recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
אוניית המגדלור "פינגרונדט", כיום אוניית מוזיאון בסטוקהולם. ניתן להבחין בסימני היום התלויים על התרנים.
**אוניית מגדלור** היא אונייה המשמשת כמגדלור צף. היא עוגנת בדרך כלל במקומה עגינת קבע, ואין לה אמצעי הנעה משל עצמה. משתמשים באוניות מגדלור במקומות בהם המים עמוקים מדי לבניית מגדלור. במקום לסמן את קו החוף, מסמנות אוניות אלה על פי רוב את נתיב השיט. הן יעילות יותר ממצופי סימון, המשמשים לאותה מטרה, משום שהאותות שהן מציגות נראים טוב יותר ולמרחק גדול יותר. זאת ועוד, אוניות מגדלור נושאות בדרך כלל ציוד מדידה ורישום לצורכי מחקר אוקיינוגרפי, כמו רושמי גלים, ולעיתים הן משמשות גם כתחנות מזג אוויר.

אוניית המגדלור הראשונה הוצבה ב-1732 ליד שרטון החול בנוֹר (Nore) בשפך התמזה על ידי ממציאה רוברט הַמְבּלִין (Robert Hamblin).

קיימות גם אוניות מגדלור שלהן אמצעי הנעה, כמו אוניות מגדלור מחליפות (Relief Light Vessels), המשמשות כתחליף זמני לאוניית מגדלור נייחת כשזו נמצאת בנמל לצורכי תחזוקה. אוניות מגדלור ניידות נוספות הן אלה הפועלות בחודשי הקיץ באוקיינוס הקרח הצפוני, אז הקרח מפשיר ומתאפשרת תנועת אוניות.

מראן החיצוני
------------

כדי שאוניית מגדלור תיראה למרחוק, גופה צבוע בדרך כלל בצבע אדום מבריק ועליו רשום שמה באותיות גדולות ולבנות; אוניית מגדלור מחליפה מציגה במקום זאת על דופנותיה את המלה RELIEF. בעבר היו אוניות אחדות שנצבעו בצבעים אחרים. אוניית המגדלור "יורון" (Huron), לדוגמה, נצבעה בשחור מאחר שהוצבה בצד המצופים השחורים בכניסה לימת יורון. אוניית המגדלור שפעלה במינוטס לדג' (Minot's Ledge), מסצ'וסטס, מ-1854 עד 1860 הייתה צבועה בצבע צהוב, על מנת שתיראה בבירור על רקע המים הכחולים-ירוקים והגבעות הירוקות.

נוסף לאור, המופעל בעת ערפל ובלילה, משעה אחת לפני שקיעת השמש עד שעה אחת לפני הזריחה, הציגו אוניות המגדלור הראשונות על ראשי התרנים סימני יום אדומים (ולעיתים נדירות לבנים), שנראו ראשונים על ידי אונייה מתקרבת. צורות הסימנים היו מגוונות, אך עיגולים או כדורים ושני חרוטים הפוכים היו הנפוצות ביותר ביניהן.

רתיקת האוניות למקומן
--------------------

אוניית המגדלור "פורטסמות" (LV-101), כשעוגן הפטרייה שלה תלוי מן החרטום. המוזיאון הימי בפורטסמות, וירג'יניה.
אוניות המגדלור הראשונות השתמשו בעוגני כפות (fluke anchors), שעדיין נמצאים בשימושם של כלי שיט רבים. ברם, הם לא היו יעילים ביותר, כי נטו להיגרר במזג אוויר סוער. הדבר היה לחיסרון, שכן אוניית מגדלור חייבת להישאר על עומדה גם בסערות עזות ביותר, אשר כלי שיט אחרים יכולים להימנע מהן.

מאז ראשית המאה ה-19 מצוידות אוניות המגדלור בעוגני פטריה (mushroom anchors), שמשקלם הממוצע 3-4 טונות. עוגן זה הומצא על ידי המהנדס הסקוטי רוברט סטיבנסון. אוניית המגדלור הראשונה שהשתמשה בעוגן מן הסוג החדש במשקל 1.5 טונות הייתה "פארוס" (Pharos, על שם המגדלור באלכסנדריה), אוניית דיג לשעבר בעלת תפוסה של 82 טונות, שהחלה את שירותה כאוניית מגדלור ב-15 בספטמבר 1807 ליד בל רוק בסקוטלנד. יעילות עוגנים אלה השתפרה מאוד בשנות העשרים של המאה ה-19, אז החלו משתמשים בשרשרות מיצקת ברזל (כלל האצבע היה 6 רגל של שרשרת לכל 1 רגל עומק של מים).

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **אנית מגדלור** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **אוניית מגדלור** |

* אוניית מגדלור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007529351105171
* GND: 4203501-6
* KulturNav: 2a8dc5a6-23b5-4207-af7a-8b7966e636c1
* LCCN: sh85076908

 |
**יולי סולומונוביץ' גוסמן** (נולד ב-8 באוגוסט 1943, באקו) הוא במאי קולנוע ותיאטרון יהודי סובייטי, רוסי-אזרי. הוא המייסד ומנכ"ל פרס ניקה היוקרתי.

ביוגרפיה וקריירה
----------------

יולי גוסמן נולד בבאקו, אזרבייג'ן לרופא הצבאי סולומון גוסמן והפרופסור לולה בארסוק, לימים מתורגמנית ופרופסור באוניברסיטת אזרבייג'ן לשפות. אחיו מיכאיל הוא סגן נשיא סוכנות הטלגרף הרוסית.

בשנת 1966 סיים יולי גוסמן את האוניברסיטה לרפואה של אזרבייג'ן, בוגר הפקולטה לטיפולים, ובשנת 1970 סיים תואר שני בפסיכולוגיה ופסיכיאטריה. הוא כתב עבודת מחקר כדי להגן על עבודת גמר בתואר רפואי אחר, אך בחר שלא לעשות כן לאחר שהתקבל לקורסי הבימוי הגבוה לקולנוע בגוסקינו. עם סיום לימודיו בשנת 1976 עבד ב"אזרבייג'נפילם", שם יצר וביים מופעי במה והיה במאי תוכנית החדשות הסאטירית "מוזלאן". בשנות השבעים והשמונים עבד כמנהל ובמאי התיאטרון הממלכתי של אזרבייג'ן לקומדיה מוזיקלית ותיאטרון הזמר. הוא ביים שבעה סרטים, כולל מחוץ לברית המועצות (בארצות הברית, יפן וסין).

בשנים 1965–1972 היה ראש נבחרת הק.ו.ן של באקו. הוא הציג את התרגול האחיד לכל צוותי ק.ו.ן והפך לאחד האישים המזוהים יותר מכל עם המשחק והשתתף במרבית הרכבי השיפוט של המשחק מאז.

בשנת 1993 הוא נבחר לציר הדומה הממלכתית של הדומה הראשונה (1993–1995). בשנים 1988–2002 שימש גוסמן כיו"ר מרכז הקולנוע (Dom Kino) במוסקבה. בשנים 1996–2000 אירח את התוכנית "הנושא" ותוכנית האירוח השבועית "ערב עם יולי גוסמן" בערוץ הראשון. בשנת 1996 ייסד והיה לאחד המנכ"לים של הקונגרס היהודי-רוסי. בשנת 2004 הוענק לו מסדר הידידות.

חיים אישיים
-----------

הוא נשוי לולידה גוסמן, מורה לצרפתית ומרצה במחלקה לשפות סלאביות באוניברסיטת ג'ורג'טאון. יש להם בת בשם לולה ונכד בשם מקסימיליאן.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יולי גוסמן** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של יולי גוסמן

* יולי גוסמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

* יולי גוסמן, באתר AllMovie (באנגלית)

* יולי גוסמן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LCCN: no2008140299
* VIAF: 26888583
* WorldCat: lccn-no2008140299

 |
אונייה מדרגה שלישית מצטרפת אל חברותיה לשייטת ליד מצודת אליזבת, ג'רזי. ציור מאת פיטר מונמי (1681-1749).
**אונייה מדרגה שלישית** (באנגלית: **Third-rate**) היה הכינוי בו השתמשו בצי המלכותי הבריטי כדי לאפיין אוניית קו בעלת שני סיפוני תותחים, שנשאה (מאז 1720) בין 64 ל-80 תותחים ימיים. ניסיון השנים לימד את הבריטים, כי אוניות מדרגה שלישית משלבות תכונות שיט (מהירות, קלות תפעול), עוצמת אש ועלות כספית בצורה טובה יותר מאוניות שאר הדרגות. על כן, אף על פי שאוניות מדרגות ראשונה ושנייה היו גדולות ובעלות עוצמת אש גדולה יותר, אלו מן הדרגה השלישית היו הנפוצות ביותר.

הדירוג
------

 ערך מורחב – **שיטת דירוג האוניות בצי המלכותי הבריטי**  

כאשר הונהגה לראשונה שיטת דירוג אוניות המלחמה ב-1620, אופיינה אונייה מדרגה שלישית כמי שצוותה מונה 200 איש לפחות, אך לא יותר מ-300; קודם לכן נקראו אוניות מסוג זה בשם "אוניות בינוניות" (middling ships). ב-1660 הוחלף הקריטריון ממספר אנשי הצוות למספר התותחים המונחים על עגלות, ואוניות מדרגה שלישית הוגדרו כמי שנושאות בין 48 ל-60 תותחים. במפנה המאות הגדילו את המספר, ואונייה מדרגה שלישית נחשבה לזו הנושאת יותר מ-60 תותחים, אונייה מדרגה שנייה בין 90 ל-98, אונייה מדרגה ראשונה – 100 תותחים ומעלה, ואונייה מדרגה רביעית בין 48 ל-60. עד המחצית השנייה של המאה ה-18 מנה צוותן בין 500 ל-720 איש.

אוניות מדרגה שלישית היו הרבות ביותר בצי, משום שבקטגוריה זו נכללה אוניית 74 התותחים (Seventy-four), זו שהפכה עם הזמן לאונייה המלחמה הנפוצה ביותר הן בצי המלכותי הן בציי מדינות אחרות. השטת האונייה הייתה קלה הרבה יותר בהשוואה לאונייה מדרגה ראשונה או שנייה, ובעוצמת האש שעמדה לרשותה יכלה להשמיד כל אוניית אויב בקרב אחת-מול-אחת להוציא אונייה תלת-סיפונית. הפעלתה של אונייה מדרגה שלישית הייתה גם זולה יותר.

שיטת דירוג זו הייתה נהוגה בצי המלכותי בלבד, אך עדיין ניתן להיתקל בסופרים בריטיים ואחרים, המשתמשים במונח "אונייה מדרגה שלישית" כשהם מתייחסים לאוניית-74 צרפתית (אף על פי שלצי הצרפתי הייתה שיטת סיווג משלו, בעלת חמש דרגות או rangs). עד סוף המאה ה-18 אופיינו אוניות קו בדרך כלל על פי מספר תותחיהן, כשלפעמים משמש המספר עצמו כשם הסוג, כמו בביטוי "שייטת של שלוש אוניות-74" ("a squadron of three 74s"). שיטת הדירוג שונתה ב-1817, והוסיפה להתקיים עד סוף עידן המפרשים.

לקריאה נוספת
------------

* Rodger, N.A.M. *The Command of the Ocean, a Naval History of Britain 1649-1815.* London, 2004.
* Bennett, G. *The Battle of Trafalgar*. Barnsley, 2004.
* Winfield, Rif. *British Warships in the Age of Sail: 1603-1714.* Barnsley, 2009.
* Winfield, Rif. *British Warships in the Age of Sail: 1714-1792.* Barnsley, 2007.
* Winfield, Rif. *British Warships in the Age of Sail: 1793-1817.* 2nd edition. Barnsley, 2008.
לבנת פייקריט שנורתה על ידי קליע בקוטר 7.62 מ"מ. הקליע ניתז מהלבנה ולא חדר אותה. רק לאחר ירי של 7 קליעים נוספים הקליעים חדרו את הלבנה.
**פייקריט** (באנגלית: **Pykrete**) הוא חומר אשר 14% ממשקלו נסורת עץ ו-86% ממשקלו מים, מעורבבים ומוקפאים.

הפייקריט הומצא בשנת 1942 על ידי ממציא אנגלי, ג'פרי פייק (Geoffrey Pyke).

לחומר זה כוח עצום ויכולת לעמוד בלחץ גבוה של עד 21 מגה-פסקל (21 מיליון קילוגרם כוח למטר מרובע). כך למשל אינץ' אחד מחומר זה יכול להחזיק מכונית ממוצעת עליו.

דרך נוספת להכנת פייקריט היא באמצעות שבבי עץ במקום נסורת, בדרך כלל בתערובת של 50%-50% עם מים.

כיום אין לפייקריט שימושים רבים. הוא הומצא במלחמת העולם השנייה והיה אמור לשמש בפרויקט חבקוק, בבניית נושאת מטוסים ענקית וקלה שתוכל לשאת עליה עד 600 מטוסים. לבסוף הפרויקט לא יצא אל הפועל בשל עלותו הגבוהה, שנאמדה בכ-70 מיליון דולר של אותם ימים ובגלל שנושאת המטוסים הומצאה מלכתחילה בשל מחסור בפלדה, אולם בפועל היה צורך להשתמש ביותר פלדה כדי לבנות את מקררי הספינה העצומים מאשר הפלדה בנושאת מטוסים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פייקריט** בוויקישיתוף
**עיטור הניצחון** (ברוסית: Орден "Победa") היה העיטור הצבאי הגבוה ביותר בברית המועצות. העיטור היה נדיר ביותר, וניתן לאנשי הפיקוד העליון של הצבא האדום על "פעולה מוצלחת במסגרת חזית אחת או יותר שהביאה לשינוי משמעותי של המצב לטובתו של הצבא האדום". העיטור נוסד בשנת 1943.

העיטור הוענק לראשונה ב-10 באפריל 1944 לגיאורגי קונסטנטינוביץ' ז'וקוב, אלכסנדר ואסילבסקי ויוסיף סטלין על חלקם בשחרור אוקראינה המזרחית. שלושתם קיבלו את העיטור פעם נוספת בשנת 1945 - והם היחידים שקיבלו עיטור זה יותר מפעם אחת.

כל העיטורים מסוג זה ניתנו במהלך מלחמת העולם השנייה, למעט זה של ברז'נייב שהוענק ב-1978 (העיטור נשלל ממנו מספר שנים לאחר מותו, ב-1989). בסך הכול ניתן העיטור 20 פעם ל־17 איש (כולל ברז'נייב).

מתוך 17 מקבלי העיטור 5 לא נמנו עם אנשי הצבא האדום:  

הגנרל האמריקאי אייזנהאואר, מרשל יוגוסלביה טיטו, הפילדמרשל הבריטי מונטגומרי, מרשל פולין מיכל רולה-ז'ימיירסקי ומלך רומניה מיכאי הראשון.

העיטור עצמו הוא כוכב מחומש מפלטינה, המעוטר ב-150 יהלומים במשקל כולל של 16 קרט ובאבני אודם. במרכזו דמות הקרמלין, המאוזוליאום של לנין ומגדל ספסקאיה בזהב, מוקפים בשיבולים זהובות כשמעליהן הכיתוב CCCP (ברית המועצות) ובתחתית Победа (ניצחון).

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עיטור הניצחון** בוויקישיתוף
**דיינוכירוסיים** (שם מדעי: **Deinocheiridae**; מיוונית עתיקה: "ידיים נוראיות") היא משפחה של דינוזאורים תרופודים מהקבוצה דמויי-אורניתומימיים, שחיו במהלך הקרטיקון לפני 115 עד 69 מיליון שנה לפני זמננו. המאובנים שלהם התגלו במזרח אסיה ובאמריקה הצפונית.

מאפיינים
--------

הדיינוכירוסיים ידועים במבנה הזרועות הארוכות, בעלות 3 האצבעות המכוסות בטפרים מאיימים, מהם קיבלו את שמם ב-1970. במקור סברו שהם מחוברות לגוף של טורפי ענק דומים לקרנוזאורים. בהמשך לעומת זאת התברר שמבנה הגוף לא דומה לזה של טורפי הענק ונראה שמינים אלה היו צמחוניים או לפחות אוכלי כל. הזרועות הענקיות כנראה נועדו להגן על בעליהם בדומה לזורעות התריזינוזאוריים. בעבר סברו ששתי המשפחות קרובות מאוד, אך בהמשך חקרו את מבנה הגולגולת והסיקו שהדיינוכירוסיים שייכים לקבוצה קדומה יותר, בעלות פחות זיקה לדרומאוזאוריים ולעופות (קבוצת המנירפטורים), והם התפתחו בנפרד ברחבי אסיה, בעיקר במדבר גובי. השימוש בזרועות הענק נועד להגנה, כאשר האזור בו חיו היה מלא בטורפים מאיימים כמו הטרבוזאורוס. המשפחה הקרובה אליהם ביותר היא משפחת האורניתומימיים דמויי היענים.

סוגים
-----

* *Beishanlong*
* הרפימימוס (*Harpymimus*)? - ייתכן ששייך למשפחה עצמאית
* *Garudimimus*
* *Paraxenisaurus*
* דיינוכירוס (*Deinocheirus*)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דיינוכירוסיים** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GBIF
 |

שחזור של Garudimimus
**עיטור ההצטיינות של צבא העם הלאומי** (גרמנית: **Verdienstmedaille der Nationalen Volksarmee**) היה עיטור שהוענק על ידי הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.

העיטור נוצר ב-1 ביוני 1956 בשלוש דרגות - ברונזה, כסף וזהב. העיטור הוענק בשל הצטיינות יוצאת דופן ומוכנות אישית בתמיכת והגדלת מוכנת הקרב של צבא העם הלאומי.

העיטור הוענק בשם שר ההגנה ביום צבא העם הלאומי, ביום הרפובליקה או מיד אחרי אישור הזכאות לעיטור.

קריטריונים להענקה
-----------------

* העיטור הוענק לכל חברי הזרועות של צבא העם הלאומי ולחברי השטאזי (כולל מודיעים).
* עובדים בשירות הציבורי.
* אזרחים שעובדים בצבא העם הלאומי.

לפי התקנות כל שלוש הדרגות של העיטור יכלו להינתן לכל חייל בלי התחשבות בדרגתו. אבל בפועל העיטור בדרגת הזהב היה לקצונה הבכירה, בעוד ששאר הדרגות של העיטור היו מוענקות בדרך כלל לנגדים ולקצונה הזוטרה.

חייל שהוענק לו אות החייל המצטיין במשך שבע שנים רצופות היה זכאי לעיטור בדרגת הברונזה, במשך תשע שנים רצופות הוא היה זכאי לדרגת הכסף ובמשך שתים עשרה שנים רצופות הוא היה זכאי לדרגת הזהב.

עיצוב
-----

העיטור עוצב על ידי האמן הברלינאי פאול גאנש, צורת העיטור היא עגולה והוא צבועה מברונזה (לדרגת הברונזה), כסוף (לדרגת הכסף) או מצופה זהב (לדרגת הזהב). 

על החזית של העיטור יש מלח, איש אוויר וחייל רגלים המייצגים את שלושת ענפי הצבא ומתחתהם כתוב DDR (ראשי התבות בגרמנית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית) משני צידי הכיתוב יש עלי אלון (סמל גרמני מסורתי) עם בלוטים. המילים "FÜR HERVORRAGENDE VERDIENSTE" (בשביל הצטיינות יוצאת מן הכלל) חרותים על הצד העליון של העיטור ועל הצד התחתון חרותים המילים "NATIONALE VOLKSARMEE" (צבא העם הלאומי).

בצד האחורי של העיטור יש את סמלה של גרמניה המזרחית מוקף בכיתוב "FÜR DEN SCHUTZ DER ARBEITER- UND-BAUERN- MACHT" (למען הגנת כוחם של הפועלים והחקלאים) עם שני ענפי דפנה.

העיטור תלוי על סרט, בדרגת הברונזה הסרט הוא אדום עם פסים שחורים וצהובים בשלוי הסרט, בדרגת הכסף הסרט הוא אדום עם פס לבן באמצע ופסים שחורים וצהובים בשולי הסרט, בדרגת הזהב הסרט הוא אדום עם פס צהוב באמצע ופסים שחורים וצהובים בשלוי הסרט, על הצד האחורי של סרט מוצמדת סיכה המשמשת לענידת העיטור.

זוכים מפורסמים
--------------

* ולדימיר פוטין קיבל את העיטור בדרגת ברונזה בשנת 1988 מידי ראש השטאזי אריך מילקה כהוקרה על שירותו כסוכן ק.ג.ב. בגרמניה המזרחית.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עיטור ההצטיינות של צבא העם הלאומי** בוויקישיתוף
במתמטיקה, ובמיוחד בתורת הפוטנציאל, **עקרון דיריכלה** הוא ההנחה שהפונקציה שמביאה למינימום פונקציונל אנרגיה מסוים היא פתרון למשוואת פואסון.

ניסוח פורמלי
------------

**עקרון דיריכלה** קובע, שאם הפונקציה {\displaystyle u(x)} היא פתרון למשוואת פואסון:

{\displaystyle \nabla ^{2}u+f=0}

על תחום \Omega  של {\mathbb {R}}^{n} יחד עם תנאי שפה:

{\displaystyle u=g{\text{ on }}\partial \Omega ,}

אז u ניתנת לקביעה כפונקציה שמביאה למינימום את אנרגיית דיריכלה:

{\displaystyle E[v(x)]=\int \_{\Omega }\left({\frac {1}{2}}|\nabla v|^{2}-vf\right)\,\mathrm {d} x}

בין כל הפונקציות הגזירות פעמיים v כך ש-{\displaystyle v=g} על {\displaystyle \partial \Omega } (בהינתן שקיימת לפחות פונקציה אחת שהופכת את אינטגרל דיריכלה לסופי). כיוון שהעיקרון מאפשר לקבוע את הפונקציה *u* בכל התחום \Omega , אז גם הפונקציה f ניתנת לקביעה, בהתאם למשוואת פואסון. עיקרון זה קרוי על שם המתמטיקאי הגרמני יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה.

שימושים
-------

בהשאלה לאלקטרוסטטיקה ניתן לפרש את העיקרון כעובדה שבין כל התפלגויות המטען {\displaystyle \rho (x,y,z)={\frac {f(x,y,z)}{4\pi }}} בתחום \Omega  אשר צמצום הפוטנציאל החשמלי *u* שהן יוצרות לשפת התחום הוא פונקציה נתונה, אז ההתפלגות היחידה שמניבה פוטנציאל כזה על השפה היא זו שמביאה למינימום את האנרגיה המושקעת כדי להרכיב את ההתפלגות הזאת. האיבר השמאלי בביטוי עליו עורכים אינטגרציה,{\displaystyle {\frac {1}{2}}|\nabla v|^{2}}, מייצג את ריבוע השדה החשמלי בנקודה, או את האנרגיה האלקטרוסטטית האצורה בנקודה, ואילו האיבר הימני, {\displaystyle -vf}, מייצג את מכפלת צפיפות המטען המקומית בפוטנציאל המקומי. אינטגרציה על ההפרש ביניהם מייצגת במדויק את האנרגיה הדרושה כדי להרכיב את התפלגות המטען הזאת. במובן זה, עקרון דיריכלה הוא סוג של עקרון וריאציוני על שיווי משקל המתקבל במצב של מינימום אנרגיה. כמו במקרים אחרים בפיזיקה, לעיתים התרת בעיות באמצעות מושג האנרגיה מפשטת אותן באופן ניכר, זאת לעומת שימוש בגישה ישירה יותר של חישוב כוחות.

למשל, כאשר עוסקים בבעיה של התפלגות המטענים על קליפה מוליכה טעונה, אז הפוטנציאל *u* על הקליפה קבוע על ערך *U* (זהו תנאי המוליכות), ואנרגיית דיריכלה מקבלת את הצורה:
{\displaystyle E[v(x)]=\int \_{\Omega }{\frac {1}{2}}|\nabla v|^{2}\,\mathrm {d} x-QU} (כאשר *Q* הוא המטען הכולל על הקליפה). כיוון ש-*{\displaystyle QU}* הוא איבר קבוע, הוא אינו משפיע על תהליך מציאת ההתפלגות. בתצורות מוליך פשוטות כמו קליפה כדורית אין צורך בעקרון (התפלגות המטען אחידה), אולם כבר בתצורות מעט מורכבות יותר, כמו קליפה אליפסואידית, מקבלים שהתפלגות המטען לא יכולה להיות אחידה שכן כך הפוטנציאל החשמלי על הקליפה אינו אחיד.

היסטוריה
--------

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.

קישורים חיצוניים
----------------

* עקרון דיריכלה, באתר MathWorld (באנגלית)
**עיט נחשים פיליפיני** (שם מדעי: *Spilornis holospilus*) הוא מין של עוף דורס ממשפחת הנציים השייך לסוג עיט נחשים אסייתי והוא קרובו הרחוק של החיוויאי. הוא מצוי רק בפיליפינים.

מאפיינים
--------

אורכו של עיט הנחשים 47–53 ס"מ, מוטת כנפיו 105–120 ס"מ ומשקלו 600–670 גרם בזכרים ו־690–1,600 גרם בנקבות. העיט חום עם כנפיים כהות, זנבו ארוך וראשו מצויץ בעל פנים ערומות צהובות ומקור מעוקל גדול. עיניו צהובות והטפריו חדים. החזה ורוד והראש אפור. במראהו הוא מזכיר את המין עיט נחשים מצויץ (Spilornis cheela) המצוי באותו אזור.

העיט מעופף מעל יערות גשם, ביצות פתוחות והרים מיוערים ברחבי הפיליפינים. הוא צייד יומי המחפש בעיקר נחשים ולטאות וכן דו־חיים. הוא יאכל גם מכרסמים ועופות אם ייתקל בהם, אך הוא מעופף איטי יחסית.

תת-מינים
--------

* *Spilornis holospilus holospilus*
* *Spilornis holospilus panayensis*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עיט נחשים פיליפיני** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* EOL
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  עיט נחשים פיליפיני באתר הרשימה האדומה של IUCN
**באייר ג'יינטס לברקוזן** (בגרמנית: **Bayer Giants Leverkusen**) הוא מועדון כדורסל מקצועי, חלק ממועדון הספורט באייר לברקוזן מלברקוזן, גרמניה, המשחק ב-ProA, הליגה הגרמנית השנייה. המועדון זכה ב-14 אליפויות גרמניה, ומחזיק בשיא הזכיות בליגה.

היסטוריה
--------

נוסד בשם **TuS** **באייר 04** **לברקוזן** ב-1961, המועדון עלה לליגה הראשונה ב-1968. המועדון זכה ב-5 אליפויות לאומיות וב-4 גביעים גרמניים בתור TuS 04 לברקוזן לפני ששינה את שמו והמשיך את הדומיננטיות שלו בתור **TSV באייר 04 לברקוזן**. עד היום, המועדון זכה ביותר תארים לאומיים מכל קבוצת כדורסל גרמנית אחרת.

בעונת 1996/97 שיחק בקבוצה השחקן הישראלי גלעד כץ.

לזלזול של כל תומכיה, ב-2008 החליטה חברת באייר לבצע קיצוצים דרמטיים בחסות שלה לקבוצה ופשוט להתמקד בפעילות הכדורגל שלה ובאתלטיקה החובבת. מהלך זה אילץ את קבוצת הכדורסל של המועדון לוותר על רישיון הכדורסל שלה בבונדסליגה לג'איינטס דיסלדורף החדשה ולעבור ל-ProB, הליגה השלישית, כדי להיבנות מחדש.

אלפי תומכי המועדון התאספו ברחובות לברקוזן כדי למחות על המהלך של החברה.

בשנת 2013, המועדון עלה לליגת ProA.

תארים
-----

* **אליפויות גרמניה**

**זכיות (14):** 1970, 1971, 1972, 1976, 1979, 1985, 1986, 1990, 1991, 1992, 1993, 1994, 1995, 1996
* **גביע גרמניה**:

**זוכים (10):** 1970, 1971, 1974, 1976, 1986, 1987, 1990, 1991, 1993, 1995
* **ProB**

**זכייה (1)**: 2013

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **באייר ג'יינטס לברקוזן** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של באייר ג'יינטס לברקוזן

הערות שוליים
------------

1. ↑  גלעד כץ מונה למאמן רמת השרון: שמח להצטרף, באתר ONE‏, 2 במאי 2018
2. ↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2014-12-30. נבדק ב-2010-03-31. `{{cite web}}`:  (עזרה)
**עיטור המופת של משטרת ישראל** הוא העיטור השלישי בחשיבותו מבין העיטורים הניתנים לשוטרי משטרת ישראל. העיטור מוענק על ידי המפכ"ל (לשוטרים) והוא ניתן על "מעשה שנעשה באומץ לב והוא ראוי לשמש מופת".

היסטוריה
--------

בשנת 1972 חוקק חוק העיטורים במשטרת ישראל ובשירות בתי הסוהר, תשל"ב–1972 ובמסגרתו יוסד עיטור המופת בארגונים אלו. העיטור הוענק לראשונה בשנת 1975 לכמה עשרות שוטרים ואנשי משמר הגבול. בשירות בתי הסוהר הוענק העיטור לראשונה בשנת 2005. בין מקבלי עיטור המופת של השב"ס נמנים 37 הסוהרים שנספו באסון הכרמל.

כמה מקבלי עיטור המופת ידועים הם: ניצב יעקב גנות, מדחת יוסף ורנ"ג פסקל אברהמי מהימ"מ. למספר שוטרים הוענק יותר מעיטור מופת אחד.

בפברואר 2019 הוענק האות (בגרסתו האזרחית) לשני אברכים תושבי ברוקלין על שהצילו את רס"ם נעמאן פארס ממחבל שהתנפל עליו בעיר העתיקה בירושלים.

עיצוב העיטור וענידתו
--------------------

את העיטור עיצב נתן קרפ. מדליית העיטור היא עיגול בקוטר כ-4 סנטימטרים עליו יש צורה של מנורת שבעה קנים. במרכזה של המנורה ענף עץ זית ובתחתיתה כוכב עליו סמל המשטרה. העיטור מחובר לסרט כחול ברוחב 4 סנטימטרים ובו שני פסים לבנים דקים. העיטור עשוי כסף ומשקלו כ-25 גרם.

את העיטור מנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות.

אות העיטור הוא כחול ובו שני פסים לבנים דקים. כאשר אדם זכאי ליותר מעיטור מופת אחד הוא עונד תג בצורת הפארה על אות העיטור ודין תג זה כעיטור נוסף. על אף נוהל זה, מרבית השוטרים שקיבלו יותר מעיטור מופת אחד עונדים יותר מאות עיטור אחד. אות העיטור על הצד השמאלי של החזה והעיטור עצמו, כאשר הוא נענד, הוא נענד בצד ימין.

ראו גם
------

* עיטור המופת (צה"ל)

קישורים חיצוניים
----------------

* רשימת מקבלי העיטור במשטרה באתר הגבורה
* רשימת מקבלי עיטור הגבורה בשב"ס באתר הגבורה

| אותות ועיטורים ישראליים |
| --- |
| עיטורי צה"ל | עיטור הגבורה • עיטור העוז • עיטור המופת • ציון לשבח • אות הערכה מטעם הרמטכ"ל • אות מצטיין הרמטכ"ל • אות מצטיין הנשיא • מצטיין שר הביטחון |
| עיטורי המשטרה, השב"ס וכבאות והצלה | עיטור הגבורה • עיטור האומץ • עיטור המופת • עיטור השירות • עיטור ההתנדבות |
| אותות מערכה | מלחמת הקוממיות • מלחמת סיני • מלחמת ששת הימים • מלחמת ההתשה • מלחמת יום הכיפורים • מערכת שלום הגליל • המערכה ברצועת הביטחון • מלחמת לבנון השנייה • מערכת צוק איתן |
| אותות שירות | אות השומר • אות ניל"י • אות ההגנה • אות האצ"ל • אות הלח"י • עיטור אסורי שלטון המנדט עיטור לוחמי המדינה • אות ההתנדבות • אות הלוחם בנאצים • אות המשמר |
| אחר | אות השירות המבצעי • פרס ביטחון ישראל • אות הוקרה מטעם האלוף • אות השירות בישראל • אות המעפיל • נס הקוממיות • אות קטמון (בוטל) |
| ראו גם | סיכות צה"ל • ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים |
**רופי המפרץ הפרסי** (בערבית: **روبيه** or **روبيه خليجيه**) היה מטבע רופי הודי עם סימני הכר בשטרות שהיה למעשה הילך חוקי במדינות המפרץ הפרסי משנת 1959 עד שנת 1970 לפני שהללו הנפיקו מטבעות משלהן.

כאשר שלטה האימפריה הבריטית בהודו ובמדינות המפרץ השלטון הבריטי הוציא למחזור את הרופי ההודי כמטבע עובר לסוחר במדינות המפרץ אשר בשליטתו, כגון עומאן, בחריין, כווית ואיחוד האמירויות.

כאשר זכתה הודו בעצמאותה, עדיין השתמשו ברופי ההודי כהילך חוקי במדינות המפרץ.
באותו עת הבסיס המוניטארי עמד על עתודת גוש הלירה שטרלינג בשער חליפין של 13 ושליש הרופי ללירה שטרלינג וכן לתקן הזהב וכמו כן התקנות בהודו באותן שנים אסרו על הוצאת זהב והכנסת זהב למדינה ללא פיקוח וכן על החזקה ומסחר בזהב או במטבע חוץ במזומן בשטחי הודו עצמה.
אך באותן מדינות המפרץ שבה הרופי ההודי שימש הילך חוקי היה היתר לסחור במטבע קשה אחר או בזהב
ולכן סוחרים ומבריחים מהודו נהגו להגיע למדינות המפרץ ולקנות זהב ולחזור להודו ולסחור בזהב 
ובשנת 1959 הוערך כי שווי הזהב שהוחזק על ידי המגזר הפרטי הוערך ב-1.75 מיליארד דולר ארצות הברית
ומטבע הרופי ההודי החל מאבד מערכו, היות שמיליוני הרופי ששימשו לרכישת זהב או מטבע קשה אחר החל לחזור להודו במסחר הבנלאומי והבנק המרכזי של הודו נאלץ לגבות את הרכישות שנעשו במדינות המפרץ.

כדי לעצור תופעה זו החליט הבנק המרכזי של הודו לפקח על שטרות הרופי ששימשו הילך חוקי החליט הבנק להוציא למחזור "שטרות מיוחדים" שהיו דומים לשטרות שהיו הילך חוקי בהודו עצמה אך שונים בצבעם

שטרות
-----

עשר רופיות של המפרץ הפרסי במצב VERY FINE בהולדר של חברת דירוג השטרות PCGS
השטרות נשאו את שם "הבנק המרכזי של הודו" והיה הבדל בין השטרות שהיו במחזור במדינות המפרץ לבין השטרות בהודו. צבעם של השטרות שהיו בשימוש במפרץ הפרסי היו שונים, ואות הפרפיקס של המספר הסידורי על השטרות צוין באות Z.

שטר של רופי אחד הונפק על ידי "ממשלת הודו" וצבעו היה אדום.

שטר של 5 רופי צבעו היה כתום.

שטר של 10 רופי צבעו היה אדום.

ושטר של 100 רופי וצבעו היה ירוק.

השטרות הונפקו על ידי "הבנק המרכזי של הודו" וצוין כי ניתנים לפדיון בבנק המרכזי בבומביי בלבד ולא היו יכולים להיות הילך חוקי בהודו עצמה אלא לצורך פדיון רשמי.
לאחר שמדינות המפרץ קיבלו את עצמאותן החלו להנפיק מטבעות משלהן. כווית ויתרה על הרופי ראשונה כאשר הנפיקה את הדינר הכוויתי בשנת 1961. בעקבותיה הנפיקה בחריין את הדינר הבחרייני בשנת 1965. כאשר הנפיקה עומאן את הריאל העומאני בשנת 1970 יצא רופי המפרץ הפרסי סופית מן המחזור.

קישורים חיצוניים
----------------

* מאמר על הרופי של המפרץ
**עיט שחור** (**Чёрный Орёл**) הוא כינויו הנפוץ של טנק מערכה רוסי שהיה בהליכי פיתוח ותכנון מאז שנות ה-90 של המאה ה-20. אב טיפוס ראשון נוצר ב-1997 אך לא יצא לייצור סדרתי עקב משבר הרובל שהושפע מהמשבר הפיננסי באסיה. הטנק שפותח התבסס רבות על פיתוח הטנק T-95 ועל טנק T-90. 

הפרויקט כונה בפי צבא רוסיה "אובייקט 640". הטנק פותח על ידי לשכת העיצוב והפיתוח של אומסק. כיום פרויקט הטנק מוקפא בשל פשיטת הרגל של החברה המפתחת, חברת טרנסמאש "אומסק". הפרויקט ותוכניותיו נרכשו על ידי אוראלוואגונזאבוד, יצרנית הטנקים הממלכתית של רוסיה, שקיוותה לאגד את הפרויקט עם פרויקט טנק T-95, אך ממשלת רוסיה סירבה לממן את הפרויקט והכריזה על פיתוח טנק חדיש שיתבסס על טנק ה-T-95 והעיט השחור, אך יהווה דגם חדש משל עצמו ולא מודרניזציה של דגמים שיוצרו בעבר. דגם זה, הוא הT-14 ארמטה.

פיתוח
-----

שרטוט מבנה הטנק
פיתוח הטנק החל כבר במהלך שנות ה-80, כאשר משרד העיצוב של מפעל קירוב בלנינגרד עבד על עיצוב חדש שהתבסס על שלדת טנק T-80U. מאוחר יותר, כאשר משרד העיצוב נסגר, העבודה על הטנק הועברה לידי חברת טרנסמאש אומסק.

דגם ראשון של העיט השחור הודגם והוצג לראשונה באומסק, בספטמבר 1997. הטנק נראה כהעתק לטנק T-80U, רק שבראשו הצריח היה גדול יותר והוסתר על ידי בד הסוואה. דיווחים שונים טענו כי צריח הטנק תוכנן באופן שגוי ולכן לא הוצג.

אבטיפוס מוקדם הוצג במיצג נשק בסיביר, ביוני 1999. טנק זה היה גוף מוארך עם שבעה זוגות גלגלים במקום ששת הזוגות בטנק T-80, כשהצריח עדיין הוסתר ברובו.

שריון הטנק היה עבה מאוד מדגם "קקטוס" והצריח תוכנן בעיצוב בעל סגנון מערבי ומרובע יותר, מאשר כפי שהיה נהוג בטנקים הסובייטיים, בעלי הצריח המעוגל. הטנק שילב שריון בעל מתכת מרוכבת בדומה לשריון בטנק הM1 אברהמס האמריקני.

ביטול הפרויקט
-------------

פרויקט 640 - העיט השחור בוטל רשמית בשנת 2001. הסיבות העיקריות שהובילו להפסקת פיתוח העיט השחור היו אילוצים תקציביים, שאלות לגבי אמינות והכי חשוב הביצועים הגרועים של טנק ה-T-80 במחצית השנייה של מלחמת צ'צ'ניה השנייה, שעליו התבסס הדגם. ה-T-80 הציג ביצועים כה עלובים עד כי סגן ראש מינהלת השריון של רוסיה, א. גלקין, שכנע את שר ההגנה לאחר המלחמה בצ'צ'ניה, כי יש לשים דגש על פיתוח טנק ללא מנוע בעל טורבינת גז. לכן הוחלט על ביטול הפרויקט, חרף ניסיונם של היצרנים, טרנסמאש אומסק, לערער על ההחלטה. עד מהרה הכריזה החברה על פשיטת רגל בשנת 2002. 

ביולי 2008, הצבא הרוסי תכנן לאמץ את הטנק החדש של אוראלוואגונזאבוד, ה-T-95, אך גם הפיתוח של טנק ה-T-95 בוטל, במאי 2010.

ב-2010 כשהוצגו תמונות של הטנק, נציגי הצבא הרוסי מיהרו להכחיש את קיום הפרויקט; כך למשל, אל"ם ולדימיר ווייטוב, מנהל אגף המחקר במינהל הראשי של כוחות השריון, הכחיש את קיומו של הטנק בריאיון לרדיו "הד מוסקבה" בספטמבר 2009. הוא טען כי "לא היה שום פרויקט כזה... ואלה תמונות בנות 20 שנה המראות תמונות מבוימות של טנק עתידני שנותר רק פרי דמיונו של מישהו".

לדברי נציגי משרד ההגנה, בטווח הרחוק, לא נראה כי טנק "אובייקט 640" יגיע לשלב מבצעי. עם זאת, הפתרונות שפותחו עבור דגם זה ישמשו בעת ייצור גרסאות מתקדמות של ה-T-90. בתקשורת הרוסית הופיעו שוב ושוב דיווחים על התקדמות המיזם. ב-28 באפריל 2011, הסגן הראשון לשעבר של מינהלת השריון במשרד ההגנה, האלוף יורי קובאלנקו, טען כי הישגי "עיט שחור" ישמשו לפיתוח טנק המערכה "ארמטה"

ראו גם
------

* ארמטה
* T-95

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עיט שחור** בוויקישיתוף
* עיט שחור בתצוגת נשק בסיביר (מתוך יוטיוב)
ג'והי צ'אולה, 2009
**ג'והי צ'אולה מהטה** (באנגלית: **Juhi Chawla Mehta**; נולדה ב־13 בנובמבר 1967) היא שחקנית קולנוע ודוגמנית הודית, זוכת שני פרסי פילמפייר (האוסקר ההודי).

חייה
----

צ'אולה נולדה בעיר אמבלה, בהריאנה שבהודו. היא התפרסמה עוד בגיל 17 כשזכתה בתואר "מיס הודו" (מלכת היופי של הודו) בשנת 1984. אחר כך הגיעה גם לתחרות "מיס יוניברס", שם זכתה בפרס על "התלבושת היפה ביותר".

קריירה
------

סרטה הראשון של צ'אולה היה בסרט "קאימאט סה קאיאמאט טאק" לצדו של אמיר ח'אן. סרט זה היה סיפור "רומיאו ויוליה" הודי מודרני בשנת 1986, אך הפריצה הגדולה שלה הייתה בסרט "אהבה, אהבה, אהבה", שוב לצד אמיר ח'אן. סרט זה היה סרט נעורים מצליח, שבמרכזו עמדו זוג אוהבים צעירים.

כך החלה צ'אולה בקריירת משחק מצליחה עם סרטים כמו "swarg" (גן עדן), "ג'נטלמן", "יס בוס", "הכפיל", "קשר משפחתי" ועוד.

צ'אולה שיחקה בסרטים רבים לצידם של השחקנים אמיר ח'אן ושאהרוח' ח'אן. היא השתתפה בלמעלה משמונים סרטים, ואף הקימה יחד עם שאהרוח' ח'אן חברת הפקה. מלבד זאת, היא זכתה במספר פרסים על משחקה, אחד על תפקיד ראשי ושלושה על דמויות משנה.

חיים אישיים
-----------

צ'אולה נישאה לאיש העסקים ג'יי מהטה ב-1995 ולהם שני ילדים.

אחיה בובי צ'אולה היה מנכ"ל של ארגון "Red Chillies" הוא סבל משבץ מוחי בשנת 2010 לאחר ארוחת ערב. שהה בתרדמת כארבע שנים, ולסבוף הוא נפטר ב-9 במרץ 2014. אחותה סוניה נפטרה ממחלת הסרטן ב-30 באוקטובר 2012.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ג'והי צ'אולה** בוויקישיתוף
* ג'והי צ'אולה, ברשת החברתית פייסבוק
* ג'והי צ'אולה, ברשת החברתית טוויטר
* ג'והי צ'אולה, ברשת החברתית אינסטגרם
* ג'והי צ'אולה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* ג'והי צ'אולה, באתר AllMovie (באנגלית)
* ג'והי צ'אולה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* ג'והי צ'אולה, באתר MusicBrainz (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987010039789405171
* BnF: cb16272905g (data)
* GND: 141507942
* ISNI: 0000 0001 1874 1403
* LCCN: no95035671
* MusicBrainz: 7f60092a-78d1-4577-92f2-b2de4801b7fe
* NLA: 40578870
* NLP: A27750814
* SUDOC: 14050902X
* Trove: 1448083
* VIAF: 26649022
* WorldCat: lccn-no95035671

 |
**רופין סודקובסקי** (ברוסית: **Руфин Судковский**;‏ 19 באפריל 1850 – 16 בפברואר 1885) היה צייר רוסי ובעלה הראשון של המאיירת הפופולרית אלנה סמוקיש-סודקובסקיה.

ביוגרפיה
--------

הוא היה בנו של כומר רוסי אורתודוקסי בחרסון, אז חלק מהאימפריה הרוסית, כיום אוקראינה. במקור, הוא תכנן ללכת בדרכו של אביו, ולמד תחילה בבית הספר הדתי המקומי, אחר כך בסמינר התאולוגי באודסה, אך עד מהרה איבד עניין בנושא. הוא נמשך לציור מאז שהיה ילד, והחל לפקוד את בית הספר לציור באודסה של האגודה המקומית לאמנות. בהשפעת מעמדה של אודסה כנמל מרכזי, התמקדותו פנתה עד מהרה לנושאים ימיים.

ב-1868 עזב את הסמינר ונסע לסנט פטרסבורג, שם התקבל על בסיס זמני באקדמיה הקיסרית לאמנויות. בסופו של דבר הוא הפך לסטודנט מן המניין, נשאר שם שלוש שנים וקיבל כמה מדליות. הוא חזר לאוצ'קיב ב-1871 והחל בציור סדרת סקיצות של קו החוף של הים השחור. רוב העבודות המוקדמות הללו לא זכו להצלחה כשהן הוצגו בסנט פטרסבורג. הטכניקה והמקוריות שלו השתפרו במהלך ביקור בגרמניה ובצרפת ב-1874. שלוש שנים לאחר מכן, בתערוכה חדשה באקדמיה זכה אותו בתואר "אמן חופשי". בשנת 1879, הוא הועלה לדרגת תואר ראשון.

הוא המשיך להציג בסנט פטרסבורג, לפעמים יחד עם יוליוס פון קלבר. בשנת 1882, ציורו, "סערה ליד אוצ'קיב", זיכה אותו בתואר אקדמאי.

בשנה שלאחר מכן, הוא התחתן והסתבך במחלוקת כאשר ארכיפ קוינג'י (שותפו לדירה לשעבר באקדמיה) האשים אותו בגניבה ספרותית. למרות שהמבקרים והעיתונות קיבלו את הצד שלו, כמה אמנים (קרמסקוי, מקסימוב, וולקוב ורפין) פרסמו מכתב ב"ניו יורק טיימס" ובו נאמר שסודובסקי "העתיק ישירות" מקוינג'י.

שנתיים לאחר מכן, בשיא הקריירה שלו, חלה סודקובסקי בטיפוס במהלך תערוכה בקייב, והוחזר לאוצ'קיב, שם הוא נפטר.

למרות חייו הקצרים, הוא הצליח להשלים מספר רב של בדים, שהוצגו על ידי חבריו בדיעבד, זמן קצר לאחר מותו.

אלמנתו, אלנה (גם היא אמנית), התחתנה עם הצייר ניקולאי סמוקיש ב-1889 והפכה למאיירת פופולרית.

גלריה
-----

* נוףנוף
* קרב ימי בים השחור, 1877קרב ימי בים השחור, 1877
* סירה על החוףסירה על החוף
* סערה ביםסערה בים

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **רופין סודקובסקי** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Rufin Gavrilovich Sudkovsky | 20 Artworks at Auction | MutualArt, www.mutualart.com (באנגלית)
2. ↑  Rufin Gavriilovich Sudkovsky (07.04.1850 - 04.02.1885) - Biography of the artist, best known works and exhibitions, Arthive
3. ↑  ЭСБЕ/Судковский, Руфим Гаврилович — Викитека, ru.wikisource.org (ברוסית)
4. ↑  СУДКОВСКИЙ РУФИН ГАВРИЛОВИЧ Где лучше продать картину? Как выгоднее продать картину Судковского? Цены на картины? стоимость, imperiaikon.ru
5. ↑  Руфин | Сайт Музею Живопису, ‏2018-12-11 (ב־American English)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 119465582
* ISNI: 0000 0000 1268 3591
* RKD: 350857
* ULAN: 500173071
* VIAF: 69739745
* WorldCat: viaf-69739745

 |
אין לבלבל עם אין לבלבל ערך זה עם הערך "עיטור הכבוד (רוסיה)".

**עיטור אות הכבוד** היה עיטור אזרחי של ברית המועצות (בין עיטורי ברית המועצות).

העיטור נוסד ב-25 בנובמבר 1935. על פי הקריטריונים שנקבעו על ידי הממשלה הסובייטית, לעיטור היו זכאים:

* אזרחים וארגונים אשר תרמו לפיתוח התעשייה, החקלאות, הבנייה, התקשורת, שירותי הבריאות והשירות לאזרח.
* אזרחים או ארגונים אשר הצליחו להגדיל את הייצור ובו זמנית להקטין על עלותו.
* אזרחים או ארגונים אשר הצטיינו בייצוא הסוציאליזם לרפובליקות ברית המועצות ולמדינות אחרות ברחבי העולם.
* עבור המצאות וחידושים אשר תרמו לאיכות החיים של האזרחים.
* על הישגים בתחום המדעי.
* עבור אומץ ותושייה בהגנת המדינה או עבור הצלת חיים בזמני שלום.

לעיטור צורת אליפסה, והוא בגובה 46 מ"מ, ורוחב 32.5 מ"מ. על הצד הקדמי של העיטור מופיעים פועל ואיכרה, חברת קולחוז, הנושאים דגלים אדומים עם הכיתוב "פועלי כל העולם התאחדו!". העיטור עשוי מכסף. הוא נענד על סרט בצבע ורוד בהיר עם שני פסים כתומים בצדדים.

עד להתפרקות ברית המועצות הוענקו 1,580,850 עיטורי אות הכבוד. לאחר התפרקות ברית המועצות הענקת העיטור נפסקה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עיטור אות הכבוד** בוויקישיתוף
**רופן הראשון** (נולד בשנת 1025/1035 - נפטר בשנת 1095 בקורמגולו[דרושה הבהרה]) היה הלורד הראשון של ממלכת קיליקיה הארמנית או "לורד ההרים" שלט בממלכה מ-1080 ועד מותו ב-1095.

הוא הכריז על עצמאות קיליקיה מהאימפריה הביזנטית, ובכך ייסד רשמית את הממלכה הארמנית בקיליקיה. השושלת הרופנית שלטה בארמניה עד 1219.

ייסודה של הממלכה הארמנית
------------------------

רופן הראשון הכריז על עצמאות מהאימפריה הביזנטית בשנת 1080.

הוא החל במסעות צבאיים מוצלחים נגד הביזנטים, רופן כבש את מבצר ברדזרפרט (כיום אנדירין, טורקיה), מה שלאחר מכן הפך למעוז של השושלת הרופנית.

בשנת 1086 כבש מלכשאה הראשון את צפון סוריה ואת מזרח אנטוליה, מה שהביא לארמנים שחיו באזור לסבול מהמיסים הכבדים שהטיל עליהם מלכשאה הראשון.

ארמנים רבים ברחו לממלכת קיליקיה או לאימפריה הביזנטית כתוצאה מכיבושם של הסלג'וקים במחצית השנייה של המאה ה-11.

בשנת 1090 קוסטנדין, בנו של רופן (לימים קוסטנדין הראשון, נסיך ארמניה) קיבל שליטה מלאה על צבאו של אביו, באותה שנה גם כבש את מבצר ואקה (כיום פקה, טורקיה).

רופן הראשון נפטר בשנת 1095 בגיל 70 (או 60), ונקבר במנזר קסטלון.

משפחתו
------

שמה של אשתו אינו ידוע, בניו של רופן הראשון:

* קוסטנדין הראשון נסיך ארמניה (1050/1055 - 24 בפברואר 1102/ 23 בפברואר 1103).
* תורוס ממאראש (לפי מקורות היסטוריים אחרים, אחיו קוסטנדין ובנו של רופן, אביה של ארדה מארמניה, אשתו השנייה של בולדווין הראשון, מלך ירושלים).

ראו גם
------

* מלכשאה הראשון
* ממלכת קיליקיה הארמנית
* בלדווין הראשון, מלך ירושלים

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **רופן הראשון, נסיך ארמניה** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LCCN: n2002058080
* VIAF: 53510359
* WorldCat: lccn-n2002058080

 |
**מוחמד בן אלחסן א-שיבאני** (בערבית: محمد بن الحسن الشيباني) נולד בשנת 749, ונפטר בשנת 805. היה בין תאבעו אל-תאבעין הבולטים. נחשב על ידי רבים כאֲבִי החוק האסלאמי הבין לאומי. היה משפטן ופוסק הלכה מוסלמי, אשר למד אצל גדולי פוסקי ההלכה בעולם האסלאמי, כגון האימאם אבו חניפה, ולצד מלומדים נוספים כמו אבו יוסף, והאימאם מאליק אבן אנס.

חייו
----

מוחמד בן אלחסן א-שיבאני נולד בואסט שבעיראק, בשנת 749. כבר בצעירותו עבר לכופה, עיר הולדתו של אימאם אבו חניפה, ושם הוא למעשה גדל. למרות שאביו ניהל קריירה צבאית, א-שיבאני ביקש לעצמו קריירה אינטלקטואלית. א-שיבאני החל את לימודיו הרשמיים בכופה, כתלמיד של אימאם אבו חניפה. בהגיעו לגיל 18 (בשנת 767), נפטר אימאם אבו חניפה, לאחר שא-שיבאני הספיק ללמוד אצלו רק במשך שתיים.

לאחר פטירתו של אימאם אבו חניפה, המשיך א-שיבאני ללמוד אצל אבו יוסף, אשר היה התלמיד הכי בולט של אימאם אבו חניפה, ממשיך דרכו, וזה אשר תרם הכי הרבה להפצת האסכולה החנפית, ולהפיכתה לאסכולת ההלכה הכי גדולה בעולם האסלאמי עד עצם היום הזה. בשלב מסוים במהלך מסעו הרוחני בעקבות הידע הדתי, עבר א-שיבאני לאלמדינה, שם זכה ללמוד במשך כ-3 שנים אצל האימאם מאליק אבן אנס (נכתב גם "מאלכ"), מייסד האסכולה המאלכית. כך, כתוצאה מחינוכו ולימודי אצל גדולי המשכילים, הפך א-שיבאני לפוסק הלכה ולמשפטן כבר בגיל צעיר.

על פי אסמעאיל, הנכד של אימאם אבו חניפה, החל א-שיבאני ללמד בכופה כבר בהיותו בן 20 (בשנת 769).

א-שיבאני עבר לבגדד, שם הוא המשיך את לימודיו. הוא זכה לכל כך הרבה כבוד, עד כדי כך שהח'ליפה הארון א-רשיד מינה אותו לקאדי העליון של העיר א-רקה, בירת הח'ליפות ( בסביבות שנת 796), והוא החזיק בתפקיד הזה עד לשנת 803. לאחר עזיבתו את תפקידו בא-רקה, שב א-שיבאני לבגדד, וכך שב גם לפעילותו הלימודית והחינוכית. באותה תקופה, הגיע א-שיבאני לשיא השפעתו, כאשר בין השאר הוא לימד את מוחמד אבן אידריס א-שאפעי, הידוע גם כאימאם א-שאפעי, ואשר בתורו ייסד את האסכולה השאפעית.

הארון א-רשיד כל כך העריך את א-שיבאני, עד כי הוא שוב הציע לו משרה של קאדי, הפעם בח'וראסאן. א-שיבאני קיבל את המשרה הזאת, והחזיק בה עד לפטירתו בשנת 805.

ראו גם
------

* אימאם אבו חניפה
* אימאם מאליק אבן אנס
* אבו יוסף
* האימאם א-שאפעי
* האסכולה השאפעית
* האסכולה החנפית
* האסכולה המאלכית
* שריעה

הערות שוליים
------------

1. ↑  Weeramantry, C. G. **Justice without frontiers : furthering human rights**, The Hague: Kluwer Law International, ©1997-<c1998>
2. ↑  **The Philosophy of Jurisprudence in Islam**, Brill
3. ↑  **The Origins of Muhammadan Jurisprudence**, Clarendon Press
4. ↑  Revolvy, LLC, "Muhammad al-Shaybani" on Revolvy.com, www.revolvy.com (באנגלית)(הקישור אינו פעיל)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007299356705171
* BnF: cb12990402n (data)
* GND: 119171716
* ISNI: 0000 0000 8179 4383
* LCCN: n83148089
* NDL: 001159755
* SELIBR: 37643
* SNAC: w62j7dn3
* SUDOC: 068774907
* TDVİA: seybani-muhammed-b-hasan
* VIAF: 97028476
* WorldCat: lccn-n83148089

 |
**בנו איסָאק רוּסוֹ** (בסרבו-קרואטית: **Beno Isak Ruso**, במקדונית: **Бeно Исак Русо**; ‏20 בינואר 1920, ביטולה, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים – 18 ביוני 2006, סקופיה, מקדוניה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה וגנרל-מאיור בצבא העממי היוגוסלבי.

קורות חייו
----------

בנו רוסו נולד בשנת 1920 במשפחה יהודית בעיר ביטולה שבממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים (כיום במקדוניה). סב המשפחה נמלט משטחי האימפריה הרוסית ככל הנראה לאחר פרעות הסופות בנגב והגיע דרך חצי האי קרים לשטחים העות'מאניים בבלקן. אביו של בנו רוסו, יצחק נולד במונסטיר ב-1887. הם זכו לכינוי לוֹס רוּסוֹס (מלאדינו: הרוסים) וכך התקבע שם משפחתם.

בנו רוסו התחנך בעירו, הצטרף לקן תנועת הנוער השומר הצעיר ובהמשך התגייס לצבא ממלכת יוגוסלביה (אנ'). באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. רוסו נפל בשבי הגרמנים, אך הצליח להימלט ממחנה המעצר שבו הוחזק. הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה.

לאחר סיפוח מקדוניה לממלכת בולגריה החל רוסו לאגור כלי נשק ותחמושת בביתו לקראת התקוממות חמושה נגד השלטון הבולגרי. הוא ארגן קבוצת לוחמים חמושים יהודים ולא-יהודים, והם מצאו מסתור בבתי בני הקהילה היהודית בביטולה. ב-1942 הצטרפו רוסו ואנשיו לכוחות הפרטיזנים של טיטו. הוא שירת במספר יחידות פרטיזנים. בהמשך מונה לקומיסר של גדוד והתקדם עד לתפקיד קומיסר של קורפוס פרטיזנים. לאחר המלחמה שירת בשורת תפקידים, וב-1960 הועלה לדרגת גנרל-מאיור. ב-1970 פרש משירותו הצבאי. כשנפטר מנהיג יוגוסלביה יוסיף ברוז טיטו ב-1980, היה רוסו אחד מנושאי ארונו במהלך הלווייתו.

משפחתו
------

רוסו היה נשוי לרוזה קָמחי, אחייניתו של רפאל קמחי. רוזה קמחי כיהנה כשרת המסחר והתעשייה של מקדוניה תחת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. אחיו הבכור של בנו רוסו, דוד דָריוֹ רוסו (1913 - 1985) שירת כטייס בצבא ממלכת יוגוסלביה ונפל בשבי הגרמנים. ב-1951 עלה לישראל והשתקע בכפר סירקין. אימו וידה ואחיו הצעיר אלברט בֶּרְטוֹ רוסו (1924, ביטולה - 2021, 
רייקה, קרואטיה) הוגלו למחנה לעבודות כפייה בבולגריה. בעת שהייתו במחנה העבודה הבריח ברטו נשק לכוחות הפרטיזנים. לאחר המלחמה שירת כקצין בצבא יוגוסלביה, השתחרר בדרגת קולונל ובהמשך השתקע בקרואטיה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בנו רוסו** בוויקישיתוף
* בנו רוסו - אוטוביוגרפיה, באתר centropa.org (באנגלית)
* סיפורם של בנו רוסו ורוזה קמחי, באתר centropa.org (באנגלית)
* ריאיון עם בנו רוסו, באתר collections.ushmm (במקדונית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  שלמה אלבוחר, **קהילת מונסטיר (ביטולה), מקדוניה**, ירושלים: הספרייה הציונית, 2005, עמ' 117.
2. ↑  "הקהילה היהודית בביטולה", בתוך: צבי לוקר (עורך), **פנקס הקהילות: יוגוסלאוויה**, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמ' 54.
3. ↑  שלמה אלבוחר, **קהילת מונסטיר (ביטולה), מקדוניה**, עמ' 105.

| גנרלים יהודים בצבא יוגוסלביה יוגוסלביהיוגוסלביה |
| --- |
|  | מישה דאנון • אנדריה דיאק • ארווין זלצברגר • וויו טודורוביץ' • מירקו לוי • סלומון לוי • מירקו נחמיאס • איזידור פאפו • רוזה פאפו • משה פיאדה • הרברט קראוס • סולומון רומנו • בנו רוסו • סטייפן שטיינר |  |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 135748062
* VIAF: 3698303
* WorldCat: viaf-3698303

 |
**ממנון חוסיין** (באורדו: **ممنون حسین**,‏ 23 בדצמבר 1940 – 14 ביולי 2021) היה פוליטיקאי פקיסטני, נשיא פקיסטן ה-12 (9 בספטמבר 2013 – 8 בספטמבר 2018).

ביוגרפיה
--------

רובה של פסקה זו אינו כולל מקורות או הערות שוליים, וככל הנראה, הקיימים אינם מספקים. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים. 
חוסיין נולד באגרה בדצמבר 1940 למשפחה של סוחרי נעליים. בשנת 1949, כשנתיים לאחר חלוקת הודו והקמתה של פקיסטן, משפחתו של חוסיין היגרה לקראצ'י. חוסיין למד בקראצ'י ובמחצית הראשונה של שנות ה-60 קיבל תואר ראשון ושני במנהל עסקים. חוסיין ייסד חברה לטקסטיל ובשנת 1970 הצטרף לליגה המוסלמית. בשנים 1997–1999 כיהן חוסיין כנשיא לשכת המסחר והתעשייה של קראצ'י. בשנת 1999 מונה על ידי הנשיא מוחמד רפיק תאראר לכהן כמושל המחוז סינד. הוא כיהן בתפקידו כמספר חודשים בלבד.

ביולי 2013 חוסיין התמודד מטעם הליגה המוסלמית לתפקיד נשיא המדינה, וזכה בבחירות לאחר שזכה בכ-432 קולות בפרלמנט. הוא הושבע לתפקידו ב-9 בספטמבר. בדומה לנשיאים שקדמו לו, חוסיין לא היה דומיננטי בפוליטיקה הארצית, אך היה שותף למלחמה במחלת הפוליו. חוסיין כיהן בתפקידו עד ה-8 בספטמבר 2018, אז החליף אותו בתפקיד עאריף עלוי, שזכה בבחירות לנשיאות פקיסטן.

חוסיין נפטר ב-14 ביולי 2021.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ממנון חוסיין** בוויקישיתוף
* 
* ממנון חוסיין, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

| נשיא פקיסטן |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| איסכנדר מירזא • איוב ח'אן • יחיא ח'אן • זולפיקאר עלי בהוטו • פאזל אלהי צ'אודהרי • מוחמד זיא אל-חאק • ע'ולאם איסחאק ח'אן • פארוק לע'ארי • מוחמד רפיק תאראר • פרבז מושארף • אסיף עלי זרדארי • ממנון חוסיין • עאריף עלוי |  |

 |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ISNI: 0000 0000 5342 0755
* LCCN: no2004045594
* VIAF: 2177056
* WorldCat: lccn-no2004045594

 |
**הרופי הנפאלי** (בנפאלית: **रूपैयाँ**, סמל:**रू**, **Rs**, קוד: **NPR**) הוא המטבע הרשמי של מדינת נפאל משנת 1932.
ערך רופי אחד שווה ל-100 פאיסה, בדומה לרופי הודי.

רופי נפאלי מוטבע על גבי שטרות בערכים של 1, 2, 5, 10, 20, 50, 100, 500 ו-1,000.

היסטוריה
--------

הרופי הנפאלי הוצג לראשונה ב-1932 והחליף את המוהר הנפאלי בערך של 2 מוהר = 1 רופי. תחילה, נקרא הרופי **מוֹהְרי**. עד שנת 1994 ערך הרופי הנפאלי היה צמוד לערך הרופי ההודי בשיעור של 1.45 רופי נפאלי = 1 רופי הודי. לאחר מכן, ערך הרופי הוערך בשיעור של 1.6 רופי נפאלי = 1 רופי הודי.

### 1945 – 1955

השטרות הראשונים שהונפקו בין 1945 ל-1955 בזמן שלטונו של המלך טריבהוואן, לא הונפקו על ידי בנק מרכזי כלשהו מפני שלא היה קיים אז בנפאל. הרשות המנפיקה היה האוצֵר שנקרא בשם סאדר מוּלוּקי קאהנה. לפיכך, שטרותיו של המלך לא הוחתמו בידי נגיד בנק אלא בידי גזבר שהיה גם כן כוהן הינדי.
אלה כנראה שטרות הכסף היחידים בעולם שהוחתמו בידי כוהן דת.
שטרות מוקדמים אלה, הודפסו על ידי העיתון ההודי הממשלתי – בנאשיק, ללא סימני ביטחון מלבד סימני מים.

### 1955 – 1972

בראשית מלכותו של המלך מהנדרה שירש את אביו טריבהוואן ב-1955, הונפקו שטרות המדינה על ידי בנק רסטרה נפאל (אנ') (הבנק המרכזי של נפאל) שנוסד באפריל 1956.

תחת שלטונו של המלך מהנדרה, הפכה ממשלת נפאל ל"ממשלת הוד מלכותו", שם שהוטבע ונמשך גם בזמן מלכותו של המלך בירנדרה והמלך גיינדרה.
2 סדרות של שטרות הונפקו בעת שלטון המלך מהנדרה: בסדרה הראשונה, נראה המלך לבוש בבגדי אזרחים וחובש "טופי" (כובע נפאלי). בסדרה השנייה, נראה המלך לבוש מדי צבא. עם הנפקת הסדרה השנייה, הוצגו שטרות ה-500 וה-1,000.

### 1972 – 2001

אף בזמן שלטון המלך בירנדרה, ניתן היה להבחין בין שני סוגי שטרות: הראשון, בו נראה המלך לבוש בגדי מדים והשני, בו הוא נראה כשעל ראשו כתר נפאלי מסורתי מעוטר בנוצות ציפור עדניים.
בזמנו, גם הונפקו שטרות של 2 רופי, 20 רופי ולראשונה, הונפקו שטרות מיוחדים של 25 ושל 250 רופי. על גבי השטרות שהונפקו מאוחר יותר, הושמט כל התייחסות למלך.

### 2007 – 2012

באוקטובר 2007 הוחלף דיוקנו של המלך בשטר 500 רופי בתמונה של הר האוורסט, זאת בעקבות המהפך ההיסטורי של נפאל מהיותה ממלכה לרפובליקה עממית, במאי 2008. שטרות נוספים הונפקו עם תמונה של הר האוורסט וללא אזכור המלך. שטרות ה-500 וה-1000 הודפסו על גבי הנייר הישן שעדיין נשא את דיוקנו של המלך בסימן המים. על גבי סימן המים הוחלט להדפיס תמונה של פרח רודודנדרון (הפרח הלאומי של נפאל). שטרות אלה הונפקו ב-2009.

מטבע רופי נפאלי 1 (2005)
מטבע רופי נפאלי 1 (2009)

שטרות
-----

ב-17 בספטמבר 1945 הציגה הממשלה שטרות בשווי 5, 10 ו-100 רופי תחת שם המטבע מוֹהְרוּ. שטרות 25 ו-250 רופי, הונפקו לרגל יובל הכסף של המלך בירנדרה ב-1997. מאז שנת 2007 שטרות הרופי מודפסים באינדונזיה.

ב-2012 הנפיק בנק רסטרה נפאל שטרות מתוקנים בדומה לסדרת 2007. שטרות אלה מכילים אותיות באנגלית ושנת ההנפקה מופיעה על גב השטר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **רופי נפאלי** בוויקישיתוף
**אבו עבדאללה מוחמד אבן אידריס א-שאפעי** (בערבית **ابو عبد الله محمد بن إدريس الشافعي**; 765 - 20 בינואר 820) היה משפטן והוגה דעות ערבי. דעותיו התגבשו לאחר מותו והובילו להיווצרות האסכולה השאפעית, הקרויה על שמו.

ביוגרפיה
--------

תולדות חייו תועדו לראשונה בשנת 939, אך אלה נחשבות לחסרות אמינות היסטורית ואינן מפורטות. מידע רב אודות חייו ופועלו נכתב בשנת 1066, אך גם הוא עמוס גוזמאות. עם זאת נראה כי בדומה לנביא מוחמד ולעבאסים, השתייך א-שאפעי לשבט קורייש. הוא נולד בעזה או באשקלון בשנת 765 ועקר עם משפחתו למכה כאשר היה בן שנתיים. בהיותו בן עשר החל ללמוד פיקה ועסק בכך במשך שלוש שנים. בשנת 785 עקר לאל-מדינה והמשיך בלימודיו, אך שב לאחר מכן למכה. בשנת 799 נאסר והובא לבגדאד באשמת שווא של בגידה. הח'ליף הארון א-רשיד הורה לשחררו, והוא נותר בבגדאד משך שלוש שנים, ושם פיתח את המד'הב הראשון, שכונה "המד'הב העתיק של האסכולה השאפעית".

לאחר מכן שב למכה, ובשנת 814 עקר למצרים. בשנות חייו האחרונות במצרים כתב למעלה ממאה כתבים שהשתמרו, והידוע שבהם הוא ספר ההלכות "כיתאב אל-אום". דעותיו כי החדית' הוא המקור היחיד לפירוש המסורת היו שנויות במחלוקת בתקופתו, אך דעות אלה הפכו למקובלות בקרב רבים לאחר מותו. הוא מת בשנת 820, ונקבר בפוסטאט שבקהיר.

ראו גם
------

* האסכולה השאפעית

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מוחמד אבן אידריס א-שאפעי** בוויקישיתוף
* ביוגרפיה של א-שאפעי
* תקציר תולדות חייו של א-שאפעי
* מוחמד אבן אידריס א-שאפעי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Imam Shafi`i
2. ↑  IMAAM SHAFI’EE

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007257037205171
* BIBSYS: 90558630
* BNE: XX4888015
* BnF: cb13190195d (data)
* CiNii: DA06675032
* GND: 118867970
* ICCU: UBOV827085
* ISNI: 0000 0001 2149 7130
* LCCN: n84220632
* NLA: 56964490
* NLP: A26943852
* NTA: 074147935
* RERO: 02-A004024878
* SELIBR: 199143
* SNAC: w6mc94jf
* SUDOC: 035450584
* TDVİA: safii
* VIAF: 122088668
* WorldCat: lccn-n84220632

 |
**ממלכת קוסקו** הייתה ממלכה קטנה שהורכבה מהעיר קוסקו וסביבותיה בהרי האנדים. היא נוסדה על ידי בני האינקה בתחילת המאה ה-13 כעיר-מדינה קטנה .עם הזמן, היא החלה לצמוח הן באמצעות עימותים צבאיים והן בהטמעה מרצון, ובסופו של דבר הוחלפה על ידי אימפריית האינקה (1438–1533).

היסטוריה
--------

תחת הנהגתו של מאנקו קאפאק, הקימו בני האינקה את העיר הקטנה קוסקו (Qosqo). אירוע זה היה שיאה של הגירה איטית במשך 20 שנה שהתרחשה כתוצאה מהפלישות של בני האיימרה לרמות האנדים שבהן הם שכנו קודם לכן. היא קמה בתחילת המאה ה-13 כעיר-מדינה קטנה בעמק קוסקו שבראשה עמד השליט המכונה סאפה אינקה. בעמק קוסקו כבר חיו בני עמים אחרים ואלה נלחמו בפולש. וכך קרה שבמשך כ-200 שנה נאלצו בני האינקה להשקיע את מרצם במלחמות בלתי פוסקות עם שכניהם, והממלכה גדלה. היא כמעט חרבה ב-1438 כשבני הצ'אנקה תקפו את הממלכה, והשליט ויראקוצ'ה אינקה נמלט מהעיר עם יורש העצר. אבל בן אחר, "אינקה יופאנקי", החליט להישאר ולהשיב מלחמה. הוא הביס את הצ'אנקה והפך לשליט הממלכה ושינה את שמו לפאצ'אקוטי (בקצ'ואה: "רעידת אדמה").

משנת 1438 החלו בני האינקה, בפיקודו של הסאפה אינקה פאצ'אקוטי בהתרחבות מרחיקת לכת של הממלכה. חבלי הארץ שכבש פאצ'אקוטי הייתה בערך בגודל של שלוש עשרה המושבות עם פרוץ המהפכה האמריקאית של 1776 וכללה שטחים נרחבים בהרי האנדים.

פאצ'אקוטי ארגן מחדש את ממלכת קוסקו לאימפריה בשם טוואנטינסויו (Tawantinsuyu), המורכבת מממשלה מרכזית בראשות האינקה שבירתה קוסקו וארבע ממשלות פרובינציאליות שפינותיהם נפגשו בבירה עם מנהיגים חזקים: צ'ינצ'איסויו (Chinchaysuyu, צפון-מערב), אנטיסויו (Antisuyu, צפון-מזרח; יער האמזונאס), קויאסויו (Qullasuyu, דרום-מערב) וקונטיסויו (Kuntisuyu, דרום-מזרח). זו הייתה מערכת פדרלית. משערים גם כי פאצ'אקוטי הורה לבנות את מאצ'ו פיצ'ו.

### סאפה אינקה

לאינקה לא היה כתב ולכן ההיסטוריה שלהם עד הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה הועברה בעל פה. בין השאר הועברו גם שמותיהם של שמונת המלכים הראשונים של ממלכת קוסקו, הם היו חסרי חשיבות היסטורית ותולדותיהם מבוססים על אגדות:

1. מאנקו קאפאק (בערך 1200 לספירה)
2. **סינצ'י רוקה** (Sinchi Roca)
3. **יוקוי יופאנקי** (Lloque Yupanqui)
4. **מאיטה קאפאק** (Mayta Capac)
5. **קאפאק יופאנקי** (Capac Yupanqui)
6. **אינקה רוקה** (Inca Roca)
7. **יאואר ואקאק** (Yahuar Huacac)
8. **ויראקוצ'ה אינקה** (? - Viracocha Inca) (1438)

לקריאה נוספת
------------

* Bushnell. *Peru, Ancient people and places*.
* MacQuarrie, Kim. *The Last Days of the Incas*. Simon & Schuster, 2007. מסת"ב 978-0-7432-6049-7.