recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**אנדרטת מלחמת ארצות הברית–ספרד** (באנגלית: **Spanish–American War Memorial**) ניצבת בבית הקברות הלאומי ארלינגטון שליד וושינגטון די. סי. בירת ארצות הברית. היא מוקדשת לזכרם של האמריקנים שנהרגו במלחמה. האנדרטה נחנכה בשנת 1902, ארבע שנים לאחר המלחמה.

האנדרטה הוקמה ביוזמת ארגון נשים - האגודה הלאומית של הגברות הקולוניאליות של אמריקה, אשר גם תכננה את האנדרטה וגייסה מתרומות פרטיות את המימון הדרוש להקמתה.

האנדרטה
-------

האנדרטה ניצבת בכיכר דשא עגולה בחלקו המערבי של בית הקברות ארלינגטון, בקרבת שלוש חלקות שבהן נקברו חללים של המלחמה. היא עמוד גרניט בגובה של 16 מטרים. בראשה קבועים גלובוס ועליו פסל נשר הפורש את כנפיו כשפניו מערבה. על גבי הגלובוס נמצא תבליט של רצועה ועליה 13 כוכבים, כמספר המדינות החברות המקוריות בארצות הברית. הגלובוס נח על גבי כותרת קורינתית הקבועה בראש העמוד. העמוד עצמו ניצב על גבי בסיס רבוע שתחתיו שתי מדרגות. על ארבע הפאות העליונות של הבסיס הרבוע קבועים 11 כוכבי ארד, 44 בסך הכל. בארבע הפינות של הבסיס התחתון של האנדרטה קבועים כדורי גרניט כהה.

שלט ארד קבוע בעברו המערבי של בסיס האנדרטה, ועליו הכתובת הבאה:

> 
> לחיילים ולמלחים של ארצות הברית, שמסרו את חייהם במלחמת 99–1898 עם ספרד, מוקדשת אנדרטה זו בצער, הכרת תודה וגאווה על ידי האגודה הלאומית של הגברות הקולוניאליות של אמריקה בשם כל נשות האומה. 1902
> 
> 
> 
> 

ממזרח לעמוד, מעבר לדרך המקיפה את הכיכר שבה הוא ניצב, הוצבו על גבי כנים ארבעה תותחים שנלקחו שלל מספרד במהלך המלחמה. שניים מהם, במרכז, הם תותחים מודרניים שנלקחו מאוניות ספרדיות. קני התותחים פונים מזרחה. ארבעת התותחים היוו למעשה את האנדרטה הראשונה למלחמה והוצבו במקומם הנוכחי בשנת 1900, לפני הקמת עמוד האנדרטה.

האנדרטה נחנכה בטקס המוני ב-21 במאי 1902 במעמד נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט, שהיה בעצמו מהלוחמים שהשתתפו במלחמה.

בשנת 1964 הוסיפה האגודה הלאומית של הגברות הקולוניאליות של אמריקה שלט ארד שני בעברו המזרחי של בסיס האנדרטה. הוא מוקדש לזכר כל חללי ארצות הברית במאה העשרים.

בשנת 2008 הוסיפה האגודה שלט ארד שלישי, הקבוע על בסיס בקרקע בשוליים המערביים של כיכר הדשא שבה ניצבת האנדרטה. שלט זה מוקדש לכל המשרתים את ארצות הברית.

האגודה ביקשה במקור לחרות על גבי האנדרטה את שמות כל הרוגי המלחמה, אך התברר שמספרם רב מדי לכך. במקום זאת הפיקה האגודה כרך מהודר בעל דפי קלף וכריכת עור שבו נרשמו שמות כל החללים. כרך זה הוצג בתחילה בבית ארלינגטון, ולאחר מכן במשרד באמפיתיאטרון הזיכרון. נכון לשנת 2013 לא ידוע מקומו של הכרך.

ראו גם
------

* אנדרטת האונייה מיין

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אנדרטת מלחמת ארצות הברית-ספרד** בוויקישיתוף
* האנדרטה, באתר בית הקברות הלאומי ארלינגטון

הערות שוליים
------------

1. ↑  חללי ארצות הברית במלחמה מנו 2,910 איש, מהם 345 שמתו בקרב. היתר מתו ממחלות.
**אנדרטת מלטה** (באנגלית: **Malta Memorial**) היא אנדרטה השוכנת בעיר פלוריאנה שבמלטה, ומנציחה את זכרם של 2,298 אנשי צוותי האוויר של חילות האוויר של מדינות חבר העמים הבריטי, אשר איבדו את חייהם במלחמת העולם השנייה באזור הים התיכון, ואשר מקום קבורתם לא נודע. האנדרטה ממוקמת בצפון העיר, סמוך לשער העיר ולטה, בין רחוב נלסון (Triq Nelson) ושדרת "המול" (il Mall).

האנדרטה בנויה בצורת עמוד שיש שהובא מטיבולי, והנישא לגובה של 15 מטרים. העמוד מחורץ בדוגמת רשת, ובראשו ניצב פסל נץ עשוי ארד ומצופה בזהב, שגובהו שני מטרים. העמוד ניצב על בסיס עגול שסביבו לוחות ארד ועליהם חקוקים שמות הנופלים. בבסיס העמוד קבוע לוח ועליו כתובת לאמור: 


> 
> "OVER THESE AND NEIGHBOURING LANDS AND SEAS THE AIRMEN WHOSE NAMES ARE RECORDED HERE FELL IN RAID OR SORTIE AND HAVE NO KNOWN GRAVE. MALTA GIBRALTAR MEDITERRANEAN ADRIATIC TUNISIA SICILY ITALY YUGOSLAVIA AUSTRIA PROPOSITI INSULA TENAX TENACES VIROS COMMEMORAT"
> 
> 
> 
> 


> 
> "מעל ארצות וימים אלה ואחרים, אנשי צוותי האוויר ששמותיהם מונצחים כאן נפלו בהפצצות ובגיחות ומקום קבורתם לא נודע. גיברלטר, הים התיכון, הים האדריאטי, תוניסיה, סיציליה, איטליה, יוגוסלביה, אוסטריה. אי תקיף במטרתו זוכר גברים תקיפים"
> 
> 
> 
>

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אנדרטת מלטה** בוויקישיתוף
* אודות האנדרטה.
* A Guide to War Grave Commemorations in Malta
* האנדרטה באתר ועדת חבר העמים לקברי מלחמה
**אנדרטת נורמנדי הבריטית** היא אנדרטה בצרפת, הניצבת בסמוך לחופי הפלישה לנורמנדי במלחמת העולם השנייה. האנדרטה מנציחה את שמות כל החיילים תחת פיקוד בריטי, שנפלו במהלך שלושת חודשי המערכה בנורמנדי - 22,442 במספר, שמוצאם מ-30 אומות שונות. היא נחנכה בשנת 2021.

הקמת האנדרטה
------------

לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמו בנורמנדי אנדרטאות רבות למערכה ולנופלים בה, אך באף אחת מהן לא הונצחו כל שמות החללים בה שלחמו תחת פיקוד בריטי. בשנת 2015 נהגה הרעיון להקים אנדרטה שכזו והוקמה קרן (Normandy Memorial Trust) להגשמתו. פטרון הקרן הוא צ'ארלס, נסיך ויילס.

האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל הבריטי ליאם או'קונור (Liam O'Connor), שתכנן גם את אנדרטת הכוחות המזוינים הניצבת בארבורטום הזיכרון הלאומי בסטפורדשייר שבבריטניה. פסל הזיכרון הניצב באנדרטה עוצב על ידי דייוויד ויליאמס-אליס (David Williams-Ellis). עלות רכישת הקרקע והקמת האנדרטה הגיעה לסכום של 30 מיליון לירות בריטיות. ממשלת בריטניה העמידה 2/3 מן הסכום, והיתר גויס מתרומות פרטיות. בניית האנדרטה החלה בשנת 2019, לאחר הצבת פסל הזיכרון וקיום טקס במעמד ראש-ממשלת בריטניה תרזה מיי ונשיא צרפת עמנואל מקרון. היא הושלמה כשנתיים לאחר מכן. לבניית האנדרטה שימשו כ-4,000 טון אבן.

בשל מגפת הקורונה נחנכה האנדרטה בטקס מצומצם משתתפים, שנערך ב-6 ביוני 2021, יום השנה ה-77 לתחילת המערכה בנורמנדי. הוא נערך במעמד שרת הכוחות המזוינים של צרפת, פלורנס פרלי ושגריר בריטניה בצרפת, אדוארד לוולין (Edward Llewellyn). קהל רב ובתוכו ותיקי המערכה צפה בשידור הטקס בארבוריטום הזיכרון הלאומי שבבריטניה. הטקס נחתם במטס הצדעה מעל האנדרטה של צוות החיצים האדומים הבריטי.

האנדרטה
-------

האנדרטה ניצבת ממערב לכפר ור-סור-מר (אנ'), כ-700 מטר מדרום לקו החוף, בגזרת חוף הנחיתה גולד. מאתר האנדרטה נשקף מראה השרידים בים של נמל מאלברי המלאכותי, שהוקם במהלך המערכה לשם העברת אספקה לכוחות הלוחמים.

האנדרטה היא מתחם מלבני נטוע דשא, ששבילים עוברים בו בתבנית קווי דגל היוניון ג'ק. במרכז המתחם, ברחבה מרוצפת, ניצב כן זיכרון ועליו זר עלי דפנה מפוסל באבן, ומשני עברי הרחבה נישאים על גבי תרנים דגלי בריטניה וצרפת. מצפון לרחבה זו ניצבת חצר מרוצפת בצורת האות ח', המוקפת חומת אבן. חלקה הפתוח של החצר פונה כלפי צפון. מול מרכז החצר, בשולי מתחם האנדרטה, ניצב על גבי כן פסל ארד בקנה מידה מוגדל של שלושה חיילים בריטים המסתערים דרומה, אל תוך היבשת. עברו הדרומי של הכותל המרכזי של החצר נושא כתובות זיכרון, ואילו הקירות הפנימיים בחצר נושאים את שמות החללים שנפלו ביום הפלישה, 6 ביוני 1944 - 1,746 במספר. שמות החללים שנפלו לאחר יום הפלישה ועד 31 באוגוסט חרותים בסדר כרונולוגי של ימי המערכה על גבי 160 עמודי אבן, המוצבים לאורך שבילים בהיקפו של מתחם האנדרטה. השבילים ההיקפיים מתלכדים בחצר הכבוד הצפונית. העמודים נושאים על גביהם שבכות עץ. שמות החללים שנפלו בכל אחד מן הימים נחרתו על גבי עמודי הזיכרון לפי סדר הזרועות שאליהן השתייכו - הצי, הצבא, חיל האוויר וסוכני מנהלת המבצעים המיוחדים.

בשוליו המערביים של מתחם החצר ניצבת אנדרטה לזכר כ-20 אלף האזרחים הצרפתים, שנהרגו במהלך חודשי המערכה בנורמנדי.

מדרום מזרח למתחם האנדרטה הוקמו חנייה ואזור שירות, ששביל מוליך מהם אל האנדרטה.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של אנדרטת נורמנדי הבריטית
* אתר האנדרטה
שרידי האנטנה לאחר הקריסה
**אנטנת הרדיו של ורשה** הייתה מגדל תקשורת בגובה של 646.38 מטר, דבר שהקנה לה את תואר המבנה הגבוה בעולם (עד אז זה היה מגדל תורן KVLY-TV), עד שקרסה בשנת 1991.

האנטנה, שתוכננה על ידי יאן פולאק והוקמה בין השנים 1970–1974, החלה לשדר ב-22 ביולי 1974. היא שכנה בקונסטנטינוב שליד ורשה, ושימשה את הרדיו והטלוויזיה של פולין (Polskie Radio i Telewizja) לשם שידור רשת "ורשה 1". אפשר היה לקלוט את המַשדר הזה בכל אירופה, בצפון אפריקה ואף באמריקה הצפונית.

למשדר היה הספק של 2,000 קילוואט, והשידור היה בתדר 227 קילוהרץ, אורך גל 1321 מטר, בתחום הגלים הארוכים (LW). גובה האנטנה הוא כמחצית אורך הגל המשודר (1321 מטר). הספק תחנת השידור היה כ-6,000 קילוואט. לצורך אספקת חשמל תקינה נבנתה תחנת משנה כדי לספק חשמל לאתר שידור זה.

מבנה
----

בסיס האנטנה היה משולש שווה-צלעות שבו כל צלע באורך של 4.8 מטרים. צינורות המתכת מהם הייתה בנויה היו בקוטר של 245 מילימטר, ובעובי משתנה בין 34 מ"מ בתחתית לבין ל-8 מ"מ בקצה העליון. לצורך עלייה לראש האנטנה השתמשו במעלית שנעה במהירות של לכל היותר 0.35 מטר בשנייה, ועל מנת לעלות לראש האנטנה מתחתיתה במעלית זאת נדרשה כחצי שעה.

הקריסה
------

ב-8 באוגוסט 1991 בשעה ארבע אחר הצהריים קרסה האנטנה עקב עבודות שיקום שבוצעו בה ברשלנות. לא היו נפגעים בנפש בעקבות הקריסה. תחנת המשנה שסיפקה חשמל לאנטנה לא נפגעה.

לאחר חקירת המשטרה הפולנית, הורשעו מנכ"ל חברת "מוסטוסטל" הפולנית ומנהל הבנייה של החברה, שהייתה אחראית לתחזוקת המגדל, בקריסתו ובאחריות לאסון. הם נשפטו לשנתיים וחצי מאסר בפועל, שקוצרו בהמשך לשנתיים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אנטנת הרדיו של ורשה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של אנטנת הרדיו של ורשה (בפולנית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  World Radio TV Handbook Vol 32, Billboard Pablication, London 1978
**אחוזת אלאטיני** הוא מבנה מגורים מפואר שהיה בבעלות משפחת אלאטיני היהודית-איטלקית, אחת ממשפחות ה'פראנקוס' העשירות והידועות בסלוניקי, יוון.

היסטוריה
--------

המבנה נבנה בשנת 1898 על ידי האדריכל האיטלקי ויטליאנו פוסלי, אשר תכנן גם את טחנות אלאטיני שנוסדו ב-1890. באותה תקופה האזור שבו נמצאת האחוזה היה הגבול המזרחי ביותר של סלוניקי.

המבנה בן שלוש הקומות, בנוי בסגנון הבארוק וממוקם בשדרות המלכה אולגה באזור דיפו במזרח העיר סלוניקי, יוון.

לאחר הופעתה של תנועת הטורקים הצעירים, משנת 1909 עד 1911 האחוזה שימשה כמעונו של הסולטן, עבדול חמיד השני, שהודח מכסאו על ידם, ושהה בה במעצר בית. בשנת 1926 שכן בו במשך שנה אחת בית הספר לפילוסופיה, חלק מאוניברסיטת סלוניקי שזה עתה נוסדה, בעוד שבמלחמת יוון-איטליה (1940–1941) שימשה האחוזה כבית חולים.

משנת 1979 ועד שנת 2011 שימשה האחוזה כמפקדה של מחוז סלוניקי.

משנת 2011 משמשת האחוזה כמרכז מינהלי של מרכז מקדוניה.

ראו גם
------

* אחוזת מודיאנו

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אחוזת אלאטיני** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Villa Allatini, today's building of the Administration of Region of Central Macedonia, Thessaloniki".
2. ↑  "Villa Allatini".
3. ↑  "Old Thessaloniki: The villa and the Allatini mills".
4. ↑  "Greek Code for Municipalities and Communities".
מפת בניינים ההיסטוריים השייכים למגרש הרוסי
**אכסניית ניקולאי (חצר ניקולאי)** (ברוסית: **Николаевское подво́рье**) הוא שמו של מבנה במגרש הרוסים בירושלים שהוקם כאכסניה לצליינים רוסים ומשמש כיום כמטה מחוז ירושלים במשטרת ישראל. המבנה נמצא בפינת רחוב יפו ורחוב שניאור חשין.

היסטוריה
--------

### הקמת המבנה

הבניין הוקם כאכסניית גברים בשנת 1903 לאחר ששאר בנייני מגרש הרוסים לא יכלו להכיל את כמות הצליינים הרוסים שהגיעו באותה תקופה לירושלים. הוא הכיל כ-1200 מקומות לינה לגברים ונקרא על שמו של הצאר ניקולאי השני, ששלט ברוסיה באותה תקופה.

### המנדט הבריטי

לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בשנת 1917, הלאימו הבריטים את מבני מגרש הרוסים וביניהם גם את אכסניית ניקולאי והפכו אותם למבני שלטון. מבנה אכסניית ניקולאי הפך להיות המטה הארצי של הבולשת הבריטית בארץ ישראל ותחנת משטרה. בשנת 1937, על מנת לאפשר תנועה נוחה ברחוב יפו, הרסו הבריטים חלק קטן מהמבנה והתאימו את חזיתו שפונה לרחוב יפו לקו שאר החזיתות ברחוב. ב-23 במרץ 1944 פוצץ האצ"ל במקביל את משרדי הבולשת בירושלים, יפו וחיפה. בפיצוץ במטה הבולשת באכסניית ניקולאי נהרס חלק מהמבנה ושוקם על ידי הבריטים לאחר מכן. במהלך הטמנת חומרי הנפץ במקום נפצע לוחם האצ"ל אשר בנזימן ונפטר מפצעיו לאחר כמה שעות. לאחר התקפה זו על בניין הבולשת והתקפות נוספות בהם פיצוץ מלון המלך דוד, גידרו הבריטים את האזור והקימו בו "בווינגרד" סגור ומבוצר.

### לאחר קום המדינה

ב-14 במאי 1948, מיד עם צאת הבריטים מירושלים, נתפס מגרש הרוסים, ובתוכו אכסניית ניקולאי, ללא קרב על ידי כוחות ההגנה והאצ"ל, במסגרת מבצע קלשון, קודם שהספיקו הכוחות הערביים לתופסו בעצמם. לאחר הקמת מדינת ישראל הפך המבנה למטה מחוז ירושלים במשטרת ישראל. עם השנים הבניין הוזנח והוספו לו תוספות ארעיות שונות שפגמו במראו. בשנת 2010 החלו עבודות שיפוץ ושימור במבנה במטרה להחזיר לו את מראהו המקורי ולהתאימו לסטנדרטים מודרניים.

גלריה
-----

* מבנה האכסניה בשנותיו הראשונותמבנה האכסניה בשנותיו הראשונות
* מטה הבולשת באכסניית ניקולאי לאחר פיצוצו, 1944מטה הבולשת באכסניית ניקולאי לאחר פיצוצו, 1944

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אכסניית ניקולאי** בוויקישיתוף
* ליאל קייזר, בחזרה לאכסניית הצאר במגרש הרוסים, באתר הארץ, 8 בפברואר 2010
* ניקולאי ליסובוי, היסטוריה של אכסניית ניקולאי (ברוסית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  תמונת הריסת האגף בבניין
2. ↑  פרטים על מעשי הטרור וההרס, דבר, 26 במרץ 1944
3. ↑  התקפה על מרכז הבולשת בירושלים, באתר "דעת"
**ארמון קרלסרוהה** (בגרמנית: **Karlsruher Schloss**) הוא נקודת ציון חשובה בעיר קרלסרוהה בגרמניה, והעיר בנויה מסביבו. הארמון נבנה מ-1715 בסגנון הבארוק, והיה מקום מושבו של קרל השלישי וילהלם ואחריו של שליטי מרקיזות באדן עד שנת 1918. כיום משמש הארמון כמוזיאון.

היסטוריה
--------

המבנה הראשון נבנה על ידי יקוב פרידריך פון באצנדורף. העיר תוכננה כשמגדל הארמון במרכזה, ו-32 רחובות יוצאים ממנו, כחישורי גלגל או צלעות מניפה. דבר שהעניק לעיר את כינויה: "עיר המניפה" (Fächerstad). רוב הרחובות הללו עדיין קיימים. תכנון זה היווה מקור השראה לוושינגטון די. סי. שאף היא עוצבה בצורה זו.

הארמון שנבנה במקור מעץ, נבנה מחדש ב-1746 מאבן. לאחר מכן קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן דאג שהארמון ישודרג על-ידי בלתזאר נוימן ופרידריך פון קסלאו עד 1770. השינוי כלל הוספת חלונות ודלתות גדולים יותר, אגפים ומרפסות. ב-1785 מגדל הארמון הונמך.

במהלך אביב העמים, לאופולד, הדוכס הגדול של באדן הוגלה בשנת 1849 לזמן מה. בשנת 1918, השליט האחרון פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן נאלץ לעזוב את הארמון. המשכן לשעבר של שליטי באדן משמש מאז כמוזיאון.

רוב מרכז העיר, כולל הארמון, נהרסו לחלוטין על-ידי הפצצות כוחות הברית במלחמת העולם השנייה, אך הארמון נבנה במהירות מחדש לאחר המלחמה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ארמון קרלסרוהה** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4220214-0
* VIAF: 247708353
* WorldCat (עם VIAF): 247708353

 |
סמלי אצ"ל וצה"ל באנדרטת האצ"ל ברמלה
שמות 51 הנופלים באנדרטת האצ"ל ברמלה
תבליט מפת התקפות האצ"ל על רמלה באנדרטת האצ"ל ברמלה
**אנדרטת האצ"ל ברמלה** היא אנדרטה הנמצאת בכניסה הצפונית-מערבית לעיר, ליד צומת רמלה צפון. האנדרטה מנציחה את 51 לוחמי האצ"ל שנפלו בקרב על רמלה במלחמת העצמאות.

רקע היסטורי
-----------

במחצית מאי 1948 פנה פיקוד ההגנה לאצ"ל בבקשה לתקוף את רמלה כדי למשוך כוחות אויב מחזית לטרון. הבקשה נענתה בחיוב ותשע פלוגות שמנו כ-800 לוחמים רוכזו בבסיס בבאר יעקב בפיקודו של עמיחי פאגלין ומשם החלו בהתקפות על רמלה שנמשכו מ-16 במאי 1948 עד 11 ביוני 1948.

לוחמי האצ"ל היו חמושים בנשק נחות ומאומנים ללוחמת גרילה ולא נגד צבא סדיר. דווקא הצד המערבי של רמלה היה מבוצר ומוגן על ידי מאות לוחמים ערביים מקומיים וחיילי הלגיון הערבי ועל חומה בצורה זו התנפצו כל התקפות לוחמי האצ"ל שהצליחו רק לכבוש את בניין מפקדת חסן סלאמה ולהתבסס בו.

כיבוש מחנה צריפין ב-20 במאי 1948 גרם לקיצור החזית ונסיגת הכוחות הערביים מהמחנה לרמלה והגביר שם את כוחו של חסן סלאמה. הוא הגביר את התקפות הנגד שלו על כוחות האצ"ל וגרם להם אבדות כבדות. כן הגיעו לעיר מאות לוחמים מקומיים ופלוגה של הלגיון הערבי. לנוכח המצב הקשה פנו נציגי אצ"ל עמיחי פאגלין ויעקב מרידור בבקשת עזרה למטה חטיבת גבעתי. גדוד 54 בפיקודו של צבי צור היה בקיבוץ נען, 5 ק"מ דרומית לרמלה. תוך תיאום עם המטכ"ל והפיקוד העליון החל הגדוד לבצע סיורים אלימים ופשיטות על רמלה בתאריכים 22 במאי 1948 - 29 במאי 1948 ולאחר מכן עבר דרומה בעקבות התקדמות הצבא המצרי.

ב-11 ביוני 1948, זמן קצר לפני שנכנסה ההפוגה הראשונה לתוקף, פתחו הערבים בהתקפה גדולה והצליחו לכבוש בחזרה את בניין מפקדתו של חסן סלאמה. לוחמי האצ"ל נסוגו באבדות כבדות כשהם משאירים גופות רבות בשטח.

51 לוחמי אצ"ל (ביניהם שתי לוחמות - חובשות) נפלו בקרב על רמלה. מספר חללי האצ"ל היה הגדול ביותר בקרב זה. העיר נכנעה כעבור חודש כמעט ללא קרב במבצע דני כאשר כותרה ממזרח.

22 גופות נשארו בשטח ורק לאחר מבצע איתור הן נקברו ב-1952 בקבר אחים בבית הקברות הצבאי קריית שאול.

האנדרטה
-------

האנדרטה הוקמה ביוזמת ברית יוצאי האצ"ל, בתכנון האדריכלים אלברטו (אבי) ואוסקר פרישר. נחנכה ב-21 במאי 1992 ושופצה ב-2002. היא מעוצבת כמגן דוד תלת־ממדי אשר הקירות משני עבריו בנויים בגבהים שונים ויוצרים מכלול הפונה לירושלים.

בחלק החיצוני נמצאים סמלי האצ"ל וצה"ל וכן אמרה של מנחם בגין: "חייהם מלחמה, מותם גבורה, קרבנם קדושה, זכרם נצח".

בחלק הפנימי יש פרטים על הקרב, מפת הקרב ושמות 51 הנופלים.

לקריאה נוספת
------------

* דוד ניב: מערכות הארגון הצבאי הלאומי, חלק שישי, עמ' 218 - 220, הוצאת הדר, 1980

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אנדרטת האצ"ל ברמלה** בוויקישיתוף
* קרבות האצ"ל ברמלה
* אנדרטת האצ"ל, באתר go ramla
* חובשות האצ"ל שנהרגו בקרב רמלה, באתר דעת
* שלושה מלוחמי אצ"ל בקרב רמלה אותרו בקבר אחים, באתר nrg

הערות שוליים
------------

1. ↑  אברהם אילון, **חטיבת גבעתי במלחמת הקוממיות**, עמ' 584, הוצאת מערכות, 1959
2. ↑  מספר חללי האצ"ל הגדול ביותר היה בקרב על כיבוש רמלה, באתר ליכודניק
3. ↑  אותה אמרה מופיעה גם באנדרטה לזכר 41 חללי התקפת האצ"ל על יפו
סיפור ההתרסקות באתר ההנצחה בגבעת הנ"ד
**אנדרטת הנ"ד** נמצאת בבקעת הירדן כקילומטר דרומית מזרחית לייט"ב. היא הוקמה לזכר 54 חיילי צה"ל שנהרגו בהתרסק מסוק בבקעת הירדן ב-10 במאי 1977 (כ"ג באייר תשל"ז), אירוע שנקרא אסון הנ"ד.

תיאור המקום
-----------

האנדרטה מנציחה את 54 הנופלים באסון הנ"ד. היא בנויה מלוחות אבן היוצרים את האותיות נ"ד ועוצבה בידי הצייר אריה מוסקוביץ. לראש הגבעה מובילה שדרת עצי דקל. בקדמת האנדרטה נמצאת כתובת: "והיו למאורות ברקיע השמים להאיר על הארץ" (בראשית, א', ט"ו). על האנדרטה יש לוחות מתכת עליהם מופיעים סמלי הצנחנים וחיל האוויר וכן שמות 54 הנספים: 44 לוחמים מגדוד 890 ו-10 מצוות חיל האוויר. 

במקום ניטעה חורשה של 54 עצי זית וליד כל עץ נחקקו שמות הנספים באבן. בצד האנדרטה נמצאים שני סלעים, על האחד מופיע סיפור ההתרסקות ועל השני מופיע הסיפור בצורה של שיר שכתב אחד מלוחמי הפלוגה.

אפשר להגיע למקום גם מכביש אלון צומת רימונים, דרך כביש 449. הדרך למקום מכביש 90 עוברת בכפר הפלסטיני עוג'ה א-תחתא ומכביש 449 עוברת למקום דרך צרה ומתפתלת באורך של כ-2 ק"מ.

היסטוריה
--------

האנדרטה הוקמה בשנת 1978 ביוזמת המשפחות השכולות על גבעת הנ"ד בבקעת הירדן - מקום התרסקות המסוק. היא נחנכה ב-8 ביוני 1978.

ליד האנדרטה מתקיים טקס הזיכרון השנתי לנופלים באסון, בהשתתפות בני המשפחות השכולות והחברים לנשק. בשנות ה-80 התקיים "מירוץ הנ"ד" שנקודת הסיום שלו הייתה באנדרטת הנ"ד. בגלל בעיות מקרקעין עם המנהל האזרחי אתר גבעת הנ"ד אינו מוכר כאתר הנצחה מוכרז ולכן משרד הביטחון אינו משתתף באחזקתו ואף הועלו הצעות להעבירו למקום אחר. במהלך שנות ה-2000 פעלו תושבי חוות עינות קדם הסמוך לתחזק את המקום. למרות זאת, במלאת 40 שנה לאסון התבצעו באתר עבודות שיקום והרחבה, במימון המשרד והמועצה האזורית. 

במשך שנים הדרך למקום הייתה על שביל כורכר. בשנת 2020 נסללה לגבעה דרך מסודרת על ידי הקרן הקיימת. נכון לפברואר 2024 במקום מחסום, והוא נעול.

לקראת יישום תוכנית טראמפ ביולי 2020 הביעו משפחות הנופלים חשש שגבעת הנ"ד תישאר מחוץ למפת הריבונות של ישראל, והן פנו בנושא זה לראש הממשלה ולשר הביטחון.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אנדרטת הנ"ד** בוויקישיתוף
* אנדרטת הנ"ד, באתר יזכור
* אתר הנ"ד, באתר חטיבת הצנחנים
* שמות הנופלים

הערות שוליים
------------

1. ↑  לא מתעניינים במשפחות חללי המסוק - קבל אב שכול, מעריב, 9 ביוני 1978
2. ↑  אזכרה לנ"ד חללי המסוק, מעריב, 29 במאי 1979  
יום התייחדות עם נ"ד חללי המסוק, דבר, 29 במאי 1981  
הרמטכ"ל: כאב על אובדן חיים לא פג לעולם, מעריב, 10 במאי 1983  
טקס לזכר חמישים וארבעה החיילים, מעריב, 29 במאי 1984  
אזכרה לחללי המסוק, מעריב, 3 ביוני 1986  
אזכרה לנ"ד, מעריב, 27 במאי 1988
3. ↑  עוזי ברוך, אסון הנ"ד: 31 שנים של שכול נוראי, באתר ערוץ 7, 15 במאי 2008
4. ↑  טקס אזכרה לנ"ד נופלי אסון המסוק, מעריב, 30 במאי 1986
5. ↑  דנה ויילר פולק‏, אסון הנ"ד: מדוע הושכחו 54 הלוחמים שנהרגו?, באתר וואלה!‏, 14 באפריל 2013
6. ↑  דרך לאנדרטת הנ"ד בבקעת הירדן, קרן קיימת לישראל
7. ↑  משפחות הנופלים באסון הנ"ד נאבקות על השארת האנדרטה לזכר הנופלים, באתר עכשיו 14, 24 ביוני 2020
**אנדרטת השחרור 1982** היא אנדרטה בעיר סטנלי, בירת איי פוקלנד. היא הוקמה לכבוד הכוחות הבריטים ששחררו את האיים מכיבוש ארגנטינאי במהלך מלחמת פוקלנד, ולזכר החללים הבריטים שנפלו במלחמה זו.

האנדרטה
-------

האנדרטה ניצבת לפני בניין המזכירות, אחד ממבני הממשל בעיירה, ומשקיפה על נמל סטנלי. היא מורכבת מאובליסק הניצב בתוך רחבה מרוצפת, שמאחוריו חומת אבן קשתית. על גבי חזית האובליסק נקבע סמל איי פוקלנד וסביבו זר עלי דפנה. מתחתיהם חרותה באותיות מוזהבות הכתובת: **לזיכרון אלה אשר שחררו אותנו**, ומתחת: **14 ביוני 1982**. על גבי האובליסק מוצבת דמות ארד של בריטניה, שהיא האנשה של בריטניה הגדולה. על גבי צידי האובליסק וחזיתו האחורית חרותה רשימת היחידות של הצי, הצבא וחיל האוויר של בריטניה שנטלו חלק במלחמה. על גבי חומת האבן מאחורי האובליסק קבוע תבליט ובו מראות מימי המלחמה. משני צידי התבליט קבועים על גבי החומה עשרה לוחות ועליהם שמות 255 החללים הבריטים במלחמה, בחלוקה לזרועות שאליהן השתייכו.

האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל יליד האיים ג'רלד דיקסון (Gerald Dixon). דמות הארד של בריטניה עוצבה על ידי דייוויד נוריס (David Norris). הכספים להקמת האנדרטה נאספו על ידי תושבי האיים. 

האנדרטה נחנכה על ידי מושל האיים סר רקס האנט, ב**יום השחרור**, 14 ביוני 1984, במלאת שנתיים לסיום המלחמה הקרקעית באיים. טקסי זיכרון נערכים באתר מדי שנה ב-14 ביוני וכן ביום הזיכרון של בריטניה בחודש נובמבר.

ב-2015, כשנתיים לאחר מותה של מרגרט תאצ'ר, שהייתה ראש ממשלת בריטניה במהלך המלחמה, הוצב פסל ראש שלה בסמוך לאנדרטה.

האנדרטה הופיעה על גבי מטבעות זיכרון וחותמות דואר שהופקו על ידי ממשלת איי פוקלנד.

ראו גם
------

* בית הקברות הצבאי סן קרלוס

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אנדרטת השיחרור 1982** בוויקישיתוף
* האנדרטה, באתר Falkland Islands Tourist Board

הערות שוליים
------------

1. ↑  אתר למנויים בלבד Agency, ‏Margaret Thatcher statue unveiled in the Falklands, The Telegraph, 11 January 2015
**אנדרטת השלום של הילדים** (ביפנית: **原爆の子の像**) היא פסל ברונזה המוקדש לזכרה של הילדה סדקו ססקי ושל אלפי הילדים הנוספים שמתו כתוצאה מהטלת פצצת האטום על העיר הירושימה ב-6 באוגוסט 1945. באנדרטה מונצחת דמותה של ססקי, ילדה יפנית ילידת הירושימה, שבעקבות נזקי הקרינה הרדיואקטיבית שספגה בעת הטלת פצצת האטום על עירה, חלתה בלוקמיה, ונפטרה מהמחלה בגיל 12. האנדרטה ממוקמת בפארק השלום בהירושימה שבעיר הירושימה שביפן.

מידע כללי
---------

האנדרטה תוכננה על ידי האומנים היפנים קזואו קיקוצ'י וקיושי אייקבה. מימון האנדרטה הגיע מקמפיין גיוס תורמות שיזמו תלמידי בית ספר יפנים ובהם גם חבריה לכיתה של ססקי. הקמפיין זכה להצלחה רבה ולמעלה מ-3,000 בתי ספר ברחבי יפן ומתשע מדינות נוספות בעולם לקחו בו חלק. האנדרטה נחנכה ביום הילדים (יום חג ביפן) ב-5 במאי 1958. ססקי מונצחת באנדרטה על ידי פסל ברונזה המוצב בראשו של בסיס העומד על שלוש רגליים. הפסל מתאר ילדה אשר זרועתיה פרושות מעלה כשהן מחזיקות עגור מצופה בזהב. הפסל מבוסס על סיפורה האמיתי של ססקי שלאחר שרופאיה העריכו כי נותר לה רק שנה לחיות, החליטה לקפל אלף עגורי אוריגמי, זאת בהתבסס על האמונה השינטואיסטית כי קיפול מספר זה של עגורים יביא להגשמת משאלת לב של המבקש. לפי המיתוס שהתפרסם בספר "סדקו ואלף העגורים" של הסופרת אלינור קואר ונפוץ ביפן ובשאר העולם, ססקי קיפלה את העגורים מתוך משאלה לשלום עולמי אולם לרוע המזל היא נפטרה לאחר שקיפלה רק 644 עגורים וחברותיה השלימו את מלאכת קיפול יתרת העגורים. במציאות, ססקי הצליחה לקפל אלף עגורים ומשראתה שמשאלתה להבריא לא מתגשמת, המשיכה לקפל עגורים נוספים עד יום מותה. סיפורה של ססקי עורר הדים רבים ועגורים מקופלים הפכו לסמל של תנועות שלום רבות ברחבי העולם. 

כזכר לסיפורה של ססקי, מונחים מסביב לאנדרטה אלף עגורי אוריגמי שנשלחו מכל העולם. הם משמשים סמל לילדים ששואפים לראות עולם ללא נשק גרעיני.

פעמון הרוח בצורת עגור התלוי מתחת לאנדרטה

האנדרטה
-------

מתחת לבסיס האנדרטה נמצא פעמון רוח בצורת עגור מברונזה התלוי מפעמון. הפעמון נתרם על ידי הידקי יוקאווה, חתן פרס נובל לפיזיקה שקמפיין גיוס התרומות של הילדים נגע לליבו. 

במרכז האנדרטה, מתחת לבסיס, מונח לוח שיש שחור שעליו חרוטות המילים הבאות: 
"**これはぼくらの叫びです　これは私たちの祈りです　世界に平和をきずくための**", ובתרגום חופשי מיפנית:

> 
> זו הזעקה שלנו, זו התפילה שלנו: לבניית שלום בעולם.
> 
> 
> 
> 

משני צדי האנדרטה מוצבים פסלים של ילד וילדה המסמלים עתיד ורוד ותקווה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אנדרטת השלום של הילדים** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של אנדרטת השלום של הילדים
* The Children's Peace Monument
* Paper Cranes and the Children's Peace Monument
בית האופרה הח'דיוי, 1869
**בית האופרה הח'דיוי** או **בית האופרה המלכותי** (בערבית: **دار أوبرا الخديوي**) היה בית האופרה של קהיר שבמצרים. בית האופרה נחנך ב-1 בנובמבר 1869. הוא נשרף עד היסוד ב-28 באוקטובר 1971. 

בית האופרה נבנה בהוראת הח'דיו איסמעיל פאשה לכבוד פתיחת תעלת סואץ. את המבנה, שהיה בנוי ברובו מעץ, תכננו פייטרו אבוסקני מליוורנו ורוסי. באולם היו כ-850 מקומות ישיבה. המבנה היה ממוקם בין המחוזות אזבאקיה ואיסמעיליה בקהיר.

לפני חנוכת בית האופרה פנה איסמעיל פאשה למלחין האהוב עליו, ג'וזפה ורדי, בבקשה כי ילחין אודה לכבוד חנוכת המקום. ורדי סירב, בטענה כי אינו מלחין מוזיקה לאירועים מסוימים. בסופו של דבר, בית האופרה נחנך בהצגת האופרה ריגולטו מאת ורדי. הח'דיו לא ויתר, ולאחר שכנועים, וכמובן גם כסף רב - 150,000 פרנקים צרפתיים - הסכום הגבוה ביותר ששולם עד אז בעבור אופרה, הצליח לשכנע את ורדי לכתוב אופרה שתוצג בבכורה עולמית בבית האופרה. ורדי הלחין את "אאידה", אופרה שעלילתה מתרחשת במצרים העתיקה, ואף שילב במקומות מסוימים באופרה מוזיקה בעלת אוריינטציה מצרית. לאחר עיכוב של כמה חודשים בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה הוצגה אאידה בבכורה עולמית בבית האופרה הח'דיוי ב-24 בדצמבר 1871.

בשנת 1951 על במת האופרה לראשונה הועלתה הצגה שנכתבה על ידי מחזאית מצרית - סופי עבדאללה.

בשעות הבוקר המוקדמות של 28 באוקטובר 1971 נשרף מבנה בית האופרה עד היסוד. המבנה עשוי העץ נאכל לגמרי, ורק שני פסלים מעשה ידי הפסל מוחמד חסן שרדו.

לאחר שריפת בית האופרה נותרה קהיר ללא בית אופרה במשך כמעט שני עשורים, עד לפתיחת בית האופרה החדש של קהיר בשנת 1988. 

במקום בו עמד המבנה המקורי קיים מבנה בטון המשמש כחניון. הכיכר עליה השקיף בית האופרה נקראת "כיכר האופרה" .

לקריאה נוספת
------------

* **יש אופרות ויש אאידה**, יוסי שיפמן (מאתר האופרה הישראלית החדשה)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית האופרה הח'דיוי** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של בית האופרה הח'דיוי
* דף על בית האופרה הח'דיוי באתר בית האופרה של קהיר
"**בית האמנים**" שבמרכז העיר ירושלים הוא ביתה של אגודת הציירים והפסלים של ירושלים.

היסטוריה
--------

ראשיתו של בית האמנים היא ב"ביתן האמנים", שהוקם בשנת 1948 ב-"קלוב הקצינים" של הצבא הבריטי ששכן בשטח על יד מלון המלך דוד. המבנה ניתן לאגודת האמנים על ידי המושל הצבאי של ירושלים דאז, משה דיין. במחצית שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, שקיבלה באותה עת בחזרה שטחים באזור מידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים, בתביעה להשיב אל ידיה את השטח עליו עמד הביתן. 

עיריית ירושלים, בראשות מרדכי איש שלום, פעלו בשנות ה-60 במטרה למצוא לאגודת האמנים משכן קבע. הזדמנות לכך הגיע עם פינויו של בית הנכות הלאומי בצלאל, שעבר בשנת 1965 אל שטח מוזיאון ישראל החדש. 

הבניין משמש מרכז לתערוכות מתחלפות, שבהן מציגים אמנים ישראלים בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות. מ־2001 מתקיימת במקום הביאנלה הישראלית לרישום.

גלריה
-----

* מבנה "קלוב הקצינים" (1950)מבנה "קלוב הקצינים" (1950)
* תערוכה ב"ביתן האמנים" (1950)תערוכה ב"ביתן האמנים" (1950)
* תערוכה ב"ביתן האמנים" (1950)תערוכה ב"ביתן האמנים" (1950)
* בית הנכות הלאומי בצלאל (1951-1948)בית הנכות הלאומי בצלאל (1951-1948)
* תערוכה באחד מחללי בית האמנים (2019)תערוכה באחד מחללי בית האמנים (2019)

לקריאה נוספת
------------

* דוד קרויאנקר, **המשולש הירושלמי, ביוגרפיה אורבנית**, ירושלים: הוצאת כתר ומכון ירושלים לחקר ישראל, 2011.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית האמנים בירושלים** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של בית האמנים בירושלים
* בית האמנים בירושלים, ברשת החברתית פייסבוק
* מחכים להסדר עם הפטריארך בענין ביתן האמנים בירושלים, הארץ, 20 בדצמבר 1956
* אברהם רותם, עירית ירושלים נטלה על עצמה הטיפול ב"בית האמנים", מעריב, 12 בנובמבר 1961

הערות שוליים
------------



|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ISNI: 0000 0001 1011 3517
* LCCN: nr2003007900
* VIAF: 298171912
* WorldCat: lccn-nr2003007900

 |
**בית הבונים החופשיים** (באנגלית: **Masonic Temple**) היה גורד שחקים ששכן בצומת הרחובות רנדולף (אנ') וסטייט (אנ') בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית. הבניין התנשא לגובה של 92 מטרים והיה בעל 22 קומות. הוא תוכנן על ידי משרד האדריכלים ברנהם ורוט (אנ') ונבנה בין השנים 1891–1892. הבניין הפך לגבוה ביותר בשיקגו בשנת 1895 עם הסרת מגדל השעון של בניין מועצת הסחר (Chicago Board of Trade Building).

הבניין נהרס בשנת 1939 לטובת הקמת רכבת תחתית ברחוב סטייט.

אדריכלות
--------

במרכז הבניין הייתה חצר פנימית שהייתה מוקפת בתשע קומות של חנויות, מעליהן קומות משרדים וחדרי ישיבות לאנשי ארגון הבונים החופשיים בחלקו העליון. חדרי ישיבות אלו שימשו גם כתיאטראות. אולם, המעליות בו הוכחו כבלתי יעילות לשימוש המוני.

תקנות הבנייה לגובה בשיקגו, שנחקקו בשנת 1892, לא איפשרו לגורדי השחקים שתוכננו בעיר לחרוג מגובהו של בית הבונים החופשיים. תקנות אלו שונו רק בשנות העשרים של המאה ה-20.

גלריה
-----

* בית הבונים החופשיים בשיקגו (1900)בית הבונים החופשיים בשיקגו (1900)
* בית הבונים החופשיים לצד בניין Marshall Field and Company ‏(1911)בית הבונים החופשיים לצד בניין Marshall Field and Company ‏(1911)

ראו גם
------

* גורדי שחקים מוקדמים

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית הבונים החופשיים** בוויקישיתוף
* גורדי השחקים הגבוהים בעולם
* "A City Under One Roof—The Masonic Temple, Chicago" – סיינטיפיק אמריקן, 10 בפברואר 1894.
* ג'פרי ג'ונסון "The World's Tallest Building, 1892"

הערות שוליים
------------

1. ↑  בית הבונים החופשיים באתר skyscraperpage.com
2. ↑  בית הבונים החופשיים באתר Emporis.com
3. ↑  בית הבונים החופשיים באתר structurae.net
4. ↑  בית הבונים החופשיים. Melissa Matlins
**אנדרטת רוסלקה** (באסטונית: **Russalka mälestussammas**) נמצאת ליד חוף הים בטאלין. היא הוקמה לזכר 177 אנשי צוות אוניית הקרב של הצי הרוסי הקיסרי "רוסלקה", (בת ים במיתולוגיה), שנספו בעת מסעה של האונייה מטאלין (אז רוואל) להלסינקי ב-1893.

טביעת רוסלקה
------------

אוניית הקרב רוסלקה נבנתה השנים 1865–1867 במספנת סנקט פטרבורג עבור הצי הקיסרי הרוסי. היא חומשה בתותחים בעלי קוטר שונה, ובהם שני תותחים כבדים בקוטר תשעה אינץ'.

ב-7 בספטמבר 1893 בשעה 08:30, הפליגה רוסלקה בלוויית ספינת התותחים "טוצ'ה" (ענן) מטאלין לכיוון הלסינגפורס. בשעה 10:00 החלה סערה עזה. טוצ'ה איבדה קשר עם רוסלקה אך הצליחה להגיע לנמל הלסינגפורס בשעה 15:00. רוסלקה נעלמה במצולות הים, וחיפושים אחריה שנמשכו 37 יום לא העלו דבר, פרט לחליפות הצלה בודדות. איש מ-177 אנשי צוותה לא נמצא.

ב-2003 התגלו חלקים מרוסלקה בים, 25 ק"מ דרומית להלסינקי.

האנדרטה
-------

ב-7 בספטמבר 1902, במלאת תשע שנים לאסון, הוסר הלוט מעל אנדרטת זיכרון של הפסל האסטוני אמנדוס אדמסון. האנדרטה נמצאת ליד חוף הים בקצה פארק קאדריורג, והיא בצורת מלאך מברונזה העומד על עמוד גרניט ומניף בידו צלב אורתודוקסי לעבר מקום טביעתה המשוער של האונייה. בימי השלטון הקומוניסטי הוסר הצלב, אך הוחזר אחר כך.

* אנדרטת רוסלקה בטאליןאנדרטת רוסלקה בטאלין
* אנדרטת רוסלקה בפארק קאדריורגאנדרטת רוסלקה בפארק קאדריורג

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אנדרטת רוסלקה** בוויקישיתוף
* טביעת רוסלקה
* גילוי שרידי רוסלקה באתר פראבדה, 31/7/2003
* שברי רוסלקה באתר "ארכאולוגיה"
**בית הכנסת בית יעקב** (בספרדית:**Sinagoga de Madrid**; באנגלית: **Beth Yaacov Synagogue (Madrid)**) הוא בית הכנסת השני שנבנה בספרד לאחר גירוש ספרד באופן רשמי. הוא נבנה בשנת 1968, לאחר שאושר סופית בספרד "חוק חופש הדת" בשנת 1967. בית הכנסת ממוקם ברחוב באלמס 3, מדריד. נוסח התפילה בבית הכנסת הוא ספרדי.

היסטוריה
--------

שער הכניסה לבית הכנסת בית יעקב מרחוב בלמס 3, מדריד
 ערך מורחב – **יהדות ספרד (העידן המודרני)**  

בשנת 1869 בוטל צו אלהמברה, האוסר על היהודים לשהות בספרד שהביא לגרוש יהודי ספרד, שהוציאו פרננדו השני מלך ארגון ואשתו המלכה איזבלה הראשונה מקסטיליה במרץ 1492. לאחר ביטול צו אלהמברה שיבת היהודים לספרד הפכה לאפשרית מבחינה חוקית, והיהודים החלו להתיישב בה מחדש בקבוצות קטנות. גם במדריד התיישבו יהודים וכבר בשנת 1917 יהודי מדריד, הקימו לעצמם בית כנסת  אך לאחר שהממשלה הרפובליקנית הובסה על ידי כוחותיו של פרנקו במלחמת האזרחים בספרד (1936-39), הוכרזה הקתוליות כדת המדינה הרשמית ובתי הכנסת שהוקמו ברחבי ספרד, נסגרו.

החל מאמצע המאה העשרים משפחות יהודיות שהגיעו ממרוקו, הקימו בתי כנסת לא רשמיים בספרד. בשנת 1954 יהודי ברצלונה הקימו את בית הכנסת הרשמי הראשון לאחר גירוש ספרד. בשנת 1967, אושר סופית בספרד "חוק חופש הדת". בשנת 1964 יהודי מדריד החלו בבנייה של בית הכנסת וב-16 בדצמבר 1968, הוא נפתח באופן רשמי, ברחוב בלמס 3, מדריד - (3 Balmes Street).

אולם התפילה מעוטר בכתובות בעברית שהועתקו מבית הכנסת אל טרנסיטו, שבטולדו. לקהילה יש מקווה, קצבייה כשרה ובית ספר.

ראו גם
------

* יהדות ספרד
* יהדות גיברלטר
* גירוש ספרד
* בית הכנסת של ברצלונה
* בית הכנסת בקורדובה
* אל טרנסיטו

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית הכנסת בית יעקב** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של בית הכנסת בית יעקב (בספרדית)
* בית הכנסת בית יעקב (באנגלית)
* אתר הקהילה היהודית במדריד (בספרדית)
* תמונת חזית בית הכנסת בית יעקב שבמדריד כפי שצולמה באוקטובר 2021 על ידי Google Street view

הערות שוליים
------------

1. ↑  פרטים אודות בית הכנסת בזמן אמת
2. 1 2  Eamonn Rodgers, RELIGIOUS FREEDOM AND THE RULE OF LAW IN NINETEENTH-CENTURY SPAIN, **Irish Jurist (1966-)** 22, 1987, עמ' 112–124
3. ↑  Historia | cib.cat (ב־European Spanish)
4. 1 2 3  Comunidad Judía de Madrid, web.archive.org, ‏2007-09-18
5. ↑  Madrid - jewish heritage, history, synagogues, museums, areas and sites to visit, JGuide Europe (באנגלית)
**ארמון פלנאלטו** (בפורטוגזית: **Palácio do Planalto**) הוא מקום העבודה הרשמי של נשיא ברזיל. הארמון ממוקם בבירה ברזיליה ותוכנן על ידי האדריכל אוסקר נימאייר ונחנך ב-21 באפריל 1960. הארמון משמש כמקום העבודה של כל נשיאי ברזיל מאז ז'וסלינו קוביצ'ק. הארמון ממוקם בכיכר שלוש הרשויות (פורטוגזית: Praça dos Três Poderes) ממזרח לקונגרס הלאומי וממול לבית המשפט העליון הפדרלי. הארמון הוא אחד משני הארמונות הרשמיים המשמשים את נשיא ברזיל, כאשר השני הוא ארמון אלבורדה שמשמש כמעון הרשמי שלו. בסביבת הארמון, לאורך הציר המונומנטלי ממוקמים משרדי ממשלה שונים.

היסטוריה
--------

ארמון פלנלטו היה המרכיב המשמעותי הראשון בתוכנית של האדריכל לוסיו קוסטה לבניית עיר הבירה החדשה של ברזיל, היא ברזיליה. הבניה החלה ב-10 ביולי 1958 על פי תוכנית האדריכל אוסקר נימאייר. הארמון נחנך באופן רשמי ב-21 באפריל 1960 על ידי הנשיא ז'וסלינו קוביצ'ק והיה לאחד המבנים הראשונים שנחנכו בבירה החדשה ברזיליה, יחד עם בניין הקונגרס הלאומי ובניין בית המשפט העליון הפדרלי. בטקס החניכה נכחו מספר ראשי מדינות וקהל של אלפים, כיוון שזה סימל את המעבר של הבירה מריו די זנרו למרכז המדינה.

אדריכלות ומבנה
--------------

הארמון בנוי בסגנון המשלב מודרניזם פשוט ועושה שימוש בקווים ו"גלים" שיוצרים את העמודים החיצוניים. החזית של הארמון מורכבת משני אלמנטים ברורים: הרמפה המובילה להיכל והפרלטוריום (פלטפורמה שממנה יכולים הנשיא ואורחים ממדינות אחרות לנאום לציבור בכיכר שלוש הרשויות. הארמון משתרע על פני שטח של 36,000 מטר רבוע. למבנה הראשי יש ארבע קומות מעל הקרקע ועוד קומה אחת מתחת לקרקע. מנחת מסוקים נמצא ליד החזית הצפונית של הארמון.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ארמון פלנלטו** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של ארמון פלנלטו

* אתר האינטרנט הרשמי של ארמון פלנלטו

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LCCN: no2010149239
* VIAF: 152862113
* WorldCat: lccn-no2010149239

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק בבית הכנסת הספרדי הגדול בווארנה. אם התכוונתם לבית הכנסת "הקטן" האשכנזי בווארנה, ראו בית הכנסת האשכנזי בווארנה.

**בית הכנסת הספרדי "קהל גדול" בווארנה** (בלאדינו: **Kal Grande**) היה בית כנסת אשר פעל בעיר וארנה במזרח בולגריה בין השנים 1890–1950.

היסטוריה
--------

 ערכים מורחבים – **הקהילה היהודית בווארנה**  

עדויות לקהילה יהודית מאורגנת בווארנה קיימות מראשית המאה ה-19. ב-1835 הגיעו לעיר עשרות רבות של פליטים יהודים מהעיר אדירנה לאחר השריפה הגדולה שכילתה את הרובע היהודי בעיר. ב-1900 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה 1,300 נפשות, רובם ספרדים ומיעוטם אשכנזים. קהילת וארנה הייתה מן הבודדות שבקהילות בולגריה אשר בהנהגתן כיהנו נשים ומבין 19 מנהיגי הקהילה 8 היו נשים, האחוז הגבוה ביותר בכל קהילות בולגריה. ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, גורשו יהודי וארנה לערי שדה וכפרים מרוחקים ומנהיגי הקהילה נשלחו למחנה הריכוז סומוביט. לאחר מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר 2,200 יהודים, רובם עלו למדינת ישראל במהלך גל העלייה ההמונית. ב-1949 נותרו בווארנה 331 יהודים. בראשית המאה ה-21 חיו בווארנה כ-250 יהודים.

המבנה
-----

בית הכנסת נחנך ב-1890 וכונה "קהל גדול". המבנה שכן בשכונה היהודית של וארנה אשר הייתה חלק מהרובע היווני של העיר. לצד בית הכנסת שכנו מגורי הרב הראשי של הקהילה ומשרדי הקהילה. המבנה תוכנן בסגנון אדריכלי נאו קלאסי המשולב עם סגנון נאו-מורי. ב-1950 לאחר העלייה ההמונית לישראל הולאם המבנה. בתקופת הרפובליקה העממית הבולגרית נמנעה מיהודי וארנה הגישה לאזור. במגורי הרב שכנו משרדים של המודיעין הצבאי הבולגרי ובמשרדי הקהילה שכנו משרדי המטה הכללי של הצי הבולגרי. בהמשך, לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי שימש מבנה בית הכנסת כאולם איגרוף ובראשית המאה ה-20 נזנח. המבנה הוכרז אתר מורשת בולגרי, אך לא תוחזק ותקרתו קרסה לתוכו. נכון ל-2015 עמד המבנה חרב והוגדר כ"מבנה מסוכן".

קישורים חיצוניים
----------------

* The Sephardi Synagogue in Varna (אורכב 09.08.2019 בארכיון Wayback Machine), באתר jewishheritage.architecture.bg (באנגלית)
* The ruins of the Sephardic Synagogue, באתר invarna.bg (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. 1 2  .Dimana Trankova, Anthony Georgieff, **A Guide to Jewish Bulgaria**, Vagabond Media Ltd, 2011, ISBN 9549230635, pages 104-108.
2. ↑  חיים קשלס, **היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878-1898)**, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 86.
3. ↑  חיים קשלס, **היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878-1898)**, עמוד 65.
4. ↑  אלברט רומנו, **אישים**, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 638-637.
5. ↑  חיים קשלס,**המצב אחרי הגירוש**, בתוך אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 876.
6. ↑  חיים קשלס, **קורות יהודי בולגריה - כרך ד', מאחורי מסך הברזל**, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 296.
7. 1 2  צבי קרן, הקהילה היהודית בווארנה, באתר "כולנו בולגרים".
בזיליקת דל ווטו נאסיונל בלילה
התכנון האדריכלי של הבזיליקה
**בזיליקת דל ווטו נאסיונל** (בספרדית: **Basílica del Voto Nacional**, בתרגום: בזיליקת הנדר הלאומי) היא כנסייה קתולית נאו-גותית הממוקמת במרכז ההיסטורי של קיטו, אקוודור. זוהי הבזיליקה הנאו-גותית הגדולה ביותר באמריקה.

היסטוריה
--------

הבזיליקה קמה מן הרעיון, שהוצע על ידי האב חוליו מאטובלה בשנת 1883, של בניית מונומנט שיזכיר את ההקדשה של אקוודור ללב הקדוש. בשנת 1883 הנשיא הוציא את ההוראה לבנות, והבנייה החלה בשנת 1884. הקונגרס, בהתאם לתקציב השנתי, הקדיש 12,000 פסוס לבנייה - 1,000 פזוס לכל חודש מתחילת 1884. בשנת 1885, המועצה המחוזית הוציאה צו שהפך את בניית הבזיליקה להתחייבות דתית בשם המדינה כולה. להמשך הבנייה, התקבלו תרומות ממאמינים שסיפקו אבנים בתמורה לאזכור שמם על האבן.

אבן הפינה הונחה בשנת 1892 ובשנת 1895, המדינה יזמה מס על מלח כדי לממן את המשך הבנייה. בין השנים 1892–1909 נבנתה קתדרלת הלב של מרים. הבניין תוכנן על ידי אמיליו טרליאר בעלות של 40,000 פרנק צרפתי. טרליאר שאב את ההשראה שלו לבניין מקתדרלת בורז'. הבזיליקה בורכה על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 1985, ונפתחה רשמית ב-12 ביולי 1988.

תיאור
-----

הבזיליקה היא המבנה החשוב ביותר של אדריכלות נאו-גותית אקוודורית ואחת הבולטות ביותר בכל אמריקה. זוהי הבזיליקה הגדולה ביותר בעולם החדש. הבניין נודע בשל הגרוטסקאות בצורת חיות אקוודוריות מקומיות כמו ארמדילואים, איגואנות וצבי גלאפגוס.

### מידות ונתונים

* אורך: 140 מטר
* רוחב: 35 מטר
* גובה הטרנספט 74 מטר
* גובה המקדש 30 מטר
* גובה הקפלות 15 מטר
* גובה המגדלים 115 מטר

במקדש קיימים 14 פסלי ברונזה המייצגים את אחד עשר שליחים ושלושה אוונגליסטים. בקריפטה קיים פנתיאון המכיל את השרידים של מספר ראשי מדינה.

מבקרים יכולים לראות את המקדש בעבור תשלום סמלי, בעוד הגישה לשאר הבזיליקה עולה קצת יותר. ניתן להעלות למרומי המגדלים. מהנקודה הגבוהה ביותר של המגדל הראשי ניתן לראות את כל העיר וההרים המקיפים אותה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בזיליקת דל ווטו נאסיונל** בוויקישיתוף
**בית הכנסת הר צבי** הוא בית כנסת ותיק בשכונת כרם אברהם בירושלים.

היסטוריה
--------

בית הכנסת, שנקרא על שם הרב צבי פסח פרנק, שוכן בין הרחובות צפניה ועזרא.

בית הכנסת נבנה על שטח ציבורי שיועד לגן ציבורי. בשנת תשי"ז החלו ביציקת היסודות ונבנה שלד, אך הבנייה נעצרה עקב חוסר במימון, בשנת תשכ"ד אישרה עיריית ירושלים הלוואה בסך 25,000 לירה ישראלית להשלמת המבנה. בתחילה נבנתה רק קומת הקרקע על ידי אברהם סובר ממתפללי בית הכנסת, בהמשך נבנתה קומה נוספת ולאחר כמה שנים הוסיפו קומה שלישית.

בעבר פעל בבית הכנסת כולל אברכים על שם הרב איסר יהודה אונטרמן שבראשו עמד הרב זלמן נחמיה גולדברג.

עם הקמת בית הכנסת שימש בו כרב הרב יוסף כהן נכדו של הרב צבי פסח פרנק. בהמשך העביר את התפקיד לרב יוסף בוגרד, כיום מכהן בתפקיד בנו הרב אפרים בוגרד (חתנו של הרב מאיר גריינימן).

לבית הכנסת שתי כניסות, אחת מרחוב צפניה ואחת מרחוב עזרא. משני צידי בית הכנסת ישנן שתי סמטאות צרות המשמשות מעבר להולכי רגל בין הרחובות, במקום קיים שילוט המפנה את הגברים למעבר מימין לבית הכנסת ואת הנשים למעבר משמאל לבית הכנסת.

גבאי ומנהלי בית הכנסת
---------------------

מי ששימשו שם שנים טובות גבאים ומנהלי בית הכנסת הן; הרב שמשון פוליקמן מנהל תלמוד תורה אהבת תורה המסורה, והרב בנימין פריימן צאצא להערוך לנר, והרב יהודה זלוטניק.

קישורים חיצוניים
----------------

* נשיא בית הכנסת הר צבי הרב בנימין פריימן הלך לעולמו
* בית כנסת הר צבי

לקריאה נוספת
------------

* בנימין קלוגר, **גאולה ושכנותיה: השכונות שעשו את ירושלים החדשה**, ירושלים: המודיע תשע"ט, עמ' 446–448.

הערות שוליים
------------

1. ↑  על שם סדרת ספרי השו"ת שלו.
בחזית המבנה השלט "מקום הולדתו של Old Glory" (כינויו של דגל ארצות הברית) ומתחתיו הכיתוב "בית בטסי רוס", תצלום של המבנה משנת 1909; שימו לב לדלת המבנה בצד שמאל בקומה התחתונה (וזאת לעומת התצלום של המבנה במצבו הנוכחי)
**בית בטסי רוס** (באנגלית: **Betsy Ross House**) הוא אתר מורשת ואתר היסטורי בפילדלפיה במדינת פנסילבניה שבארצות הברית. 

בית זה הוא כביכול המקום שבו התגוררה התופרת בטסי רוס כשהיא תפרה את הדגל האמריקאי הראשון (דגל בטסי רוס). מקורותיו של מיתוס בטסי רוס בסיפור של קרובי משפחתה, ובמיוחד נכדיה, ויליאם וג'ורג קאנבי, שהם סיפרו בחגיגות יובל המאה של ארצות הברית בשנת 1876. עדות למיקומו המדויק של ביתה של רוס באה מעדויות שסופקו על ידי כמה בני משפחה שחיו באותה עת, למרות שהעדויות הארכיוניות מעידות על כך שהבית היה צמוד לבית שכיום נטען שהוא בית בטסי רוס. 

למרות המחלקות בדבר אותנטיותו (ועל אף שמרבית ההיסטריונים סבורים שלא זה האתר בו בטסי רוס תפרה את הדגל, ואם בכלל תפרה את הדגל) הבית הוא אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר בפילדלפיה. 

הבית נמצא ברחוב ארץ' מספר 239 (239 Arch Street) במרחק כמה רחובות מהיכל העצמאות של ארצות הברית, ומפעמון הדרור.

היסטוריה של המבנה
-----------------

חלקו הקדמי של המבנה נבנה בשנת 1740 לערך, בסגנון קולוניאלי פנסילבניאני. אולם חדר המדרגות והחלק האחרוני של המבנה נוספו כ-20 שנה לאחר מכן. 

אם אכן התגוררה רוב במבנה, היא התגוררה בו החל משנת 1776, לאחר מותו של בעלה הראשון ג'ון רוס, ועד שנת 1779. 

במהלך 150 השנים הבאות שימש המבנה כחנות (סנדלריה, חנות מכולת, בית מרקחת), כאשר החנות הייתה בקומה הראשונה בחזית המבנה, וכבית מגורים לבעלי החנות בקומה השנייה. בשנות ה-70 של המאה ה-19 הפך המבנה למסעדה.

### שיחזור המבנה

במהלך השנים, עקב בלאי, נזקק הבית לשיקום ושיפוץ. 

בשנת 1937 הממציא והמדען ארתור אטווטר קנט האב (**Arthur Atwater Kent Sr.**) הציע סכום של 25,000 דולר אמריקאי עבור שיקום המבנה. הוא הזמין את האדריכל ריצ'רדסון ברוגנארד אוקי (**Richardson Brognard Okie Jr.** ), שהתמחה בסגנון הקולוניאלי האמריקאי לשקם את המבנה. נעשה שימוש בחלקים המקוריים של המבנה בכל מקום אפשרי. במקרים בהם לא ניתן היה להשתמש בחלקים מקוריים, נעשה שימוש בחלקים מקוריים ממבנים שנהרסו מאותה התקופה. בחלקו האחורי של המבנה נבנה מבנה חדש עשוי מלבני התקופה. חזית המבנה נבנתה מחדש - הדלת הקדמית עברה לצד האחר של המבנה, ונבנה חלון חדש בחזית (ראו לשם השוואה את התמונה משנת 1909 ואת תמונת המבנה כיום). 

קנט רכש את שני המבנים הסמוכים על מנת להפכם לגן ציבורי. בשנת 1941 העביר את המבנה והגנים לעיר פילדלפיה. 

בשנת 1974 שופצה החצר ונוספה לה מזרקה. 

במסגרת ההכנות לחגיגות יובל ה-200 של ארצות הברית, הועברו שרידי עצמות שנטען שהם עצמותיה של רוס, ועצמות בעלה השלישי, ג'ון קלייפול, לקברים בחצר.

ראו גם
------

* פעמון הדרור
* היכל העצמאות של ארצות הברית

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית בטסי רוס** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של בית בטסי רוס (באנגלית)

* האתר הרשמי באתר "ההיסטוריה של פילדלפיה"
* חמישה מיתוסים על דגל ארצות הברית באתר וושינגטון פוסט
* בית בטסי רוס באתר מט"ח. תשומת הלב כי המידע באתר זה שגוי בחלקו (ראו לעיל)
* מקומות שכל חובב היסטוריה צריך לראות בפילדלפיה (אורכב 19.02.2020 בארכיון Wayback Machine)

הערות שוליים
------------

1. ↑  מיתוסים על דגל ארצות הברית
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  ההיסטוריה של בית בטסי רוס
**זאב פרידמן** (10 ביוני 1944 – כ"ז באלול תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מרים משקולות ישראלי שנרצח בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.

ביוגרפיה
--------

אנדרטה לזכר זאב פרידמן בקריית חיים
פרידמן נולד בעיר פרוקופייבסק שבמחוז קמרובו בברית המועצות (בסיביר), ועלה לישראל עם הוריו ב-1960. מגיל צעיר עסק בספורט, בתחילה בהתעמלות מכשירים, ואחר כך בהרמת משקולות. במקביל, למד חינוך גופני במכון וינגייט ושימש כמורה לחינוך גופני בבתי ספר בקריית ביאליק ובכרמיאל, ובבית הספר "ביאליק" בעכו.

פרידמן התאמן בקבוצת הפועל קריית חיים בהדרכתו של טוביה סוקולסקי והיה אלוף ישראל במשך שבע שנים ברציפות במשקל תרנגול (עד 56 ק"ג). ב-1969, סיים במקום השביעי באליפות העולם שנערכה בוורשה, וב-1971 זכה במדליית ארד באליפות אסיה שנערכה בפיליפינים.

באולימפיאדת מינכן (1972) דורג פרידמן במקום ה-12. ב-5 בספטמבר 1972 פרצו מחבלים פלסטינים מארגון ספטמבר השחור לבניין המשלחת הישראלית בכפר האולימפי, רצחו את מאמן ההיאבקות משה ויינברג, ולקחו עשרה מחברי המשלחת, בהם פרידמן, כבני ערובה. פרידמן נרצח, עם יתר בני הערובה, במהלך ניסיון חילוץ כושל של המשטרה הגרמנית. הובא לקבורה בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה.

תארים והישגים
-------------

בשנת 1967 זכה פרידמן בתואר ספורטאי השנה בהרמת משקולות.

קישורים חיצוניים
----------------

* זאב פרידמן, באתר olympedia.org
* דף לזכר זאב פרידמן, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
* ישעיהו פורת, זאב פרידמן עשה את שלו: שלושה שיאים ושווה שיא, מעריב, 29 באוגוסט 1972
* [https://www.findagrave.com/memorial/27568601 27568601 זאב פרידמן], באתר "Find a Grave" (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  זאב פרידמן באתר GRAVEZ
2. ↑  ספורטאי השנה, מעריב, 3 באוקטובר 1967

|  משלחת ישראל לאולימפיאדת מינכן (1972)  |
| --- |
| אתלטיקה **אתלטיקה** | אסתר רוט-שחמורוב • שאול לדני |
| היאבקות **היאבקות** | אליעזר חלפין • מרק סלבין • גד צברי |
| הרמת משקולות **הרמת משקולות** | דוד ברגר • זאב פרידמן • יוסף רומנו |
| סיף **סיף** | דן אלון • יהודה וינשטיין |
| קליעה **קליעה** | הנרי הרשקוביץ • זליג שטרוך |
| שחייה **שחייה** | שלומית ניר |
| שיט **שיט** | יאיר מיכאלי • יצחק ניר |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1266435093
* VIAF: 6406166172284890800004
* WorldCat (עם VIAF): 6406166172284890800004

 |
**בית הכנסת סוכת שלום** (בסרבית: **Београдска синагога Сукат Шалом**) הוא בית כנסת שפעיל בבלגרד בירת סרביה. ב-2013 הוכרז המבנה כאתר מורשת סרבית.

היסטוריה
--------

ב-1 באוקטובר 1869 הוקמה רשמית הקהילה האשכנזית בבלגרד. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה וכינון ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים היה גל הגירה פנימית של יהודים אשכנזים לבלגרד. בראשית שנות ה-20 התגוררו בבלגרד כ-5,000 יהודים. בית הכנסת האשכנזי הישן היה צר מלהכיל את מספר המתפללים. יושב ראש הקהילה האשכנזית פרידריך פופס הוביל את המהלך להקמתו של בית כנסת חדש לקהילה והוא ניהל מגעים עם עיריית בלגרד אשר הקצתה קרקע למבנה.

את המבנה תכנן האדריכל מילאן שלאנג והוא נבנה בסגנון אדריכלי נאו-קלאסי. ב-15 ביוני 1924 הונחה אבן הפינה וב-1 בנובמבר 1925 הסתיימו עבודות הבנייה. טקס חנוכת המבנה נערך בקיץ 1926 בנוכחות אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה ורעייתו מריה, הרב הראשי של ממלכת יוגוסלביה יצחק אלקלעי, הרב הראשי האשכנזי של בלגרד יצחק הכהן שלאנג, פרידריך פופס ונכבדי הקהילה.

המבנה היה בן שלוש קומות. בקומת הקרקע שכנו גם מקווה ואולם ספורט. בהיכל התפילה היו 300 מקומות ישיבה ובעזרת הנשים 180. מעל היכל התפילה הותקן עוגב והתפילות נוהלו בעברית ובסרבית וכללו פרקי חזנות בנוסח נאולוגי לחזן, מקהלה ועוגב. בקומות העליונות שכנו דירות הרב, והחזן וכן בית מדרש. אולם התפילה עוטר בפמוטים ובמגיני דוד, הותקנו בו נברשות ובחלונות שולבו ויטראז'ים.

חלק קטן ואורתודוקסי מקרב הקהילה האשכנזית הדיר רגליו מבית הכנסת. מדובר היה בעיקר ממהגרים מסנטה וסובוטיצה אשר התאגדו בהמשך לקהילה נפרדת שהוגדרה חרדית.

במהלך מלחמת העולם השנייה לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית חולל בית הכנסת והיה לבית בושת עבור החיילים הגרמנים. לאחר סיום המלחמה שוקם בית הכנסת ונותר היחיד שפעיל בבלגרד. בית הכנסת משרת את שתי הקהילות הספרדית והאשכנזית. ב-2013 הוכרז המבנה אתר מורשת סרבית.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית הכנסת סוכת שלום בבלגרד** בוויקישיתוף
* Serbia: New stamps honor synagogues, באתר jewish-heritage-europe.eu (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  הוכרזו 6 אתרי מורשת סרבית, באתר politika.rs (בסרבית).
2. 1 2 3  **הקהילה היהודית בבלגרד**, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 63-62.
3. ↑  בית הכנסת סוכת שלום בבלגרד, באתר בית הכנסת (באנגלית).