**סטיבן תומאס וורד** (באנגלית: **Stephen Thomas Ward**‏ 19 באוקטובר 1912 – 3 באוגוסט 1963) היה אוסטאופת ואמן אנגלי שהיה אחת הדמויות המרכזיות המעורבות במה שנודע כפרשת פרופיומו ב-1963, שערורייה פוליטית בריטית שהביאה להתפטרותו של ג'ון פרופיומו, שר המלחמה, ותרם לתבוסתה של הממשלה השמרנית בבחירות, שנה לאחר מכן.

ב-1945 החל וורד לעסוק באוסטיאופתיה בלונדון, והפך במהירות לדמות בולטת בחברה הגבוהה, עם לקוחות מכובדים. בזמנו הפנוי למד גם בבית הספר סלייד ופיתח כישרון לאייר פורטרטים מה שסיפק לו רווחים. העיסוק שלו ואמנותו הביאו להצלחה חברתית ניכרת, והוא רכש חברים חשובים רבים. בין אלה היה לורד אסטור, שבביתו הכפרי, "קלייבדן", בקיץ 1961, וורד הציג את פרופיומו לנערת שעשועים בת 19 והדוגמנית, כריסטין קילר. פרופיומו, שהיה נשוי לשחקנית ולרי הובסון, ניהל רומן קצר עם קילר. רוב הפגישות שלהם התקיימו בביתו של וורד בווימפול מיוז.

ידידותו של וורד עם הנספח הצבאי הסובייטי יבגני איוואנוב, הידוע על ידי MI5 כקצין מודיעין, משכה את תשומת ליבו של המודיעין הבריטי, שביקש להשתמש בו בניסיון להבטיח את עריקתו של איבנוב. העניין הסתבך כאשר, דרך וורד, איבנוב פגש את קילר, והעלה את האפשרות למשולש פרופיומו-קילר-איבנוב. פרופיומו סיים את מערכת היחסים שלו עם קילר, שנותרה ללא ידיעת הציבור עד תחילת 1963, כאשר התפוררות חייה הפרטיים של קילר באה לידיעת הציבור והעיתונות. פרופוימו הכחיש כל קשר לקילר ולפרשה בבית הנבחרים הבריטי, אך כמה שבועות לאחר מכן הודה בכך. הוא התפטר מתפקידו, מושבו הפרלמנטרי ומחברותו במועצה המלכותית. בין מגוון שמועות על שערוריות מין בממשלה ובחברה הגבוהה, המשטרה החלה לחקור את וורד. ביוני 1963 הוא הועמד למשפט.

במשפט, ביולי 1963, ננטש וורד על ידי חבריו לחברה הגבוהה ונחשף לבוז ועוינותם של היועץ והשופט התובע. למרות מיעוט הראיות היחסי וביטול רוב האישומים נגדו, הוא הורשע בשתי עבירות של חיים מרווחי זנות. לפני פרסום פסק הדין, וורד נטל מנת יתר של כדורי שינה ומת שלושה ימים לאחר מכן. בשנת 2014, פסק הדין הועמד לביקורת על ידי הוועדה לבדיקת תיקים פליליים, אך בשנת 2017 החליטה הוועדה שלא להפנות את התיק לבית המשפט לערעורים מכיוון שלא ניתן היה למצוא את תמליל הסיכום המקורי של השופט.

ביוגרפיה
--------

סטיבן וורד, נולד בלמספורד, הרטפורדשייר, היה בנם השני של ארתור אוולין וורד, הכומר מלמספורד, ואיילין אסמי, בתו של תומאס מרסר קליף ויגורס. למשפחת וורד היה רקע צבאי ופקידותי; משפחת ויגורס הייתה ממוצא אנגלו-אירי. החוקר וילפרד תסיגר היה בן דודו; אביו, וילפרד גילברט תסיגר, בנו של פרדריק תסיגר, הברון השני צ'למספורד, נישא לאחותה הגדולה של אמו, קתלין. היו לו שני אחים ושתי אחיות, סטיבן ג'ון (יליד 1911), ריימונד (יליד 1916) והתאומות ברידג'ט ואיילין (יליד 1925). בשנת 1920 עברה המשפחה לטוויקנהאם, שם שימש ארתור וורד כומר של כנסיית השילוש הקדוש, ולאחר מכן בשנת 1922 לטורקי בדבון, כאשר הפך לכומר של כנסיית סנט מתיאס. ארתור וורד הפך לימים לבישוף קתדרלת רוצ'סטר, וב-1934, לבישוף הקתדרלה של אקסטר. 

וורד התחנך בבית הספר קנפורד, בכפר קנפורד מגנה (ליד עיירת השוק ווימבורן מינסטר) בדורסט.

קריירה
------

וורד עבר ללונדון, שם עבד כמה חודשים כמוכר שטיחים בהאונדסדיץ ' לפני שדודו מצא לו עבודה בהמבורג כמתורגמן בסניף הגרמני של חברת של.  לאחר שנה, הוא עזב את העבודה בהמבורג ועבר לפריז שם נרשם לקורס בסורבון, תוך כדי שהוא מתפרנס כמדריך טיולים. בשנת 1932, הוא חזר לזמן קצר לטורקוואי, לפני שעבר שוב ללונדון שם עבד כמוכר תה.

בשנת 1934, הוא שוכנע על ידי אמו ללמוד אוסטאופתיה, בקולג ' קירקסוויל לאוסטאופתיה וכירורגיה בארצות הברית.  הוא בילה שם ארבע שנים, והשלים קורס שהכשיר אותו לעבודה בארצות הברית.

וורד התרשם מאוד מארצות הברית. מאוחר יותר הוא הגיב: "אהבתי את אמריקה והאמריקאים, עם חם לב, פתוח ודינמי. האדיבות והאירוח שלהם גרמו לי להתבייש על האופן שבו הבריטים מתייחסים לאנשים." 

### מלחמת העולם השנייה

בשובו מארצות הברית, וורד הקים קליניקה בעיירה טורקי. כשפרצה המלחמה בספטמבר 1939, הוא התנדב לשירות בחיל הרפואה של הצבא המלכותי (RAMC) אך נדחה משום שהלימודים האמריקאיים שלו לא הוכרו. בשנת 1941, הוא גויס כטוראי לחיל השריון המלכותי, שבסיסו בבוינגטון. הכישורים הטיפוליים שלו נודעו, ובמשך חלק ניכר מתקופתו בבווינגטון, הוא שוחרר מחובות כלליות והורשה לעסוק במקצועו. הסדר זה פגע ביחידה, ולאחר בירור, פעילותו של וורד הופסקה. עם זאת, לאור כישרונותיו הבולטים, הומלץ במיוחד בשבילו על תפקיד "נושא אלונקה".  ב-19 ביוני 1943, הוא הוסמך לסגן שני במחלקה הלא-רפואית של הצבא.

במרץ 1944 הוצב וורד בהודו. הצבא עדיין התקשה להכיל אותו, והוא השקיע זמן רב בחיפוש אחר הכרה נאותה של אוסטאופת תוך כדי שיבוץ רשמי לתפקידים לא רפואיים. עם זאת, הוא מצא הזדמנויות לתרגל את כישוריו; בין אלה שטיפל היה מהאטמה גנדי, שהרשים את וורד: "אף על פי שהרבה מהמדיניות שלו הייתה מנוגדת לזו של ארצי. ידעתי שכשהייתי איתו הייתי בנוכחות גדולה, והמפגש שלי איתו היה ללא ספק המפגש החשוב בחיי".  בעקבות התמוטטות עצבים שהובילה לתקופה בבית חולים פסיכיאטרי, וורד חזר לאנגליה באוקטובר 1945 והשתחרר מהצבא "על רקע רפואי"  

### אוסטאופת החברה

לאחר מלחמת העולם השנייה, וורד עבד במרפאת האגודה האוסטיאופתית בדורסט סקוור, לונדון. כשהיה שם, היו לו הזדמנויות לטפל באנשי ציבור ידועים, הראשון שבהם היה השגריר האמריקני, אברל הארימן. מאוחר יותר, וורד טיפל בחתנו של וינסטון צ'רצ'יל, דאנקן סנדיס, שהמליץ על וורד לצ'רצ'יל עצמו.

לוורד היה כעת מספיק מעמד והמלצות כדי להקים קליניקה פרטית משלו, בכיכר קוונדיש ממש ליד רחוב הארלי.  עד מהרה משך אליו קהל לקוחות כפוליטיקאים, אנשי החברה הגבוהה והשואו ביזנס, וחייו החברתיים נקלטו במילייה זה. נימוסיו המלוטשים וכישורי השיחה של וורד הבטיחו לו הצלחה חברתית. הוא התיידד עם הקריקטוריסט ואיש החברה ארתור פרייר, שבמסיבות שלו השתתף וורד באופן קבוע ושם הכיר בין היתר את הנסיך פיליפ מיוון ודנמרק, לימים הדוכס מאדינבורו אבל אז קצין זוטר בצי המלכותי. 

וורד נהנה מחברתן של נשים יפות, אבל מערכות היחסים שלו היו לעיתים קרובות אפלטוניות. העדפתו הייתה לסוג שהוא כינה "חתולות-רחוב", בנות שהוא יכול היה להרשים ולשלוט בהן.  הוא בדרך כלל נהנה לדון ולצפות בפעילות מינית במקום להשתתף,  גורם שאולי תרם לכישלון נישואיו, ב-27 ביולי 1949, לשחקנית, פטרישיה מרי ביינס. 

לאורך שנות ה-50 הקליניקה של וורד גדלה ושגשגה. בין מטופליו החדשים היה לורד אסטור, שהפך לחבר קרוב ועזר לוורד לבסס את מעמדו בחברה הלונדונית. בתמורה, וורד הציג את אסטור הביישן לעולם שלו, עולם של מועדוני לילה, מסיבות ובנות.  בשנת 1956, תמורת שכר דירה סמלי, העניק אסטור לוורד את השימוש בקוטג' לצד הנהר בשטח אחוזתה של משפחת אסטור בקליוודן, בבקינגהאמשייר. רבים מחבריו המגוונים של וורד מכל תחומי החיים הצטרפו אליו לסופי שבוע בקוטג', שם מפעם לפעם הצטרפו אליהם אסטור ואורחיו מהבית הראשי. לפעמים וורד וחבריו היו מתערבבים עם ההתכנסויות בבית הראשי. 

בזמנו הפנוי, וורד השתתף בשיעורי אמנות בבית הספר סלייד, ולאחר מכן פיתח צד רווחי בסקיצות של דיוקנאות. בשנת 1960, הוא הוזמן על ידי *The Illustrated London News* לספק סדרה של דיוקנאות של דמויות לאומיות ובינלאומיות. אלה כללו בני משפחת המלוכה, ביניהם הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו והנסיכה מרגרט, רוזנת סנודן. 

וורד קיווה לבקר בברית המועצות כדי לצייר דיוקנאות של מנהיגים סובייטים; כדי לעזור לו, אחד ממטופליו, עורך הדיילי טלגרף סר קולין קוטה, הכיר לו את יבגני איוואנוב, נספח ימי בשגרירות הסובייטית.  המודיעין הבריטי (MI5) ידע מהסוכן הכפול הסובייטי אולג פנקובסקי כי איבנוב הוא קצין מודיעין ב-GRU הסובייטי. 

וורד ואיבנוב הפכו לחברים. איבנוב ביקר לעיתים קרובות בקליניה של וורד בווימפול מיוז ולפעמים הצטרף למסיבות סוף השבוע של וורד בקוטג' קליוודן. 

MI5 ראה באיבנוב עריק פונטיאלי וביקש את עזרתו של וורד לשם כך, וגייס אותו לקצין בתיק המכונה "וודס".   מאוחר יותר משרד החוץ הבריטי השתמש בוורד כערוץ בלתי רשמי דרך איבנוב, לברית המועצות,  והיה מעורב בדיפלומטיה לא רשמית בזמן משבר הטילים בקובה ב-1962.

פרשת פרופיומו
-------------

 ערך מורחב – **פרשת פרופיומו**  

בשנת 1959, וורד פגש את כריסטין קילר, נערת שעשועים בת 17 שעבדה במועדון הקברט של מאריי בסוהו. שבויה בקסמו, היא הסכימה לעבור לגור איתו, אף על פי שהיחסים ביניהם לא היו מיניים, אלא אפלטוניים בלבד. היא נשארה איתו, לסירוגין, במשך השנים הבאות ולעיתים קרובות בילתה בקוטג' על שפת הנהר. במהלך סוף השבוע של 8–9 ביולי 1961, קילר הייתה בין כמה אורחים בקוטג' עם וורד.  בבית הראשי, בו נפגשו דמויות מעולמות הפוליטיקה והאמנות, היו ג'ון פרופיומו, שר המלחמה ואשתו, השחקנית ולרי הובסון.

במוצאי שבת, המסיבות של וורד ואסטור עברו לבריכת השחייה של קליוודן, שבה היה לוורד ואורחיו אישור להשתמש.  וורד הכיר לקילר את פרופיומו, שנמשך אליה מאוד  והבטיח לשמור על קשר. מאוחר יותר דיווח וורד ל-MI5 כי פרופיומו ואיבנוב נפגשו, וכי פרופיומו גילה עניין ניכר בקילר. מידע זה היה סיבוך לא רצוי בתוכניות של MI5 להשתמש בה כמלכודת דבש נגד איבנוב שעלולה להבטיח את עריקתו. 

קילר ופרופיומו פתחו ברומן קצר.    בני הזוג נפגשו בדרך כלל בביתו של וורד בווימפול מיוז. פרופיומו לא שילם לקילר על זמנה, מלבד כמה מתנות קטנות ופעם אחת, סכום של 20 ליש"ט (שווה ערך ל-455 ליש"ט בשנת 2020) ) כמתנה לאמה.  ב-9 באוגוסט 1961, פרופומו הוזהר על ידי סר נורמן ברוק, מזכיר הממשלה,  מפני הסכנות הטמונות במפגשים עם חברתו של וורד, מאחר ש-MI5 לא היו בטוחים בשלב זה באמינותו של וורד.  באותו יום, פרופיומו כתב לקילר מכתב, שמתחיל "יקירתי...", וביטל מפגש יום המחרת. כמה פרשנים הניחו כי מכתב זה סיים את מערכת היחסים;  קילר התעקשה שהרומן הסתיים מאוחר יותר, לאחר סירובה העיקש להפסיק לגור עם וורד.  

מערכת היחסים לא נודעה לעיתונות והציבור עד בתחילת 1963, כאשר קילר הפכה למוקד תשומת הלב של העיתון בפרשה שבה היה מעורב אחד ממאהביה לשעבר, ג'וני אדג'קום. בשלב זה החלה קילר לדבר ללא הבחנה וניסתה למכור את סיפורה לעיתונים.  איש בשלב זה לא העז להדפיס אותו, אך שמועות על הפרשה היו נפוצות, והיו ספקולציות רבות. מספר ימים לאחר המשפט, ב-21 במרץ, הדפיס המגזין הסאטירי *Private Eye* את התקציר המפורט ביותר והעדכני ביותר של השמועות, כשהדמויות הראשיות מחופשות קלות: "מר ג'יימס מונטסי", "מיס גיי Funloving", "Dr Spook", ו"ולדימיר בולוחוב".

בהצהרה לבית הנבחרים ב-22 במרץ 1963, הכחיש פרופיומו כל קשר לקילר.  וורד, שידע את האמת, תמך בתחילה בפרופיומו;  עם זאת, כאשר מצא את עצמו יעד לחקירה אגרסיבית משטרתית ועומד בפני אישומים בשידול לזנות, הוא חשף את המידע. 

פרופיומו הודה באשמתו והתפטר מהממשלה ומהפרלמנט.  יומיים לאחר ההתפטרות, על רקע שמועות גוברות על שערוריות מין נרחבות בממשלה ובחברה הגבוהה, וורד נעצר והואשם במספר סעיפים של חיים מרווחים מזנות ושידול לזנות.

משפט ומוות
----------

ההליכים המשפטיים של וורד החלו ב-28 ביוני, בבית משפט השלום במרילבון, שם דווחו עדויות התביעה במלואן בעיתונות.  וורד הובא למשפט באולד ביילי אך שוחרר בערבות עד למשפט.  בזמן שהתגוררו עם וורד, קילר וחברתה הדוגמנית מנדי רייס-דייוויס תרמו תרומות קטנות להוצאות משק הבית, והחזירו לו חובות שהיו חייבות לו. עיקרו של תיק התביעה, שבו קילר ורייס-דייווס היו העדות העיקריות שלהם, היה שהתשלומים הללו שהצביעו על כך שוורד חי מהרווחים שלהן מזנות. הכנסתו המשוערת של וורד, מהקליניקה שלו ומציור הדיוקן שלו, הייתה בסביבות 5,500 ליש"ט בשנה, סכום משמעותי באותה תקופה (equivalent to £125,000 בשנת 2021). 

תיק התביעה נראה חלש, אך תדמיתו של וורד הוכתמה. אף אחד מחבריו הידועים לא הציע לדבר בשמו ו-MI5 לא חשף את השימושים שעשו בוורד כערוץ תקשורת לסובייטים.  התובע, מרווין גריפית'-ג'ונס, תיאר את וורד כמייצג את "מעמקי הזלזול והשחיתות", בעוד השופט, סר ארצ'י מרשל, אימץ גישה עוינת דומה. וורד יוצג על ידי ג'יימס בורג'. 

לקראת סוף המשפט, נחשף מידע המתייחס לתיק אחר, שבו הייתה קילר עדה מובילה בבית המשפט לערעורים. זה הצביע על כך שהראיות של קילר באותו מקרה קודם היו שקריות. מרשל לא חשף את העובדה הבולטת בפני חבר המושבעים במשפט וורד כי מהימנותו של העד הראשי של התביעה נפגע והזמין את המושבעים להתעלם מהחלטת בית המשפט לערעורים.  ב-30 ביולי, מרשל החל את הסיכום שלו. באותו ערב, לאחר שכתב מכתבים רבים לחברים ולרשויות, נטל וורד מנת יתר של כדורי שינה ונלקח לבית החולים. למחרת, מרשל השלים את הסיכום שלו וחבר המושבעים מצא את וורד אשם בשידול לזנות, עשיית רווחים מזנות, תוך זיכויו ממספר סעיפים נוספים. גזר הדין נדחה עד שוורד יהיה כשיר להופיע אך הוא מת ב-3 באוגוסט. 

ב-9 באוגוסט, חבר המושבעים של חוקר מקרי המוות קבע את מותו של וורד כהתאבדות על ידי הרעלת ברביטורט. על פי הדיווחים, וורד השאיר כמה פתקים, באחד מהם נכתב, "אני מצטער לאכזב את אוכלי הנבלות [... ] אני מרגיש שהיום אבוד. הקורבן הפולחני נדרש ואיני יכול לעמוד בפניו". לאחר טקס אזכרה פרטי בקפלה בבית החולים סנט סטפן, שרידיו של וורד נשרפו במשרפה של מורטלייק. 

בדיווחיהם על ההיבטים הביטחוניים של פרשת פרופיומו, אנתוני סאמרס וסטיבן דוריל מספקים מידע נוסף בנוגע לשעותיו האחרונות של וורד, תנועותיו ומבקרים בקליניקה. הם גם מצטטים מראיון עם "פעיל MI6 לשעבר", שטען כי וורד נרצח על ידי סוכן שעבד מטעם MI6. המניע העיקרי לרצח היה יכולתו של וורד להביך את הממשלה ואת משפחת המלוכה. השיטה, ככל הנראה, הייתה לעודד את וורד להמשיך ליטול ברביטורטים עד שלקח את המנה הקטלנית. הכתב טום מנגולד, מהאחרונים שראו את וורד בחיים, דוחה את תאוריית הרצח, תוך שהוא מאפשר שיש נסיבות בלתי מוסברות הקשורות למותו של וורד.

לאחר מותו
---------

הממשלה מינתה את לורד דנינג, שומר המגילות, לחקור את השמועות השונות שנבעו מפרשת פרופיומו וסביבתה. הדו"ח של דנינג, שפורסם ב-26 בספטמבר 1963, הגיע למסקנה שלא היו דליפות אבטחה או ראיות לקשר בין חברי הממשלה לשערוריות הקשורות.   הוא הטיל את עיקר האשמה לפרשה על וורד, אדם "לא מוסרי לחלוטין" שפעילותו הדיפלומטית הייתה "שגויה ומוכוונת". 

פרשת פרופוימו פגעה בממשלתו של הרולד מקמילן ; מקמילן התפטר מתפקידו כראש ממשלה באוקטובר 1963, בנימוק של סיבות בריאותיות. יורשו היה אלק דאגלס-יום.  בבחירות הכלליות באוקטובר 1964, הממשלה השמרנית הובסה בדוחק על ידי מפלגת הלייבור והרולד וילסון הפך לראש ממשלה. 

תפקידו של וורד מטעם MI5 אושר בשנת 1982, כאשר ה"סאנדיי טיימס" איתר את איש הקשר הקודם שלו, "וודס".  קילר, באחד מהראיונות, גינתה את וורד כמרגל סובייטי, ובוגד לצד פילבי, ברג'ס ומקלין. 

פרשנים רבים שותפים לדעה לפיה וורד היה שעיר לעזאזל וכי משפטו הוא "עוול היסטורי".  עורך הדין לזכויות אדם ג'פרי רוברטסון, שכתב ספר על המשפט, *"סטיבן וורד היה חף מפשע, אוקיי",* פעל לפתיחת התיק מחדש מכמה סיבות, כולל תזמון מוקדם של המשפט, חוסר של ראיות התומכות באישומים העיקריים והכוונות מוטעות שונות של השופט בסיכומו. מעל לכל, השופט לא חשף את עדות השקר של קילר במשפט קודם, מה שהפך אותה לעדה עוינת.  בינואר 2014, התיק, שתואר כ"עיוות דין חמור", הגיע לדיון בוועדה לבדיקת תיקים פליליים, אך בשנת 2017 החליטה הוועדה שלא להפנות את התיק לבית המשפט לערעורים. גורם אחד הוא חוסר הזמינות של תמליל מלא של המשפט. תמליל הסיכום של מרשל, נמצא בארכיון הלאומי, נסגר עד שנת 2046.

בתרבות הנפוצה
-------------

בסרט *סקנדל* (1989), על פרשת פרופיומו, מגלם את וורד השחקן ג'ון הרט. בסרטו של אנדרו לויד וובר, *Stephen Ward the Musical*, שנפתח בווסט אנד בתיאטרון אלדוויץ' ב-19 בדצמבר 2013 עד 2014, וורד גולם על ידי אלכסנדר הנסון. לדברי ג'פרי רוברטסון, התסריט של המחזמר "נאמן להפליא לעובדות".  דמותו של וורד הופיעה בעונה השנייה של סדרת הדרמה של נטפליקס, *הכתר* בשנת 2017, בה גילם אותו ריצ'רד לינטרן.

בשנת 2019 הוקרנה הסדרה המשפט של כריסטין קילר, בה גילם את דמותו השחקן ג'יימס נורטון.

הערות שוליים
------------

1. 1 2  Quinn, Ben (18 בינואר 2014). "Rice-Davies challenges minister on Profumo case". *The Guardian*. London, United Kingdom of Great Britain. p. 13. ISSN 1756-3224. OCLC 60623878. אורכב מ-המקור ב-18 בינואר 2014. נבדק ב-10 באוגוסט 2021. `{{cite news}}`:  (עזרה)
2. 1 2  Quinn, Ruth. "Case of Profumo affair's 'pimp' will not go to court of appeal". *The Guardian*. London, United Kingdom of Great Britain. ISSN 1756-3224. OCLC 60623878. אורכב מ-המקור ב-8 בספטמבר 2017. נבדק ב-10 באוגוסט 2021. `{{cite news}}`:  (עזרה)
3. 1 2  "St John's Church Parish Magazine February / March 2018" (PDF).
4. ↑  Maitland, Alexander (2007). *Wilfred Thesiger: The Life of a Great Explorer* (2nd ed.). London, United Kingdom of Great Britain: HarperCollins UK. ISBN 978-0-00-638407-6 – via Google Books.
5. ↑  *Crockford's Clerical Directory*. Oxford University Press. 1930. p. 1355.
6. ↑  Thompson, Douglas (2013). Bonnier, Albert (ed.). *Stephen Ward: Scapegoat – They All Loved Him... But When It Went Wrong They Killed Him* (2nd ed.). London, United Kingdom of Great Britain: Kings Road Publishing (Bonnier Publishing). ISBN 978-1-78219-931-1 – via Google Books.
7. ↑  Keeler & Thompson 2019.
8. 1 2  Summers & Dorril 1989, p. 24 & 123.
9. ↑  Knightley & Kennedy 1987, p. 12-13.
10. ↑  Howard, Anthony (20 בספטמבר 1987). "The wages of hanky-panky". *The New York Times*. Vol. CXXXVI, no. 76. p. 11. ISSN 0362-4331. OCLC 1645522. אורכב מ-המקור ב-24 במאי 2015. נבדק ב-10 באוגוסט 2021. `{{cite news}}`:  (עזרה)
11. 1 2 3  Knightley & Kennedy 1987, p. 16.
12. ↑  Knightley & Kennedy 1987, p. 16-18.
13. ↑  Summers & Dorril 1989, p. 36.
14. ↑  Knightley & Kennedy 1987, p. 19-21.
15. ↑  Knightley & Kennedy 1987, p. 22-24.
16. 1 2  Davenport-Hines 2013, p. 99, Chapter 4: Doctor.
17. ↑  Knightley & Kennedy 1987, p. 27-28.
18. ↑  Knightley & Kennedy 1987, p. 31-32.
19. ↑  Knightley & Kennedy 1987, p. 46-49.
20. ↑  Knightley & Kennedy 1987, p. 61-66.
21. ↑  Knightley & Kennedy 1987, p. 68-69.
22. ↑  Knightley & Kennedy 1987, p. 74.
23. ↑  Denning 1992, p. 8.
24. ↑  Robertson 2013, p. 20-21.
25. ↑  Robertson 2013, p. 166.
26. ↑  Knightley & Kennedy 1987, p. 105-112.
27. ↑  Nelson, Alex (26 בינואר 2020). Duff, Oliver; Webster, Andy; Gottesman, Tal; Norton, Siobhan; Bailey, Luke; Smith, Lewis (eds.). "Stephen Ward: here's what happened to osteopath who introduced Christine Keeler to John Profumo". *i newspaper*. London, United Kingdom of Great Britain: Daily Mail and General Trust. אורכב מ-המקור ב-2 במרץ 2021. נבדק ב-10 באוגוסט 2021. `{{cite web}}`:  (עזרה)
28. ↑  Irving, Hall & Wallington 1963, p. 47-48.
29. ↑  Knightley & Kennedy 1987, p. 84-85.
30. ↑  Profumo 2007, p. 161.
31. 1 2  Knightley & Kennedy 1987.
32. ↑  Davenport-Hines 2013, p. 250-253, Chapter 9: Acting Up.
33. 1 2  Profumo 2007, pp. 165–166.
34. ↑  "Inflation calculator". *www.bankofengland.co.uk*.
35. 1 2  Davenport-Hines 2013, p. 250, Chapter 9: Acting Up.
36. ↑  Knightley & Kennedy 1987, p. 86-89.
37. ↑  Knightley & Kennedy 1987, p. 89.
38. ↑  Knightley & Kennedy 1987, p. 126-127.
39. ↑  Davenport-Hines 2013, p. 258-263, Chapter 9: Acting Up.
40. ↑  Irving, Hall & Wallington 1963, p. 106-107.
41. ↑  Irving, Hall & Wallington 1963, p. 110.
42. ↑  Davenport-Hines 2013, p. 282-288, Chapter 9: Acting Up.
43. ↑  Davenport-Hines 2013, p. 290-291, Chapter 9: Acting Up.
44. ↑  Irving, Hall & Wallington 1963, p. 149.
45. ↑  Robertson 2013, p. 55-64.
46. ↑  Summers & Dorril 1989, p. 281.
47. ↑  Robertson 2013, p. 80-81.
48. ↑  Robertson 2013, pp. 117–118.
49. 1 2  Davenport-Hines 2013, p. 324, Chapter 10: Show Trials.
50. ↑  Elliott, Chris (26 בינואר 2020). Rusbridger, Alan (ed.). "Open door: The readers' editor on why that cheeky Mandy Rice-Davies quote needs no correction". *The Guardian*. London, United Kingdom of Great Britain. ISSN 1756-3224. OCLC 60623878. אורכב מ-המקור ב-4 במרץ 2014. נבדק ב-10 באוגוסט 2021. `{{cite web}}`:  (עזרה)
51. ↑  Robertson 2013, pp. 92–95, 101.
52. ↑  Knightley & Kennedy 1987, pp. 243–247.
53. ↑  "Ward Leaves Suicide Note Saying He's Sorry to Disappoint Vultures". *Reading Eagle*. Vol. 95, no. 189. London, United Kingdom of Great Britain: Reading Eagle Company/National Representatives Kelly-Smith Co. Associated Press. 3 באוגוסט 1963. p. 1. נבדק ב-10 באוגוסט 2021 – via Google Newspapers. `{{cite news}}`:  (עזרה)
54. ↑  Knightley & Kennedy 1987, p. 247.
55. ↑  Summers & Dorril 1989, pp. 316–323.
56. ↑  אתר למנויים בלבד  Neil Tweedie, ‏The Profumo Affair: 'It was decided that Stephen Ward had to die', The Telegraph, 2 December 2013
57. ↑  "The Denning Report (the Profumo Scandal), 26 September 1963". *PublicInquiries.org*. אורכב מ-המקור ב-23 בינואר 2014. נבדק ב-23 בינואר 2014. `{{cite web}}`:  (עזרה)
58. ↑  Denning 1992, p. 96.
59. ↑  Denning 1992, pp. 107–110.
60. ↑  Denning 1992, pp. 7, 17.
61. ↑  Davenport-Hines 2013, p. 3364, Chapter 11: Safety Curtain.
62. ↑  Knightley & Kennedy 1987, pp. 257–258.
63. ↑  Knightley & Kennedy 1987, p. 257.
64. ↑  Keeler & Thompson 2019, pp. 73–80.
65. ↑  Robertson 2013, pp. 125–157.
66. 1 2  Bowcott, Owen (2 בדצמבר 2013). "Profumo affair scapegoat's wrongful conviction down to top judges, says QC". *The Guardian*. London, United Kingdom of Great Britain. ISSN 1756-3224. OCLC 60623878. אורכב מ-המקור ב-3 בדצמבר 2013. נבדק ב-10 באוגוסט 2021. `{{cite news}}`:  (עזרה)
67. ↑  "Profumo musical set for West End". *Belfast Telegraph*. Belfast, United Kingdom of Great Britain: Independent News & Media (Mediahuis). 28 ביוני 2013. ISSN 0307-5664. אורכב מ-המקור ב-3 בדצמבר 2013. נבדק ב-10 באוגוסט 2021. `{{cite news}}`:  (עזרה)
68. ↑  Robertson 2013, p. 168.
69. ↑  Francesca Shillcock, Heartbeat: Who is Richard Lintern and why did he leave the ITV show?, HELLO!, ‏3 ביולי 2020
70. ↑  Rosanna Greenstreet, James Norton: ‘My greatest fear? Rats. We had one swim up our loo recently. It was horrific’, The Guardian, ‏6 ביוני 2022

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007276150005171
* BnF: cb18073523g (data)
* GND: 118865226
* ISNI: 0000 0000 8087 8331
* LCCN: n81062414
* NTA: 07143075X
* SNAC: w6cz59pg
* VIAF: 8185266
* WorldCat: lccn-n81062414

 |