**אה"מ סנט וינסנט** הייתה האונייה הראשונה בסדרת אוניות המערכה מדגם "וינסנט", שכללה שלוש אוניות מערכה דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. לאחר כניסתה לשירות בשנת 1910, היא בילתה את כל הקריירה שלה בצי הבית והצי הגדול, ולעיתים קרובות שימשה כאוניית דגל. מלבד ההשתתפות בקרב יוטלנד במאי 1916, במהלכו גרמה נזק לסיירת מערכה גרמנית, והפעולה הבלתי משמעית של 19 באוגוסט, שירותה במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים שגרתיים ואימונים בים הצפוני. האונייה נחשבה למיושנת לאחר המלחמה וצומצמה לעתודה ושימשה כספינת אימונים. סנט וינסנט נמכרה לגרוטאות ב-1921 ונגרטה בשנה שלאחר מכן.

תכנון ותיאור
------------

העיצוב של סדרת סנט וינסנט נגזר מסדרת בלרופון, עם תותחים חזקים יותר וגידול קל בגודל ובשריון. האונייה הייתה באורך כולל של 536 רגל (163.4 מטרים), רוחב של 84 רגל 2 אינץ' (25.7 מטרים), ושוקע של 28 רגל (8.5 מטרים) בתפוסה סטנדרטית. הדחק האונייה היה 19,700 טונות ארוכות (20,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-22,800 טונות ארוכות (23,200 טונות) במעמס מלא. צוות האונייה מנה כ-755 קצינים ומלחים עם השלמתה ו-835 במהלך המלחמה.

גובה ותוכנית ימין של הדור הראשון של הדרדנוטים הבריטיות מהמהדורה של 1912 של Brassey's Naval Annual
סנט וינסנט הופעלה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס שכל אחת מהן הניעה שני צירי מדחף באמצעות קיטור שסופק על ידי 18 דוודי Babcock & Wilcox על בסיס פחם. הטורבינות דורגו ב-24,500 כוחות סוס (18,300 קילוואט) ונועדו להעניק לאונייה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). במהלך ניסויי הים שלה ב-17 בדצמבר 1909, האונייה הגיעה למהירות מרבית של 21.67 קשרים (40.13 קמ"ש) מ-28,218 (21,042 קילוואט). סנט וינסנט נשאה מספיק פחם ומזוט כדי להעניק לה טווח של 6,900 מיילים ימיים (12,800 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).

### חימוש ושריון

סנט וינסנט במעגן, לפני 1912
אוניות הסדרה היו מצוידות בעשרה תותחי נטעני עכוז (BL)‏ Mk XI בחמישה צריחי תותחים, שלושה לאורך קו המרכז והשניים הנותרים כצריחי כנפיים. החימוש המשני, או חימוש נגד סירות טורפדו, כלל עשרים תותחי BL‏ 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk VII. שניים מהתותחים הללו הותקנו כל אחד על גגות הצריחים בקו המרכז הקדמי והאחורי וצריחי הכנפיים בצריחים לא מסוככים, והעשרה האחרים הוצבו במבנה העילי. כל התותחים היו בצריחים בודדים. האוניות היו מצוידות גם בשלוש צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ), אחד בכל צד רוחב והשלישי בירכתיים.

לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בקו המים של שריון מוצק של קרופ בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים) בין הברבטות הקדמיות והאחוריות שהצטמצם ל-2 אינץ' (51 מילימטרים) לפני שהגיע לקצה האוניות. הוא כיסה את צד הגוף מהסיפון האמצעי ועד 4 רגל 11 אינץ' (1.5 מטרים) מתחת לקו המים שבו הוא הצטמצם ל-8 אינץ' (203 מילימטרים) באמצע האונייה. מעל זה הייתה רצועה של שריון בעובי 8 אינץ'. מחיצות רוחביות בעובי 5–8 אינץ' (127–203 מילימטרים) חיברו את החלקים העבים ביותר של קו המים וחגורות השריון העליונות אל החלקים החיצוניים של הברבטות הקיצוניות ביותר.

שלושת הברבטות בקו המרכז היו מוגנות על ידי שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) מעל הסיפון הראשי שהצטמצם ל-5 אינץ' (127 מילימטרים) מתחתיו. ברבטות הכנפיים היו דומות פרט לכך שהיה להן מגני חזית בעובי 10 אינץ'. לצריחי התותחים היו מגני חזית ודפנות בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) עם גגות בעובי 3 אינץ'. שלושת הסיפונים המשוריינים נעו בעובי בין .75–3 אינץ' (19–76 מילימטרים). החזית והצדדים של מגדל הניווט הקדמי היו מוגנים על ידי לוחות בעובי 11 אינץ', אם כי הדופן האחורית והגג היו בעובי 8 אינץ' ו-3 אינץ' בהתאמה.

#### שינויים

התותחים על גג הצריח הקדמי הוסרו בשנים 1911–1912 וזוג התותחים הקדמי העליון במבנה העילי הוסרו בשנים 1913–1914. בנוסף, הותקנו מגני תותחים לכל התותחים במבנה העילי ומבנה הגשר הוגדל סביב בסיס תורן החצובה הקדמי. במהלך השנה הראשונה למלחמה הותקן מנהל בקרת אש גבוה על תורן החצובה הקדמי. בערך באותו זמן, נבנה מחדש בסיס המבנה הקדמי כדי לאכלס 4 תותחים בקוטר 4 אינץ' ותותחי הצריח הוסרו, מה שהפחית את החימוש המשני שלה לסך של ארבעה עשר תותחים. בנוסף, נוספו זוג תותחי נ"מ 3 אינץ' (76 מ"מ).

בערך 50 טונות ארוכות (51 טונות) של שריון סיפון נוסף נוספו לאחר קרב יוטלנד. עד אפריל 1917, סנט וינסנט כללה 13 תותחים נגד סירות טורפדו בקוטר 4 אינץ' וכן תותח נ"מ אחד בקוטר 4 אינץ' ואחד בקוטר 3 אינץ', והאונייה שונתה להפעיל בלון פורח בערך באותו זמן. בשנת 1918 הותקן מד טווח זווית גבוהה וצינור הטורפדו בירכתיים הוסר לפני תום המלחמה.

בנייה וקריירה
-------------

סנט וינסנט עוגנת, בערך ב-1911
סנט וינסנט, שנקראה על שמו של אדמירל הצי ג'ון ג'רוויס, רוזן סנט וינסנט הראשון (1735–1823), הוזמנה ב-26 באוקטובר 1907. היא הונחה במספנת פורטסמות', באותו תאריך, הושקה ב-10 בספטמבר 1908 והושלמה במאי 1909. כולל החימוש שלה, העלות שלה מוערכת באופן שונה ב-1,721,970 ליש"ט או 1,754,615 ליש"ט. היא נכנסה לשירות ב-3 במאי 1910 והוקצתה כאוניית הדגל הזוטרה של הפלגה הראשונה של צי הבית. היא הייתה בפיקודו של קפטן דאגלס ניקולסון ונכחה בטורביי כאשר המלך ג'ורג' החמישי ביקר בצי בסוף יולי. סנט וינסנט השתתפה גם בסקירת צי ההכתרה בספיטהד ב-24 ביוני 1911. ב-1 במאי 1912 שונה שמה של הפלגה הראשונה שייטת אוניות המערכה הראשונה. האונייה השתתפה בסקירת הצי הפרלמנטרית ב-9 ביולי בספיטהד לפני שהחלה בשיפוץ ממושך בסוף השנה. ב-21 באפריל 1914, היא נכנסה לשירות מחדש וחידשה את תפקידה כאוניית הדגל של סגן מפקד שייטת אוניות המערכה הראשונה, אדמירל משנה יו אוון-תומאס.

### מלחמת העולם הראשונה

בין 17 ל-20 ביולי 1914 סנט וינסנט השתתפה בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי. כשהגיעה לפורטלנד ב-27 ביולי, היא קיבלה הוראה להמשיך עם שאר צי הבית לסקפה פלו יומיים לאחר מכן כדי להגן על הצי מפני התקפת פתע גרמנית אפשרית. באוגוסט 1914, בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אורגן צי הבית מחדש כצי הגדול, תחת פיקודו של אדמירל ג'ליקו. רובו התבסס לזמן קצר (22 באוקטובר עד 3 בנובמבר) בלו סווילי, אירלנד, בעוד ההגנות בסקפה פלו חוזקו. בערב 22 בנובמבר 1914 ערך הצי הגדול סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני; סנט וינסנט פעלה עם הכוח העיקרי בתמיכה בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת-אדמירל דייוויד ביטי. הצי חזר לנמל בסקפה פלו ב-27 בנובמבר. שייטת אוניות המערכה הראשונה שייטה מצפון-מערב לאיי שטלנד וערכה אימון ירי ב-8–12 בדצמבר. ארבעה ימים לאחר מכן, הצי הגדול יצא לפעולה במהלך הפשיטה הגרמנית על סקרבורו, הרטליפול וויטבי, אך לא הצליח ליצור מגע עם צי הים הפתוח. סנט וינסנט ושאר הצי הגדול ערכו סריקה נוספת של הים הצפוני ב-25–27 בדצמבר.

שייטת אוניות המערכה הראשונה בים, אפריל 1915
ספינותיו של ג'ליקו, כולל סנט וינסנט, ערכו תרגילי ירי ב-10–13 בינואר ממערב לאי אורקני ואיי שטלנד. בערב 23 בינואר הפליג עיקר הצי הגדול לתמיכה בסיירות המערכה של ביטי, אך הצי היה רחוק מדי מלהשתתף בקרב שרטון דוגר למחרת. ב-7–10 במרץ, ערך הצי הגדול סריקה בצפון הים הצפוני, במהלכו ביצע תמרוני אימונים. שייט נוסף כזה התקיים ב-16–19 במרץ. ב-11 באפריל ערך הצי הגדול סיור במרכז הים הצפוני וחזר לנמל ב-14 באפריל; סיור נוסף באזור התקיים ב-17–19 באפריל, ואחריו תרגילי ירי מול שטלנד ב-20–21 באפריל.

הצי הגדול ערך סריקות במרכז הים הצפוני ב-17–19 במאי וב-29–31 במאי מבלי להיתקל בכלי שיט גרמני. במהלך 11–14 ביוני ערכה השייטת אימון ירי ותרגילי קרב ממערב לשטלנד. המלך ג'ורג' החמישי בדק את כל אנשי הפלגה השנייה על סיפון סנט וינסנט במהלך ביקורו בסקפה פלו ב-8 ביולי והצי הגדול ערך אימונים מול שטלנד שלושה ימים לאחר מכן. ב-2–5 בספטמבר יצא הצי לשייט נוסף בקצה הצפוני של הים הצפוני וערך תרגילי ירי. במהלך שאר החודש, הצי הגדול ערך אימונים רבים. האונייה, יחד עם רוב הצי הגדול, ערכו סריקה נוספת לים הצפוני בין 13 ל-15 באוקטובר. כמעט שלושה שבועות לאחר מכן, סנט וינסנט השתתפה במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר. היא הפכה לאונייה פרטית באותו חודש כאשר הוחלפה על ידי קולוסוס כאוניית דגל.

הצי יצא לשייט בים הצפוני ב-26 בפברואר; ג'ליקו התכוון להשתמש בכוח הארוויץ' כדי לטהר את מפרץ הלגולנד, אך מזג אוויר גרוע מנע פעולות בדרום הים הצפוני. כתוצאה מכך, הפעילות הוגבלה לקצה הצפוני של הים. סריקה נוספת החלה ב-6 במרץ, אך נאלצו לנטוש אותה למחרת מכיוון שמזג האוויר נעשה סוער מדי עבור המשחתות המלוות. בליל 25 במרץ הפליגו סנט וינסנט ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן. כשהצי הגדול התקרב לאזור ב-26 במרץ, הכוחות הבריטיים והגרמנים כבר ניתקו מגע וסערה חזקה איימה על כלי השיט הקלים, כך שהצי קיבל הוראה לחזור לבסיס. ב-21 באפריל, הצי הגדול ערך מפגן מול שונית הורנס כדי להסיח את דעתם של הגרמנים, בזמן שהצי הרוסי שיקם את שדות המוקשים ההגנתיים שלו בים הבלטי. הצי חזר לסקפה פלו ב-24 באפריל ותדלק, לפני שהמשיך דרומה בתגובה לדיווחים מודיעיניים לפיהם הגרמנים עומדים לפתוח בפשיטה על לואוסטופט. הצי הגדול לא הגיע לאזור אלא לאחר נסיגת הגרמנים. במהלך 2–4 במאי, הצי ערך מפגן נוסף מול שונית הורנס כדי לשמור על תשומת הלב הגרמנית ממוקדת בים הצפוני.

#### קרב יוטלנד

מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-31 במאי – 1 ביוני 1916
בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול, צי הים הפתוח הגרמני, המורכב מ-16 דרדנוטים, שש פרה-דרדנוטים, שש סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו, עזב את בסיס הצי מוקדם בבוקר 31 במאי. הצי הפליג בשיתוף פעולה עם חמשת סיירות המערכה והסיירות התומכות וסירות הטורפדו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר. חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע. האדמירליות הורתה על הצי הגדול, הכולל כ-28 אניות דרדנוט ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח. סנט וינסנט, בפיקודו של קפטן ויליאם פישר, שובצה בפלגה החמישית של שייטת אוניות המערכה הראשונה. זמן קצר לאחר 14:20, פישר אותת לאוניית הדגל של הצי הגדול, איירון דיוק, שאונייתו מנטרת אותות רדיו חזקים בתדר ששימש את צי הים הפתוח, מה שמרמז שהגרמנים נמצאים בקרבת מקום. זיהוי של אותות נוספים נמסר בשעה 14:52.

כשהצי הגדול החל לפרוס מטורים למערך טורי החל בשעה 18:15, הפלגה החמישית הייתה קרובה לעורף. סנט וינסנט, האונייה העשרים מראש מערך הקרב לאחר הפריסה, נאלצה לעצור לזמן קצר כדי להימנע מפגיעה באוניות קדמיות מכיוון שהצי נאלץ להאט ל-14 קשרים (26 קמ"ש) כדי לאפשר לסיירות המערכה לתפוס את מיקומם בראש הקו. במהלך השלב הראשון של הקרב הכללי, האונייה החלה לירות כמה מטחים מהתותחים העיקריים שלה לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן בשעה 18:33, אם כי מספר הפגיעות שהשיגה, אם בכלל, אינו ידוע. בין השעות 18:40 ל-19:00 האונייה התרחקה פעמיים ממה שנחשב לטרפדות שחלפו ליד האונייה. מ-19:10 החלה סנט וינסנט לירות לעבר מה שזוהה בתחילה כאוניית מערכה גרמנית, אך התבררה כסיירת המערכה SMS מולטקה, ופגעה במטרה שלה פעמיים לפני שנעלמה בערפל. הפגז הראשון חודר-השריון היה כנראה ריקושט ופגע בגוף העליון לצד הגשר. הוא הרס את המרפאה וגרם נזק קל למבנה העל והגוף שמסביב, מה שגרם להצפות קלות. אדם אחד במגדל הניווט נפצע מרסיס. הפגיעה השנייה חדרה לשריון האחורי של צריח העל בעורף האונייה, הרסה אותו והציתה אש קטנה שכובתה בקלות על ידי הצוות. זו הייתה הפעם האחרונה שסנט וינסנט ירה בתותחים שלה במהלך הקרב. האונייה ירתה בסך הכל 98 פגזים בגודל 12 אינץ' במהלך הקרב.

#### פעילות לאחר מכן

לאחר הקרב, הועברה האונייה לשייטת אוניות המערכה הרביעית. הצי הגדול התייצב ב-18 באוגוסט 1916 כדי לארוב לצי הים הפתוח בזמן שהתקדם לדרום הים הצפוני, אך שורה של תקלות וטעויות מנעו מג'ליקו ליירט את הצי הגרמני לפני שחזר לנמל. שתי סיירות קלות הוטבעו על ידי צוללות גרמניות במהלך המבצע, מה שגרם לג'ליקו להחליט שלא לסכן את היחידות העיקריות של הצי דרומית ל-55° 30' צפון עקב שכיחות הצוללות והמוקשים הגרמניים. האדמירליות הסכימה וקבעה שהצי הגדול לא יצא לפעולה אלא אם הצי הגרמני ינסה לפלוש לבריטניה או שתהיה אפשרות חזקה שניתן יהיה לכפות עליו קרב בתנאים מתאימים.

ב-24 באפריל 1918, סנט וינסנט הייתה בתיקון באינברגורדון, סקוטלנד, כאשר היא והרקולס קיבלו פקודה להפליג צפונה לתגבר את הכוחות המבוססים בסקפה פלו ובאורקני, כאשר צי הים הפתוח התייצב צפונה בפעם האחרונה כדי ליירט לנורווגיה. היא לא הצליחה לצאת מהנמל לפני שהגרמנים נסוגו לאחר שמולטקה סבלה מנזק למנוע. האונייה נכחה ברוזית' כאשר הצי הגרמני נכנע ב-21 בנובמבר. במרץ 1919, היא צומצמה לעתודה והפכה לספינת אימונים של ירי בפורטסמות'. סנט וינסנט הפכה לאחר מכן לאוניית הדגל של צי המילואים ביוני והוחלפה כספינת אימון תותחנים בדצמבר כשהועברה לרוזית'. שם היא נשארה עד שנרשמה לפירוק במרץ 1921 כמיושנת. היא נמכרה לחברת Stanlee Shipbreaking & Salvage Co. עבור גרוטאות ב-1 בדצמבר 1921 ונגררה לדובר לגריטה במרץ 1922.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אה"מ סנט וינסנט** בוויקישיתוף