואהרן קצנלנבוגן. וייספיש בלט בקיום קשרים מטעם הקבוצה עם בני דתות ולאומים אחרים. הוא נפגש עם שרי חוץ של מדינות אחדות וכונה "שר החוץ של נטורי קרתא". כמה חודשים לאחר קום המדינה, הוא חצה את הגבול עם ירדן ליד שכונת בית צפאפא בירושלים. הוא נשלח בשם אנשי נטורי קרתא להציע לשלטונות הירדניים לפלוש לירושלים ולכרות ברית צבאית עם החרדים שבה. וייספיש נכלא בראמאללה ושם יצר קשר עם שבויים ישראלים. ב-22 בפברואר 1951 החזיר אותו הלגיון הירדני לישראל והוא נעצר. את המשפט נגדו ניהל חיים כהן והוא נידון לשישה חודשי מאסר בפועל. לימים השניים התיידדו על רקע אהבתם המשותפת לניטשה.

ב-1952 הורשע באי-התייצבות לרישום לצה"ל ונגזרו עליו 3 חודשי מאסר. בהמשך אותה שנה פעל במסדרונות האו"ם למען בינאום ירושלים. ב-1954 גורש מארצות הברית.

לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים, ולאחר שנטורי קרתא חדלה להיות תנועה רבת השפעה, ניכס לעצמו הרב משה הירש את הכינוי "שר החוץ של נטורי קרתא" והנהיג את התנועה לצד בנו של קצנלנבוגן.

פעילות פילוסופית
----------------

בשנות ה-70 קנה וייספיש את פרסומו בציבור הישראלי דרך העיסוק המרובה שלו בהגות הפילוסופית של ניטשה. את עיסוקו זה הצדיק באומרו "בלי לקרוא ניטשה, אי אפשר להבין כלל את היהדות". וייספיש סבר שניטשה, שיצא כנגד תורות המוסר של הנצרות ושל קאנט והציב אידיאל של האדם העליון הנעלה מן הטוב והרע, קרוב לרעיון של מוסר הנובע מכוח החיים היהודי האינטואיטיבי.

ניטשה, ששלל כל שיטה באשר היא שיטה, העריץ לדעת וייספיש את היהדות, משום ש"היהדות זה לא שיטה, היהדות זה החיים בעצמם", כדבריו. למרות שלא רכש השכלה מסודרת, נחשב וייספיש דובר ומרצה מבוקש, והוזמן להשתתף בסימפוזיונים במכון ון ליר ובאוניברסיטאות שונות. וייספיש אף שאף להעלות את עצמותיו של ניטשה לארץ ישראל.

פרטים ביוגרפיים
---------------

וייספיש התגורר מרבית שנות חייו בשכונת מאה שערים בירושלים, עבד כסופר סת"ם וניהל בית מלאכה לייצור תפילין. לו ולאשתו, זהבה, ילידת עיראק, נולדו 11 ילדים, אך אשתו לא נחשבה לחלק טבעי בסביבתו הקרובה.[דרושה הבהרה]

בתו שרה התפרסמה כדוגמנית. אחד מבניו התגייס לצה"ל, ונוּדה על ידי אביו.

וייספיש נפטר בט"ו בתשרי ה'תשנ"ח.

ראו גם
------

* מאמר של וייספיש, בתוך יעקב גולומב (עורך), **ניטשה בתרבות העברית** (ראו גם במבוא של גולומב).
* רוני אבירם, **החילון כמבוא לצמיחתו של האדם האחרון: ביקורת המודרניות של פרידריך ניטשה**, בתוך: דני סטטמן ואבי שגיא (עורכים) **בין דת למוסר**, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן

קישורים חיצוניים
----------------

* ר' לייבלה וייספיש - מי מכיר?.
* עץ היוחסין של וייספיש

הערות שוליים
------------

1. ↑  לייבלה ווייספיש כותב אגרת מכלא רמאללה, מעריב, 1 בנובמבר 1950
2. ↑  צע"ת בענין מעצר ל. ווייספיש, חרות, 3 במאי 1951
3. ↑  חיים כהן, מבוא אישי: אוטוביוגרפיה, עמ' 212, 280
4. ↑  אי-התיצבות - עברה נמשכת, חרות, 2 במרץ 1952
5. ↑  נטורי קרתא בין כתלי או"ם, דבר, 26 בדצמבר 1952
6. ↑  בשולי דברים, דבר, 15 במרץ 1954
7. ↑
8. ↑  זהר אהליאב, נערת הקזינו, מעריב, 15 באפריל 1987
**ורה איגנטייבנה מוחינה** (נכתב גם **מוכינה**; רוסית: Вера Игнатьевна Мухина‏; 1 ביולי 1889 – 6 באוקטובר 1953) הייתה פסלת סובייטית רוסייה, אחת היוצרות הבולטות בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי.

חייה
----

מוחינה נולדה בעיר ריגה במשפחת סוחרים והתגוררה בחייה הבוגרים במוסקבה. למדה אמנות ופיסול במוסדות פרטיים: בשנים 1909–1911 אצל קונסטנטין יואון (Константин Юон), בשנים 1911–1912 אצל איליה מאשקוב (Илья Машков) ובשנים 1912–1914 בכמה בתי ספר לאמנויות בפריז, בהם האקדמיה של גראנד שומייר (Académie de la Grande Chaumière), שם קיבלה שיעורים מהפסל אנטואן בורדל (Antoine Bourdelle). לאחר מכן למדה אמנות רנסאנס באיטליה.

עד סוף שנות ה-20 עבדה בתיאטראות במוסקבה כמעצבת תפאורה, תלבושות וכרזות. מ-1919 החלה להתרכז בפיסול ושאבה השראה בעיקר ממהפכת אוקטובר ומהתנועה הסוציאליסטית הסובייטית. עבודותיה עסקו בעיקר באישים המזוהים עם המהפכה – ולדימיר איליץ' לנין, יעקב סברדלוב, מקסים גורקי, ובדמויות המזוהות עם מעמד הפועלים ועם סמלים סוציאליסטיים. סגנונה היה ריאליסטי בעיקרו והתאפיין בהבעה של כוח רצון ושאיפה להתפרץ ולהצליח.

פסל על בול סובייטי
עבודתה הידועה ביותר - פסל הפועל ואשת הקולחוז, פסל פלדה בגובה 25 מטר ומשקל 80 טון, שבו פועל ואשת קולחוז נראים מתפרצים קדימה כשבידיהם כלי עבודה שמסמלים את הקומוניזם: הפטיש והמגל. הפסל נוצר תחילה עבור הביתן הסובייטי של התערוכה העולמית של פריז (1937) ולאחר מכן הועבר לכניסה הראשית של מרכז התערוכה של כל רוסיה במוסקבה (ВСХВ, לאחר מכן נקרא ВДНХ ו-ВВЦ). עם הזמן הפך הפסל גם לסמלו של אולפן הסרטים מוספילם ולאחד הסמלים הלא-רשמיים של מוסקבה בכלל. על הפסל הזה זכתה מוחינה בפרס סטלין.

רבות מעבודותיה נשארו רק סקיצות, בהן פסל גדול של ולדימיר לנין, "מזרקת אחוות העמים", ועיצוב של גשרים במוסקבה בנושאים של עמל סוציאליסטי. בין עבודותיה הבולטות שכן הגיעו לכדי השלמה - פסל של המלחין פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי במוסקבה ושל הסופר מקסים גורקי בעיר ניז'ני נובגורוד (שנקראה על שם גורקי בתקופה הסובייטית).

בנוסף לפיסול, מוחינה עסקה גם בציור דיוקנאות ובעבודות זכוכית.

ורה מוחינה נפטרה באוקטובר 1953 מאנגינה ונקברה בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה, שם קבורים אישים בעלי שם.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ורה מוחינה** בוויקישיתוף
* ביוגרפיה של מוחינה באתר ArtOnline (ברוסית)
* ורה מוחינה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007450924305171
* BnF: cb155157184 (data)
* CiNii: DA13207271
* GND: 118737287
* ICCU: RMSV442461
* ISNI: 0000 0000 8102 2519
* LCCN: n82151125
* LNB: 000083286
* NKC: xx0303171
* NLG: 253235
* NLP: a0000002756649
* NTA: 072606703
* RKD: 275792
* SELIBR: 78302
* SNAC: w6mw612z
* SUDOC: 097415170
* ULAN: 500083514
* VcBA: 495/171389
* VIAF: 121774282
* WorldCat: lccn-n82151125

 |
**הרב שאול דולינגר** (נולד בא' בחשון תש"ד - 30 באוקטובר 1943) הוא ראש ישיבת פרי עץ חיים באשדוד.
בעבר כיהן כמשגיח בישיבת טלז-קליבלנד. ובישיבת הנגב.

ביוגרפיה
--------

נולד בעיר ריו דה ז'ניירו בברזיל לרייזל אסתר גנזרסקי וצבי הירש דולינגר, מראשי הקהילה היהודית במקום.

בגיל שלוש עשרה החליטה אימו לשלוח אותו ללימודי קודש לאמריקה בצוואת אביה הרב אברהם יהושע גנזרסקי, היא שלחה אותו לישיבת טלז בקליבלנד, שם הנשאר עד לנישואיו בגיל 21.

לאחר נישואיו התגורר בקליבלנד שם כיהן כמשגיח למשך כעשור.

בשנת תשל"ז עבר בשליחותו של ראש הישיבה רבי חיים שטיין לארץ ישראל שם הגיע לכהן כמשגיח בישיבת הנגב של הרב יששכר מאיר בנתיבות.

בשנת תשמ"ב עבר לעיר אשדוד שם הקים את קריית חינוך לבנים מסגרת שמיועדת לשיקום וחינוך בני נוער מבתים מרקע קשה.

הרב דולינגר הוא מראשי הקהילה הליטאית באשדוד.

בנוסף משמש כבעל תוקע בקהילה החרדית - ליטאית ברובע ז' בעיר

בשנת תשע"ד אירח הרב דולינגר בקמפוס שלו את הקמת ישיבת תורה בתפארתה למשך כשנה.

משפחתו
------

נשוי ללאה (לבית קראהן), ולהם שמונה ילדים. בנו הרב אברהם משמש כמנהל רוחני בישיבה. בנו הרב חיים מרדכי משמש כראש כולל ביסודות.בנו הרב שמעון הוא בעל מחבר ספר מצה שמורה. בנו הרב צבי הירש משמש כראש הישיבה הקטנה.

אחיו יעקב היה משפטן בכיר בברזיל ומומחה למשפט בינלאומי. אחיו מנחם מנדל היה מראשי הקהילה בריו דה ז'ניירו בברזיל. גיסו הוא הרב פסח קראהן מגיד מישרים ומוהל מפורסם בארצות הברית. גיסו הרב ישראל קלמן קראהן היה אחד מהמשגיחים בישיבת בית מדרש גבוה "לייקווד".

חיבוריו
-------

* **פרי חיים** על מסכתות הש"ס - ז' כרכים, אשדוד תשס"א-תשפ"א.
* **תנובות שדי**, אשדוד תשפ"ג.

הערות שוליים
------------

1. ↑  זאב בלוי, עצרת זיכרון בישיבת שכר שכיר לזכר מייסד וראש הישיבה הגאון רבי יששכר מאיר זצ"ל, באתר JDN, ‏ב' בשבט תשפ"ב
2. ↑  בנימין ברגר, עַם מְקַדְּשֵׁי שְׁבִיעִי • אלפים בעצרת התפילה באשדוד למען כבוד השבת, באתר JDN, ‏כ"ה באייר תשע"ה
3. ↑  בבית הכנסת נפש החיים ברחוב האדמו"ר מויז'ניץ.
4. ↑  אלי כהן, 'תורה בתפארתה' באשדוד: גלריה ממעמד ה'פתיחה', באתר בחדרי חרדים, ‏ו' טבת תשע"ד
5. ↑  הרב חיים מרדכי דולינגר, שיעורים מוקלטים, באתר קול הלשון
6. ↑  הרב יהושע הרטמן, ספר מצה שמורה מאת הגאון רבי שמעון דולינגר שליט"א, באתר ספריא
7. ↑  הרב פסח קראהן, שיעורים של הרב הרב פסח קראהן, באתר הידברות
8. ↑  משה ויסברג, אבל בעיר החרדית: המשפיע המפורסם נפטר, באתר בחדרי חרדים, ‏ט"ו בטבת תשע"ט
**אפלטייזר** (באנגלית: **Appletiser**; על משקל המילה "Appetiser" כלומר מתאבן) הוא מיץ תפוחי עץ (ולאחר מכן פירות נוספים) מוגז שנוצר על ידי מיזוג מיץ פירות עם מי סודה.

מאפיינים
--------

המשקה נוצר בשנת 1966 בעמק אלגין, בכף המערבי, בדרום אפריקה, על ידי המהגר הצרפתי - איטלקי אדמונד לומברדי. בעוד אפלטייזר נמכר תחילה בשוק הביתי שלו בדרום אפריקה, המותג מיוצא כיום גם ליותר מ-20 מדינות אחרות, כולל קהילת הפיתוח של אפריקה הדרומית (אנ') (SADC), כמו גם ל: בריטניה, בלגיה, ספרד, יפן, הונג קונג, אוסטרליה וניו זילנד.

היסטוריה
--------

בשנת 1966, אדמונד לומברדי החל ליצור את מיץ הפירות המבעבע שלו בשם אפלטייזר, על ידי מיזוג מיץ תפוחי עץ (ולאחר מכן מיצי פירות נוספים) עם מים מוגזים. העסק התמקם כאמור בעמק אלגין בכף המערבי בדרום אפריקה. היצוא החל בשנת 1969 לשני ארכיפלגים: לאיים הקנריים (ספרד) וליפן.

בשנת 1979, חברת קוקה-קולה רכשה 50% ממניות חברת אפלטייזר. משקאות Red and White Grapetiser הושקו ב-1981. בשנת 1982, אפלטייזר הושק בבריטניה בשם "Appletise" (ללא האות"ר") עקב תלונות של בעלי מותג המשקאות הקלים טייזר (Tizer). ב-1995 הביאה החברה שני טעמי הדרים נוספים במהדורה מוגבלת שהיו "Orangetise" ו-"Lemontise".

בשנת 2001, לאחר משא ומתן ממושך עם AG Barr, יצרנית הטייזר, ה-'r' נוסף בסוף המילה גם למיתוג הבריטי, כדי לאפשר סטנדרטיזציה בינלאומית של שם המותג, של האריזה ושל מיצוב האפלטייזר.

בשנת 2016, כל המותג (100%) Appletiser נמכר לחברת קוקה-קולה על ידי SABMiller, והמותגים של Tiser מיוצרים כעת ברישיון על ידי Appletiser South Africa (ASA), המהווים חלק מפעילות הביקבוק של Coca-Cola Beverages South Africa (CCBSA).

רכיבים
------

אפלטייזר וגרייפטייזר (על בסיס אשכוליות) אינם מכילים תוספת סוכר או חומרי צבע וזמינים בגדלים של 750 מ"ל, 250 מ"ל (בריטניה), וכן מפחיות 150 מ"ל עד 1.25 ליטר. משקאות "אפלטייזר צבעים", ורוד וענבר, מכילים 80% מיץ פירות ו-20% מים והם זמינים בגדלים של 350 מ"ל ו-1.25 ליטר.

ראו גם
------

* אפפלשורלה

קישורים חיצוניים
----------------

* Appletiser

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Descubre la historia de Appletiser y el secreto de su sabor" [Discover Appletiser's history and the secret of its taste]. *Appletiser España* (בספרדית). אורכב מ-המקור ב-2019-03-27. נבדק ב-27 במרץ 2019. `{{cite web}}`:  (עזרה)
2. 1 2  אתר למנויים בלבד  Gary Parkinson, ‏SA Breweries bags `tiser' for drinks branding, The Telegraph, 29 May 2001
3. ↑  beveragedaily.com. "SAB Miller sells Appletiser to Coke in $260m deal as firms ink Africa bottling mega merger". *beveragedaily.com* (באנגלית בריטית). נבדק ב-2022-09-06.
4. ↑  "Appletiser UK Products". אורכב מ-המקור ב-2019-09-30. נבדק ב-2019-09-30.
**אליהו (אלי) מזרחי** (31 במאי 1935 – 2001) היה מנהל לשכתם של ראשי הממשלה גולדה מאיר ויצחק רבין.

ביוגרפיה
--------

נולד בירושלים לרבקה ושאול מזרחי. סיים את לימודי התיכון במחזור ה-33 של הגימנסיה העברית רחביה. במהלך לימודיו בבית הספר התיכון, היה אוהד קנאי של תנועת החרות, ואף נמנה עם צעירי קן בית"ר ששכן ברחוב החבשים (לימים, רחוב אתיופיה) בירושלים. בנוסף, הוא השתתף באופן קבוע בהרצאותיהם של ד"ר ישראל אלדד וגאולה כהן. לאחר שירותו הצבאי בחטיבת גבעתי, נרשם ללימודי היסטוריה ופילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים. אולם בתום שנת הלימודים הראשונה, עזב ופנה ליוזמות עסקיות ברודזיה הדרומית (לימים זיממבואה), באילת ובחבש (לימים אתיופיה). ב-1959 חזר לישראל, התקבל לנציבות שירות המדינה וחזר ללימודיו האקדמיים. ב-1961 החל לעבוד בספרייה הלאומית שם עבד עד לאוגוסט 1962. בנובמבר 1962 החל לעבוד בגנזך המדינה - תחילה כעוזר טכני ולאחר מכן כספרן.

בסוף שנות השישים שימש כעוזרו של יועצה המדיני וראש לשכתה של ראש הממשלה גולדה מאיר, שמחה דיניץ. כשהאחרון מונה לשגריר ישראל בארצות הברית, ירש מזרחי את תפקידו והפך למנהל לשכת ראש הממשלה בפועל ב-30 בינואר 1973. הוא המשיך בתפקיד זה גם עם יורשה בתפקיד, יצחק רבין. הוא פרש משירות המדינה ב-1977 עם כניסתו של מנחם בגין ללשכת ראש הממשלה.

פרשת החומר הארכיוני שלקח לביתו
------------------------------

ב-1988 פנתה גרושתו, בוורלי מזרחי, לגנזך המדינה לאחר שמצאה בדירתם חומר ארכיוני וספרים שהיו ברשות בעלה מתקופת עבודתו בשירות המדינה. החומר, אשר כלל חומר ברמת סיווג סודי וסודי ביותר, נלקח על ידי מזרחי לביתו ונשמר שם בניגוד לחוק במשך יותר מעשור. מזרחי נחקר על ידי השב"כ, שם הבינו שהוא שוקד על פרסום ספר אותו איים לפרסם בארצות הברית אם לא יעזרו לו כספית. בעקבות זאת, הצליח לקבל מענק חד פעמי של 100 אלף דולר, וקצבה חודשית מהמדינה. ההסדר הסודי הזה נמשך עד 1999, עד ששריפה אקראית בכפר פלסטיני גילתה שגם שם היו מוטמנים דו"חות מודיעין מקרטונים שהחזיק מזרחי - עליהם לא דיווח.

השב"כ, שהגיע למסקנה כי מזרחי שיקר בהצהרה שהעביר למדינה וכי הייתה תקלה במכונת האמת שבדקה אותו, זימן אותו לבדיקה נוספת. בהצהרתו השנייה הודה, והבטיח להעביר את שאר החומר. אולם ב-2001 נפטר ולא הספיק לעשות זאת.

קישורים חיצוניים
----------------

אוסף אלי מזרחי, אתר ארכיון המדינה

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3  זאב יפת, "מי אתה, אלי מזרחי". הארץ, 3 ביוני 1977.
2. 1 2  ארכיון המדינה, תיק אישי - מזרחי אליהו, באתר ארכיון המדינה
3. 1 2 3  מנהל הלשכה איים לפרסם סודות, והמדינה שילמה, באתר ynet, 5 בנובמבר 2010
**שמעון ריימונד שוורצפוקס** (בצרפתית: **Simon Raymond Schwarzfuchs**; נולד בכ"ג בתשרי ה'תרפ"ח, 19 באוקטובר 1927 בבישהיים, ריין תחתון) הוא היסטוריון יהודי-צרפתי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן.

ביוגרפיה
--------

נולד לז'ורז' ומרתה מאייר שוורצפוקס, אביו היה חזן. לשמעון אח המבוגר ממנו בשנה ואחות הצעירה ממנו בשנה. לאחר סיפוח אלזס-לורן לגרמניה הנאצית בנובמבר 1940 ופינוי תושבי שטרסבורג, מצאה המשפחה מסתור בלימוז'.

שמעון היה חבר תנועת הצופים היהודיים בצרפת ותנועת הנוער הציוני (MJS) שבה היה פעיל בשנים 1942–1944. זמן קצר לפני תום מלחמת העולם השנייה הצטרף לשורות תנועת ההתנגדות היהודית הצרפתית (צר'). ונטל חלק בקרבות לשחרור צרפת במחוז טאן.

ב-1948 הוסמך לרבנות וכיהן זמן מה כרב בית כנסת. למרות הכשרתו הרבנית, לא שירת שוורצפוקס בתפקידים רבניים למעט תקופה קצרה כחבר בית הדין של פריז.

ב-1951 יצא ללימודי מלגה בדרופסי קולג' בפילדלפיה שבפנסילבניה, ארצות הברית, וב-1953 השלים את עבודת הדוקטורט שלו על רבי מרדכי בן הלל ("המרדכי").

ב-1964 עלה לישראל עם משפחתו והחל ללמד היסטוריה יהודית וכללית באוניברסיטת בר-אילן, הוא עמד בראש מחלקות שונות באוניברסיטה וכיהן תקופה כדיקן הפקולטה למדעי הרוח ובמקביל הרצה באוניברסיטאות באירופה: באקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז, ובבריסל.

שמעון שוורצפוקס הוא אביר לגיון הכבוד הצרפתי משנת 2000.

בנו, ד"ר דן שוורצפוקס, הוא סגן מנהל המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה ומנהל המיון הפנימי והאמבולטורי.

ספריו
-----

* **היהודים והשלטון הצרפתי באלג'יריה : 1830-1855**, ירושלים : מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשמ"א.
* **יהודי צרפת בימי הביניים**, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.
* **הרבנות בצרפת בדורות האחרונים**, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תש"ס 2000.

לקריאה נוספת
------------

* יוסף הקר וירון הראל (עורכים), **לא יסור שבט מיהודה**; הנהגה, רבנות וקהילה בתולדות ישראל. מחקרים מוגשים לפרופ’ שמעון שוורצפוקס. ירושלים: מוסד ביאליק, תשע"א

קישורים חיצוניים
----------------

* שמעון שורצפוקס (1927-), דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007267851505171
* BIBSYS: 2055360
* BnF: cb11924196c (data)
* GND: 124402305
* ISNI: 0000 0001 1742 9645
* LCCN: n81149701
* NKC: xx0149156
* NTA: 070282706
* SUDOC: 027129160
* VIAF: 12315034
* WorldCat: lccn-n81149701

 |
**פיליפ בוהלר** (בגרמנית: **Phillip Bouhler**;‏ 11 בספטמבר 1899 – 19 במאי 1945) היה בכיר במפלגה הנאצית ששימש כ"רייכסלייטר" (בגרמנית: מנהיג לאומי) וראש לשכתו של הפיהרר. הוא אף החזיק בדרגת אס-אס אובר-גרופנפיהרר באס אס ועמד בראש תוכנית T4 - אותנסיה.

ביוגרפיה
--------

בוהלר נולד במינכן לאב שהיה קולונל במילואים, והעביר חמש שנים מחייו בכוח המלכותי של צוערי בוואריה. הוא לקח חלק בלחימה במלחמת העולם הראשונה ונפצע אנושות. מהשנים 1919 עד 1920 למד פילוסופיה במשך ארבעה סמסטרים, ובשנת 1921 סייע להוצאה לאור שהדפיסה את העיתון "פלקישר באובכטר".

הוא הצטרף למפלגה הנאצית ביולי 1922 כחבר מספר 12. עד סתיו 1922 הפך לסגן מנהל המפלגה. לאחר הפוטש במרתף הבירה במינכן והקמתה מחדש של המפלגה בשנת 1925, הפך למזכיר הרייך של המפלגה. לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, קיבל דרגת רייכסלייטר וחברות ברייכסטאג של וסטפאליה. הצטרף לשורות האס אס ב-20 באפריל 1933 כחבר מספר 54,932.

בשנת 1934 היה בוהלר למפכ"ל משטרת מינכן, וחודש אחד בלבד לאחר מכן מונה לראש לשכת הפיהרר של המפלגה הנאצית, משרה מיוחדת שנוצרה ב-17 בנובמבר 1934 והוקצתה בראש ובראשונה לעסקי המפלגה. הוא החזיק בתפקיד זה עד 23 באפריל 1945. בתפקיד זה, למשל, היה ניתן ליצור פסקי דין חשאיים או לנהל עסקים פנימיים, לפני שהובאו לאישורו של היטלר. יתרה מזאת, בוהלר עמד בראש ועדה שתפקידה היה לקבוע אילו ספרים ראויים או אינם ראויים לחברה הנאצית (בגרמנית Der Chef der Kanzlei des Führers und Vorsitzender der Parteiamtlichen Prüfungskommission zum Schutze des NS-Schrifttums). משרדו של בוהלר היה אחראי לכל ההתכתבויות שנשלחו להיטלר, בהן מכתבים ומסרים חשאיים ואף בקשות אישיות של קצינים ובכירי המפלגה.

בוהלר היה אחראי גם על פעולות שבהן נרצחו אזרחים גרמנים מוגבלים. יחד עם קרל ברנדט, הוא קידם את תוכנית T4 - אותנסיה, שבמסגרתה נרצחו בגרמניה הנאצית מעל 70,000 אזרחים גרמנים בעלי נכויות פיזיות או מוגבלויות נפשיות. הפיקוח על מימושה בפועל של התוכנית היה בידי בוהלר. בתוכנית נוסו שיטות שונות להמתת אנשים. מתקן ההמתה הראשון הוקם בטירת הרטהיים שבאוסטריה עילית. הידע שנצבר מתוכנית האותנסיה שימש את הנאצים במחנות הריכוז וההשמדה במהלך השואה.

בשנת 1942 הוציא לאור ספר שהפך לאחד מהספרים האהובים ביותר על היטלר. הוציא לאור גם מאמר נאצי בשם "מלחמה על גרמניה", בשנת 1938.

### אחרי מלחמת העולם השנייה

בוהלר ואשתו הלן נעצרו על ידי כוחות צבא ארצות הברית באוסטריה ב-10 במאי 1945. אשתו התאבדה בקפיצה מבניין גבוה לאחר מעצרם. הוא התאבד על ידי בליעת קפסולת אשלגן ציאניד ב-19 במאי 1945, בעודו במאסר על ידי האמריקאים באוסטריה.

לקריאה נוספת
------------

* Philipp Bouhler papers, 1933-1934, Princeton University

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פיליפ בוהלר** בוויקישיתוף
* פיליפ בוהלר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007258811805171
* BNE: XX1210976
* BnF: cb131678911 (data)
* CANTIC: a11656633
* GND: 11627266X
* ISNI: 0000 0001 0984 4603
* LCCN: n86113503
* NKC: mzk2004252224
* NLG: 153558
* NLP: a0000001856724
* NTA: 068320019
* SNAC: w68m08tk
* SUDOC: 035111437
* Trove: 1201198
* VIAF: 69677637
* WorldCat: lccn-n86113503

 |
הרב **אריה לייב הכהן פופקא** (קרי: **פּוּפּקוֹ**; ה'תרכ"א, 1861 - כ"ג בכסלו ה'תרצ"ט, 16 בדצמבר 1938) היה בנו הבכור ויד ימינו של החפץ חיים, סייע לו רבות בחיבור ובהפצת ספריו. בשנותיו האחרונות כיהן כרב בעיירה ראדין.

תולדותיו
--------

נולד בראדין, בנם של הרב ישראל מאיר הכהן ("החפץ חיים") ופריידא, שהייתה בתו של אביו החורג של החפץ חיים, שמעון הלוי אפשטיין מראדין. למד אצל אביו, ואצל הרבנים: יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, יוסף זונדל הוטנר מאיישישוק ומאיר יונה מסוויסלוביץ. בשנת תר"מ (1880) נישא ליוכבד רבקה, בת אברהם הלפרין. 

במשך שנים רבות היה יד ימינו של אביו וסייע לו בחיבור ובהפצת ספריו. לאחר פטירת החפץ חיים הוציא את הספר "תולדות וקורות חייו של מרן החפץ חיים". הוא עבר להתגורר בראדין וסייע לאחזקתה של ישיבת ראדין. לאחר פטירת רב העיירה הוא התמנה תחתיו.

היה שותף לאגודת הסתרים הציונית "נצח ישראל" בישיבת וולוז'ין. השתתף בוועידה השביעית של הסתדרות המזרחי בפולין (תרצ"ז), ואף היה חבר הנשיאות. נכח בוועידת היסוד של "כנסת רבנים המזרחיים" בוורשה, והיה שותף בניסוח ההחלטות.

בשנת תרצ"ז (1937) הוציא לאור בוורשה את הספר "מכתבי הרב חפץ חיים זצ"ל". זמן קצר לאחר מכן חלה והתאשפז בבית חולים בוורשה. בכ"ג בכסלו תרצ"ט נפטר, והובא לקבורה בבית הקברות בראדין, סמוך לקבר אביו.

צאצאיו[דרושה הבהרה]
-------------------

שתיים מבנותיו, גיטל ושושנה, נותרו בברית המועצות והן עלו לישראל בשנת 1978. נכדתו פרידה (פריידא) עלתה לארץ ישראל בשנת 1932, וכעבור שנה נישאה. החפץ חיים שלח לה מכתב ברכה לנישואיה והתנצל שאינו יכול להשתתף בחתונה בשל חולשתו. כעבור זמן קצר נפטר החפץ חיים, וארבעה חודשים לאחר מכן נולד בנה, ישראל מאיר גודוביץ, שנקרא על שם החפץ חיים. בן נוסף, בן ציון פופקו, היגר לאנטוורפן, בלגיה ונישא שם לקרוינה ספיר. שניהם נשלחו לאושוויץ, ונספו שם יחד עם בתם הבכורה מרים. שני בניהם, דניאל ורפאל, עלו לארץ ישראל בשנת 1949.

ספריו
-----

* **תולדות וקורות חייו של בעל החפץ חיים**, באתר היברובוקס
* מכתבי הרב חפץ חיים: קורות חייו, דרכיו, נימוקיו ושיחותיו
* ליקוטי מאמרים ומכתבים
* מחיי אבא: שיחות החפץ חיים

קישורים חיצוניים
----------------

* עדה כהן, שתי נכדותיו ונינתו של ה"חפץ חיים" עלו ארצה ולומדות עברית בבאר־שבע, מעריב, 15 בדצמבר 1978

הערות שוליים
------------

1. ↑  הקרויה על שם סבתה, אמו של הרב פופקא, אשתו הראשונה של החפץ חיים.
2. ↑  המכתב נדפס בספר "מכתבי הרב חפץ חיים" שהוציא הרב פופקא.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007305512205171
* ISNI: 0000 0000 8045 5734
* LCCN: n98091524
* VIAF: 97231091
* WorldCat: lccn-n98091524

 |
חוף נאות ע"ש יהודית נאות
**יהודית נאות** (4 באפריל 1944 – 16 בדצמבר 2004) הייתה פרופסור למיקרוביולוגיה בפקולטה לרפואה של הטכניון, חברת הכנסת ושרה בממשלת ישראל השלושים.

ביוגרפיה
--------

נאות נולדה וגדלה בקריית חיים. 

החלה את דרכה באקדמיה, והייתה בעלת תואר ד"ר בביולוגיה. מונתה לפרופסור בפקולטה לרפואה בטכניון. עוד בשנת 1975 החלה בפעילות פוליטית, כשהייתה בין מייסדי מפלגת שינוי, בגלגולה הראשון, שקדם להקמת "ד"ש". בתחילה הייתה נאות פעילה במישור המוניציפלי, נבחרה פעמים רבות למועצת עיריית חיפה, ואף כיהנה כסגנית ראש העירייה ומחזיקת תיק החינוך בעיר. עם פרישתה של שינוי ממרצ, פרשה אף נאות עמה, ונבחרה מטעם שינוי לכנסת ה-15, בשנת 1999. בכנסת זו כיהנה כסגנית יו"ר הכנסת וחברה בוועדות הכנסת. בשנת 2003, לאחר הבחירות לכנסת ה-16 וכניסת שינוי לקואליציה, מונתה נאות לשרה להגנת הסביבה על פי דרישתה.

נאות מילאה תפקיד זה באופן שזכה להערכה, ולתמיכת "הארגונים הירוקים". היא פעלה לנטרול חומרים מסוכנים, לשיקום אתרי פסולת, לקידום המיחזור, ובמיוחד לשמירת רצועת החוף של מדינת ישראל. נאות פעלה נמרצות לחקיקת חוק שמירת הסביבה החופית, שעבר לבסוף בכנסת ב-15 באוגוסט 2004.

באוגוסט 2003 התגלה בגרונה של נאות גידול סרטני. נאות הצהירה כי היא בטוחה שהעישון הכבד הביא למחלתה, ולמרות זאת היא המשיכה בעבודתה תוך שהיא מאבדת את כושר הדיבור, ותיקשרה עם סביבתה באמצעות פתקים. בעקבות החמרה במצבה היא פרשה מן הממשלה באוקטובר 2004, והמשיכה לכהן כחברת הכנסת מטעם סיעת "שינוי". 

ב-16 בדצמבר 2004 נפטרה נאות, והובאה למנוחות בבית העלמין שדה יהושע בחיפה. היא הותירה אחריה את בעלה אורי, ושלושה ילדים.
אחת מבנותיה תמר נאות-פרי, היא שופטת בבית משפט המחוזי בחיפה.

לאחר מותה, שופץ חוף קריית חיים בסכום של למעלה מ-10 מיליון שקלים ונקרא על שמה "חוף נאות".

לקריאה נוספת
------------

* הערך "יהודית נאות" בלקסיקון **החיפאים**, אישים ודמויות בחיפה, מאת ד"ר שי חורב, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 248, 2018, חיפה.
* הערך "יהודית נאות" בספר **חברות הכנסת**, נשים מובילות בישראל, מאת שביט בן אריה, הוצאת מדיה 10, עמ' 281, 2011.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יהודית נאות** בוויקישיתוף
* 

* יהודית נאות, באתר הכנסת

* יהודית נאות, באתר כנסת פתוחה
* אתר הנצחה ליהודית נאות
* הראיון האחרון עם גלעד עדין לפני מותה

הערות שוליים
------------

1. ↑  מזל מועלם,יובל יועז,צפריר רינת, השרה להגנת הסביבה, הפרופ' יהודית נאות, פורשת בגלל מחלת הסרטן, באתר הארץ, 21 בספטמבר 2004
2. ↑  דוד הכהן, השרה נאות: בגלל הסרטן - פורשת מהממשלה, באתר ynet, 20 בספטמבר 2004
3. ↑  אחיה ראב"ד, יהודית נאות נפטרה בגיל 60 ממחלת הסרטן, באתר ynet, 17 בדצמבר 2004
4. ↑  חיפה: חוף ים נקרא על שם השרה לשעבר יהודית נאות, באתר ynet, 20 במאי 2007

| שרים להגנת הסביבה בממשלות ישראל |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| רוני מילוא • רפאל אדרי • יצחק שמיר • אורה נמיר • יוסי שריד • רפאל איתן • דליה איציק • צחי הנגבי • יהודית נאות • אילן שלגי • שלום שמחון • גדעון עזרא • גלעד ארדן • עמיר פרץ • בנימין נתניהו • אבי גבאי • זאב אלקין • גילה גמליאל • תמר זנדברג • עידית סילמן | המשרד להגנת הסביבה |

 |
**ג'קובה** (באלבנית: **Gjakova** או **Gjakovë**; בסרבית בכתב לטיני: **Đakovica**, בסרבית בכתב קירילי: **Ђаковица**) היא עיר שנמצאת במחוז ג'קובה (אנ') שבמערב קוסובו. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2011, היו בעיר 40,827 תושבים, ובמטרופולין 94,556 תושבים.

העיר שוכנת בחלק הדרומי-מערבי של קוסובו, בערך באמצע הדרך בין הערים פץ' ופריזרן. וכ-100 קילומטרים (62 מיל) מהים האדריאטי. העיר ממוקמת כ-208 ק"מ צפונית-מזרחית לטירנה, 145 ק"מ צפונית-מערבית לסקופיה, 80 ק"מ מערבית לבירת פרישטינה, 435 ק"מ דרומית לבלגרד וכ-263 ק"מ מזרחית לפודגוריצה.

העיר ג'קובה מאוכלסת מאז התקופה הפרהיסטורית. במהלך התקופה העות'מאנית היא שימשה כמרכז סחר במסלול בין שקודר לאיסטנבול.

שם
--

השם האלבני עבור העיר הוא ג'קובה, ואילו שם הסרבי הוא Đakovica*.* ישנן מספר תאוריות על מקור שם הכפר, למשל מהשם האישי יעקב המילה הסרבית đak (תלמיד); או מהמילה האלבנית "דם" (gjak).

היסטוריה
--------

### ימי הביניים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. 
מסגד הדום וכנסיית סנט פול מאפיינים את מרכז העיר ההיסטורי
הבזאר העתיק בג'קובה הוא העתיק ביותר בקוסובו והיה לב הכלכלה בעיר.
### התקופה המודרנית

ג'קובה סבלה מאוד מצבאות סרביה ומונטנגרו במהלך מלחמת הבלקן הראשונה. הניו יורק טיימס דיווח ב-1912, תוך ציטוט מקורות אוסטרו-הונגריים, כי אנשים היו תלויים על הגרדום משני צידי הדרך, וכי הדרך ג'קובה הפכה ל"סמטת גרדום". באזור ג'קובה הקימה המשטרה הצבאית המונטנגרית את חיל הז'נדרמריה המלכותי (*Kraljevski žandarmerijski kor*), המכונה *krilaši*, שהתעלל ונקט באלימות רבה נגד האוכלוסייה הנוצרית הלא אורתודוקסית.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ג'קובה** בוויקישיתוף
* 
* "Jakova". אנציקלופדיה בריטניקה (מהדורה 11). 1911.

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Të dhënat demografike sipas komunave" (PDF). Statistics Agency of Kosovo. באפריל 2013. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2013-11-02. נבדק ב-5 באוקטובר 2013. `{{cite web}}`:  (עזרה)
2. ↑  Никола Чупић (1898). *Годишњица Николе Чупића*. Штампа Државне штампарије Краљевине Југославије. p. 151.
3. ↑  "Servian army left a trail of blood" (PDF). *הניו יורק טיימס*. 31 בדצמבר 1912. `{{cite news}}`:  (עזרה)
4. ↑  "Krilaši", *Istorijski leksikon Crne Gore*, Podgorica: Daily Press, 2006

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* MusicBrainz: 72d6c03a-21bf-4391-aec4-8d3c4f59c959

 |