**כל העיר כולה כארבע אמות** הוא כלל בהלכות תחומין האומר כי דינה של שטח עיר לעניין תחום שבת, מחושב כשטח של ארבע אמות בלבד, מותר ללכת את כל העיר בחופשיות ואין היא עולה לחשבון אלפיים האמה המותרים ללכת לפי כלל תחום שבת, ולכן אם שבת אדם בבין השמשות לדוגמה במרחק של אלף אמה מהעיר מותר לו ללכת אלף אמה, את כל העיר, ועוד אלף אמות. וכן הדין אם לא שבת שם בבין השמשות אך הניח שם עירוב תחומין.

במשנה
-----

הכלל שנוי במחלוקת בין רבי עקיבא לשאר החכמים במשנה:

> 
> אנשי עיר גדולה מהלכין את כל עיר קטנה ואנשי עיר קטנה מהלכין את כל עיר גדולה: כיצד? מי שהיה בעיר גדולה ונתן את עירובו בעיר קטנה בעיר קטנה ונתן את עירובו בעיר גדולה **מהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה, רבי עקיבא אומר אין לו אלא ממקום עירובו אלפים אמה** אמר להן רבי עקיבא אי אתם מודים לי בנותן עירובו במערה שאין לו אלא ממקום עירובו אלפים אמה, אמרו לו אימתי בזמן שאין בה דיורין אבל יש בה דיורין מהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה
> 
> 
> 
> 

.

אף רבי עקיבא מודה, שלמרות שכאשר מניחים את העירוב בעיר, לפי שיטתו תחום שבת הוא אלפים אמה ממקום העירוב ולא מהשטח שבו הונח העירוב, אם העירוב נעשה על ידי שביתה במקום (שהייה במקום בערב שבת בין השמשות) ולא על ידי פת, נחשב כל המקום כארבע אמות וניתן להלך ארבע אמות מחוץ למחיצותיו החיצוניות. הרשב"א מביא בהקשר זה מחלוקת בין רבי יהודה לרבי מאיר האם עיקר עירוב תחומין שתיקנו חז"ל הוא ברגל (שביתה במקום) או בהנחת פת, ומסביר כי כלל זה תקף לפי שיטת רבי יהודה שאומר שעיקר עירוב ברגל ולכן לשביתה במקום ישנה חשיבות הלכתית גדולה יותר מאשר הנחת פת במקום.

המניח עירוב במקום שאין בו דיירים
--------------------------------

נחלקו האמוראים בגדר וטעם הלכה זו לפי טעם החכמים: לפי שמואל מעלתה של העיר היא דווקא כשהיא מיושבת, וכאמור לפי פשטות לשון המשנה "...אימתי בזמן שאין בה דיורין אבל יש בה דיורין" אך אם אין בעיר אנשים שמתגוררים בה אלא העיר חרבה מתושביה, אין לה מעלה זו שכל העיר נחשבת כארבעה אמות. לעומת זאת, רבי אלעזר תלמידו חלוק עליו והוא פוסק שפירוש המילים "אין בה דיורין" היא שהעיר אינה ראויה לדירה מכיוון שנפלו מחיצותיה, אך ברור לפי שיטה זשו שאם העיר קיימת ומחיצותיה עומדות היא נחשבת לעיר, ולא ייתכן שהיא תחשב לעיר רק אם יש בה תושבים.

בעניין פסיקת ההלכה נחלקו הראשונים:הראב"ד, הרשב"א, רבנו ישעיה די טראני, ריא"ז, ורבנו משולם מבדרש פסקו כשמואל שהוא היה רבו של רבי אלעזר וגם פשטות לשון המשנה היא כדבריו, אך רבנו זרחיה הלוי, רבנו יהונתן מלוניל, הרמב"ם, והמאירי פסקו כשיטת רבי אלעזר, וזאת על פי הכלל "הלכה כדברי המיקל בעירוב", וכן נפסק בסמ"ג, ובטור. ובשולחן ערוך ובמשנה ברורה.

אף בדעת רבי אלעזר נחלקו ראשונים: לדעת הרשב"א והמאירי על פי ביאורם בתלמוד הירושלמי, דווקא המניח עירוב תחומין במקום שהוקף לדירה - כגון עיר חריבה שחומתה עומדת, או מערה שנחצבה לצורך דירה - נעשה המקום כולו כארבע אמות, ומודדים תחום אלפיים מחוץ לאותו המקום. לעומת זאת המניח עירוב במקום שלא הוקף לדירה, כגון שהוא מוקף מחיצות טבעיות או גינה מגודרת - אין המקום נחשב כולו כארבע אמות, ומשום כך אין לאדם אלא ארבע אמות במקום עירובו - ואלפיים אמה לכל כיוון. לעומת דעתם, הרמב"ם פסק שאין הבדל בין דין מקום שהוקף לדירה לבין מקום שלא , אלא אם כן המקום שלא הוקף לדירה גדול יותר משטח בית סאתיים, כקרפף יותר מסאתיים שלא הוקף לדירה, שאז הוא נידון ככרמלית ואינו נחשב כולו כארבע אמות , וכן נפסק בטור ובשולחן ערוך.

בתקופת האמוראים היו שניסו לערער על ההלכה במעט לכל הפחות לחומרא ולהחמיר מספק כמו רבי עקיבא, כך למשל כאשר מר יהודה ראה את בני העיר מברכתא כאשר הם מכניסים את עירובם בבית כנסת שהיה מחוץ לעיר מברכתא, הוא אמר להם שכדאי להעמיק את העירוב בסוף בית המדרש כדי ששיעור אלפים האמה יגדל ממקום העירוב, אך רבא שהה במקום ומחה בתוקף על דבריו של מר יהודה, באמרו לו בחריפות "חולק על דברי חכמים אתה! אין אנו פוסקים כרבי עקיבא ואף אין חוששים לדבריו!", את פסקו ביסס על הכלל הידוע "הלכה כדברי המיקל בעירוב".

הערות שוליים
------------

1. ↑  בתלמוד בבלי, מסכת ערובין, דף ס"א, עמוד א'
2. 1 2  חידושי הרשב"א על הש"ס/עירובין/פרק ה/דף סא עמוד ב – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
3. ↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות עירובין, פרק ו', הלכה ד'.
4. ↑  עשין א'
5. ↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן ת"ח, סעיף ב'.
6. ↑  משנה ברורה על אורח חיים תח – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
7. ↑  ביאור הלכה – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
8. ↑  המנהג היה בזמן המשנה והתלמוד שרבים מבתי הכנסיות היו מחוץ לעיר
9. ↑  בתלמוד בבלי, מסכת ערובין, דף ס"א, עמוד ב'.

**הבהרה:** המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.