recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**מסטיסלאב הגדול** (ברוסית: **Мстислав**‏; 1 ביוני 1076- 14 באפריל 1132), בנו של ולדימיר השני, היה נסיך קייב בשנים 1125–1132 והנסיך האחרון של המדינה המאוחדת ששלט על רוב שטחה. הנסיכים שבאו אחריו שלטו למעשה בנסיכות קייב בלבד ללא שליטה על הנסיכויות הרוסיות האחרות.

חיו
---

מסטיסלאב נולד בשנת 1076. כבר בגיל 13 התמנה לנסיך נובגורוד שבה שלט בשתי תקופות: 1088–1093 ו-1095–1117. בתקופה זו הוכיח מנהיגות וחיזק את מעמדה של העיר. בשנים 1093–1095 היה נסיך רוסטוב. היה לו תפקיד מפתח במאבק הצבאי של אביו נגד אולג, נסיך תמותרקן. בקרב שנערך בשנת 1096 ניצח מסטיסלאב את הכוחות של אולג ובניו והם נמלטו מרוסיה.

בשנים 1117–1125 היה נסיך פריאסלאבל. עם מות אביו הפך נסיך קייב. השטחים בשליטתו לא היו החלק העיקרי של שטחי רוס של קייב, וארבעת אחיו הצעירים קיבלו לידיהם שטחים גדולים. תוך מספר שנים, כתוצאה ממלחמות פנימיות, עברו ערים חשובות אחדות לשליטתו.

בשנים 1125 ו-1127, תוך מלחמות עם נסיכות פולצק, השתלט על הנסיכות.

במדיניות החוץ המשיך בדרכו של אביו. הוא עשה כמה מהלכים צבאיים מוצלחים מול הקומנים. מערכות צבאיות שניהל בארצות הבלטיות ובליטא לא היו מוצלחות.

מסטיסלאב נפטר ב-14 באפריל 1132 ואחיו ירופולק הפך לנסיך קייב. בניו של מסטיסלאב ובני דודיו לא הכירו בעליונות של נסיך קייב והמדינה המאוחדת למעשה הפסיקה להתקיים.

ילדים
-----

מאשתו קריסטינה, בתו של אינגה הראשון, מלך שוודיה:

* אינדבורגה מקייב - התחתנה עם אציל דני
* מלפרידה - התחתנה עם זיגורד הראשון, מלך נורווגיה
* אבפרקסיה - התחתנה עם בן של קיסר האימפריה הביזנטית
* וסבולוד, נסיך נובגורוד
* מריה, התחתנה עם וסבולוד השני, נסיך קייב
* איזיאסלאב, נסיך קייב
* סוויאטופולק, נסיך נובגורוד
* רוגנדה
* קסניה

מאשתו בת אצולה מנובגורוד:

* ולדימיר, נסיך קייב
* איבפרוסיניה התחתנה עם גזה השני, מלך הונגריה

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מסטיסלאב הראשון, נסיך קייב** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 121717380
* ISNI: 0000 0000 4105 5404
* LCCN: n2006075783
* NLP: a0000001184034
* SELIBR: 398687
* VIAF: 41273382
* WorldCat: lccn-n2006075783

 |
**Elite Security**‏ (ברוסית: **Элит Секьюрити**) היא חברת אבטחה רוסית שהוקמה בשיתוף ויקטור בודנוב, לשעבר ראש הריגול הנגדי הסובייטי.

החברה קיבלה סיקור תקשורתי נרחב בשנת 2017 על זכייה בחוזה לאבטחת השגרירות האמריקאית במוסקבה.

היסטוריה
--------

החברה הוקמה כחברה פרטית בשנת 1997 על ידי אולג פופוב יחד עם ויקטור בודנוב ובנו דמיטרי. ויקטור ידוע כבעלי מיעוט לשעבר של לפחות שלושה מסניפי החברה; מהרישומים עולה כי הוא אינו מחזיק עוד באחזקות בעלות. לדברי קומרסאנט, משרדה הראשי של החברה במוסקבה מנוהל על ידי דמיטרי. החברה סירבה להתייחס לחקירה של הניו יורק טיימס באשר לתפקידם הנוכחי של ויקטור ודמיטרי.

### ויקטור בודנוב

כאשר בודנוב החל את דרכו במודיעין הסובייטי בשנות השישים, עבודתו כללה קניית אוכל ומוצרים אחרים לסוכן הכפול קים פילבי. בסוף שנות השישים הוטס בודנוב לבריטניה, שגירשה אותו בשנת 1971 בחשד לריגול למען ברית המועצות. בשנת 1992 הוא פרש כאלוף בשירות הביון החוץ ברוסיה. בראיונות הצהיר בודנוב כי נשיא רוסיה הנוכחי ולדימיר פוטין היה כפוף לו בשנים 1987–1999. בודנוב פרש מריגול בשנת 1992 לאחר שהתעצבן מכיוונה של רוסיה תחת בוריס ילצין ומאז השמיע התפעלות מפוטין וזוכר לו חסד לו על כך "שהציל את רוסיה משלטון הכאוס של ילצין" לדבריו.

חוזה השגרירות האמריקנית
-----------------------

ביולי 2017 הורה פוטין למשימות הדיפלומטיות האמריקאיות ברוסיה לצמצם את עובדיהם ב-755 עובדים. על מנת להפחית את מספר העובדים, בנובמבר 2017 העניק משרד הרכישות האמריקני חוזה ללא הצעה של 2.8 מיליון דולר לחברת Elite Security לאבטחת שגרירות ארצות הברית במוסקבה והקונסוליות בסנקט פטרבורג, ולדיווסטוק ויקטרינבורג. בעוד נחתים אמריקאים ימשיכו לשמור על משימות דיפלומטיות אמריקאיות, החברה הרוסית תאבטח משימות שקודם לכן טופלו על ידי מאבטחים רוסים מקומיים שהועסקו ישירות על ידי הקונסוליות האמריקאיות. בדרך כלל אין למאבטחים אלה גישה לאזורים מאובטחים ורגישים. בהענקת החוזה ללא הצעה, ארצות הברית הצהירה כי "אף חברה מלבד Elite ושותפותיה לא קבעו וקיבלו רישיון לפעול בכל ארבעת מוקדי המשימה הדיפלומטית של ארצות הברית ברוסיה".

קישורים חיצוניים
----------------

* [

 אתר האינטרנט הרשמי] של Elite Security (ברוסית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  "US to use Russia firm co-founded by KGB general". *BBC News*. 10 בנובמבר 2017. נבדק ב-26 בנובמבר 2017. `{{cite news}}`:  (עזרה)
2. ↑  Luhn, Alec (10 בנובמבר 2017). "US embassy hires security firm of former Russian spy who worked with Putin". *telegraph.co.uk*. נבדק ב-26 בנובמבר 2017. `{{cite news}}`:  (עזרה)
3. ↑  Higgins, Andrew (14 בנובמבר 2017). "U.S. Hires Company With K.G.B. Link to Guard Moscow Embassy". *The New York Times*. נבדק ב-26 בנובמבר 2017. `{{cite news}}`:  (עזרה)
4. ↑  Parfitt, Tom (10 בנובמבר 2017). "US embassy to employ Putin spy boss's security company". *The Times of London*. נבדק ב-26 בנובמבר 2017. `{{cite news}}`:  (עזרה)
5. 1 2  Higgins, Andrew (14 בנובמבר 2017). "U.S. Hires Company With K.G.B. Link to Guard Moscow Embassy". *The New York Times*. נבדק ב-26 בנובמבר 2017. `{{cite news}}`:  (עזרה)
6. ↑  "Local Guard Services - Federal Business Opportunities: Opportunities". *www.fbo.gov* (באנגלית). נבדק ב-26 בנובמבר 2017. `{{cite web}}`:  (עזרה)
**יורי השני** (ברוסית: **Юрий**;‏ 26 בנובמבר 1188 - 4 במרץ 1238) בנו של וסבולוד הקן הגדול היה נסיך ולדימיר בתקופת פלישת המונגולים.

יורי היה צעיר מאחיו קונסטנטין, אך בשנת 1212 בהתאם להחלטת אביו ירש אותו כנסיך ולדימיר. מאחר שהדבר לא היה בהתאם לכללי העברת השלטון התחולל מאבק בין האחים שהסתיים בניצחונו של קונסטנטין בקרב ליפיצק בשנת 1216. לאחר הקרב קונסטנטין הפך להיות נסיך ולדימיר, ויורי הפך לנסיך רוסטוב וירוסלאבל. עם פטירת קונסטנטין בשנת 1216 יורי חזר לולדימיר בתור נסיך.

בשנת 1220 הוא ניהל מערכה צבאית מוצלחת נגד בולגריה של הוולגה. במטרה לחזק את הגבול הוא יסד את העיר ניז'ני נובגורוד בשנת 1221.

הנסיכויות הרוסיות בשנת 1237 - נסיכות ולדימיר בסגול בצפון-מזרח

פלישת המונגולים
---------------

בדצמבר 1237 החלה פלישת המונגולים לרוסיה. בהנהגת באטו חאן הם התקדמו דרך ריאזן, קולומנה ומוסקבה לכיוון ולדימיר. בקרב ליד קולומנה הכוחות הרוסים הובסו ובנו הבכור של יורי נהרג במהלך הקרב. ב-3 בפברואר החל מצור על ולדימיר. לאחר 8 ימי מצור העיר נפלה לידי המונגולים. רוב בני משפחת הנסיך נהרגו. ב-4 במרץ 1238 התרחש קרב נוסף על נהר סיט. במהלך קרב זה יורי נהרג. לאחר מספר ימים גופתו הועברה לרוסטוב. בשנת 1240 הוא נקבר בקתדרלה בוולדימיר.

משפחתו
------

הוא היה נשוי לאגפיה, בת נסיכת צ'רניגוב. נהרגה בזמן המצור על ולדימיר

היו להם 5 ילדים:

* וסבולוד - הוצא להורג על ידי באטו חאן
* ולדימיר - נהרג במצור על ולדימיר
* מסטיסלאב - נהרג במצור על ולדימיר
* פאודורה - נהרגה במצור על ולדימיר
* דוברבה - התחתנה עם נסיך ולנין. היחידה מבני המשפחה שניצלה מפלישת המונגולים

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יורי השני, נסיך ולדימיר** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 129383333
* LCCN: n83234355
* SELIBR: 351190
* VIAF: 265210741
* WorldCat: lccn-n83234355

 |
**מאיר (מיקי) בן שטרית** (נולד ב-4 בנובמבר 1958) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ.

קריירה
------

בן שטרית נולד בקריית אתא וגדל במחלקת הנוער של מכבי חיפה וב-1976 עלה לקבוצה הבוגרת. בעונת 1982/1983 הושאל לשמשון תל אביב לעונה אחת שבסופה חזר למכבי חיפה. בעונת 1983/1984, לאחר משחק בין מכבי חיפה לבני יהודה באצטדיון קריית אליעזר, הותקפו שחקני בני יהודה והמועדון הגיש תלונה נגד מכבי חיפה. לאחר משא ומתן בין המועדונים, הציעו בבני יהודה להעביר את בן שטרית אליהם בתמורה לביטול התלונה, הצעה שבחיפה התנגדו לה.

בעונת 1984/1985,עבר בן שטרית למכבי תל אביב. משחק הבכורה השלו במדי הצהובים היה דווקא בדרבי מול הפועל תל אביב בו כבש צמד ומכבי הביסה את הפועל 3-0. בעונת 1985/1986 עבר למכבי שעריים שירדה עונה קודם לכן לליגה השנייה. בעונת 1987/1988 הצטרף להפועל תל אביב וזכה עם המועדון באליפות המדינה. בסוף עונה זו עבר להפועל ירושלים.

תארים
-----

הפועל תל אביב
* אליפות (1): 1987/1988

קישורים חיצוניים
----------------

* עמוד השחקן באתר מכבי חיפה
* עמוד השחקן באתר מכבי תל אביב
* "מיקי בן שטרית", באתר מכביפדיה

הערות שוליים
------------

1. ↑  אשר גולדברג‏, מיקי בן שטרית: "הייתי חי מת. לא היה לי שום אופק", באתר וואלה!‏, 24 במרץ 2022
2. ↑  דף השחקן מאיר בן שטרית, באתר מכבי חיפה
3. ↑  *הפועל תל אביב - מכבי תל אביב 3:0 עונת 1985*, נבדק ב-2022-01-24
4. ↑  אורן יוסיפוביץ‏, על גגות תל אביב: 10 ההצגות הגדולות בתולדות הדרבי, באתר וואלה!‏, 11 בנובמבר 2012
5. ↑  א. טבק, היום הדיון בשיטה ההונגרית, מעריב, נקודה בתחתית הכתבה, 5 בספטמבר 1988
**סוויאטוסלאב השני** (ברוסית: **Святослав**;‏ 1027 - 27 בדצמבר 1076) בנו של יארוסלאב הראשון היה נסיך קייב בשנים 1073–1076.

חייו
----

הוא נולד בשנת 1027 בנובגורוד בזמן שיארוסלאב היה נסיך בעיר זו. עם פטירת אביו ב-20 בפברואר 1054 ירש אותו כנסיך צ'רניגוב. באותה תקופה היה גם חלק של טריומווירט בני יארוסלאב שכלל שלושה אחים: איזיאסלאב הראשון, וסבולוד וסוויאטוסלב. ביחד הם עשו רוויזיה של חוקי המדינה וקבלו החלטות על מינוי תפקידים חשובים בשלטון ובכנסייה. בשנת 1055 הכוחות המשולבים ניצחו במלחמה נגד הטורקים. בשנת 1058 הרוסים השתתפו במערכה של האימפריה הביזנטית בארמניה.

בשנת 1073 ברית האחים הופסקה והחלה מלחמה פנימית. כבר באותה שנה סוויאטוסלאב כבש את קייב ונהפך להיות נסיך קייב. להפיכה זו ככל הנראה קדמה פעילות פוליטית, כי הנסיך הנמלט לא הצליח לקבל עזרה מהקרובים שלו בפולין ולא במדינות אירופה אחרות.

מבחינה היסטורית הוא ידוע כמזמין שני ספרים (בשנת 1073 ו-1076) שאספו תרגומים מספרים ביזנטים, בולגרים ויוונים שונים.

נפטר במהלך ניתוח לא מוצלח.

ילדים
-----

מאשתו צציליה:

* גלב, נסיך נובגורוד ופריאסלאבל
* רומן, נסיך תמותרקן
* דוד, נסיך פריאסלאבל, מורום, סמולנסק, נובגורוד וצ'רניגוב
* אולג, נסיך תמותרקן

מאשתו אודה (ממוצא גרמני):

* יארוסלאב, נסיך צ'רניגוב

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סוויאטוסלאב השני, נסיך קייב** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1076012388
* ISNI: 0000 0000 2884 4142
* LCCN: n85263754
* VIAF: 38364807
* WorldCat: lccn-n85263754

 |
**לבנית אפרורה** (שם מדעי: ***Egretta vinaceigula***) היא מין של עוף מים בסוג לבנית ממשפחת האנפתיים החי באפריקה הדרומית ובמרכז אפריקה והיא מצויה בסכנת הכחדה בטבע. אנפה זו מזכירה במראה גרסה כהה של לבנית כהה, אך בעלת מספר הבדלים קטנים, בעיקר במראה הצעירים.

תיאור
-----

אנפה זו קטנה יחסית ומגיעה לאורך ממוצע של 43 סנטימטרים ולמשקל של 250 עד 340 גרם בממוצע. צבע הנוצות כחול-אפור כהה עד שחור. היא בעלת צוואר חום-אדמדם היורד בפס ישר עד אמצע החזה. הרגליים צהובות וארוכות והמקור ישר ואפור-כהה עם בסיס צהוב.

האנפה מצויה לאורך גדות נהר, אגמים ובסוואנות לחות וביצות לאורך אפריקה הדרומית, בעיקר בזמביה, צפון נמיביה ובוטסואנה במספר אזורים ופארקים לאומיים כמו באגן האוקוונגו. היא לעיתים נודדת לאזורים נוספים כמו לצפונה של דרום אפריקה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואולי גם במוזמביק, זימבבואה (סמוך לזמבזי) אנגולה ומלאווי. זוהי אנפה נדירה יחסית, כשבטבע נמצאים לפי ההערכות רק 3,000 עד 5,000 פרטים בוגרים.

האנפה היא פעילת יום החיה סמוך למקווי מים או על הצמחייה הקרקעית, לעיתים סמוך לאנטילופות כמו קובוס המשקפיים ושם צדה דגים, בעיקר אמנוניים קטנים, אך גם צפרדעים, סרטנים וחרקים. היא מתרבה על עצים נמוכים כמו דקליים, שיטה, פיקוס ואף על קנים סמוך למים. הקן עשוי מצמחייה ונמצא בקרבה למים ובו הנקבה מטילה 1 עד 4 ביצים.

האנפה מצויה בטבע בסכנה עקב ייבוש של מספר נהרות ויצירת סכרים לאורך אפריקה הדרומית. סכנות נוספות שריפות טבע נפוצות או רמיסות של אתרי הרבייה בידי פילים נודדים או טריפה של הצעירים בידי עיטם קולני.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **לבנית אפרורה** בוויקישיתוף
* לבנית אפרורה, באתר ITIS (באנגלית)
* לבנית אפרורה, באתר NCBI (באנגלית)
* לבנית אפרורה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית)
* לבנית אפרורה, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית)
* לבנית אפרורה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
* לבנית אפרורה, באתר GBIF (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  לבנית אפרורה באתר הרשימה האדומה של IUCN
**דוד אשקלון** (נולד ב-8 במרץ 1945) הוא פסל ואומן ויטראז' יהודי אמריקאי.

ביוגרפיה
--------

דוד אשקלון נולד בתל אביב. את ההכשרה האמנותית רכש בעזרת אביו, הפסל ההונגרי-יהודי מוריס אשקלון.

אשקלון הגיע לארצות הברית בהיותו נער, לאחר שאביו החליט לאפשר לו להרחיב את אופקיו. אשקלון למד אמנות ועיצוב באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. לאחר מכן המשיך את לימודיו בתחומים אדריכלות ועיצוב-פנים במכון פראט שבניו יורק, שם קיבל תואר ראשון. במהלך שנות ה-70 עבד אשקלון בתחום האדריכלות ועיצוב-הפנים באזור ניו יורק. כמו כן, עבד למשך זמן מה עבור האדריכל הישראלי הנודע אריה אלחנני בתל אביב. אשקלון פנה לאמנות הפיסול במתכת ויצר קומפוזיציות מופשטות באמצעות מבער ריתוך.

בשנת 1973 עבר אשקלון להתגורר באזור פילדלפיה, שם, יחד עם אביו, פתח סטודיו בשם "סטודיו אשקלון". לאחר מכן החל להתמקד ביצירת יצירות המתאימות לאתרים ספציפיים, בעיקר עבור אתרים ציבוריים ובעלי סממנים פולחניים. מרבית עבודותיו התמקדו בנושאים כנסייתיים תוך ניצול גישות עכשוויות ולא מסורתיות. יחד עם אביו העלה הסטודיו מאות פרויקטים ברחבי צפון אמריקה, מפיסול מונומנטלי וחלונות זכוכית צבעונית פולחניים ועד ציורי קיר ופסיפסים. רבות מעבודותיו מקשטות בתי כנסת ומבנים אחרים בעלי אופי דתי. בין הפסלים שפיסל בולטת מצבת זיכרון לזכר השואה המביעה דברי הוקרה לקורבנות הזוועות (חלקם היוו חלק ממשפחתו שלו).

אשקלון קיבל מספר מענקים ופרסים מארגונים מכובדים ובינלאומיים, בהם המכון האמריקאי לאדריכלות. הוא משמש כיום נשיא "האגודה האמריקאית לאמנות יהודית", שבמסגרתו העביר הרצאות בעניין זה. הוא מתגורר בצ'רי היל שבמדינת ניו ג'רזי ובהאמפטונס שבמזרח לונג איילנד במדינת ניו יורק.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דוד אשקלון** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של דוד אשקלון
* אתר סטודיו אשקלון
* American Guild of Judaic Art
**פלסטרינה** (באיטלקית: **Palestrina**, בכתיב עתיק ובלטינית: **Praeneste**, **פראינסטה**) היא עיר עתיקה בלאציו, 35 ק"מ מרומא (המחוברת אליה על ידי הדרך הרומית וִיָה פלסטרינה). בן העיירה המוכר ביותר הוא המלחין ג'ובאני פלסטרינה. בין 1297 ל־1630 הייתה העיר נחלת משפחת קולונה ומ־1630 הפכה העיירה לנחלתם של בני משפחת ברבריני, שהבכיר בהם נושא בתואר נסיך פלסטרינה.

היסטוריה
--------

### העת העתיקה

קערת המתכת הפיניקית שנמצאה בעיר
העיר הייתה מיושבת כבר במאה ה־7 לפנה"ס, במישור למרגלות גבעת העיר נמצא נקרופוליס שבקבריו נמצאו פריטים המשויכים לתרבות האטרוסקית יחד עם תכשיטים פניקיים. בעיר נמצאה גם קערת מתכת פיניקית ועליה כתובת מצרית ארוכה וכן כתובת הקדשה פיניקית "אשמניעד. בן עשתא" (CIS I 164). בקברים מפוארים מ־240 לפנה"ס לערך נמצאו ארון קבורה עשוי ארד ומראה מארד מלוטש, המייצגים את מיטב האמנות האטרוסקית וכן כתובות באטרוסקית ובלטינית ארכאית. 

העיר הייתה חברה בברית הלטינית עד ליצירת ברית עם רומא ב־499 לפנה"ס (לדברי ההיסטוריון טיטוס ליוויוס פטווינוס). לאחר מלחמת בעלות הברית (88–91 לפנה"ס) סופחה העיר לנחלת רומא ולתושביה ניתנה אזרחות רומית. בעת מלחמת האזרחים של סולה (82 לפנה"ס) הייתה העיר, שהייתה מעוזם של הפופולרים, נתונה תחת מצור, בו נכלא גאיוס מריוס הבן. לאחר פריצת המצור והתאבדותו של מריוס (שהעדיף להרוג את עצמו מאשר ליפול לידי סולה) התחולל בה טבח ועל חלק משטחה הוקם מחנה צבא. 

לאחר תקופה בה חוותה העיר תקופת שקיעה, הוקם בה אזור נופש לאצילי רומא, שהקימו בה וילות שהשקיפו על הנוף ונהנו מהבריזה הנעימה. העיר הוגדרה מוניקיפיום על ידי טיבריוס, שנפש בה כמו גם אביו אוקטביאנוס, מרקוס אורליוס, פליניוס הצעיר והדריאנוס. 

המקדש המרכזי בעיר הוקדש לפורטונה (Fortuna Primigenia) והיה בו אורקל.

### ימי הביניים

בימי הביניים הוקמה העיר על חורבות מקדש פורטונה. בשנת 313 מוזכר לראשונה בישוף פרנסטה. ב־1297 מרד שליט העיר (שנקראה פלסטרינה) באפיפיור וכתגמול נחרשה אדמת העיר במלח בהוראת האפיפיור בוניפקיוס השמיני, שהעניק את נחלותיה למשפחת קולונה. העיר הוקמה מחדש ב־1437 והוחרבה מחדש בהוראת אאוגניוס הרביעי מספר שנים לאחר מכן. ב־1448 הקים אותה מחדש סטפנו קולונה. 

### העת החדשה

ב־1630 נרכשה העיר על ידי האפיפיור אורבנוס השמיני עבור אחיינו טדאו ברבריני, שנשא לאשה את אנה קולונה שנתיים מאוחר יותר. אורבנוס הפך את העיר לנסיכות זעירה. 

בראשית המאה ה־19 התקיים ליד העיר קרב בין גריבלדי[דרושה הבהרה] לצבא נפולאון. המרכז העתיק של העיר נחרב בהפצצות בעת מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה יצאו מאזור העיר שלוש אניות מעפילים לארץ ישראל. במרץ 1946 אורד וינגייט עם 238 מעפילים, בנובמבר 1947 קדימה עם 794 מעפילים ובינואר 1948 ל"ה גיבורי גוש עציון עם 273 מעפילים.

ערים תאומות
-----------

* גרמניהגרמניה פיסן (אנ'), בוואריה, גרמניה
* צרפתצרפת בייב (אנ'), צרפת

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פלסטרינה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של פלסטרינה
* פרנסטה באנציקלופדיית פרינסטון לאתרים קלאסיים (באנגלית)
* היסטוריה של פלסטרינה (באנגלית)
* על מקדש פורטונה (באנגלית)
* אתר מידע עשיר על העיירה (באיטלקית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  נחום סלושץ, **אוצר הכתובות הפניקיות**, דביר, 1942, עמ' 141

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007557312905171
* BnF: cb12650159f (data)
* GND: 4224216-2
* MusicBrainz: 3641a5be-e649-4da1-b2de-a8d198e3d7de
* NKC: ge678603
* VIAF: 168362316
* WorldCat: lccn-n81046794

 |
**קמראן דיבה** (בפרסית: **کامران ديبا**, נולד ב-5 במרץ 1937) הוא אדריכל איראני בולט, המתגורר בפריז, צרפת. הוא בן דוד של פארה דיבה, המלכה לשעבר של איראן. התפרסם בעקבות עיצובו לקמפוס החדש של אוניברסיטת גונדישפור באהוואז, למוזיאון טהראן לאמנות עכשווית ולמרכז התרבות ניאווראן בטהראן. כרים אמאמי מתייחס אליו באנציקלופדיה איראניקה כזרז אמנות בחברה האיראנית של שנות ה-70.

דיבה הוא זוכה פרס אגא חאן לאדריכלות.

קורות חייו
----------

הוא התחיל לצייר בשנות ה-50 המאוחרות בארצות הברית. ציוריו המוקדמים מושפעים מאקספרסיוניזם מופשט או אסכולת ניו יורק. במהלך שנות ה-60 השתתף בתערוכות קבוצתיות כמו אירועי הביאנלה של גלריית קורקורן (מוזיאון בוושינגטון), ב-1963, הציג תערוכה של הציורים המופשטים שלו בגלריית ריאליטיס. למרות שהוא למד והתחיל לצייר בארצות הברית, התרבות והציוויליזציה האיראנית השפיעו על עבודתו בהדרגה. התוצאה הייתה סדרה של ציורים שכללו הרכב של כתבי יד מאוירים וקליגרפיה בהשפעה פרסית. לפני שחזר לאיראן הוא ייצג את איראן באירועי הביאנלה של פריז וונציה.

המופע הראשון שלו באיראן היה התקנה ומיצג אורקולי הנקרא "ווטרמן האובד" בסביבות שנת 1966 בגלריה סייהון. גלריית זנד בטהראן ייצגה את דיבה בשנות ה-70. בנוסף לציוריו, הוא הציג בשנת 1974 מיצג והפנינג המערבים את הציבור בערב פתוח. 

קמראן עזב את איראן ב-1978, שנה לפני המהפכה האיראנית, מאז הוא עבד בלונדון ווושינגטון כעת הוא עובד בפריז, וקוסטה דל סול, ספרד. לאחר המהפכה, דיבה המשיך לצייר באופן קבוע לאורך שנות ה-80 וה-90, עם זאת הוא בחר שלא להציג את עבודותיו בפומבי. עבודתו 'וסטר העיר החדשה' הוצגה באירוע הביאנלה של ונציה ובתערוכה הנודדת "בסוף המאה" של מוזיאון לוס אנג'לס לאמנות עכשווית. הוא כיהן בחבר האדריכליים הבינלאומי, הרצה באופן נרחב, ואף היה מרצה אורח באוניברסיטת קורנל.

לאחרונה ציורים שצייר משנת 1961 הוצגו בתנועת האמנות המודרנית האיראנית מהאוסף של TMoCA. עבודותיו האחרונות של דיבה מתייחסות לזיכרון הקולקטיבי של האיראנים. הכותרות והציורים של עבודותיו מוכרים, בצורה זו או אחרת, לדורות האחרונים של העם האיראני. בשנת 2008, הוא הפיק תערוכה רב-לשונית ורב-תרבותית הנקראת "גלובל ניוז".

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קמראן דיבה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  רוברט טייט, ואן גוך ופיקאסו ננעלו במרתף, באתר הארץ, 28 באוקטובר 2007

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007379564805171
* GND: 118525131
* ISNI: 0000 0000 6673 0517
* LCCN: n82204905
* NTA: 074725408
* SUDOC: 182273113
* ULAN: 500096892
* VIAF: 91564303
* WorldCat: lccn-n82204905

 |
**קהלסה** או קהאלסה (פירוש המילה הוא "טוהר") הוא השם שנתן גורו גובינד סינג (אנ') לקהל המאמינים הסיקים אשר טבלו בטקס האמריט סנסקר (אנ') כאות להצטרפותם לעדה.

הגורו העשירי, גורו גובינד סינג היה לוחם ומנהיג דתי שהבין נכון את העתיד להתרחש וצפה מאבקים צבאיים. הוא יסד את ברית הקהלסה, איחד את עדת הסיקהים והפך את יחידות הלוחמים לצבא מאורגן. 

"קארה", "קאנגה" ו"קירפאן" - 3 מתוך 5 סימני היכר סיקהים מובהקים
ב-30 במרץ 1699, במהלך כנס באנאנדפור שבהודו שנערך ביום הראשון של הבאיסאקי, ביסס גובינד סינג לראשונה את מוסד ה"קהלסה" וקבע טקס קבלה דתי שכלל טבילה סמלית ב-"אמריט" ("צוּף" - מים קדושים מסוכרים שעורבבו בחרב "קאנדה"). המאמינים שהצהירו נאמנות לקהלסה נדרשו לחמישה סימני היכר חיצוניים (Panj Kakka - "חמש ה-K"):

* קש (kesh) - שיער וזקן לא-גזוזים (אצל הגברים השיער נאסף ומכוסה בטורבן)
* קאנגה (kangha) - מסרק קטן
* קארה (kara) - צמיד מתכת עגול
* קירפאן (kirpan) - פגיון קטן מעוקל
* קאצ' (kachch) - מכנסיים רפויים

בנוסף קבע הגורו גובינד סינג שכל הגברים הסיקהים יכונו מעתה "סינג" (Singh - "אריה") וכל הנשים - "קאור" (Kaur - "נסיכה").

הקהלסה התחילה עם חמישה מאמינים חלוצים (פאנג' פיארה (אנ')), שנענו לקריאתו של הגורו להקריב את חייהם למען הקהילה. קהלסה היא הגרעין של החברה הסיקהית.

הקהלסה כגוף צבאי
----------------

אחת החובות המוטלות על כל סיקהי היא להגן בעזרת חרבו על החלשים. המוגול ג'אהנגיר אסר והוציא להורג בשנת 1606 את הגורו החמישי גורו ארג'אן (אנ') ותבע מכל הסיקהים להתאסלם או להיות מוצאים להורג. בסיטואציה זו התגבשה קבוצה של לוחמים סיקהים כנגד המוגול וגזרותיו. אחרי נפילת האימפריה המוגולית ועלייתה של ממלכת פנג'אב הסיקהית הפכה הקהלסה למכשיר בידי השלטון להשלטת השלטון ולשמירה על המדינה. עם זאת הקהלסה שמרה על אופייה הדמוקרטי ועל יכולתה להתנגד למהרג'ה. בשנת 1839 עם פטירתו של המהרג'ה האחרון, ראנג'יט סינג (אנ') מנה הכוח הצבאי של הקהלסה כ-30,000 לוחמים שנחשבו על ידי הבריטים כלוחמים עזי נפש ושולבו בצבא הודו הבריטית.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קהלסה** בוויקישיתוף
* קהלסה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
**ראקין** (בבורמזית: **ရခိုင်ပြည်နယ်**, בעבר נקראה **ארקאן**) היא מדינה במיאנמר (בורמה). הממוקמת על חופה המערבי, היא גובלת עם מדינת צ'ין בצדה הצפוני, ובמחוזות מאגווי, באגו ואיירוואדי ממזרח, מפרץ בנגל ממערב, וצ'יטאגונג הגדולה (בנגלדש) בצפון-מערב. היא ממוקמת בין קו הרוחב 17°30 צפון ו-21°30 צפון וקווי האורך 92°10' מזרח ו-94°50' מזרח. 
הרי אראקן המתנשאים לגובה של 3,063 מטרים בפסגת ויקטוריה מפרידים את ראקין ממרכז בורמה. מול חופי מדינת ראקין ישנם מספר גדול למדי של איים כגון צ'דובה ומיינגון. 

שטחה הוא כ-35,762 קמ"ר ובירתה היא סיטווה.

גלריה
-----

* אגם לטסייקאן (מבט משער לטסייקאן)אגם לטסייקאן (מבט משער לטסייקאן)
* 
* דגל רוהינגיהדגל רוהינגיה
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ראקין** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Rakhine State Map" (PDF). Themimu.info. אורכב מ-המקור (PDF) ב-4 במאי 2013. נבדק ב-31 ביולי 2015. `{{cite web}}`:  (עזרה)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LCCN: n2008005857
* TDVİA: arakan
* WorldCat (עם LCCN): n2008-005857

 |
**מרקוס לאונרדו סנטוס אלמיידה** (בפורטוגזית: **Marcos Leonardo Santos Almeida**; נולד ב-2 במאי 2003), הידוע בשם **מרקוס לאונרדו**, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בסנטוס ובנבחרת ברזיל עד גיל 20.

קריירה
------

מרקוס לאונרדו, יליד איטפטינגה, באהיה, עבר לטאובטה, סאו פאולו במאי 2014, והצטרף למערך הנוער של סנטוס באוגוסט 2014. ב-23 באוקטובר 2019 הוא חתם על החוזה המקצועי הראשון שלו במועדון.

הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ליגת העל הברזילאית ב-20 באוגוסט 2020, בניצחון 0–1 על רסיפה. הוא כבש את השער הראשון שלו ב-4 באוקטובר בניצחון 3–2 על גויאס.

לאונרדו ייצג את ברזיל בנבחרות הנוער, וכיום משחק בנבחרת ברזיל עד גיל 20.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מרקוס לאונרדו** בוויקישיתוף

* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר Soccerway
* פרופיל, באתר WorldFootball.net
* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu

הערות שוליים
------------

1. ↑  Santos assina primeiro contrato profissional com promessa da base, Lance! (ב־Brazilian Portuguese)

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"מרקוס לאונרדו"**.
**נֵר לְאֶחָד נֵר לְמֵאָה** הוא ביטוי תלמודי שמשמעותו היא שישנם מעשים שבהם אותה התועלת הצומחת ליחיד יכולה להועיל גם לרבים. הביטוי עוסק באורו של נר שיכול להועיל למאה בני אדם כשם שהוא מועיל לאדם יחיד.

מקור הביטוי
-----------

בגמרא מובא ביטוי זה בסוגיית אמירה לנוכרי, כהסברו של רבא לדין לפיו מותר ליהודי להשתמש באור הנר שהדליק גוי בשבת (דבר שאסור ליהודי משום מלאכת מבעיר), אם הגוי הדליק אותו לשימוש עצמי, אף כשידוע לו שיהודי ייהנה מכך. בסוגיית הגמרא עולה הבדל בין פעולות כגון הדלקת נר ובניית כבשׁ – שעשייתן יכולה להועיל גם לרבים, אפילו אם נעשו בשביל היחיד – לבין פעולות כגון שאיבת מים ותלישת עשבים – שמועילות לרבים רק אם נעשו בהיקף מתאים.

ביטויים דומים
-------------

* **ארבעה לצלא ארבעה לצללא** - ביטוי המופיע בתלמוד בהקשר לדין בר מצרא. משמעותו, לפי אחת האפשרויות המובאות בפירוש רש"י:

> 
> צלא - רצען עני, וצללא - רצען עשיר, וכך אמר לו: 'ארבע ככרות צריכין לרצען עני למאכלות ביתו ליום כמו שצריכין לעשיר'.
> 
> 
> 
> 

* **שבועה לאחד שבועה למאה** - הלכה לפיה מי שנשבע לאמת את דבריו מול תביעת תובע אחד לא יידרש להישבע שוב על היותו פטור מאותה תביעה אם ייתבע עליה על ידי תובע אחר.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **נר לאחד נר למאה** |

הערות שוליים
------------

1. ↑  צריכותא בתלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קכ"ב, עמוד א'.
2. ↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ה', עמוד א', והגהה בפירוש רש"י שם.
3. ↑  ראו תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף צ"ד, עמוד א'
**סמל העיר נס ציונה**, סמלה הרשמי של העיר נס ציונה, פורסם ב-13 בנובמבר 1958 ואושר ב-13 באפריל 1972.

תיאור הסמל
----------

שחזור של דגל "נס ציונה" שהונף ב-1891.
מורכב ממגן בעל שדה ירוק המוטען בפרח לבן בעל שלושה עלי כותרת. בכל עלה כותרת מוטען ציור המסמל את אחד מענפי התעשייה שכלכלו את העיר בזמן הקמתה:

* דבורה - סמל לענף הכוורנות ורדיית הדבש.
* תפוזים - סמל לענף החקלאות ותעשיית ההדרים.
* גלגל שיניים ופטיש - סמל לתעשייה והמלאכה היוצרת בעיר.

מתחת לפרח סרט כחול ועליו שם העיר, והם מוקפים ב-7 כוכבים מחומשים זהובים. בראש הדגל סרט בצבעי לבן-כחול-לבן-כחול-לבן. הכוכבים והדגל לוקחים מחזונו של חוזה המדינה, בנימין זאב הרצל, לדגלה של מדינת היהודים. הדגל המונף בראש הדגל מסמל גם את האירוע בו על פי המסורת הונף לראשונה דגל כחול-לבן כדגל עברי ב-1891 על ידי מיכאל הלפרן, ממייסדי העיר.

### סמליל ממותג

בהסמליל הממותג של העיר הוא עגול, מוקף בקו ירוק שבקצהו עלים, ברקע העיגול מגדלים גורדי שחקים כחולים ועץ ירוק ולפניהם צלליות של גבר ואישה, ילדה ורוכב אופניים בצבעי חום ולבן. בתחתית הסמל שם העיר והמוטו "העיר הירוקה בישראל". בפינה הימנית העליונה מופיע סמל העיר הרשמי בצבע ירוק בהיר.

הסמליל נועד להדגיש ערכים עליהם "הושתתה העיר": קהילה ומשפחה, שמירה על איכות סביבה והיותה "מרכז לקידום טכנולוגיה וחדשנות". הסמליל והמוטו אינם עוד בשימוש.[דרוש מקור]

היסטוריה
--------

הסמל עוצב בראשית שנות ה-50 על ידי מועצת העיר השנייה בראשותו של אליהו מירון ופורסם ב-13 בנובמבר 1958. הסמל אושר על ידי הכנסת ב-13 באפריל 1972. המוטו "נס ציונה – עיר עם לב של מושבה" הוסף בשנת 1993 עם כניסתו של יוסי שבו לתפקיד ראש העיר.[דרוש מקור]

בשנת 2014 הציגה העירייה סמליל אשר משמר בפינתו הימנית-העליונה את סמל העיר המקורי. הסמליל עוצב על ידי חני עבודי, על בסיס סמל חגיגות 130 שנה להיווסדותה של העיר ותוך שימור הסמל המקורי נועד להדגיש את עברה ועתידה של העיר. בשנת 2019 הוחלט לחזור לסמל המקורי וכיום הסמל אינו בשימוש.[דרוש מקור]

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סמל העיר נס ציונה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3  מקור השם וסמל העיר, אתר עיריית נס ציונה

| דגל ישראלדגל ישראל סמלי מחוז המרכז |
| --- |
| ערים | אלעד • גבעת שמואל • הוד השרון • טייבה • טירה • יבנה • יהוד-מונוסון • כפר יונה • כפר סבא • כפר קאסם • לוד • מודיעין-מכבים-רעות • נס ציונה • נתניה • פתח תקווה • קלנסווה • ראש העין • ראשון לציון • רחובות • רמלה • רעננה | מפת מחוז המרכזמפת מחוז המרכז |
| מנהלות מקומיות | נוה מונוסון • מכבים-רעות |
| מועצות מקומיות | אבן יהודה • אליכין • באר יעקב • בית דגן • בני עי"ש • גדרה • ג'לג'וליה • גן יבנה • גני תקווה • כוכב יאיר צור יגאל • כפר ברא • מזכרת בתיה • סביון • קדימה-צורן • קריית עקרון • שוהם |
| מועצות אזוריות | ברנר • גדרות • גזר • גן רווה • דרום השרון • חבל יבנה • חבל מודיעין • חוף השרון • לב השרון • נחל שורק • עמק חפר • שדות דן |
| מחוז הצפון • מחוז חיפה • מחוז תל אביב • מחוז המרכז • מחוז ירושלים • מחוז הדרום • מחוז יהודה ושומרון |
מאסטה מאת צ'ימבואה, גלריית אופיצי
**צ'ימבואה** או בשמו המלא **צ'ני די פפו (ג'ובאני) צ'ימבואה** (באיטלקית: **Cenni di Pepo (Giovanni) Cimabue**‏; סביבות 1240 – סביבות 1302) היה צייר ואמן פסיפסים מפירנצה. ידוע גם בזכות תלמידו ג'וטו די בונדונה. צ'ימבואה וג'וטו שייכים לתקופת הפרוטו-רנסאנס באמנות, ונמנים עם מבשרי הרנסאנס האיטלקי. צ'ימבואה נחשב לאחרון הציירים האיטלקים שציירו בסגנון ביזנטי, וחלוץ הגישה הנטורליסטית, משום שהדמויות שצייר היו בעלות פרופורציות והצללה מציאותיות יחסית.

ביוגרפיה
--------

מעט מאוד ידוע על חייו של צ'ימבואה. הוא נולד בפירנצה ונפטר בפיזה. בתקופת עבודתו בפירנצה, פעל דוצ'ו בסיינה הסמוכה. הקריירה האמנותית של צ'ימבואה תוארה בספר Le Vite de' più eccellenti pittori, scultori, e architettori (חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר) מאת ג'ורג'ו וזארי, הנחשב לספר הראשון העוסק בהיסטוריה של האמנות. הספר פורסם יותר ממאתיים שנים לאחר מותו של צ'ימבואה ורמת מהימנותו מוטלת בספק.

התמונות שנשכר לצייר מעידות כי צ'ימבואה היה אמן מוערך ביותר בתקופתו. בין היתר נשכר לצייר שני פרסקאות גדולים על קירות הטרנספט בבזיליקה של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי: האחד עוסק בצליבת ישו והשני בהורדה מן הצלב. ברם, שתי היצירות הללו נראות עתה כצל חיוור של גרסתן המקורית. בעת כיבושה של העיר על ידי צרפת פרצה במקום שרפה שפגעה קשות בפרסקאות. הצבע הלבן התבסס על כסף, אשר התחמצן והפך שחור.

צ'ימבואה צייר את ישו הצלוב התלוי בבזיליקת סנטה קרוצ'ה בפירנצה. הצלב המצויר ניזוק קשות בשיטפון שפקד את פירנצה ב-4 בנובמבר 1966, כאשר נהר הארנו עלה על גדותיו.

מורשת
-----

דנטה אליגיירי השתמש בצ'ימבואה כדוגמה לזמניותה של התהילה האנושית בחלקה השני של הקומדיה האלוהית - כור המצרף. כותב דנטה:

Credette Cimabue nella pittura
Tener lo campo, ed ora ha Giotto il grido
Si che la fama di colui è scura
תרגום: "צ'ימבואה חשב כי הוא ראש לציירים, אולם ג'וטו נטל ממנו את תהילתו והשליכו אל תהום הנשייה".

נראה שדנטה אמנם צדק בעניין זמניותה של התהילה. אולם צ'ימבואה לא ממש צלל אל תהום הנשייה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **צ'ימבואה** בוויקישיתוף
* גלריה וירטואלית של עבודותיו של צ'ימבואה
* צ'ימבואה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007447425505171
* BNE: XX888609
* BnF: cb12044428q (data)
* GND: 119138883
* ICCU: RAVV025663
* ISNI: 0000 0001 1467 7926
* LCCN: n80081439
* MusicBrainz: d9aa7c93-a792-4f8a-8320-c64786016193
* NDL: 00464590
* NKC: xx0019462
* NLA: 35800967
* NTA: 073217573
* RKD: 16876
* SUDOC: 028653289
* Trove: 1093405
* ULAN: 500016284
* VIAF: 11146779
* WorldCat: lccn-n80081439

 |
הרב **אברהם שטרנבוך** (י"ח בתשרי ה'תר"צ, 22 באוקטובר 1929 – כ"ד באדר ה'תשפ"א, 7 במרץ 2021) היה ראש ישיבת באבוב בלונדון במשך כחמישים שנה.

ביוגרפיה
--------

נולד בשווייץ ליצחק ורעכא שטרנבוך. בילדותו למד תורה אצל מלמד פרטי שנשכר לכך במיוחד מארץ ישראל. לאחר מכן נשלח ללמוד בישיבת עץ חיים במונטרה, אצל דודו הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו. לאחר השואה למד בישיבת פוניבז', אצל הרב יוסף שלמה כהנמן והרב שמואל רוזובסקי ואף נהג ללמוד עם ה"חזון איש". נישא לבתו של הרב רפאל פלדמן אב בית דין שפסטבוש, אנגליה. לאחר נישואיו התגורר תקופה קצרה באנגליה, לאחר מכן עלה לירושלים.

בשנת תשכ"ז התבקש על ידי רבי שלמה הלברשטאם האדמו"ר מבאבוב לעבור ללונדון לכהן כראש ישיבת באבוב.
בשנת תשע"ב לקה באירוע מוחי ועבר להתגורר לצד בתו בירושלים. בכ"ד באדר ה'תשפ"א נפטר בבית החולים הדסה, ונקבר בהר הזיתים.

צאצאיו
------

**בניו**:

* הרב אליהו חיים שטרנבוך, מו"צ קהילת באבוב 45 בירושלים.
* הרב רפאל שלמה שטרנבוך ראש ישיבת באבוב – חכמת שלמה לצעירים בבני ברק.
* הרב יצחק מאיר שטרנבוך, ראש כולל בבית המדרש קולשיץ בבני ברק.

**חתניו**:

* האדמו"ר מנובומינסק.
* יצחק הלברשטאם.
* הרב ישראל ברזובסקי בן האדמו"ר מסלונים.

קישורים חיצוניים
----------------

* אבל: ראש ישיבת באבוב בלונדון הלך לעולמו

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007313645305171
* ISNI: 0000 0004 0259 4463
* LCCN: no2005065181
* VIAF: 298035382
* WorldCat (עם VIAF): 298035382

 |
**הרמינה לאוקוטובה** (בצ'כית: **Hermína Laukotova**;‏ 24 בינואר 1853 – 17 בינואר 1931) הייתה ציירת, גרפיקאית ומורה לאמנות צ'כית.

ביוגרפיה
--------

אביה היה רופא השיניים והמנתח, יוזף לקוטה. אמה, אנטוניה, הייתה בתו של יוסף רידל - המייסד של מפעל זכוכית מפורסם. היא הפגינה כישרון אמנותי כשהייתה עדיין צעירה למדי. משפחתה הייתה עשירה מספיק כדי לספק לה השכלה רחבה ואפשרות לנסיעות באירופה. את שיעורי האמנות הפרטיים הראשונים שלה קיבלה בסטודיו של קארל יאורק. מאוחר יותר, היא למדה שיעורים, מג'ני שרמאולובה (1828-1909). לימודיה האחרונים בפראג היו אצל צייר הדיוקנאות יאן אדולף ברנדייס.

ב-1882 היא נסעה לפריז, שם השלימה את הכשרתה בטכניקות גרפיות. שנתיים לאחר מכן, היא עברה לאנטוורפן, שם עבדה עם צ'ארלס ורלט. בפריז ציירה בעיקר סצנות ימיות.

מ-1885 עד 1887 היא התגוררה במינכן, שם למדה שיעורים נוספים באקדמיה לציור של הנשים אצל לודוויג פון הרטריך, ואחר כך שיעורים פרטיים יותר אצל דוריס ראב, שלימדה אותה תחריט; נושא שהיא המשיכה הלאה עם ויליאם אונגר בווינה.

ב-1887 היא חזרה לפראג, שם פתחה בית ספר לאמנות לנשים. אף שבית הספר לימד מגוון מקצועות, כולל ציור דיוקן ופרחים, הוא נודע בעיקר בזכות הקורסים שלו ברישום דמויות, שהשתמשו בדוגמנים ודוגמניות עירומים. קורסים כאלה נסגרו לנשים בבתי הספר הגדולים לאמנות. היא הפעילה את בית הספר עד 1909, אז נאלצה לפרוש מסיבות בריאותיות, והעבירה את ניהולו לאוגוסט ברימזה, עם צוות שכלל את האדריכל, אדולף פוהר והציירת, לילי גודלובה-ברנדהוברובה, אשר הייתה תלמידה שם.

היא הציגה לעיתים קרובות את ציוריה בתערוכות בחסות החברה לקידום האמנויות, תחת השם "Jan Textor". לאחר 1904 הייתה חברה באיגוד האמניות הגרמניות בבוהמיה, ואיגוד האמנים האוסטריים היפים, איתם הציגה את עבודותיה.

גלריה
-----

* נערה עם אירוסיםנערה עם אירוסים
* מותו של ציירמותו של צייר
* יום גשוםיום גשום
* טבע דומם עם פרחיםטבע דומם עם פרחים

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הרמינה לאוקוטובה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Prokop Toman: *Nový slovník československých výtvarných umělců* (A new dictionary of Czechoslovak visual artists), Ivo Železný, 2000
2. ↑  Prague Census 1830-1910 (1920), Laukota, Joseph \*1809 and family (father of Hermíny Laukotové)
3. ↑  Informační systém abART:Schermaulová Jenny
4. ↑  Advertisement in the daily Bohemia, 25.12.1909, pg.12

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 140677151
* ISNI: 0000 0000 7737 436X
* KulturNav: 3e0c9c67-81c6-4381-a5cc-7c56a51f3cb5
* NKC: xx0097187
* ULAN: 500054389
* VIAF: 90612400
* WorldCat: viaf-90612400

 |
איור של אורניתוסוכוס טורף היפרודפדון (Hyperodapedon)
**אורניתוסוכוס** (שם מדעי: **Ornithosuchus**; מילולית: "עוף תנין") הוא סוג של זוחל גדול אוכל בשר מקבוצת הארכוזאורים, שדמה במראהו לתנין יבשתי גדול. הוא חי בתור הטריאס שבעידן המזוזואיקון, ומאובניו נתגלו בתצורות אבני החול של לוסימאות' (Lossiemouth Sandstone Formation) שבסקוטלנד, באזור בו נמצאו מיני ארכוזאורים קרובים.

מאפיינים
--------

יצור אוכל בשר זה היה קרוב יותר לתנינאים מאשר לדינוזאורים והוא נע על ארבע רגליים, אך היה יכול להזדקף כדי לרוץ במהירות. האורניתוסוכוס הגיע לאורך ארבעה מטרים, והיה בעל גולגולת באורך 45 ס"מ ולסת גדולה שהזכירה את זו של הדינוזאורים התרופודים. במראהו דמה לפרסטוסוכוס שחי באמריקה הדרומית באותו הזמן. בדומה לתנינים, היה לאורניתוסוכוס רכס קשקשים מעל גבו, ובדומה לעופות היה בעל חמש אצבעות ברגליו, מה שככל הנראה סייע לו במהלך ריצה.

האורניתוסוכוס היה טורף-העל באזורי חיותו וניזון מזוחלים אחרים, כגון הרינצ'וזאורים, דמויי דינוזאורים, כגון הסלטופוס, ומטורפים קטנים יותר.

ראו גם
------

* ונאטיקוסוכוס - קרוב משפחה שהתקיים באמריקה הדרומית

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אורניתוסוכוס** בוויקישיתוף
* אורניתוסוכוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
* אורניתוסוכוס, באתר GBIF (באנגלית)
**אברהם טל** (נולד ב-1949) הוא משפטן ישראלי שכיהן עד שנת 2019 כנשיא בית המשפט המחוזי מרכז השוכן בלוד.

ביוגרפיה
--------

אברהם טל נולד בשנת 1949 בישראל. ב-1967 סיים טל את לימודיו התיכוניים בבית ספר תיכון "אהל שם" ברמת גן. בין השנים 1974–1976 עבד כאזרח עובד צה"ל. ב-1975 סיים את לימודיו הגבוהים במשפטים בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת תל אביב.

בשנים 1974–1976 התמחה בבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו ובפרקליטות מחוז תל אביב. בשנת 1976 הוסמך טל כעורך דין. בשנים 1990-1976 עבד כפרקליט בפרקליטות מחוז תל אביב (פלילי). בשנת 1979 סיים לימודי מוסמך אוניברסיטה במשפטים באוניברסיטת תל אביב.

בחודש יולי 1990 מונה לכהונת שופט בית משפט השלום ברמלה. בינואר 1994 מונה לסגן נשיא בית משפט השלום בתל אביב. בספטמבר 2000 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו. בינואר 2008 מונה לכהונת סגן נשיא בית המשפט המחוזי מרכז. באפריל 2014 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי מרכז בלוד כמחליפה של הילה גרסטל, שעזבה את תפקידה כשופטת לאחר שנבחרה לנציבת הביקורת על הפרקליטות.

ב-2 ביוני 2019 פרש לגמלאות.

בנובמבר 2020 מונה לשופט עמית בבית המשפט המחוזי מרכז.

קישורים חיצוניים
----------------

* אברהם טל, באתר הרשות השופטת

הערות שוליים
------------

1. 1 2  אברהם טל, באתר הרשות השופטת
2. ↑  זוהר שחר לוי, השופט אברהם טל מונה לנשיא בית המשפט המחוזי-מרכז, באתר כלכליסט, 26 במרץ 2014
**ג'ונתן דייוויד שו** (באנגלית: **Jonathan David Shaw**; נולד ב-22 בנובמבר 1957) הוא מייג'ור גנרל לשעבר בריטי יוצא הצבא הבריטי אשר שימש כעוזר ראש מטה ההגנה לסוגיות מניעת הפצת נשק גרעיני, כימי, ביולוגי ולוחמת סייבר.

ביוגרפיה
--------

שו למד באוניברסיטת אוקספורד. הוא התגייס לצבא הבריטי בשנת 1981 והתנדב להרגימנט המוצנח. שו לחם במלחמת פוקלנד כמפקד מחלקה בגדוד ה-3 של הרגימנט המוצנח. לאחר המלחמה מילא מספר תפקידי מטה ופיקוד ברגימנט המוצנח ולקח חלק בפעילות מבצעית בלחימה בצפון אירלנד. שו השתלם במכללה לפיקוד ולמטה בקמברלי ובשנת 1997 שימש כמפקד הגדוד ה-2 ברגימנט המוצנח. בשנת 2000 מונה למפקד החטיבה הממוכנת ה-12 ולאחר מכן פיקד על חטיבה רב-לאומית במלחמת קוסובו. בשנת 2003 מונה למפקד דירקטוריון הכוחות המיוחדים של הממלכה המאוחדת. בשנת 2006 מונה למפקד הדיוויזיה הרב-לאומית בעיראק. לאחר מכן מונה לראש מטה מפקדת צבא היבשה הבריטי. שו מילא מספר תפקידי מטה נוספים ובשנת 2011 מונה לעוזר ראש מטה ההגנה לסוגיות מניעת הפצת נשק גרעיני, כימי, ביולוגי ולוחמת סייבר שו פרש מן הצבא בשנת 2012.

הערות שוליים
------------

1. ↑  ביוגרפיה של ג'ונתן שו, באתר "paradata".
2. ↑  יוסי הטוני, ‏גנרל (מיל') ג'ונתן שו, לשעבר אחראי הסייבר בבריטניה: "האתגר – לגרום לעולם להבין שצריך הגנת רשת", באתר "אנשים ומחשבים", 11 ביולי 2013.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ISNI: 0000 0004 4880 7399
* LCCN: no2015055765
* SUDOC: 190543868
* VIAF: 315944439
* WorldCat: lccn-no2015055765

 |
השופט אביגדור משאלי
**אביגדור משאלי** (17 בדצמבר 1931 – 12 בינואר 2009) היה שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב (1996–2002) ובנצרת (1984–1996).

ביוגרפיה
--------

אביגדור משאלי נולד בדצמבר 1931 בתל אביב לשלמה ולבלה משאלי. הוא למד בבית הספר היסודי "בילו" בתל אביב, ובמדרשיית "נועם" בפרדס חנה. שירת שירות סדיר בצה"ל ועם תום שירותו הצבאי למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב (לימים אוניברסיטת תל אביב). לאחר תקופת התמחות במשרד עורכי הדין א. רוזנבלום הוסמך כעורך דין. הוא עבד כשש שנים במשרד עורכי הדין ש. הורוביץ ושות' בתל אביב ואחר כך כעורך דין עצמאי, זאת עד למינויו כשופט בית משפט מחוזי בשנת 1984.

מאז שחרורו משרות בצה"ל משאלי שרת במילואים בפרקליטות הצבאית בתפקידי סניגור, תובע, עוזר יועץ משפטי ואב בית דין צבאי ברצועת עזה ובצפון סיני ואחר כך כשופט ביחידת בתי הדין בפיקוד צפון, עד לשחרורו בדרגת סגן-אלוף. במהלך מלחמת לבנון הראשונה, שרת במילואים בכלא אנצאר בלבנון כיו"ר ועדה למיון והחלטה בגורל שבויים (על פי אמנת ז'נבה).

משאלי היה נשוי ואב לשלושה ילדים.

### תקופת כהונתו כעו"ד

בתקופת עבודתו כעו"ד מילא שורה של תפקידים ציבוריים בהתנדבות, בין היתר: חבר מועצת עיריית גבעתיים והנהלתה (13 שנים), חבר ועדת בנין ערים ויו"ר ועדות עירוניות, חבר המועצה הדתית בגבעתיים, נשיא לשכת בני ברית בגבעתיים, חבר ועדות שונות של לשכת עורכי הדין בישראל ועוד.

בשנת 1983 - טרם מינויו כשופט - כיהן כחבר בוועדת החקירה הממלכתית לחקירת אירועי כפר שלם.

### תקופת כהונתו כשופט

בין השנים 1984–2002 כיהן כשופט מחוזי, תחילה בבית המשפט המחוזי במחוז הצפון ומאז 1996 כשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו. הוא שימש דן יחיד, ראש הרכב ערעורים אזרחיים ופליליים, ראש הרכב פשעים חמורים ובהרכב ערעורי בית המשפט למשפחה. אף במהלך עבודתו כשופט מילא שורה של תפקידים ציבוריים בהתנדבות: חבר הנהלת תנועת ארץ ישראל הטובה, חבר נציגות השופטים בישראל, חבר דירקטוריון קרן השתלמות לשופטים.

בד בבד עם עבודתו השיפוטית כיהן בשנים 1990–1992 כמרצה למשפטים באוניברסיטת חיפה ומשך כ-6 שנים שימש כמרצה לדיני עונשין בקורס קציני משטרה בשפרעם. כמו כן הרצה בפני פורומים שונים, כגון פקידי סעד במחוז הצפון, קורסים שונים של המשטרה, המועצה הלאומית לקידום ערכי שלטון החוק והדמוקרטיה ועוד. משאלי כיהן כ-5 שנים כיו"ר ועדה בבחינות התמחות של לשכת עוה"ד. משך שנות כהונתו כשופט מחוזי דן ופסק במשפטים רבים שחלקם זכה להד תקשורתי נרחב, ביניהם משפטים של חברי כנופיית מע"צ.

### לאחר פרישתו מכס השיפוט

כיהן כיו"ר ועדת החקירה מטעם משרד הפנים לעניין גבולות הכנרת וטבריה.

כיהן כיו"ר ועדה מייעצת מטעם משרד התמ"ת לעניין עו"ז בתעשייה ובשירותים ובתפקידים נוספים.

כיהן בהתנדבות כיו"ר הוועד הפועל של המועצה הלאומית למניעת תאונות.

כיהן כנשיא בית הדין העליון של הליכוד.

ראו גם
------

* כנופיית מע"צ

קישורים חיצוניים
----------------

* השופט משאלי, לרגל צאתו לגמלאות: מבחר הצעירים אינם פונים לשפיטה(הקישור אינו פעיל), באתר inn
* ורד לוביץ' ועתי"ם, מאסר עולם לרוצח חברתו, באתר ynet, 8 בנובמבר 2001
* יצחק דנון המדינה תשלם פיצויים של 3.1 מיליון שקל לארבעת נאשמי כנופיית מע"ץ, באתר globes
* ביהמ"ש גזר 12 שנות מאסר על דוד בלחניס שניסה לרצוח את עו"ד סגל בהצתה, באתר גלובס, 14 בינואר 1999
* אביגדור משאלי, באתר מחלקה ראשונה
* אביגדור משאלי, באתר הרשות השופטת
אין תמונה חופשיתאין תמונה חופשית
הרב **משה תנעמי** (נולד בשנת תרצ"ז, 1937) הוא רבה הספרדי של רכסים וראש מוסדות "אור חדש" ביישוב.

ביוגרפיה
--------

נולד בעיירה מנאכ'ה שבתימן, בנם של הרב שלום ונעמי תנעמי. אביו שימש כרב המחוז של חראז, והיה גם מקובל. בשנת תש"ט עלה עם משפחתו לישראל והם התיישבו בשכונת התימנים הסמוכה לקריית בנימין שליד חיפה. למד בבית הספר המקומי ולאחר מכן בישיבת תפארת ישראל בחיפה, בראשות הרב דב מאיר רובמן, בישיבת חברון ובישיבת מרכז הרב בירושלים.

בתחילת שנות ה-60 נישא לשרה, ילידת תימן. לאחר נישואיו ייסד וניהל במשך עשרות שנים את קריית החינוך "אור חדש" ברכסים. כיום פועלים בנשיאותו סמינר לבנות הכולל פנימייה, תלמוד תורה לילדי משפחות של בעלי תשובה ומוסדות 'צוהר לטוהר' לילדים מיוחדים ברכסים. בעבר הייתה קיימת בקריית החינוך אור חדש ישיבה קטנה ומתיבתא, כיום במבנים אלו שוכנת "ישיבת רכסים", בראשות הרב אליהו ציון סופר.

בשנת תשכ"ה נבחר כרב הספרדי של היישוב רכסים בתמיכתו של הרב אליהו מישקובסקי.

הרב תנעמי הוא חבר בוועד ההקדשות הספרדי במקומות הקדושים. בשנת 2009 הותקף בדרום אמריקה בעת שגייס שם כספים.

בירך ברכת שהחיינו על החיסון נגד קורונה.

הרב תנעמי הוא אב לשלוש בנות. חתנו הבכור הרב חזקיהו והב, ראש הכוללים "אמרי יחיאל" בירושלים ובנתניה, וראש מוסדות קרן אור חדש בשרון.

קישורים חיצוניים
----------------

* אורלי גולדקלנג, ‏ישראל זה הבית של העם היהודי, אין משהו אחר, בעיתון מקור ראשון, 19 בספטמבר 2021
* רבני קהילות בצפון: אסור להשתמש בנפצים, באתר ערוץ 7, 7 במרץ 2012

הערות שוליים
------------

1. ↑  מנחם כץ, ‏תיעוד: כך נראה רבה של רכסים לפני ואחרי התקיפה, באתר כיכר השבת, 14 בספטמבר 2009
2. ↑  רבה של רכסים בירך שהחיינו על החיסון וקרא לכולם להתחסן, באתר JDN‏, 
ו׳ בטבת תשפ״א.
משה שמרמשה שמר
**משה (מוסא) (כהן) שֶׁמֶר** (1935–2019) היה איש חינוך, פעיל ציבור ועיתונאי שפעל לשימור מורשת יהודי סוריה בכלל ודמשק בפרט. שימש כשופט (נציג ציבור) בבית הדין לעבודה, עורך ומפיק המגזין "מכאן ומשאם" (כתב העת למורשת יהדות דמשק), מחזיק תיק החינוך והספורט במועצת העיר חולון ומנהל בתי חולים ומחוזות של קופת החולים כללית. היה חבר פעיל בעמותת ידידי המרכז הרפואי וולפסון בחולון וחבר בארגון "בני-ברית", בו אף כיהן כנשיא לשכת 'אל-על'. בשנת 2004 קיבל את תואר יקיר העיר חולון.

ביוגרפיה
--------

שמר נולד בדמשק בשם מואיז מכללתי. המשפחה התגוררה ב"חארת אל-יהוד" (שכונת היהודים). אב המשפחה, יצחק, עסק כחרת נחושת, ומואיז הועסק כשוליה בבית המלאכה של אביו. במקביל ללימודיו בבית הספר היהודי "אליאנס".

במאי 1945 עלה לישראל, יחד עם אחותו לינדה בת השמונה. הקבוצה הלכה ונסעה במשאית במשך שלושה לילות עד שלבסוף הגיעה לקיבוץ כפר גלעדי. העלייה הייתה במסגרת מאמצי הפלמ"ח והסוכנות היהודית להבריח ולהעלות את יהודי סוריה לארץ. חצי שנה לאחר מכן עלתה גם שאר המשפחה והשתקעה בשכונת עם בחולון.

בחולון למד משה בבית-החינוך "ביאליק" ובמקביל עבד כנער בחלוקת דואר בסניף המרכזי בעיר. בנוסף, סייע לאביו במכירה וחלוקה של לחם לתושבי העיר. כחבר בתנועת "הנוער העובד" היה פעיל בהדרכת נוער במעברת חולון וריכז בית-הבראה לנערים עובדים בקיבוץ נען. מ-1954 עד 1968 היה מזכיר החטיבה המקצועית של הנוער העובד במועצת פועלי חולון, והיה ממייסדי בית-ספר ערב לנערים עובדים בחולון.

ב-1963 זכה במלגת-לימודים מטעם המועצה הבריטית (British Council) ויצא לאנגליה לשנת לימודי כלכלה וסוציולוגיה תעשייתית, מינהל ושלטון. עם שובו, התקבל לאוניברסיטת תל אביב וסיים תואר ראשון בכלכלת ארצות מתפתחות, מדעי המדינה ומינהל. ב-1988 חזר לאוניברסיטה והיה לבוגר הקורס הדו-לשוני למנהלים בכירים במינהל שירותי בריאות ורפואה.

קריירה הציבורית
---------------

### הוועד הפועל של ההסתדרות

בשנים 1968–1975 שימש כמנהל המחלקה לשיתוף עובדים בניהול וברווחים בוועד הפועל של ההסתדרות הכללית.

ב-1975 עבר למרכז קופת-חולים ושימש כעוזר בכיר לראש אגף ארגון ומינהל, וכמנהל מחלקת ההדרכה ופיתוח משאבי אנוש. ב-1979 התמנה למנהל קופת-חולים במרחב הנגב והמנהל האדמיניסטרטיבי של בית החולים סורוקה. ב-1986 נתמנה כמנהל המרכז הרפואי גריאטרי שיקומי הרצפלד בגדרה. ב-1991 התמנה למנהל מחוז השומרון של הקופה עד לפרישתו ב-1993.

לאחר פרישתו מקופת החולים הכללית, שימש כשופט (כנציג ציבור) בבית-הדין האזורי לעבודה וכן כמגשר ומפשר. במסגרת פעילותו לשימור תרבות יוצאי דמשק, הצטרף לארגון יוצאי דמשק, שם יזם ערך והפיק את המגזין "מכאן ומשאם".

### מפלגת העבודה

שמר היה מפעילי צעירי מפא"י ועם הקמת "המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה" הצטרף לשורותיה. לאורך השנים היה פעיל במפלגה ובמוסדותיה המקומיים והארציים ואף התמודד על מקום בכנסת ישראל.

ב-1974 נבחר למועצת עיריית חולון והופקד על תיק הנוער והספורט.

חיים אישיים
-----------

מאז שעלה ארצה, התגורר שמר בחולון. הוא היה נשוי לרות (אשת חינוך), ולהם נולדו שלושה בנים. אחיו הצעיר הוא פרופסור יהושע שמר, יו"ר אסותא ומנכ"ל משרד הבריאות לשעבר.

שמר נטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת.

קישורים חיצוניים
----------------

* סמדר פלד, ‏מסעם של ילדי המחברת של מנחם, באתר ‏מאקו‏, 4 בינואר 2013
* משה שמר (1935-2019), דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007409979105171

 |
מחתה (באמצע), יחד עם כלים נוספים לטיפול בגחלים
**מַחְתָּה** היא כלי המשמש להעברת גחלים או קטורת. בעבר שימשו מחתות בטקסי פולחן ברחבי העולם העתיק. המחתה נזכרת גם כאחד הכלים ששימשו במשכן ובבית המקדש לצורך הקרבת הקורבנות. צורת המחתה היא כעין כף בעלת שלוש דפנות המחוברת לידית ארוכה, בדומה ליעה.

בממצא הארכאולוגי
----------------

מחתות עשויות ברונזה, ברזל וחרס נמצאו במספר רב של אתרים ארכאולוגיים ברחבי העולם הרומי, בין השאר בהרקולנאום ובפומפיי. בישראל נמצאו מחתות רבות באתרים כמערת האיגרות ועוד, כולן מתוארכות לתקופת בית שני. מחתות שנמצאו כללו ידיות בצורת צינור חלול, ולדעת החוקרים מולאו וצופו צינורות אלו בטין או בחומר מבודד אחר על מנת להקטין את הולכת החום של הידית.

### השימוש במחתות

יגאל ידין טען כי על אף שנמצאו איורי מחתות רבים באתרים יהודיים, הרי שמקור המחתות הוא בפולחן היווני-רומי. בנימין מזר טען כי למחתות היו גם שימושים תפקודיים שאינם קשורים לפולחן כגון ליקוט עצמות.

בעבודת המקדש והמשכן
-------------------

המחתה מוזכרת בספר שמות פרק כ"ז: (פסוקים א' - ג')

> 
> וְעָשִׂיתָ אֶת-הַמִּזְבֵּחַ... וְעָשִׂיתָ סִּירֹתָיו, לְדַשְּׁנוֹ, וְיָעָיו וּמִזְרְקֹתָיו, וּמִזְלְגֹתָיו וּמַחְתֹּתָיו; לְכָל-כֵּלָיו, תַּעֲשֶׂה נְחֹשֶׁת.
> 
> 
> 
> 

תפקידה העיקרי של המחתה היה העברת גחלים ממקום למקום, והשם "מחתה" נובע מפעולת החתייה בגחלים. הובלת הגחלים נעשתה למטרות שונות: קיום מצוות תרומת הדשן, בה הונחו בכל בוקר בבית הדשן שליד המזבח מעט מן הגחלים והאפר שהצטברו מקורבנות יום אתמול. פינוי שאריות הקורבנות ממערכת העצים שבראש המזבח אל ה"תפוח" שבמרכזו. הובלת גחלים מן המזבח החיצון, שעמד בחצר המקדש, אל המזבח הפנימי, שעמד בהיכל, לצורך הקטרת הקטורת. הובלת גחלים ביום הכיפורים אל קדש הקדשים, לצורך הקטרת קטורת על המחתה עצמה, ועוד.

במקרא הוזכרו מחתות מנחושת. במשנה מסופר גם על קיומן של מחתות מזהב וכסף בבית המקדש השני.

המחתה נחשבת ל"כלי שרת" שיש בו קדושה, כמו שאר הכלים המשמשים לעבודת המקדש.

לקריאה נוספת
------------

* הרב ישראל דנדרוביץ, **בכל יום היה זהבה ירוק והיום אדום** (על הזהב ששימש לייצור המחתות), בתוך: ספר **הנחמדים מזהב**, ערד תש"ע, פרק יח, עמודים: 261-282.

הערות שוליים
------------

1. ↑  כלי ברונזה מיוחדים התגלו בחפירות הארכאולוגיות במגדל - יישוב יהודי בן 2000 שנה על חוף הכנרת, באתר רשות העתיקות, 5 באפריל 2016.
2. ↑  יותם טפר וקרן קובלו-פארן, א-טייבה, **חדשות ארכיאולוגיות** 124, רשות העתיקות, 2012
3. ↑  אריולה יקואל, ‏קברים וקבורה בתקופה הרומית ביפו, **קתדרה**

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **מחתה** |

| מזבח העולה |
| --- |
| מערכות מזבח העולה | המערכה הגדולה • מערכה שנייה של קטורת • מערכת התמיד |  |
| מקומות על מזבח העולה | הכבש • התפוח • השיתין • בית הדשן |
| כלי מזבח העולה | פסכתר • מגרפה • מזרק • מחתה |
| עבודות במזבח העולה | תרומת הדשן |