"**שלזוויג-הולשטיין**" (בגרמנית: SMS ***Schleswig-Holstein***) הייתה אחת מחמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט מסדרת דויטשלנד שנבנו עבור הצי הקיסרי הגרמני בין 1904 ל-1906. היא נקראה על שם מחוז שלזוויג-הולשטיין, הונחה במספנת גרמניהוורפט בקיל באוגוסט 1905 והוכנסה לצי כמעט שלוש שנים מאוחר יותר. האונייה הייתה חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ') והגיעה למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). האוניות של הסדרה שלה כבר היו מיושנות כשהן נכנסו לשירות, היו נחותות בגודלן, בשריון, בכוח האש ובמהירות מאוניית המערכה החדשה והמהפכנית אה"מ דרדנוט.

שלזוויג-הולשטיין לחמה בשתי מלחמות העולם. במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא שירתה בשייטת אוניות המערכה השנייה של צי הים הפתוח, ואף השתתפה בקרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916. שלזוויג-הולשטיין לחמה במהלך הקרב, ונפגעה על ידי פגז אחד בקוטר גדול. לאחר הקרב, שלזוויג-הולשטיין הועברה לתפקיד סיור בשפך נהר האלבה לפני שהוצאה משירות בסוף 1917. כאחת מאוניות המערכה הבודדות שהותרו לגרמניה על פי תנאי הסכם ורסאי, שלזוויג-הולשטיין שוב נכנסה. לשירות הצי בשנות ה-20. בשנת 1935 הוסבה אוניית המערכה הישנה לספינת אימונים לצוערים ימיים.

שלזוויג-הולשטיין ירתה את היריות הראשונות של מלחמת העולם השנייה כאשר הפגיזה את הבסיס הפולני בווסטרפלאטה של דנציג בשעות הבוקר המוקדמות של 1 בספטמבר 1939. הספינה שימשה ככלי אימון במשך רוב המלחמה, והוטבעה על ידי מפציצים בריטים בגוטנהאפן בדצמבר 1944. שלזוויג-הולשטיין נמשתה לאחר מכן ולאחר מכן הועלתה לחוף לשימוש הצי הסובייטי כאוניית מטרה. החל משנת 1990, הפעמון של הספינה הוצג במוזיאון ההיסטוריה הצבאית של הבונדסוור בדרזדן.

תכנון
-----

Side and top views of a large ship with a large gun turret on either end and an array of smaller guns along its side. Three tall smoke stacks stand in the center of the vessel, between two heavy masts. תרשים של אוניית מערכה מסדרת דויטשלנד
העברת חוק הצי השני בשנת 1900 בהנחייתו של ויצה-אדמירל אלפרד פון טירפיץ השיג מימון לבניית עשרים אוניות מערכה חדשות במהלך שבע עשרה השנים הבאות. הקבוצה הראשונה, חמש אוניות המערכה מסדרת בראונשווייג, הונחו בתחילת שנות ה-1900, וזמן קצר לאחר מכן החלה עבודת התכנון על עיצוב המשך, שהפך לסדרת דויטשלנד. אוניות הסדרה היו דומות בגדול לאוניות מסדרת בראונשווייג, והן כללו שיפורים מצטברים בהגנה על שריון. הם גם נטשו את צריחי התותחים עבור תותחי הסוללה המשניים, והעבירו אותם בחזרה לקזמטים מסורתיים כדי לחסוך במשקל. אוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט - חמושה בעשרה תותחי 12 אינץ' (30.5 ס"מ) - נכנסה לשירות בדצמבר 1906. העיצוב המהפכני של דרדנוט הפך כל אוניית ראשה של הצי הגרמני למיושנת, כולל האוניות מסדרת דויטשלנד.

אורכה של שלזוויג-הולשטיין היה 127.6 מ' (418 רגל 8 אינץ') בסך הכל, רוחב של 22.2 מ' (72 רגל 10 אינץ'), ושוקע של 8.21 מ' (26 רגל 11 אינץ'). הדחק האונייה היה 13,200 טון (13,000 טון ארוך) בתפוסה סטנדרטית ו-14,218 טון (13,993 טון ארוך) בתפוסה מלאה. האונייה צוידה בשני תרנים צבאיים כבדים ומנועים תלת דרגתיים שדורגו ב-17,453 כוחות סוס (13,015 קילוואט) והעניקו לה מהירות מרבית של 19.1 קשרים (35.4 קמ"ש). קיטור סופק על ידי שנים עשר דוודי שולץ-ת'ורניקרופט; שלוש ארובות הוציאו עשן משריפת פחם בדוודים. לאונייה הייתה קיבולת דלק של עד 1,540 טון (1,520 טון ארוך) של פחם. בנוסף להיותה האונייה השנייה הכי מהירה בסדרה שלה, שלזוויג-הולשטיין הייתה השנייה הכי חסכונית בדלק. במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש), היא יכלה להפליג לטווח של 5,720 מיילים ימיים (10,590 ק"מ). הצוות שלה מנה 35 קצינים ו-708 מלחים.

החימוש העיקרי של שלזוויג-הולשטיין כלל ארבעה תותחי SK L/40 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בשני צריחים תאומים. החימוש ההתקפי שלה חוזק עם סוללה משנית של 14 תותחי 17 ס"מ (6.7 אינץ') SK L/40 שהותקנו בנפרד. בקזמטים. סוללה של 22 תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45 ברכיבים בודדים סיפקה הגנה מפני סירות טורפדו. הספינה הייתה חמושה גם בשישה צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ'), כולם שקועים בגוף הספינה. אחד בחרטום, אחד בירכתיים וארבעה בצד הרוחב. שריון מוצק של קרופ הגן על האונייה. חגורת השריון שלה הייתה בעובי של 240 מילימטרים (9.4 אינץ') בחלק המרכזי, שם היא הגנה על מחסני התחמושת ועל חללי המכונות שלה, בעוד ציפוי דק יותר כיסה את קצוות הגוף. שריון הסיפון הראשי שלה היה בעובי 40 מ"מ (1.6 אינץ'). לצריחי הסוללה הראשיים היו 280 מ"מ (11 אינץ') של ציפוי שריון.

היסטוריית שירות
---------------

שלזוויג-הולשטיין הונחה ב-18 באוגוסט 1905 במספנת Germaniawerft בקיל. היא הושקה ב-17 בדצמבר 1906, והייתה אוניית המערכה הפרה-דרדנוט האחרונה של הצי הגרמני. בטקס ההשקה של שלזוויג-הולשטיין, היא הוטבלה על ידי אוגוסטה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין, קיסרית גרמניה; וילהלם השני, קיסר גרמניה היה גם כן. ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין, נשא את נאום ההזמנה.

עם כניסתה לשירות, שלזוויג-הולשטיין החלה בניסויים ימיים ב-6 ביולי 1908. הצוות שלה הגיע ברובו מאוניית האחות שלה שלזיין. ב-21 בספטמבר הוקצתה האונייה לשייטת אוניות המערכה השנייה של צי הים הפתוח, לצד אחיותיה. בנובמבר נערכו תרגילי צי ויחידות בים הבלטי. משטר האימונים שבו שלזוויג-הולשטיין השתתפה עקב אחר דפוס דומה במהלך חמש השנים הבאות. תמרוני הצי נערכו באביב, ולאחר מכן שייט קיץ לנורווגיה, ואימוני צי נוספים בסתיו. זה כלל שייט נוסף לאוקיינוס האטלנטי, מ-7 ביולי עד 1 באוגוסט 1909.

החל מספטמבר 1910 תפס פרידריך בודיקר את הפיקוד על האונייה, תפקיד שמילא בשלוש השנים הבאות. ב-3 באוקטובר 1911 הועברה הספינה חזרה לשייטת אוניות המערכה השנייה. עקב משבר אגאדיר ביולי, הפלגת הקיץ הייתה רק לים הבלטי. בשנת 1913, היא זכתה בפרס ה-Kaiser's Schießpreis (פרס ירי) מהקייזר. ב-14 ביולי 1914 החל שייט הקיץ השנתי לנורווגיה, אך איום המלחמה באירופה קיצר את הסיור; תוך שבועיים שלזוויג-הולשטיין ושאר השייטת השנייה חזרו לווילהלמסהאפן.

### מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ המלחמה ביולי 1914, שלזוויג-הולשטיין קיבלה תפקידי סיור בשפך נהר האלבה בזמן ששאר הצי התגייס. בסוף אוקטובר, היא ואחיותיה נשלחו לקיל כדי לבצע שיפורים במערכת ההגנה התת-ימית שלהן כדי להפוך אותן לעמידות יותר בפני טורפדות ומוקשים. לאחר מכן שייטת II הצטרפה לשאר צי הים הפתוח לפעולות התקפיות נגד בריטניה. הראשון שבהם היה הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי ב-15 בדצמבר. סיירות המערכה של קבוצת הסיור I תקפו את העיירות בניסיון לפתות חלק מהצי הגדול הבריטי, בעוד אוניות המערכה של צי הים הפתוח המתינו לתמיכה בתקווה לארוב ולהשמיד כל כוחות בריטיים שיגיעו לקראתם. במהלך הלילה שבין 15 ל-16 בדצמבר, צי הקרב הגרמני של 12 דרדנוטים ושמונה פרה-דרדנוטים הגיע לטווח של 10 מיילים ימיים (19 ק"מ) של שייטת מבודדת של שש אוניות מערכה בריטיות. התכתשויות בין מסכי המשחתות היריבות שכנעו את המפקד הגרמני, אדמירל פרידריך פון אינגנול, שהוא מתעמת עם כל הצי הגדול, ולכן הוא הפסיק את הקרב ופנה לגרמניה בחזרה. באפריל 1916, שניים מתותחי ה-8.8 ס"מ הוסרו והוחלפו ב תותחי נ"מ 8.8 ס"מ.

לאחר מכן השתתפה שלזוויג-הולשטיין בגיחת הצי אל שרטון דוגר ב-21–22 באפריל 1915. ב-11–12 בספטמבר ביצעה קבוצת הסיור II מבצע הנחת מוקשים מול גדת סווארט עם תמיכה מהשייטת השנייה. לאחר מכן בוצעה סריקה נוספת של הצי ב-23–24 באוקטובר שהסתיימה ללא תוצאות. הדרדנוטים של שייטות אוניות המערכה II ו-III ביצעו גיחה לים הצפוני ב-5–7 במרץ 1916; שלזוויג-הולשטיין ושאר השייטת השנייה נשארו במפרץ הגרמני, מוכנים להפליג לתמיכה. ב-24–25 באפריל 1916, פומרן ואחיותיה הצטרפו לדרדנוטים של צי הים הפתוח כדי לתמוך בסיירות המערכה, שעליהם הוטל שוב לבצע פשיטה על החוף האנגלי. במהלך הדרך אל המטרה, מוקש פגע בסיירת המערכה זיידליץ. היא נותקה כדי לחזור הביתה, ושאר הספינות המשיכו במשימה. עקב ראות לקויה, סיירות המערכה ערכו הפגזה קצרה של נמלי ירמות' ולואוסטופט. המבצע הופסק במהירות, מה שמנע מהצי הבריטי להתערב.

#### קרב יוטלנד

The German fleet sailed to the north and met the British fleet sailing from the west; both fleets conducted a series of turns and maneuvers during the chaotic battle. תרשים של קרב יוטלנד המציג את התנועות העיקריות
ויצה-אדמירל ריינהרד שר, המפקד החדש של צי הים הפתוח, תכנן מיד גיחה נוספת לים הצפוני, אך הנזק לזיידליץ עיכב את המבצע עד סוף מאי. ב-31 במאי, בשעה 02:00 CET, סיירות המערכה של היפר יצאו לכיוון הסקאגרק, ואחריהם שאר צי הים הפתוח כעבור שעה וחצי. שלזוויג-הולשטיין נשארה מוקצית לשייטת אוניות המערכה השנייה, שהייתה ממוקמת בחלקו האחורי של הטור הגרמני ובפיקודו של קונטר-אדמירל פרנץ מאובה, והייתה האונייה האחרונה במערך הקרב הגרמני. במהלך "הריצה צפונה", ציווה שר על הצי לרדוף אחרי שייטת אוניות המערכה החמישית הבריטית במהירות שיא. אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד האיטיות יותר לא יכלו לעמוד בקצב הדרדנוטים המהירות יותר ונקלעו במהירות לפיגור. במהלך שלב זה, אדמירל שר הנחה את הנובר להתמקם מאחורי שלזוויג-הולשטיין כדי שתהיה לו ספינת דגל בשני קצות המערך. עד השעה 19:30, הצי הגדול הגיע למקום ועימת את שר עם עליונות מספרית משמעותית. הצי הגרמני נפגע קשות מהנוכחות של אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד האיטיות יותר; אם שר יורה לפנות מיידית לכיוון גרמניה, הוא יצטרך להקריב את הספינות האיטיות יותר כדי לשפר את סיכויי בריחתו.

שר החליט להפוך את מסלול הצי בפנייה בו זמנית, תמרון שחייב כל יחידה בקו הגרמני לפנות 180° בו זמנית. כתוצאה מפיגור, האוניות של שייטת אוניות המערכה השנייה לא יכלו להתאים למסלול החדש בעקבות הפנייה, ולכן שלזוויג-הולשטיין וחמש האוניות האחרות של השייטת היו ממוקמות בצד המנותק של הקו הגרמני. מאובה שקל להזיז את ספינותיו לחלק האחורי של הטור, אחרי הדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השלישית, אך החליט נגד זה כשהבין שהתנועה תפריע לתמרון של סיירות המערכה של היפר. במקום זאת, הוא ניסה להציב את ספינותיו בראש הטור. אבל עד שהשייטת השנייה הגיעה למעמדה בראש המערך, הורה שר על פנייה לאחור נוספת, שהציבה אותם בחלק האחורי של הצי הגרמני. עד השעה 21:00, שר הפנה את הצי בפעם השלישית, אך המהירות האיטית של שלזוויג-הולשטיין ושאר הפרה-דרדנוטים בשייטת גרמו להם לצאת מעמדתם, לצד המנותק של הצי.

מאוחר יותר בערב היום הראשון של הקרב, סיירות המערכה של קבוצת הסיור I הלחוצות קשות נרדפו על ידי הבריטים. שלזוויג-הולשטיין ושאר מה שנקרא "ספינות חמש דקות" באו לעזרתם על ידי הפלגה בין שייטות סיירות המערכה המנוגדות. אוניות אלו היו מעורבות לזמן קצר מאוד, בעיקר בגלל הראות הלקויה. הראות הייתה כל כך גרועה, התותחנים על סיפון שלזוויג-הולשטיין לא הצליחה לזהות מטרה, והיא לא ירתה בתותחים העיקריים שלה. בשעה 21:35 פגז קליבר כבד פגע באונייה בצד השמאלי, וחורר חור ברוחב 40 ס"מ (16 אינץ') לפני התפוצצות נגד שריון הקזמט הפנימי. החור נקרע 4.50 מטרים (14.8 רגל) ליד סיפון המבנה והשבית את אחד מתותחי הקזמטים בצד השמאלי. שלושה אנשי צוות נהרגו ותשעה נפצעו. אדמירל מאובה עצר את הקרב נגד סיירות המערכה החזקות הרבה יותר והורה לפנות 8 נקודות לימין.

מאוחר ב-31, הצי התגבש מחדש למסע הלילה חזרה לגרמניה, עם שלזוויג-הולשטיין לכיוון האחורי של המערך, לפני הסן, הנובר, וסיירות המערכה פון דר טאן ודרפלינגר. בסביבות השעה 03:00 ערכו משחתות בריטיות סדרה של התקפות נגד הצי, שחלקן כוונו לעבר שלזוויג-הולשטיין. זמן קצר לאחר מכן, פומרן נפגעה על ידי טורפדו אחד לפחות מהמשחתת אונסלאוט; הפגיעה פוצצה מחסן תחמושת, והרסה את הספינה בפיצוץ אדיר. במהלך ההתקפה, שלזוויג-הולשטיין נאלצה להסתובב כדי להימנע מהטורפדות של המשחתות. מעט אחרי 05:00, הנובר וכמה אוניות אחרות ירו שוב ושוב לעבר מה שהם האמינו בטעות כצוללות בריטיות.

למרות האכזריות של הלחימה הלילית, צי הים הפתוח הצליח לעבור דרך הכוחות הקלים הבריטיים מבלי למשוך את תשומת לב אוניות המערכה של ג'ליקו, ובהמשך הגיע לשונית הורנס בשעה 04:00 ב-1 ביוני. הצי הגרמני הגיע לווילהלמסהאפן כמה שעות לאחר מכן, שם תפסו הדרדנוטים נסאו ואוניות המערכה מסדרת הלגולנד עמדות הגנה. במהלך הקרב, שלזוויג-הולשטיין ירתה רק עשרים פגזי 17 ס"מ.

#### פעולות מאוחרות יותר

שלזוויג-הולשטיין הוכנסה למבדוק לצורך תיקונים בין 10 ל-25 ביוני 1916. הצי החליט אז למשוך את ארבע האוניות שנותרו מסדרת דויטשלנד, בשל התיישנותן ופגיעותן להתקפות תת-מימיות, כפי שהוכח מאובדן פומרן. לאחר מכן, האונייה שימשה כספינת מטרה לצוללות, למעט במהלך 12–23 בפברואר 1917, כאשר היא שימשה כספינת סיור. באפריל נשלחה שלזוויג-הולשטיין לאלטנברוך בפתח האלבה; כאן היא הושבתה ב-2 במאי. לאחר מכן פורקה שלזוויג-הולשטיין מנשקה והוקצתה לשייטת הצוללות לשמש כאוניית בסיס בברמרהאפן. בשנת 1918 הועברה האונייה לקיל, שם נשארה לשארית המלחמה.

### בין המלחמות

 שלזוויג-הולשטיין במעבר תעלת קייזר וילהלם ב-1932
בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, הצי הגרמני אורגן מחדש כרייכסמרינה על פי חוזה ורסאי. הצי החדש הורשה להחזיק שמונה אוניות מערכה פרה-דרדנוט לפי סעיף 181 - שתיים מהן יהיו בעתודה - להגנת החוף. שלזוויג-הולשטיין הייתה בין האוניות שנשמרו, יחד עם אחיותיה הנובר ושלזיין וכמה מאוניות המערכה מסדרת בראונשווייג. שלזוויג-הולשטיין הופעלה מחדש כספינת הדגל החדשה של הצי ב-31 בינואר 1926 לאחר שיפוץ נרחב, עם בקרת אש חדשות ומבנה-עילי אחורי מוגדל עבור מטה האדמירל. תותחי החימוש המשני בקוטר 17 ס"מ הוחלפו בתותחי 15 סנטימטרים (5.9 אינץ') וארבע צינורות טורפדו בקוטר 50 ס"מ הותקנו בקזמטים של הסיפון הראשי מלפנים ומאחור, והחליפו את הצינורות השקועים.

שלזוויג-הולשטיין ואחותה הנובר יצאו לשייט אימונים לאוקיינוס האטלנטי שנמשך בין 14 במאי ל-17 ביוני 1926; במהלך השייט, היא ביקרה בפלמה דה מיורקה בים התיכון בין 22 ל-30 במאי. היא עצרה בברצלונה עם אלזס בין 1 ל-7 ביוני, ולאחר מכן המשיכה לוויגו בין 12 ל-14 ביוני, שם הצטרפה להסן, אלזס והנובר. שם נפגש ראש הצי, ויצה-אדמירל קונרד מומסן, עם המלך אלפונסו השלושה עשר. שלזוויג-הולשטיין יצאה לשייט אימונים נוסף בין 30 במרץ ל-14 ביוני 1927 אל האוקיינוס האטלנטי. היא ביקרה בשורה של נמלים איבריים, כולל ליסבון, פורטוגל, שם קיבל את פני מומסן אוסקר קרמונה, נשיא פורטוגל. בדצמבר 1927 שלזוויג-הולשטיין חזרה למעגן, והופיעה מחדש בינואר 1928 כשהארובה הקדמית שלה אוחדה לתוך השנייה ושתי הארובות הנותרות מוגברות, כפי שנעשה בעבר עם אחותה שלזיין.

עם קליטת אוניות המערכה של כיס מסדרת דויטשלנד החל משנת 1933, אוניות המערכה הישנות יותר הוצאו בהדרגה משירות הקו הקדמי. במאי 1935, הרייכסמרינה אורגן מחדש כקריגסמרינה על ידי הרפורמות שהנהיג אדולף היטלר שהקימו את הוורמאכט. שלזוויג-הולשטיין חדלה להיות ספינת הדגל של הצי ב-22 בספטמבר 1935, והושבה כספינת אימון לצוערים במהלך ינואר-מרץ ומאי-יולי 1936. השינויים כללו הסרת תותחי ה-15 ס"מ שנותרו מהסיפון העליון וצינורות הטורפדו שלה, ושני חדרי הדוודים האחוריים שלה הוסבו לדגמי נפט, למרות שהדודים הקדמיים נשארו על בסיס פחם. גם הצוות הסטנדרטי של האונייה הצטמצם מ-35 קצינים ו-708 מלחים ל-31 קצינים ו-565 מלחים. לצוות נוספו 175 צוערים, שהוצאו להפלגות ארוכות בשלזיין ובשלזוויג-הולשטיין, האחרונה הפליגה באוקטובר 1936 במסע של שישה חודשים לאמריקה הדרומית והקריביים. בשנה שלאחר מכן, היא הפליגה ברחבי אפריקה, וב-1938–1939 חזרה לאמריקה הדרומית והקריביים. גוסטב קיסריצקי שימש כמפקד האונייה מיוני 1938 עד אפריל 1939.

באמצע שנות ה-30 החל היטלר לנהל מדיניות חוץ אגרסיבית יותר ויותר; ב-1936 סיפח מחדש את ארץ הריין, וב-1938 השלים את האנשלוס של אוסטריה וסיפוח חבל הסודטים. לאחר מכן דרש שליטה גרמנית על העיר דנציג, שהפכה לעיר חופשית לאחר מלחמת העולם הראשונה.

### מלחמת העולם השנייה

שלזוויג-הולשטיין מפגיזה עמדות פולניות בווסטרפלאטה, ספטמבר 1939
ב-1 בספטמבר 1939 פתחה גרמניה בפלישה לפולין. שלזוויג-הולשטיין הוצבה בנמל דנציג, ועגנה קרוב למחסן התחמושת הפולני בווסטרפלאטה במסווה של ביקור טקסי באוגוסט. בסביבות השעה 04:47 ב-1 בספטמבר, האונייה פתחה באש עם הסוללה הראשית שלה לעבר העמדות הפולניות על וסטרפלאטה, ובתוך כך ירתה את היריות הראשונות של מלחמת העולם השנייה. יריות אלו היו האות לכוחות הקרקע להתחיל בהסתערותם על המתקן, אם כי המתקפה הקרקעית הגרמנית הראשונה בקרב וסטרפלאטה נהדפה זמן קצר לאחר מכן. תקיפה שנייה החלה מאוחר יותר באותו בוקר, שוב בתמיכת שלזוויג-הולשטיין, אם כי גם היא לא הצליח לפרוץ למבצר בסביבות הצהריים.

לשלזוויג-הולשטיין הצטרפו ב-4 בספטמבר ספינות הטורפדו T196 ופון דר גרבן. כוח הנדסה וחי"ר גרמנים ירדו לחוף כדי להשתלט על המבצר, בסיוע אש כבדה משלזוויג-הולשטיין. הפולנים הצליחו לעכב את הגרמנים עד שנאלצו להיכנע ב-7 בספטמבר בשעה 10:30. בעקבות הכניעה הפולנית החלה שלזוויג-הולשטיין להפגיז עמדות פולניות בהל וברדלובו; פעולות אלה נמשכו עד 13 בספטמבר. בין 25 ל-27 בספטמבר חזרה אוניית המערכה הישנה להל עם אחותה שלזיין; שני כלי השיט ערכו שם הפגזות נוספות על עמדות פולניות. ב-25 בספטמבר שלזוויג-הולשטיין ניזוקה קל על ידי סוללות החוף הפולניות בהל.

שלזוויג-הולשטיין מול חופי דנמרק במהלך מבצע וזריבונג, 9 באפריל 1940
הצבא הגרמני הפנה אז את תשומת ליבו מערבה, ובאפריל 1940 פלש לדנמרק. שלזוויג-הולשטיין הוקצתה לקבוצה Gruppe 7, חלק מהרכיב הימי של כוח הפלישה הגרמני לדנמרק. יחד עם סירת הטורפדו קלאוס פון בפרן וכמה ספינות עזר, מטרתה הייתה לתמוך בכיבוש קורסור וניבורג. במהלך הפלישה, האונייה קורקעה לזמן קצר בחגורה הגדולה, ממערב לאגרסו. בעקבות המבצע היא הועברה חזרה לתפקידי הכשרה, כספינת הדגל של ראש יחידות ההדרכה. בסוף 1943, הוחלט על הפעלתה מחדש של שלזוויג-הולשטיין, בין השאר בשל העובדה שהיא שמרה על כמה דוודים על בסיס פחם, לאור מצב אספקת הנפט ההולך ומחמיר. כך, ב-1 בפברואר 1944 היא שוב נכנסה לשירות מחדש, תחילה נכנסה לתפקידה הישן כספינת הכשרה לצוערים, ולאחר מכן עגנה בגוטהאפן (גדיניה) לשיפוץ מחדש. היא הייתה אמורה לעבור הסבה לספינת ליווי של שיירה עם חימוש נ"מ משופר מאוד, אך לאחר שנפגעה שלוש פעמים על ידי מפציצים של חיל האוויר המלכותי ב-18 בדצמבר 1944, היא טובעה בסופו של דבר במים רדודים. מאחר שהספינה הושבתה לצמיתות, הצוות שלה נשלח לחוף כדי לסייע בהגנה על מרינבורג.

לאחר כיבוש העיר בידי הסובייטים, הצוות שנותר פוצץ מטעני הטבעה עצמית בשרידי האונייה ב-21 במרץ כדי להשמיד עוד יותר את האונייה. לאחר המלחמה, הספינה נמשתה במהלך השנים 1945–1946 על ידי הצי הסובייטי והועברה לטאלין. למרות שספרי עיון קבעו זמן רב שהיא נגרטה שם או במרינבורג, למעשה היא נגררה החוצה בשנת 1948 והושקה לחוף לשימוש ארוך טווח כספינת מטרה במים רדודים מול האי אוסמוסאר במפרץ פינלנד. היא הייתה בשימוש אחרון לאימון מטרות בסביבות 1966, והשרידים טבועים כעת. הפעמון שלה הוחזק באוסף המוזיאון להיסטוריה צבאית של הבונדסווהר בדרזדן החל משנת 1990.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שלזוויג-הולשטיין** בוויקישיתוף