recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**פוגלוי** (בפארואזית: **Fugloy**) הוא המזרחי באיי פארו. הוא מאוכלס מאז תקופת הוויקינגים, וצורתו בצורת לב עם גבעה מרכזית וצוקים גבוהים בצד המזרחי והמזרחי.

משמעות השם
----------

שמו, "אי הציפורים" בפארואזית, ניתן לו עקב המספר הגדול של הציפורים המקננות בצוקי האי.

גאוגרפיה
--------

באי שלושה הרים: מיקלה (420 מטרים), קלובין (620 מטרים) ונורד'ברג (549 מטרים). צוקי אייסטלי הנמצאים במזרח האי, מתנשאים לגובה של 448 מטרים ומהווים אתר קינון לציפורים רבות.

### יישובים

באי שני יישובים - קירקיה בדרום האי והאטארויק במזרחו.

בתחילת המאה העשרים התגוררו בפוגלוי כ -300 איש, אך זה היה בשיאו. אורח חייהם של התושבים לא השתנה לפני יותר מחמישים שנה, ולכן אנשים רבים עזבו. כתוצאה מכך חיים רק 30 אנשים בכל חטארוויק וקירקיה. אלה למעשה שני הכפרים היחידים שנמצאים בפוגלוי וחקלאות היא עדיין מקור ההכנסה העיקרי. בחטרוויק ישנם חמש חוות, בקירקיה יש רק שתיים והם מנהלים בסך הכל כ 800 כבשים, בעיקר לייצור צמר.

מיתולוגיה
---------

האי קשור למיתולוגיה הפרואזית ולסיפור על ה"פלוקסמן" (floksmenn) - קבוצה בדלנית שהתגוררה בהאטארויק שכללה את הוגני נב (Høgni Nev) רוגבי סקל (Rógvi Skel) הלודן אולבסון (Hálvdan Úlvsson) ואת תושב הכפר קירקיה הסמוך - סיורד'ור ויד' קלינגארא (Sjúrður við Kellingará), שנהגו לשדוד את האיים הסמוכים ושלטו בחלקם הצפוני של איי פארו. לבסוף הם נתפסו על ידי הממשלה הדנית שישבה בטורסהאבן ונידונו למוות. סיורד'ור קיבל חנינה בשל היותו ההגיוני יותר מבין השודדים אולם מצפונו הציק לו בשל מעשיו והוא ביקש להיות מוצא להורג עם השלושה האחרים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פוגלוי** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של פוגלוי
* תצלומי אוויר של האי (אורכב 05.10.2006 בארכיון Wayback Machine)

הערות שוליים
------------

1. ↑  nomadic.org, Fugloy
The "last" of the Faroe Islands!

| איי פארו |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| אסטורוי • בורד'וי • הסטור • ואוגר • ויד'וי • פוגלוי • קאלסוי • קולטור • קונוי • ליטלה דימון • מייקינס • נולסוי • סאנדוי • סוד'ורוי • סוינוי • סטורה דימון • סטריימוי • סקובוי | מפת איי פארו |

 |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* VIAF: 240953271
* WorldCat (עם VIAF): 240953271

 |
**סלבה קורילוב** (ברוסית: **Станислав Васильевич Курилов**, סטניסלב וסילייביץ' קורילוב; 17 ביולי 1936 – 29 בינואר 1998) היה מדען ואוקיינוגרף. נולד בברית המועצות שירת כצוללן בצבא הרוסי, הגיש מספר בקשות לצאת למסעות מחקר בעולם וסורב. בדצמבר 1974 קפץ מאניית "ברית המועצות" במהלך שיט תענוגות, ליד חופי הפיליפינים שחה ונסחף כ-90 קילומטרים במים ואחרי כשלשה ימים בים נפלט לחוף באי סיארגו שבמחוז סוריגאו בפיליפינים. הוא ככל הנראה האדם היחיד שנמלט ממסך הברזל בשחייה. ב-1985 עלה לישראל ועבד בחיפה במכון לחקר ימים ואגמים. בגיל 61, מת במהלך צלילה בכנרת במסגרת עבודתו.

קורות חייו
----------

נולד בוולדיקווקז שבצפון אוסטיה. בנעוריו מתה אמו והוא הושפע מספרי הרפתקאות וחלם על הים, שירת כשנתיים בצבא הרוסי כצוללן ביחידה מובחרת, נישא והוליד ילד. לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד בלנינגרד אוקיינוגרפיה והצטרף לקבוצה בהדרכת אנטולי מאייר שעסקה בצלילה מחקרית. השלטונות בברית המועצות לא איפשרו למאייר וחבורתו לצאת למסעות מחקר בעולם מאחר שלא סמכו על נאמנותם - הם חיו באורח חיים מתירני ושוחחו באנגלית ביניהם. קורילוב עצמו היה גם חובב יוגה מושבע ואיתגר את גופו בצומות ובתרגילי נשימה רבים ובכל מיני סוגים של אתגרים פיזיים כדי לחשלו. 

ב-1974 גמלה בליבו ההחלטה להימלט מברית המועצות. הוא הצטרף לאניית ענק לשיט תענוגות ברחבי העולם, אף על פי שקברניטי הספינה מנעו מהנוסעים את הידיעה היכן הם נמצאים, קורילוב התגנב לחדר המפות ובסיוע מניווט הכוכבים ידע היכן הם ממוקמים. כשהגיעה הספינה לקרבת חופי הפיליפינים הוא קפץ בחשאי מגובה 14 מטר, כשהוא מצויד בסנפירים שנורקל ומעט בגדים, והחל לשחות לכיוון החוף. זרמי מים חזקים סחפו אותו ולאחר שלושה לילות ושני ימים עלה לחופי הפיליפינים. סיפורו התפרסם במערב ועורר כותרות ברחבי העולם. ברית המועצות דנה אותו בהיעדרו לעשר שנות מאסר. מהפיליפינים גורש לקנדה וערך מספר מסעות מחקריים ברחבי העולם.

ב-1986 היגר לישראל, התחתן עם לנה גנדלב שעבדה ברשות השידור, ועבד במכון לחקר ימים ואגמים. במהלך צלילה בכנרת לעומק של 23 מטר בעין שבע, חש מצוקה ואותת לשותפו, ואף נמשה מהמים, אך מת בדרכו לבית החולים. קורילוב נקבר בבית הקברות הבינלאומי של האגודה המשיחית השליחית. על מצבתו ציירה רעייתו ספינה השטה על גלי האוקיינוס.

כתביו
-----

כתביו וזכרונותיו פורסמו במספר גרסאות. הם עובדו לספרו "לבד באוקיינוס" (Один в океане) שפורסם ברוסיה ב-2004.
הספר בעברית, שכותרתו "לבד באוקיינוס: שלוש יממות בלב ים בדרך אל החופש", ראה אור ב-2009 בהוצאת מעריב. גל קוסטוריצה עיבדה מחדש את כתביו וזכרונותיו של קורילוב לכדי ספר.. עוד קודם לכן, ב-2003, פורסם בעברית סיפורו "המסע" באסופה "רוחות הרפאים של ישראל: מבחר סיפורים של סופרים ישראלים הכותבים ברוסית 1970–2000".

קישורים חיצוניים
----------------

* נרי ליבנה, המדען סלבה קורילוב נמלט מברית המועצות בשחייה. 23 שנה אח"כ הוא טבע בכנרת, באתר הארץ, 13 בפברואר 2009
* סלבה קורילוב, סרטון באתר יוטיוב – שיחה עם רם עברון
* סלבה קורילוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  דף הספר באתר טקסט;
 דף מתוך הפרק הראשון
2. ↑  רוחות הרפאים של ישראל, באתר ynet, 29 בינואר 2003

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007463164405171
* GND: 1056132779
* ISNI: 0000 0004 0147 4160
* LCCN: n2006055493
* NKC: js2006312241
* VIAF: 26493535
* WorldCat: lccn-n2006055493

 |
**גסטרקטומיה** או **כריתת קיבה** (באנגלית: **Gastrectomy**) היא קטיעה חלקית או שלמה של הקיבה.

רקע
---

כריתת קיבה מתבצעת בעת שישנו כיב מדמם דימום עז, או כשהכיב אינו מחלים על-אף טיפול תרופתי. כריתת קיבה מבוצעת לרוב בחולי סרטן בקיבה או בבעלי גידולים שפירים בקיבה. בלי קיבה לא ניתן לאכול שלוש ארוחות עיקריות ושלוש ארוחות ביניים ביממה. לפיכך, אם כן, ברוב המקרים העדרה של הקיבה מאלץ את האדם להסתגל לתפריט בו הוא ניזון מארוחות ביניים בלבד, המכילות כמות מצומצמת של מזון (כגון כריך), בתדירות של פעם בשלוש שעות. במהלך הניתוח כורתים את החלק הנגוע של הקיבה, בין אם בכריתה חלקית ובין אם בכריתה מלאה. טרם הניתוח נדרש לרוקן את הקיבה על ידי שאיבה באמצעות צינורית, אשר מוחדרת דרך האף, עוברת בוושט ומשם ממשיכה לקיבה. במהלך הניתוח מבוצע חיתוך של הבטן העליונה, על מנת לקבל גישה לביצוע כריתה חלקית של החלק הנגוע. לאחר הכריתה מבוצע חיבור גדם הקיבה לפיתול המעי הדק או לתריסריון. מקום בו מבוצעת כריתה מלאה, תופרים בזהירות את גדם הוושט לפיתול המעי הדק ויוצרים צינור רצוף למעבר המזון. מאז שפותחה שיטת הלפרוסקופיה, נהוג כיום, במקרים מסוימים, לכרות את הקיבה בלפרוסקופיה.

החלמה
-----

בתקופת ההחלמה מחובר המטופל למכשיר הזנה מלאכותית. כמו כן, מוחדרים לגופו נקז או שניים לניקוז נוזלים שהצטברו במהלך כריתת הקיבה. בתוך 5 ימים עד כשבוע מיום הניתוח יכול המטופל לאכול ולשתות כבשגרה. משך האשפוז הדרוש הוא בדרך כלל כשבוע וחצי או מעט למעלה מכך. עם זאת, ייתכן משך אשפוז ארוך יותר במצבים בהם מופיעים סיבוכים למיניהם. במהלך תקופת ההחלמה, בהנחיית פיזיותרפיסט, מבצע המטופל תרגילי נשימה. כמו כן נעזר המטופל בדיאטנית על מנת להסתגל לשגרת החיים החדשה מבחינת עיכול המזון. תופעות לוואי נפוצות לאחר הניתוח הן בחילות וושלשולים, אותן ניתן למנוע או לצמצם באמצעות תרופות. מרבית המטופלים יכולים לשוב לשגרה תוך חודש עד חודשיים. לאחר כריתת קיבה קיימת שגרת מעקב בה נהוג לבצע בדיקות דם. לעיתים נהוג להוסיף ויטמינים לתזונת המטופל.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **גסטרקטומיה** בוויקישיתוף
* גסטרקטומיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

  


|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LNB: 000281862

 |

**הבהרה:** המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
הבקעת גול הולנדי נגד נבחרת ברזיל בגביע העולם בכדורגל ב-1974
**כדורגל טוטאלי** (באנגלית: **Total football**) הוא מערך כדורגל שהומצא בהולנד בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי מאמן הכדורגל ההולנדי רינוס מיכלס. שיטת משחק זו עיצבה את דמותה של נבחרת הולנד באותן שנים, שהעפילה פעמיים רצופות לגמר גביע העולם ב-1974 וב-1978.

עיקרי השיטה
-----------

עיקר שיטת הכדורגל הטוטאלי הוא רוטציה בין שחקנים ומעבר בין עמדות. כאשר שחקן אחד יוצא מהעמדה שלו באופן ספונטני או קבוע מראש, שחקן מעמדה אחרת, שניתן "לוותר" עליה באותן דקות במשחק, עובר לעמדה של השחקן שעזב את העמדה.
שיטת כדורגל זו מאוד מחושבת ומצריכה תשומת לב רבה מצד השחקנים והמאמן. שיטה זו נועדה לאפשר כדורגל חופשי אך בטוח, לבלבל את הקבוצה היריבה ולסייע במשחק קבוצתי יותר.
שיטת המשחק הזו מעט קשה להסתגלות אצל רוב השחקנים, ולכן מאמנים נוטים שלא להכניס אותה לגמרי למשחק. למרות זאת, באיטליה נראים היסודות של שיטת המשחק הזו, כאשר יש גיבוי בין השחקנים.

דוגמה למערך כדורגל טוטאלי
-------------------------

דוגמה למערך כדורגל טוטאלי
במערך המתואר כאן, המגינים-קשרים נוטים לעלות, כאשר שניים מהבלמים (בדרך כלל אלה שבצדדים) מגבים אותם בתפקידיהם. כאשר אחד משחקני הכנף (קשר-חלוץ) עובר למרכז או מתקדם ומשאיר את הקישור הימני פרוץ, אחד מהמגינים-קשרים מכסה את האזור. כאשר אחד מהקשרים האחוריים עולה, בלם אחד (בדרך כלל המרכזי) משמש כקשר אחורי. לעיתים רחוקות יותר, אחד הקשרים האחוריים עובר לאגף והחלוץ מתחלף עם אחד מהקשרים-חלוצים שבצדדים או שנוצר מצב שבו יש רוטציה בין הקשרים האחוריים לשחקני הכנף האחוריים.

שיטת הכדורגל הטוטאלי מסייעת לשחקנים להתפתח גם בעמדות לא שלהם, ולכן נראים כדורגלנים הולנדים רבים שמשחקים במספר עמדות (אריין רובן, יוהאן קרויף, אדגר דווידס, פיליפ קוקו).

ראו גם
------

* נבחרת הולנד בכדורגל
* עמדות כדורגל
* מערך (כדורגל)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טוטאל פוטבול** בוויקישיתוף
* מאמר (אורכב 10.05.2012 בארכיון Wayback Machine) על שיטת הכדורגל הטוטאלי של אייאקס אמסטרדם ב-1970 מתוך Expert Football.com (באנגלית)
* מאמר מקיף על שיטת הכדורגל הטוטאלי (באנגלית)
**במערב אין כל חדש** (באנגלית: **All Quiet on the Western Front**) הוא סרט טלוויזיה מ-1979 בבימויו של דלברט מאן, אשר זכה בפרס גלובוס הזהב. 

הסרט מבוסס על הספר "במערב אין כל חדש" שנכתב ב-1929, על ידי הסופר הגרמני אריך מריה רמרק ומתאר את חוויותיו של חייל גרמני במלחמת העולם הראשונה. זהו הסרט השני בעקבות הספר, לאחר שב-1930 הופק סרט קולנוע באותו השם. סרט נוסף באותו השם יצא בשנת 2022.

עלילה
-----

הסרט עוקב אחר פול באומר, שבזמן מלחמת העולם הראשונה מתגייס לצבא הגרמני הקיסרי עם רבים מחבריו בתיכון, לאחר נאום פטריוטי על ידי המורה שלהם (דונלד פלזנס) על תפארתה ועליונותה של התרבות הגרמנית. לאחר ששרדו מחנה אימונים תחת רב"ט הימלסטוס האכזרי (איאן הולם), הצעירים עולים על רכבת צבאית בדרכם לחזית. באותו הרגע, הם מבחינים ברכבת אחרת שהגיעה לעיר עמוסה בחיילים פצועים חוזרים, שנשאו על גבי אלונקות. כשהגיעו לחזית, הם ממוקמים תחת פיקוחו של סטניסלב "קאט" קאטזינסקי (ארנסט בורגנין). קאט מלמד אותם איך להסתוות הכי טוב, איך למצוא מזון נוסף, וכישורי הישרדות אחרים.

בתחילה, הצבאות הצרפתיים והגרמנים תוקפים אחד את השני על 100 מטרים על אדמת טרשים וזרועת גופות. אחד מחבריו הטובים של פול, פרנץ, נפצע ומת בבית החולים הצבאי. פול חוזר לתעלות עם חייליו, הנסערים לאחר מותו של פרנץ.

כאשר חייל צרפתי נופל לתוך מכתש, פול אורב לו ופוצע אותו בבטנו. לאחר מכן, הוא נאלץ לבלות איתו לילה. פול מנסה לחבוש את פצעיו של החייל הגוסס, אך הוא מת. פול בורח מהמכתש עם רגשות אשם. חבר נוסף של פול נפצע מגז רעיל, וקאט גואל אותו מייסוריו לאחר סבל רב מאוד.

כאשר פול והגדוד שלו חוזרים לעיירה צרפתית לשבוע מנוחה, הם רואים את המתגייסים החדשים הצעירים מהם. לשמחתם, המנהיג של מגויסים החדשים אלה הוא הקצין שאימן אותם, הימלסטוס. כאשר הימלסטוס מנסה לגרום להם לציית לו, הם לא נשמעים לו. 

למרות שבשלב מסוים פול ושניים מחבריו חווים את הניסיון המיני הראשון שלהם עם כמה נערות צרפתיות מהעיירה, רוב החוויות של החיילים אינן חיוביות. לאט לאט, כמעט כל חבריו של פול מספסל הלימודים מתים בדרך כזו או אחרת. בשלב זה הקייזר הגרמני וילהלם השני, מגיע לחזית ומעניק למספר חיילים (ביניהם הימלסטוס) עיטורים וצל"שים.

לאחר מכן, האזור מופצץ ואחד מחבריו הטובים של פול נהרג ועוד רבים נפצעים. גם פול נפצע ומקבל חופשה הביתה, שם הוא מזדעזע מהניתוק שבין המבוגרים שבעורף לבין סבל הצעירים שבחזית. בנוסף, הוא מגלה כי אמו (פטרישה ניל) גוססת מסרטן. כשהוא פוגש אותה, פול בוחר לשקר ואומר לה שאינו סובל. רגע לפני סוף הסרט, פול חוזר לחזית ושומע כי קאט נפצע. הוא סוחב אותו לבית החולים הצבאי ושם קאט נפטר. 

בסוף הסרט, מספר שבועות לפני סוף המלחמה, פול כותב מכתב לחברו היחיד מהכיתה (אשר איבד את אחד מגפותיו במלחמה). פול רואה ציפור ומתחיל לשרטט אותה. הציפור עפה במעט, ופול קם בשביל לראות לאן היא עפה. ברגע זה פול נורה על ידי צלף בודד ונהרג במקום.

קישורים חיצוניים
----------------

* "במערב אין כל חדש", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "במערב אין כל חדש", באתר נטפליקס
* "במערב אין כל חדש", באתר AllMovie (באנגלית)
* "במערב אין כל חדש", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)
* "במערב אין כל חדש", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BNE: XX3568152
* GND: 1278508392
* LCCN: no99060976
* VIAF: 180867062
* WorldCat (עם VIAF): 180867062

 |
**סטיבן טומלין** (באנגלית: **Stephen Tomlin**‏; 2 במרץ 1901 – 5 בינואר 1937) היה אמן בריטי, המזוהה עם קבוצת בלומסברי.

חיים
----

סטיבן טומלין (ימין) ודורה קרינגטון (שמאל), 1920
טומלין למד לימודים קלאסיים בניו קולג' באוקספורד מינואר 1919. עם זאת, הוא סבל מהתמוטטות עצבים בעקבות מותו של סטודנט עמית ועזב לאחר שנתיים. לאחר מכן הוא הפך לתלמידו של פרנק דובסון ובהמשך המשיך בקריירה כפסל דיוקנאות.

טומלין היה דו מיני והיו לו קשרים עם מספר חברים מקבוצת בלומסברי כולל הנרייטה בינגהם ודורה קרינגטון. בשנת 1927 נישא לג'וליה סטרייצ'י, אחייניתו של ליטון סטרייצ'י. היחסים שלו עם גברים פחות ברורים, כנראה בגלל הצורך בהסתרת מערכות יחסים הומוסקסואליות שהיו אז לא חוקיות בבריטניה במסגרת החוק הפלילי.

אחד החברים של טומלין, המכונה 'H', ניהל גם קשר עם האמן דאנקן גרנט. 'H' עבד במחלקת וילונות בחנות הכלבו של האחים ג'ונס. כאשר הוא וטומלין ביקרו אצל ליטון סטרייצ'י בשנות השלושים, 'H' היה חייב להתגורר בבניין עם המשרתים.

טומלין הקים את מועדון האוכל "קראניום" יחד עם דייוויד גארנט, חבר נוסף בקבוצת בלומסברי; המועדון התכנס מדי חודש כדי להחליף רעיונות.

עבודתו המפורסמת היא פסל הראש של וירג'יניה וולף בכיכר טוויסטוק בלונדון.

טומלין נפטר בשנת 1937 בבית החולים המלכותי ויקטוריה, בוסקומב, המפשייר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סטיבן טומלין** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Stephen Tomlin : Biography, Spartacus Educational
2. ↑  "Good Stories of Bad Bloomsbury Behaviour", www.spectator.co.uk
3. ↑  Duncan Grant and Queer Bloomsbury, Charleston Trust, ‏2011-01-13 (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1220729582
* ISNI: 0000 0000 8273 6062
* LCCN: nb2009004411
* RKD: 425392
* ULAN: 500196194
* VIAF: 78896476
* WorldCat: lccn-nb2009004411

 |
**אצטדיון מטרופוליטנו דה טצ'ו** (בספרדית: **Estadio Metropolitano de Techo**) הידוע גם בשם טצ'ו, הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר בוגוטה, בירת קולומביה. הוא משמש כאצטדיון הביתי של קבוצות לה אקידד, בוגוטה פוטבול קלוב וטיגרס פוטבול קלוב.

בשנת 2015 רשם האצטדיון שיא עולמי בכך ששוחקו בו הכי הרבה משחקים בשנה אחת - 93 משחקים על ידי שמונה קבוצות שונות - לה אקידד, בוגוטה פוטבול קלוב, אקספרסו רוחו, פורטלסה, פטריוטס בויאקה, אמריקה קאלי, דפורטס טולימה ובויאקה צ'יקו במסגרת הליגה הבכירה, הליגה השנייה וקופה סודאמריקנה. הממוצע היה משחק כל יומיים, וזה מבלי להחשיב את משחקי הליגה עד גיל 20, שאינם נחשבים כרשמיים.

האצטדיון נפתח בשנת 1954 וממוקם בדרומה של העיר בוגוטה בחלק הקרוי "טצ'ו". משחקי כדורגל החלו להיערך בו בעיקר בתחילת שנות ה-90, כאשר קבוצת אקדמיה פוטבול קלוב החלה לשחק בו משנת 1991 ועד 1995 במסגרת הליגה השנייה. בשנת 1994 היה חלק מהאצטדיונים שאירחו את אליפות דרום אמריקה עד גיל 23 שבה זכתה קולומביה אחרי ניצחון על אורוגוואי. כאשר העפילה לה אקידד לליגה הבכירה, היא עברה מאצטדיון האוניברסיטה למטרופוליטאנו דה טצ'ו ושיחקה שם את משחקי חצי גמר האליפות והגביע בשנים 2007 ו-2008, אבל את משחקי הגמר העבירה לאצטדיון אל קמפין מטעמי בטיחות וקיבולת. עד אז הכיל האצטדיון 3,000 מקומות בלבד. כעבור שנה שופץ האצטדיון והורחב עד לתכולה של 23,000 מקומות, אם כי עדיין חסר היציע הדרומי בשביל להגיע לכמות זו. נכון להיום יכול להכיל האצטדיון עד 10,000 צופים. כמו כן, הותקנו בו עמודי תאורה כדי שיוכל לארח גם משחקים בלילה.

גלריה
-----

* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אצטדיון מטרופוליטנו דה טצ'ו** בוויקישיתוף
**דני קרק** (נולד ב-7 במאי 1977), ידוע בשם הבמה **פילוני**, הוא פזמונאי, מלחין, מפיק מוזיקלי ומוזיקאי ישראלי.

קריירה
------

פילוני החל את דרכו ב-1995 כגיטריסט בלהקת הפאנק-היפ-הופ שב"ק ס'. ב-1997 הוציאה הלהקה את הלהיט "תתקעו בחצוצרה", יחד עם פישי הגדול, אותו כתב והלחין לצד חברי הלהקה. השיר הגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד השבועי של רשת ג'. באוגוסט של אותה שנה, יצא אלבומם השני, "בעטיפה של ממתק", שזכה במעמד "אלבום פלטינה".

לאחר פירוק הלהקה, המשיך פילוני לעבוד בשיתוף פעולה עם סולנה מוקי. ב-2001, יצא אלבום הבכורה של מוקי, "שמע ישראל", שהפיק והלחין. מהאלבום בלט השיר "מדברים על שלום", שזכה בפרס אקו"ם לשיר השנה. ב-2005, הפיק גם את אלבומו השני של מוקי, "עוקף מלמעלה".

ב-2009 הפיק את אלבומו החמישי של מוש בן ארי, "תסתכל לי בעיניים". מהאלבום, בלט השיר "סתכל לי בעיניים", שהגיע לצמרת המצעד השבועי של רשת ג'. ב-2010 הלחין את השיר "אם לא עכשיו אז מתי" למילותיו של מוקי שהיה שיר הנושא של הסרט "ז'אטם איי לאב יו טרמינל".

ב-2013 הפיק את אלבומה הרביעי של קרן פלס, "איך שהשמש תזרח". האלבום הנפיק את הסינגלים "לייק וואנקה", "כלום לא טעים", "גם אני" ו-"רק שתבואי" שזכו להצלחה רבה במצעדי הפזמונים העבריים.

ב-2014 פתח יחד עם טכנאי הסאונד והמפיק לירון שפר והמוזיקאי עמית שגיא את אולפני "Jaffa Sound Arts" שביפו העתיקה. 

ב-2015 הפיק את אלבומה החמישי של להקת הרגאיי הישראלית התקווה 6, "הכי ישראלי". באותה השנה, זכה בפרס אקו"ם על הישג השנה למעבד.

ב-2023 הפיק את אלבומה השמיני של התקווה 6, "שותפים לנצח".

קישורים חיצוניים
----------------

* רז גרוס, פילוני: "על שב"ק ס אמרו שאנחנו מרביצים לערבים", באתר ynet, 18 בספטמבר 2019
* פילוני, באתר "פזמונט"

* פילוני, באתר MusicBrainz (באנגלית)

* פילוני, בארכיון הבימה

הערות שוליים
------------

1. ↑  החברה לפיתוח יפו העתיקה, JAFFA SOUND ARTS, החברה לפיתוח יפו העתיקה, ‏יוני, 2014

| שב"ק ס' |
| --- |
| מוקי • חמי‏ • מירו • נמרוד רשף • פילוני • פלומפי B • ג'יימס • דוידי |
| אלבומי אולפן | שבק ס (1995) • בעטיפה של ממתק (1997) • הופעה בקריות 20.2.98 (1998) • כנען 2000 (2000) • בום קרנבל (2008) • פרה פרה (2012) |
| סרט תיעודי | נופל וקם בבימויו של ירון בן נון |
| אמנים והרכבים קשורים | חלוצי החלל • בויאקה • פישי הגדול • יוסי פיין • קוואמי • שחר סוויסה |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007312804405171
* MusicBrainz: f218a7c7-0f42-41be-8de9-60d1e36be98a
* VIAF: 298832754
* WorldCat (עם VIAF): 298832754

 |
**דחף מיוטי** הוא העברתו של עותק אחד של גן כלשהו לצאצאים בשיעור של למעלה מ-50%, וזאת בניגוד לצפי של העברה ממוצעת בשיעור של 50%. זה סוג של קונפליקט בין-גנומי (אנ') לפיו לוקוס אחד או יותר בתוך הגנום יתפעל את תהליך המיוזה כך שאחד או יותר מהאללים יועדפו על חשבון רעהו, וזאת ללא קשר לביטויו הפנוטיפי. 

דחף מיוטי הוא "שינוי אופן פעולתה של המיוזה, כך שגנים ספציפיים מועדפים בתהליך ההעברה לצאצא. דחף מיוטי בדרך כלל גורם להפרדה ולהעדפה של אזורים קטנים בגנום".

במחקר על ידי ג'ון דידיון, ופרננדו פארדו-מנואל דה וילנה נמצאו ראיות שגן מסוים בעכברים (r2d2 – "משיב לדחף מיוטי 2" - **r**esponder **to** meiotic **d**rive **2**) הועבר יותר מ-50% מהזמן. לפי החוק הראשון והשני של גרגור מנדל, חוק ההפרדה הגזעית וחוק המיון העצמאי (חוקי התורשה של מנדל), יש סיכוי אקראי של כל אלל להיות מועבר לצאצאים, אבל נראה שגנים "אנוכיים" מפירים חוקים אלה.

הערות שוליים
------------

1. ↑  Edward S. Buckler IV, Tara L. Phelps-Durr, Carlyn S, Keith Buckler, R. Kelly Dawe, John F. Doebley and Timothy P. Holtsford (1999). "Meiotic Drive of Chromosomal Knobs Reshaped the Maize Genome". *Genetics*. **153** (1): 415–426. PMC 1460728. PMID 10471723.`{{cite journal}}`: תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
2. ↑  "R2d2 beats Mendel: Scientists find selfish gene that breaks long-held law of inheritance". *Phys.org*. 11 בפברואר 2015. נבדק ב-9 ביוני 2016. `{{cite web}}`:  (עזרה)
**חמשת הכללים**, או **חמשת הצווים** (בפאלי: פאנצ'אסילה), הם חמישה חוקים המהווים את קוד ההתנהגות הבסיסי בבודהיזם. בודהיסטים מכל הזרמים הבודהיסטים שאינם נזירים, מקבלים על עצמם צווים אלה. 

חמשת הצווים הם:

1. הימנעות מלקיחת חיים של כל יצור (פנאטיפטה).
2. הימנעות מלקיחת דבר שלא ניתן ביודעין, לרבות דברים שנמצאו.
3. הימנעות ממיניות לא נאותה. כלל זה לפעמים מתורגם גם הימנעות ממיניות מזיקה או לא אחראית.
4. הימנעות מאמירת שקר.
5. הימנעות מנטילת חומרים משכרים המובילים לחוסר אחריות או פוגעים בתודעה.

האנשים הרגילים מבטיחים ללכת על פי צווים אלה בזמן שהם הופכים לבודהיסטים, כאשר הם "לוקחים מחסה" בשלוש אבני החן: בבודהה (מורה), בדהרמה (לימוד), ובסנגהה (קהילת הנזירים והנזירות). מתרגל שאינו נזיר הלוקח על עצמו את הצווים נקרא אופאסקה (חסיד בעל בית). 

נאמר שהבודהה חשב על חמשת הכללים מתוך חמלה, ולא מתוך רצון לשלוט בהולכים אחריו, ולכן יש לקחת אותם מתוך רצון חופשי ולא בתור צווים שמקורם בישות אלוהית. יש לראות בהם קווים מנחים לעבר חיים של הארה, ולא סתם כחוקי מוסר שנכפים מבחוץ ושיש לציית להם בכל זמן. החוקים נועדו לאפשר חיים בצוותא שתומכים בתרגול הדרך הבודהיסטית וכן לתת איזון פסיכולוגי ומניעה של קונפליקטים. 

הבודהה אמר שציות לכללים הוא מתנה של אדם לעצמו ולאחרים. הוא גם תיאר את התגמולים של הליכה אחר הכללים, ואת ההשלכות הרעות של שבירתם. 

מלבד חמשת הכללים, כל אדם יכול לקבל על עצמו דרגות גבוהות יותר של תרגול: שמונה, עשרה – או נזירות מלאה, שבה מעל מאתיים כללים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **חמשת הכללים** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Anguttara Nikaya 8.39
2. ↑  Anguttara Nikaya 8.39
3. ↑  Anguttara Nikaya 8.40
**וזרח השמש** (במקור: **The Sun Also Rises**) הוא רומן מודרניסטי מאת ארנסט המינגוויי שפורסם בשנת 1926.

עלילת הרומן
-----------

עלילת הרומן עוקבת אחר חבורת אמריקאים ואנגלים בשנות השלושים לחייהם, שהיגרו מארצם לצרפת, ומואסים באורח החיים הפריזאי. החבורה, משועממת משתייה וריקודים בבתי הקפה של פריז, יוצאת לשבוע הפייסטה בעיירה הספרדית פמפלונה. מתחת לפני השטח של המעבר האינסופי של החבורה מבר, לקפה, לעוד כוס ברנדי או ויסקי, או שיטוט בין הגדה הימנית לשמאלית, ל"אי" וחוזר חלילה, מתחת לכל אלה רוחשת החוויה שלא מדברים עליה - "ה-מלחמה", מלחמת העולם הראשונה. כל אחד (ואחת) סוחבים עמם את השפעותיה. הייצוג של אורח החיים חסר המטרה, האבוד, בגדה השמאלית של פריז בשנות ה-20 של המאה ה-20, התיאורים הריאליסטיים של מלחמות השוורים בספרד, הפכו את "וזרח השמש" ליצירה על-זמנית שהשפיעה על דורות רבים של כותבים וקוראים.

הרומן משקף את תחושותיו של הדור האבוד, שכללו אכזבה, יאוש, תלישות וניכור של צעירים משכילים, שנשאבו אל מערבולת האלימות האדירה שהביאה עמה מלחמת העולם הראשונה. דור שלם ששרד את המלחמה הגדולה אבל נשאר עם צלקות שלא היה אפשר להשכיח, לא בשתייה ולא במסע כאילו-דתי אל מחוזות של אמונה (פמפלונה היא תחנה בדרך סנטיאגו). בנוסף, ובהקשרים אלה, סוקר המינגוויי ברומן תמונות של אהבה, מוות, התחדשות וגבריות.

כתיבת הרומן ופרסומו
-------------------

המינגוויי החל לכתוב את הרומן ביום הולדתו ה-26 (21 ביולי 1925), וסיים את הטיוטה הראשונית כעבור חודשיים בלבד. הספר הוא רומן מפתח המבוסס על חוויותיו האישיות של המינגוויי, שהיה בעצמו גולה אמריקאי ועבר להתגורר עם אשתו בפריז. הדמויות בו מבוססות על אנשים אמיתיים ממעגל חבריו של המינגוויי, והעלילה עצמה מבוססת על אירועים מהמציאות. 

שנה לאחר שפורסם לראשונה בארצות הברית, הוא פורסם בבריטניה בשם "פייסטה" (Fiesta).

הספר יצא לאור בתרגום לעברית של וירה ישראלית, ב"ספריה לעם" של הוצאת עם עובד, בתשכ"ג (1962). הוצאה נוספת, בתרגומו של יואב כ"ץ, יצאה לאור בהוצאת ידיעות אחרונות ב-2006.

עיבוד לסרט
----------

ב-1957 יצא למסכים הסרט "וזרח השמש", בבימויו של הנרי קינג ובכיכובם של מיטב כוכבי הוליווד באותן שנים: טיירון פאואר, אווה גרדנר, מל פרר וארול פלין.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **וזרח השמש** בוויקישיתוף
* משה שמיר, שקיעה בעמק השמש... מעריב, 7 ביולי 1961
* משה דור, גבר בגברים, מעריב, 8 בנובמבר 1985
* בנג'מין שול The Wall Street Journal, ‏איזו יצירת המופת גילתה לעולם את אחד הסופרים החשובים במאה ה-20?, באתר גלובס, 16 במרץ 2023
* וזרח השמש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007588284505171
* BNE: XX3383582
* BnF: cb11968353f (data)
* GND: 4254325-3
* LCCN: n79107249
* NLA: 35186482
* NSK: 000377395
* SUDOC: 027696618
* VIAF: 177420720
* WorldCat (עם VIAF): 177420720

 |
**ישראל** ("ישראליק") **גלעדי**, (קלראשי, בסרביה, 1886 – 2 באוקטובר 1918) היה חלוץ מאנשי העלייה השנייה, יקינטון ממייסדי  ארגון בר גיורא, ממנהיגי השומר וממקימי כפר בר גיורא. לאחר מותו בגיל 32, שונה שם היישוב ונקרא על שמו "כפר גלעדי".

ביוגרפיה
--------

ישראל גלעדי עם רעייתו קיילה ובניו
קברו של ישראל גלעדי בחלקת השומר בבית הקברות של כפר גלעדי
רחוב על שמו, בשכונת תלפיות בירושלים
נולד בשם ישראל בוטרברוט למשפחה יהודית מסורתית ולמד בתלמוד תורה. כבר בגיל צעיר הצטרף לתנועת פועלי ציון. בשנת 1903 השתתף בפעילות של ארגון להגנה עצמית של יהודים ובשנת 1905 עלה לארץ ישראל ושינה את שמו ל"גלעדי". עבד במושבות השומרון (זכרון יעקב והסביבה) ובגליל. נשא לאשה את קיילה לבית בקר, אחותם הבכירה של נשות "השומר" ציפורה זייד ואסתר קוזלובסקי.

היה מבין מייסדי ארגון השמירה העברי הראשון בארץ ישראל, ארגון בר גיורא בסג'רה בשנת 1907. היה מבין מייסדי הקולקטיב הראשון להתיישבות פועלים, מראשוני ארגון השומר (וממלא מקומו של ישראל שוחט, מפקד הארגון) ומראשי הסתדרות הפועלים החקלאיים בגליל.

גלעדי היה איש מעשה ולא כתב את משנתו, אך מעדויות ניתן ללמוד שהיה מורה הדרך המצפוני של ארגון השומר. הוא הטיף לחברי הארגון ליטול חלק בהתיישבות באזורי הספר ובכיבוש העבודה והציב דרישות מוסריות גבוהות לצורך התקבלות חברים לארגון השומר. חלומו היה הקמת כפרי שומרים בגבולות הארץ, בהם תשתלב השמירה בעבודת האדמה, והחברים יגנו על הגבול.

במלחמת העולם הראשונה ניסה לעלות עם קבוצה להתיישבות בתל עדשים, אך סכסוכים אילצו אותו ואת חבריו לעזוב. עקב כך עזבו גם את "השומר" ועברו למסחה, שם קיבלו את השמירה ובאוקטובר 1916 עלו לשמירה במטולה ובמקביל הקימו כפר בסמוך, כפר "בר גיורא". המשטר הטורקי חשד באנשי הכפר שהם מסייעים לארגון החשאי ניל"י ובאוקטובר 1917 נהרס הכפר וגלעדי וחלק מחבריו נאסרו לתקופה קצרה. עם שחרורם הקימו מחדש את הכפר. באותה תקופה יושבו הסכסוכים בינו ובין אנשי השומר והוא חזר להנהגת הארגון, תוך שפרש ממפלגת "פועלי ציון".

בדרכו לקבוצת כנרת לאספה של הסתדרות פועלי הגליל, חלה בשפעת ספרדית ומת.

לקיילה וישראל נולדו חמישה ילדים, רק שניים מתוכם - הדסה ונחמן, שרדו את תנאי החיים הקשים, שלושת האחרים, גדעון, דב ודוגל, נפטרו בילדותם. בנו הצעיר של נחמן, אביהוא, נהרג במלחמת יום הכיפורים (הותיר אחריו אישה וילדה).

הנצחה
-----

לאחר מותו שונה שמו של כפר בר גיורא לכפר גלעדי. על שמו נקראים גם רחוב גלעדי בשכונת תלפיות בירושלים ורחוב ישראל גלעדי באשדוד.

לקריאה נוספת
------------

* "השומר", מזכרונות ישראל גלעדי, תרס"ז–תרע"ד (1907–1914), בתוך: אברהם יערי, **זכרונות ארץ ישראל**, חלק שני, פרק פא, עמ' 822–833.
* יצחק בן-צבי (עורך), **ספר השומר - דברי חברים**, תל אביב: הוצאת דביר

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ישראל גלעדי** בוויקישיתוף
* דוד תדהר (עורך), "ישראל גלעדי (בוטלברויט)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יד (1965), עמ' 4547
* השומר באצבע הגליל מאת פרופ' יעקב גולדשטיין באתר מטח
* ישראל גלעדי, באתר תנועת העבודה הישראלית
* סרט תעוד של כפר גלעדי משנות ה-30

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987011472070105171
* VIAF: 941166237088296380000
* WorldCat (עם VIAF): 941166237088296380000

 |
**מעלין בקודש - ביטאון לעניין המקדש וקדשיו**, הוא כתב עת שעוסק בהלכות הנוגעות לבית המקדש, סדרי עבודתו, והלכות טומאה וטהרה הקשורות אליו.

כתב העת נוסד בשנת תשנ"ט (1999) ויוצא לאור מאז באופן סדיר מדי חצי שנה, בחודשים אדר ואלול. מו"ל כתב העת הוא כולל 'בית הבחירה' ביישוב כרמי צור, בראשות הרב צבי שלוה, המשמש גם כחבר מערכת הביטאון מיום היווסדו.

כתב העת מאגד תלמידי חכמים ואנשי אקדמיה, וסגנון המאמרים מגוון: בירורים מעשיים וריאליה הלכתית, למדנות, תנ"ך, מחשבת ישראל וביקורת ספרים.

מדי עשרה גיליונות מתפרסם מפתח מפורט של המאמרים ומחבריהם.

אחד הנושאים המרכזיים שנידונו בכתב העת לאור השנים, הוא איתור מקום המקדש בהר הבית. בשנת תשפ"ב יצא לאור על ידי כולל בית הבחירה, הספר 'איה מקום כבודו', המאגד מאמרים שפורסמו בביטאון ועוסקים בנושא זה.

בין הכותבים הבולטים: הרבנים ישראל אריאל, זלמן נחמיה גולדברג, יהודה זולדן, אהרן ליכטנשטיין, זלמן קורן, אברהם סתיו, אליקים קרומביין, יהודה שביב, צבי שלוה, והפרופסורים זהר עמר ואשר זליג קאופמן.

קישורים חיצוניים
----------------

* ארכיון כתב העת, באתר כולל בית הבחירה
* גליונות כתב העת מעלין בקודש באתר ספריית אסיף
**ג'ובאני גראדניגו** (באיטלקית: **Giovanni Gradenigo**;‏ נפטר ב-8 באוגוסט 1356) היה הדוכס ה-56 של ונציה. גראדניגו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, ב-21 באפריל 1355 ועד פטירתו.

גראדניגו נולד בוונציה. בטרם בחירתו לתפקיד הדוג'ה, כיהן כפודסטה בקאפודיסטריה, בפדובה ובטרוויזו. נאמנותו ללה סרניסימה במהלך ניסיון קודמו, מארינו פאליירו להפוך את הרפובליקה למלוכה סייע לו להיבחר לתפקיד הדוג'ה.

כחודשיים לאחר שהחל את כהונתו נחתם הסכם שלום בין ונציה לבין ג'נובה, ובכך הסתיימה מלחמה ארוכה בין הערים.

גראדניגו ניצל את תקופת השלום בעקבות ההסכם בניסיון לפתח ולשפר את כלכלת העיר, אולם בשנת 1356 פרצה מלחמה מחודשת הן באיטליה והן כנגד דלמטיה.

ג'ובאני גראדניגו נפטר באוגוסט 1356.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ג'ובאני גראדניגו** בוויקישיתוף

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**מארינו פאליירו** | **דוכסי ונציה** 1355–1356 | **הבא**:**ג'ובאני דלפינו** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1023739402
* VIAF: 250705445
* WorldCat: viaf-250705445

 |
שלט האצולה של לורנצו טייפולו.
קברם של יאקופו ולורנצו טייפולו.
**לורנצו טייפולו** (באיטלקית: **Lorenzo Tiepolo** ;‏ נפטר ב-15 באוגוסט 1275) היה הדוכס ה-46 של ונציה. טייפולו כיהן כדוג'ה משנת 1268 ועד פטירתו.

חייו
----

לורנצו טייפולו נולד בוונציה, והיה בנו של הדוג'ה יאקופו טייפולו. ישנה סברה לפיה אשתו השנייה, מרגריטה, הייתה ביתו של מלך רומניה. לפי סברה אחרת היא הייתה בתו של בוהמונד מבריין, שליט רסקיה.

טייפולו זכה לפופולריות רבה לאחר שבמהלך המלחמה בין ונציה לג'נובה הביס את הצי הגנואזי לחופי עכו בשנת 1257. לאחר הניצחון הימי כיהן טייפולו כפודסטה של פאנו.

בשנת 1268, לאחר פטירת הדוג'ה רניירו צנו, נבחר לורנצו לתפקיד דוג'ה ב-23 ביולי, ברוב של 25 קולות מתוך 41 בעלי זכות הבחירה.

טייפולו היה אהוד ופופולרי בקרב פשוטי העם בוונציה אולם האצולה התנגדה לנפוטיזם בו נקט עת נתן לבניו משרות שלטוניות. כתגובה הוקם משרד ה"קנסלייר גראנדה" (**Cancellier Grande**) שנועד לפקח על מינויי הדוג'ה ולמנוע נפוטיזם.

בשנת 1270 נחתם הסכם השלום עם גנואה בקרמונה, אשר הבטיח לוונציה שליטה בים האדריאטי, אולם באותה שנה פרצה מלחמה בין ונציה לבין ליגה של ערים ובהם בולוניה, טרוויזו, ורונה, מאנטואה, פרארה, קרמונה, רקנטי ואנקונה בשל מחלוקות מסחריות. ונציה נצחה בקרבות כנגד הערים, ובשנת 1271 נחתם הסכם שלום המשמר את זכויות הסחר של ונציה.

במהלך כהונתו של טייפולו כדוג'ה, יצא, בשנת 1273, מרקו פולו לסין.

טייפולו נפטר בשנת 1275 ונקבר לצד אביו בכנסיית סן ג'ובאני אי פאולו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **לורנצו טייפולו** בוויקישיתוף
* לורנצו טייפולו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1031951512
* VIAF: 296886456
* WorldCat (עם VIAF): 296886456

 |
**מנור** היא רשת חנויות כלבו שווייצרית, הרשת, שמטה ממוקם בבזל, היא רשת חנויות הכלבו הגדולה ביותר בשווייץ. בשנת 2013 הסתכמו מכירות הרשת ב-3 מיליארד פרנק שווייצרי.

מנור בזנקט יאקוב פארק, בזל
האחים ארנסט והנרי מאוס יחד עם לאון נורדמן פתחו את הסניף הראשון של החנות בלוצרן בשנת 1902, תחת הכותרת "Léon Nordmann". שם הרשת כיום, מנור, הוא שילוב שמות המשפחה של המייסדים - **מ**אוס, **נור**דמן.

הסניפים הגדולים והעיקריים של הכלבו ממוקמים בבזל, ז'נבה, לוזאן, לוקרנו, לוגאנו, לוצרן וציריך.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מנור** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של מנור
* מנור, ברשת החברתית פייסבוק

* מנור, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

* מנור, ברשת החברתית אינסטגרם

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Manor". *globalblue* (באנגלית). נבדק ב-2019-01-29.
2. ↑  "Manor - FIS - Suppliers - Company Details". *Fis Information & Services*. `{{cite web}}`:  (עזרה)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 2183623-1
* VIAF: 131088041
* WorldCat: viaf-131088041

 |

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"מנור (כלבו)"**.
**שתי אצבעות מצידון** הוא שיר הנושא של סרט הקולנוע "שתי אצבעות מצידון" שיצא בשנת 1986. במאי הסרט אלי כהן חיבר את מילות השיר, הוא הולחן על ידי בני נגרי ובוצע על ידי בועז עופרי.

רקע
---

הסרט "שתי אצבעות מצידון" יצא לאקרנים בשנת 1986. הבמאי אלי כהן התבקש על ידי יחידת ההסרטה של דובר צה"ל ליצור סרט הדרכה שהפך לאחר מכן לסרט עלילתי שזכה להצלחה רבה בבתי הקולנוע. כהן כתב את השיר על בסיס שיר במכתב שכתב חייל בשם מיקי ברקוביץ' ששרת בלבנון. הפלוגה של ברקוביץ' אבטחה את צוות צילום הסרט בשהותו בלבנון. באותו שבוע בו כתב את המכתב, בינואר 1985, נקלעה המחלקה של ברקוביץ' לקרב ובו נהרגו 17 מחבלים, קרב שהותיר בו צלקת. כששב הביתה לחופשה כתב ברקוביץ' מכתב ובו שיר עם מסר המעודד נסיגה מלבנון ומסר אותו לאלי כהן. במאי 2020 נחשף במהדורת החדשות של ערוץ קשת 12 כי מילות השיר הושפעו משירו של ברקוביץ'.

מילות השיר מתארות את שגרת החיים של חייל קרבי בלבנון. את געגועיו לנערתו ששכחה אותו לדבריו ואת מצב רוחו השפוף. מילות השיר שהן עממיות ובגוף ראשון היוו ניגוד לממלכתיות ולכובד הראש שאפיינו את רוב שירי המלחמות לפני כן. בניגוד למכתב ולשיר עליו היה מבוסס, השיר לא קרא לנסיגה מלבנון ולא הציג עמדה פוליטית כלשהי, אלא רק הציג את המציאות היומיומית דרך עיניו של חייל ישראלי בלבנון.

לחן השיר משמש כנעימת הנושא בסרט. בסצנה בה מושר השיר בסרט, מגיעה הופעת אמנים ללבנון, אולם, קצר חשמלי מונע את תחילת ההופעה. החיילים שממתינים להופעה קוראים לאפי לשיר והוא נעמד במקומו בקהל ומתחיל לשיר את "שתי אצבעות מצידון" ללא ליווי אינסטרומנטלי. בועז עופרי שגילם בסרט את אפי, חייל המתאהב בנערה לבנונית ביצע את השיר מבלי שתוכנן מראש שישיר בסרט. בבוקר ההקלטה התבקש על ידי הבמאי להקליט את השיר. לדברי עופרי, מכיוון שלא היה לו זמן מספיק ללמוד את המילים, כתב את מילותיו על דפים והדביק אותם על גבם של ניצבים בסרט. השיר הוקלט בטייק אחד בזמן צילום הסצנה, והיה הלהיט היחיד של עופרי.

גרסאות כיסוי
------------

לשיר יצאו מספר גרסאות כיסוי. בין היתר, על ידי הברירה הטבעית, שימי רון, אבי סינואני וירון כהן.

קישורים חיצוניים
----------------

* חגיגה לעיניים - סיפורו של הקולנוע הישראלי - פרק 10 | כאן 11 לשעבר רשות השידור, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 53:11), מדקה 37:40
* מילות השיר "שתי אצבעות מצידון", באתר שירונט
* לדף השיר באתר הספרייה הלאומית

הערות שוליים
------------

1. ↑  המזכה לכתיבת המילים הוא לאלי מדורסקי - שם הנעורים של אמו של אלי כהן
2. 1 2  סרטוניםיונתן ריגר, ‏"שתי אצבעות מצידון": החייל שמאחורי השיר נחשף לראשונה, באתר ‏מאקו‏, 19 במאי 2020
3. ↑  ניר דבורי, ‏שיר אחרי המלחמה: לאן נעלמו שירי המלחמות - והאם יש להם עוד מקום?, באתר ‏מאקו‏, 13 בספטמבר 2013
4. ↑  דודי פטימר, ‏יורים ושרים: הסיפורים מאחורי שירי המלחמות שנכתבו בזמן הקרבות, באתר מעריב אונליין, 27 באפריל 2020
5. ↑   חגיגה לעיניים - סיפורו של הקולנוע הישראלי - פרק 10 | כאן 11 לשעבר רשות השידור, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 53:11), מדקה 39:40
**החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 1994**, שהתקבלה פה אחד ב-30 ביוני 2011, לאחר ששקלה דו"ח של המזכ"ל באן קי-מון בנוגע לכוח המשקיף בהפרדת הכוחות של האומות המאוחדות (אונדו"ף), האריכה המועצה את המנדט שלה בשישה חודשים נוספים עד 31 דצמבר 2011. 

האונדו"ף הוקם בשנת 1974 בהחלטה 350 (1974) כדי לפקח על הפסקת האש בין ישראל לסוריה לאחר מלחמת יום הכיפורים.

הדיון בהחלטה
------------

במהלך דיונים, כמה מחברי המועצה - בהם צרפת, גרמניה, בריטניה וארצות הברית - הביעו דאגה מכך שהאלימות האחרונה לאורך הגבול של ישראל עם סוריה עודדה על ידי ממשלת סוריה בניסיון להסיט את תשומת הלב מהתקוממות פנימית בה כחלק מההאביב הערבי; עם זאת, רוסיה וסין התנגדו לדיון בנושאים אלה, בטענה שהנושאים אינם קשורים זה לזה, ולא היו על סדר יומה של המועצה.

ההחלטה
------

מועצת הביטחון קראה ליישם את החלטה 338 (1973) שדרשה לקיים משא ומתן בין הצדדים על מנת להביא להסדר של שלום במזרח התיכון. היא קראה לכל הצדדים לכבד את הסכם הפסקת האש משנת 1974, שנמצא ב"סכנה" עקב האלימות האחרונה.  בינתיים, חברי המועצה בירכו על המאמצים של האונדו"ף ליישם את מדיניות אפס הסובלנות של המזכ"ל בנושא ניצול והתעללות מינית.

לבסוף, המזכיר הכללי התבקש לדווח לפני תום המנדט של האונדו"ף על צעדים ליישום החלטה 338 והתפתחויות במצב. הדו"ח של המזכ"ל בהתאם להחלטה הקודמת על האונדו"ף הצביע על כך שהמצב במזרח התיכון ממשיך להישאר מתוח עד שניתן יהיה להגיע להסדר, כאשר המזכ"ל מעודד את חידוש שיחות השלום שהופסקו בדצמבר 2008.

הערות שוליים
------------



1. ↑  "Concerned about recent threats to long-standing ceasefire, Security Council renews mandate of United Nations Disengagement Observer Force". United Nations. 30 ביוני 2011. `{{cite news}}`:  (עזרה)
2. ↑  "UN warns on Syria-Israel border incidents". *Daily Star (Lebanon)*. 30 ביוני 2011. `{{cite news}}`:  (עזרה)
3. ↑  "UN: Security Council extends peacekeeping force's mandate". Adnkronos. 30 ביוני 2011. `{{cite news}}`:  (עזרה)
4. ↑  Ban, Ki-moon (13 ביוני 2011). "Report of the Secretary-General on the United Nations Disengagement Observer Force". United Nations. `{{cite web}}`:  (עזרה)
"היפהפייה הנמה", השלישי בין שישה תחריטים של גוסטב דורה
**אמא אווזה** (בצרפתית: **Ma mère l'oye**) היא יצירה מוזיקלית מאת המלחין הצרפתי מוריס ראוול.

גרסאות לפסנתר
-------------

ראוול כתב במקור את "אמא אווזה" כדואו פסנתר, לילדי משפחת גודבסקי, מימי וז'אן, בני 6 ו-7. ראוול הקדיש את היצירה בארבע ידיים לילדים (כשם שהקדיש סונאטינה מוקדמת יותר להוריהם). ז'אן ללו (לפי מקורות אחרים - כריסטיאן ורז'ה) וז'נבייב דורוני ניגנו אותה בביצוע בכורה. 

היצירה עובדה לפסנתר סולו בידי ידידו של ראוול, ז'אק שארלו, בשנת פרסומה (1910). הפרק הראשון בסוויטה קברו של קופרן מאת ראוול מוקדש לשארלו.

שתי הגרסאות לפסנתר נושאות את כותרת המשנה "cinq pièces enfantines" (חמישה קטעים לילדים). ואלה שמותיהם של חמשת הקטעים:

1. Pavane de la belle au bois dormant (פאוואן ליפהפייה הנמה), איטי
2. Petit Poucet (אצבעוני הקט), בקצב הליכה מתון
3. Laideronnette, impératrice des pagodes ("כיעורונת, קיסרית הפגודות"), בקצב מארש
4. Les entretiens de la belle et de la bête (שיחת היפה והחיה) בקצב ואלס מתון מאוד
5. Le jardin féerique (גן הפיות), איטי ורציני

בכמה מן הפרטיטורות כלל ראוול ציטטות לשם הבהרת הדברים שביקש להציג. לדוגמה, ל"קטע" השני:

> 
> "Il croyait trouver aisément son chemin par le moyen de son pain qu'il avait semé partout où il avait passé; mais il fut bien surpris lorsqu'il ne put retrouver une seule miette: les oiseaux étaient venus qui avaient tout mangé. (Ch. Perrault
> 
> 

"

> 
> הוא האמין, שימצא את דרכו בנקל הודות לפירורי הלחם שפיזר לאורך נתיבו; אך הוא הופתע מאוד כשלא מצא אפילו פירור אחד;: הציפורים באו ואכלו את כל הפירורים.
> 
> 
> 
> 

 (שארל פרו)

"היפהפייה הנמה" ו"אצבעוני" התבססו על סיפורי שארל פרו, ואילו "כיעורונת, קיסרית הפגודות" נכתב בהשראת הסיפור "הנחש הירוק" שכתבה המתחרה של פרו, מאדאם ד'אולנוי. בפרק זה עושה ראוול שימוש בסולם פנטטוני. "היפה והחיה" מבוסס על גרסה של ז'אן-מארי נסיך בומון. המקור ל"גן הפיות" איננו ברור.

יצירה תזמורתית
--------------

בשנת 1911 תזמר ראוול את היצירה. כעבור שנה הרחיב אותה לבלט בהוספת פרקים חדשים ("פרלוד" ו"מחול הכישור וסצנה") ופרקי-ביניים (אינטרלודים).

1. פרלוד - איטי מאוד
2. תמונה ראשונה - "מחול הכישור וסצנה"
3. תמונה שנייה - "פאוואן ליפהפייה הנמה"
4. אינטרלוד
5. תמונה שלישית - "שיחת היפה והחיה"
6. אינטרלוד
7. תמונה רביעית - "אצבעוני"
8. אינטרלוד
9. תמונה חמישית - "כיעורונת, קיסרית הפגודות"
10. אינטרלוד
11. תמונה שישית - "גן הפיות"

הצגת הבכורה של הבלט הייתה ב-29 בינואר 1912 בתיאטרון האמנויות בפריז.

תזמור
-----

היצירה התזמורתית כתובה לכלים הבאים:

* 2 חלילים (אחד משמש גם כפיקולו
* 2 אבובים (אחד משמש גם כקרן אנגלית
* 2 קלרינטים
* 2 בסונים (אחד משמש גם כקונטרבסון)
* 2 קרנות
* טימפני
* תוף גדול
* מצלתיים
* משולש
* גונג
* גלוקנשפיל
* קסילופון
* צ'לסטה
* כלי קשת
* נבל

(ללא חצוצרות, טרומבונים או טובה)

ראו גם
------

אמא אווזה

לקריאה נוספת
------------

Madeleine Goss \_ *Bolero - The Life of Maurice Ravel*, Henry Holt, 1940

קישורים חיצוניים
----------------

* מידע על היצירה "אמא אווזה" באתר מיוזיק בריינז

הערות שוליים
------------

1. ↑  באתר הפילרמוניה של פריז
2. ↑  M.Goss

  


|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007581256405171
* BnF: cb13984243k (data)
* GND: 300125399
* MusicBrainz work: 698a7f3c-7472-487b-a9de-e6f3affc7a30
* SUDOC: 118258532
* VIAF: 181040366
* WorldCat (עם VIAF): 181040366

 |
דוינק בשנת 2009
דוינק נגד ג'ף ג'ארט, 1994
**דוינק הליצן** (באנגלית: **Doink the Clown**) הוא דמות של מתאבק מקצועי אשר הייתה הפופולרית ביותר, כשגולמה במקור על ידי מאט אוסבורן (אנ'). דוינק היווה את אחד הכוכבים הגדולים של ה-WWF (כיום ה-WWE) בשנות התשעים, והוא אחד מהסמלים של עידן הזהב (ה-Golden Era) של ה-WWF‏ (1982–1993) כשהארגון הוכוון יותר לילדים.

הדמות היא של ליצן (או ליצן רשע) המאופר באיפור ליצן מסורתי (או עוטה מסכה המדמה איפור זה) ולובש בגדים צבעוניים.

דמותו של דוינק גולמה לראשונה ב-WWF בשנת 1992, והייתה ידועה בסגנונה הפרוע בזירה, כשביצעה מתיחות על מתחריה. הפעם האחרונה שגילם אוסבורן את הדמות הייתה ברסלמניה 9 ולאחריה עזב את ה-WWF. עם עזיבתו של אוסבורן גולם דוינק על ידי מתאבקים רבים אחרים ב-WWF ובארגוני היאבקות אחרים. בכמה מהקרבות שיתף דוינק הליצן פעולה עם דינק (ליצן ננס), אשר התחפש גם הוא לליצן ויחד הם נלחמו בזירה. סך הכל הופיע דוינק ב-WWF במשך ארבע שנים. הדמות לא החזיקה מעולם בתואר ב-WWF.

ביוני 2013 מת אוסבורן. בשנת 2015 הגישה משפחתו תביעה נגד ה-WWE בטענה שהארגון גרמם למותו ברשלנותם.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דוינק הליצן** בוויקישיתוף

* דוינק הליצן, באתר WWE.com להיאבקות מקצועית
* דוינק הליצן, באתר Online World of Wrestling

הערות שוליים
------------

1. ↑  אור ברנע, מת המתאבק מאט אוסבורן (דוינק מ-WWF), באתר ynet, 29 ביוני 2013
2. ↑  מערכת וואלה! ספורט‏, עורכי דינו של "דוינק" תובעים את ה-WWE: "הוא מת בגלל רשלנותם", באתר וואלה!‏, 02 ביולי 2015
**צילה שניידר** (נולדה בשנת 1961) היא מפיקה, תסריטאית, ובמאית חרדית, יו"ר ארגון קשר יהודי. זוכת פרס ירושלים לאחדות ישראל, נחשבת לאחת מראשונות יוצרות עולם הסרטים החרדיים, ומהמובילות בתחום הקולנוע החרדי.

ביוגרפיה
--------

נולדה בשכונת מאה שערים, בת למשפחה מחסידות סלונים. אביה הרב אהרן בוימיל עלה לירושלים מטבריה והיה ממקורביו של הרב שלום נח ברזובסקי, חבר מכון אמונה ודעת ומעורכי ספרו נתיבות שלום; שימש כשליח ציבור וכבעל קורא בבית הכנסת הגדול של החסידות בירושלים למעלה מחמישים שנה.

סרטיה היו מהחלוצים בתחום הקולנוע החרדי. במקביל בשנת 2002 הקימה את פרויקט **חברותא**-איילת השחר לגישור והידברות בחברה הישראלית.

בשנת 2009 עקב חילוקי דעות פרשה מהארגון והקימה ארגון עצמאי '**קשר יהודי'** לקירוב וגישור בחברה הישראלית. כשהמוטו של הארגון הוא **"את קשר יהודי הקמתי מתוך אמונה חזקה שניתן להתגבר על הניכור והפחד. הממשלה, הכנסת, ובית המשפט – לא הם שיוכלו להוביל מהלך כזה, אלא רק העם עצמו. אנחנו רק מעודדים ומקדמים את החיבורים האלו. את העבודה האמיתית עושים אלפי המשתתפים! קשר אישי בין אחד לאחד, בין דתי לחילוני, מביא להיכרות אמיתית, לימוד משותף, חיבור, אהבה ואכפתיות. ואלה – יכולים על הכל"**

הארגון מונה כיום כשבעת אלפים חברותות פעילות.

על פעילות זו זכתה בשנת 2016 בפרס ירושלים לאחדות ישראל.

פילמוגרפיה חלקית
----------------

* כחלום יעוף
* טביעת אצבע
* אנה אלך
* בבושקה

משפחתה
------

נשואה לרב גבריאל שניידר מראשי ישיבת היכל התורה בירושלים ותלמידו הקרוב של הרב צבי קושלבסקי מתגוררת בשכונת רמות בירושלים ואם ל-11 ילדים.

אמה תורה בוימל הייתה מחנכת ידועה ופעילה גדולה בקרב העולים מרוסיה לאחר נפילת מסך הברזל

דודיה מצד אמה הם הרב דב סוקולובסקי ממנהיגי נטורי קרתא.
והרב מאיר גריינימן מבני ברק אחיינו של החזון איש.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **צילה שניידר** בוויקישיתוף
* צילה שניידר, ברשת החברתית LinkedIn
* שיפי חריטן, האישה שמשיבה אבדה בסטייל יהודי - ריאיון עם צילי שניידר, באתר חדרי חרדים, 13 באפריל 2017
* רחלי מלק-בודה, ואנחנו שניים: 10,000 חרדים וחילונים לומדים בזוג, באתר ynet, 11 בינואר 2012
* סיוון רהב מאיר, נו, את הסדרה של אמנון על החרדיות, ראית? באתר בחדרי חרדים 13 ביוני 2016

הערות שוליים
------------

1. ↑  שיפי חריטן, צילי שניידר, אישה חרדית, זכתה בפרס ירושלים לאחדות. באתר בחדרי חרדים, 9 ביוני 2016
2. ↑  ציטוט מתוך האתר הרשמי
**מארק דקלין** (באנגלית: **Mark Deklin**; נולד ב-3 בדצמבר 1967) הוא שחקן ובמאי אמריקאי. הוא כיכב בדרמה של פוקס בפריים טיים "Lone Star", בקומדיה "GCB", בדרמה הקומית עוזרות בית נחושות, ובשנת 2017 הצטרף לדרמה הפוליטית, "השורד המיועד" כסנטור ג'ק באומן. הוא נתן את קולו כדיימוס במשחק הווידאו "God of War: Ghost of Sparta".

ראשית חיים וחינוך
-----------------

דקלין נולד בפיטסבורג, פנסילבניה. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון תומאס ג'פרסון בשנת 1986. הוא בעל תואר ראשון באנגלית והיסטוריה מאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, תואר שני במשחק מאוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, וחבר באגודת מנהלי קרבות האמריקאים.

קריירה
------

כשחקן תיאטרון קלאסי, דקלין עבד רבות בברודוויי ובאוף לברודוויי. בטלוויזיה הוא מילא תפקידים חוזרים כמו ד"ר מתיו שו בסדרת הטלוויזיה של רשת פוקס "צדק", בין השנים 2006–2007. הוא שיחק בסיטקום "רשימת האקסים", בשנת 2008. 

דקלין גילם את סטאן אדוארדס בדרמה של רשת CBS הוואי חמש אפס מ 2011 עד 2012. הוא שיחק בתור ג'ו נזריו בדרמה של משטרת "Shades of Blue" בשנת 2015. 

דקלין גילם את הסוכן קמרון דייוויס בסדרת הטלוויזיה "Rizzoli & Isles" בשנת 2016. שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד ד"ר ויליאם לנדון בסדרה Major Crimes. בין בשנים 2019-2018 שיחק בקומדיה גרייס ופרנקי. 

כמו כן, היו לו תפקידים קוליים בכמה משחקי וידאו, כולל "Call of Duty 3" ,"Metal Gear Solid: Peace Walker", "God of War: Ghost of Sparta", ו-"Halo Wars 2",. בקולנוע שיחק בין היתר בסרטים Riverworld", "Tarzan"," "The Wish" "לעולם אל תגיד מקבת", "התשובה" ו"הפעם הראשונה של מיני".

דקלין כיכב בדרמה של רשת פוקס בפריים טיים "כוכב בודד" בתפקיד טרמל תאצ'ר. באופרת הסבון שיחק בתפקיד בלייק ריילי, ובדרמה הקומית עוזרות בית נחושות בתפקיד ניקולס דירינג. 

היו לו גם מספר תפקידי אורח בסדרות טלוויזיה, בין היתר בסקס והעיר הגדולה, מכושפות, פרייז'ר, CSI, עקרות בית נואשות, ניפ/טאק, שני גברים וחצי, החיים על מאדים, המנטליסט, מחסן סודי 13, "שוות בקליבלנד", "אהבה גדולה", "פשעים גדולים", קאסל, מחשבות פליליות, הרשימה השחורה והשורד המיועד.

בשנת 2023 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "גלאם" של נטפליקס.

קישורים חיצוניים
----------------

* מארק דקלין, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
* מארק דקלין, ברשת החברתית אינסטגרם
* מארק דקלין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* מארק דקלין, באתר AllMovie (באנגלית)
* מארק דקלין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)

הערות שוליים
------------

1. 1 2  "Mark Deklin biography". TVguide.com. נבדק ב-28 בינואר 2014. `{{cite web}}`:  (עזרה)
2. ↑  Owen, Rob (19 בספטמבר 2010). "Fox's "Lone Star" gives Mark Deklin steady role". *Pittsburgh Post-Gazette*. `{{cite news}}`:  (עזרה)
3. ↑  Schillaci, Sophie (22 באפריל 2012). "'GCB's' Mark Deklin, Miriam Shor on Their 'White Marriage,' Babies and Whether Blake Will Ever Come Out (Video)". Hollywood Reporter. נבדק ב-19 באפריל 2014. `{{cite web}}`:  (עזרה)
4. ↑  Andreeva, Nellie (9 בינואר 2014). "Harry Lloyd Cast In WGN's 'Manhattan', Mark Deklin Joins 'Devious Maids' As Regular". Deadline.com. נבדק ב-28 בינואר 2014. `{{cite web}}`:  (עזרה)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ISNI: 0000 0000 9977 4102
* LCCN: no2010108141
* VIAF: 148165318
* WorldCat: lccn-no2010108141

 |
מדליה שהוצאה לרגל ניצחונותיו הצבאיים של פרנצ'סקו מורוזיני.
**פרנצ'סקו מוֹרוֹזיני** (באיטלקית: **Francesco Morosini**; ‏ 1619–1694) היה הדוכס ה-108 של ונציה. מורוזיני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו בקיץ 1688 ועד פטירתו.

קורות חיים
----------

פרנצ'סקו מורוזיני נולד בוונציה למשפחת אצולה עשירה ומפורסמת, אשר רבים מבניה כיהנו כדוג'ים וכראשי צבא לה סרניסימה.

מורוזיני החל את הקריירה הציבורית שלו בצי הרפובליקה, עשה חיל במעשיו והגיע לדרגת המפקד הכללי של כוחות הצי בכרתים במהלך המצור על קנדיה על ידי האימפריה העות'מאנית. לאחר שנאלץ להיכנע לטורקים, שב לוונציה ובה הועמד למשפט בגין פחדנותו ובאשמת בגידה, אולם זוכה לאחר משפט קצר.

בשנת 1685, עם פרוץ מלחמת מוראה בין הרפובליקה לבין הטורקים, יצא מורוזיני בראש הצי הוונציאני ובזז את קורוני. במהלך השנים הבאות כבש את מרבית מוראה וזכה לכינוי "פלופונזיאקוס" (*Peloponnesiacus*). בשל ניצחונותיו היה הוונציאני הראשון שזכה לכך שפסל ברונזה שלו יוצב עוד בחייו בארמון הדוג'ה. תחת הפסל נכתב:

> 
> Francisco Morosini Peloponnesiaco, adhuc vivendi, Senatus
> 
> 
> 
>

הרס הפרתנון
-----------

במהלך המצור על אתונה בשנת 1687 הורה מורוזיני על הפגזה ארטילרית על אזור האקרופוליס והרס את הבניין שעד אותה עת עמד על תילו. מורוזיני אף פיקח על הביזה של פסלי הפרתנון. הגנרל השוודי אוטו וילהלם אשר שירת תחת מורוזיני כתב שמורוזיני "הצטער על הרס המקדש היפהפה שעמד שלושת אלפי שנים על תילו" אולם בדו"ח של מורוזיני עצמו הוא קורא לפגיעה "יריה בת מזל". מורוזיני אף ניסה לבזוז את פסלי הסוסים שהוקדשו לאתנה, אולם אלה נפלו ממרומי צוק האקרופוליס והתרסקו, ולימים השלטון העות'מאני מכר את שרידי הפסלים שנותרו מהביזה לתושבים אנגלים וצרפתיים (ומרביתם מוצגים כיום במוזיאון הבריטי).

כהונתו כדוג'ה
-------------

בקיץ 1688 מונה מורוזיני לתפקיד הדוג'ה, ולאחר מינויו תקף את אביה אולם לא הצליח לכבוש את האי. לבסוף מורוזיני נאלץ לסגת בשל מגפה שפרצה בין חייליו.

בשנת 1693 יצא מורוזיני במסע מלחמה נוסף וניסה לכבוש את נגרופונט שבאביה, בלא הצלחה. 

לאחר מותו הוצבה, בשנת 1694, קשת שיש לזכרו בארמון הדוג'ה. חתול המחמד שלו פוחלץ והועבר למוזיאון קורר.

על שמו של מורוזיני נקרא בית הספר של הצי האיטלקי (Scuola Navale Militare Francesco Morosini) וכן ספינת של הצי האיטלקי שהושקה ב-30 ביולי 1885.

ראו גם
------

* הפרתנון
* שיש אלגין

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פרנצ'סקו מורוזיני** בוויקישיתוף

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**מארקאנטוניו ג'וסטיניאן** | **דוכסי ונציה** 1688–1694 | **הבא**:**סילווסטרו ואליירו** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987010784695605171
* BIBSYS: 14021395
* BnF: cb12317516m (data)
* GND: 119073315
* ICCU: CUBV117012
* ISNI: 0000 0001 1639 4874
* LCCN: n88060624
* NLG: 151652
* NLP: a0000002289997
* NTA: 134810937
* SELIBR: 212411
* SNAC: w6bk4mz9
* SUDOC: 032075723
* ULAN: 500084270
* VcBA: 495/21793
* VIAF: 50027622
* WorldCat: lccn-n88060624

 |