recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
ג'ורג' ניונס
**ג'ורג' נְיוּנֵס** (באנגלית: **Sir George Newnes, 1st Baronet** ‏ 13 במרץ 1851 - 9 ביוני 1910) היה מו"ל ועורך אנגלי. בית ההוצאה שלו, "ג'ורג' ניונס בע"מ" המשיך להוציא ספרים זמן רב לאחר מותו.

רקע והשכלה
----------

אביו, תומאס מולד ניונס, היה כומר בדרבישייר. ג'ורג' ניונס נולד במאטלוק באת', דרבישייר. הוא למד בוורוויקשייר ובלונדון. בשנת 1875 נשא לאישה את פריסילה היליארד.

קריירה
------

בשנת 1867 נכנס לעולם המסחר, בלונדון ובמנצ'סטר. את קריירת המול"ות שלו החל בשנת 1881 כשייסד את "טיט-ביטס" ("טעימות פיקנטיות") כתב העת יצא תחילה במנצ'סטר והכיל מובאות מתוך ספרים ושאר פרסומים. למימון כתב העת פתח מסעדה צמחונית במנצ'סטר. הוספת תחרויות הרחיבה את חוג הקוראים של כתב העת ובשנת 1884 העביר ניונס את ההוצאה ללונדון. הוא החל לעבוד עם ויליאם תומאס סטד, עמו ייסד את "Review of Reviews" ("סקירת סקירות") בשנת 1890. עד סוף המאה ה-19 הגיע "טיט-ביטס" למחזור של 700,000 ופילס את הדרך לעיתונות פופולרית - את הדיילי מייל ייסד אלפרד הרמסוורת'(אנ'), שתרם ל"טיט-ביטס", ואת הדיילי אקספרס השיק סר ארתור פירסון, שעבד ב"טיט-ביטס" במשך חמש שנים אחרי שזכה בתחרות לקבלת משרה בכתב העת.

יש מקום להניח, שהעיתון הנודע ביותר שהוציא היה ה"סטראנד מגזין", שהחל להופיע ב-1891 ובו פרסם ארתור קונאן דויל לראשונה בהמשכים את סדרת שרלוק הולמס שלו. ניונס ייסד עוד כתבי עת, בהם "וסטמינסטר גאזט" (1873), "וייד וורלד מגזין" (1888) ו"קאנטרי לייף" (1897). בשנת 1891 התגבשו עסקי ההוצאה לאור שלו לחברה שנשאה את שמו, ג'ורג' ניונס בע"מ. בשנת 1897 נבנתה החברה מחדש, בהון של 1,000,000 ליש"ט, ופתחה בהוצאה לאור של ספרים.

בהשקפתו הפוליטית נטה ניונס למפלגה הליברלית, והוא חידש את הופעת וסטמינסטר גאזט לשם תמיכה במפלגה כשה"פל מל גאזט" היה לעיתון המפלגה הליברלית המאוחדת (Liberal Unionist Party). בבחירות של 1885 נבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה החדש של ניומרקט, מושב בו החזיק עד 1895. בשנת 1900 נבחר בשנית לפרלמנט ונשאר בתפקידו עד שפרש בשנת 1910.

מגלה הארצות הנורווגי קאשטן בורשקרווינק פנה אל ניונס בבקשה לתרום למשלחת צלב הדרום, שעמדה לצאת בפיקודו לאנטארקטיקה. (יריבו העסקי אלפרד הרמסוורת' היה מפטרוני משלחת דיסקברי בראשות קפטן סקוט, שהחברה הגאוגרפית תמכה בה.) בורשקרווינק שכנע את ניונס לשאת במלוא העלות של משלחתו, בסביבות 40,000 ליש"ט. המתנה הזאת עוררה את חמת מרקהם והחברה הגאוגרפית, משום שתרומתו של ניונס, לו הופנתה אליהם, היה די בה "להעמיד את המשלחת הלאומית על הרגליים". ניונס התנה את תרומתו בכך, שמשלחתו של בורשקרווינק תפליג בדגל הבריטי ותיקרא בשם "המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה". בורשקרווינק ניאות לכך ברצון, אף כי רק שניים מכל צוות המשלחת היו בריטים.

סר ג'ורג' ניונס מת בביתו בלינטון ב-20 ביוני 1910, בן 59, לאחר שסבל במשך שנים אחדות מסוכרת.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ג'ורג' ניונס** בוויקישיתוף
* כתבי ג'ורג' ניונס בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
* ג'ורג' ניונס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

* The Story of The Strand Magazine

הערות שוליים
------------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  Roland Huntford, "The Last Place on Earth", Pan Books 1985, מסת"ב 0 350 28816 4, pp 128-9

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007605376505171
* BnF: cb14411183n (data)
* GND: 123347173
* ISNI: 0000 0000 8113 8749
* LCCN: n90695968
* NTA: 234860278
* SNAC: w6jt0z13
* SUDOC: 070293333
* VIAF: 34672057
* WorldCat: lccn-n90695968

 |
**הנרי בייקון** (באנגלית: **Henry Bacon**‏; 1839 –  13 במרץ 1912) היה צייר וסופר אמריקאי.

ביוגרפיה וקריירה
----------------

הנרי א. בייקון נולד בהוהריל, מסצ'וסטס בשנת 1839. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הוא התגייס לצבא האיחוד ב-16 ביולי 1861 ופעל כאמן שדה בזמן ששירת כחייל בחיל הרגלים ה-13 של מסצ'וסטס. הוא נפצע קשה בבול ראן, ושוחרר ב-19 בדצמבר 1862.

לאחר המלחמה הוא למד אומנות אצל ולטר גיי, שהציע לו לנסוע לפריז ולקבל חינוך פורמלי לאמנות. בשנת 1864 הוא נסע לפריז, עם אשתו הראשונה אליזבת לורד, ללמוד ציור דמויות. הוא התקבל לבית הספר הלאומי לאמנויות יפות והיה אחד מתלמידיו של אלכסנדר קבנל. הוא נסע גם לבריטני ועבר דרך פונט-אבן, הוא התאהב במקום. עוד בפריז הוא הזכיר את המקום לחבריו. הוא זכה להיות הצייר הראשון מקבוצה ארוכה של ציירים שהגיע לפונט-אבן כולל פול גוגן. תקופה זו מכונה בימינו אסכולת פונט-אבן.

הוא הציג בסלון בפריז משנת 1868 ועד 1896 בדרך כלל עבודות ז'אנריות שמצאו חן בעיני השוק האמריקאי. הוא עבד גם כעיתונאי בהעברת דיווחים על אירועים בפריז למהדורת הערב של Daily Boston.

בשנת 1897 הוא נסע לראשונה למצרים והחל לבלות שם את החורפים באופן קבוע. באותה תקופה הוא עבר מציור בצבעי שמן לצבעי מים שלדעתו הם המדיום האופטימלי לתפוס את האור של המזרח התיכון.

בייקון מת מהתקף לב בקהיר, מצרים, בשנת 1912.

גלריה
-----

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הנרי בייקון** בוויקישיתוף
* הנרי בייקון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  "HENRY BACON DIES IN EGYPT.; American Water Color Painter Noted for His Normandy Scenes"
2. ↑  "13th Massachusetts Volunteer Infantry Rooster 1861-1864"
3. ↑  Ackerman, Gerald M. (1994). American Orientalists. ACR Édition. pp. 14–15

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb120792803 (data)
* ISNI: 0000 0000 6643 2800
* LCCN: no96010181
* NTA: 212446061
* RKD: 3436
* SNAC: w6tm7d8p
* SUDOC: 188047859
* ULAN: 500010027
* VIAF: 41864780
* WorldCat: lccn-no96010181

 |
מפת מבצר כוכב הירדן המדגימה שימוש ב**חלקלקה**.
החלקלקה המזרחית במצודת מגדל דוד
**חלקלקה** היא חומה משופעת, מבנה המהווה חלק מביצורים הנמצא בצדה החיצוני של חומת מצודה או עיר מבוצרת.

מטרת החלקלקה היא למנוע מן האויב לטפס על קירות המצודה או החומה, או לערער את יסודותיה של החומה באמצעות חפירות או אילי ניגוח, וכן למנוע התמוטטות של הקיר בגלל סחף ובלאי טבעי של הקרקע בעתות שלום. החלקלקה נמצאת בין החפיר המקיף את החומה לבין החומה עצמה והיא בנויה בדרך כלל מעפר כבוש מחופה בלבנים חלקות או מסותתות.

החלקלקות הראשונות נבנו על ידי החיקסוס בתקופת הברונזה התיכונה. לאחר המצאת הארטילריה נבנו חלקלקות על מנת להגן על החומות מפני ירי ארטילרי.

בישראל מצויות חלקלקות באשקלון, עכו, ירושלים (במגדל דוד), יפו, בית שאן, יריחו, לכיש, מגידו, תל שבע, כוכב הירדן, תל אֵסוּר, המוסדות הלאומיים בירושלים ובשילה.

  

תמונה פנורמית של החפיר והחומה המערבית במבצר כוכב הירדן. משני צידי הגשר ובין המגדלים ניתן להבחין בחומה המשופעת – ה**חלקלקה**.

ראו גם
------

* ביצורים
* חפיר
* חומה

לקריאה נוספת
------------

זאב וילנאי, **אריאל, אנציקלופדיה לידיעת הארץ**, הוצאת עם עובד, תל אביב תשל"ז 1977 עמוד 2392.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **חלקלקה** בוויקישיתוף
**מריה כריסטינה מנאפולי וסיציליה** (באיטלקית: **Maria Cristina di Napoli e Sicilia**‏; 17 בינואר 1779 - 11 במרץ 1849) הייתה נסיכת נאפולי וסיציליה ולאחר מכן מלכת סרדיניה, כאשתו של קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה.

ביוגרפיה
--------

מריה כריסטינה נולדה ב-17 בינואר 1779 בקזרטה, לפרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ולמריה קרולינה אוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והקיסרית מריה תרזה מאוסטריה. אחותה התאומה הנסיכה מריה כריסטינה אמליה מתה מאבעבועות שחורות בשנת 1783, בגיל ארבע, שבוע אחרי שאחיהם הנסיך ג'וזפה מת מהמחלה.

היא הייתה הילדה האהובה על אמה.

ב-6 באפריל 1807 היא התחתנה בפלרמו עם הנסיך קרלו פליצ'ה מסבויה, אשר הפך למלך סרדיניה כאשר אחיו הבכור ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה התפטר מתפקידו בשנת 1821. עד שבעלה הפך למלך, היא החזיקה בתואר דוכסית ג'נובה.

הזוג המלכותי התעניינו באמנות ואמנים, והפכו את בית המלוכה באלייה ואת וילה רופינלה בפראסקאטי למגורים נוחים.

במהלך שלטונו של בעלה, הם התגוררו בארמון שיאבלזה, שם נפטר בעלה בשנת 1831.

בשנת 1825 העסיקה מריה כריסטינה את הארכאולוג המרקיז לואיג'י ביונדי, אשר ביצע עבודות חפירה בטוסקולום.

קרלו פליצ'ה מת בשנת 1831 לאחר שמלך עשר שנים. מריה כריסטינה חיה את שארית חייה טורינו, נאפולי, אלייה ופראסקאטי, ומתה ב-11 במרץ 1849 בסאבונה, ליגוריה.

אילן יוחסין
-----------


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פליפה החמישי, מלך ספרד |   | אליזבטה פארנזה |   | אוגוסט השלישי, מלך פולין |   | מריה יוזפה, ארכידוכסית אוסטריה |   | לאופולד, דוכס לורן |   | אליזבת שארלוט, נסיכת אורליאן |   | קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה |   | אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל |
|   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|
|   |   | קרלוס השלישי, מלך ספרד |   |   |   |   |   | מריה אמליה מסקסוניה |   |   |   |   |   | פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה |   |   |   |   |   | מריה תרזה, קיסרית אוסטריה |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|
|   |   |   |   |   |   | פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | מריה קרולינה מאוסטריה |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | **מריה כריסטינה מנאפולי וסיציליה** |
|

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מריה כריסטינה מנאפולי וסיציליה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  מאוחר יותר בשם ממלכת שתי הסיציליות

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 137353456
* ICCU: MUSV078416
* VIAF: 81555881
* WorldCat (עם VIAF): 81555881

 |
**אֶפּוׂנָה** הייתה אלה קלטית, שפולחנה היה נפוץ בגאליה ואחר כך גם באזורים נוספים באימפריה הרומית בין המאה הראשונה למאה השלישית לספירה. שמה של אפונה מקורו במילה הקלטית לסוס (Epos משמעותו סוס), בהתאם לתפקידה ומהותה של האלה - היא נחשבה לאחראית כל הגנתם של הסוסים, ונראה שהפולחן שלה משך בעיקר אנשים שתפקידם היה קשור לגידול סוסים, כמו חיל הפרשים בצבא הרומי. מקור האלה הוא כאמור בקרב הגאלים, אך לאחר הכיבוש הרומי ובשונה ממרבית האלים הקלטיים שנותרו מוגבלים בתפוצת הפולחן שלהם, פולחן אפונה התפשט לכל רחבי האימפריה (ככל הנראה בזכות הצבא הרומי וחיל הפרשים שלו). פולחנה דעך רק עם ניצחון הנצרות.

איקונוגרפיה
-----------

מרבית העדויות הארכאולוגיות הנוגעות לקיומה של האלה הן פסלים, איורים, וכתובות דתיות. האלה לרוב מוצגת באחת משני דרכים - או כאישה היושבת בין שני סוסים, או כשהיא רכובה על סוס. נוסף על כך, לעיתים היא מלווה באלים נוספים, וכשהיא נושאת בידה קרן שפע, צלחת המיועדת לנסך או קערת פירות.

מהותה ותפקידה של האלה
---------------------

נוסף על תפקידה המובהק כ"אלת הסוסים", נראה כי היה לה תפקיד כללי יותר של אלת פריון (מעידים על כך אספקטים של האיקונוגרפיה כמו קרן השפע או קערת הפירות). קיימת סברה כי לאפונה היה גם תקפיד כאלה המובילה את המתים על העולם הבא, כשרכיבתה על הסוס מסמלת את המעבר מהחיים למוות.

בתרבות
------

סוסה בשם אפונה מופיעה בסדרת המשחקים האגדה של זלדה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אפונה** בוויקישיתוף
* ערך על אפונה באתר "אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית"
* אתר המוקדש לאלה
* אפונה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 118702505
* SUDOC: 165620684
* VIAF: 20474990
* WorldCat: viaf-20474990

 |
"שמיכת הזיכרון" מוצגת בוושינגטון הבירה
"**פרויקט שמיכת הזיכרון לנפטרים ממחלת האיידס**" (באנגלית: **AIDS Memorial Quilt**) הוא מיזם אמריקאי במסגרתו נתפרת שמיכת טלאים המציינת את חייהם של אנשים אשר נפטרו ממחלת האיידס. מיזם הנצחה זה שימש מודל לפרויקטים דומים במדינות שונות בעולם.

השמיכה מורכבת ממלבני בד ברוחב של כ-76 ס"מ ובאורך של כ-150 ס"מ. כל מלבן בד מציין את חייו של אדם אחר. מלבני הבד נתפרים על ידי קרוביו של האדם והוא נתרם לקרן "פרויקט השמות" (The NAMES Project Foundation), אשר מצרפת את הבדים לכדי יריעות ריבועיות בגודל של כ-3 מטר, המכילות בדים של שמונה אנשים.

העבודה על השמיכה החלה בשנת 1987 בעיר סן פרנסיסקו בידי קליב ג'ונס (Cleve Jones) וקבוצת מתנדבים. באותה תקופה, מרבית האנשים שנפטרו מן המחלה ומן המחלות הקשורות בה לא זכו לטקסי קבורה בשל סרובם של בתי לוויות ובתי עלמין לטפל בגופם מפחד נגיף האיידס. השמיכה שימשה לעיתים כהזדמנות היחידה של קרובים ובני משפחה להנציח את יקיריהם. כל שמיכה עשויה בטכניקה ובסגנון שונה מעט, בהתאם ליוצריו ולחייו של האדם אותה היא מנציחה. בדרך כלל השמיכה מכילה כתובות המציינות את שמו של הנפטר וכן פריטים אישיים שונים כגון בגדים, בובות של חיות, תכשיטים שהיו שייכים לנפטר וכן עיטורים העשויים חרוזים או ריקמה.

השמיכה הוצגה במלואה בפעם האחרונה בשנת 1996, אז נפרשה לאורכה של המול, השדרה המרכזית של העיר וושינגטון הבירה. הצגה נוספת של 1000 ריבועי בד נוספים, של אנשים שנפטרו מאז התצוגה בשנת 1996, התקיימה בשנת 2004 בוושינגטון.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פרויקט שמיכת הזיכרון** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של פרויקט שמיכת הזיכרון
* פרויקט שמיכת הזיכרון, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
* האתר הרשמי של פרויקט השמות, כולל גלריית תמונות.

הערות שוליים
------------

1. ↑  שמיכת הטלאים, ובאנגלית quilt, נחשבת כחפץ ביתי טיפוסי בארצות אנגלו-סקסיות, ותפירתן של שמיכות טלאים כאלה היא תחביב מסורתי ופופולרי.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* VIAF: 1625145857118322922477
* WorldCat: viaf-1625145857118322922477

 |
**לואיס "לפקה" בוכהלטר** (אנגלית: Louis "Lepke" Buchalter) היה מאפיונר יהודי-אמריקאי בניו יורק, יחידת המתנקשים "רצח בע"מ" שפעלה בשירות המאפיה האמריקאית וארגוני פשע נוספים, ומחבריו של מאיר לנסקי. בוכהלטר הוצא להורג במרץ 1944.

ביוגרפיה
--------

נולד ב -1897 בוויליאמסבורג שבברוקלין להורים ילידי רוסיה, כשהיה בן 13 מת אביו מהתקף לב, ולאחר מכן עברה אמו לקולורדו, והשאירה אותו בהשגחת אחת מאחיותיו הגדולות. ב - 1915 נתפס בגנבת תיק ונשלח למוסד לעבריינים צעירים. כשחזר לניו יורק התחבר ליעקב "גורה" שפירו, ועסק עמו בשוד וגביית דמי חסות. ב-1918 נתפס בשוד ונשלח לכלא סינג סינג, לאחר שהשתחרר החל לעבוד עם ארנולד רוטשטיין כמלווה חמוש של מבריחי המשקאות.

ב-1931 לאחר השתלטות לאקי לוצ'יאנו ומאיר לנסקי על המאפיה, ויסוד המועצה, הם נזקקו לגורם חיצוני שיבצע התנקשויות והוצאות להורג. לפקה ביחד עם חברו אלברט אנסטסיה גיבשו קבוצה של פושעים צעירים שביצעו חוזי רצח בשביל המאפיה, על חברי הקבוצה נמנו אייב רלס, באגסי גולדשטיין, והארי שטראוס. בפי עיתונאי אותה תקופה כונתה כנופיה זו "רצח בע"מ". ב-1940 נעצר אייב רלס ולאחר זמן מה נשבר והסכים לעסקת טיעון, הוא הפליל את כל חבריו ובהם גם לפקה. לפקה הוצא להורג בכלא סינג סינג ב-1944.

לקריאה נוספת
------------

* ריץ' כהן, **יהודים קשוחים**, תרגמה עפרה אביגד, הוצאת מודן, 1998.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **לואיס בוכהלטר** בוויקישיתוף
* לואיס בוכהלטר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
* לואיס בוכהלטר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987008729092005171
* LCCN: n2005082652
* VIAF: 65883826
* WorldCat: lccn-n2005082652

 |
דוד בריינין, הרצאה של ז'ורז' וולרס (פרופ' בפקולטה לרפואה בפריז)בצריף המחנה, 17 יולי 1942
**דוד בּרַיינין** (**David Brainin**;‏ 20 באוגוסט 1905, חארקוב – סתיו 1942, אושוויץ) היה רקדן, כוראוגרף, צייר ומעצב תפאורות יהודי-צרפתי ממוצא אוקראיני. היה ראשון רקדני הבלט בארץ ישראל ולאחר מכן עבר לפעול בצרפת. בתקופת השואה נספה באושוויץ.

תולדות חייו
-----------

בריינין נולד בקיץ 1905 לחיה לבית גֶרשמן וזוּסים בריינין, חייט במקצועו, בחארקוב שבדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה),
ב-1919, בהיותו נער בן 14, עלה לארץ ישראל. בשנת 1923 עבר להתגורר כדייר משנה אצל משפחת מטלון ברחוב אלחנן 16. באותה שנה החלה האופרה הארצישראלית בפעילותה ובריינין הצטרף אליה כסולן בלט.
בשנת 1924, כאשר עלתה רינה ניקובה, היה בן זוגה לריקוד בלט.
בעקבות קשיים כלכליים הפסיקה האופרה את פעילותה בקיץ 1927 ובריינין עזב לפריז.

בפריז השתלם בריקוד ובכוריאוגרפיה ולמד ציור. היה חבר בלהקת ריקוד רוסית שפעלה בעיר, נישא לוורה, אחת הרקדניות, ויצא עם הלהקה לסיבוב הופעות בדרום אמריקה ב-1931. לבני הזוג נולד בן אחד.

לאחר ששב ממסע ההופעות למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות ("אקול דה בוזאר"; École des Beaux-Arts) ועבד בעיצוב תפאורות לקולנוע, לאופרה, לבלט ולתיאטרון.

בעת מלחמת העולם השנייה נכלא תחילה במחנה הריכוז קומפיין, וב-5 ביוני 1942 נשלח לדראנסי. בעת שהותו במחנות הנציח בציור תמונות מחיי המחנה, השמורות כיום בבית לוחמי הגטאות.

ב-18 בספטמבר 1942 גורש בריינין מדראנסי לאושוויץ , ושם נספה.

בנו של בריינין, גרגואר (Grégoire), היה משורר ופילוסוף, נודע בכינוי "דרור" (Moineau), והתגורר שנים רבות בקנדה. נפטר ב-15 באוגוסט 2016 ונטמן בבית העלמין בעיירה אונפלר בחבל נורמנדי. הותיר אחריו רעייה, בן אחד ונכדות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דוד בריינין** בוויקישיתוף
* ביוגרפיה באתר "לימוד השואה באמצעות האמנות"
* ביוגרפיה בארכיון בית לוחמי הגטאות
* על דוד בריינין בזכרונותיו של יבנאל מטלון

הערות שוליים
------------

1. 1 2  דוד בריינין: דף עד שמילאה אחייניתו ליודמילה לבובה, 1994, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, יד ושם.
2. ↑  **רינה ניקובה**, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית).
3. ↑  Mary S. Costanza, *The Living Witness: Art in the Concentration Camps and Ghettos*, New York: Free Press; London: Collier Macmillan, 1982, p. 68.
4. ↑  מידע מתוך רשימת גירוש מצרפת, שהתפרסמה בתוך: Serge Klarsfeld, *Le Mémorial de la déportation des juifs de France*, Paris: Association des Fils et Filles des déportés juifs de France (FFDJF), 1978, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, יד ושם.
5. ↑  הספד (בצרפתית)
**מערכות נתוני שידור** (באנגלית: **Broadcast Data Systems**; ידוע כ-**BDS** או **Luminate BDS**) הן שירות תקשורת, העוקב אחר השמעת שירים ברדיו, בטלוויזיה ובאינטרנט.

השירות, שהוא יחידה של MRC Data, משקלל את נתוני המצעדים באמריקה הצפונית, המתפרסמים על ידי מגזין בילבורד בבעלות משותפת, כולל בילבורד הוט 100 וקנדה הוט 100, בשילוב עם נתוני מכירות והזרמה מ-Soundscan. המערכת עוקבת אחר איירפליי ביותר מ-2,000 תחנות רדיו, לוויינים וערוצי מוזיקה בכבלים ברחבי ארצות הברית (כולל פוארטו ריקו), קנדה ומקסיקו. לומינייט מפיצה את נתוני השמעת האיירפליי של BDS באמצעים כדוגמת Music Connect,‏ BDSRadio,‏ BDS RealTime,‏ ENcore ו-Musictrackin.

מאוגוסט 2006 ועד לפרסום האחרון ביוני 2009, BDS סיפקה גם נתוני מצעדים עבור *R&R* לאחר שחברת נילסן רכשה את החברה. ב-10 בספטמבר 2009, האתר *Radio-Info.com* יצר שותפות עם נילסן BDS במטרה לספק נתונים של מצעדי השמעת ברדיו ונתונים קשורים ל-20 פורמטים.

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3  BDS - Track Where Your Music Is Played, KnowTheBiz.com, ‏2018-08-25 (באנגלית אמריקאית)
2. ↑  "Radio-Info.com to publish weekly Nielsen BDSRadio.com charts"
**לאה פינטוך** (אוגוסט 1924 – 1974) הייתה שוטרת במשטרת ירושלים העברית במלחמת העצמאות ועל פעולתה תחת אש ירדנית זכתה לציון לשבח ממפקד משטרת ירושלים העברית, הציון לשבח הראשון, שניתן לאישה בישראל.

פינטוך נולדה בברלין. ב-1938 קיבלה לאה אישור משלטונות גרמניה הנאצית לעזוב את המדינה וכעבור 11 ימים הגיעה לתל אביב. היא הגיעה לארץ ללא הוריה, שלחו אותה מחשש לצפוי לה בעקבות קטטה בינה ובין נערה מאגודת הנערות הגרמניות. אביה נספה בשואה והאם הגיעה לארץ אחרי המלחמה, כשעל זרועה מוטבע מספר. התגוררה בכפר הנוער בן שמן ולאחר מכן, ב-1942 עברה הכשרה צבאית בקיבוץ שער העמקים. ב-1946 התאזרחה בארץ ישראל והיא מופיעה ברשימת הנשים, ששרתו בצבא הבריטי. לדברי בנה היא שרתה בחיל האוויר הבריטי במצרים. לאחר מכן הייתה מלווה שיירות בדרך לירושלים, התגוררה בירושלים בקרבת מגרש הרוסים והתגייסה למשטרת ירושלים.

עם יציאת הבריטים מארץ ישראל אזור ירושלים נועד להיות נבדל מהמדינה היהודית ומהמדינה הערבית, לכן המוסדות היהודים בירושלים נבדלו מהמוסדות היהודים ביתר ארץ ישראל וכך גם משטרת ירושלים היהודית, שכללה כ-400 שוטרים ושוטרות. ב-7 ביוני 1948 הפגיזו תותחי הלגיון הערבי את חלקה היהודי של ירושלים. חלק מהפגזים נחתו על בניין המשטרה במגרש הרוסים וגרמו לדליקה על גגו. שלושה שוטרים, הקצין חיים הלבן, הסמל אברהם שפיגלשטיין והשוטרת לאה פינטוך עלו ראשונים לגג, כדי לכבות את השריפה, אף על פי שההפגזה לא נפסקה ועל כך צוינו לשבח על ידי מפקד משטרת ירושלים היהודית.

ב-1950 נישאה לאה לדוד צירלר והזוג עבר לגור בכפר סבא. להם שלושה ילדים. היא נפטרה ב-1974 ממחלת הסרטן ונקברה בכפר סבא.

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר הגבורה - לאה פינטוך
* אתר למנויים בלבד יהושע בריינר, "היא לא סיפרה לנו על זה דבר": התגלתה זהותה של השוטרת הראשונה שקיבלה צל"ש, באתר הארץ, 27 באפריל 2023
* גיבורות בכחול ובירוק: שוטרות מעוטרות

הערות שוליים
------------

1. ↑  צל"ש מפקד המחוז משטרת ישראל
2. 1 2  אתר למנויים בלבד יהושע בריינר, "היא לא סיפרה לנו על זה דבר": התגלתה זהותה של השוטרת הראשונה שקיבלה צל"ש, באתר הארץ, 27 באפריל 2023
3. ↑  ג'ק גולדשטיין, לאה פינטוך: גיבורה עלומה, באתר פייסבוק, ‏2018
4. ↑  שוטרת לאה פינטוך, באתר הגבורה
תיירים ב"סיור ג'יימס בונד" באי קאו פינג קאן בתאילנד, מבקרים במקום צילום של הסרט *"האיש עם אקדח הזהב"* משנת 1974
**Setjetting** (באנגלית: Setjetting; או כמשמעותו **חופשת מיקום** או **חופשת אתרים**) הוא אופנה של נסיעה ליעדים שהיו אתרי צילום של סרטים. דוגמאות כוללות סיור בלונדון בסירה מהירה כמו בסרטי ג'יימס בונד, או ביקור בבתים המפוארים שנראים בג'יין אוסטן בתרבות הפופולרית. המונח הוא משחק מלים על המונח חוג הסילון (Jet set), סוג של טיולי יוקרה בחברה מהמעמד הגבוה.

תיאור המונח
-----------

המונח נטבע לראשונה בעיתונות האמריקנית ב"ניו יורק פוסט" על ידי העיתונאית גרטשן קלי (Gretchen Kelly) ב-2008. ניתוח של השימוש בטכנולוגיות גיאו-מרחביות בחופשת אתרים כזו הוצע על ידי תירי ג'וליבו (Thierry Joliveau) ב-The Cartographic Journal. תאגידים, מועצות, ועידות ותיירות עקבו אחר המגמה באותה שנה ויצרו מפות נסיעות משלהם, כמו מפת הסרט אליזבת: תור הזהב בהוצאת VisitBritain.

נזקים אקולוגיים
---------------

סוג תיירות זה כשהופך להמוני עלול לגרום לנזקים סביבתיים רבים. ביוני 2018, חוף קו פי פי, שהתפרסם באמצעות סרטו של דני בויל משנת 2000 "החוף", נסגר ללא הגבלת זמן, כדי לאפשר לו להתאושש מהנזקים האקולוגיים של התיירות ההמונית בעקבות הסרט. החוף קיבל לפני כן עד 5,000 תיירים ו-200 סירות ביום.

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Set Jetting, Location Vacations, Book Tourism & Detective Travel". *Cosy Pursuits*. 2017-06-17. נבדק ב-2017-07-01.
2. ↑  Gretchen Kelly (2008-02-19). "Set Jetting". New York Post. נבדק ב-2009-11-05.
3. ↑  Joliveau, Thierry (2009-02-01). "Connecting Real and Imaginary Places through Geospatial Technologies: Examples from Set-jetting and Art-oriented Tourism". *The Cartographic Journal*. **46** (1): 36–45. doi:10.1179/000870409X415570. ISSN 0008-7041.
4. ↑  "Movie Map". *visitbritain.com*. 2016-06-21. אורכב מ-המקור ב-17 ביוני 2008. `{{cite web}}`:  (עזרה)
5. ↑  Elizabeth the Golden Age. *visitBritain.com/thegoldenage*
6. 1 2  Ellis-Petersen, Hannah (2018-10-03). "Thailand bay made famous by The Beach closed indefinitely". *The Guardian*. נבדק ב-2018-10-25.
פיסת צמר פלדה
**צמר פלדה** הוא מוצר תעשייתי העשוי פקעת של תיילים דקים, גמישים וחדים במיוחד. צמר הפלדה משמש לשיוף בעבודות גימור ותיקון של מוצרי עץ ומתכת, ניקוי כלי בית ועוד.  

צמר הפלדה עשוי על פי רוב מפלדה דלת פחמן, אך גם מפלדת אל חלד. מוצר דומה מיוצר גם מפליז, ברונזה ונחושת.  

צמר הפלדה תואר לראשונה כמוצר חדש בביטאון תעשיית הברזל והפלדה בארצות הברית בשנת1896.

שימושים
-------

ציור אור באמצעות צמר פלדה
צמר פלדה משמש בחרושת עץ ועם צבע ולכה. צמר פלדה משמש לעיתים קרובות לתהליכי ניקוי מקצועיים של זכוכית ופורצלן היות שהוא רך יותר מחומרים אלה, ומוריד שאריות מבלי לשרוט את משטח הבסיס כמו במירוק רגיל. בשימוש ביתי צמר פלדה יעיל מאוד בהסרת שאריות שומן מסירי בישול, וכן הסרת חלודה, אך שימוש בצמר פלדה על כלי אוכל מצופים טפלון פוגע בציפוי זה. במדינות רבות, נמכרות רפידות צמר פלדה ספוגות סבון לניקוי לבית.

שימוש נוסף לצמר פלדה הוא בהדברת מכרסמים, על ידי סתימת חורים קטנים שנוצרו על ידי מכרסמים בצמר פלדה גס נמנע המשך כרסום החור היות שנשיכת צמר הפלדה גורמת למכרסם כאב עז בפה. במקרה של בליעה, נגרם למכרסם נזק פנימי חמור שמוביל למוות.

צמר פלדה דק דליק מאוד באוויר. צמר פלדה דק מאוד יכול לשמש כחומר דליק במצבי חירום, ויכול לבעור גם כשהוא רטוב. צמר פלדה בוער מפיק ניצוצות רבים ומשמש בציורי אור.

דרגות עובי
----------

צמר פלדה מיוצר בדרגות עובי שונות. הסימון המקובל
הוא:

| דרגת עובי | קוד | עובי (במ"מ) | שימושים |
| --- | --- | --- | --- |
| סופר-דק | 0000# | 0.025 | ניקוי כלים עדינים וכיסויי עור לריהוט |
| אקסטרה-דק | 000# | 0.035 | ניקוי רהיטים, הסרת שאריות צבע ושעווה |
| דק מאוד | 00# | 0.04 | ניקוי מתכות בהירות כאלומיניום ונחושת, ניקוי כתמים מרצפות פרקט |
| דק | 0# | 0.05 | ניקוי כלי מטבח |
| בינוני | 1# | 0.06 | ניקוי צינורות ואביזרי נחושת, רצפות אבן ושיש |
| בינוני-עבה | 2# | 0.075 | ניקוי גס של זכוכית, שיוף שריטות בקרמיקה ומתכת |
| עבה | 3# | 0.09 | ניקוי מתכות קשות, תנורים, מנועים ומיכון כבד |
| אקסטרה-עבה | 4# | 0.1 | הסרת כתמי צבע עיקשים, חלודה, לכלוך וורנית |

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **צמר פלדה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Jessica Elzea Kogel; Nikhil C. Trivedi; James M. Barker; Stanley T. Krukowski (2006). *Industrial Minerals & Rocks* (7th ed.). SME. p. 156. ISBN 9780873352338. נבדק ב-2009-07-21.
2. ↑  *Iron Age*, Vol. LVII, p.871, cited by *Journal of the Iron and Steel Institute*,Volume 50, Issue 2, p.482
3. ↑
מראה כללי של הטירה
**טירת מוסא** (בערבית: **قلعة موسى** או **قصر موسى**) היא טירה הממוקמת בין דיר אל-קמר לבית א-דין (אנ') שבלבנון.

הטירה, המשתרעת על שטח של 3,500 מ"ר, נבנתה על ידי מוסא עבד אל-כרים אל-מעמארי (ער') ונפתחה לקהל הרחב בשנת 1969.

היסטוריה
--------

טירת מוסא נבנתה על גבעה שבין דיר אל-קמר לבית א-דין (אנ') שבלבנון, ועל אבניה נחרטו אמונותיו ורעיונותיו של בונה הטירה. הטירה נבנתה על ידי מוסא עבד אל-כרים אל-מעמארי (ער') שנולד ב-27 ביולי 1931 בכפר אל-פאכהה (ער') שבבקעת הלבנון ומת ב-31 בינואר 2018 בכפר דיר אל-קמר.

מוסא מספר כי הרעיון החל להתגבש אצלו כשהיה בן 14, בהשראת ימי הביניים. לאחר שמוריו וחבריו לכיתה לעגו לו על רעיונו, מוסא עזב את בית הספר והלך ברגל לצידון שם עבד עם דודו על שיקום מבצר הים בצידון. מאוחר יותר, ב-1947, הטיל האמיר מוריס שיהאב, עליו ועל דודו, לשפץ טירות ולחפש תגליות ארכאולוגיות כדי שיוצגו במוזיאון הלאומי של ביירות. הוא המשיך לעבוד באותו תחום וצבר ניסיון רב בשיקום טירות. לאחר מכן עבר לעבוד בארמון בית א-דיין, שם שיקם את המוזיאון של האמיר בשיר שיהאב השני (אנ'). הוא פיקח על העבודה ובין היתר פיקח על הצגת אוסף הנשק, הבגדים והתכשיטים של האמיר והחרב שהוצעה לאמיר על ידי נפוליאון. המוזיאון נחנך בספטמבר 1951 תחת שלטונו של הנשיא לשעבר בשארה אל-ח'ורי, ורק לאחר מכן החל מוסא לעבוד על בניית הטירה שלו. אבן היסוד הונחה בשנת 1962, והמבנה הושלם בעזרת אשתו בשנת 1969.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טירת מוסא** בוויקישיתוף   **המזהה לא מולא ולא נמצא בוויקינתונים, נא למלא את הפרמטר.**

הערות שוליים
------------

1. ↑  "The man who built his dream castle". *BBC News* (באנגלית). נבדק ב-2020-12-13.
2. 1 2  "The Interesting Story Behind Moussa Castle" (באנגלית). 27 בפברואר 2018 – via the961.com. `{{cite web}}`:  (עזרה)

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"טירת מוסא"**.
**Firth of Fifth** היא יצירת רוק מתקדם של להקת ג'נסיס, שהתפרסמה באלבום Selling England by the Pound ב-1973. אורך היצירה כ-10 דקות והיא מכילה את מאפייניו המובהקים של זרם הרוק המתקדם שאליו השתייכה להקת ג'נסיס באותה התקופה.

מבנה וניתוח מוזיקלי
-------------------

היצירה נפתחת בקטע סולו פסנתר בעל אופי רפסודי, בטונאליות של סי במול (Bb). הפתיחה מתאפיינת באקורדים מפורקים המנוגנים במשקלים א-סימטריים כדוגמת 13/16 ו-15/16. לאחר פתיחת הפסנתר מגיעים מספר בתים המנוגנים על ידי ההרכב כולו. הבתים מתאפיינים במרקם רוק הכולל גיטרות חשמליות, קלידים ותופים. הטונאליות בבתים היא של סי מז'ור (B) ובסופם הופכת הטוניקה שלהם לדומיננטה של קטע מעבר בטונאליות של מי מינור (Em). לאחר קטע המעבר הקצר, המנוגן על ידי באס, פסנתר ותופים, מגיע נושא קצר המנוגן על ידי חליל ובליווי פסנתר מסתיים ומגיע לקטע מעבר נוסף בטונאליות של דו מינור (Cm). קטע מעבר זה (המנוגן על ידי פסנתר, באס ותופים) מציג מסגרת הרמונית מודאלית - דרגה ראשונה מינורית ודרגה רביעית מז'ורית, דבר המאפיין מודוס דורי (אם כי המלודיה בקטע זה אינה מודאלית בהכרח). בקטע זה מואץ הטמפו והוא מוביל להתגברות המתח.

קטע המעבר מסתיים בדרגה הרביעית - פה מז'ור (F). דרגה זו מתפקדת כדומיננטה שניונית לקטע הבא (בטונאליות של סי במול -Bb). קטע זה הוא בעצם מנגינת הפתיחה המנוגנת בהרכב מלא במקום בפסנתר בלבד. התופים מדגישים את המשקלים השבורים, הבס מדגיש את התפקיד שאותו ביצעה יד שמאל בפסנתר בפתיחה, והמנגינה עצמה מנוגנת על ידי סינתיסייזר. רפריזה זו מסתיימת בפתיחתו של סולו גיטרה בטמפו איטי יותר ובמשקל קבוע של 4\4. סולו גיטרה זה משתמש, מפתח ומרחיב את הנושא שנוגן על ידי חליל בשלב מוקדם יותר. קטע זה מסתיים ומוביל לבית אחד נוסף שבסיומו מופיע מוטיב קצר מפתיחת הפסנתר הפותח את הקטע.

ליריקה
------

כותרת השיר, **Firth of Fifth**, נבחרה כמשחק מילים על שמו של נהר הפורת' (Firth of Forth). מילות הבתים נכתבו ככל הנראה על ידי קלידן הלהקה טוני באנקס. במספר מקרים ניתן לראות התייחסות של חברי הלהקה למילים- התייחסות זו היא תמיד שלילית ומבטלת. רבים ניסו לנתח את הטקסט הביזארי אך מעולם לא ניתן לו הסבר מלא. למרות זאת, על פי טוני בנקס נכתב השיר ברובו כתיאור של נהר הזורם אל מול עיירה (כגון He rides majestic, past homes of men...). כמה ממילות השיר קושרות אותו גם לנושאים כמו דת, מיתולוגיה יוונית, יחסים בין האדם לאל, טבע, פילוסופיה וכו'.

הצלחה
-----

מספר שנים לאחר יציאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי. נכון לספטמבר 2020 צבר השיר כ-10 מיליון השמעות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **Firth of Fifth** בוויקישיתוף
* מידע על היצירה "Firth of Fifth" באתר מיוזיק בריינז
* סרטון השיר "Firth of Fifth" באתר יוטיוב

הערות שוליים
------------

1. ↑  Songfacts, Firth Of Fifth by Genesis - Songfacts, www.songfacts.com (באנגלית)
2. 1 2  *Firth of Fifth - New Stereo Mix*, נבדק ב-2020-04-02

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* MusicBrainz work: 26fdc971-36ee-3a90-9ea1-4d6bfd8c615d

 |
**המושבה** (באנגלית: **The Colony**) הייתה מסעדה בעיר ניו יורק והייתה ידועה כמקום מפגש של חברת בתי הקפה. היא נוסדה בשנת 1919 על ידי ג'וזף ל. פּאני, שלימים מכר אותה לקבוצת עובדים. היא נסגרה ב-1971.

היסטוריה
--------

המסעדה הייתה ממוקמת ברחוב שישים ואחת ליד שדרת מדיסון, המושבה נוסדה בשנת 1919 על ידי ג'וזף פּאני, שמכר אותה לעובדים ארנסט צ'רוטי, אלפרד הרטמן וג'ין קוואלרו האב בשנת 1922. בהתחלה, המקום היה ידוע כמושך פלייבויס לדייטים. המועדון כלל הימורים (פחות היה מוכר) בקומה העליונה שבו גברים היו פוגשים לעיתים קרובות את פילגשותיהם. עם זאת, לאחר שגברת ויליאם קיסאם ואנדרבילט גילתה את המקום הוא הפך למקום המתחם האופנתי של החברה הגבוהה בניו יורק. חגיגת הניצחון של ראש העיר ג'ימי ווקר (Jimmy Walker) נערכה במושבה בשנת 1925.

המושבה הגישה משקאות חריפים בזמן תקופת היובש, הגישה אותו בספלים ולא בכוסות, ושמרה את המשקאות שלה במעלית שירות שבה ניתן היה להעביר אותם בקלות, אם כי ראש העיר ווקר הגן על המסעדה מפני פשיטות. זו הייתה המסעדה הראשונה בניו יורק עם מיזוג אוויר, שהותקן בסוף שנות ה-20. המושבה הפכה למוסד הראשון בארצות הברית שהגיש שמפניה דום פריניון. המסעדן סיריו מאצ'וני (אנ') היה מנהל הבר במושבה בין השנים 1960 לבין 1970.

המתחרים של המושבה כללו את 21 Club, דלמוניקו'ס, Le Pavillon, Restaurant LaRue, ומאוחר יותר את "ארבע העונות" (אנ').

פטרונים
-------

בין לקוחותיה הבולטים של המושבה היו גראוצ'ו מרקס, משפחת ואנדרבליט, פרסטון סטרוג'ס, הטי קרנגי, מרלן דיטריך, לוציוס ביבי, רוזלינד ראסל, גארי קופר, קרול צ'נינג, ריצ'רד ניקסון, CZ Guest, ארנסט המינגוויי, לואיס מיגל דומינגוין, וולטר נורת' וונגר, ג'ון רינגלינג, פרנק סינטרה, אריסטוטלס אונאסיס, הדוכס מווינדזור (אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת), ווליס סימפסון, דוכסית וינדזור, מרל אוברון, וינסנט אסטור, אלזה מקסוול, רקס הריסון, ריצ'רד ווידמרק, ארול פלין, בייב פיילי, פרנק שילדס, פרנק קוסטלו, ג'יי אדגר הובר, אורסון ולס, גילברט מילר, ג'ואן קרופורד, מיה פארו, סרג' אובולנסקי, צ'ארלס רבסון, ליאונה הלמסלי, ג'ון וויין, אולג קאסיני, גרייס קלי, ג'ין הווארד, קלרנס בראון, וולטר וונגר, ג'קלין קנדי-אונאסיס, לי רדזיוויל, גלוריה גינס, בטסי בלומינגדייל, ג'יל סנט ג'ון, טרומן קפוטה ובילי בולדווין ועוד. המושבה נסגרה ב-4 בדצמבר 1971, השתתפו רבים מפטרוניה הנאמנים. הבניין ששיכן אותו נהרס מאז.

ראו גם
------

* Colony Club, מועדון לנשים בלבד ליד מסעדת המושבה ופקדו אותו רבים מאותם אנשים

ביבליוגרפיה
-----------

* אילש ברודי, המושבה: דיוקן של מסעדה ומתכוניה המפורסמים, גרינברג, 1945.

הערות שוליים
------------

1. 1 2  *Gene Cavallero Jr. Who Ran the Colony Restaurant, Dies at 92*; article, by William Grimes; *New York Times*; June 16, 2016
2. ↑  *Pani to Open Forty-Second Street Restaurant also Madison Avenue*; article, by Charles R Osborne; New York Hotel Record; December 21, 1920
3. ↑  James Trager, *The New York Chronology: The Ultimate Compendium of Events, People, and Anecdotes from the Dutch to the Present*; HarperCollins; (2010); p 398; isbn needed
4. 1 2 3 4 5 6 7  *The Colony Elite*; article, by Amy Fine Collins; Vanity Fair; December 2000;
5. ↑  William Grimes, *Appetite City: A Culinary History of New York Hardcover*; (2009); p 153; מסת"ב 0865476926
6. ↑  *The Dick Cavett Show*; original telecast 1969
**דובאי פסטיבל סיטי** (בערבית: **دبي فستيفال سيتي**) היא אזור נרחב בעיר דובאי, איחוד האמירויות הערביות, המיועד לעסקים, מגורים ובידור. 

דובאי פסטיבל סיטי, המשווקת "כעיר-בתוך-עיר", היא האזור הגדול ביותר במזרח התיכון, המשלב עסקים, מגורים ובידור: כל הדרוש על מנת לקיים חיי עבודה, מגורים ופנאי נועד להיות כלול בפרויקט. פסטיבל סיטי מכילה מספר קהילות מגורים, מלונות רבים, קניונים, מגרש גולף ואתרי בידור אחרים, וכן שירותים ציבוריים, כולל בתי ספר.

תיאור
-----

בניית האזור, שנערכה על ידי אל-פוטים קריליאון, החלה ב-2003 ותמשך עד לשנת 2020. הפרויקט משתרע על פני 3.8 ק"מ של חזית מים על הגדה המזרחית של דובאי קריק, ומרחקו מנמל התעופה הבינלאומי דובאי הוא 2 ק"מ. נכון לאמצע 2006, עלות ההשקעות בפרויקט עברה את 11 מיליארד דירהם איחוד האמירויות הערביות (11.6 מיליארד שקלים).

בשנת 2007 נפתח החנות מרקס אנד ספנסר הגדולה מוץ לבריטניה.

מלונות
------

האזור כולל שני מלונות וגם מלון דירות, לשהייה לטווח ארוך, המנוהלים על ידי קבוצת אינטרקונטיננטל. ביולי 2009, אינטרקונטיננטל החלה לנהל גם את "מגרש הגולף אל בדיה". בנוסף לכך, באזור ממוקם גם מלון "ארבע העונות" שבו 400 חדרים. ב-2009 בניית המלונות הללו הופסקה למשך שנה בגלל המשבר הכלכלי העולמי של 2008.

קניון דובאי פסטיבל סיטי
-----------------------

קניון דובאי פסטיבל סיטי הוא קניון המשתרע על שטח של 258 דונמים. הקניון ממוקם על הגדה המזרחית של דובאי קריק ומכיל מסעדות, בתי קפה, וחנויות ברמה עולמית. בקניון גם קולנוע שבו 12 אולמות. חניון הקניון מכיל 7,000 חניות למכוניות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דובאי פסטיבל סיטי** בוויקישיתוף
* אתר דובאי פסטיבל סיטי (באנגלית)
* אתר קניון דובאי פסטיבל סיטי (באנגלית)
* רונן לב, ‏3 פרויקטים של בנייה ב"דובאי ספורטס סיטי" יוצאים לדרך, באתר גלובס, 8 במאי 2005

הערות שוליים
------------

1. 1 2  Dubai Festival City - FAQ (ארכיון)
2. ↑  Christopher Sell
Design & build the way forward, Arabian Business, 22 September 2007
3. ↑  Investments in Dubai Festival City exceed Dh11b *Gulf News*: 5 April 2006
4. ↑  "Two five-star hotels at Festival City shelved". Emirates Business 24/7. אורכב מ-המקור ב-2009-07-04. נבדק ב-2009-07-01.
5. ↑  Dubai Festival City Mall – Exploring Festival City Mall in Dubai Festival City, www.dubaifestivalcity.com (ארכיון)
'ענף' הסולאה ב'עץ' סגנונות הפלמנקו'ענף' הסולאה ב'עץ' סגנונות הפלמנקו
**סוֹלֵאָה** (Soleá, ברבים: Soleáres) היא אחד מענפי הפלמנקו העתיקים והחשובים ביותר. מקור השם בהגייה האנדלוסית של המילה Soledad, שמשמעה "בדידות" בספרדית, בשל אופיו הנוגה והשקט של ענף מוזיקלי זה. 

הסולאה מכונה לעיתים "האמא של שירת הפלמנקו", למרות שהיא אינה הענף העתיק ביותר, בשל הכמות העצומה של שירים בסגנון זה, המבוצעים בגרסאות שונות בהתאם לעיר או לאזור באנדלוסיה בו נוצרו.

משקל ומלודיה
------------

הסולאה מבוצעת תמיד במשקל של 12/8, כאשר חלוקת ההטעמה הפנימית המקובלת היא: 1 2 **[3]** 4 5 **[6]** 7 **[8]** 9 **[10]** 11 **[12]**, כלומר: 2-2-2-3-3. עם זאת, ישנן חלוקות אחרות, כגון 1 2 **[3]** 4 5 6 **[7] [8]** 9 **[10]** 11 **[12]**, כלומר: 2-2-1-4-3.

המלודיה הבסיסית של הסולאה מבוססת על המודוס הפריגי, שמהלך האקורדים בו מכונה "קדנצה אנדלוסית" – לה מינור (Am), סול מז'ור (G), פה מז'ור (F), מי מז'ור (E), בווריאנטים שונים (כגון E7, Fmaj7 וכדומה).

היסטוריה
--------

הסולאה מבוססת כאמור על המודוס הפריגי העתיק, הנפוץ עד ימינו בכל מזרח אירופה ואסיה הקטנה. עם זאת, כמו רוב ענפי הפלמנקו, גם מקורה של הסולאה בצורתה הקיימת אינו ברור. התיעוד הראשון של יצירת סולאה (שנקראה אז Soledades) הוא מאמצע המאה ה-19, מאת המשורר והיוצר הספרדי גוסטבו אדולפו בֶּקֶר (Gustavo Adolfo Bécquer), וגרסאות שלה נודעו אז בעיקר בסביליה ובקאדיס. עם השנים הפכה הסולאה לפופולרית באזורים רבים באנדלוסיה, וכמה גרסאות שלה נקראו על שם ערים ידועות כגון אלקלה (Alcalá), קורדובה, חרס ועוד. 

עם צמיחתו של הפלמנקו המודרני, ממחצית המאה ה-20 ואילך, הפכה הסולאה לפופולרית פחות, כיוון שביצועה דרש שמרנות באופי הביצוע דבר שהקשה על שילובה עם סגנונות מוזיקליים אחרים כגון ג'אז ופופ. עם זאת, אף אמן פלמנקו המכבד את עצמו לא יוציא אלבום או ישתתף במופע ללא יצירת סולאה אחת לפחות כחלק ממנו.

אופי וסגנון ביצוע
-----------------

הסולאה מבוצעת תמיד באופן רציני המשלב כאב וכמיהה, בדרך כלל עם זמר\ת וגיטרה בודדת. הגיטרה פותחת ומגדירה את הטונליות השלטת, הזמר מצטרף בקריאה (Ayyyy) שמטרתה לסייע לו 'להתיישר' עם הטון, ואז הוא שר בית או שניים, ונענה על ידי הגיטרה, וכן הלאה. לקראת הסוף מתחלף לעיתים הסולם ממינורי למז'ורי למשך מספר תיבות, בהן הקצב מואץ במקביל אל קרשנדו הסיום.

ביצוע הסולאה הוא דרמטי אך מאופק, ודורש מהזמר\ת יכולת טכנית גבוהה מאוד, המשלבת דיוק והיצמדות למשקל ולסולם, יחד עם 'סלסולים' קוליים מורכבים והבעת רגשות עזה.

לקריאה נוספת
------------

* פרק אודות הסולאה בספר Systematic Studies for Flamenco Guitar.
* סקירה מפורטת של הסולאה באתר studioflamenco.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סולאה** בוויקישיתוף
* אודות הסולאה, מתוך הסדרה הספרדית Rito y Geografïa del Cante Flamenco: פרק 1, פרק 2.

* סולאה טיפוסית בביצוע זמר הפלמנקו חוסה מרסה (José Mercé), ובליווי הגיטריסט מוֹראיטוֹ צ'יקו (Moraíto Chico).

הערות שוליים
------------

1. ↑  La Madre de Cante.
2. ↑  מלודיה בסיסית זו מכונה por arriba (מילולית: למעלה), כיוון שאקורדים אלו מבוצעים בחלק העליון של ששת המיתרים בגיטרה.
3. ↑  [מקאם] חיג'אז במוזיקה הערבית, סולם פריגיש במוזיקה החסידית ועוד.
4. ↑  מסיום קצבי זה התפתחה ככל הנראה הבולריה, 'הבת' של הסולאה.
**ציגאן** (**Tzigane**) היא יצירה רפסודית ווירטואוזית לכינור מאת מוריס ראוול. היצירה בוצעה לראשונה באוקטובר 1924. פירוש השם הוא "צועני", אך הכוונה היא לא למוזיקה של הצוענים באירופה, אלא לסוג של מוזיקה עממית הונגרית עם השפעות צועניות, שהייתה פופולרית בקרב מלחינים קלאסיים, אשר שילבו אותה ביצירותיהם כדי להוסיף להן יסוד אקזוטי.

היסטוריה
--------

הכנרת היהודייה-הונגרייה יֶלי ד'אוֹרָאני (Jelly d'Arányi), אחייניתו של יוזף יואכים, הזמינה אצל ראוול את היצירה, והיא מוקדשת לה. ראוול חיבר שתי גרסאות ליצירה: האחת בליווי תזמורתי והשנייה בליווי פסנתר המצויד בהתקן "לוּתֵיאָל" (luthéal). לותיאל היה התקן חדש (הפטנט עליו יצא בשנת 1919) שנועד להרכבה על פסנתר כנף רגיל, ואפשר ליצור כמה אפקטים צליליים באמצעות הפעלה של מנופים. באמצעות שילוב של כמה מנופים אפשר היה ליצור אפקט שהזכיר את צליל הצימבלום (כלי עממי שבו מנגנים באמצעות פטישונים על מיתרים המתוחים על תיבת תהודה, ושהיה נפוץ במוזיקה עממית הונגרית) וזה היה האפקט שמשך את ליבו של ראוול יותר מכול; מאוחר יותר השתמש בלותיאל גם באופרה שלו הנער והקסמים. 

הופעת הבכורה, בביצועה של אוראני ובליווי אנרי ז'יל-מרשה בלותיאל, התקיימה ב-15 באוקטובר 1924 באולם גאבוֹ בפריז; הופעת הבכורה של הגרסה המתוזמרת הייתה באמסטרדם, בביצוע הכנר סמואל דושקין עם תזמורת הקונצרטחבאו בניצוח פייר מונטה. חודש לאחר מכן ביצעה אוראני עצמה את היצירה בפריז עם תזמורת קולון בניצוח גבריאל פיירנה. ב-1925 כבר בוצעה היצירה לראשונה בליווי פסנתר רגיל, ללא לותיאל. הלותיאל לא צבר פופולריות וירד במהרה מהבמה, וכיום מנוגנת היצירה כמעט תמיד בליווי פסנתר, אם כי בשנים האחרונות שבו ונתגלו לותיאלים ישנים וכיום ניתן לשמוע ביצועים עם הצבעים הייחודיים שהכלי מפיק.

היצירה
------

"ציגאן" נפתחת בקדנצה ארוכה לכינור ללא ליווי, שאמורה להישמע כנגינה מאולתרת. הקדנצה מתחילה בצלילים ארוכים ואיטיים, אך האינטנסיביות שלה הולכת וגוברת והיא נעשית וירטואוזית יותר ויותר, עם צלילים מהירים וגבוהים ועם שלל "אפקטים מיוחדים" של נגינה בכינור: פיציקטו ביד ימין וביד שמאל, צלילים כפולים, אקורדים, טרמולו, נגינה בצלילים עיליים ("פלאז'ולט") וכן הלאה. בסוף הקדנצה מצטרף לכינור הפסנתר (או הנבל, בגרסה התזמורתית) בארפז' ארוך, שמביא את הקדנצה לידי סיום. אז מתחיל החלק המהיר יותר של היצירה, שהוא בעצם מחרוזת של ריקודים בסגנון צועני.   

אף על פי שראוול מזוהה על פי רוב עם הסגנון האימפרסיוניסטי במוזיקה, היצירה הזו איננה דוגמה מובהקת לכתיבה אימפרסיוניסטית. ההרמוניות שלה טונאליות למדי, במיוחד בחלק המהיר, עם שימוש זהיר בהרמוניה מודאלית, ואלמנטים שנחשבו כמזוהים עם הסגנון הצועני, במיוחד הטרצה המוגדלת.   

כיום נהנית "ציגאן" מפופולריות רבה, והיא אחד מקטעי ההדרן הנפוצים.

קישורים חיצוניים
----------------

* מידע על היצירה "ציגאן" באתר מיוזיק בריינז
* לותיאל באתר המוזיאון לכלי נגינה בבריסל, עם אפשרות להאזין לקטע קצר מתוך "ציגאן"
* תווים של היצירה באתר IMSLP
* היצירה בביצוע עם לותיאל מקורי
* היצירה בביצועו של דוד אויסטרך

  


|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007581254905171
* GND: 30012581X
* LCCN: n80165825
* MusicBrainz work: d6e59d93-e2ec-352d-a007-c36557e56dfa
* NLP: a0000002857804
* VIAF: 181847868
* WorldCat (עם VIAF): 181847868

 |
**מארק אנדרט** (באנגלית: **Mark Endert**; נולד בשנת 1971) הוא מפיק מוזיקלי, מיקסר (אנ'), מעבד ומוזיקאי אמריקאי שזכה בפרס גראמי.

ביוגרפיה וקריירה
----------------

מתחילת שנות ה-90 ועד 2023, אנדרט השתתף ביצירת והקלטת אלבומים המשתרעים על מגוון רחב של סוגות מוזיקליות שנמכרו ביותר מ-90 מיליון עותקים ברחבי העולם.

הוא היה שותף ליצירת מספר שירים שדורגו במקום הראשון במצעדי הבילבורד, ביניהם: "This Love" של מארון 5, "I Don't Want to Be" של גאווין ד'גראו ו-"Everything You Want" של ורטיקל הוריזון. אנדרט היה מועמד למספר פרסי גראמי כולל מועמדויות בקטגוריית "אלבום השנה"; *Ray of Light* של מדונה, ו-*The Blessed Unrest* של שרה ברליס.

הוא זכה בפרס גראמי על האלבום *Look Up Child* של לורן דייגל (אנ'). בשנת 2018 עבד עם קארי אנדרווד על *Cry Pretty*.

חיים אישיים
-----------

אנדרט התחתן ב-2004 ועבר מלוס אנג'לס לחוף המזרחי של פלורידה כדי להקים משפחה. מאז, הוא מאזן את חייו המקצועיים והמשפחתיים עם אשתו, בנו ובתו.

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3  Mark Endert | Artist | GRAMMY.com, www.grammy.com
2. 1 2  Mark Endert, Mark Endert (באנגלית אמריקאית)
3. ↑  *Carrie Underwood - Cry Pretty* (באנגלית), 2018, נבדק ב-2023-11-01
4. 1 2  Secrets Of The Mix Engineers: Mark Endert, www.soundonsound.com
אין תמונה חופשיתאין תמונה חופשית
ד"ר **מקס מאיר** (1886 – 24 במרץ 1967), היה עורכו של ה"יידישה רונדשאו" (*Jüdische Rundschau*) – העיתון היהודי בעל התפוצה הגדולה ביותר בגרמניה – לאחר מלחמת העולם הראשונה, והמנהל-המייסד של הגימנסיון העברי במריאמפולה שבליטא – בית הספר התיכון הראשון מחוץ לארץ ישראל שבו עברית הייתה שפת הלימוד בכל מקצועות הלימוד. בשנת 1930 עלה לארץ ישראל. נפטר בחיפה.

קורות חיים
----------

מקס מאיר נולד בגרמניה, בן להורים שראו את עצמם כגרמנים שדתם יהודית.
לאחר שנה של לימודי רפואה, עבר לאוניברסיטת ברלין, שם למד פילולוגיה. הטקסטים שלמד היו בעיקר בעברית ובערבית והתורה. במהלך לימודיו עסק בהוראת עברית.
בגיל 20 נפגש במינכן עם סטודנטים ציונים ממזרח אירופה וכתוצאה מהפגישה שינה את עמדותיו. בשנת 1906 הצטרף לתנועה הציונית.

בשנת 1912 סיים את לימודיו בהצטיינות ויצא לסיור לליטא ולמדינות הבלטיות האחרות. הוא התרשם מאורח החיים היהודי בליטא.

בשנת 1915 חזר לגרמניה והצטרף למערכת העיתון "יידישה רונדשאו" (*Jüdische Rundschau*), ביטאון ההסתדרות הציונית בגרמניה.

בדצמבר 1918 שוכנע על ידי שמואל גן, שליח מטעם יוזמי הגימנסיון העברי במריאמפולה, לנהל את הגימנסיון. בינואר 1919 הגיע למריאמפולה וייסד ביחד עם ד"ר אברהם לוינהרץ את הגימנסיון והיה מנהלו הראשון בשנים 1919-1921. לאחר מכן המשיך ללמד וד"ר לוינהרץ החליף אותו בתפקיד המנהל.

בשנת 1930 עלה לארץ ישראל. בארץ התגורר בחיפה והיה פעיל במוסדות הוראה שונים. נפטר בחיפה ב-24 במרץ 1967.

ראו גם
------

* אברהם לוינהרץ
* נח שפירא (כימאי ומחנך)

לקריאה נוספת
------------

* ד"ר מקס מאיר, **מרימפול ליטא**, מה"יידשע רונדשאו" - ברלין לגימנסיון העברי במרימפול, ועד ספר מרימפול, 1983
* אברהם תורי, **מרימפול ליטא**, לתולדותיו של בית הספר העברי הראשון בליטא ובתפוצות, ועד ספר מרימפול, 1983

הערות שוליים
------------

1. 1 2  ד"ר מקס מאיר, **מרימפול ליטא**, מה"יידשע רונדשאו" - ברלין לגימנסיון העברי במרימפול, 1983, עמוד 35
2. ↑  אברהם תורי, **מרימפול ליטא**, לתולדותיו של בית הספר העברי הראשון בליטא ובתפוצות, ועד ספר מרימפול, 1983, עמוד 29.
3. ↑  אברהם תורי (גולוב), **מרימפול ליטא**, לתולדותיו של בית-ספר התיכון העברי הראשון בליטא ובתפוצות, 1983, עמוד 29
**שמואל בן-שמואל** (נולד ב-1951) הוא דיפלומט ישראלי, שכיהן בשנים 2013–2017 כשגרירה של מדינת ישראל באוסטרליה וכשגריר לא-תושב בפפואה גינאה החדשה ובפיג'י.

ביוגרפיה
--------

בן-שמואל נולד בתל אביב-יפו בשנת 1951. בצבא ההגנה לישראל שירת כחטיבת הצנחנים כצנחן, כולל במלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים. לאחר שירותו הצבאי קיבל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב לפני שהצטרף לשורות משרד החוץ ב-1981.

עבודתו של בן-שמואל בשירות החוץ הישראלי נמשכה כשלושה עשורים והתמקדה בחיזוק הקשר של ישראל עם יהדות התפוצות בעולם תוך התמודדות עם אנטישמיות ודה-לגיטימציה. עבודתו כדיפלומט כללה הצבות כיועץ מדיני בפרטוריה שבדרום אפריקה, סגן הקונסול הכללי בניו יורק, ראש חטיבת תפוצות ודתות במשרד החוץ והקונסול הכללי באטלנטה.

משנת 2006 ועד לשירותו בקנברה כיהן כראש המשרד לעניינים יהודיים במשרד החוץ. בשנת 2013 הוחלט למנותו לשגריר ישראל באוסטרליה, ובנובמבר 2017 הוחלף במרק סופר.

הוא נשוי לגילה מאז 1980 ולהם שלושה ילדים בוגרים.

ראו גם
------

* יחסי אוסטרליה–ישראל
* יחסי ישראל–פפואה גינאה החדשה
* יחסי ישראל-פיג'י

הערות שוליים
------------

1. 1 2  His Excellency Ambassador Shmuel Ben-Shmuel, באתר משרד החוץ (באנגלית)
2. ↑  מינויים לשירות החוץ, באתר משרד ראש הממשלה, 13 בינואר 2013
**Tug of War** (בעברית: **משיכת חבל**) הוא אלבום הסולו השלישי של פול מקרטני, שיצא באפריל 1982. זה היה האלבום הראשון של מקרטני שפורסם לאחר פירוק Wings באפריל 1981. בסך הכל זה היה האלבום ה-11 שלו מאז התפרקות הביטלס. זה היה גם האלבום הראשון של מקרטני לאחר רצח שותפו לשעבר ג'ון לנון. האלבום הופק על ידי המפיק לשעבר של הביטלס ג'ורג' מרטין והיה מספר 1 במצעדים במדינות רבות. כמה מבקרים הכתירו אותו כחזרה למקורות של מקרטני.

הקלטה
-----

לאחר שחרור אלבום הסולו שלו McCartney II, להקת Wings התאחדו ביולי ובאוקטובר 1980 כדי לערוך חזרות על כמה שירים שהופיעו מאוחר יותר ב-Tug of War וב-Pipes of Peace. הוא הרגיש צורך בהכוונה, וקרא למפיק שלו, ג'ורג' מרטין, כדי להתחיל להקליט שיר שנכתב עבור הדמות של רופרט בר (שמקרטני היה הבעלים של הזכויות לדמות) ששמו "We All Stand Together", בין היתר. המפגשים היצירתיים נמשכו עד ה-9 בדצמבר, בבוקר שבו התעורר מקרטני וגילה ששותפו הוותיק לשעבר, ג'ון לנון, נורה ונהרג בלילה הקודם בניו יורק. הוא ויתר על המפגש של אותו היום על הדרך (שם הוא ודני לייני הקליטו את צד ב' של "Rainclouds") אבל גם מרטין וגם מקרטני הרגישו שעדיף לעזוב את הפרויקט ולהתחיל מחדש ברגע שהם יהיו מוכנים.

קישורים חיצוניים
----------------

* מידע על האלבום *Tug of War* באתר MusicBrainz
* האלבום *Tug of War* באתר Discogs
* JPGR's Beatles site: Paul McCartney's *Tug of War*

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* MusicBrainz release group: e7620374-defe-3656-a65d-ef062ba9df11

 |
הרמטכ"ל אביב כוכבי מארח את יאמאזאקי בקריה, יוני 2019
**קוג'י יאמאזאקי** (ביפנית: **山崎 幸二**;‏ נולד ב-16 בינואר 1961) הוא איש צבא יפני בדימוס שכיהן כראש המטה הכללי של צבא יפן.

ביוגרפיה
--------

יאמאזאקי למד במחלקה להנדסה אזרחית באקדמיה להגנה לאומית של יפן וסיים את לימודיו במרץ 1983. ב-1995 הוא השתתף בקורס CO-OP המשותף לצבא יפן ולצבא ארצות הברית. הוא שימש כמפקד גדוד ההנדסה ה-8 ולאחר מכן הועבר לפקד על בריגדת ההנדסה ה-4. הוא עבר ללמוד במכללה הלאומית למלחמה בוושינגטון די סי וסיים אותה באפריל 2005. הוא שירת כחוקר בחטיבת המחקר של כוח ההגנה העצמית הקרקעית באוגוסט 2006, לפני שהוגדר כקצין תכנון במחלקת התכנון והציוד בדצמבר 2006. הוא מונה כמפקד מתקן מס' 4, ולאחר מכן שימש כמפקד חיל המצב אוקובו במחנה אוקובו באוגוסט 2008, ונמנה כסגן המפקד ארמיית המערב ביוני 2010. הוא הפך למנכ"ל מחלקת כוח אדם של כוחות היבשה ביולי 2012. באוגוסט 2012 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-9. לפני שהפך לסגן ראש מטה כוחות הקרקע במרץ 2015. ביולי 2016 הוא מונה למפקד ארמיית הצפון. באוגוסט 2017 מונה למפקד כוחות הקרקע. באפריל 2019 הוא מונה לראש המטה הכללי של הצבא.

במרץ 2023 סיים את תפקידו והוחלף על ידי יושיהידה יושידה (אנ').

ביוני 2019 ביקר יאמאזאקי בישראל ופגש את מקבילו אביב כוכבי.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קוג'י יאמאזאקי** בוויקישיתוף
* קוג'י יאמאזקי באתר הצבא היפני

הערות שוליים
------------

1. ↑  ראש המטה הכללי של יפן ביקר בישראל