recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
פרופסור **ננסן אלפרד בכר** (בבולגרית: **Нансен Алфред Бехар**;‏ 17 באפריל 1940, סטארה זאגורה, ממלכת בולגריה – 17 בינואר 2022, סופיה, בולגריה) היה כלכלן, ופוליטיקאי יהודי-בולגרי אשר כיהן כחבר האספה הלאומית של בולגריה.

ביוגרפיה
--------

בכר נולד בסטארה זאגורה ורכש השכלה תיכונית בעיר הולדתו. הוא הוסמך בכלכלה באוניברסיטת סופיה, ורכש בה דוקטורט בהתמחות ביחסים בינלאומיים בכלכלה. בהמשך כיהן כפרופסור חבר בחוג לכלכלה באוניברסיטה. ב-1992 הקים מכון מחקר שעסק בניתוח כלכלי על בסיס משתנים סוציולוגיים ופוליטיים בבולגריה שלאחר תום העידן הקומוניסטי. בין 1997–2001 כיהן כחבר האספה הלאומית הבולגרית. בהמשך, כיהן בוועדה לכלכלה ולחברה של האיחוד האירופי. היה חבר האקדמיה הלאומית למדעים של בולגריה. היה עמית מחקר במספר מוסדות באיטליה, הונגריה, שוודיה, הולנד וארצות הברית. פרסם 210 מאמרים בכתבי עת מדעיים שונים. הלך לעולמו בסופיה ב-2022 והוא בן 81.

הערות שוליים
------------

1. ↑  פרופסור ננסן בכר תקציר ביוגרפי, באתר ssi.blog.bg (בבולגרית).
2. ↑  הלך לעולמו פרופסור ננסן בכר, באתר fakti.bg (בבולגרית).
מכשיר הסייסמוגרף של ויצ'רט מ-1914
**סייסמוגרף** (ביוונית: **σεισμός** (סייסמוס) - רעידה; **γράφω** (גרפיה) - כתיבה) הוא מכשיר למדידת עוצמת ומיקום המוקד של רעידות אדמה.

היסטוריה
--------

מכשיר שהצביע על התרחשות רעידות אדמה הומצא כבר בשנת 132 לספירה בסין. הסייסמוגרף שוכלל לצורתו המוכרת כיום על ידי המדען הגרמני ארנסט פון רובר פשוויץ (אנ'). סייסמומטר שבנה בפוטסדאם לשם בדיקת גרביטציה, קלט ב-17 אפריל 1889, לראשונה בהיסטוריה, רעידת אדמה רחוקה (ביפן). קדם לו באופן מסוים המדען האירי רוברט מאלט, שבשנת 1849 בנה דגם ראשוני של סייסמוגרף, וניסה לקלוט באמצעותו גלים סייסמיים שיוצרו מפיצוץ מבוקר שביצע.

אופן פעולה
----------

הסייסמוגרף מודד ורושם, בנוסף לעוצמת הרעש, גם את סוגי הגלים השונים המשתחררים בעת רעידת אדמה. את עוצמת התנודות מודדים בעזרת סולם ריכטר, המתבסס על גובה התנודות הנמדדות. הסייסמוגרף מדפיס תרשים המתאר את תנודות האדמה, הנקרא סייסמוגרמה.

מכשיר הסייסמוגרף בנוי ממסגרת מתכת, מגליל נייר המחובר אליה, ממשקולת הנעה באוויר ומעיפרון המחובר אל המשקולת כדי לרשום את התנודות. בזמן רעידת אדמה או תנודות אחרות, המסגרת זזה בעוד המשקולת נשארת במקומה, והעיפרון רושם את התזוזות על הנייר.

הסייסמוגרף מצייר גלים שונים שנחלקים לשתי קבוצות עיקריות: גלי P או Primary waves הם הגלים הראשונים שמגיעים ממוקד הרעידה. מהמוקד הגלים מתפשטים בצורה סימטרית כאשר הגלים החזקים ביותר ימדדו בדיוק מעל המוקד באזור שנקרא "מרכז הרעש" ("אפיסנטר" - epicenter). בשל עוצמתם הרבה מסוגלים גלים אלו לעבור דרך כל חומר בכל מצב צבירה ולכן מתפשטים בתוך כדור הארץ דרך המאגמה ודרך גלעין כדור הארץ; 
גלי S או Secondary waves הם הגלים המשניים שנוצרים בעקבות הרעידה. גלים אלו חלשים בהרבה ומסוגלים לנוע רק דרך חומר מוצק, ולכן עוברים רק דרך קרום כדור הארץ. בשיטת הטריאנגולציה ניתן לחשב בדיוק היכן נמצא מוקד הרעש. כיום מערכות מדידה סייסמיות ממוחשבות ברחבי העולם מספקות מיקום מדויק של מוקד הרעש בתוך שניות מקרות האירוע.

ראו גם
------

* מטוטלת

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סייסמוגרף** בוויקישיתוף
* היום בו החלה הסייסמולוגיה המודרנית
* סרטונים סיסמוגרף חדש מותקן בירושלים, ספטמבר **1955**, יומני כרמל, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים

הערות שוליים
------------

1. ↑  Rebeur-Paschwitz, 1989. Earthquake on April 17, 1889 in Japan. Nature, July, 25th, pp. 294-295. In: Schweitzer, J. German National, Report. Part A. Early German Contributions to Modern Seismology, pp. 35-36
2. ↑  Petruzzello, M, Robert Mallet - Irish Civil Engineer, BRITANNICA
3. ↑  Bruce A. Bolt, 1988. Earthquakes - a Primer. W.H. Freeman & Company, New York, p. 95
4. ↑  Bruce A. Bolt, 1988. Earthquakes - a Primer. W.H. Freeman & Company, New York, pp. 100-105

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4180766-2
* NDL: 00574864
* NKC: ph125468

 |
אין תמונה חופשיתאין תמונה חופשית
**מוצב טרמית** היה מוצב צה"ל שחלש על ציר פילדלפי באזור רפיח הוא הוקם בשנת 1995 על בסיס מבנה מקומי עד אשר פונה ב-2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות.

המוצב הוקם על ידי צה"ל כדי למנוע מעבר של אמצעי לחימה ומחבלים מרצועת עזה למצרים ומשם לשטח ישראל. המוצב הוקם על בסיס בית ישן בן שלוש קומות, ששכן על מפגש הצירים פילדלפי (ציר גבול ישראל-מצרים) ורחוב צלאח א-דין ברפיח. מיקומו הבעייתי של המוצב, בין רפיח המצרית לרפיח הפלסטינית, כמו גם בידודו הביאו לסיכון עבור חיילי המוצב.

היסטוריה
--------

בשנת 1996, באירועי מנהרת הכותל, נהרג באזור המוצב אלוף-משנה נביה מרעי, סגן מפקד אוגדת עזה.

במהלך האינתיפאדה השנייה לוחמי המוצב חוו שורה של פיגועים באמצעות מטעני חבלה וחפירת מנהרות תופת מתחת למוצב ופיצוצן. בעקבות הפיגועים הרבים וניסיונות ההסתננות הוחלט בשנת 2002 להוסיף "קיר שיגומים" לשני מוצבים מוצב טרמית החדש ולמוצב חרדון.

באוגוסט 2005 יצא צה"ל ממוצב טרמית בעקבות ההתנתקות והיציאה מחלקו הצפוני של ציר פילדלפי.

לאורך כל שנות פעילותו של המוצב איישו אותו לוחמי גדוד הסיור המדברי, חטיבת הנח"ל וחטיבת גבעתי וחטיבת גולני.

סגן חטיבת קטיף, ויקטור סודאי, תיאר בכתבה במעריב את זכרונותיו מהמוצב: "שירתתי בלבנון ובנקודות חיכוך רבות, אבל מאז מלחמת יום הכיפורים לא היה מוצב ישראלי שהיה נתון ללחימה כה קשה ומתמשכת. אין בצה"ל חיילים שעוברים קרבות אש מדי יום כמו הלוחמים במוצב טרמית. קרב רודף קרב והסכנה תמיד מרחפת מעל הראש".

ראו גם
------

* מוצב אלוף
* מוצב חרדון

קישורים חיצוניים
----------------

* אלי בוהדנה, לילה במוצב טרמית, באתר nrg‏, 25 ביולי 2001
* חנן גרינברג, הפעילות בפילדלפי: "המקום הכי מפחיד בשטחים", באתר ynet, 13 במאי 2004
* אריאלה רינגל הופמן, הבופור של עזה, באתר ynet, 25 ביולי 2017

הערות שוליים
------------

1. ↑  אלי בוהדנה, לילה במוצב טרמית, באתר nrg‏, 25 ביולי 2001.
**הצילו! אני דג** (בדנית: **Hjælp, jeg er en fisk**, באנגלית: **A Fish Tale**) הוא סרט קולנוע מצויר דני שיצא במקור לאקרנים בשנת 2000. הסרט בוים על ידי סטפן פג'למארק ומיכאל הגנר.

תקציר העלילה
------------

פליי (דניאל מגון) וסטלה הם זוג אחים שהוריהם יצאו לבלות, ודודתם אנה (דבי בסרגליק) באה לעשות עליהם בייביסיטר עם בנה צ'רלי (צ'אק). הדודה נרדמת ופליי גורר את השניים לחוף הים. הם נתקעים בגאות ומגיעים למעבדה שחלקה בתוך האוקיינוס, של **פרופסור מק'ריל** (אוהד שחר), ביולוג ימי. הוא מספר להם שעבד על שיקוי שינוי בני אדם לדגים ושיקוי נגד. בזמן שהפרופסור והבנים הולכים להביא את שיקוי הנגד סטלה הייתה צמאה ושתתה את שיקוי השינוי צורה בטעות בחושבה כי מדובר במשקה לימונדה והופכת לכוכב ים (Stella- כוכב, באיטלקית). פליי זורק את כוכב הים לאוקיינוס, וצ'אק מגלה מאוחר מידי שזו הייתה סטלה. אם לא שותים את שיקוי הנגד תוך יומיים השינוי הופך לנצחי.

הפרופסור והבנים שטים ללב האוקיינוס בסערה ופליי שותה את שיקוי שינוי הצורה והופך לדג מעופף קליפורני (fly- לעוף, באנגלית). הסירה מתהפכת וצ'אק, שלא יודע לשחות, נאלץ לשתות גם והופך למדוזה. שיקוי הנגד נופל לקרקעית האוקיינוס ודג פיילוט בשם ג'ו (אלן ריקמן באנגלית, אלי גורנשטיין בעברית) לוגם ממנו ונותן גם לכריש ששוחה איתו.

כשפליי, צ'אק וסטלה שוחים בעקבות השיקוי-נגד ומגלים מושבה של דגים שיודעים לדבר, עליהם שולט ג'ו כדיקטטור מרושע עם הכריש כשומר ראש. כשג'ו מבין שהם קשורים לשיקוי הוא אוסר אותם ומנסה לסחוט את נוסחת השיקוי, אבל סוסונת ים בשם סשה שהתיידדה עם סטלה משחררת אותם. הארבעה מצליחים להרכיב מחדש את השיקוי אבל סרטן שעובד בשביל ג'ו גונב אותו ופוצע את פליי. צ'אק גורר אותו לעבר צינור הכניסה למשאבת המעבדה והם מנסים להגיע לשיקוי הנגד הנוסף, אבל ג'ו מגיע ומקדים אותם: פליי פצוע וצ'אק וסטלה איטיים מידי. סטלה קוראת לג'ו "דג טיפש" ופליי מקבל רעיון: הוא מדדה אחרי ג'ו במורד הצינור וזורק לעברו עלבונות וחידות קשות. ג'ו לוגם משיקוי הנגד כדי להיות חכם יותר, שוב ושוב, עד שגדל, צומחות לו רגליים והזימים שלו נעלמים. בסוף פליי שואל: "מה קורה לדג ששותה יותר מידי שיקוי נגד?" ג'ו עונה: "הופך לאדם" ונחנק למוות.

השלושה שותים ברגע האחרון את שיקוי הנגד וחוזרים להיות ילדים. בסצנת הסיום על חוף הים הפרופסור הופך את סשה לסוסת פוני אמיתית וסטלה רוכבת עליה.

קישורים חיצוניים
----------------

* "הצילו! אני דג", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "הצילו! אני דג", באתר נטפליקס
* "הצילו! אני דג", באתר AllMovie (באנגלית)
* "הצילו! אני דג", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)
* "הצילו! אני דג", באתר אידיבי
* "הצילו! אני דג", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
**קֶלֶרָאשי** (ברומנית: **Călărași**) היא עיירה במולדובה, שנוסדה ב-1848.

בעבר, משמעות המילה "călărași" הייתה "פרשים" (היום המילה היא "călăreți" כלומר צרעות). שמו של Călărași נוצר בהשראת אגדה שמספרת שפעם, כאשר סטפן הגדול ממולדובה נלחם בעות'מאנים, הוא הורה לגדוד פרשים לעמוד על המשמר. הם נלחמו בעות'מאניים, הקריבו את עצמם ולבסוף ניצחו בקרב.

קלראשי הייתה עיירה יהודית חסידית היסטורית: 4,593 מתושבי העיר שהם 89% מהאוכלוסייה, היו יהודים. בשנת 1897. ב-1905 נהרגו 60 יהודים, 300 נפצעו ויותר מ-200 בתים נשרפו כחלק מגל הפוגרומים הרוסיים. רבים מהניצולים ברחו לקישינב הסמוכה או היגרו לרומניה, אוסטריה, ישראל וארצות הברית, ב-1930היו 3,631 תושבים (76% מהאוכלוסייה) יהודים. בקהילה היהודית היו ארגוני רווחה, בית חולים, תלמוד תורה וספרייה בין יתר מוסדות הקהילה.

בשנת 2018, דומיטרו גרוסי הוציא סרט תיעודי אתנוגרפי ברומנית בשם "Călărași – ארץ ליד שער השמיים" המתמקד בהיסטוריה התרבותית של העיירה ובפולקלור.

העיר היא המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז קלאשי; היא גם מנהלת כפר אחד, אוריקובה.

קלראשי עיר תאומה עם העיר קלאראסי ברומניה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קלראשי** בוויקישיתוף
* קלראש/קלראסי (עמ' 362–363) בקרן נתיבי שורשים של מרים ויינר

הערות שוליים
------------

מבט לעבר העיירה

1. ↑  Yaakov Chiplester (1906). "The Terrible Bloody Kalarasher Pogrom". *JewishGen*. נבדק ב-23 באפריל 2023. `{{cite web}}`:  (עזרה)
2. ↑  "CĂLĂRAȘI - A LAND BY THE GATE OF HEAVEN - won the Zlatna IEFF 2018 Trophy!". *Alternative Cinema*. 13 באוגוסט 2018. נבדק ב-23 באפריל 2023. `{{cite web}}`:  (עזרה)

צילום פנורמי של קלראשי

צילום פנורמי של קלראשי
 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"קלראשי"**.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb17000958x (data)
* GND: 4379925-5
* LCCN: no2010110781
* VIAF: 138561961
* WorldCat: lccn-n99830103

 |
**מריו ארפינו** (באיטלקית: **Mario Arpino**‏; נולד ב-20 ביולי 1937) היה גנרל איטלקי אשר שימש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1999-2001.

ביוגרפיה
--------

ארפינו נולד בטרוויזיו ב-20 ביולי 1937. ב-1956 הוא התגייס לחיל האוויר האיטלקי, וב-1960 קיבל רישיון של טייס קרבי. הוא שימש כמפקד הטייסת ה-551, וב-1973 מונה למפקד כנף קרב 71. ב-1974 החל לשרת במטה חיל האוויר ומילא תפקידים בכירים. ב-1977 הוא מונה למפקד הבריגדה האווירית ה-71. ב-1987 הוא הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה אווירית ומונה למפקד האקדמיה האווירית. באוקטובר 1990, הוא השתתף במלחמת המפרץ. ב-1991 הוא מונה לסגן מפקד חיל האוויר. ביולי 1994 הוא מונה למפקד המרחב האווירי ה-1. ביוני 1995 הוא מונה למפקד חיל האוויר האיטלקי. ב-14 בפברואר 1999 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). הוא כיהן בתפקיד עד 31 במרץ 2001.

לאחר שפרש מהצבא, ארפינו החל לעבוד בחברת התקשורת Vitrociset, ושימש כנשיא החברה עד 2012.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מריו ארפינו** בוויקישיתוף
* מריו ארפינו באתר משרד ההגנה האיטלקי

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ICCU: CFIV076336
* ISNI: 0000 0000 3248 3407
* LCCN: n91099585
* SUDOC: 089817001
* VIAF: 9028943
* WorldCat: lccn-n91099585

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק בעיירה. אם התכוונתם למפרץ, ראו קרן הזהב.

**האליץ'** (באוקראינית: **Галич**; ברוסית: **Галич**, **גאליץ'**; בפולנית: **Halicz**; ביידיש: **העליטש**) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, על גדת נהר דניסטר, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.

תולדות היישוב
-------------

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. 
האליץ' נזכרת לראשונה בשנת 1138 כעיר מלכותית, ועד המאה ה-14 שימשה כעיר הבירה של נסיכות גאליץ'-וולין, שנקראה על שמה.

בשנת 1349 סופחה העיירה לשטח פולין בידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין. במהלך המאה ה-17 הוחרבה העיירה בידי הטטרים, ולאחר מכן בידי הקוזקים.

בעקבות חלוקת פולין בשנת 1772, נכללה העיירה בשטח גליציה האוסטרית, ובשנת 1919 נכללה בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה. לצד הקהילה היהודית בעיירה, התקיימה בה לאורך השנים גם קהילה קראית.

יהודי האליץ'
------------

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בהאליץ' הוא משנת 1436. בשנת 1578 נמנו בעיירה 31 משפחות יהודיות, ובמאה ה-18 תועדה במקום קהילה עצמאית, שפרשה חסותה גם על יהודי כפרי הסביבה.

לקראת סוף המאה ה-19 גדל מספר היהודים בעיירה, אך זה ירד בתחילת המאה ה-20 בשל הגירה. בשנת 1900 נמנו בעיירה 1,454 יהודים ו-114 קראים. במהלך מלחמת העולם הראשונה ערכו כנופיות סימון פטליורה מעשי רצח, שוד ואונס ביהודי העיירה, ובתי יהודים רבים בה נהרסו. כתוצאה מכך, רבים מיהודי העיירה עזבו אותה, ושארית הקהילה השתקמה בעזרת ועד עזרה אמריקאי ומוסדות עזרה הדדית.

בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות, וכן קיבוץ הכשרה. כמו כן, פעל בעיירה בית ספר עברי. בשנים אלה נמנו בעיירה 878 יהודים, מתוך 3,442 תושבים.

בשנת 1942 הושמדו יהודי האליץ' בשתי אקציות. בראשונה, הועברו חלקם למחנה "טחנת רודולף" שבסטניסלבוב, ושם נרצחו במקום או שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. באקציה השנייה נורו יתר היהודים בעיירה, ואילו הילדים הוטבעו בנהר דניסטר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **האליץ'** בוויקישיתוף
* האליץ' באתר מרכז מורשת יהדות פולין
* "האליץ'", באתר השטעטל הווירטואלי
* האליץ (אוקראינה), דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007555131705171
* LCCN: n82210837
* NKC: ge1045688
* SUDOC: 176162275
* VIAF: 138404920
* WorldCat (עם VIAF): 138404920

 |
**ארגוט** (שם מדעי: *Claviceps purpurea*) הוא מין של פטריות טפילי רעיל, הנראה כעובש הצומח על דגנים (בעיקר שיפון). תזונה מפטריות הארגוט גורמת להרעלת הארגוטיזם המתבטאת בתחושת בעירה, עוויתות בלתי נשלטות בגוף, ולעיתים אף נמקים ומוות.

סם ההזייה LSD מסונתז מארגוט.

היסטוריה
--------

עוד מתקופת העת העתיקה וימי הביניים היו פטריות הארגוט ידועות כמסוכנות וגורמות למחלות. כך לדוגמה בשנת 944 לספירה מתו בצרפת בלבד כ-40,000 איש כתוצאה מאכילת הפטריות או דגנים הנגועים בהם.

במנזרי אירופה הנוצרית של ימי הביניים אשר שימשו גם כבתי חולים, נפוצו סיפורי החלמת חולים שנפגעו כתוצאה מאכילת הפטריות, מאוחר יותר התברר כי סיבת החלמתם היא החלפת לחם השיפון הנגוע אותו אכלו עד הגעתם למנזר, בלחם חיטה אשר היה נגוע הרבה פחות ונפוץ יחסית במנזרים, כך או כך הדבר תרם להעלאת קרן הכנסייה הנוצרית כמחוללת ניסים וישועות.

בשנת 1957 נצפתה בישראל עליה תלולה בהימצאות פטריות הארגוט על דגנים בשדות.

שימושים
-------

הארגוט בשילוב צמחי מרפא נוספים שימש בעת העתיקה להקלת כאבי צירי לידה, קימים גם שימושים מודרניים
יותר לפטריות הארגוט ובכללם;

* הפקת תרופות המבוססות על מיצוי חומר מהפטריה הנקרא ארגוטמין, דוגמה לתרופה שכזו היא ה-caffergot אשר שווקה בעבר בישראל.
* הפקת סם ה-LSD בכלל ו-LSD25 בפרט המהווה עיבוד של חומר הארגוטומין.
* שימושים מלחמתיים שונים, ובכללם לוחמה כימית, וניסיונות שינוי לתודעת אדם כדי להוציא ממנו מידע וכדומה.

ראו גם
------

* LSD
* פטריות הזיה
* ארגוטיזם
* ארגוטמין
* ציד המכשפות בסיילם

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ארגוט** בוויקישיתוף
* ארגוט, באתר NCBI (באנגלית)
* ארגוט, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
* ארגוט, באתר GBIF (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007283942905171
* BnF: cb15823140w (data)
* LCCN: sh85026845
* NKC: ph187942

 |
**המתווך: ראלף באנץ' והסכסוך הערבי-ישראלי 1947–1949** הוא ספר עיון שנכתב בידי החוקר אלעד בן-דרור ויצא לאור בשנת 2012 בהוצאת מכון בן-גוריון. בשנת 2016 יצא הספר לאור באנגלית בשם "**Ralph Bunche and the Arab-Israeli Conflict: Mediation and the UN 1947–1949**". הספר עוסק בפועלו של ראלף באנץ' בשנים 1947–1949 בניסיונות האו"ם בפתרון הסכסוך היהודי-ערבי על ארץ ישראל.

בשנים אלו היה לאו"ם השפעה מכרעת על ההיסטוריה של ארץ ישראל ועל הסכסוך היהודי-ערבי, באותן שנים באנץ' החזיק בתפקידים חשובים בהם יועץ לוועדת החקירה של האו"ם, שהמליצה ב-1947 על תוכנית החלוקה, ראש מזכירות הוועדה שנדרשה להוציא לפועל את תוכנית החלוקה, עוזר בכיר של פולקה ברנדוט, ולבסוף ראש מנגנון התיווך מטעם האו"ם, שסיים רשמית את מלחמת העצמאות, בהסכמי שביתת הנשק שיצרו את גבולות הקו הירוק. בשנת 1950 הוענק לבאנץ' פרס נובל לשלום בין היתר על גיבושה של הסכמי שביתת הנשק.

ביקורת
------

* ענת שטרן, ‏האיש מאחורי גבולות 1967 – ביקורת ספר, **בין הקטבים** ‏25, מרץ 2020, עמ' 237–245
* Simon A. Waldman, BOOK REVIEW Ralph Bunche and the Arab-Israeli Conﬂict: Mediation and the UN, 1947–1949, Journal of Israeli History, 2016

קישורים חיצוניים
----------------

* הספר "המתווך: ראלף באנץ' והסכסוך הערבי-ישראלי 1949-1947", באתר "סימניה"
* המתווך: ראלף באנץ' והסכסוך הערבי-ישראלי 1949-1947, באתר OCLC (באנגלית)
הרב **משה מימון** (ה'תרפ"ד, 1924 - י"ד באייר ה'תשס"ב, 26 באפריל 2002) היה רב ישראלי יליד תוניסיה שכיהן כרב הערים עפולה וקריית אתא.

ביוגרפיה
--------

נולד בשנת תרפ"ד (1924) בתוניס לאביו רבי אליהו מימון ואמו נשריה. סבו היה החכם מנחם מימון, אחיו של רב העיר גאבס רבי משה (בישי) מימון. למד מפי הרב פראג'י עלוש ורבי חיים חורי. שימש כמלמד תלמידים, שוחט ובודק, ושליח ציבור בעיר תאלה (אנ'), ולאחר מכן בעיר אל-כף (אנ') ובעיר גאבס. נשא לאישה את נווארה שלביה ונולדו להם חמישה ילדים. לאחר קום המדינה עלה לישראל יחד עם משפחתו והתיישב בטבריה. באדר א' ה'תשי"א התמנה על ידי הרבנים הראשיים לישראל, בן ציון מאיר חי עוזיאל ויצחק אייזיק הלוי הרצוג לרב מושב בית שקמה סמוך לאשקלון, ובקיץ של אותה שנה התמנה לרב בעפולה, שם כיהן כשבע שנים. ב-1958 התמנה לרב הספרדי של כפר אתא, שהפך לימים ל"קריית אתא". ייסד בעיר ישיבה לזכר חללי רעידת האדמה באגאדיר, ולאחר סגירתה תרם את המבנה לישיבת פורת יוסף. בשנת 1974 הגיש מועמדת למשרת רבה הראשי של חיפה (לאחר פטירת הרב יוסף משאש), אך הסיר את מועמדותו לאחר שמערכת הבחירות גרמה לסערת רוחות. היה יו"ר הנהלת "התאחדות הרבנים הספרדים בישראל" וראש קרן "דובב שפתי ישנים" להדפסת ספרי רבני תוניסיה, במסגרתה הוציא לאור ספרים רבים (ראו להלן).

נפטר ביום י"ד באייר ה'תשס"ב (2002).

בנו הרב אליהו גד מימון ממלא את מקומו כרבה של קריית אתא. בנו הרב יורם מימון חיבר את הספר "מתנת משה". בתו בתיה נהרגה בתאונת דרכים בגיל 20 בשנת ה'תשל"ו.

ספריו
-----

* **ברכת אליהו** - פרושים ודרושים (ה'תשי"ב).
* **הלכה למשה** - שו"ת (ה'תשי"ז). ספר זה הוא הספר הראשון שניתנה לו הסכמה מאת הרב עובדיה יוסף (שכיהן אז כדיין בפתח תקווה).
* **לב טוב** על ספר החינוך.
* **תורת אמי** - ענייני אבלות, הספדים

וניחומים על אמו, ועניינים שונים (התשל"ג).

### ספרים שהוציא לאור

* שו"ת "אוהב משפט" של רבו הרב פראג'י עלוש.
* ספרי הרב יצחק חי בוכבזה: "לחם לפי הטף", "בית הלחמי" ו"לב ימים".
* "חלב חטים" לרבי יצחק חי טייב.
* "ערך השולחן" לרבי יצחק טייב.
* "אבני צדק" לרבי ישועה בסיס.
* "שלמי תודה" לרבי שלמה דאנה.
* "תפארת בחורים" לרבי שלום חי הכהן.
* "זרעו של אברהם" לרבי אברהם חג'אג'.

לקריאה נוספת
------------

* בנו הרב יורם מימון, **זיכרון להולכים**, אור תורה תכז, ה'תשס"ג, עמ' תק-תקג.

קישורים חיצוניים
----------------

* משה מימון (רב), באתר "החכם היומי"
* הסכמה ראשונה של הרב עובדיה יוסף בלוג ספריית הרמב"ם.
* משה בן אליהו מימון (1924-2002), דף שער בספרייה הלאומית

הערות שוליים
------------

1. ↑  הוכתר רב לעדה הספרדית בכפר אתא, חרות, 20 ביוני 1958.
2. ↑  ראובן בן צבי, 12 הגישו מועמדות לרב ראשי של חיפה, מעריב, 23 באוקטובר 1974
3. ↑  נבחרו רבני חיפה, דבר, 28 במאי 1975

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007313713905171
* VIAF: 238831521
* WorldCat: viaf-238831521

 |
עטיפת הספר
**אוצר מסעות** הוא קובץ יומני מסע של נוסעים יהודים מתקופות שונות, מתחילת האלף השני לספירה ועד למאה התשע עשרה. רוב רובם של יומני המסע עוסק בתיאורי נופיה ואתריה של ארץ ישראל והדרך אליה. הקובץ כונס על ידי יהודה דוד אייזנשטיין ("בעל האוצרות") ויצא לאור בעיר ניו יורק בשנת תרפ"ז, 1926.

בקובץ מצויים יומני מסע של נוסעים מפורסמים כבנימין מטודלה, פתחיה מרגנשבורג, יצחק חילו ועוד. 
בקובץ גם מצויים יומני מסע של קראים אשר סיירו בארץ ישראל. כמו כן, מצויים בקובץ יומני המסע של יהודית מונטיפיורי אשר תיארה את מסעותיה עם בעלה, משה מונטיפיורי, לארץ ישראל: "סיפור מסע מדי יום ביומו למרת יהודית אשת השר משה מונטיפיורי בנסיעתה עם אישה לארץ הקדושה בשנת תקצ"ט, 1839", ושל הרופא ד"ר אליעזר הלוי אשר נלווה אליה ואל בעלה למסעיהם שם.

מחלק ניכר מתיאורי מסע אלו ניתן להפיק ידע היסטורי רב על המצב החומרי, התרבותי והפוליטי בארץ ישראל וסביבותיה. במקרים רבים רשמו נוסעים אלו את אשר ראו בכל אתר ואתר ובמיוחד כתבו על קהילות ואתרים יהודים אשר נקרו להם בדרכם בכלל ובארץ ישראל בפרט. 

בחלק האחרון של הקובץ ישנה רשימה של קברי צדיקים בארץ ישראל ואף בארצות נוספות במזרח התיכון.

שער הספר מעוטר באיוריו של האומן זאב רבן.

הספר נדפס מחדש בתשכ"ו, 1968.

הנוסעים ותאריכי מסעיהם בארץ ישראל
---------------------------------

בקובץ כלולים מכתבים ויומני מסע של נוסעים רבים:

1. רבי בנימין מטודלה - מסעו בארץ בשנת 1170 לערך.

2. רבי פתחיה מרגנשבורג - מסעו בארץ בשנת 1180 לערך.

3. רבי יעקב בן נתנאל הכהן - במחצית השנייה של המאה ה-12

4. רבי שמואל ב"ר שמשון - "מסע דפליסטינא"

5. רבי יעקב השליח

6. רבי יצחק חילו - "שבילי דירושלים" - 1333 

7. רבי יצחק אבן אלפרא מעיר מלקא - 1441

8. רבי אליהו מפררה - 1435

9. רבי משולם ב"ר תנחום מוואלטורה - 1481 

10. רבי עובדיה מברטנורא - שלושה כתבי מסעות

11. חכם ונציאני אלמוני - מכתב מסע - 1495

12. חכם אלמוני - "מסעות בארץ ישראל" - 1523-1522

13. סיפור נסיעת דוד הראובני - 1525-1522 

14. אליהו מפיסארו

15. השל"ה - "מכתב מסע" - 1622

16. גרשון ב"ר אליעזר הלוי - איגרת הקודש - 1631-1624

17. שמואל בכר דוד יעמשל- "מסעות הקראים לא"י" - 1642-1641

18. משה ירושלמי בכר אליהו הלוי - מסעות הקראים לא"י - 1655-1654

19. בנימין בכר אליהו - מסעות הקראים לא"י - 1786-1785

20. החיד"א

21. שמחה ב"ר יהושע - "אהבת ציון: סיפורי ארץ הגליל" - 1774

22. שמואל רומאנלי - "משא בערב" - 1790-1786

23. אליעזר הלוי - "מכתב נסיעה" - 1838

24. יהודית מונטיפיורי - רשימת מסע - 1839: "ספר מסע מדי יום ביומו"

ראו גם
------

* אגרות ארץ ישראל
* מסעות ארץ ישראל של עולים יהודים (ספר)

קישורים חיצוניים
----------------

* **אוצר המסעות**, ניו יורק תרפ"ו, 1926, באתר היברובוקס

הערות שוליים
------------

1. ↑  רות פ' גולדמידט-לעהמאנן, "ביבלוגראפיה נבחרת לתולדות יהודי ירושלים בימי הביניים (638-1517)" פרק: מקורות עיקריים, **י"ד אייזנשטיין, אוצר מסעות: קובץ תיורים של נוסעים יהודים בארץ-ישראל, סוריא, מצרים וארצות אחרות. רשימות עולי רגל לקברי אבות וקדושים**. נויארק תרפ"ז. נדפס מחדש, תל אביב, תשכ"ט, עמוד 279, מתוך : "פרקים בתולדות ירושלים בימי הביניים", עורך בנימין זאב קדר, עורך משנה : צבי ברס, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשל"ט, 1978.
**המטה המרכזי** (נקראה בעבר "**מטה הבחירות**" ו"**המטה**") היא תוכנית אקטואליה וראיונות פוליטית ישראלית בהגשת ספי עובדיה. התוכנית שודרה בעבר בערוץ עשר והחל מ-19 בינואר 2019 משודרת ברשת 13. 
בעבר הגישו את התוכנית נדב פרי, גדי סוקניק ואילה חסון.

בעבר שימשה כתוכנית מפתח למערכת הבחירות של שנת 2013.

היסטוריה
--------

המטה המרכזי שודרה לראשונה בשנת 2013 כתוכנית פוליטית בנושא מערכת הבחירות לכנסת התשע עשרה שנערכו בתחילת אותה שנה. בערוץ 10 החליטו שהתוכנית תישאר על בסיס קבוע ברצועת השעה 7 בימי שבת. את התוכנית הגיש נדב פרי.

בתקופת הבחירות לכנסת העשרים בשנת 2015 שודרה התוכנית לאחר "המגזין" בימי שבת.

ביוני 2015, לאחר שנתיים שהגיש את התוכנית, עזב נדב פרי את חדשות 10. בערוץ הוחלט שגדי סוקניק יחליף אותו בהגשת התוכנית, שבאותם ימים הגיש גם את לילה כלכלי.

באוגוסט 2017 יצאה התוכנית לחופשה של 3 שבועות (הודות לעזיבתו של גדי סוקניק) וחזרה לשידור ב-9 בספטמבר 2017, בהנחייתו הזמנית של ספי עובדיה.

באוקטובר 2017 החלה להגיש באופן קבוע את התוכנית איילה חסון, בעקבות העזיבה של גדי סוקניק.. במרץ 2018 הוחלפה האריזה הגרפית של התוכנית

ב-12 בינואר 2019 שודרה התוכנית האחרונה בערוץ עשר והחל מ-19 בינואר 2019 משודרת בערוץ 13.

במאי 2020 עברה התכנית לאולפני חדשות 13 בנווה אילן, וביוני 2020 עברה לאריזה גרפית חדשה.

בפברואר 2023 הודיעה אילה חסון שעוזבת את ערוץ 13 ובכך סיימה את תפקידה כמגישת התוכנית.

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של המטה המרכזי
* המטה המרכזי, ברשת החברתית פייסבוק

הערות שוליים
------------

1. ↑  רן בוקר, נדב פרי עוזב את ערוץ 10, באתר ynet, 2 ביוני 2015
2. ↑  דוד ורטהיים‏, לא תנוחי שישי שבת: אילה חסון תגיש את "המטה המרכזי" בערוץ 10, באתר וואלה!‏, 22 באוקטובר 2017
**יותם ישי** (נולד ב-25 בינואר 1980) הוא שחקן וקולנוען ישראלי, פעיל בישראל ובגרמניה.

ביוגרפיה
--------

ישי הוא בוגר מגמת התיאטרון של תיכון עירוני א' לאמנויות בתל אביב (1998) והחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (2010).

משנת 2010 הוא עובד במחלקות בימוי בהפקות קולנוע וטלוויזיה ישראליות וגרמניות.

### קולנוע

במהלך השנים השתתף ישי במספר סרטי קולנוע. בשנת 2006 שיחק בסרטו של איתן פוקס, "הבועה". בשנת 2008 שיחק בסרט "A House Devided" ובסרט "בית מפוצל". ב-2009 שיחק בסרט "Ultimatum". באותה שנה שיחק בסרטו של איתן גפני, "תפר פתוח" ובסרט הקולנוע "הפריצה מכלא עכו".

בשנת 2011 שיחק בסרטים "מבול", "ג'ו + בל" ו"מיקי ברקו". בשנת 2013 שיחק בסרטי הקולנוע "פרדייז קרוז" ו"רוק בקסבה", שם גילם את דמותו של הסמל אריאל, שעומד לפני סיום שירותו הצבאי. הסרט זכה בפרס C.I.C.A.E בפסטיבל ברלין 2013 ובשנה לאחר מכן השתתף ישי בברלינאלה טאלנטס, מסגרת לקולנוענים ושחקנים צעירים מכל העולם במסגרת פסטיבל ברלין.

בשנת 2015 יצא לאקרנים סרט הקומדיה "אני לא מאמין, אני רובוט?!" בכיכובו. ישי מגלם את דמותו של דני ברנשטיין, בחור רגיש שמגלה יום אחד שהוא רובוט מתוחכם.

בשנת 2016 יצא לאקרנים סרטה של רוני קידר "סופעולם", וכן הוקרן לראשונה סרטו של איתן גפני "ילדי הסתיו" בהם לקח ישי חלק.

ב-2018 שיחק בסרט הקצר הגרמני "Wir Sind Wieder Da" ‏("We're Back Again"), לצד נופר בלכנר.

ב-2019 שיחק בסרט "Heute oder Morgen" שהשתתף בפסטיבל ברלין באותה שנה.

כמו כן, ישי מדובב לטלוויזיה ולקולנוע הגרמני.

### טלוויזיה

ישי שיחק במספר סדרות טלוויזיה. בשנת 1993 שיחק בסדרה "קליידוסקופ (מה שנקרא)". ב-2004 הנחה בערוץ 24 את התוכנית "המבוקשים", בשנת 2005 שימש ככתב שטח של התוכנית "AXNמאניה" בערוץ AXN. בשנת 2007 גילם את דמותו של איתמר בסדרה "מסכים".

בשנת 2008 שיחק בטלנובלה "חשופים". ב-2010 גילם את יוגב בסדרה "טקסי דרייבר" ואת דמותו של ישי בסדרה הקומית "המשרד".

בטלוויזיה הגרמנית השתתף ישי בסרטים "A Bitter Mix" ו-"Das Jerusalem Syndrom" שהצטלמו בישראל.

### תיאטרון

ישי שיחק בהצגות "הומולודיס", "מוכים", "חבל היינו המצאה טובה", "זונות", "משחקים" ו"הצגה מאולתרת".

### עוזר במאי

במסגרת עבודתו כעוזר במאי ישי שיתף פעולה עם הבמאי הקנדי ברוס לה-ברוס, במהלך הפקת סרטו "Pierrot Lunaire" בברלין ב-2013. הסרט זכה בפרס "טדי" בפסטיבל ברלין 2014 וכן בסרט "The Misandrists" שעתיד לצאת לאקרנים ב-2017. 

ב-2015 לקח חלק בהפקת הסרט הגרמני "Dinky Sinky", שזכה בפרס Fipresci בפסטיבל מינכן 2016 ובקופרודוקציה הישראלית-גרמנית "משפחה" של רוני קידר. 

ב-2016 היה עוזר הבמאית בקופרודוקציה הישראלית-גרמנית-צרפתית "עץ תאנה" שצולם באתיופיה. 

לאחר מכן היה עוזר הבמאית בעונה השנייה של "איש חשוב מאד" (2018) ובעונה השלישית של "רון" (2019).

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של יותם ישי

* יותם ישי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית

* יותם ישי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

* יותם ישי, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי

* יותם ישי, באתר ספר הקולנוע הישראלי
* עידו רוזן, "דמות הנחנח החליפה את המאצ'ו הישראלי", באתר ynet, 3 באוגוסט 2015

הערות שוליים
------------

1. ↑  יותם ישי קורות חיים
2. ↑  הערך על הסרט בוויקיפדיה באנגלית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1061767876
* VIAF: 311654627
* WorldCat: viaf-311654627

 |
**הברית למען איטליה** (באיטלקית: **Alleanza per l'Italia**) הייתה מפלגת מרכז באיטליה. 

המפלגה תוארה במניפסט שלה כ"דמוקרטית, ליברלית, עממית", והתנגדה "לשמאל הסוציאל-דמוקרטי ולימין הפופוליסטי". המפלגה התפלגה מהמפלגה הדמוקרטית בנובמבר 2009, ורבים מ-APL הגיעו ממפלגה זו. המפלגה פורקה באופן רשמי בסוף שנת 2016.

היסטוריה
--------

פרנצ'סקו רוטלי, שהנהיג את מפלגת "דמוקרטיה היא חופש" (שהרכיבה בשנת 2007 את המפלגה הדמוקרטית) היה אישיות מרכזית במפלגה הדמוקרטית. בשנת 2009 רוטלי הסתכסך עם המפלגה הדמוקרטית, לאחר שזו ראתה אותו כסממן שמאלי מדי. ב-27 באוקטובר של אותה השנה, לאחר חודשים של ספקולציות, רוטלי פרסם כי הוא עוזב את המפלגה, בטענה שהיא לא מציעה מענה ראוי לפיצול שמובל על ידי הליגה הצפונית. ב-11 בנובמבר 2010 הציג רוטלי את המפלגה שם מפלגתו ואת הלוגו הזמני שלה. כחודש לאחר מכן נערך הקונגרס הראשון של המפלגה בפארמה שבצפון המדינה. באותה השנה נוצרו סיעות ראשונות של המפלגה בבית הנבחרים ובסנאט. בחודשים שלאחר מכן המפלגה ניסתה למשוך אליה קהלים ליברליים וירוקים. בסוף מארס 2010 נערכו בחירות אזוריות במדינה, והמפלגה נערכה בארבעה אזורים בצפון איטליה. בכל אחד מאזורים אלו המפלגה קיבלה אחוזים בודדים מהקולות, ולכן לא היה לה כוח ממשי באזורים אלו. לאור התוצאה (שחשבה למאכזבת מאוד), נשמעו ביקורות רבות ממנהיגי המפלגה בצפון איטליה, ודרשו את התפטרותו של רוטלי ויצירת מבנה קונפדרלי למלגה. רבים ממנהיגים אלו עזבו בהמשך השנה.

בשנת 2012 ניסתה המפלגה להיערך מחדש בקואליציות ובסיעות חדשות, אך ניסיונות אלו לא צלחו. בבחירות לפרלמנט האירופי שנערכו בשנת 2014, המפלגה קיבלה רק 0.7% מהקולות, ולא הצליחה להכניס שום נציג מטעמה אל פרלמנט זה.

בסוף שנת 2016 המפלגה פורקה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הברית למען איטליה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של הברית למען איטליה (באיטלקית)
* הברית למען איטליה, ברשת החברתית פייסבוק

* הברית למען איטליה, סרטונים בערוץ היוטיוב
**אג'יפטוסוכוס** (שם מדעי: ***Aegyptosuchus***; מילולית: "תנין מצרי") הוא סוג של דמוי-תנין פרהיסטורי, אשר התקיים בצפון אפריקה במשך הקרטיקון העליון בקנומן שלפני 98 עד 95 מיליון שנה. סוג זה תואר על סמך ממצאים ממצרים ב-1933 בידי החוקר הגרמני ארנסט שטרומר (אנ'). הסוג כולל מין יחיד - *Aegyptosuchus peyeri*, אשר התגלה משרידי מאובנים שבורים ב"ג'בל אל-דיסט" שבמערב מצרים. אלה הכילו מעט חוליות, עצמות צוואר, שיניים, חלקי גולגולת ועצם זנב.

תנין זה הוא קרובו של הסוג איג'יסוכוס ובעל קרבה רחוקה יותר לסטומטוסוכוס. הוא הגיע לאורך 5 עד 6 מטרים והיה בעל גולגולת באורך של מטר עם לסתות שטוחות עגלגלות, דומות מעט לפנקייק בתוכם שורות של שיניים מחטיות, דומות לאלה של הגאביאל. למרות הדמיון לתנין אמיתי הוא היה פרימיטיבי יותר.

מבנה לסתותיו מרמז שצד במארב מימי של טרף לא זהיר כמו דגים ודו-חיים קדומים שחלפו לאורך הלסת, מה שהוביל לבליעתם במהירות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אג'יפטוסוכוס** בוויקישיתוף
* אג'יפטוסוכוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
* אג'יפטוסוכוס, באתר GBIF (באנגלית)
קונקטורים של ציוד תקשורת לפני מיחזור
מיכלי איסוף פסולת אלקטרונית למיחזור סוללות, נורות פלואורסצנטיות קומפקטיות ו-LED ופסולת אלקטרונית
תהליכי **מיחזור פסולת אלקטרונית** נעשים באמצעות מגוון שיטות מכניות ותעשייתיות. השיטה הפופולרית והיעילה ביותר לסביבה היא שיטת הייצור ההפוך (Demanufacturing) בה מופרדים הרכיבים האלקטרונים ברי המיחזור באופן ידני, לאחר מכן נגרסים במספר שלבים מכנים מורכבים, ואז מופרדים בתהליכים כימיים לחומרי היסוד הניתנים לשימוש מחודש. החומרים המוחזרים לתעשייה הם מתכות כבדות, עופרת, בדיל, פלטינה, בריליום, כספית וזהב. שאר החומרים, אשר אינם ניתנים למיחזור, מועברים להטמנה במטמנות עירוניות על מנת למנוע שרפה בלתי מבוקרת. תהליך מיחזור פסולת אלקטרונית יקר ועל כן מחייב סבסוד או רגולציה ממשלתית בדומה לנהוג באיחוד האירופאי ("Waste Electrical and Electronic Equipment Directive") ותקני ה-EPA האמריקאים.

האתגר במיחזור פסולת אלקטרונית הוא בפעילות האיסוף המאסיבית הנדרשת. על כן מתחלקים תאגידי המיחזור בתחום לחברות האמונות על נושא האיסוף כדוגמת אקוקל ואקומיוניטי ולמפעלים ייעודיים אזוריים המתמחים בפירוק והפרדה כדוגמת גאיה וזוהר שבא. החל מחודש ינואר 2014, נכנס לתוקפו חוק מיחזור פסולת אלקטרונית. בדומה למודל השווייצרי מטיל החוק הישראלי אחריות יצרנים מורחבת (EPR) בה יחויב כל יצרן, משווק, מפיץ או יבואן של ציוד אלקטרוני בקליטת פסולת אלקטרונית מלקוחותיו ועמידה ביעדי מיחזור של עד 80% מהיקף מכירותיו התקופתיות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מיחזור אלקטרוניקה** בוויקישיתוף
* בר זגה, מחזור פסולת אלקטרונית למען תושבי העוטף, באתר ynet, 28 באוקטובר 2023
בית עיריית סאינאצלו (Säynätsalo) בפינלנד שתכנן אלבר אלטו
**רגיונליזם ביקורתי** הוא מונח שהוטבע בדיעבד, המגדיר גישה באדריכלות שיצאה מתוך האדריכלות המודרנית של אמצע המאה ה-20.

המונח הוטבע על ידי האדריכל התאורטיקן קנת' פראמפטון במאמרו שנת 1983 "
Towards a Critical Regionalism: Six points of an architecture of resistance". עיקר הרעיון של הרגיונליזם הביקורתי הוא התייחסות מקומית בתכנון האדריכלי, בשונה מהסגנון הבינלאומי של שנות ה-20 וה-30 שדגל באוניברסליות. כמו כן, הגישה מתייחסת לרעיונות המודרניזם ומאמצת כמה מעקרונותיו תוך ביקורתיות ושילובה עם האדריכלות המקומית, המסורתית או הוורנקולרית.

הרגיונליזם הביקורתי צמח מתוך כישלונה של האדריכלות המודרנית להתאים עצמה לקונטקסט המקומי והתרבותי ומנסה באופן כמעט פרדוקסלי לממש את העקרונות הפונקציונליסטים כמו גם ההיבטים האסתטיים של המודרניזם. כמו כן, מאמרו של פראמפטון מנסה לעמת עם המודרניזם בתקופה של אחרי מלחמת העולם השנייה, שבה הפך לאדריכלות של יזמות עסקית עם מה שקדם לו בהיסטוריה של אדריכלות המערב. בניגוד לאדריכלות הפוסט מודרנית, שהייתה לסגנון של ממש המבטא בין השאר את הרוח הקפיטליסטית של ארצות הברית ובמידה רבה גם את התרבות הפופולרית של מחציתה השנייה של המאה העשרים, מנסה הרגיונליזם ליישם את האידיאלים החברתיים של האדריכלות המודרנית.

על אף ששום אדריכל אינו מגדיר עצמו, ודאי לא באופן רשמי, כ"רגיונליסט ביקורתי", ניתן לייחס את הגישה למספר אדריכלים ידועים בהם: אלבר אלטו, ירן אוטזון, מריו בוטה, צ'ארלס קוראה, אלוורו סיזה, רפאל מונאו, ג'פרי באווה, טדאו אנדו וקן יינג.

לקריאה נוספת
------------

* קנת' פראמפטון, "Towards a Critical Regionalism: Six Points for an Architecture of Resistance", מאמרים על התרבות הפוסט-מודרנית, נערך על ידי האל פוסטר, הוצאת Bay Press, פורט טאונסן, .1983
**מאיר קראוס** (נולד ב-27 בספטמבר 1953) הוא מנהל ישראלי, שהיה מנכ"ל מכון ירושלים למחקרי מדיניות וראש מנח"י.

ביוגרפיה
--------

קראוס נולד בירושלים לדוד קראוס, ניצול שואה. ולבת שבע (נכדתו של רבי מרדכי חיים מסלאנים) דור שמיני בארץ. למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ובישיבה הגבוהה מרכז הרב, ושירת כקצין בחטיבת גולני.

לאורך תקופת פעילותו מילא תפקידים רבים בתחום החינוך, היה שותף להובלת רפורמות במערכת החינוך בישראל ושימש כיועץ לתכנון מדיניות בתחומים לאומיים. בין השאר כיהן בתפקידים: מנהל מינהל החינוך של ירושלים (מנח"י), מנהל המינהל לשוויון הזדמנויות בחינוך, ומנהל התפעול הבינלאומי של "תגלית".

קראוס היה ממייסדי הישיבה התיכונית נווה שמואל באפרת בשנת 1983, ומנהלה הראשון. בהמשך עמד בראש מנהל חינוך ירושלים. בשנת 1994, לאחר החתימה על הסכמי אוסלו יסד קראוס יחד עם חבר הכנסת לשעבר אלכסנדר לובוצקי וחברים מהציונות הדתית את "חוג תכלת" דתיים למען הסכם שלום. בחודש נובמבר באותה שנה, בהיותו בשירות מילואים כמג"ד בחטיבת הצנחנים הדרומית ברצועת עזה, ניצל קראוס מפיגוע תופת בצומת נצרים.

ב-2003 שימש בוועדת דוברת כמתאם מטעם משרד החינוך, ב-2007 כיהן בתפקיד מנהל התפעול הבינלאומי וסמנכ"ל פרויקט תגלית ובשנת 2009 היה חבר בצוות שמינתה ממשלת ישראל לבדיקת חיזוק הקשר בין ישראל ליהדות התפוצות.

כיהן כמנכ"ל מכון ירושלים למחקרי מדיניות, תפקיד אותו סיים ב-2016, ומשמש כחבר הוועד המנהל של מרכז מציל"ה, ועמית בתוכנית מדיניות החינוך של מרכז טאוב.

קראוס מוסמך בהצטיינות בפילוסופיה יהודית ובוגר במתמטיקה ומדעי המחשב מהאוניברסיטה העברית.

משפחתו
------

גרושתו היא אלירז בתו של הרב שאר ישוב כהן ונכדתו של הרב הנזיר. הוא אב לשישה ילדים, נשוי בשנית לארמית וחי בירושלים.

עמדותיו
-------

קראוס נמנה עם מייסדי "חוג תכלת" דתיים למען הסכם שלום (עם חבר הכנסת לשעבר אלכסנדר לובוצקי). הוא תומך במתן זכויות לאומיות לפלסטינים בתוך ארץ ישראל, ורואה בהתנהלות הפלסטינים "מאבק לחירות". לטענתו ישראל לא ניסתה מספיק להגיע להסכם שלום עם הפלסטינים ובחברה הפלסטינית מתחוללים "תהליכי השלמה והכרה עם קיומה של מדינת ישראל".

קישורים חיצוניים
----------------

* **מאיר קראוס**, ‏"שלום יבוא עם צדק", **השילוח**, 7, נובמבר 2017

הערות שוליים
------------

1. ↑  מאיר קראוס, באתר מכון ירושלים לחקר ישראל
2. 1 2 3  מאיר קראוס, הצעה להקמת מערך תכנון, מכון ראות
3. ↑  להיות ראשונים – דילמות, קשיים ושינוים במעבר לניהול עצמי בעיר ירושלים(הקישור אינו פעיל, 20.3.2020)
4. ↑  ריאיון עם מאיר קראוס על הפיגוע בצומת נצרים בשנת 1994, יוטיוב
5. ↑  חילופי מנכ״לים, חדשות המכון, מכון ירושלים
6. ↑  מאיר קראוס, באתר מציל״ה
7. ↑  מאיר קראוס. באתר מכון טאוב
8. 1 2  **מאיר קראוס**, ‏"שלום יבוא עם צדק", **השילוח**, 7, נובמבר 2017

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007584072405171
* VIAF: 775146461600927731765
* WorldCat (עם VIAF): 775146461600927731765

 |
בתנ"ך, ישנם ארבעה אישים בשם **בריעה**.

הראשון, הוא בנו השלישי של אשר ונכדם של יעקב ושל זלפה שפחת לאה. לבריעה היו שלושה אחים: ימנה, ישוי וישוה, ואחות אחת: שרח. לבריעה היו שני בנים: חבר ומלכיאל. למשפחתו של בריעה קראו משפחת הבריעי. בריעה בם אשר הוא הראשון מצאצאי יעקב שכינה את ה' מלכי. בספר הישר מסופר שאמו של בריעה נקראה הדורה, בתו של אבימאל בן עבר בן שם, והיא הייתה אשתו של אשר.

השני, הוא בנו של אפרים המוזכר רק בדברי הימים. לפי המסופר, אפרים הוליד את בריעה זמן מה לאחר שהרגו בני גת כמה מבני אפרים שירדו לקחת את מקניהם.

השלישי, הוא איש משבט בנימין, שלא ידוע מה שם אביו ובניו,

והרביעי, הוא בנו הרביעי של שמעי בן גרשון.

עקב ריבוי השם בריעה בקרב שבטי ישראל, יכול להיות שהיו קשרי נישואים בין שבטים אלו.

שם
--

בדברי הימים, השם משמש כרמז לרעה.

יש המפרשים את שמו כמו השם בדן, שפירושו בן-דן, והשם בדקר, שפירושו בן-דקר. אם כך, פירושו הוא בן ריעה, וריעה זה הוא יעקב, שה' רעה אותו.

טענה נוספת אומרת שהשם מגיע מהמילה "רעי" כלומר ידידי, והכוונה לקדוש ברוך הוא.

הערות שוליים
------------

1. ↑  ראו אנציקלופדיה מקראית כרך ב
2. ↑  ספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק י"ז
3. ↑  ספר במדבר, פרק כ"ו, פסוק מ"ה
4. 1 2 3  דעת מקרא, בראשית מו יז
5. ↑  ספר הישר (מדרש), טקסט דיגיטלי באתר ספריא
6. ↑  ספר דברי הימים א', פרק ח', פסוקים י"ג–ט"ז
7. ↑  ספר דברי הימים א', פרק כ"ג, פסוקים י'–י"א
8. ↑  ספר דברי הימים א', פרק ז', פסוק כ"ג
9. ↑  ספר בראשית, פרק מ"ח, פסוק ט"ז
**ואלס להגנת הצומח** הוא שיר מחאה שכתבה והלחינה נעמי שמר, וידוע בביצוע להקת הנח"ל.

רקע
---

את השיר ביצע לראשונה ההרכב "האחיות שמר" שהקימה נעמי שמר. ההרכב, שכלל את דליה אורן, רותי ביקל, דינה גולן ואמנה כהן, ביצע משירי שמר אך לא זכה להצלחה.

השיר התפרסם בשנת 1967, כשנכלל בתוכנית "הנחלאים באים הנחלאים באים" של להקת הנח"ל. בתוכנית זו בוצע שיר נוסף שכתבה נעמי שמר, "אילו ציפורים". בין חברי הלהקה בתוכנית זו: שולה חן, ששי קשת, שלום חנוך, מוטי פליישר ואלי מגן.

תוכן השיר
---------

השיר מדבר לכאורה על שמירת הצומח, אך בפועל עוסק בהטרדות מיניות מדבר מנקודת מבט של חיילת. היא מספרת על כך שישנם חוקים רבים להגנת פרחי הבר, אך אין שום טיפול כנגד חיילות המוטרדות מינית, תופעה שהייתה נפוצה בעת כתיבתו.

גרסות כיסוי
-----------

בין האמנים אשר ביצעו גרסת כיסוי לשיר נמנים גידי גוב ומזי כהן, הופה היי וחני נחמיאס, צילה דגן ובני אמדורסקי, שולה חן, מלי ברונשטיין, ניר פרידמן, הגרובטרון, ג'יין בורדו ואיה זהבי פייגלין (במסגרת אלבום "צו השעה"), דב גליקמן (כשיר פתיחה לסדרה "שאול") ורוני דלומי.

קישורים חיצוניים
----------------

* סרטון השיר "ואלס להגנת הצומח" באתר יוטיוב
* "ואלס להגנת הצומח" באתר בית לזמר העברי
* מילות השיר "ואלס להגנת הצומח" באתר שירונט
* מידע על ואלס להגנת הצומח בקטלוג "מרחב" של הספרייה הלאומית
* הדר בן-יהודה, "ואלס להגנת הצומח": השיר שנכתב נגד הטרדה מינית, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 23.10.2017
* שיר אחד | ואלס להגנת הצומח, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 33:56)

הערות שוליים
------------

1. ↑  ואלס להגנת הצומח, באתר האינטרנט של עופר גביש
2. ↑  "ואלס להגנת הצומח": השיר שנכתב נגד הטרדה מינית, באתר הספרנים, ‏2017-10-23
3. ↑  ואלס להגנת הצומח / נעמי שמר - שיר נגד תקיפה מינית | הספרנים, באתר הספרנים, ‏1 בספטמבר 2017
בתמונה ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר. השיר "מחר" הושר על ידי חוה אלברשטיין בטקס השקת אח"י רשף, במספנות ישראל, 19 בפברואר 1973.
**מחר** הוא שירה של המשוררת והפזמונאית נעמי שמר, אשר גם הלחינה את מילותיו. הלחן מנוגן כמארש במפגני צה"ל ובטקסים ואירועים ממלכתיים במעגל המועדים וימי הזיכרון, וכן מושר באירועים קהילתיים ובתוכניות מוזיקה. השיר הקורא לשלום וחוזה שלום, מושמע באירועים צבאיים ומדיניים כחלק מתפיסת העולם היהודית-הישראלית.

"מחר" הוא השיר הראשון באסופת שיריה של נעמי שמר "כל השירים", אשר ראתה אור לראשונה בתל אביב ב-1967.

פרקי השיר ותכניו
----------------

השיר המחורז, הכולל חמישה בתים ופזמון, זכה לביצועים רבים, מלבד של שמר, בין השאר על ידי נחמה הנדל, להקת חיל הים, להקת הנח"ל, ירדנה ארזי, חוה אלברשטיין.

נושאי השיר הם המאוויים והתקוות לחיי שלום ויצירה בארץ ישראל. השיר מתאר את בקשתם בכל תחומי החיים הציבוריים, ובהם בניית בתים לבני אדם, עליזות ושמחה, צמיחה ופריחה ומימוש הרצונות של כל בני האדם, ובמיוחד השכנת השלום המדיני בארץ ישראל ובסביבתה, עד כדי תיאור אוטופי של נטישת כלי הנשק, ברוח הפסוק בתנ"ך בספר ישעיהו על אחרית הימים: "וְכִתְּתוּ חַרְבוֹתָם לְאִתִּים וַחֲנִיתוֹתֵיהֶם לְמַזְמֵרוֹת לֹא יִשָּׂא גוֹי אֶל גּוֹי חֶרֶב וְלֹא יִלְמְדוּ עוֹד מִלְחָמָה:".

**פזמון** "מחר" מנוסח בחיוך ובשנינה, כביכול מודעת הדוברת לדמיוניות של המאוויים והתקוות, אבל אינה מוותרת עליהם כאפשרות עתידית:

"כל זה אינו משל ולא חלום  

זה נכון כאור בצהריים  

כל זה יבוא מחר אם לא היום  

ואם לא מחר אז מחרתיים"

ארגזים עם תפוזים
משחתת
**הבית הראשון** מתחיל במילים: "מחר אולי נפליגה בספינות" ובו מובעת התקווה לתנועה חופשית מחוף אילת עד החופים באפריקה, כאשר על סיפוניהן של „המשחתות הישנות", אשר תוצאנה משימוש צבאי, ותוטענה במיטב התוצרת החקלאית של מדינת ישראל אז, שמייצגם הבולט היו תפוזים.

**הבית השני** מפרט תיאור של עתיד מלא שמחה שבו מצלצלים "פעמונים" ו"ענבלים", השיר משוחח עם הפסוק בספר ישעיהו: „וְגָר זְאֵב עִם כֶּבֶשׂ וְנָמֵר עִם גְּדִי יִרְבָּץ וְעֵגֶל וּכְפִיר וּמְרִיא יַחְדָּו וְנַעַר קָטֹן נֹהֵג בָּם:", ואף מגביר את משמעיו; בפסוק התנ"כי נכתב על נער קטון שיוביל את החיות המסוכנות זו לזו, ואילו ב"מחר" מנהיג האריה את מטרות הציד לשעבר, את בהמות המרעה:

"מחר אולי בכל המשעולים  

ארי בעדר צאן ינהג."

**הבית השלישי** מתאר את הבתים הרבים שייבנו בעתיד ואת השירה שתצלצל בהם. האובדן והכאב ינוחמו בצמיחה ופריחה צבעונית חדשה:  
 "ושלל כלניות וצבעונים  

יעלו מתוך ההריסות."

**הבית הרביעי** מתאר את החלום הרחוק, כאשר ישרור שלום על פני האדמות בין בני האדם והאומות השונות; המשוררת מציגה הסבה ממעמד פקודת ה"דום" הצבאית, אל חיי הנפש ואל הרגשות במילותיה:

"מחר כשהצבא יפשוט מדיו   

ליבנו יעבור לדום"
ובהמשכו מתארות המילים את הגשמת רצונו של כל אדם במו ידיו:

"אחר כל איש יבנה בשתי ידיו   

את מה שהוא חלם היום."

קישורים חיצוניים
----------------

* "מחר" באתר בית לזמר העברי
* מילות השיר "מחר" באתר שירונט
* אורי הייטנר, ההמנון השני - ירושלים של זהב (על "מחר")(הקישור אינו פעיל)

הערות שוליים
------------

1. ↑  ספר ישעיהו, פרק ב', פסוק ד'.
2. ↑  ספר ישעיהו, פרק י"א, פסוק ו'.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LCCN: n2014048044
* VIAF: 309829062
* WorldCat (עם VIAF): 309829062

 |
**דרגוליוב אוידניץ'** (בסרבית: **Драгољуб Ојданић**‏; 1 ביוני 1941 - 6 בספטמבר 2020) היה גנרל סרבי, אשר שימש כראש המטה הכללי של צבא סרביה ומונטנגרו בין השנים 1998-2000

ביוגרפיה
--------

אוידניץ' נולד ב-1 ביוני 1941 בכפר רבני. אביו לחם עם הפרטיזנים של טיטו במלחמת העולם השנייה ולאחר מכן היה בכיר במיליציה המקומית. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, הוא למד בבית ספר לחי"ר בסרייבו. לאחר מכן למד באקדמיה הצבאית בבלגרד עד 1964, ואז החל לשרת בצבא יוגוסלביה. לאחר מכן למד בבתי ספר צבאיים מתקדמים. הוא שימש כמפקד הבריגדה הפרולטרית ה-549, כסגן מפקד הארמייה ה-1 וכראש מחלקת המבצעים במטה הכללי.

ב-1992 הוא מונה למפקד קורפוס אוז'יצ'ה ולחם עמו במלחמת בוסניה. בין 1993-1994 הוא שימש כראש מטה הארמייה ה-1. ב-1996 הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי. ב-26 בנובמבר 1998 הוא מונה לרמטכ"ל החדש. הוא פיקד על הצבא היוגוסלבי במהלך הפצצות נאט"ו על יוגוסלביה. ב-15 בפברואר 2000 הוא מונה באופן זמני לשר ההגנה. הוא כיהן בתפקיד עד 4 בנובמבר של אותה שנה.

ב-25 באפריל 2002, הוסגר אוידניץ' לידי בית הדין הבין-לאומי בהאג באשמת פשעי מלחמה. בפברואר 2009 הוא נידון ל-15 שנות מאסר על פשעי מלחמה בקוסובו ובבוסניה. הוא שוחרר ב-29 באוגוסט 2013 לאחר שריצה שני שליש מעונשו. הוא נפטר בבלגרד ב-6 בספטמבר 2020.

קישורים חיצוניים
----------------

* דרגוליוב אוידניץ' באתר בית הדין בהאג

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1125061502
* LCCN: n2018035858
* VIAF: 5281148705713537080007
* WorldCat: lccn-n2018035858

 |
הלוח עם מילות השיר בגן בשדרות רוטשילד
**עיר לבנה** הוא שיר של הפזמונאית הישראלית נעמי שמר אודות העיר תל אביב.

שמר כתבה את מילות השיר והלחינה אותן ב-1958. לוליק הקליט את השיר ב-1959, לסרט התיעודי של אדם גרינברג על יובל לעיר תל אביב. בהמשך הקליטו את השיר אמנים רבים נוספים, ובהם שלומית אהרון, אריק איינשטיין ושלמה ארצי. בלקט השירים של נעמי שמר שכותרו "כל השירים" וראה אור ב-1967 נקרא השיר "העיר הלבנה".

שמו של השיר בא מתיאורה המקובל של העיר תל אביב כ"עיר לבנה" כבר בראשיתה. בשיר מתוארת העיר כנוצרת מ"קצף גל ועננה". אולם, עם שחר, תל אביב שטופת האור הופכת לעיר גדולה העוסקת במסחר ובמשא ובמתן. לסיום מתאר השיר את רדת הערב על תל אביב, שעודנה מוארת וסואנת. לבסוף, עם ליל הופכת תל אביב ל"ארמון ענק אפל".

שמו של השיר ותכניו היו השראה לשמן של חגיגות אשר ציינו שנה להכרזת העיר הלבנה בתל אביב כאתר מורשת עולמית. החגיגות החלו בגילויו של לוח ועליו מילות השיר. הלוח קבוע מאז שנת 2005 בגן בשדרות רוטשילד 98.

בהתאם למופיע באתר אקו"מ קיימות נכון ליולי 2023 49 גרסאות, בין היתר של שמעון בר, אריק איינשטיין, שלמה ארצי והלנה הנדל.

קישורים חיצוניים
----------------

* מידע על היצירה "עיר לבנה" באתר מיוזיק בריינז
* "עיר לבנה" באתר בית לזמר העברי
* אודות השיר באתר מט"ח, כולל מילותיו
* על אודות השיר, מילים וביצועים באתר הספרייה הלאומית
* כתב היד של השיר, סריקה באתר הספרייה הלאומית, ארכיון נעמי שמר

הערות שוליים
------------

1. ↑  דודי פטימר, "לוליק והגיטרה שלו" – סיפורו של לוליק לוי, באתר דודיפדיה – פרויקט שימור המוזיקה הישראלית של דודי פטימר

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* MusicBrainz work: 81599bf9-2ccc-4779-a555-76816d656285

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק בספר מאת הווארד פאסט. אם התכוונתם לנאום שנשא שמואל גונן (גורודיש) לאחר מלחמת ששת הימים, ראו אחי גיבורי התהילה (נאום).

הצגת המחזה "אחי גיבורי התהילה" בקיבוץ שריד, 1951
**אחי גיבורי התהילה** (באנגלית: **My Glorious Brothers**) הוא ספר מאת הסופר היהודי-אמריקני הווארד פאסט, שפורסם בשנת 1948.

עלילת הספר
----------

הספר מספר על מרד החשמונאים מנקודת מבטו של שמעון הנשיא. העלילה מתרחשת בימים שקדמו למרד ובמהלכו ועל רקע הקרבות. גיבורי העלילה הם החשמונאים ובפרט שמעון החשמונאי, אחיו של יהודה המכבי. מלבד הפרטים ההיסטוריים הוסיף הסופר לעלילה מתיחות אישית בין החשמונאים.

מתכונתו של הספר הוא כמגילה אוטוביוגרפית אותה רושם שמעון, על עצמו ועל אחיו גיבורי המרד, ומוסרה לציר הסנאט הרומי לנטולוס סילאנוס שמגיע לארמונו בירושלים על מנת ללמוד על ארץ ישראל ועל העם היהודי היושב בה עבור הסנאט. בסוף הספר מופיע המכתב שכותב לנטולוס סילאנוס לסנאט, המתאר את מפגשו עם "הטיפוס היהודי" ועם שמעון הנשיא ואשתו בפרט. חלק זה עוסק בהשוואות בין התרבות הרומית לבין התרבות היהודית, ובייחוד בתפיסה היהודית בדבר החופש, הנגזרת מזיכרון יציאת מצרים, זיכרון השיעבוד וחוקי העבדות המתקדמים שהנהיגה החברה היהודית, שייצרו חברה שכלתנית שלא התבססה על מעמד עבדים רחב כבשאר התרבויות הקדומות ותרבות רומי בפרט.

הספר העוסק בעצמאות היהודים פורסם בשנת 1948, בעיצומה של מלחמת העצמאות. הוא מוקדש "לאשר הם שם, יהודים ולא יהודים, שחירפו נפשם באותו מאבק עתיק-יומין ובלתי-נשלם על חירות האדם וכבודו".

פרסום הספר יצר חילוקי דעות בין פאסט למפלגה הקומוניסטית בה היה חבר, שלא ראתה את השאיפות הלאומיות הציוניות בעין יפה.

הספר תורגם על ידי רות לבנית ויצא בהוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, ספרית פועלים וזכה לפופולריות רבה בארץ. ב-1953, בחגיגות יובל 25 שנה לגבעת ברנר, הספר הומחז והוצג בהצגת ענק. שנתיים קודם לכן הוא הוצג בקיבוץ שריד (אז תורגם על ידי שולמית בתדורי ומרדכי אמיתי והלחין אורי גבעון).

שם הספר היווה השראה לשמואל גונן, שבתום הקרבות במלחמת ששת הימים, התפרסם בזכות נאומו שכונה "אחי גיבורי התהילה". בעקבות מלחמת יום הכיפורים כתב דודו ברק את השיר "אחי גיבורי התהילה" על בני מתתיהו החשמונאי, שבוצע על ידי הזמרת אילנית. בנאום הניצחון של מנחם בבגין לאחר הבחירות ב-1977, הודה לחבריו מהמחתרת האצ"ל והלח"י אותם כינה גם כן "אחי גיבורי התהילה".

קישורים חיצוניים
----------------

* הווארד פאסט, אחי גיבורי התהילה. תסכית בעברית (מעבד ובמאי: מיכאל אוהד). הקלטת שידור רדיו מתוך אוסף תקליטי קול ישראל באתר הספרייה הלאומית
* ביקורת על הספר
* ההצגה בגבעת ברנר (אורכב 27.12.2004 בארכיון Wayback Machine)
* אלי אשד, כולם היו אחי גיבורי התהילה
* קשת שולה, ‏עידן התמימות: הצגת 'אחי גיבורי התהילה' בקיבוץ גבעת-ברנר, ספטמבר 1953, **ישראל** 1, אביב תשס"ב, 2002
* אחי גיבורי התהילה, באתר OCLC (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  גל פרל פינקל, ‏בחנוכה הזה כדאי לזכור שאסטרטגיית "עם לבדד ישכון" אינה רלוונטית, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 30 בדצמבר 2016.