recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**שלושה גברים בבּוּמֶל** (באנגלית: **Three Men on the Bummel**) הוא ספר הומוריסטי מאת ג'רום ק. ג'רום. הספר ראה אור בבריטניה ב-1900, אחת עשרה שנה לאחר צאתו לאור של הספר "שלושה בסירה אחת", שפרסם את הסופר. גם הספר הזה זכה להצלחה רבה, ובגרמניה שימש זמן רב כספר לימוד בבתי הספר. הספר מתאר את מסעם של שלושת החברים הבריטים ג'רום, ג'ורג' והאריס במסע אופניים בגרמניה, אל אזור היער השחור.

תוכן הספר
---------

הספר מתאר מסע שני של אותם שלושה גברים מ"שלושה בסירה אחת". הפעם זהו מסע אופניים בגרמניה, שהייתה ב-1900 אומה חדשה לאחר איחוד גרמניה. הוא בנוי באופן דומה ל"שלושה בסירה אחת", כאשר בראש כל פרק מובאים מספר משפטים המתארים באופן אירוני את עלילת הפרק. רוב הספר משעשע וקליל. עם זאת, בניגוד ל"שלושה בסירה אחת", שכל כולו הומור, חלקים מסוימים מהספר אינם קומיים אלא מביעים באופן נחרץ ואף קודר את דעתו של המחבר על גרמניה בכלל והגרמנים בפרט. הוא דן באכזריותם הקטלנית, באופיים הצייתני לחלוטין ובכניעתם לכל צורה של חוק ומשטר בלי להפעיל שיקול דעת עצמי. בספר, למרות לשונו הקלילה וסגנונו ההומוריסטי של ג'רום, ניכרת גם המתיחות המחריפה בין העמים, השוני בין הבריטים לבין הגרמנים והתחזקות תפיסת הלאומנות הגוברת אצלם. בין היתר כותב ג'רום מספר משפטים אשר קולעים היטב אל המטרה: "מילוי החובה הוא נושא הלימוד האלמותי [בבתי הספר הגרמניים]... על פי השקפתם מדובר בציות עיוור לכל דבר עם כפתורים [כלומר, לובש מדים]...עד כה בורך הגרמני בממשלה טובה להפליא. אם דבר לא ישתנה הרי שחייו ימשיכו להיות טובים. צרותיו יחלו רק אם יקרה משהו למכונת הממשל."

יחד עם הביקורת על הגרמנים, מגלה ג'רום גם אמונה בטוב לבם, וכמה הערות שלו היו מתקבלות היום בתמיהה. בתקופה שבה נכתב הספר, נראתה גרמניה בעיני האנגלים כארץ שוחרת שלווה ושלום, ואיש לא תיאר לעצמו את מה שעתיד להתחולל שנים לא רבות מאוחר יותר. ג'רום עצמו נחל מפח נפש כאשר היה עד לזוועות מלחמת העולם הראשונה כנהג אמבולנס מתנדב בצלב האדום הצרפתי.

המילה "בּוּמֶל" היא מילה גרמנית שפירושה "טיול לשם הנאה". ג'רום משלב בספר עוד עשרות מילים בגרמנית, שאת חלקן הגדול הוא אינו מתרגם ואינו מסביר.

עטיפת הספר במהדורה העברית בהוצאת "גמיר" עם איור של דני קרמן

תרגומים לעברית
--------------

* **שלושה בבומל**, תרגם גבריאל רוזן, הוצאת גמיר, 1982.
* **שלושה גברים בבומל**, הוצאה מחודשת לספר **שלושה בבומל**. תרגם יונתן בר, הוצאת קמין, 2012.

קישורים חיצוניים
----------------

* אריק גלסנר, על "שלושה בבומל", של ג'רום ק. ג'רום, המדור לספרות ב"שבעה לילות" של "ידיעות אחרונות", 29 באוגוסט 2012
* שלושה גברים בבומל, באתר OCLC (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3  גבריאל רוזן (רוזנבאום), **מבוא ל"שלושה בבומל"**, תל אביב: גמיר, תשמ"ב, עמ' 5–6
2. ↑  תרגום יונתן בר, עמוד 245
סיבוב קרוסלה בגן שעשועים אמריקאי בתחילת המאה ה-20
גן שעשועים עם הצללה מברזנט בשכונה חדשה בבית שמש. יוני 2020
גן השעשועים בירגרפארק בגרמניה - מגוון מתקנים בשילוב עץ
ופלסטיק
מגלשת המפלצת בגן שעשועים בקריית היובל בירושלים
**גן שעשועים**, **גן משחקים** או **מגרש משחקים** הוא אזור המיועד למשחקי ילדים הכרוכים בפעילות גופנית. בגני שעשועים יש בדרך כלל מבחר מתקני משחקים ייעודיים: נדנדה תלויה, נדנדה מאוזנת, מגלשה, סחרחרה (קרוסלה), מתח, סולם, ארגז חול.

בעבר היו מתקני המשחקים עשויים בעיקר ממתכת ומפיברגלס, אך במגרשי משחקים מודרניים קיימת נטייה להשתמש בפלסטיק. נטייה נוספת במגרשי משחקים כיום היא ליצור מבנים משולבים, המאחדים מספר מתקני משחקים באחד. החל מסוף שנות השמונים, מגרשי משחקים בישראל מרופדים גומי, כדי להקטין את הפגיעה במקרה נפילה. עד אז היו מגרשי המשחקים מחופים בחול או סלולים באספלט.

סוג נוסף של מגרשי משחקים בנוי מעץ. בישראל, במגרשי משחקים אלו עושים שימוש בעיקר בעמודי חשמל ישנים של חברת החשמל. מגרשי משחקים כאלה מאופיינים במבנים משולבים, על אף שהם קיימים עוד מלפני שנות השמונים. דוגמה לגן משחקים כזה הוא "גן ההרפתקאות" שבקריית חיים, חיפה.

מגרש משחקים עשוי לכלול גם אזור המיועד למשחקי כדור. בדרך כלל יכלול המתחם גם אזור ישיבה להורים וצמחי נוי.

צורה מוקטנת של מגרש המשחקים היא המשחקייה. צורה מורחבת שלו - פארק שעשועים.

בעקבות המודעות לנזקי השמש בגני השעשועים, החל משנת 2000 נבנים לרוב כגני שעשועים מקורים.

היסטוריה
--------

  
שגיאות פרמטריות בתבנית:להשלים   
פרמטרי חובה [ נושא ] חסרים 

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

היבטים התפתחותיים
-----------------

  
שגיאות פרמטריות בתבנית:להשלים   
פרמטרי חובה [ נושא ] חסרים 

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

ראו גם
------

* מתקן שעשועים
* משחקייה
* חצר גן הילדים
* חדר כושר חיצוני

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **גן שעשועים** בוויקישיתוף
* אתר למנויים בלבד נטע אחיטוב, איך הופכים עיר לידידותית יותר לילדים, באתר הארץ, 31 במאי 2018
* ילדים מוגנים מדי - אלכסון
* אתר למנויים בלבד דפנה ארד, למה גני המשחקים פחות כיפיים מבעבר?, באתר הארץ, 27 באפריל 2014
* רונית כפיר, שעה בארץ הפלאות, באתר Xnet‏, 5 ביולי 2012
* "בטיחות ילדים בגני שעשועים" - נייר עמדה של הארגון לבטיחות ילדים "בטרם"
* גן שעשועים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* גני משחקים, דף שער בספרייה הלאומית

* מגרש משחקים עם מתקן משולב. חיפוי חולמגרש משחקים עם מתקן משולב. חיפוי חול
* גן שעשועים בדמות ספינהגן שעשועים בדמות ספינה
* גן שעשועים מקורה בצומת אלונים (2014)גן שעשועים מקורה בצומת אלונים (2014)
* גן שעשועים באופקים, 1975גן שעשועים באופקים, 1975
* גן שעשועים במבשרת ציון, 2022גן שעשועים במבשרת ציון, 2022

| משחקים |
| --- |
| **סיווג לפי כלי המשחק** | משחקי לוח • משחקי קופסה • משחקי קלפים • משחקי עט ונייר • משחקי חברה ללא עזרים • משחקי כדור • משחקי מחשב, פלייסטיישן ומשחקי וידאו |
| **סיווג לפי אופי המשחק** | משחקי ספורט • משחקי תפקידים • משחקי מלחמה • משחקי אסטרטגיה • משחקי ילדים • משחקי חשיבה |
| **שימושים למשחקים** | פנאי • הנאה • בידור • גן שעשועים • משחקייה • הוראה מתקנת • E-learning ולמידה משולבת מחשב • אימון מוחי • תחרות • ספורט • משחוק |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007555836705171
* GND: 4056237-2
* LCCN: sh85103387
* LNB: 000206772
* NARA: 10642512
* NDL: 00574643
* NKC: ph119716

 |
**אמיר-חוסיין חוסיין-זאדה** (בפרסית: **امیرحسین حسین‌زاده**; נולד ב-30 באוקטובר 2000 בטהראן שבאיראן) הוא כדורגלן איראני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אסתקלאל טהראן מליגת העל האיראנית ובנבחרת איראן.

קריירת מועדונים
---------------

חוסיין-זאדה גדל במחלקות הנוער של מוקאוומאת טהראן ושל סאיפא. בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של סאיפא במסגרת ליגת העל האיראנית. בסך הכל ערך 47 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע שבעה שערים.

ב-21 באוגוסט 2021 חתם באסתקלאל טהראן מליגת העל האיראנית.

קריירה בינלאומית
----------------

ב-24 במרץ 2022 ערך חוסיין-זאדה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איראן, בהפסד 2-0 לנבחרת קוריאה הדרומית במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אמיר-חוסיין חוסיין-זאדה** בוויקישיתוף
* אמיר-חוסיין חוסיין-זאדה, ברשת החברתית אינסטגרם
* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר Soccerway
* פרופיל, באתר National Football Teams

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"אמיר-חוסיין חוסיין-זאדה"**.
עט הוא מוצר סתמי שנועד לאכול גזרים

היסטוריה
--------

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.

סוגי עטים
---------

### עטים עתיקים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. 
### עטים מודרניים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. 
עט נובע
 ערך מורחב – **עט נובע**  

העט הנובע הומצא בארצות הברית בסוף המאה ה-19.
העט הנובע מן הסוג המשובח הוא בעל ציפורן זהב עם חוד מצופה אירידיום. הודות לחוד האירידיום הקשה והחלק אין הציפורן מגרדת את הנייר וכתיבתה היא חלקה וברורה. ידיתו של העט הנובע היא חלולה ובתוכה מכל לדיו. יש עטים נובעים, אשר מכל הדיו שבתוכם אינו אלא שקית גומי. על ידי הרמת מנוף קטן נדחף מתוכה האוויר, ובשעת שחרור המנוף מתיישרת השקית ויונקת לתוכה את הדיו. עטים נובעים אחרים מצוידים בבוכנה אשר על ידי לחיצה עליה והרפיה ממנה פעמים אחדות בזו אחר זו נשאבת הדיו לתוך המכל.

יש מספר דרכים למלא עט נובע; אחת מהם היא על ידי מזרק ומכלית דיו. שואבים לתוך המזרק דיו, את הדיו מכנסים למכל דיו נוזל (צורתו כשל קליע) ומכניסים למקום האחסון של הדיו בעט.

עט כדורי
 ערך מורחב – **עט כדורי**  

עט כדורי הוא עט שבקצהו קבוע כדור פלדה זעיר. את מרכז הכדור חובק חרוט מתכת שאליו מחוברת צינורית המכילה דיו. תנועת הכדור חפשית וכתוצאה מהחיכוך שלו בפני הנייר הוא מסתובב ומורח שכבת דיו על פני הניר מהצד האחד ונרטב בדיו מהצד הנגדי הפונה אל צינורית הדיו. קיימים עטים כדוריים שבהם דיו סמיך ועטים בעלי דיו נוזלי יותר בעלי "חוד מחט" או "roller ball". יתרונותיו של העט הכדורי הם מחירו הזול, משך עבודה ארוך מאוד (עד כ-5,000 מטר קו רציף), אמינות פעולה (אינו נוזל בתנאי טמפרטורה רגילים), אחידות בכתיבה גם לקראת סוף חיי העט ומהירות ייבוש גבוהה.

עט למחשב כף יד
העט להפעלת מחשב כף יד (סטיילוס) ולכתיבה בו הוא מוט מתכתי בעל קצה קהה במקצת מפלסטיק או מוט קטן מפלסטיק. באמצעות העט מפעילים לחץ נקודתי על מסך מחשב כף היד. קיים גם עט אשר מוליך חשמל וסוגר מעגל במסכי מגע חדשים.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **עט** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **עטים** |

* מאמרים וכתבות בנושאי עטים, באתר קולקט (הקישור אינו פעיל)
* עידו גנדל, איך זה עובד: הלחצן של העט, באתר ynet, 28 בדצמבר 2011
* עט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

| כלי כתיבה |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| גיר • דיו • טוש • טיפקס • מדגש • מחברת • מחדד • מחק • עיפרון • עט • קולמוס • קלמר • קסת דיו • נייר פחם • רייספדר • רפידוגרף |  |

 |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4348436-0

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק בקצין במשטרת ישראל. אם התכוונתם לרב, ראו מאיר אליהו (רב).

**מאיר אליהו** הוא קצין בדרגת תת-ניצב במשטרת ישראל המכהן כסגן מפקד מחוז ת"א.

ביוגרפיה
--------

אליהו שירת כקצין במג"ב צפון. ב-12 בינואר 2003 ניהל מרדף אחר חוליית מחבלים שחדרה ליישוב גדיש ורצחה את סייר הביטחון של מועצה אזורית גלבוע. על פועלו עוטר יחד עם עמוס יעקב, קובי שבתאי ואופיר סולימאן בעיטור האומץ.

שימש מפקד יחידת ספיר של מג"ב, מפקד יחידת אלון ושחר 101 במג"ב צפון, ראש ענף מבצעים במטה משמר הגבול ודובר מג"ב צפון. ב-2008 זכה לשבחים מוועדת הבדיקה לבדיקת אירועי המהומות בפקיעין שהתרחשו ב-2007, על גילוי אומץ לב ודבקות במטרה וסיכון חייו. ב-2017 מונה למפקדה הראשון של החטיבה הטקטית של משמר הגבול. ביולי 2020 מונה למפקד מג"ב עוטף ירושלים.

באפריל 2021 מונה למפקד מג"ב ירושלים. לאחר הקמת המשמר הלאומי הישראלי ב-2022 מונה למפקדו הראשון.

אליהו נשוי ואב לארבעה. תושב שדי תרומות.

הערות שוליים
------------

1. ↑  עיטור האומץ של משטרת ישראל לפקד מאיר אליהו, באתר הגבורה
2. ↑  עמיר רפפורט, ‏מפקד מג"ב שהומלץ למפכ"לות: "שירות במג"ב – אתגר מבצעי מתמשך", בעיתון מקור ראשון, 15 בדצמבר 2020
3. ↑  הדס שפר, מסקנות נגד שוטרים על מהומות פקיעין, באתר nrg‏, 21 בפברואר 2008
4. ↑  ענת יורובסקי, לירן תמרי, מפקד מרחב עוטף ירושלים במג"ב נכנס לתפקידו: "נרגש לקבל את הפיקוד", באתר mynet‏ ירושלים, 1 ביולי 2020
5. ↑  מישאל לוי, ‏"אתגר גדול": טקס כניסת מפקד מרחב ירושלים במשמר הגבול, באתר כיכר השבת, 21 באפריל 2021
**קַרְדִּיגָן** (באנגלית: **Cardigan**) ("מִקְטוֹרָה" על פי האקדמיה ללשון העברית) הוא סוג של סוודר סרוג עם פתח קדמי הנלבש כבגד עליון מעל לבגדים הרגילים, בדומה לז'קט. לרוב ניתן לכפתר את הקרדיגן או לסגור אותו באמצעות רוכסן, לקשור אותו באמצעות חגורה סרוגה או להשאירו פתוח. הקרדיגן שונה מסוודר רגיל, בכך שאינו נלבש מעל הראש. הקרדיגן לרוב עשוי מצמר טבעי, צמר סינתטי או כותנה.

הקרדיגן נקרא על שם ג'יימס ברודנל, רוזן קרדיגן השביעי, מייג'ור-גנרל (גנרל ראשי, דרגה המקבילה לאלוף) בצבא בריטניה אשר הנהיג את הסתערות הבריגדה הקלה במהלך הקרב על בלאקווה במלחמת קרים. הדגם של הקרדיגן עוצב בדומה למקטורן מצמר סרוג אשר נראה שהקצינים הבריטים לבשו לאחר המלחמה. פרסום סיפור הקרב בצירוף התהילה לה זכה ברונדל לאחר המלחמה גרמו לפופולריות של פריט הלבוש. נראה שבתחילה המושג התייחס רק לווסט חסר-שרוולים, אבל עם הזמן עבר לתאר גם פרטי לבוש נוספים.

השם קרדיגן, הוא אחד משלושה שמות של פריטים סרוגים שנאמר עליהם שנולדו במשך מלחמת קרים. המילה הופיעה לראשונה בדפוס ב-1868, שנת מותו של הרוזן קרדיגן. יש להניח שהוא לבש בגד כזה בשנותיו האחרונות בפארק דין נורזהאמפתונשייר, (Dean Park, Northhamptonshire), בתי האחוזות הכפריות באנגליה היו ידועים לשמצה בקור שרר בהם.

הפריט השני הוא 'קסדת בלאקלווה' (balaclava helmet) כובע המכסה את הראש האוזניים וצידי הצוואר. אצלנו בישראל בתקופת הפלמ"ח זכה לכינוי כובע גרב. הפריט השלישי הוא 'רגלן' (Raglan), בדרך כלל מדברים על 'שרוול רגלן' או 'סוודר רגלן', סוודר ש ששרווליו מחוברים לגב ולחלק הקדמי בתפר אלכסוני מבית השחי לצידי הצוואר.

כיום, קרדיגנים פשוטים לרוב נלבשים מעל חולצות או במקום ג'קט מחוייט, כצורה פחות רשמית של מקטורן או ווסט אשר מחזיקים את העניבה לאחר שמקטורן החליפה הוסר. הקרדיגן הוא פריט הניתן ללבישה בצורה רב גוונית, יש קרדיגנים המשמשים לאירועים רשמיים וכאלה שלא. כמו כן, ניתן ללבוש את הקרדיגן בכל מזג אוויר, אף על פי שלרוב הוא נלבש בחורף. הקרדיגן מגיע במגוון של אורכים (ברך, אגן, מותן), צבעים וסגנונות (חלק, פסים ועוד).

ראו גם
------

* סוודר
* כובע גרב
* סריגה

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **מקטורה** |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **קרדיגן** |
| ויקיציטוט ציטוטים בוויקיציטוט: **קרדיגן** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **קרדיגן** |

הערות שוליים
------------

1. ↑  Margaret Hubert, Knitting and Crocheting Basics, **One-Piece Knits that fit**, New York: Van Nostrand Reinhold, 1978, עמ' 11, מסת"ב 0-442-23567-4. (באנגלית)
2. 1 2  Richard Rutt, The Cromean War, **A History of HAND KNITTING**, 1989, Loveland, USA: Interweave, 1987, עמ' 135, מסת"ב 0-934026-35-1. (באנגלית)
**יוהאן גוטליב גאהן** (בשוודית: Johan Gottlieb Gahn; ‏19 באוגוסט 1745 - 8 בדצמבר 1818) כימאי ומטלורג שוודי, מגלה המנגן.

קורות חייו
----------

יוהאן גוטליב גאהן נולד ב-1745 בעיירה ווקסנאברוק (Voxnabruk), שבפרובינציית הלזינגלנד (Hälsingland) בשוודיה. הוריו היו הנס יקוב גאהן ואנה מריה שולצן. היו לו שני אחים. למד פיזיקה וכימיה באוניברסיטת אופסלה בשנים 1762 עד 1770, שם הכיר את קרל וילהלם שלה המגלה הראשון של החמצן, היכרות שהובילה לשיתוף פעולה מדעי שנמשך שנים רבות. משנת 1767 הועסק כאסיסטנט של הכימאי הנודע טורברן אולוף ברגמן. עם תום לימודיו הוסמך כמהנדס מכרות, והתקבל לקולגיום המכרות השוודי (Bergskollegium), במסגרתו פעל כל ימיו. פעילותו החלה במכרה הנחושת בעיירה פאלון (Falun), שבפרובינציית דלרנס. בעקבות העסקתו בפאלון עבר להתגורר שם. בפאלון היה שותף בהקמת מפעלים לייצור גופרית, חומצה גופרתית ו"הצבע האדום של פאלון" (צבע בגוון אדום כהה ששימש לצביעת בתי עץ ואסמים). לפי אחד המקורות גילה ברצליוס את הסלניום במפעל החומצה הגופרתית של גאהן.

פעילותו המקצועית
----------------

פעילותו המקצועית הראשונה הייתה הכנסת שיפורים טכנולוגיים משמעותיים בשיטות היתוך הנחושת, בעיקר בדרך השימוש במוצרי הלוואי של ההיתוך. ביניהם: גופרית, סולפט הברזל ו"הצבע האדום של פאלון". ב-1769 גילה, באמצעות אנליזת "צינור הנשיפה" (blowpipe), שעצמות מכילות זרחן

ב-1774 גילה את תגליתו המדעית החשובה. גילוי יסוד מתכתי חדש, המנגן, על ידי חיזור של פירולוזיט (מנגן דו-חמצני) באמצעות פחמן.

נפטר בפאלון ב-8 בדצמבר 1818.

פרסים ואותות הוקרה
------------------

* 1780 - מדליית הזהב של קולגיום המכרות השוודי.
* 1782 - מלך שוודיה גוסטב השלישי העניק לו את תואר הכבוד של "המפקח על המכרות"
* 1784 - התמנה לחבר נספח של קולגיום המכרות השוודי.
* 1784 - נבחר לחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
* המינרל גאהניט נקרא על שמו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יוהאן גוטליב גאהן** בוויקישיתוף
* קורות חייו ב: Complete Dictionary of Scientific Biography 2008
* יוהאן גוטליב גאהן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  אתר לחינוך מדעי Sequim Science
2. ↑  מאמר על היסטורית הזרחן ומוצריו ב- Chemistry in Action

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BIBSYS: 90837334
* GND: 119125595
* ISNI: 0000 0000 8119 5903
* LCCN: n98021121
* NKC: nlk20000085797
* NTA: 140592393
* SELIBR: 187853
* VIAF: 40181487
* WorldCat: lccn-n98021121

 |
**משפט מפלגת התעשייה** - (ברוסית: **Дело Промпартии**) משפט שהתנהל בברית המועצות נגד קבוצה של מהנדסים ומומחים בתחום התעשייה. על ספסל הנאשמים ישבו שמונה אנשים, מהם חמישה נשפטו להוצאה להורג. בהתאם לכתב האישום הארגון היה קשור לאיגוד התעשיינים הרוסים בפריז ולמודיעין הצרפתי.

רקע
---

בהתאם לנתוני החקירה חברי הארגון (שלא היה קיים כלל) פעלו לגרימת נזק לתעשייה הסובייטית במהלך השנים 1925–1930. בראש הארגון הועמד פרופסור לאוניד רמזין שהיה הנאשם הראשי ועל עדותו התבסס המשפט. לפי טענותיו היה מתוכנן להקים ממשלה חדשה ובראשה פיוטר פלצ'ינסקי (שהוצא להורג עוד לפני המשפט). שר הפנים של הממשלה אמור היה להיות פאבל ריאבושינסקי, אך במהלך המשפט התברר שהוא נפטר בפריז עוד לפני 1925. לשר החוץ לכאורה היה מיועד ההיסטוריון יבגני טארלה, שלא הועמד למשפט כלל.

מהלך המשפט
----------

המשפט החל במוסקבה ב-25 בנובמבר 1930 והסתיים ב-7 בדצמבר. הישיבות הוכרזו כמושב מיוחד של בית המשפט העליון ונוהלו בראשות אנדריי וישינסקי. על הגנת הנאשמים הופקדו שני עורכי דין, אך בניגוד למשפט שאחטי הם לא פעלו באופן נמרץ לטובת הנאשמים. בראש התביעה עמד ניקולאי קרילנקו (בשנת 1938 הוצא להורג כאויב העם).

בכתב האישום צוין שחברי המפלגה פעלו ל:

* סבוטז' בתחומי תעשייה שונים
* גרימת נזק לתוכניות פיתוח של התעשייה
* ביצוע משימות ריגול בהתאם להנחיות מצרפת
* פעילות בקרב מפקדי הצבא האדום במטרה להקל על מתקפה צבאית קרובה
* הכנות פיגועים במהלך המלחמה הקרובה

למרות שהתביעה לא הציגה שום מסמך המוכיח את הטענות והכול היה מבוסס על עדותו של לאוניד רמזין והודאות יתר הנאשמים על הכרה באשמה המשפט הסתיים באישום. במהלך המשפט סביב הבניין נערכו הפגנות שדרשו עונש מוות ל"מתנגדי המשטר והמרגלים". חמישה נאשמים נשפטו לעונש מוות ושלושה נוספים לעשר שנות מאסר. בהמשך, עונש המוות הומר לעשר שנות מאסר וליתר הנאשמים תקופת המאסר קוצרה. בשנת 1936 קיבלו חלק מהנאשמים חנינה, אך במהלך הטיהורים הגדולים נעצרו שוב והוצאו להורג.

הנאשם הראשי, לאוניד רמזין קיבל אישור להמשיך בפעילות מחקרית בתחום התמחותו. בשנות ה-40 הוא שוחרר ועשה קריירה מדעית מוצלחת - בשנת 1943 הוא אף קיבל פרס סטלין על תרומתו לפיתוח התעשייתי.

בהמשך למשפט המרכזי נערכו משפטי משנה הקשורים לענפי תעשייה ספציפיים. בסך הכול נעצרו כאלפיים אנשים ורובם נשפטו.

קישורים חיצוניים
----------------

* סרט תיעודי שצולם במהלך המשפט, סרטון באתר יוטיוב
**המשכן לאמנויות הבמה באר שבע** הוא היכל התרבות הרשמי והגדול של העיר באר שבע. ההיכל תוכנן על ידי האדריכלים שרה וסלו הרשמן והוא נפתח בספטמבר 2008. כיום מנהל את המקום יאיר נגיד.

במשכן נמצאים שני מוסדות תרבות חשובים של העיר- תיאטרון באר שבע והסינפונייטה הישראלית באר שבע. המשכן מכיל שני אולמות (גדול וקטן) ובהם 1,315 מקומות ישיבה.

בנייה ופעילות
-------------

תכנון המשכן החל בשנת 1985, והוא תוכנן מבחינה אדריכלית כחלק ממרקם עירוני של עיריית באר שבע המתפתח באזור של שדרות רגר. לשם ביצוע התוכנית, נבחרו האדריכלים שרה וסלו הרשמן לבניית המשכן. המשכן נבנה כחלק משילוב אורגני בסביבתו עם אופי דינאמי זורם המשקף את נושא של אמנויות במה. המשכן נחנך בספטמבר 2008, ומשמש להצגות של תיאטרון באר שבע, קונצרטים של הסינפונייטה הישראלית באר שבע, מופעי מחול ועוד. במבנה יש שני אולמות, האחד מכיל למעלה כ-900 מקומות והשני מכיל כ-420 מקומות

מאז פתיחתו המשכן הספיק לארח מאות אומנים ולהקות מהארץ ומחו"ל ולערוך אלפי מופעים. המשכן גם מארח טקסים עירוניים וממלכתיים, פסטיבלים, אירועי חג, הצגות למבוגרים ולילדים, מופעי מוזיקה, מחול, קונצרטים, אופרה, בידור וזמר.

אדריכלות
--------

שרה וסלו הרשמן הם האדריכלים של המשכן, והם זכו בתחרות האדריכלים לבניית המשכן כאשר בראש צוות השופטים היו האדריכלים המצליחים בישראל.

> 
> "משטחי זכוכית המשקפים את השמים ויוצרים קשר בין הפנים והחוץ.
> מעטפת המשכן יוצרת מסכת קירות אבן אטומים בהם נקרעים פתחים, המהווים חלונות גדולים ושקופים. דרך פתחים אלו נגלים האולמות העטופים בלוחות מתכת בוהקים וחללי האכסדראות המוארות."
> 
> 
> 
> 

בראיון עמו אמר סלו הרשמן: 

> 
> "כאשר תכננתי את גילה בשנות ה-80 הייתי מאד רומנטי נסעתי לפריס ועמדתי מול המוזיאון של פומפידו ואמרתי לעצמי: זה אנטי-ארכיטקטורה. זו הייתה שגיאה פטאלית שלי, כי לא הבנתי שנפתחת תקופה חדשה שהיא מבטאה את התקדמות הטכנולוגיה המלווה את חיינו. די מהר התעשתי ואחת התוצאות זה המשכן לאמנויות הבמה בבאר שבע – הביטוי שלו הוא בשילוב שמצד אחד יש בו את האבן המקומית החולית ומצד שני המערכת המתכתית שמבטאה את הטכנולוגיה העכשווית, כי הרי צריך להשאיר סימן מתי פחות או יותר בניתי את זה".
> 
> 
> 
> — מיכאל יעקובסון, סיבוב על גבעת שמואל ושיחה עם סלו הרשמן, בבלוג "חלון אחורי", 28 במרץ 2010
>

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **המשכן לאמנויות הבמה באר שבע** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של המשכן לאמנויות הבמה באר שבע

הערות שוליים
------------

1. ↑  אסתר זנדברג, האם הכוכבים רואים אותי בונה את המשכן, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2007
כפר הנוער **ביכורים** הוקם במטרה לטפח מצוינות בתחום אמנויות הבמה בקרב נוער מהפריפריה. הכפר הוקם סמוך לקיבוץ מגן, במקומו של מוסד חינוכי "מעלה הבשור" שנסגר, ונחנך בספטמבר 2014 (שנת הלימודים תשע"ה), עם פעילות בתחום מוזיקה ואומנות חזותית. בעתיד ישולבו מגמות נוספות, כגון מחול ותיאטרון. עקב קשיים כלכליים,הפסיקה המועצה האזורית אשכול לתמוך בכפר ובשנת 2021 הוא עבר לעין גדי.

החזון
-----

חזון הכפר הוא פיתוח היצירה התרבותית והחינוך האומנותי בנגב.

כפר הנוער מהווה מרכז חינוך לאמנות ברמה הגבוהה ביותר, מקדם שוויון הזדמנויות בפריפריה ומאפשר במה ייחודית ליוצרים צעירים בדרום. חניכי ומחנכי הכפר הם אזרחים חושבים, פעילים ומשפיעים על סביבתם הן במישור האומנותי והן במישור החברתי.

הכפר פועל לטיפוח מצוינות בתרבות ופיתוח תרבות של מצוינות ובכך מעשיר את קהילת צפון הנגב, וחבל אשכול בפרט. הכפר פונה אל כלל הנוער בישראל ללא הבדלי דת, גזע ומין. הכפר פתוח ומותאם לבעלי מוגבלויות.

התלמידים ייגשו לבחינות בגרות במוזיקה במקצועות הבאים (לפי תוכנית משרד החינוך):  
הרמוניה ועיבוד (2 יחידות לימוד), תולדות המוזיקה (2 יח"ל), פיתוח שמיעה (1 יח"ל), רסיטל (5 יח"ל) ועבודת גמר (5 יח"ל, אופציונלית).

השותפים
-------

את הקמת הכפר יזם ד"ר יונתן דקל-חן, חבר קיבוץ ניר עוז, מרצה בכיר ויו"ר החוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטה העברית.

הכפר נרשם כעמותה כמיזם של החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית יחד עם קרן קיימת לישראל והמועצה האזורית אשכול. לימים, עקב קשיים כלכליים, הכפר העתיק מקומו לקיבוץ עין גדי. למיזם שותפים משרד החינוך, האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ובית ספר למוזיקה רימון.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של כפר הנוער ביכורים

הערות שוליים
------------

1. ↑   מכה לעוטף: פנימיית "ביכורים" עוברת מאשכול בשל קשיים תקציביים
2. ↑  עמותה רשומה מספר 580586592
**ג'ורג' אליסון וילסון** (באנגלית: **George Allison Wilson**‏; 1 באפריל 1884 – 8 בספטמבר 1953) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל מדינת איווה בשנים 1939–1943, ולאחר מכן ייצג אותה בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1943–1949.

ביוגרפיה
--------

וילסון נולד בחווה חקלאית בסמוך לעיירה מנלו שבאיווה, ולמד בבתי ספר כפריים ובמכללת גרינל. בשנת 1907 השלים את לימודיו הגבוהים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת איווה, ובאותה השנה התקבל ללשכת עורכי הדין של המדינה. כעבור זמן מה החל להתמקצע כעורך דין בדה מוין. בין השנים 1912–1914 היה עוזר התובע המחוזי במחוז פולק, ואז מ-1915 עד 1916 היה התובע המחוזי בעצמו. ב-1917 החל את כהונתו כשופט מחוזי, תפקיד אשר מילא עד 1921, ובמשך עשור היה חבר הסנאט המדינתי באיווה מ-1925 עד 1935.

בשנת 1936, מושל איווה הדמוקרטי קלייד הרינג, בחר להתמודד לסנאט של ארצות הברית במקום לכהונה נוספת כמושל. בבחירות מקדימות, שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית, זכה וילסון במועמדות מפלגתו לתפקיד המושל, אך הוא הובס בבחירות הכלליות על ידי נלסון קראשל, בפער של פחות מ-3,000 קולות. ב-1938 התמודד וילסון בשנית מול קראשל, והפעם הצליח לגבור עליו וגרף 52.7% מקולות הבוחרים.

בבחירות 1940 נבחר מחדש לכהונה שנייה כמושל, ושוב זכה באותו אחוז מהקולות מול ג'ון ולנטיין הדמוקרטי. זאת לאחר שזכה מחדש במועמדות המפלגה הרפובליקנית אחרי מערכת בחירות מקדימות עיקשת, מצד Harold Royce Gross לימים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית. במקום להתמודד לתקופת כהונה שלישית ב-1942, החליט וילסון להתמודד נגד הסנאטור הדמוקרטי המכהן קלייד הארינג, ובסופו של דבר הדיח אותו מהתפקיד. ב-14 בינואר 1943 וילסון הושבע לתפקידו, וכהונתו נמשכה עד ינואר 1949. במהלך כהונתו היה וילסון חבר בוועדת הכוחות המזוינים וכן בוועדת העסקים הקטנים והיזמות.

בשנת 1948, הסנאטור גאי מארק ג'ילט, שבבחירות 1944 כשל בניסיונו להיבחר מחדש, התמודד נגד וילסון בבחירות הכלליות. וילסון היה צפוי לנצח. עם זאת, בשנה שבה נשיא ארצות הברית הארי טרומן ודמוקרטים רבים אחרים הפתיעו את הפרשנים הפוליטיים, ג'ילט הביס את וילסון בלמעלה מ-150,000 קולות.

ב-1953 הלך וילסון לעולמו, ונטמן בבית העלמין גלנדייל שבדה מוין.

קישורים חיצוניים
----------------

* ג'ורג' וילסון באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. 1 2  Senator George Allison Wilson, באתר בית המחוקקים של איווה (באנגלית)
2. ↑  ג'ורג' וילסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

| מושלי איווה איווהאיווה |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| אנסל בריגס • סטיבן המפסטד • ג'יימס גריימס • רלף לאו • סמואל ג'. קירקווד • ויליאם סטון • סמואל מריל • סיירוס קרפנטר • סמואל ג'. קירקווד • ג'ושוע ניובולד • ג'ון גיר • ביורן שרמן • ויליאם לאראבי • הוראס בויס • פרנק ג'קסון • פרנסיס דרייק • לסלי מורטייר שו • אלברט קאמינס • וורן גרסט • בריל קרול • ג'ורג' קלארק • ויליאם הרדינג • נייתן קנדל • ג'ון האמיל • דן טרנר • קלייד הרינג • נלסון קראשל • ג'ורג' וילסון • בורק היקנלופר • רוברט בלו • ויליאם בירדסלי • ליאו אלתון • ליאו הויג • הרשל לאבלס • נורמן ארבי • הרולד יוז • רוברט פולטון • רוברט ריי • טרי ברנסטאד • טום וילסאק • צ'ט קולבר • טרי ברנסטאד • קים ריינולדס |  |

 |


|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 118381254X
* LCCN: no2015037823
* NARA: 17369885
* US Congress: W000581
* VIAF: 315534206
* WorldCat: lccn-no2015037823

 |
עץ בוקיצה אמריקאי בשלכת
מרפסת צפייה עבור נשיא ארצות הברית, במדשאה צפונית של הבית הלבן, לקראת תהלוכה.
מבט על המדשאה הצפונית מחדר האוכל הנשיאותי (צילום משנת 1902). בימין התמונה ניתן לראות את אכסדרת העמודים הצפונית של הבית הלבן.
מבט על המדשאה הצפונית של הבית הלבן, בשנות ה-60 של המאה ה-19, במהלך כהונתו של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן. במרכז התמונה (במרכז המדשאה) פסלו של נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון.
**המדשאה הצפונית של הבית הלבן** (באנגלית: **The** **North Lawn**) היא מדשאה בתחום הבית הלבן בוושינגטון די. סי. בירת ארצות הברית. המדשאה גובלת בבית הלבן שמדרום לה, ובשדרת פנסילבניה שמצפון לה.

צמחייה צפופה מסתירה מהמדשאה את בניין משרד האוצר של ארצות הברית, שממזרח למדשאה, ואת בניין הרשות המבצעת הישן, שממערב למדשאה.

המדשאה היא חלק מפארק הנשיא.

תיאור המדשאה
------------

שביל גישה שצורתו חצי עיגול, מוביל מהשער הצפון מערבי אל עבר האכסדרה הצפונית של הבית הלבן, ומשם השביל חוזר לכיוון שדרות פנסילבניה אל השער הצפון מזרחי.

במרכז המדשאה בריכה עגולה ובה מזרקה.

שימושים
-------

ראשי המדינה זרים המבקרים את נשיא ארצות הברית, נכנסים דרך שביל הגישה אל האכסדרה הצפונית, שם הם מתקבלים באופן רשמי.

תא כתבי הבית הלבן, המסקרים את הבית הלבן, מדווחים על פי רוב כשהם עומדים בקצה המדשאה, שהאכסדרה הצפונית מהווה רקע לדיווחם.

לפני טקס השבעת נשיא, מוקמת במת צפייה בקצה המדשאה, המשמשת כמקום מושבו של הנשיא בעת צפייתו במצעד העובר בשדרת פנסילבניה.

היסטוריה
--------

בתוכנית העיר וושינגטון מעשה ידי פייר שארל ל'אנפן, תוכננה מדשאה ובה שביל גישה רשמי מצפון לבית הנשיא.

שדרת פנסילבניה נסללה, באישורו של הנשיא תומאס ג'פרסון, והפרידה בין המדשאה לבין כיכר לה פייט.

אדריכל הנוף אנדרו ג'קסון דייוויס, תכנן מחדש את המדשאה בשנת 1850, בסגנון פחות פורמלי.

בשנת 1848, הוצב במרכז המדשאה פסל ברונזה של נשיא ארצות הברית לשעבר תומאס ג'פרסון ביוזמתו של הנשיא ג'יימס פולק; בשנת 1871 הוצבה במקום הפסל בריכת נוי ומזרקה המופעלת על ידי מנוע קיטור, וכן במדשאה נשתלו ערוגות פרחיים עונתיים.

במהלך המאה ה-19, המדשאה הייתה פתוחה לציבור, אשר היה יכול ללכת לאורך שביל הגישה. הנשיא אברהם לינקולן נהג לשאת נאומים מחלון הבית הלבן למאזינים שנאספו על המדשאה.

בשנת 1902, שכר הנשיא תיאודור רוזוולט, את משרד האדריכלים מקים, מיד ווייט לבנות מחדש את חלקו הצפוני של הבית הלבן, ובמסגרת עבודתו התבקש המשרד לעצב מחדש את גני הבית הלבן, בצורה פשוטה יותר.

בשנת 1934 שכר הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט את פרדריק לו אולמסטד ג'וניור כדי לתכנן מחדש את המדשאה. אולמסטד הבין כי צריך מחד לתת פרטיות לנשיא ומשפחתו, ומאידך לאפשר את הניראות הציבורית של הבית הלבן. אולמסטד עיצב את המדשאה הנוכחית, הפתוחה לשדרה מחד, והכוללת צמחייה עבותה משני צדדיה לתת פרטיות לגן מבנייני המשרדים הסמוכים. עצי הגן שנשתלו הן עצי תאשור, אולמוס, מגנוליה, אדר וערמון אמריקאי.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **המדשאה הצפונית והחזית הצפונית של הבית הלבן** |

* המדשאה הצפונית של הבית הלבן באתר שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3 4  שימושים פוליטיים היסטריים במדשאה
2. ↑  תיאור פארק לה פייט, וההיסטוריה שלו
3. ↑  ההיסטוריה של הבית הלבן - תקופתו של רוזוולט
**הבית של יעל** הוא ספר ילדים עברי שנכתב על ידי מרים רות ואויר על ידי אורה אייל. הספר ראה אור בספרית פועלים בשנת 1977, ונחשב לאחד מספרי הילדים הפופולריים ביותר לגיל הרך.

עלילה
-----

לילדה בשם יעל יש רצון עז לבית משלה. יצאה לחפש מקום שיוכל לשמש לה למגורים. 

תחילה היא ניסתה את סל הכבסים של אמא. הסל היה יפה בעיניה, אך לא התאים לתפקיד, מכיוון שהיה צר מדי, ובסופו של דבר התהפך.

> 
> הַבַּיִת יָפֵֶה גַּגּוֹ עֲגֹל  
> 
> הַבַּיִת צִבְעוֹנִי יָרֹק אָפֹר כָּחֹל.   
> 
> הַבַּיִת נֶחְמָד... אַךְ הוּא צַר,  
> 
> אֵין בּוֹ מָקוֹם לְשׁוּם דָּבָר!  
> 
> אֵיךְ תֵּשֵׁב יָעֵל? אֵיךְ תָּקוּם? אֵיךְ?  
> 
> יָעֵל נִסְּתָה וְהַסַּל הִתְהַפֵּךְ,  
> 
> נָפַל הַגַּג וְהִתְגַּלְגֵּל, רֹאשׁ עִם רֶגֶל הִתְבַּלְבֵּל, הַכֹּל סָבִיב הִסְתַּחְרֵר.  
> 
> צָרִיךְ לְחַפֵּשׂ בַּיִת אַחֵר!
> 
> 
> 
> — הבית של יעל / מרים רות
> 

במקרה השני היא ניסתה להתגורר תחת שולחן אשר פרושה עליו מפה. השולחן התאים לתפקיד עד שהוסרה ממנו המפה. 

יעל הייתה נחושה להמשיך ולחפש מקום מגורים, והפעם יצאה אל מחוץ לביתה. בחוץ היא מצאה ארגז שהתאים לדרישות שלה. אולם בהיותה בתוך הארגז הגיעו שני בחורים והעמיסו את הארגז על טרקטור, מכיוון שלא ידעו שיש ילדה קטנה בתוכו. הטרקטור נסע והגיע ליעד יחד עם יעל שקולה לא נשמע. 

בסופו של דבר אמה של יעל מצאה אותה ויעל קיבלה את הארגז במתנה מהבחורים. הם העמיסו אותו שוב על הטרקטור והובילו אותו לחצר ביתה, שם שימש לה הארגז כבית משלה.

על הספר
-------

הסיפור הפשוט לכאורה על ילדה שמחפשת בעצמה בית משלה, שנכתב בחרוזים על ידי מרים רות, שאף כתבה את הספר הפופולרי "מעשה בחמישה בלונים", כבש את לב הילדים. הספר זוכה להצלחה רבה, ונמצא כמעט בכל בית בישראל שיש בו פעוטות. במהלך השנים הוא הופיע בעשרות מהדורות וקיבל מעמד קלאסי בספרות הילדים הישראלית. הסיפור נלמד בגנים ובפעוטונים, הופק כסרטונים, וזכה לעיבודים בימתיים.

"הבית של יעל" מבטא את עצמאותה ואישיותה של ילדה קטנה, שמחליטה לבחור לה בית משלה ולעצב אותו כרצונה. הוא מאפשר לפתח את דמיונו של הילד ומעודד בחירות אישיות. האיורים של אורה איל תורמים רבות להצלחת הספר והמחשת העלילה.

עיבודים אמנותיים
----------------

הספר זכה למספר עיבודים של הקראת הסיפור על ידי מיטב האמנים. לדוגמה:

* ירון לונדון מספר
* ליה קניג מספרת
* יונה אליאן מספרת

בנוסף זכה הספר לעיבודים לתיאטרון, לדוגמה:

* תיאטרון הילדים הישראלי - הבית של יעל
* תיאטרון חני - הבית של יעל
* מיכל הקטנה - הבית של יעל
* התיאטרון הקלאסי - הבית של יעל
* מיקי - הבית של יעל

הערות שוליים
------------

1. ↑  רוני שגב, "20 ספרי ילדים שהם חובה בכל בית", מקו, 5 ביוני 2013
2. 1 2 3  הבית של יעל - דפי חינוך ועבודה
3. ↑  הבית של יעל - תיאטרון חני, הארץ, הצגות לילדים
**הדרך לרציף ויגן** (באנגלית: **The Road to Wigan Pier**) הוא ספר מאת ג'ורג' אורוול שפורסם בשנת 1937.

הספר הוזמן מאורוול על ידי המו"ל השמאלני ויקטור גולאנץ, ולצורך איסוף החומר לכתיבתו שהה אורוול כחצי שנה בעיירות הכורים בצפון אנגליה. בחלקו הראשון, הספר מתאר את תנאי החיים של הכורים. חלקו השני הוא תיאור, בחלקו אוטוביוגרפי ובחלקו פוליטי, של גישתו של אורוול לניסיונות לצאת מהמשבר הכלכלי ששרר בבריטניה באותו זמן. אורוול הגדיר את עצמו בספר כסוציאליסט, אבל גם תקף רבות מהגישות שהיו מקובלות באותו זמן בשמאל הבריטי. ההתקפה הזו גרמה למו"ל גולאנץ להסכים להוצאת הספר רק בתוספת פתיחה שלו, בה הוא מתפלמס עם עמדותיו של אורוול. חלקו הראשון של הספר נחשב לאחד מהתיאורים החזקים של חיי הכורים בצפון אנגליה, וחלקו השני כולל תובנות מרתקות על תפקידו של השמאל, ועל התפתחותו האישית של אורוול כסופר פוליטי.

שלושה פרקים מתוך הספר מופיעים בעברית באוסף **מתחת לאף שלך** - מבחר מאמרים מאת ג'ורג' אורוול (דביר 2005, מאנגלית: יועד וינטר-שגב).

קישורים חיצוניים
----------------

* הדרך לרציף ויגן, הטקסט המלא (אנגלית)
* **מתחת לאף שלך** - דביר 2005. מבחר מאמרים מאת ג'ורג' אורוול.
"**ההופכים את עורפם לאומלאס**" הוא סיפור משנת 1973 מאת אורסולה ק. לה גווין. הסיפור מסווג כסיפור קצר, אך הוא תיאורי ונטול עלילה - המספרת מתארת את פסטיבל הקיץ בעיר האוטופית אומלאס - בה האושר והעושר של תושביה תלויים באומללות של ילדה אחת יחידה. 

"ההופכים את עורפם לאומלאס" היה מועמד לפרס לוקוס לסיפורת קצרה ב-1974, וזכה בפרס הוגו לסיפור הקצר הטוב ביותר באותה שנה.

פרסום
-----

הסיפור פורסם לראשונה באנתולוגיית New Dimensions בעריכת רוברט סילברברג, באוקטובר 1973. הוא פורסם מחדש באוסף הסיפורים של לה גווין The Wind's Twelve Quarters ב-1975, ומאז נכלל באנתולוגיות רבות נוספות. הוא גם יצא לאור בהוצאה עצמאית בתור ספר קצר לנוער, בעל 31 עמודים, ב-1993.

הסיפור תורגם לעברית על ידי עמנואל לוטם בשנת 2009.

תקציר
-----

האלמנט הכרונולוגי היחיד בסיפור הוא ציון היום המתואר כיום הראשון של הקיץ באומלאס, עיר נוצצת של אושר ועונג יוצאים מן הכלל. באומלאס, היום הארוך ביותר של הקיץ נחגג בפסטיבל מרהיב, ותחרות של ילדים רכובים על סוסים. האווירה החגיגית, עם זאת, מתוארת כאווירה היומיומית של הקהילה המאושרת, אשר תושביה הם אנשים אינטליגנטיים ומתוחכמים, על אף הטכנולוגיה המוגבלת שלהם, אשר שמורה לשימוש ציבורי ולא פרטי. באומלאס אין מלכים, חיילים, כמרים או עבדים. 

המספרת אומרת לקוראים שהיא לא יכולה לספק את פרטי הפרטים של העיר - ומזמינה את הקוראים לתאר את החדווה האישית שלהם, ומרמזת אפילו לכך שניתן לכלול אורגיות בדימוי המנטלי הזה. 

כל מה שקשור באומלאס הוא כל כך מלא בחן ויופי, שהמספרת מחליטה שכנראה אין הקוראים מאמינים לה שזהו מקום אמיתי, ולכן היא משתפת את הפרט האחרון על העיר: הזוועה האחת שלה. כל השלווה וההוד וההדר של אומלאס תלויים בכך שילדה (במקור Child, המין של הקורבן אינו ידוע) אחת מסכנה תישמר בתנאים של טינופת, חושך, ואומללות.

כשתושבי אומלאס מגיעים לגיל שמותר להם לדעת את העובדה הזאת, בהתחלה הם, ברובם, חווים תחושות של הלם וגועל. אך עם הזמן הם משלימים עם אי-הצדק האחד הזה, שמבטיח לכל השאר את אושרם. אבל אחרים, מעטים, צעירים וזקנים, עוזבים את העיר, ואין איש יודע לאן. הסיפור מסתיים ב"המקום אליו פניהם מועדות הוא מקום שנתקשה להעלותו בדמיוננו, עוד יותר מאשר את עיר האושר הזאת. איני יכולה לתאר אותו כלל וכלל. אפשר שאין הוא קיים. אבל דומה שהם יודעים לאן הם הולכים, ההופכים את עורפם לאומלאס."

קישורים חיצוניים
----------------

* אורסולה ק. לה גווין: ההופכים את עורפם לאומלאס, עברית: עמנואל לוטם, אתר האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה

הערות שוליים
------------

1. ↑  Spivack, Charlotte, *Ursula K. Le Guin*, (Boston: Twayne Publishers, 1984), page 159.
2. ↑  "Locus Awards Nominee List". *The Locus Index to SF Awards*.
3. ↑  "1974 Hugo Awards". *The Hugo Awards*.
4. ↑  Internet Speculative Fiction Database.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* MusicBrainz work: c4c8a1ea-30c8-410c-9c5e-a39c2a00bf6f

 |
**הזדמנות אחרונה לראות** (באנגלית: **Last Chance to See**) הוא ספר-יומן מסע שנכתב על ידי דאגלס אדמס ומארק קַרווארדיין ויצא לאור לראשונה בשנת 1990, כהשלמה לסדרת תסכיתי רדיו בעלת אותו השם ששודרה ב-BBC.

הספר מבוסס על מסע אמיתי: ה"אוֹבּזֶרבֶר קולור מגזין" (Observer Colour Magazine) שלח בשנת 1985 את סופר המדע הבדיוני דאגלס אדמס ואת הזואולוג מארק קרווארדיין למדגסקר, בחיפוש אחר האיי איי - למור נדיר במיוחד, כפי שמתואר בפסקה הראשונה של הספר:

> 
> זה לא מה שציפיתי לו, כלל וכלל לא. ב-1985, בשל תאונה עיתונאית כלשהי, נשלחתי למדגסקר יחד עם מארק קרווארדיין לחפש מין כמעט נכחד של למור איי-איי. איש משלושתנו לא פגש עד אז את השניים האחרים: אני מעולם לא פגשתי את מארק, מארק מעולם לא פגש אותי, וככל הידוע, איש לא ראה איי-איי זה שנים.
> 
> 
> 
> — הזדמנות אחרונה לראות, עמ' 9
> 

בארבע השנים שלאחר מכן - עד 1989 - התפתח מסע זה לסדרת מסעות ברחבי כדור הארץ בחיפוש אחר בעלי חיים בסכנת הכחדה או כאלה שכזו צפויה להם. הספר מגולל את מסעותיהם של השניים בחיפוש אחר:

* האיי איי - למור נדיר ממדגסקר.
* הכוח הענק ("הדרקון מקומודו"; *Varanus komodoensis*) באי האינדונזי קומודו.
* הקרנף רחב-השפה צפוני (*Ceratotherium simum*).
* גורילות הרים (*Gorilla*) בזאיר (כיום קונגו).
* הקאקאפו (*Strigops habroptilus*; תוכילֵיל) בניו זילנד. סקירת מאמצי השימור של קאקאפו באיים מיוחדים ללא טורפים.
* דולפין הנהרות הסיני (*Lipotes vexillifer*) בסין כנראה נכחד ב-2006.
* שועל-מעופף רודריג (*Pteropus rodricensis*) שהוא עטלף הפירות הנדיר בעולם, מאיי רודריג.
* תחש נהרות אמאזוני מאגן האמזוניה. - המסע שודר ברדיו אך לא נכלל בספר.
* דוב ים חואן פרננדס - המסע שודר ברדיו אך לא נכלל בספר.

במהלך המסעות הם נתקלים בניסיונות לשימור חיות נוספות כגון בז מאוריציוס ופוקנה הודית.

כבשאר ספריו, משלב אדמס בתיאור היבש של בעלי החיים שפגש במסעו גם הומור ושנינות, וכן תיאור והגיגים אודות האנשים והמערכות הבירוקרטיות בהם נתקל. אדמס העיד כי ספר זה הוא האהוב עליו מכל ספריו.

הספר תורגם לעברית ויצא לאור בישראל בשנת 2004. בסופה של המהדורה העברית ישנה תוספת של מספר עמודים אותה כתב המתרגם ירון בן עמי, ובהם הוא מספר על השינוי במצבם של בעלי החיים המוזכרים בספר מאז שנכתב. בשנת 1992 יצא סט של שני תקליטורים בעקבות הספר, הכוללים תמונות רבות שצולמו במהלך המסע, קובצי קול של אדמס קורא את הספר כולו ושל קרווארדיין מספר עובדות על בעלי החיים שנמצאים בסכנת הכחדה, וכן קטעים מסדרת התסכיתים של ה-BBC.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקיציטוט ציטוטים בוויקיציטוט: **הזדמנות אחרונה לראות** |

* משה גלעד, הסופר דגלאס אדאמס חרד לגורלם של בעלי חיים הנתונים בסכנת הכחדה. ומה באמת קרה מאז?, באתר הארץ, 7 באפריל 2011
* 
* הזדמנות אחרונה לראות, באתר OCLC (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* MusicBrainz: 95281d77-f2db-40a3-b05e-aec15f140e0c

 |
"**הטייס הקיטע**" (או "מעשה באדם השלם") הוא רומן מאת בוריס פוליבוי המבוסס על סיפור לחימתו של הטייס הסובייטי אלכסיי מארסייב. הספר יצא לאור בברית המועצות בשנת 1946.

המחבר, המעיד על עצמו בספר שהוא עיתונאי צבאי של העיתון פראבדה, כתב את הרומן בהשראת פגישה עם הטייס הקיטע בחזית הקרבות נגד גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.

עלילה
-----

גיבור הספר הוא אלכסיי מארסייב (מ' סגולה. לדברי המחבר, השם האמיתי הוא מארסייב, אך בשל שינויים שהכניס בפרטים שינה את השם), טייס קרב סובייטי במלחמת העולם השנייה, שהופל בקרב אוויר כ-35 קילומטר מעבר לקווי האויב. בעת נחיתת הריסוק נפגעו שתי רגליו. במשך כעשר יממות זחל אלכסיי בשלג, ללא ציוד מתאים וללא מזון, כשהוא נאבק בקור, ברעב ובחיות טרף, חזרה לעבר הקווים הסובייטים. לבסוף נאסף על ידי כפריים רוסים, והועבר לחיל האוויר הסובייטי.

בבית החולים נאלצו לקטוע את שתי רגליו על מנת להציל את חייו. מארסייב שוקע בייאוש, בחושבו כי "טייס בלי רגליים כמוהו כעוף בלי כנפיים, אשר אמנם יכול הוא לחיות ולנקר זרעונים, אבל לעוף – לא יוכל לעולם". בעידודו של פצוע, קומוניסט ותיק ששהה עמו בחדר בבית החולים, ניטעה בו התקווה שאולי יוכל לשוב ולטוס למרות נכותו. על מנת לחזור לטייס כטייס קרב היה עליו להיאבק בבירוקרטיה ובחוסר אמונה של הגורמים השונים בצבא הסובייטי ובחיל האוויר שלו. על מנת לשכנע את הגורמים השונים שיש ביכולתו לחזור לשירות, מלמד מארסייב את עצמו ללכת, לרוץ ואף לרקוד ריקודים רוסיים לאורך זמן ממושך. לבסוף, הוא מוחזר למערכה ומשתתף בקרבות אוויר, מפיל מטוסים גרמנים ומגיע לתפקיד של מפקד טייסת ומתואר כטייס מצטיין.

תרגום לעברית
------------

הרומן שתורגם מרוסית על ידי חנה עירונית, יצא לאור, בשני כרכים, על ידי הוצאת יוסף שמעוני, תל אביב, תש"ט. הוצאתו לאור בעברית הייתה לאחר שהספר הופץ כבר על ידי עשרים הוצאות ספרים ברחבי העולם ונמכר בכ-560 אלף עותקים בתשעה החודשים הראשונים של שנת 1948.

הרומן עוּבד לסרט קולנוע בשנת 1948, כאשר פאבל קדוצ'ניקוב גילם את הטייס. הסרט זכה בפרס סטלין.

הערות שוליים
------------

1. ↑  ‏חנה עירונית‏ (Q118927632)
2. ↑   "Povest o nastoyashchem cheloveke", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* VIAF: 1633156497223417740003
* WorldCat (עם VIAF): 1633156497223417740003

 |
**היקיצה הגדולה** הוא רומן הביכורים של בני ברבש, שלחם כקצין בחטיבת גולני במלחמת יום הכיפורים ונפצע במהלך קרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן.

עלילת הספר מתרחשת לאחר סיום מלחמת יום הכיפורים. אסף הנדלסמן, קצין אג"ם בחטיבת שריון שלחמה ברמת הגולן, נפצע קשה במלחמה ושוכב ללא הכרה בבית־החולים בצפת. מפקד החטיבה, אלוף-משנה אלי הנגבי, יוצא הצנחנים שעבר לשריון לפני המלחמה, נחקר בידי ועדת חקירה, בעקבות תלונה של סגן מפקד החטיבה, שבוחנת מהלכי חטיבתו בקרבות הבלימה ברמת הגולן ובהבקעה לסוריה. ללא עדותו של הנדלסמן לא תוכל הוועדה להגיש את מסקנותיה, והנגבי, קצין אמיץ, נועז ומעוטר, משוכנע שעדות זו תוכיח כי פעל כשורה.

על רקע ההמתנה ליקיצתו של הנדלסמן, מתאר הספר באמצעות קפיצות קדימה ואחורה בציר הזמן את ימי הכוננות, את קרבות הבלימה ברמת הגולן, את דיוני וועדת החקירה ואת ניסיונם של הנדלסמן, הנגבי, ענת (זוגתו של הנדלסמן) וקרוביהם להתגבר על טלטלת המלחמה ולאחות את שברי עולמם.

עיבודים לקולנוע
---------------

הספר עובד לקולנוע בשנת 1991, לסרט זמן אמת בבימויו של אורי ברבש,
 ובו מגלם אסי דיין את מפקד החטיבה הנגבי.

קישורים חיצוניים
----------------

* הספר "היקיצה הגדולה", באתר "סימניה"

הערות שוליים
------------

1. ↑  נורית ברצקי, אני לא יודע להתפנק, לעשות כיף, מעריב סופשבוע, ‏ 20 אוקטובר 1989.
2. ↑  אביחי בקר, הברבשים חוזרים לצבא, הארץ, ‏ 16.04.1998, כפי שהועלה באתר פרש.
3. ↑  בני ברבש, "**היקיצה הגדולה**", הוצאת כתר, 1982, עמוד 14, "הביא לשריון את האווירה המיוחדת שספג בצנחנים במשך שנים".
4. ↑  גל פרל פינקל, כדורסל מנצחים בהגנה, ומלחמה?, באתר זמן ישראל, 16 בנובמבר 2020.
5. ↑  בני ברבש, "**היקיצה הגדולה**", הוצאת כתר, 1982, עמוד 10, "אלוף-משנה אלי הנגבי, קצין ללא דופי, עבר ללא רבב, רצוף מעשי גבורה, עטור ניסיון, למוד קרובת, ארבע פעמים נפצע – פעם אחת קשה – קיבל את עיטור המופת ומספר פעמים צוין לשבח".
6. ↑  יניב מגל, ‏בני ברבש: "אני מהדור שהקיז את דמו במלחמת יום כיפור", באתר גלובס, 4 בדצמבר 2014.
7. ↑  אדר אבישר, בחושך, מקשיב לקהל, מעריב מוסף פנאי סוכות, ‏ 3 אוקטובר 1990.
**הלב של מידלות'יאן** (באנגלית: **The Heart of Midlothian**) הוא הרומן השביעי מבין "רומני וייברלי" (Waverley Novels) שנכתב על ידי הסופר הסקוטי סר וולטר סקוט, ולדעתם של רבים גם המשובח ביותר מבין יצירותיו. הסיפור יצא לאור ב-25 ביולי 1818 בשם "סיפורי אדון אדמותיי - סדרה שנייה" ושם הסופר שהופיע על הכריכה היה "Jedediah Cleishbotham, Schoolmaster and Parish-clerk of Gandercleugh". אף על פי שזהותו של כותב רומני וייברלי הייתה ידועה באותה התקופה, סר וולטר סקוט עדיין העדיף לכתוב את הספר תחת שמו הספרותי. הספר יצא לאור רק שבעה חודשים לאחר הצלחתו המסחררת של הספר "רוב רוי". בעת כתיבת הספר, סקוט החלים ממחלה, וסגנון הספר הוא בנימה "עצבנית" מבדרך כלל. כשהספר יצא הוא גרף הצלחה רבה יותר אפילו מספרו הקודם של סקוט.

כאות הוקרה לספרו, בעיר מגוריו, אדינבורו, בנו במרכזה של העיר את סמל "הלב של מידלות'יאן" (כמתואר בתמונה בתבנית). כמו כן, קבוצת הכדורגל המקומית של אדינבורו, הארטס, קיבלה את שמה כהשראה מן הספר.

עלילת הסיפור
------------

שמו של הספר מתייחס לבית הכלא "בית תא האגרה הישן" באדינבורו, סקוטלנד, שבאותה תקופה היה בליבו של מחוז מידלות'יאן. האירוע ההיסטורי שמתקשר למקום זה ידוע בשם "מהומות פרוטאוס". בשנת 1736, פרצו מהומות בעיר אדינבורו בעקבות הוצאתם להורג של שני מבריחים. מפקד המשמר העירוני, קפטן ג'ון פרוטאוס, הורה לחייליו לירות אל תוך ההמון הזועם, וגרם למותם של מספר אזרחים. פרוטאוס נהרג זמן מה אחר כך, בלינץ' שביצעו בו האנשים שתקפו את בית האגרה.

האלמנט השני (והעיקרי) של הסיפור, מבוסס על פי טענתו של סקוט על מכתב לא חתום אותו הוא קיבל. במכתב נכתב על אחת, הלן ווקר שמה, אשר הלכה ברגל עד ללונדון על מנת לבקש לחון את אחותה הכלואה במגדל, שלטענת הלן, הואשמה על לא עוול בכפה. במקומה של הלן ווקר, סקוט נתן לדמות בספרו את השם ג'ני דינס, בחורה ממשפחה נוצרית קנאית. ג'ני הולכת ללונדון במטרה לנסות להשפיע על המלכה לשחרר את אחותה הכלואה, בעזרתו של הדוכס מארגייל.

ג'ני דינס היא האישה הראשונה בסיפוריו של סקוט המופיעה כדמות ראשית, וגם הראשונה המגיעה ממעמד חברתי נמוך. מרכיב מרכזי נוסף בסיפור הוא החיים בסקוטלנד של תחילת המאה ה-18 (מאה שנה לפני כתיבת הסיפור) ודגש על "יעקוביזם", דבר הנהוג ברוב יצירותיו של סקוט.

עיבודים
-------

עיבוד קולנועי לספר יצא בשנת 1914 ובשנת 1966 הופקה סדרת טלוויזיה המבוססת על הסיפור. בין השנים 1868–1916, הועלתה אופרה על פי הספר בשם "ג'ני דינס", שהולחנה על ידי המלחין הסקוטי הקלאסי, המיש מק'קאן.

תא האגרה הישן באדינבורו

ראו גם
------

* סר וולטר סקוט
* הארטס
* אדינבורו

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הלב של מידלות'יאן** בוויקישיתוף
* הלב של מידלות'יאן באתר Gutenberg.org
* מועדון אדינבורו של סר וולטר סקוט
* הלב של מידלות'יאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007595001805171
* GND: 4429376-8
* LCCN: n95037889
* MusicBrainz work: c17a3e8b-8428-4164-bc20-5002bcdd0541
* SUDOC: 075701197
* VIAF: 176295817
* WorldCat (עם VIAF): 176295817

 |
**המידע** הוא רומן טרגי-קומי מאת הסופר הבריטי מרטין איימיס. הרומן יצא לאור ב-1995 בבריטניה, ובישראל יצא לאור בשנת 1998 בהוצאת כנרת זמורה ביתן.

תקציר העלילה
------------

**המידע** עוקב אחר ניסיונו של **ריצ'רד טל**, סופר כושל בן ארבעים, לפגוע בידידו הטוב ביותר והנמסיס שלו, **גווין בארי**, אף הוא סופר. הרצון לפגוע נובע מתחושת עלבון והשפלה, ומרצון לנקום בגורל, אך בעיקר ממשבר גיל הארבעים שבו נמצא ריצ'רד (וכמדומה פוגע בו יותר מאשר בידידו שהוא בדיוק בגילו). ניסיונות הפגיעה נעים בין הקנטות תמימות, הטלת עלבונות עקיפים, פיתוי אשתו של גווין, פגיעה גופנית בו, ולבסוף גם ניסיון פגיעה במוניטין הספרותי שנוצר לו. הניסיונות גורמים לריצ'רד למצוא את עצמו מתעסק עם אנשי העולם התחתון, ביניהם **סטיב קוזינס** המכונה **סקוזי**. דמותו של סקוזי היא מהדמויות הראשיות ברומן, ואופיו מהווה ביקורת על החברה הפוסט-מודרנית: הוא צעיר לבן, א-מיני, בעל שאיפה להרס ולמעשי אלימות. בפגישותיו עם ריצ'רד הוא מתמרן אותו לפעול כנגד גווין, אך כל ניסיון פגיעה באחרון מביא לפגיעה חמורה יותר בריצ'רד עצמו.

מלבד הקנאה בגווין, ריצ'רד מתמודד עם כישלונותיו הספרותיים כאשר אף בית הוצאה לא מקבל את כתבי היד שלו, עם בעיות רומנטיות כאשר פירוד מאשתו מאיים עליו בגלל לילה אחד עם המזכירה שלו, ועם בעיות כלכליות כאשר למען הפרנסה הוא נאלץ לכתוב ביקורות על ביוגרפיות וכן כתבה גדולה על ידידו הסופר המצליח.

סגנון ומבנה
-----------

מרטין איימיס מוערך בשל סגנונו הייחודי ושליטתו הרמה בשפה האנגלית, 
ו**המידע** נחשב לאחת הדוגמאות הבולטות ליכולות אלו. ריצ'רד טל ויריבו גווין הם שתי דוגמאות קיצוניות לסוגים של סופרים: האחד כותב ביומרנות חסרת תקנה שאינה מאפשרת לו להתפרנס, והשני זוכה בהצלחה ותהילה שהיא לחלוטין חסרת ביסוס. דרך דמותם איימיס מכסה את כל הקשת של חוויית הסופר בעידן המודרני, מתוך קשיי הכתיבה וההוצאה לאור אל התחרות המרה והיהירות האופפת את עולם הפרסום.

התמה המרכזית ברומן היא אותו "מידע" שרודף את ריצ'רד טל בשנתו, המתברר כפרשנותו המיוחדת של איימיס למשבר אמצע החיים - הוודאות הפתאומית של המוות. איימיס ממשיך ברומן זה להתעסק עם דמויות של פושעים ואנשי העולם התחתון דרך אישיותו המטרידה של סקוזי. בנוסף, הנרטיב מפעם לפעם פוסק מעיסוקו בסיפור האנושי ופותח בתיאורים של שלל תופעות קוסמיות המתרחשות באותו זמן. ריחוק פתאומי זה מהאירועים תורם לתפיסת הקטנוניות של דאגותיו של ריצ'רד טל, ואת אי-חשיבותם לעומת תנועתם האדירה של צבירי כוכבים והמוות הבלתי נמנע המחכה לו.

הערות שוליים
------------

1. ↑  Stringer, Jenny. Martin Amis, *The Oxford Companion to Twentieth-century Literature in English*. Oxford University Press 1996.
**בית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים של ארצות הברית** (באנגלית: **United States Court of Appeals for the Eighth Circui**) הוא בית משפט פדרלי בעל סמכות ערעורים על בתי משפט פדרליים מחוזיים. בית המשפט הוקם על ידי הקונגרס בשנת 1891, יחד עם שאר בתי המשפט הפדרליים.

בית המשפט השני הוא אחד מ-12 בתי משפט הפדרליים לערעורים אשר סמכותם מתוחמת על פי קריטריון גאוגרפי – כלומר שהם מוסמכים לדון בערעורים בזכות על פסקי דין של בתי משפט פדרליים מחוזיים במדינות וטריטוריות ספציפיות של ארצות הברית.

בית המשפט הוא בעל סמכות שיפוט על בתי המשפט הפדרליים של מדינות צפון דקוטה, דרום דקוטה, איווה, נברסקה, מיזורי וארקנסו סמכות ערעורים על עשרה בתי משפט מחוזיים: שניים בארקנסו (המחוז המערבי והמחוז המזרחי), שניים באיווה (המחוז הצפוני והדרומי), אחד במינסוטה, שניים במיזורי (המחוז המערבי והמזרחי), אחד בנברסקה, אחד בדרום דקוטה ואחד בצפון דקוטה.

בשנת 1929 העביר הקונגרס חוק המוריד נטל מבית המשפט השמיני לערעורים ויצר בית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים של ארצות הברית שכלל את ויומינג, קולורדו, יוטה, ניו מקסיקו, קנזס ואוקלהומה.

שלושה משופטי בית המשפט קודמו לכהונה בבית המשפט העליון של ארצות הברית – ויליס ואן דוונטר, צ'ארלס ויטאקר והארי בלקמן.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים של ארצות הברית** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של בית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים של ארצות הברית (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  The Historical Society of the United States Courts in the Eighth Circuit, www.lb8.uscourts.gov

| בתי המשפט הפדרליים לערעורים של ארצות הברית |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| בית המשפט הראשון ‏•‏‏ בית המשפט השני ‏•‏‏ בית המשפט השלישי ‏•‏‏ בית המשפט הרביעי ‏•‏‏ בית המשפט החמישי  בית המשפט השישי ‏•‏‏ בית המשפט השביעי ‏•‏‏ בית המשפט השמיני ‏•‏‏ בית המשפט התשיעי ‏•‏‏ בית המשפט העשירי  בית המשפט האחד עשר ‏•‏‏ בית המשפט במחוז קולומביה ‏•‏‏ בית המשפט לגופים פדרליים |  |

 |
גור של חתול סיאמי
**חתול סיאמי** (בתאית: ‏วิเชียรมาศⓘ‏?‏; מילולית יהלומי ירח) הוא גזע של חתול הבית. מוצאו בממלכת סיאם, הידועה כיום כתאילנד. במהלך המאה ה-20, החתול הסיאמי נהפך לאחד מזני החתול הנפוצים באירופה ובצפון אמריקה. מאופיין בעיניים כחולות ובפרווה לבקנית למחצה – לבנה בכל הגוף, למעט בזנב ובפנים.

היסטוריה של הגזע הסיאמי
-----------------------

החתול הסיאמי הגיע מהמזרח הרחוק, שם גידלו וטיפחו אותו במקדשים הבודהיסטיים. חתולים אלו נחשבו כקדושים ואף האמינו כי הם גלגול של נשמות אדם. בתחילת המאה ה-20 הוא הובא לאנגליה, שם גידלו את הגזע בבתי גידול מיוחדים.

מאפיינים
--------

* **מבנה גוף** – ראשו בצורת משולש, עיניו מלוכסנות ובעלות גוונים של כחול אך יכולות להיות גם בעל צבע שונה כגון אפור וסגול, אוזניו ארוכות וגדולות (דמויות אוזני עטלף) וזנבו דק וארוך.
* **פרווה** – פרוותו בהירה עם "קצוות כהים"; אוזניים, אף, רגליים וזנב שחורים. מתכהה עם הגיל.
* **משקל** – נקבה בוגרת בדרך כלל בטווח 3–4.5 קילוגרם, זכר 4–6 קילוגרם.
* **תוחלת חיים** – הסיאמיים יכולים להגיע לגיל של כ-20 שנה.

אופי
----

הסיאמי נוח ונעים לגידול. הזכר חברותי, איננו תוקפן, "דברן" גדול ולא פעם יבוא כשבעליו יקראו בשמו. הנקבה פחות מפגינה חיבה ויותר חשדנית.

סיאמים נחשבים לחתולים אינטליגנטים, סקרנים יותר, פעילים יותר מחתולים אחרים, ולכן זקוקים לסביבת חיים עם גירויים וחברה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **חתול סיאמי** בוויקישיתוף
* חתול סיאמי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* חתול סיאמי, באתר מאמאקט

הערות שוליים
------------

1. ↑  חתול סיאמי, באתר ד"ר אברהם לבנון – המרכז הרפואי הוטרינרי חיפה
2. ↑  חתול סיאמי, באתר ביופט