recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**קלאוס טנשטדט** (בגרמנית: **Klaus Tennstedt**; ‏6 ביוני 1926, מרסבורג, גרמניה – 11 בינואר 1998) היה מנצח גרמני.

ביוגרפיה
--------

קלאוס טנשטדט למד נגינה בכינור ופסנתר בקונסרבטוריון של לייפציג. בשנת 1948 התקבל ככנר ראשי לתזמורת התיאטרון העירוני בהאלה, אולם פגיעה באצבעו שמה קץ לקריירה שלו ככנר, ולאחר מכן עבד כמדריך זמרים באותו תיאטרון. בהמשך ניתב טנשטדט את כשרונותיו לניצוח. בשנת 1958 התמנה למנהל מוזיקלי באופרה של דרזדן, ובשנת 1962 למנהל המוזיקלי של התזמורת והתיאטרון של שוורין.

טנשטדט היגר מגרמניה המזרחית בשנת 1971, וקיבל מקלט מדיני בשוודיה. הוא ניצח בגטבורג על תזמורת התיאטרון, ובסטוקהולם על התזמורת הסימפונית של רדיו שוודיה. בשנת 1972 התמנה למנהל מוזיקלי כללי של האופרה של קיל בצפון גרמניה. משנת 1979 עד 1982 כיהן כמנצח ראשי של תזמורת רדיו צפון גרמניה בהמבורג.

במהלך 1974 הופיע לראשונה בצפון אמריקה, בניצוח על התזמורת הסימפונית של טורונטו. זמן קצר אחר כך, בדצמבר של אותה שנה, הופיע לראשונה בארצות הברית, עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוח על הסימפוניה השמינית של אנטון ברוקנר. נורמן לברכט מספר בספרו "אגדת המאסטרו" שכאשר שאלה הנהלת תזמורת בוסטון את טנשטדט על מה ירצה לנצח, השיב: "אתם רוצים להגיד שאני יכול לבחור?" הקונצרטים שלו נחלו הצלחה רבה, וכתוצאה מכך הופיע כמנצח אורח בפסטיבל טנגלווד בשנת 1975. הופעתו הראשונה כמנצח אופרה בארצות הברית הייתה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בשנת 1983, שם ניצח על הפקת "פידליו" של בטהובן. כמנצח אורח הופיע גם עם תזמורת פילדלפיה, התזמורת הסימפונית של שיקגו והפילהרמונית של ניו יורק.

הופעתו הראשונה בלונדון הייתה עם התזמורת הסימפונית של לונדון בשנת 1976. בשנת 1977 ניצח לראשונה על הפילהרמונית של לונדון, הופעה שאחריה התמנה למנצח אורח ראשי של התזמורת משנת 1980 ובהמשך, משנת 1983, למנצחה הראשי. בריאותו הרעועה אילצה אותו לפרוש מן התפקיד בשנת 1990 ולאחר מכן הכתירה אותו הפילהרמונית של לונדון בתואר מנצח כבוד. הוא חזר אומנם לנצח על קונצרטים של מאהלר בנובמבר 1991 (הסימפוניה השישית) ובמאי 1993 (הסימפוניה השביעית), אך בעצת רופאיו פרש כליל מן הניצוח באוקטובר 1994.

בשנת 1978 טנשטדט ניצח על הפילהרמוניה הישראלית, המנצח הגרמני הראשון מדורו לנצח עליה; עד אז הפילהרמוניה לא הזמינה מנצחים גרמנים בגלל קשריהם עם משטר הנאצי.

הקלטותיו כוללות את מחזור הסימפוניות השלם של גוסטב מאהלר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קלאוס טנשטדט** בוויקישיתוף

* קלאוס טנשטדט, באתר AllMusic (באנגלית)
* קלאוס טנשטדט, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* קלאוס טנשטדט, באתר Discogs (באנגלית)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**משה עצמון** | **מנצחים ראשיים, תזמורת רדיו צפון גרמניה 1979 - 1981** | **הבא**:**גינתר ואנד** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**גאורג שולטי** | **מנצחים ראשיים, הפילהרמונית של לונדון 1983 - 1990** | **הבא**:**פרנץ ולזר-מסט** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007422024005171
* BIBSYS: 4059177
* BNE: XX850511
* BnF: cb13900348z (data)
* CiNii: DA07202998
* GND: 124624030
* ISNI: 0000 0001 1454 2175
* LCCN: n78074488
* LNB: 000176946
* MusicBrainz: bd467ef2-db96-4842-b2d7-27f51051f832
* NKC: xx0105011
* NLA: 35672911
* NLP: A26386896
* NSK: 000048102
* NTA: 070439354
* RERO: 02-A003892339
* SNAC: w69349nd
* SUDOC: 080492746
* Trove: 1036532
* VIAF: 105271548
* WorldCat: lccn-n78074488

 |
**קלאוס יונגה** (בגרמנית: **Klaus Junge**;‏ 24 בינואר 1924 - 17 באפריל 1945), היה שחמטאי גרמני.

אביו של קלאוס יונגה, אוטו יונגה היה שחמטאי בולט בצ'ילה ובשנת 1922 זכה באליפות המדינה. בשנת 1928 המשפחה שכללה הורים וחמישה בנים חזרה לגרמניה.

קלאוס יונגה החל לשחק שחמט בגיל צעיר והתאמן אצל וילי שלגה. בשנת 1941 בהיותו בן 17 בלבד הוא נכלל בין השחמטאים החזקים בגרמניה. באוגוסט 1941 הוא חילק זכייה באליפות גרמניה, אך הפסיד בפלייאוף. באוקטובר 1941 הוא זכה במקום הרביעי התחרות בקרקוב, אחרי אלכסנדר אלכין ויפים בוגוליובוב. בינואר 1942 קלאוס יונגה זכה בתחרות בדרזדן. בדצמבר 1942 קלאוס יונגה זכה ביחד עם אלכין בתחרות שנערכה בפראג.

בהמשך הוא גויס לורמאכט והתקדם לדרגת קצונה. במהלך הקרבות בסקסוניה התחתית קלאוס יונגה נהרג ב-17 באפריל 1945.

בשנת 1946 נערכה תחרות שחמט לזכרו בה ניצח פדור בוגאטירצ'וק.

קישורים חיצוניים
----------------

* קלאוס יונגה, באתר צ'סגיימס (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 106940456X
* ISNI: 0000 0000 5041 590X
* LCCN: no94033033
* NTA: 142766127
* VIAF: 4509358
* WorldCat: lccn-no94033033

 |
**הירקותריום** (שם מדעי: *Hyracotherium*; מילולית: "בהמת שפן") הוא סוג נכחד יונק ממשפחת הפלאותריומיים הקרובה לסוסיים. סוג זה התקיים במשך האאוקן שלפני 55 עד 45 מיליון שנה מזמננו באירופה. המאובנים שלו התגלו באנגליה בתצורות חרסית לונדון (אנ').

מאפיינים
--------

יונק זה הגיע לגודל של כלב כשאורכו של ההירקותריום הגיע ל-78 ס"מ ומשקלו עד לתשע ק"ג. הוא היה בעל ארבע פרסות דקות על רגליו והיו לו שיניים טוחנות דקות בעלות כתרים נמוכים אשר הותאמו ללעיסת עלים וצמחייה רכה. הוא חי ביערות של אנגליה וניזון מעלים, אגוזים, פירות וצמחייה דומה. ייתכן שהוא חי בקבוצות קטנות.

הסוג הוגדר בידי החוקר האנגלי ריצ'רד אוון ב-1841, אשר ראה בו יצור הקרוב לשפנאים ועל כן נתן לו את שמו המדעי. ב-1781 החוקר האמריקאי עותניאל צ'ארלס מארש הניח על בסיס שלד דומה לסוג אאוהיפוס - ראשון הסוסים, שמדובר באותו סוג והכליל אותו יחד, נוסף על כמה סוגי סוסים דומים שאוחדו עם האאוהיפוס. בהמשך איחוד זה הוטל בספק. כמה חוקרים רואים בו מין במשפחת הפלאותריומיים, בה כלול גם הפלאותריום. משפחה זו קרובה מאוד לסוסים אך גם לטפיריים ולברונתותריומים.

ההירקותריום נכחד עם התייבשות היערות בסוף האאוקן. הוא הוחלף במפריטי פרסה מותאמים יותר לתזונה מצמחייה קשיחה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הירקותריום** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* EOL
* GBIF
 |
**תיכון שילר בהמלין** (בגרמנית: **Schiller-Gymnasium Hameln**) הוא בית הספר הוותיק בהמלין – נוסד בשנת 1133.

היסטוריה
--------

בית הספר נוסד בשנת 1133 במנזר בעיר המלין. השפעת הרפורמציה על בית הספר התחזקה עם מינויו של ברנהרד ליודר בשנת 1540 למנהל.

עד שנת 1741 מומן בית הספר על ידי הכנסייה. כאשר יוסטוס לאו מונה למנהל הוא הצליח להיפטר מהתלות הכלכלית המוחלטת בכנסייה.

עם הזמן רק מורים נבחרים הורשו ללמד בבית הספר ותוכניות הלימוד חוברו בקפידה כך שבשנת 1831 בית ספר קיבל תואר "טרום־גימנסיאלי".

עם חקיקתו של חוק ביטול התלות הכלכלית בכנסיית המלין בשנת 1848 נפרצה הדרך למימון חילופי. באותה עת הוענק לבית הספר תואר "בית ספר תיכון לנערים". הלימודים התקיימו בו לפי תוכניות עצמאיות. רוב המורים היו אנשים פרטיים[דרושה הבהרה]. בשנת 1867 קיבל בית הספר הכרה כגימנסיה בשנת 1876 היו בו 354 תלמידים. בשנת 1897 נרכש עבור בית הספר מבנה חדש ובשנת 1910 למדו בו 639 תלמידים.

בשנת הלימודים 2016/2017 למדו בבית הספר כ-1,160 תלמידים.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של תיכון שילר בהמלין
* היסטוריה של בניין בית הספר (בגרמנית)
* עמוד הבית של תחנת הרדיו של בית הספר (בגרמנית)
**ליילנד משאית קיטור - שנת 1896** (באנגלית: **Leyland steam wagon**) היא משאית מונעת על ידי קיטור אשר יוצרה בבריטניה על ידי יצרנית המכוניות "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") הבריטית בשנת 1896.

בשנים הראשונות לאחר שנוסדה, חברת "ליילנד", החברה הייתה קרויה "Lancashire Steam Motor Company". בשנת 1907 שונה שם החברה ל-"Leyland Motors ".

ליילנד משאית קיטור - שנת 1896
-----------------------------

דגם ה- "ליילנד משאית קיטור - שנת 1896" היה הרכב הראשון שבנתה חברת "ליילנד".

קוטר הגלגלים האחוריים של הדגם היה גדול מקוטר הגלגלים הקדמיים.

הדגם הוגדר על ידי "המוזיאון הבריטי לרכבים מסחריים" כ"וואן פתוח".

פירוש "steam wagon" בעברית: "עגלת קיטור".

בתחילת המאה העשרים בנתה חברת "ליילנד" מספר דגמים של רכבי קיטור. הדגם שנבנה ב-1897 כשנה לאחר בניית "ליילנד משאית קיטור - שנת 1896" היה בעל כושר העמסה כפול מהדגם הקודם, ועמד על 3 טון.

מנוע קיטור
----------

מנוע קיטור - מכונה המנצלת את הלחץ שהאדים מפעילים כדי להניע בוכנה המחובר לגל ארכובה אשר מחובר בקצהו למכונה אחרת ומייצר עבודה מכנית.

מנוע הקיטור הוא מנוע בעירה חיצונית בוכנאי, המופעל על ידי לחץ קיטור.

שני חלקיו היסודיים של מנוע הקיטור הם צילינדר ובוכנה. קיטור בלחץ גבוה, המיוצר בדוד קיטור, מסופק אל הצילינדר על ידי שסתום חלוקה, המונע באמצעות מערכת מוטות על ידי הבוכנה עצמה. הקיטור הנכנס לצילינדר דוחף את הבוכנה מטה. לאחר דחיפת הבוכנה וביצוע העבודה המכנית, יוצא הקיטור מן הצילינדר כשהטמפרטורה והלחץ שלו נמוכים יותר, והוא מעובה למים על ידי קירורו במעבה. המים החמים מוזרמים אל דוד הקיטור לשימוש חוזר. מנגנון ארכובה הופך את התנועה הקווית של הבוכנה לתנועה סיבובית של גל ארכובה, אשר מניע במקרה הנ"ל את משאית הקיטור.

ראו גם
------

* ליילנד 8
* ליילנד משאית בנזין שנת 1904

לקריאה נוספת
------------

* ליילנד מוטורס (Leyland Motors - HowlingPixel)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ליילנד משאית קיטור - שנת 1896** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  אתר leylandsociety
2. ↑  ליילנד משאית קיטור - שנת 1896 Lancashire Steam Motor Co - Graces Guide
3. ↑  ליילנד משאית קיטור - שנת 1896 Steam Wagon – Page 2 – British Commercial Vehicle
4. ↑  רכבי קיטור - ליילנד britishcommercialvehiclemuseum
5. ↑  ליילנד 1897 - 3 טוןThe Long Haul: A Social Histry of the British Commercial
**שארל-אדווארד בראון-סקאר** (**Charles-Édouard Brown-Séquard**; ‏8 באפריל 1817 – 2 באפריל 1894) היה פיזיולוג ונוירולוג צרפתי יליד מאוריציוס, שפעל גם בארצות הברית ובשווייץ. היה הראשון שתיאר את תסמונת בראון-סקאר (1850), שנקראה בהמשך על שמו.

ביוגרפיה
--------

נולד בפור לואי במאוריציוס, לאב אירי-אמריקאי ואם צרפתייה. סיים לימודי רפואה בפריז ב-1846, וחזר למאוריציוס. ב-1852 עבר לארצות הברית וערך מחקרים בקולג' הרפואי של וירג'יניה. ב-1853 נישא לאלן האמריקאית ועבר עימה לפריז. ב-1854 חזר למולדתו מאוריציוס וניהל שם את בית החולים לכולרה.

ב-1855 עבר שוב לעבוד בווירג'יניה, אך במהרה חזר לפריז, בה שכר וניהל מעבדת מחקר קטנה עד 1857. ב-1858 עבר ללונדון ועבד בבית חולים למשותקים ואפילפטים, שם התמחה בפתולוגיות של מערכת העצבים. ב-1860 התמנה לחבר בחברה המלכותית של לונדון.

ב-1864 חזר שוב לארצות הברית, שם מונה למרצה בפיזיולוגיה ונוירופתולוגיה בהארוורד. באותה שנה נפטרה אשתו הראשונה. ב-1869 חזר לפריז ושימש כמרצה בבית הספר לרפואה, וב-1872 עבר לעבוד בניו יורק. באותה שנה נשא בשנית, את האמריקאית מריה רבקה קרלייל. ב-1875 חזר לפריז, וב-1877 עבד כמרצה לפיזיולוגיה בז'נבה. באותה שנה נפטרה אשתו השנייה, והוא נישא בשלישית, לאנגלייה אליזבת אמה דקין.

לבסוף, ב-1878, חזר לפריז ושימש כמרצה לרפואה ניסויית בקולז' דה פראנס, עד מותו. הוא מת ב-1894, שלושה חודשים לאחר שלקה בפלביטיס, וזמן קצר לאחר מות אשתו השלישית. נקבר בפריז בבית הקברות מונפרנאס.

מחקריו
------

בראון-סקאר היה הראשון שתיאר את תסמונת בראון-סקאר (1850), שנקראה בהמשך על שמו. התסמונת מתבטאת באובדן תחושה סנסורית ותפקוד מוטורי של הגוף, הנגרמים בשל חיתוך חלקי של צד לטרלי (ימני או שמאלי) של חוט השדרה. הוא תיאר סוג פגיעה זה לאחר שצפה במצבים בהם נגרמה תסמונת זו לאיכרים שעסקו בחיתוך קני סוכר במאוריציוס.

בראון-סקאר תרם גם למחקר ולידע אודות מערכת הדם, מערכת העצבים והמטבוליזם. הוא פרסם כ-500 מאמרים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שארל בראון-סקאר** בוויקישיתוף
* שארל בראון-סקאר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
* שארל בראון-סקאר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

* Charles Edouard Brown-Sequard, Aim25
* Ruch, Theodore C. "Charles Edouard Brown-Séquard (1817-1894)", *Yale Journal of Biology and Medicine 18*(4), March 1946, pp. 227–238.


|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007259113305171
* BIBSYS: 90691496
* BNE: XX4677885
* BnF: cb134745184 (data)
* CANTIC: a11073238
* CiNii: DA19801876
* GND: 11867448X
* ISNI: 0000 0001 0899 2524
* LCCN: n85801899
* LNB: 000141619
* NLA: 36015959
* NSK: 000616296
* NTA: 074277839
* RERO: 02-A003048750
* SNAC: w6513zgq
* SUDOC: 071656995
* Trove: 1186678
* VcBA: 495/147322
* VIAF: 49372292
* WorldCat: lccn-n85801899

 |
משמאל: מעכב טבעי (באדום) שולט באנזים (אפור) באמצעות חסימת צבר האבץ (בצהוב) בבקיע בו נמצא האתר הפעיל של האנזים. מימין: נוגדן חדשני (בסגול) פועל ביעילות כמו המעכב הטבעי
**מטריקס מטאלו-פרוטאינאז** (אנגלית: **Matrix Metallo-Proteinases**, **MMPs**) הם משפחת **אנזימים** הממלאת תפקיד חיוני בתהליכים ביולוגיים חיוניים שונים, כמו, בין השאר, ניידות והתרבות תאים וריפוי פצעים. כאשר שחברים מסוימים מהמשפחה, ובעיקר MMP9, יוצאים משליטה, הם עלולים לסייע להתפרצות מחלות אוטואימוניות וליצירת גרורות סרטניות.

מחקרים
------

בעבר, ניסו מדענים לחסום את חלבוני ה-MMP באמצעות תרופות המבוססות על מולקולות סינתטיות קטנות, שתוקפות ישירות את האנזימים. התברר כי התרופות האלה אינן יעילות, ולעיתים אף גורמות השפעות לוואי לא רצויות. לעומת זאת, כמו במקרים רבים אחרים, הטבע כבר מצא דרך יעילה לבקרת הפעילות של חלבוני MMP. תפקיד זה מוטל על חלבון מעכב, הקרוי TIMP, אשר פועל בהתאמה מבנית מדויקת: הוא שולח "זרוע" החודרת במדויק לבקיע באנזים. פרופ' אירית שגיא מ"המחלקה לבקרה ביולוגית" במכון ויצמן למדע, וחברי קבוצת המחקר שלה, חיפשו בשנים האחרונות דרכים לחסום באופן בררני את האנזימים האלה, בתקווה שיכולת זו תפתח את הדרך לפיתוח טיפולים יעילים למחלות אוטו-אימוניות. 
בניסוי המשך גרמו המדענים לתסמונת דלקתית בעכברים המדמה את מחלת קרוהן. כפי שקיוו, הצליח הטיפול באמצעות נוגדנים למנוע את הופעת תסמיני המחלה.

חברת "ידע", המקדמת יישומים מסחריים על בסיס המצאות של מדעני מכון ויצמן למדע, הגישה בקשה לרישום פטנט על תרכיב החיסון הסינתטי, וכן על הנוגדנים הנוצרים בעקבות החדרתו לגוף.

הערות שוליים
------------

1. ↑  ראו: גישה חדשנית לטיפול במחלות אוטו-אימוניות מונעת תסמיני מחלה בעכברים, באתר מכון ויצמן.
**קבוצת ארמיות E** (בגרמנית: **Heeresgruppe E**) הייתה קבוצת ארמיות של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.

היסטוריה
--------

קבוצת הארמיות נוסדה ב-1 בינואר 1943 על בסיס הארמייה ה-12, ולמפקדה מונה אלכסנדר להר. קבוצת הארמיות הוצבה בבלקנים, ותפקידה העיקרי היה ללחום נגד פרטיזנים ביוון וביוגוסלביה. ההוראות שקיבלו אנשי הקבוצה היו ברורות מאוד, כנגד כל גרמני הרוג, יש להרוג 10 אזרחים, וכנגד כל עשרה גרמנים הרוגים יש להשמיד כפר שלם. במסגרת מילוי הוראות אלו ביצעו אנשי הקבוצה שני פשעי מלחמה מחרידים טבח קלבריטה, וטבח דיסטומו. יתר על כן, כאשר איטליה הפשיסטית נכנעה בפני בעלות הברית בספטמבר 1943, ביצעו אנשי הקבוצה את טבח קפלוניה במהלכו דיוויזיה איטלקית שלמה שכללה 5,000 חיילים איטלקיים, נטבחה. קבוצת הארמיות לקחה חלק בולט במערכת הדודקאנס, כאשר כבשה את האיים הדודקאנסיים מידי האיטלקים והבריטים שהחזיקו בהם.

באביב של שנת 1945, בעת נסיגתם של כוחות הוורמאכט מהבלקן, קבוצת הארמיות נסוגה להונגריה, אם כי כמה יחידות עברו לאוסטריה ודרום גרמניה. להר ניסה להגן על קרואטיה, שהותקפה בו זמנית בידי הצבא הבריטי והצ'טניקים בפיקודו של טיטו. ב-25 במרץ 1945, פורקה קבוצת ארמיות F ואוחדה עם קבוצת ארמיות E. ב-8 במאי של אותה שנה, בעקבות כניעת גרמניה, נמלטו מרבית חיילי הקבוצה לאוסטריה, ורבים מהם נתפסו בידי פרטיזנים יוגוסלבים. להר עצמו נכנע עם חלק הארי של הקבוצה לצבא הבריטי, וב-15 במאי הוסגר על ידי הבריטים ליוגוסלביה. ביוגוסלביה נידון להר על חלקו בהפצצת בלגרד ללא הכרזת מלחמה, נמצא אשם ונידון למוות, והוצא להורג בבלגרד ב-26 בפברואר 1947. רבים מאנשי הקבוצה שנכנעו לידי הצבא היוגוסלבי, נרצחו במה שנודע כ-"טבח בלגרד".

אחד מהחיילים המפורסמים שלחמו בקבוצה היה קורט ולדהיים, לימים נשיא אוסטריה ומזכ"ל האו"ם.

קישורים חיצוניים
----------------

* Heeresgruppe E באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
* Heeresgruppe E, באתר Axis History (באנגלית)
* Heeresgruppe E באתר יד ושם (באנגלית)
* Army Group E באתר World War II Armed Forces (באנגלית)
* Heeresgruppe E באתר Die Deutsche Wehrmacht (בגרמנית)

| גרמניה הנאציתגרמניה הנאצית קבוצות ארמיות של הוורמאכט  |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| קבוצת ארמיות A • קבוצת ארמיות B • קבוצת ארמיות C • קבוצת ארמיות D • קבוצת ארמיות E • קבוצת ארמיות F • קבוצת ארמיות G • קבוצת ארמיות H • קבוצת ארמיות אוברריין • קבוצת ארמיות אוסטמארק • קבוצת ארמיות אפריקה • קבוצת ארמיות דון • קבוצת ארמיות דרום • קבוצת ארמיות דרום אוקראינה • קבוצת ארמיות ויסלה • קבוצת ארמיות מרכז • קבוצת ארמיות צפון • קבוצת ארמיות צפון אוקראינה • קבוצת ארמיות קורלנד |

 |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 7671128-6
* VIAF: 243231638
* WorldCat: viaf-243231638

 |
מיין קון בצבע ואן.
חתולת מיין קון בצבע שחור ולבן
**מיין קון** הוא גזע של חתול הבית. הגזע נחשב לגדול ביותר מבין גזעי החתולים המבויתים.

היסטוריה של הגזע
----------------

מקורו של המיין קון ממדינת מיין שבצפון ארצות הברית, הסברה המקובלת היא שהמיין קון התפתח מזיווג של חתול בית עם חתול קצר שיער של אחד המתיישבים באמריקה וחתול ארוך שיער של אחד הסוחרים שהגיעו לאזור. האחרון הזדווג עם חתולים קצרי שיער מקומיים, ואלה, שרדו את החורף הקשה של ניו אינגלנד ויצרו דור נוסף של צאצאים, כך שהחתול נוצר בלי התערבות אדם. הגזע התפתח טבעית לחתול חסון, מתאים לחורף הקשה והאקלים המשתנה של האזור. הוא זכה לכינוי "הענק העדין" בשל אופיו הנינוח, ובשל חסינותו לאקלים השתמשו בו בחוות באזור כלוכד עכברים.

הראשונה שהחלה בתיעוד הגזע בתחרויות היא גברת א. ר. פירס. נציג רשמי ראשון בתערוכות מטעם ילידי אמריקה נרשם בינואר 1878. בתחילה זכה המיין קון לניצחונות רבים בתערוכות חתולים, אולם נציגותו בתערוכות דעכה בהדרגה עד 1950, אז פורסמה שמועה, כי הגזע נכחד. בתקופה זו אלטה סמית' ורובי דייר הקימו את "המועדון המרכזי למיין קון", במטרה לעקוב אחר רישומים של החתול ולהחזירו למודעות ולתערוכות. עד סופו של הארגון ב-1963 הוא פעל רבות למען הגזע, כולל קביעת סטנדרט הגזע. לאחר ניסיונות רבים, החל מ-1 במאי 1975 הוכר המיין קון כגזע נפרד, ולא כחלק מהפרסיים. שנה מאוחר יותר, ב-1976 הוכר סטנדרט הגזע לאליפות.

הרבה אגדות קשורות למוצאו: בובקט אמריקאי שהזדווג עם חתולי בית שהובאו לצפון אמריקה או חתולי בית שהזדווגו עם דביבונים, למרות שהברירה האחרונה אינה אפשרית גנטית. אגדה נוספת מספרת שהם צאצאי החתולים של מארי אנטואנט, מלכת צרפת לשעבר, שהתרבו עם חתולים באמריקה.

מראה כללי
---------

פרווה עשירה ושופעת הבנויה מפרווה תחתונה רכה ופרווה עליונה מעט יותר קשה. גדול ממדים, בעל גוף חסון ושרירי, מסיבי מאוד, רחב חזה, בעל גוף ארוך ומלבני, רגליים לא מאוד ארוכות וחזקות שיוצרות מלבן עם הגוף; ראש ארוך עם קווים מלבניים. אוזניים גדולות, רחבות בבסיס ומעט עגולות בקצוות, שעירות, גם החוצה מגבולות האוזניים, מיקום האוזניים - גבוה על הראש. עיניים גדולות במבנה מעט אלכסוני, אך נראות עגולות כאשר החתול פותח אותן; מתפתח לאט, ולעיתים מגיע להתפתחות מלאה רק בגיל 3-4 שנים. גזע מאוד פופולרי בארצות הברית וגם באירופה. הפרווה ארוכה כדוגמת החתול הפרסי. כל הצבעים מותרים לגידול, כולל כל הצבעים והדוגמאות עם לבן. לא מוכרים: דוגמת הפרווה של הסיאמיים והצבעים שוקולד, לילך, קינמון ופון (סוג מסוים של קרם).

משקל נקבות 4-6 ק"ג, זכרים 5.5-7 ויותר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מיין קון** בוויקישיתוף
* מיין קון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007543547705171
* LCCN: sh85079925
* NKC: ph195851

 |
הרב **צבי כץ** (זסלב, ווהלין; אחרי ה'ש"ן, 1590 – ?), רב באירופה במאה ה-17, מחבר פירושים על השולחן ערוך.

ביוגרפיה
--------

נולד במחצית השנייה של המאה הרביעית לאלף השישי לפי מניין השנים בלוח העברי, אחרי שנת ה'ש"ן 1590, לרב יוסף בן אליהו כץ רבה של זסלב וראש הישיבה בה, מחבר הספרים "רכב אליהו" ו"יסוד יוסף".

בשנותיו הראשונות למד, כנראה, בישיבתו של אביו. בהמשך היה תלמידו של רבי יואל סירקיש, מחבר "בית חדש" על הטור, בישיבתו בקראקא. קיבל תורה גם מפי רבי יחיאל מיכל מנמירוב, והיה ידידו של הרב יום-טוב ליפמן הלר ששימש באותה עת כראש ישיבה בלודמיר.

נישא לבתו של הרב מרדכי יוסף לויש מאוסטרוה.

עם פרוץ מרד חמלניצקי בשנת 1648, ופלישת בעלי בריתו הטטרים מחאנות קרים, ובעקבותיהם סדרת האירועים שהתקבעה בזיכרון היהודי הקולקטיבי כגזרות ת"ח–ת"ט, נמלט הרב צבי כץ לאיטליה, והשתקע בוונציה.

ספריו
-----

בשנת ת"ו (1646) הדפיס את פירושו על שולחן ערוך אורח חיים, המחולק לשני חלקים: "עטרת צבי" ו"נחלת צבי". הספר מצוטט בפי מחברים מאוחרים יותר, כגון החיד"א בספרו ברכי יוסף, והרב יוסף תאומים בספרו פרי מגדים, אך לא זכה לפרסום רב כמו פירושים אחרים בני זמנו, המגן אברהם והטורי זהב.

על הספר יצאו עוררין, בעיקר בטענה שהחידושים שבו אינם פרי רוחו של המחבר אלא לקוחים מאביו. כעבור חמש עשרה שנה (תכ"א, 1661) הדפיס המחבר חיבור נוסף בשם "נחלת צבי" על שולחן ערוך אבן העזר, ובו טרח המחבר לְהָזֵם את השמועות. הוא צירף לספר הסכמות רבות שמאשרות את בעלותו על ספרו הקודם, ביניהן הסכמת הרב שעפטיל בנו של הרב ישעיה הלוי הורביץ, בעל של"ה, הכותב: "שאני יודע בבירור גמור שהו בעצמו חיבר את החיבור הזה". בסוף ספרו על אבן העזר מצורפת עדותו של בעל ה"תוספות יום טוב": "שאני יודע בבירור שמפעלו הוא והוא המחבר עצמו".

הספר על אורח חיים נדפס מספר פעמים, ובשנת תשס"ג יצא לאור במהדורה מפוארת (עם פירוש אחר, "עולת תמיד" ו"עולת שבת" מאת הרב שמואל בן יוסף) על ידי מכון 'זיכרון אהרון'.

הספר על אבן העזר הוא הפירוש הראשון שנדפס על חלק זה בשולחן ערוך. הוא מצטיין בבהירות סגנונו, ומצוטט בין נושאי הכלים על השולחן ערוך (באר הגולה, באר היטב, ועוד) וכן בספרות השו"ת. מכל מקום, מאז ההדפסה הראשונה הספר לא הודפס שוב ולא היה מוכר לרבים מלומדי השולחן ערוך, עד לההדרתו מחדש במהדורת "שולחן ערוך השלם" (ירושלים תשס"ח).

לקריאה נוספת
------------

* משה דוד צ'צ'יק, **פרקים לתולדות המחבר**, בתוך: שולחן ערוך אורח חיים, עם הפירושים הקדומים ראשוני מפרשי השולחן ערוך אורח חיים, נחלת צבי ועטרת צבי. ירושלים: זיכרון אהרן, תשס"ג, עמ' 11–23.
* חיים דביר, **ספר נחלת צבי וס' גור אריה לשו"ע אבן העזר**, בתוך: **ישורון**, יט (תשס"ז), עמ' תתנח-תתס.

הערות שוליים
------------

1. ↑  השערת מ"ד צ'צ'יק, **פרקים לתולדות המחבר**, בתוך: שולחן ערוך אורח חיים, עם הפירושים הקדומים ראשוני מפרשי השולחן ערוך אורח חיים, נחלת צבי ועטרת צבי. ירושלים: זיכרון אהרן, תשס"ג, עמ' 11.
2. ↑  דברי "הניצב על הדפוס" מאיר ממסטרי, בסוף ספר "נחלת צבי" על אבן העזר, מצוטטים אצל: מ"ד צ'צ'יק, **פרקים לתולדות המחבר**, בתוך: שולחן ערוך אורח חיים, עם הפירושים הקדומים ראשוני מפרשי השולחן ערוך אורח חיים, נחלת צבי ועטרת צבי. ירושלים: זיכרון אהרן, תשס"ג, עמ' 18, הערה 17.
3. ↑  דברי המחבר, בסוף ספר "נחלת צבי" על אבן העזר.
**אקאי** (AKAI) היא חברה יפנית למוצרי צריכה אלקטרוניים.
החברה, שנוסדה בשנת 1929 בשם "Akai Electric Company Ltd" (חברת אקאי אלקטריק בע"מ),יושבת כיום בסינגפור.

החברה נמצאת בבעלות התאגיד הסיני "Grande Holdings" שמחזיק גם במותגים היפניים לשעבר Nakamichi ו־Sansui. המותג Akai brand משמש למוצרי מדבקה המיוצרים על ידי מפעלים שונים במזרח הרחוק.

מוצרי החברה
-----------

מוצרי החברה כוללים מכשירי הקלטה אודיו מבוססי סלילים (reel-to-reel), טיונרים, נגני קלטות, מגברים, מכשירי וידאו ורמקולים .

מוצרים רבים של חברת Akai נמכרו בארצות הברית במותג Roberts, כ־A&D ביפן וכ־Tensai במערב אירופה. בתחילת שנות התשעים הוגבל שיווק מוצרי האודיו של החברה אך ורק לשווקים בארצות הברית ובמערב אירופה.

בשנת 1984 הקימה החברה חטיבה חדשה בשם Akai Electronic Musical Instruments Corporation או Akai Professional שפתחה ויצרה מכשירים אלקטרוניים בשם שיצרה, בין השאר, דוגמים אלקטרוניים ( samplers) ומערכות רב-ערוציות לאולפני הקלטה. 

בשנת 2004 נרכשה החברה על ידי Grande Group שחילצה את החברה מפשיטת רגל. 

באותה שנה נמכרה חטיבת Akai Professional Musical Instrument לג'ק אודונל מארצות הברית, הבעלים של חברת Numark ולחברת מוצרי האודיו corporation Alesis. כל מהמוצרים של חברות אלה משווקים כיום תחת המותג Numark Industries .

בתחילת 2003 החל שיווק מחודש של מוצרי צריכה אלקטרוניים תחת המותג AKAI שיוצרו על ידי חברת Samson את מוצרי AKAI מיבאת לארץ קבוצת "המילטון".

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **AKAI** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של AKAI
* AKAI, ברשת החברתית פייסבוק

* AKAI, ברשת החברתית טוויטר

* AKAI, ברשת החברתית אינסטגרם

* AKAI, סרטונים בערוץ היוטיוב
**The Strange Death of Adolf Hitler** (מאנגלית: **מותו המוזר של אדולף היטלר**) הוא ספר שנכתב בעילום שם משנת 1939, הטוען כי אדולף היטלר למעשה מת בשנת 1938 ולאחר מכן החליפו אותו כפילים דומים לרבות המחבר.

לפי הספר, המחבר נולד בשם מקסימיליאן באואר (Maximilian Bauer). לטענתו, הוא נעצר על ידי המשטרה הגרמנית ב-1933, לאחר מכן, המפלגה הנאצית עלתה לשלטון שמרה עליו ועל שלושה אחרים ככפילים אפשריים עבור היטלר. המחבר טוען כי בלילה שלפני ועידת מינכן, הוא סעד עם היטלר ועם בכירים נאצים אחרים כאשר הפיהרר הורעל באמצעות רעל מדרום אמריקה. המנהיגים הנאצים הנותרים החליטו במהירות לשמור על האשליה שהיטלר חי ועוד בשלטון על ידי שימוש בכפילים אשר יהוו שליטי בובות. הספר מסתיים בכך שהמחבר מבקש משר התעמולה הנאצי יוזף גבלס פילגש ומתאבד בירי.

הצהרת מבוא של מו"ל הספר טוענת כי מקורות כתב היד היו "בלתי ניתנים לערעור". קצין גרמני אלמוני שהתנגד לנאצים מסר לכאורה את כתב היד. המוציא לאור חשב שטענותיו דומות לטענה סאטירית שפורסמה מוקדם יותר השנה ב"ניו יורקר", אך הקצין התעקש כי טענתו אמיתית. הוא אמר כי הוא השיג את כתב היד הגרמני בניס מעובד של חברת הספנות "הקו הצרפתי" ולאחר מכן החליט לתרגם אותו לאנגלית. הוא היה משוכנע באותנטיות של כתב היד.

במגזין האמריקאי Foreign Affairs שיבחו לטובה את הספר, אך לא תמכו בתוכנו.

ראו גם
------

* תאוריות הקשר על מותו של אדולף היטלר
* מותו של אדולף היטלר

קישורים חיצוניים
----------------

* אנונימי (1939). "מותו המוזר של אדולף היטלר" - ארכיון האינטרנט

הערות שוליים
------------

1. ↑  Anonymous 1939, p. 18.
2. 1 2  AUTHOR DECLARES HE IMPERSONATED HITLER. The Harvard Crimson. New York. 3 March 1939.
3. ↑  Anonymous 1939, pp. 378–381.
4. ↑  Anonymous 1939, p. 7.
5. ↑  Anonymous 1939, p. 8.
6. ↑  Krauss, William (6 January 1939). "1939 01 14 066 TNY CARDS 000176404". The New Yorker.
7. ↑  Anonymous 1939, p. 9.
8. ↑  Anonymous 1939, p. 10.
9. ↑  Woolbert, Robert Gale (8 October 2011). "Capsule Review: The Strange Death of Adolf Hitler". Foreign Affairs.
**It Ain't Necessarily So** (בתרגום לעברית: "זה לא בהכרח כך"), הוא שיר פופולרי שנכתב על ידי איירה גרשווין – מילים וג'ורג' גרשווין – לחן עבור האופרה פורגי ובס (1935). באופרה הושר השיר על ידי דמותו של "ספורטינג לייף" - סוחר סמים, אשר מעלה בשיר ספקות לגבי מספר סיפורים תנכיים כמו: דוד וגלית, יונה הנביא והלוויתן, משה בתיבה וגילו של מתושלח.

את תפקיד ספורטינג לייף גילם בהפקה הראשונה של האופרה ג'ון דבליו באבלס. בדרנים בולטים אחרים שהופיעו בתפקיד זה הם קאב קאלווי וסמי דייוויס ג'וניור שגילם את הדמות בגרסת הקולנוע לאופרה ב-1959.

השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות על ידי אמנים קלאסיים, אמני ג'אז ואמני פופ ורוק, חלקם בעת שביצעו את מוזיקת האופרה "פורגי ובס", חלקם בעת שביצעו מקבץ מיצירות ג'ורג' גרשווין ולעיתים כשיר נפרד ללא הקשר למקורו. בחלק מהמקרים בוצע השיר תחת השם **Ain't Necessarily So**.

גרסאות כיסוי של אמני מוזיקה פופולרית שזכו לפרסום:

* ארת'ה פרנקלין ב-1959
* בובי דארין ב-1959 באלבומו "That's All"
* כוכב הזמר האוסטרלי בשנות ה-60, נורמי רו ביצע את השיר ב-1965 בגרסה שהפכה ללהיט באוסטרליה
* המודי בלוז כללו ביצוע לשיר באלבומם "The Magnificent Moodies" מ-1965
* הברונסקי ביט הצעידו את השיר כלהיט השלישי מתוך אלבומם הבולט "The Age of Consent" ‏(1984) בעיבוד שכלל ליווי מקהלת נערים.
* הזמרת שר ב-1994

קישורים חיצוניים
----------------

* מידע על היצירה "It Ain't Necessarily So" באתר מיוזיק בריינז
* גרסאות נוספות ל"It Ain't Necessarily So" באתר SecondHandSongs
* מילות השיר
* רשימת מבצעי השיר, אתר allmusic

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* MusicBrainz work: 8812f327-e92e-37b9-bdc4-2cc1ade322c8

 |
**אמנת אדיס אבבה** היא אמנה אשר נחתמה ב-23 באוקטובר 1896, וסיימה באופן רשמי את המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה בתנאים שהטיבו עם אתיופיה. אמנה זו החליפה הסכם סודי בין אתיופיה ואיטליה שהוכן מספר ימים לאחר ניצחון אתיופי מוחץ בקרב עדווה במרץ של אותה השנה, בו הביסו הכוחות האתיופים תחת פיקודו של מנליק השני את האיטלקים. הצעד המשמעותי ביותר שהאיטלקים אולצו לבצע הוא ביטול הסכם ווצ'אלה והכרה באתיופיה כמדינה עצמאית.

לאחר חתימת ההסכם ובתוך כשנה, הממלכה המאוחדת וצרפת, שהיו להן מושבות לצד אתיופיה, חתמו אמנות נוספות עם אתיופיה שהכירו בה כמדינה שווה. ההסכם עם צרפת נחתם בסוף ינואר 1897, בזמן שההסכם עם הממלכה המאוחדת נחתם ב-14 במאי 1897.

מהלך חתימת ההסכם
----------------

על פי הסכם אוצ'ילי בנוסחה האיטלקי, אתיופיה חויבה להעביר את הסמכות על מדיניות החוץ שלה לאיטליה, מהלך זה הפך את אתיופיה למדינת חסות איטלקית דה פקטו, בשעה שהנוסח האמהרי שם את הממשלה האיטלקית כצד מתווך בלבד. כאשר מנליק השני גילה את הסטייה מהנוסח האמהרי הוא האמין כי האיטלקים הוליכו אותו שולל; ועל כן יצא למלחמה. בנוסף, האיטלקים הסיטו את קו הגבול שהוחלט עליו בהסכם על דעתם עצמם, דבר אשר פגע קשות ביחסי המדינות, שהיו מעורערים ממילא.

ובכל זאת, אף על פי היתרון שהיה לאיטלקים לפני המלחמה, קרב עדווה גרם לכ-3,000 חיילים איטלקים ליפול בשבי, בנוסף לכוחות אתיופים אשר ניצחו את שאריות הצבא האיטלקי באריתריאה, כשהאחרונים חששו להיזרק לים על ידי אויביהם. יתר על כן, החדשות על ההפסד המביש הגיעו גם כן לאיטליה עצמה, וגרמו לסערה פוליטית שהכריחה את פרנצ'סקו קריספי להתפטר מתפקידו כראש ממשלת איטליה. כל הגורמים הללו הביאו את קיסר אתיופיה, מנליק, לבצע את שיחות השלום כאשר ידו על העליונה.

ההצעה האיטלקית הראשונה, אשר הוצגה על ידי הגנרל טומאסו סלסה ב-11 במרץ, הציעה למנליק את ביטול הסכם אוצ'ילי ויצירת אמנה חדשה בתנאים אשר יטיבו עם אתיופיה, אך אתיופיה לא תוכל להפוך למדינת חסות של שום מעצמה אחרת. מנליק סירב להצעה בטענה כי הוא "יצא למלחמה על מנת לשחרר את האימפריה שלו, ולא על מנת להחליף השפלה אחת באחרת". כתוצאה מכך, מנליק החזיק את סלסה כאסיר עד סוף השיחות.

עד ל-23 באוגוסט סירבו האיטלקים לביטול הסכם אוצ'ילי ללא תנאים, והכרה בריבונותה העצמאית של אתיופיה. מרגע שהאיטלקים ויתרו בעניין זה, השיחות נוהלו במהירות ובקלות. השבויים האיטלקים, שנהנו מתנאים סבירים על פי ההיסטוריונים, יוחזרו לאיטליה, ואיטליה תשלם פיצוי של 10 מיליון לירות איטלקיות על החזקתם. באופן די מפתיע, האיטלקים שמרו על רוב, אם לא על כל הטריטוריות שמעבר לנהר מרב-בלסה ונהר מוני שנכבשו על ידם; מנליק השאיר בידי האיטלקים שטח גדול מטיגארי, שנחשב במשך דורות כאתיופי.

גבול אתיופיה-אריתריאה שונה לאחר מכן שוב ושוב בסדרת הסכמים בשנים 1900, 1902, ו-1908.

הערות שוליים
------------

1. ↑  Harold Marcus, *The Life and Times of Menelik II: Ethiopia 1844-1913* (Lawrenceville: Red Sea Press, 1995), pp. 174-177
2. ↑  Marcus, Harold G. (בינואר 1995). *The life and times of Menelik II: Ethiopia, 1844-1913* (באנגלית). Red Sea Press. p. 175. ISBN 9781569020098. `{{cite book}}`:  (עזרה)
3. ↑  Margery Perham, *The Government of Ethiopia*, second edition (London: Faber and Faber, 1969), pp. 58f; Marcus, *Menelik II*, p. 175
מפת האזור החופשי של טריאסטה, שהיה נתון במחלוקת בין איטליה ליוגוסלביה בשנים 1947–1954, והוסדר סופית באמנת אוזימו
**אמנת אוזימו** היא הסכם שנחתם ב-10 בנובמבר 1975, בין הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה לבין איטליה.

האמנה דנה בגורלו השנוי במחלוקת של האזור החופשי של טריאסטה (איטלקית: Territorio libero di Trieste). זהו אזור בן 738 קמ"ר, מדרום לאוסטריה, בצפון מזרח איטליה, ובמרכזו העיר טריאסטה. כשליש ממנו שייך כיום לאיטליה והיתר מחולק בין סלובניה לקרואטיה (לשעבר יוגוסלביה).

רקע
---

יוגוסלביה הייתה מדינה עצמאית בשנים 1919–2003. מתום מלחמת העולם השנייה, בשנים 1945–1992, התקיימה בה "הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה", שהייתה תחת משטר טוטליטרי-קומוניסטי, בעל זיקה חלקית לברית המועצות.

חלק ניכר מתושבי האזור היו דוברי השפה הסלובנית וחשו זיקה למורשת הסלאבית יותר מאשר לזו האיטלקית. שתי המדינות טענו לבעלות על האזור בזכות מיקומו הגאוגרפי והגישה שהוא מאפשר לים האדריאטי. 

במהלך מאות שנים עבר האזור מיד ליד והיה נתון לשליטת המדינות השכנות.

תוכן האמנה
----------

אמנת אוזימו, על שם העיר אוזימו שבה נחתמה, נכתבה בשפה הצרפתית, לפי הסכמת שני הצדדים. נקבע בה כי אזור המחלוקת יחולק לשניים: אזור A ישויך לאיטליה, ואילו אזור B ישויך ליוגוסלביה. האמנה אישרה בכך למעשה את "הסכם ההבנות" הזמני שנחתם בלונדון בשנת 1954, ושחילק את האזור לחלק צפוני ודרומי, ונתנה להסכם זה גושפנקה רשמית ומדינית.

בהסכם נקבעה זכות המעבר של תושבי אזור B לאזור A ולהפך, וזכות המעבר של סחורות יוגוסלביות למפרץ טריאסטה. בהיות יוגוסלביה מדינה קומוניסטית באותם ימים, היה הסכם זה מהפכני באפשרו את המעבר, שלא היה מובן מאליו בתקופת המלחמה הקרה.

הביקורת באיטליה על ההסכם
------------------------

בשנים שלאחר החתימה על ההסכם הוא זכה, ועדיין זוכה, לביקורת בחלק מהציבור האיטלקי, הרואה בכל אזור טריאסטה החופשית טריטוריה איטלקית, ואינו מקבל את הוויתור, לכאורה, על יותר ממחציתו. 

ראש הממשלה האיטלקי בשנים 1974 - 1976 היה אלדו מורו, שלימים נחטף ונרצח על ידי הבריגדות האדומות. פעילותו העיקרית של אלדו מורו בתקופה שקדמה לחטיפה היה הניסיון לחבור למפלגה הקומוניסטית ולהכניסה לבית הנבחרים האיטלקי, מהלך שאיים על הסדר הישן, וזכה לביקורת מבית ומחוץ. 

את הביקורת על אמנת אוזימו ניתן לראות גם לאור הביקורת על עמדותיו ופעולותיו הפרו-קומוניסטיות של אלדו מורו, שלטענת המבקרים ויתר על חלקי מולדת שלא הייתה לו זכות מוסרית לוותר עליהם, לטובת השלטון הקומוניסטי ביוגוסלביה.

ראו גם
------

* הסכם רפאלו (1920)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אמנת אוזימו** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 7577696-0
* VIAF: 174181192
* WorldCat (עם VIAF): 174181192

 |
**המכון לארכאולוגיה** (ברוסית: **Институ́т археоло́гии**) הוא אחד המוסדות הארכאולוגיים המובילים ברוסיה והמוסד הארכאולוגי הגדול ביותר באקדמיה הרוסית למדעים, המתמחה בחקר תרבויות עתיקות מימי הביניים של אירואסיה. עבודתם של כמה דורות מעובדיה הניחה את היסודות לידע המדעי אודות רבות מהתופעות החשובות בתולדות האנושות מרגע היווצרותה ועד ראשית עידן התיעוש. הצוות כולל מומחים בתחומים שונים של ארכאולוגיה והיסטוריה, כמו גם תחומי מדעי הטבע.

מאז 1995, במסגרת מדיניות שילוב המדע והחינוך על בסיס המכון לארכאולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים, פועלת המחלקה להיסטוריה של האוניברסיטה האקדמית המדעית למדעי הרוח. המכון עובד בצמוד למשרד התרבות של רוסיה בהגנה על עתיקות רוסיות ובארגון חפירות ארכאולוגיות במדינה והיא הגוף העיקרי ברוסיה הפועל בתחום.

היסטוריה
--------

המכון יונק את שורשו מהוועדה הארכאולוגית הקיסרית הרוסית, שהוקמה בשנת 1859.

ב-18 באפריל 1919, על פי צו מועצת הקומיסרים העממיים בפטרוגרד, הוקמה **האקדמיה הרוסית להיסטוריה של תרבות חומרית**, תפקידיה של הוועדה הארכאולוגית הקיסרית הרוסית הועברו לידי אותה אקדמיה. בשנת 1926 אורגנה האקדמיה מחדש כ**אקדמיה ממלכתית להיסטוריה של תרבות חומרית**. הפעילות שלה פותחה בפטרוגרד - לנינגרד ובמוסקבה, שם הוקם אגף מוסקבה והיה למוסד מחקר שעסק בחקר תרבות חומרית מכל הסוגים והצורות.

בשנת 1937 הפכה האקדמיה למכון לתולדות התרבות החומרית כחלק מהאקדמיה למדעים של ברית המועצות. המכון הראשי היה ממוקם בלנינגרד, והסניף שלו, פעל במוסקבה. בשנת 1943 הועבר המכון למוסקבה, והסניף שלו נותר בלנינגרד. על פי צו של נשיאות האקדמיה למדעים של ברית המועצות מ-4 בספטמבר 1957, שונה שמה ל"מכון לארכאולוגיה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות".

בשנת 1991 שונה שמו ל"מכון לארכאולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים" ועל בסיס סניף לנינגרד נוצר מכון נפרד להיסטוריה של התרבות החומרית של האקדמיה הרוסית למדעים. מאז 2018 המכון נוטל חלק בשיקום ושיפוץ אתרי העתיקות בתדמור, סוריה.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של המכון לארכאולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים
* המכון לארכאולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים, ברשת החברתית פייסבוק

* המכון לארכאולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים, ברשת החברתית VK

* המכון לארכאולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים, סרטונים בערוץ היוטיוב
* מידע על מוסד ממלכתי (אתר bus.gov.ru - לפרסום מידע על מוסדות ממלכתיים (עירוניים))
* עמוד המכון באתר academia.edu
* עמוד המכון באתר הספרייה האלקטרונית המדעית e-library.ru

הערות שוליים
------------

1. ↑  Устав Института археологии РАН

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* CiNii: DA08412963
* ISNI: 0000 0001 1214 1108
* VIAF: 135308089
* WorldCat: lccn-nr92033045

 |
איתור מגילות וספרי תורה שהתגלו במרתף המכון לאחר הניצחון על הנאצים, 6 ביולי 1945
**המכון לחקר השאלה היהודית** (בגרמנית: **Institut zur Erforschung der Judenfrage**) היה מוסד נאצי שנוסד ב-1939 על ידי אלפרד רוזנברג בפרנקפורט על המיין במטרה לחקור את היהדות ואת חיי היהודים, כאשר אלה ייכחדו, במסגרת "בית הספר הגבוה לנציונל-סוציאליזם". המכון נחנך רשמית במרץ 1941. באופן מעשי אסף המכון ספרים, כתבי יד וחומרים כתובים נוספים (אפמרה, כתבי עת, כרזות, יצירות אמנות ועוד), אותם שדדו חיילי הורמאכט מספריות, ארכיונים ואוספים פרטיים ברחבי הרייך.

שוד הספרים
----------

איסוף ספרים יהודיים בריגה, 1943
צו מ-2 באפריל 1941 מינה את רוזנברג כמפקדו של המבצע לאיסוף כל חומר הנוגע לחקר "השאלה היהודית" והעניק לו סמכות להפקיע כל "רכוש יהודי ללא בעלים", בפרט אוספי ספרים גדולים מכל רחבי העולם. פירוש הצו היה הפעלת ארגון סוכנים (Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg - ERR - מטה מבצע רוזנברג) שעסק בהעברת ספריות שלמות ובהן ספרי קודש וספרים עבריים נדירים מכל המדינות שהיו תחת הכיבוש הנאצי. רוב הספרים הגיעו למכון בפרנקפורט, אך רבים אחרים נמכרו או אבדו.

בין הספריות שנשדדו ואוספיהן אוחסנו במכון, ניתן למנות את ספריית כל ישראל חברים בפריז, אוסף משפחת רוטשילד, ספריית רוזנטליאנה מאמסטרדם ואחרות. חלק מרשימת הספריות שנשדדו במערב אירופה הופיעו במסמך שהוצג במשפטי נירנברג. בסך הכל אוחסנו במכון כחצי מיליון ספרים, רק כעשירית מהחומר קוטלגה.

בעקבות הפצצות בעלות הברית על פרנקפורט, הוחלט להעביר את רוב אוסף הספרים למקום בטוח יותר בעיר הונגן שליד גיסן.

פעילויות המכון
--------------

המכון פרסם כתב עת בשם *Der Weltkampf. Monatsschrift für Weltpolitik, völkische Kultur und die Judenfrage aller Länder* (המאבק העולמי: ירחון של הפוליטיקה העולמית, תרבות אתנית והשאלה היהודית בכל המדינות), בו פורסמו "מחקרים" בעלי גישה גזענית ואנטישמית. התורמים המרכזיים לכתב העת היו עורכו ארנסט גראף צו רבנטלו (Ernst Graf zu Reventlow) וחוקרי המכון, גרגור שוורץ-בושטוניטש (Gregor Schwartz-Bostunitsch) ויוהאן פון לרס (Johann von Leers).

כמו כן ארגן המכון תערוכות בעלות אופי תעמולתי כגון "היהודי וצרפת".

לאחר השואה
----------

לאחר השואה נתגלו רוב ספרי המכון בהנגן על ידי יחידת ה MFA&A של צבא ארצות הברית. הם העבירו את הספרים למחסן באופנבך הסמוכה לפרנקפורט. הצבא השקיע מאמצים רבים בהחזרת הספרים לבעליהם החוקיים.

קישורים חיצוניים
----------------

* הערך אלפרד רוזנברג, האנציקלופדיה של השואה, יד ושם
* דף מידע, ממשלת הסן

הערות שוליים
------------

1. ↑  Trial of the Major War Criminals before the International Military Tribunal, volume 25 (עמ' 244 (והלאה)) (בגרמנית)
2. ↑  Leslie L. Poste, "Books Go Home from the Wars", Library Journal 73, 1948, pp. 1699-1704
3. ↑  כרזה שהופצה על ידי "המכון לחקר השאלה היהודית", לקראת התערוכה האנטישמית "היהודי וצרפת"
4. ↑  F. J. Hoogewoud, The Nazi looting of books and its American "antithesis", **Studia Rosenthaliana** 26, 1992, עמ' 158-192

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007262793905171
* GND: 146184-9
* ISNI: 0000 0001 2300 7633
* LCCN: nr97003732
* NKC: zmp2018984261
* VIAF: 167855599
* WorldCat: lccn-nr97003732

 |
**המכון ללימודים פלסטיניים בביירות** (בערבית: **مؤسسة الدراسات الفلسطينية**) הוא מכון מחקר אשר הוקם בשנת 1963 העוסק בלימודים פלסטיניים – היסטוריה, תרבות, פולקלור וספרות פלסטינית. זהו מכון פרטי ועצמאי, אשר אינו משויך לגוף פוליטי או מדיני כלשהו, ומנוהל על ידי ועד המורכב מאקדמאים ואנשי עסקים.

בתחילת שנות השישים הוקם המכון על ידי מספר אינטלקטואלים פלסטינים, אשר חלקם לימדו באוניברסיטה האמריקנית בביירות, בהם בורהן דג'אני, וליד ח'אלדי, קונסטנטין זורייק, פרופסור נביע אמין פאריס ואחרים. את המימון קיבלו ממספר אנשי עסקים, בהם חסיב סבאג. בשנת 1982 פתח המכון שלוחה בוושינגטון די. סי. וכן הוא מחזיק בשלוחות בפריז ובלונדון. בספטמבר 1994 פתח המכון שלוחה עצמאית במזרח ירושלים. בין השנים 1984 ל-2001 שימש ההיסטוריון פיליפ מאטר כמנהל המכון.

משנת 1971 מוציא לאור המכון את כתב העת האקדמי *Journal of Palestine Studies*. כמו כן מוציא לאור המכון ספרים ועורך תרגומים של ספרות ועיתונות עברית לערבית.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של המכון ללימודים פלסטיניים בביירות

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007265629905171
* CiNii: DA02221532
* GND: 1006788-7
* LCCN: n80050376
* SUDOC: 028674898
* Trove: 927357
* VIAF: 139195219
* WorldCat: lccn-n80050376

 |
**המכון למחקר יישומי - ירושלים** (באנגלית: **Applied Research Institute - Jerusalem**, או ‏**ARIJ**) הוא ארגון חוץ ממשלתי פלסטיני שהוקם בשנת 1990, אשר משרדו הראשי בבית לחם שבגדה המערבית. ארגון ARIJ פעיל במיזמים מחקריים בתחומי ניהול משאבי טבע, ניהול מים, חקלאות בת-קיימא, קידום נשים ודינמיקה פוליטית של פיתוח בשטחים הפלסטיניים.
בשנת 2014 הופיע המכון ברשימת ארגונים שקוראים לאנשים בעולם להצטרף לחרם על ישראל במסגרת ה-BDS. על פי עמותת NGO monitor, לארגון מדיניות אנטי ישראלית הכוללת תמיכה ב-BDS, "שימוש במוטיבים אנטישמיים קלאסיים" כנגד ישראל ושימוש בעובדות שקריות.

מיזמים של המכון
---------------

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. 
למכון מספר מיזמים כדוגמת חיזוק ארגוני זכויות אדם פלסטינים, מיצוי מקורות השגת מים וקידום הקמת מדינה פלסטינית.

### טיפול בפסולת עצי זית

ב-2011, בשיתוף עם מכון מחקרי בברמרהאפן, אוניברסיטת אקסטרמדורה, והמכון לטכנולוגיית ממברנה, של המועצה הלאומית האיטלקית למחקר, החל הארגון במיזם בנושא טיפול בפסולת עצי זית בשטחי הרש"פ. הפרויקט ממומן על ידי האיחוד האירופי.

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של המכון למחקר יישומי - ירושלים
* אתר POICA
* *Sustainable Treatment and Valorization of Olive Mill Waste in Palestine*

הערות שוליים
------------

1. ↑  Values & Principles, דף ערכים ועקרונות באתר המכון
2. ↑  נועם דביר, אפשרות של גשר, באתר הארץ, 3 בפברואר 2012
3. ↑  Joint Call to Action: July 2014 - Month against the Apartheid Wall! | Stop the Wall, web.archive.org, ‏2016-07-02
4. ↑  המכון למחקר יישומי ירושלים (ARIJ), באתר המכון לחקר ארגונים לא-ממשלתיים
5. ↑  ON-GOING PROJECTS (פרויקטים מתמשכים), באתר המכון

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007264989505171
* ISNI: 0000 0001 2191 6905
* LCCN: n96002374
* SUDOC: 103851178
* VIAF: 156102076
* WorldCat: lccn-n96002374

 |
**נמל התעופה גדנסק לך ולנסה** (בפולנית: **Port Lotniczy Gdańsk im. Lecha Wałęsy**) הוא נמל תעופה בינלאומי בפרובינציה פומרניה שבצפון פולין, בסמוך לערים גדנסק וגדיניה. בשנת 2017 עברו בו 4,611,714 נוסעים במסגרת 43,422 תנועות מטוסים.

תולדות שדה התעופה
-----------------

נמל התעופה נפתח בשנת 1974. הוא הוקם על מנת להחליף נמל תעופה אשר שכן בשטח העירוני של גדנסק.

מספר הנוסעים העוברים דרך נמל התעופה היה נמוך במהלך רוב שנותיו, אך מראשית שנות האלפיים החל לעלות בתלילות. בשנת 2006 עברו דרכו 1,249,780 נוסעים - ב-84% יותר מאשר בשנה שקדמה לה. מחצית מאלו היו נוסעים בטיסות בינלאומיות.

בשנת 2004 נקרא נמל התעופה על שמו של לך ולנסה, נשיא פולין לשעבר, אשר החל את דרכו הציבורית כמנהיג פועלים במספנת גדנסק. הלוגו של הנמל כולל את האות W כפי שהיא נכתבת בכתב ידו של ולנסה.

כיום עוברות דרך הנמל טיסות פנימיות כמו גם טיסות בינלאומיות מרחבי אירופה ובפרט ארצות סקנדינביה, גרמניה ובריטניה. הוא משמש כבסיס פעולה מרכזי של החברות יורולוט וויז אייר.

ב-5 באוגוסט 1981 השתלט בנמל התעופה חוטף על מטוס חברת לוט בטיסת פנים שנועדה לצאת לקטוביץ. כוחות ביטחון פולניים הסתערו על המטוס ועצרו את החוטף ללא נפגעים.

מבנה שדה התעופה
---------------

הנמל ממוקם בקרבת "שלוש הערים" שלחוף הים הבלטי - גדנסק, גדיניה וסופוט (מרחקו מהן 12 קילומטרים, 23 קילומטרים ו-10 קילומטרים, בהתאמה). הוא שוכן בגובה של 149 מטרים מעל פני הים.

בנמל התעופה קיים מסלול טיסה יחיד בכיוון דרום מזרח-צפון מערב (מסלול 11/29), באורך של 2,800 מטרים. 

בנמל שני בנייני טרמינל, הממוקמים מצפון למסלול הטיסה ובמקביל לו: טרמינל 1 החדש נפתח בשנת 1997; טרמינל 2 נפתח ב-6 באפריל 2012, לקראת משחקי יורו 2012 שנערכו בפולין ובאוקראינה. 

קו רכבת מחבר בין נמל התעופה לבין גדנסק וגדיניה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **נמל התעופה גדנסק לך ולנסה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה גדנסק לך ולנסה
* נמל התעופה גדנסק לך ולנסה, ברשת החברתית פייסבוק

* נמל התעופה גדנסק לך ולנסה, ברשת החברתית טוויטר

הערות שוליים
------------

1. ↑  מקור: אתר Aviation Safety Network.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* VIAF: 163544847
* WorldCat: viaf-163544847

 |
**בית דבור** הוא אתר מורשת בהרצליה, המיועד לשימור בזכות הארכיטקטורה הייחודית שלו.
בבית זה התגוררו בנימין דבור, אשתו חנה ובנותיו, זיוה ושילה.
אביה של חנה דבור בנה את הבית בשנת 1933. כתובת הבית היא רחוב נורדאו 20, הרצליה. הבית היה ייחודי, בשל גודלו וחצרו הגדולה, שאליה היו באים ילדים לשחק אחרי הלימודים.
בשנת 2015 שיפץ את הבית המפיק שמוליק בר דן והמתגורר בו עד היום.

ארכיטקטורת הבית
---------------

הבית בנוי בסגנון אקלקטי, סגנון אדריכלי שהיה נפוץ בישראל בשנות ה-20 ועיקרו שילוב בין אדריכלות חדשה לישנה. בנייתו מודרנית, אך משולבים בו יסודות מהעבר, כגון צריח, קשתות בחלונות ועוד. לבית שתי קומות. הבית של דבור היה מיוחד גם בגודלו, שהיה גדול ביחס לאותה תקופה, ובחצרו הגדולה.

משפחת דבור
----------

משפחת דבור, הייתה מאוד חמה ולבבית ועזרה לאנשים אחרים. דוגמה לכך היא, שהם אפשרו למשפחה שלא היה לה היכן לגור, לשהות בבית שבנה בנימין, במקום אחר בהרצליה, ולהפוך את אחד החדרים למכולת כדי שיוכלו להתפרנס.

בנימין דבור נולד ב-6 במאי 1913 ועלה לארץ יחד עם הוריו, במאי 1925, כשהיה בן 11, מווילנה שבפולין. הם התגוררו בבלפוריה והיה להם משק פרטי. עברו עליהם זמנים קשים, שכללו מכות עכברים בשדות, בצורת, שיטפונות ועוד.

הוא הצטרף להגנה והיה מחסנאי, מדריך, נוטר ומפקד המקום. חנה, אשתו, גם פעלה איתו בהגנה.

ב-1930, כשמלאו לבנימין 16 שנים, הוא עבר להרצליה ג', הרצליה המערבית, עבד בפרדס של דודו, בן דבור, שבנה בתים וסלל כבישים בהרצליה, והיה שולח כסף להוריו שנשארו בבלפוריה.

לאחר מכן הוא התחיל לעבוד בעבודות בניין, היה לבנאי מומחה, ברבות הימים היה לקבלן ובנה בתים בהרצליה ג' והרצליה פיתוח. בנוסף לכך, הוא היה גם חבר וועד הרצליה ג'.

ראו גם
------

* בית רוזנפלד
* בית וייס

לקריאה נוספת
------------

* עורך: ד"ר מרדכי נאור, **ספר ראשוני הרצליה**, תש"ן - 1990.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית דבור** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  סיפרה בלה נחשון, דיירת בשכונה.
2. ↑  סיפרה בלה נחשון, דיירת בשכונה
3. ↑  עורך: ד"ר מרדכי נאור, **ספר ראשוני הרצליה**, תש"ן - 1990.
**קונטרפאקט** (באנגלית: **Contrafact**) היא שיטת הלחנה בה כותבים יצירה חדשה על הרמוניה של יצירה קיימת ולרוב המלודיה החדשה מכסה את ההרמוניה המוכרת. השיטה הייתה בשימוש הרב ביותר בשנות ה-30 וה-40 בתקופת פריחתו של הבי בופ, מכיוון שאפשר לרשום זכויות יוצרים על מלודיה ולא על המהלך ההרמוני המלווה. דבר זה נתן לנגני הג'אז אפשרות לאלתר ולהקליט הרמוניות של נגנים אחרים מבלי לשלם או לבקש רשות.

אין לבלבל את הקונטרפאקט עם ציטוטים מוזיקליים, שכן בציטוטים אלה משאיל המלחין מרכיב מוזיקלי מיצירה אחרת.

במוזיקה קלאסית קיימות דוגמאות לקונטרפאקט מהמאה ה-16 ועד היום. בשנת 1969 כתב ג'ון קייג' את היצירה "Cheap Imitation" ("חיקוי זול") על ידי שינוי שיטתי של התווים מהקו המלודי של היצירה "סוקרייט" של אריק סאטי. המונח קונטרפאקט לא קיבל הכרה רחבה בתאוריה הקלאסית.

דוגמאות לקונטרפאקט
------------------

דוגמאות בולטות לשימוש בקונטרפאקט הן הקטע "Donna Lee" של צ'ארלי פארקר ומיילס דייוויס שנכתב על ההרמוניה "Back Home Again in Indiana", הקטע "Groovin' High" של דיזי גילספי שנכתב על ההרמוניה "Whispering". אך הדוגמה הבולטת ביותר מתחום הג'אז הוא הקטע "I Got Rhythm" של ג'ורג' גרשווין על-פיו נכתבו אין ספור סטנדרטים נוספים ואף קיבל את המונח רית'ם צ'יינג'ס.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007554203105171
* LCCN: sh2006003573
* NDL: 00564391

 |
**בית גריי** (באנגלית **House of Grey**) הוא בית אצולה אנגלי, שנוסד לאחר הכיבוש הנורמני ב-1066 על ידי האביר אנכטיל דה גריי.

משפחת האצולה גריי גדלה והפכה לאחת ממשפחות האצולה החשובות והמשפיעות בממלכת אנגליה במהלך ימי הביניים והיא התרחבה למספר רב של אחוזות וטירות ברחבי בריטניה. צאצאי השושלת במספר רב של ענפים קיבלו תוארי ויקונט, רוזנות, מרקיזות, דוכסות ואף מלוכה. ענף גריי מקונדור (Grey of Codnor) הוא כיום הענף המרכזי של המשפחה וראש השושלט הנוכחי הוא ריצ'רד הנרי קורנוול-לה, ברון גריי מקונדור השישי.

חברי משפחה רמי דרג כוללים את האדונית ג'יין גריי ששימשה מלכת אנגליה למשך תשעה ימים ביולי 1553 (במעמד שנוי במחלוקת), צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני ראש-ממשלת בריטניה (1830-4) ואדוארד גריי ויקונט גריי מפולודון הראשון ששימש שר החוץ הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה ובעל הכהונה הארוכה ביותר בתפקיד זה.

טירות, אחוזות וענפים
--------------------

שטחי הענפים והאחוזות השונות של המשפחה לאורך ההיסטוריה התפרסו בעיקר לאורך מערב ודרום אנגליה, האחוזות העיקריות כוללות את:

* טירת וינגפיילד - כס דוכסות סאפוק וענף סאפוק מוינגפיילד, אחד מהענפים החשובים של המשפחה.
* אחוזת דנהאם מסיי - בצ'שייר, כס רוזנות וורינגדון.
* ענף גריי מקודנור - אחוזה בדרבישייר
* ענף גריי מרות'רפילד - אחוזה במזרח סאסקס
* ענף גריי מווילטון - אחוזה בוילטשייר

ראו גם
------

* רוזן גריי
סמל הקבוצה הישן
**מועדון הכדורגל מינסק** (בבלארוסית: **ФК Мінск**) היא קבוצת כדורגל מהעיר מינסק שבבלארוס המשחקת בליגת העל הבלארוסית.

היסטוריה
--------

הקבוצה הוקמה בשנת 2006, כשקנתה את הזכויות של קבוצת זמנה מינסק שהייתה אז בליגה הבלארוסית הראשונה ולכן החלה את משחקיה בליגה זו (הליגה השנייה ברמתה בבלארוס) ולא בליגה הבלארוסית השנייה (הליגה השלישית ברמתה בבלארוס). כיום משמשת זמנה מינסק כקבוצת המילואים של מועדון הכדורגל מינסק.

בשנת 2007 עלתה מינסק לראשונה לליגת העל הבלארוסית אך ירדה כעבור עונה אחת, אחרי עונה אחת בליגה הבלארוסית הראשונה עלתה מינסק שוב לליגת העל הבלארוסית. בשנת 2010 רשמה מינסק את מיקום השיא שלה בליגה וסיימה במקום השלישי ובכך היא הבטיחה השתתפות ראשונה בליגה האירופית. הישג השיא של מינסק בגביע בלארוס הוא הגעה לחצי הגמר בשנת 2007.

בשנת 2013 זכתה בתואר הראשון שלה, כשזכתה בגביע הבלארוסי.

תארים
-----

* **הגביע הבלארוסי** (1):
	+ 2013

ראו גם
------

* הדרבי של מינסק
* מינסק (כדורגל נשים)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מינסק** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של מינסק

* פרופיל, באתר Transfermarkt

* פרופיל, באתר WorldFootball.net
* אתר האוהדים של מינסק

| בלארוסבלארוס ליגת העל הבלארוסית בכדורגל, עונת 2022 |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| איסלץ' • אנרגטיק מינסק • ארסנל דזיארז'ינסק • באטה בוריסוב • דינמו ברסט • דינמו מינסק • רוך ברסט • הומל • הרדזיה • ויטבסק • טורפדו ז'ודינו • מינסק • נמאן גרודנו • סלוצק • סלביה מאזיר • שחטיור סליהורסק |

 |