recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**באר מנוחה** היא באר בערבה, כ-150 מטר מערבה לכביש 90 וכ-90 קילומטר מצפון לאילת. מקור השם בשמה הערבי של הבאר, ביר אל מליחה (הבאר הטובה - בגלל כמות המלחים הנמוכה שבמים).

הבאר ממוקמת לרגלי גבעות מנוחה ואחיותיה שמצפון וממערב להן, והן עשירות במצוקים בולטים. הבאר היא קדומה אך בתקופה המנדטורית שופצה ונבנתה בתוך מבנה בטון. בעת סלילתו של כביש הערבה, הוקם במקום מחנה עבודה. כן שימשה בעבר תחנת יציאה לבני נוער הרפתקניים, שניסו להגיע בסתר אל פטרה שמעבר לגבול, במרחק 30 ק"מ מזרחה. במקום שתי אנדרטאות לזכר הנופלים בעת ניסיונם זה. השרידים במקום הם מתקופת הברזל והמקום שימש כנקודת שיירות שעברו לכיוון סיני. ליד הבאר, על גבעה רמה, נמצאים שרידי מצד נבטי מהמאה הראשונה. צורתו הייתה מלבנית וממדיו: 18 על 21.5 מטר. בתוכו חדרים ברוחב 3 מטר הערוכים סביב חצר רחבה. בתקופה הרומית הוקם מעל שרידי המיבנה הנבטי מגדל שמידותיו 9.5 על 9.5 מטר ובו 3 חדרים.

בינואר 1945, באר מנוחה שימשה כנקודת חניה לילית למסע ה-14 לאום רשרש, אך בפועל משלחת החקר והמודיעין לנה בסמוך לה, ואליה הגיעה רק למחרת.

בקיץ 1956 התרחשה סמוך לצומת התקפת מחבלים (פדאיון), על אוטובוס שעשה דרכו לאילת. בהתקפה נהרגו 4 אנשים: 3 חיילים שליוו את האוטובוס ברכב צבאי, ונוסעת באוטובוס.

בשנת 1981, אפשרה המדינה לשמעון (כושי) רימון להקים בסמוך לבאר מנוחה, בקילומטר ה-101, פונדק דרכים, הצופה אל פטרה, אליה הצליח להגיע הבעלים בשנת 1959 ולחזור בשלום. הפונדק משמש את יעודו עד היום. צומת מנוחה הנמצא בסמוך, מחבר את כביש 90 עם כביש 40 המגיע מבאר שבע, באמצעות כביש 13 לצומת ציחור.

ראו גם
------

* הסלע האדום (שיר)

הערות שוליים
------------

1. ↑  **כל מקום ואתר: מדריך לכל מקום ואתר בארץ ישראל**, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, מהדורה 20, 2005, עמ' 37. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
2. ↑  אלי אלון, התקפה ב-1956 על האוטובוס באזור באר מנוחה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 29 בינואר 2017

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007404251705171

 |
**דניאל האנן** (באנגלית **Daniel Hannan**, נולד ב-1 בספטמבר 1971) הוא עיתונאי, סופר ופוליטיקאי בריטי, חבר המפלגה השמרנית, המכהן בפרלמנט האירופי כנציג דרום-מזרח אנגליה.

תולדות חייו
-----------

האנן נולד בחווה של הוריו ליד לימה, פרו, לאב ממוצא אירי ולאם סקוטית. הוא גדל בפרו וערך ביקורים תכופים בחוות הכותנה של משפחתו בסנטה קרוס, בוליביה. את השכלתו האקדמית רכש באנגליה. במהלך לימודיו היה פעיל בתא המפלגה השמרנית באוקספורד, בו פעל למען "בריטניה עצמאית" כנגד הגברת הכפיפות של בריטניה לאיחוד האירופי. בספטמבר 1992 הוביל האנן הפגנה נגד פסגה כלכלית בבאת' שזכתה לתהודה רבה. לטענתו, ההפגנה הובילה לפרישת בריטניה ממערכת תאום שערי המטבע של האיחוד האירופי. בשנת 1996 הוא החל לעבוד בדיילי טלגרף. בשנת 1997 הוא היה לעוזר וכותב נאומים של מייקל הווארד ובהמשך היה כותב נאומים של ויליאם הייג. בשנת 1999 נבחר לפרלמנט האירופי. הוא כיהן בוועדת הדיג ובמשלחת ליחסים עם אפגניסטן. בשנים 2004 ו-2009 הוא נבחר מחדש עם רמת תמיכה גבוהה.

עמדות
-----

האנן מתנגד לאיחוד האירופי ופעל רבות למניעת חיזוק סמכויותיו כלפי המדינות החברות בו. הוא דרש להעמיד את אמנת ליסבון למשאלי עם במדינות האיחוד וקרא למצביעים להצביע נגדה. האנן תומך במדיניות של שוק חופשי ומתנגד למדיניות של מדינת רווחה. בשנת 2011 יצא לאור ספרו "הדרך החדשה לשעבוד: מכתב אזהרה לאמריקה", בעקבות ספרו של פרידריך האייק "הדרך לשעבוד" מ-1944.

האנן יצא כנגד המימון של האיחוד האירופי לפלסטינים וטען שהמימון מאריך את הסכסוך. במהלך ביקור בישראל ב-2010 אמר:

"ישראל היא הדוגמה המובהקת של העיקרון הלאומי; כלומר, של השאיפה של כל עם למדינה משלו. האיחוד האירופי, בניגוד לכך, מתבסס על הרעיון כי נאמנות לאומית היא שרירותית, ארעית ובסופו של דבר מבישה. בעצם קיומה, ישראל מערערת את ההצדקה האינטלקטואלית לאחדות אירופית".

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דניאל האנן** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של דניאל האנן
* דניאל האנן, ברשת החברתית פייסבוק

* דניאל האנן, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

הערות שוליים
------------

1. ↑  The New Road to Serfdom: A Letter of Warning to America באתר אמזון
2. ↑  דניאל האנן, סיוע האיחוד האירופי לפלשתינים מממן את הסכסוך, באתר News1 מחלקה ראשונה, 13 במאי 2009
3. ↑  בועז ארד, "ההסברה של ישראל באירופה נידונה לכישלון", באתר News1 מחלקה ראשונה, 31 בינואר 2010

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007352499005171
* GND: 1129300188
* ISNI: 0000 0000 3594 4731
* LCCN: n97006177
* SNAC: w66t164m
* SUDOC: 200743201
* UKPARL: WN9p08v5
* VIAF: 46040604
* WorldCat: lccn-n97006177

 |
"השוחה" בקאנטרי בחולון

**ריצ'רד שילה** (Richard Shiloh; ‏1946, וורשה, פולין – 11 במאי 2012, רמלה, ישראל) היה פסל, סופר, צייר, מאייר, עיתונאי ותסריטאי ישראלי.

ביוגרפיה
--------

ריצ'רד שילה נולד בוורשה שבפולין בשנת 1946. בשנת 1957, בהיותו בן אחת עשרה, עלה עם משפחתו לארץ. הוא למד בבית הספר לאמנויות "רננים". בצה"ל שירת כחבלן. לאחר שירותו למד באקדמיה לאמנות במינכן שבגרמניה, שם למד פיסול ותולדות האמנות.

"אלביס פרסלי" בנווה אילן
"המעוף" בחזית בית עיריית רמלה
"דירה להשכיר" בגן סיפור בחולון
לאחר שובו לארץ היה לכתב פלילי ב"העולם הזה" וכתב תסריטים לטלוויזיה החינוכית. בנוסף היה גם עורך האמנות של מגזין "יקום תרבות".

כתב ואייר ארבעה ספרים. את ספרו הראשון, "מסעות עם קורחיריו", החל לכתוב במהלך מלחמת יום הכיפורים.

יצר פסלי חוצות רבים ופסלים שונים, חלקם מוצגים במקומות ציבוריים.

היה חובב ספורט ואופנועים כבדים. ב-11 במאי 2012 הוא מצא את מותו בתאונה ברוכבו על אופנוע כבד.

### פסליו

ריצ'רד שילה יצר פסלים רבים. פסלי חוצות גדולים ופסלים קטנים. המפורסמים מביניהם: פסל הנשיא לשעבר משה קצב בבית הנשיא בירושלים, פסל "האדם הנאבק" המוצב במשכן נשיאי ישראל, פסל דיוקן ענק של הזמר אלביס פרסלי בפונדק בנווה אילן, פסלי גן סיפור "דירה להשכיר" על פי לאה גולדברג בחולון. שילה הגה ויצר את פסלון "פרס אופיר" - פרס האוסקר הישראלי הניתן באירועי האקדמיה הישראלית לקולנוע. פסלי חוצות נוספים "המעוף", "עץ החיים", "שער הניצחון" מוצבים בעירו רמלה. בכניסה לקאנטרי בחולון מוצבת מזרקת מים עליה פסלו של ריצ'רד "השוחה".

### ספריו

ריצ'רד שילה שלח ידו גם בכתיבה במגוון ז'אנרים, החל מספרות ילדים ועד לספרות מתח ואימה, ומדע בדיוני פוסט-אפוקליפטי. את רוב עטיפות ספריו אייר שילה בעצמו. לעתים הנציח את עצמו בספריו: כך לדוגמה ב"סוף הלילה", שבו צייר שילה פורטרט של עצמו בדמות "סוכן דרג א' אלן פראט", גיבור הספר; או בדמותו של הסופר היהודי-פולני "ריצ'רד גולד", גיבור הספר "איש אינו אשם".

* מסעות עם קורחיריו, מסדה, 1980
* סוף הלילה, כנרת, 1994
* איש אינו אשם, אופוס, 1997, הספר תורגם גם לאנגלית.
* סיגלית הנסיכה הלוחמת, כתב הוצאה לאור, 2011, הספר תורגם גם לאנגלית.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ריצ'רד שילה** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של ריצ'רד שילה
* ריצ'רד שילה, באתר יקום תרבות
* מפסליו של שילה בגלריה בלונג אילנד, ניו יורק

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3  אורי דרומי, סוג של מכשף - ריצ'ארד שילה, פסל, צייר, סופר, 1946-2012, באתר הארץ, 6 ביוני 2017
2. 1 2  עינב שיף‏, טרגדיה: האמן ריצ'רד שילה מת בתאונת דרכים, באתר וואלה!‏, 12 במאי 2012
3. ↑  הגודל כן קובע ריאיון עם שילה אודות פסל שיצר במשכן הנשיא והסערה סביבו, אתר 103FM, מתאריך 20/7/2007
4. ↑  ד״ר אלי אשד, העולמות הפנטסטיים של ריצ'רד שילה, באתר יְקוּם תַּרְבּוּת, ‏2011-12-18
5. 1 2  סיגלית הנסיכה הלוחמת באתר כתב

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007292132705171
* ISNI: 0000 0003 7616 3220
* VIAF: 253105619
* WorldCat: viaf-253105619

 |
כריכת ספר המתנה "הגנה על החופש" בהוצאת הפנטגון, כולל 250 תמונות צבע של המלחמה בטרור כפי שראו אותה אנשי חיל הים והנחתים של ארצות הברית באפגניסטן ובעיראק.
"**ספר מתנה**" הוא כינוי לספר מהודר שנהוג לתת כמתנה. למעשה כל ספר ניתן לתת כמתנה, בהתאם לטעמם של הנותן והמקבל, אך השם "ספר מתנה" יוחד לספרים מהודרים, בפורמט אלבומי, המודפסים על נייר כרומו, בכריכה קשה, עשירים בתמונות, שהדרם הופך אותם למתנה המכבדת הן את הנותן והן את המקבל.

נושאים אופייניים לספרי מתנה: אמנות, צילום, אדריכלות, עיצוב, גאוגרפיה וטיולים, בישול ושירה.

הסופרת שהם סמיט אפיינה ספרי מתנה:

ברי שהדבר המשותף לכל הספרים בסוגת "ספרי המתנה" הוא מאמץ עליון (ממש כמו בליל הסדר) לא להרגיז, לשאת חן, להציג עולם יפה, שופע כל טוב ונטול קונפליקטים - ומודפס על נייר כרומו.
באנגלית קרוי פורמט זה בשם "Coffee table book", המציג אותו כספר שניתן להניחו על שולחן הקפה ומשמש מקור לנושאי שיחות בעת אירוח. בנוסף לכל המאפיינים של ספר מתנה, "ספר שולחן קפה" הוא פעמים רבות כבד במיוחד ואינ נייד, לכן יש יתרון בהנחתו על שולחן הקפה ולא בארון הספרים.

**דוגמאות:**

* דובי טל ומוני הרמתי, **קו האופק**, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990 – ספר תצלומים מנוף ישראל, שצולמו ממטוס מנמיך טוס. כל תצלום מלווה בטקסט בן כשלוש מילים המתאר את תוכנו; תוכן זה הופך את הספר לשווה לכל נפש.
* ב"ז קדר, **מבט ועוד מבט על ארץ ישראל**, יד יצחק בן-צבי ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991 – במרכזו של ספר זה תצלומי אוויר של ארץ ישראל – תצלום שצולם במהלך מלחמת העולם הראשונה, ולצידו תצלום של אותה מקום שצולם בסוף שנות ה-80. יותר ממחצית שטח הספר היא תצלומים, אך מוקדש בו מקום ניכר גם לתיאור הרקע ההיסטורי הנחוץ להבנת כל תצלום.
* נורית בת יער, **שיכרון עיצובים - אמנות האופנה בישראל**, רסלינג, 2010 – ספר עשיר בצילומי אופנה, המלווים בטקסט נרחב על האופנה בישראל. 442 עמודיו, המודפסים על נייר כרומו הופכים אותו לכבד במידה שהופכת אותו ל-Coffee table book – ספר שמוטב להניחו על שולחן קבוע ולא לטלטלו.

קישורים חיצוניים
----------------

* ספר מתנה, באתר הארץ, 24 במרץ 2010

הערות שוליים
------------

1. ↑  שהם סמיט, אביב נצחי בראש צלול, באתר הארץ, 24 במרץ 2010
**רייצ'ל קאסק** (באנגלית: **Rachel Cusk**; נולדה ב־8 בפברואר 1967) היא סופרת בריטית. היא כותבת רומנים, ספרי עיון, סיפורים קצרים ומאמרים.

ילדות וחינוך
------------

קאסק נולדה בססקטון, קנדה, להורים בריטים בשנת 1967. בשנות ילדותה המוקדמת התגוררה המשפחה בלוס אנג'לס ובשנת 1974 עברה לאנגליה. משפחתה הייתה קתולית אמידה, וקאסק התחנכה במנזר סנט מרי בקיימברידג'. בהמשך היא למדה ספרות באוקספורד. ספרה הראשון, *Saving Agnes*, ראה אור כשהיא הייתה בת 26 ומאז היא כותבת בשטף.

קריירה
------

הרומן הראשון של רייצ'ל קאסק *Saving Agnes*, (1993), זכה בפרס וייטברד לספר ביכורים. התמות המרכזיות שהופיעו בו - נשיות וסאטירה חברתית - המשיכו להעסיק אותה ונותרו מרכזיות ביצירתה גם במהלך העשור הבא. על ספרה *The Country Life* היא זכתה בפרס סומסרט מוהם לשנת 1998. ב־2003 נכללה קאסק ברשימת עשרים הסופרים הבריטים הצעירים הטובים ביותר של כתב העת גרנטה.

קאסק החלה להתעניין בבעיות האינהרנטיות למבנה הרומן העוסק בחוויותיהן של נשים, התעניינות שהניבה את ספרי העיון *A Life's Work*, ממואר על אמהוּת שפורסם ב־2001, והספר *Aftermath* מ־2012, שתיעד את נישואיה לצלם אדריאן קלארק ואת גירושיהם.

בשנת 2015 ראה אור ספרה **קווי מתאר**, הראשון מתוך טרילוגיה. שלושת הספרים, שאפשר לקרוא בסדר לא כרונולוגי ובמנותק זה מזה, עוסקים ברובם בסופרת פיי, ששמה מוזכר רק פעם אחת בכל רומן, המתעדת שיחות שלה עם אחרים, מפגשים ואירועים מינוריים לכאורה. היא "מוותרת על עקרונות מהותיים כמו דמויות או עלילה, לפחות במובן המסורתי של הדבר, לטובת אפקט אינטלקטואלי־רגשי המושג בדרכים אחרות". ספר זה הופיע ברשימת חמשת הרומנים הטובים ביותר לשנת 2015 של הניו יורק טיימס.

הספר השני בטרילוגיה, **מעבר**, ראה אור ב־2017. הלן דנמור מהגרדיאן כתבה שמדובר בפרוזה מבריקה ושמפליא שקאסק לא זכתה עד כה בפרס ספרותי מרכזי.

מבקרי ספרות מהללים את ספריה של קאסק. נכתב עליה שהיא ממציאה מחדש את סוגת הרומן וכותבת פרוזה שהיא למעשה היסטוריה שבעל פה. מבנה הטקסט, פסיפס של פרגמנטים, משקף את אופיו הלא יציב של הזיכרון.

ספריה שראו אור בעברית
---------------------

* **קווי מתאר**, מודן הוצאה לאור, 2018. תרגום קטיה בנוביץ'.
* **מעבר**, מודן הוצאה לאור 2019. תרגום קטיה בנוביץ'.
* **קודוס**, מודן הוצאה לאור 2022. תרגום קטיה בנוביץ'.

קישורים חיצוניים
----------------

* גפי אמיר, "קווי מתאר": ספרה של רייצ'ל קאסק זכה לשבחים מהסיבה הלא נכונה, הארץ.
* צליל אברהם, "מעבר" של רייצ'ל קאסק: לגיבורה העדינה והחכמה אין פגמים, חוץ מאחד, הארץ.
* סרטונים רייצ'ל קאסק מקריאה מספרה **מעבר** (באנגלית)
* רייצ'ל קאסק, ברשת החברתית Goodreads

הערות שוליים
------------

1. 1 2  גילי איזיקוביץ, רייצ'ל קאסק: "אני אומרת לעצמי: 'מה פתאום את כותבת ספרים מטומטמים במקום לצאת לרחוב ולהיאבק?'", באתר הארץ
2. ↑  הלן דנמור, Transit by Rachel Cusk review – a woman’s struggle to rebuild her life, הגרדיאן
3. ↑  ג'ודית טורמן, Rachel Cusk Gut-Renovates the Novel, הניו יורקר

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007328362505171
* BIBSYS: 90952854
* BNE: XX1054078
* BnF: cb155245939 (data)
* CANTIC: a10734867
* CiNii: DA12507950
* GND: 120077973
* ICCU: UFEV328897
* ISNI: 0000 0001 0861 8890
* LCCN: nr94028997
* NDL: 001336709
* NKC: xx0013462
* NLA: 35495454
* NLG: 269121
* NLK: KAC200809453
* NSK: 000488004
* NTA: 108664864
* RERO: 02-A012042697
* SELIBR: 280974
* SUDOC: 067688098
* Trove: 973938
* VIAF: 318745
* WorldCat: lccn-nr94028997

 |
**מוזיאון הפליטים היהודים בשאנגחאי** הוא מוזיאון להנצחת הפליטים היהודים שחיו בשאנגחאי במהלך מלחמת העולם השנייה אחרי שברחו מאירופה כדי להינצל מהשואה. הוא ממוקם באתר שבו ממוקם אוהל משה או בית כנסת משה, באזור ההיסטורי של Tilanqiao באזור Hongkou, שאנגחאי, שבסין. 

במוזיאון מוצגים מסמכים, תמונות, סרטים וחפצים אישיים המתארים את חייהם של יותר מ-20,000 יהודים שהתגוררו בגטו שאנגחאי.

בית הכנסת אוהל משה
------------------

בית הכנסת אוהל משה
התכנסות אוהל מושה נוסדה על ידי מהגרים יהודים רוסיים בשאנגחאי בשנת 1907. הארגון האשכנזי כונה על שם משה גרינברג, חבר בקהילה הרוסית יהודית והתקיים לראשונה במקום שכור.

תצוגה
-----

מוזיאון הפליטים היהודים בשאנגחאי כולל את מבנה בית הכנסת אוהל מושה, שני אולמות תצוגה וחצר. התצוגה בבית הכנסת כולל אוסף קטן של חפצים המתאים את חיי הפליטים היהודים אשר מצאו מחסה בשאנגחאי במהלך השואה. תצוגה אחת בקומה השנייה של בית הכנסת מוקדשת לחיי הרב הראשי של שאנגחאי רבי מאיר אשכנזי (Rabbi Meir Ashkenazi). בעוד שבית הכנסת עדיין מכיל את ארון קודש, פרוכת ובמה, אין בו ספר תורה או סידור, כך שלא ניתן להשתמש בו לצורכי תפילה.

אולם התצוגה מספר 2, אשר הושלם בשנת 2007, מציג יותר מ-140 תמונות היסטוריות ומוצגים אחרים הכוללים עבודות אמנות, דרכונים של פליטים, עותקים של ג'ואיש שאנגחאי כרוניקל ולוח אבן שבו מגולפים דבריו של יצחק רבין במהלך ביקורו בשאנגחאי. בעולם מוצג גם סרט תיעודי על הפליטים.

אולם התצוגות מספר 3 הושלם במאי 2008 ומשמש לתצוגות מתחלפות. 

בספטמבר 2014 קיר זיכרון באורך 34 מטרים נחנך באתר, בו חרותים שמותיהם של 13,732 פליטים יהודיים שמצאו מחסה בסין במהלך מלחמת העולם השנייה.  

ב-2016 הוצב במוזיאון פסלו של הרופא היהודי יעקב רוזנפלד, שפעל בקרב הפליטים היהודים בסין, הצטרף לצבאו של מאו ועלה בו לדרגת גנרל.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מוזיאון הפליטים היהודים בשאנגחאי** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון הפליטים היהודים בשאנגחאי
* אתר המוזיאון (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  "An Introduction to Shanghai Jewish Refugees Museum". Hongkou Shanghai. 2006. אורכב מ-המקור ב-2014-12-10. נבדק ב-7 בדצמבר 2014. `{{cite web}}`:  (עזרה)
2. ↑  "Shanghai remembers its Jewish past". *JewishGen*. 12 ביוני 2008. נבדק ב-7 בדצמבר 2014. `{{cite web}}`:  (עזרה)
3. ↑  Keinon, Herb (7 במאי 2013). "PM tours Shanghai Jewish refugee museum". *The Jerusalem Post*. נבדק ב-7 בדצמבר 2014. `{{cite web}}`:  (עזרה)
4. ↑  "Jewish refugee list unveils bond with Shanghai 'safe haven'". *Daily Times*. 3 בספטמבר 2014. נבדק ב-7 בדצמבר 2014. `{{cite web}}`:  (עזרה)
5. ↑  Jewish Telegraphic Agency (3 בספטמבר 2014). "Shanghai museum unveils memorial to Jewish refugees". נבדק ב-7 בדצמבר 2014. `{{cite web}}`:  (עזרה)
6. ↑  טקס הסרת הלוט מפסלו של יעקב רוזנפלד במוזיאון הפליטים היהודים בשאנגחאי, 9 במרץ 2016

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007326116005171
* VIAF: 1139149844991002960006
* WorldCat: viaf-1139149844991002960006

 |
**עמנואל (עמה) טלמור (ספקטור)** (3 ביולי 1928 – 3 ביולי 2002) היה איש מערכת הביטחון הישראלית, מפקד בפלמ"ח, בכיר בשירות הביטחון הכללי ובמוסד.

ביוגרפיה
--------

טלמור נולד בעין חרוד, בנם של נעמי ושמחה ספקטור. בילדותו עברה המשפחה לפתח תקווה והוא למד בבית ספר עממי של פיק"א ובתיכון בגבעת השלושה. בתקופת לימודיו בתיכון הצטרך לארגון ההגנה. ב-1946 הצטרף לפלמ"ח, הוא שירת בפלוגה ח' בגדוד הראשון בבית הערבה, יצא לקורס מ"כים ושימש מפקד כיתה בפלוגה ג' בגדוד השלישי באשדות יעקב. ב-1947 עבר קורס מפקדי מחלקות וחזר כמ"מ לפלוגה ג'. במלחמת העצמאות לחם כסגן מפקד פלוגה וממלא מקום מפקד הפלוגה בגדוד השלישי של חטיבת יפתח. השתתף בקרב על צפת, מבצע יפתח, הקרב על מצודת כ"ח,, קרב עמק הירדן, קרבות מלכיה, מבצע דני ומבצע יואב. הוא היה ממקימי קיבוץ יפתח ועבד במשק. ב-1950 נשלח מטעם תנועת דרור לדרום אמריקה.

בשובו הצטרף לשירות הביטחון הכללי. ב-1953 הצטרף ליחידת המבצעים של השב"כ והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ולאחר הקמת יחידת מפרץ בראשותו של יצחק שמיר שימש סגנו. הוא השתתף במבצע ברן, השתתף בפעולות סיכול פעילותם של המדענים הגרמנים במצרים. טלמור נטל חלק במבצע לכידת אדולף אייכמן, ב-1958 נשלח לארגנטינה לתצפת על הבית בו נחשד שמתגורר אייכמן. ב-1960 היה אחד מהמלווים שהעלו אותו למטוס אל על. ב-1961 מונה לראש מרחב ירושלים בשב"כ, ולאחר מספר חודשים הושאל למוסד ונשלח למרוקו שם פעל להעלאת יהודי מרוקו במבצע יכין. ב-1962 עבר לפריז ושימש ראש יחידת קיסריה באירופה, היה שותף בדיונים לגבי הפעלת אלי כהן והיה הישראלי האחרון שנפגש עמו לפני שנשלח בפעם האחרונה לסוריה. ב-1967 שב לישראל ומונה למפקד מרחב צפון בשב"כ. ב-1971 מונה לנציג שב"כ באירופה, ולאחר רצח הספורטאים באולימפיאדת מינכן מונה לראש מוקד האבטחה באירופה. ב-1974 פרש מהשב"כ, אך המשיך לתרום למחלקת ההיסטוריה של הארגון. לאחר פרישתו עסק בתחום ייעוץ בנושאי אבטחה.

היה נשוי לריבה ואב לשלושה בנים.

קישורים חיצוניים
----------------

* עמנואל טלמור באתר הפלמ"ח
* אורי דרומי, תסתער, אבל בזהירות - אמר יגאל אלון, באתר הארץ, 10 ביולי 2002
* מאות מידידיו של עמה טלמור ז"ל העלו את זכרו במלאת שנה למותו, מבט מל"מ, גיליון 34

הערות שוליים
------------

1. ↑  נבי יושע הכפר והמצודה
2. ↑  ההתקפה השלישית – 16 במאי 1948
3. ↑  יוסי אחימאיר, יצחק שמיר: כסלע איתן, הוצאת מכון ז'בוטינסקי, עמ' 123
4. ↑  אבנר אברהמי, צילום: רלי אברהמי, 50 שנה לחטיפת אייכמן. ארבעה מהשותפים למבצע זוכרים כל פרט מהימים ההם, באתר הארץ, 7 במאי 2010
5. ↑  המבצע ללכידת אייכמן - פרסום השב"כ והמוסד (1960), אתר השב"כ
6. ↑  יוסף ארגמן, מלחמת הצללים: 25 פרשיות מודיעין וביטחון בישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2007, עמ' 70
7. ↑  חן קוטס-בר, לבד בדמשק: גילויים חדשים בפרשת אלי כהן, באתר nrg‏, 4 באוגוסט 2012

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007313109805171
* VIAF: 97456106
* WorldCat (עם VIAF): 97456106

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק באמן רחוב ומשורר ישראלי. אם התכוונתם למשורר, עורך ומוציא לאור ישראלי, ראו אורן עילם.

**אורן עילם** (נולד ב-29 בנובמבר 1986) הוא אמן רחוב, משורר ומעצב תעשייתי ישראלי. הוא מוכר מהטמעת אומנותו בחפצי רחוב כמו שלטי תחנות אוטובוס, שלטי תנועה וגני שעשועים.

ביוגרפיה
--------

עילם נולד וגדל ברמת גן, אביו עבד במשרד הביטחון ואימו הייתה פיזיותרפיסטית. הוא למד בתיכון בליך, והיה מדריך בתנועת הצופים. לאחר לימודיו התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים, ביחידת מורן. לאחר שירותו הצבאי למד לתואר ראשון במחלקה לעיצוב תעשייתי בבצלאל, אותו סיים בשנת 2015.

קריירה
------

בעת לימודיו בבצלאל, החל לרסס בגרפיטי את שיריו על קירות בתים בירושלים ובתל אביב. הוא מעיד שמצא בדבר דרך לבטא עצמו תוך התגברות על הביישנות. עד מהרה החל לפרסם את שיריו בצורות נוספות, בהן החבאתם בין פתקי המפלגות בבחירות לכנסת העשרים (2015), הטבעתן על שלטי תחנת אוטובוס שהציב ואף הצבת שלט עם שיר שכתב בירידה מאיילון במחלף השלום.

בנוסף, מתעסק עילם בתחום המוזיקה. פרויקט הגמר שלו בבצלאל כלל המצאה של חמישה כלי נגינה אלקטרוניים, שמאוחר יותר הוצגו בפסטיבל בת-ים הבינלאומי לתיאטרון רחוב בשם "הגן המוזיקלי".

עילם מעביר סדנאות לנוער בנושא אמנות רחוב וכתיבת שירה, ומארגן ערבי שירה ואירועים נוספים.

יצר ומשחק בהצגה "המדריך לחיפוש אתונות"

### מיצגים והופעות

* הרצאת אמן ב-TEDx ‏(2016)
* גן שעשועים מוזיקלי (פסטיבל בת ים, 2017)
* תערוכת יחיד בבית הצעירים (2018)
* הצגת רחוב - האיש המשתין (פסטיבל בת ים, 2018)
* מיצג "תן-ביס" (שבוע החדשנות, 2018)
* פצ'ה קוצ'ה בהיכל התרבות (2019)

### גלריה

* קו מס' 0קו מס' 0
* מיצג תן ביס בשבוע החדשנותמיצג תן ביס בשבוע החדשנות
* בקר שליטה מוזיקלי הנשלט בידי חיישן אינפרא אדוםבקר שליטה מוזיקלי הנשלט בידי חיישן אינפרא אדום
* שירים בקלפישירים בקלפי
* מזרקת שלוליותמזרקת שלוליות

קישורים חיצוניים
----------------

* ארנון בן דרור, ‏קירות מדברים: השירה יוצאת רשמית מהדפים אל הרחוב, באתר "Time Out ישראל", 23 במרץ 2016
* קרן אמר שחף, האמן שלא חושש מקנסות מפרסם שיריו במקומות הכי הזויים בארץ, באתר Xnet‏, 17 באוגוסט 2016
* גבי גזית, אמנות או נמות: האמן אורן עילם מתעלם מהסכנות ומקשט את הרחובות, ראיון בתחנת 103FM, ‏21 באוגוסט 2016
* רעות ברנע, סוד הגן המוזיקלי: כלי נגינה שמתאימים לאלו שמפחדים לנסות, באתר כלכליסט, 22 באוגוסט 2017
* אורן עילם, ברשת החברתית פייסבוק

הערות שוליים
------------

1. ↑  אורן עילם, במאגר הבוגרים של בצלאל.
2. ↑
3. ↑
**סיגלית ליפשיץ** (נולדה ב-1970) היא במאית ותסריטאית ישראלית. מיוצרי הסדרה "שישו ושמחו".

ביוגרפיה
--------

סיגלית ליפשיץ נולדה בבאר שבע, כרביעית מבין שמונה ילדים, למדה באולפנת בני עקיבא בערד וכן במכללת אמונה ובבית ספר לקולנוע סם שפיגל בירושלים.

מאז שנת 2007 מלמדת בימוי ותסריטאות בבית הספר לקולנוע ע"ש סם שפיגל.

### תסריטאות ובימוי

בשנת 2000 כתבה וביימה את הסרט קרב תרנגולים, סרט עלילתי, שהשתתף בחמישים פסטיבלים בינלאומיים וזכה בפרסים:פרס ראשון בפסטיבל מונפליה, מינכן, מילאנו, מלבורן שיקגו ועוד.

בשנת 2005 ביימה את סרט האנימציה "ירושלים של ברזל" (במסגרת פרויקט מבטים). הסרט השתתף בפסטיבל ירושלים 2005, פסטיבל מנהטן היהודי 2005, פסטיבל וינה היהודי 2005 ופסטיבל טיבורון הבינלאומי ארצות הברית 2006.

בשנת 2017 כתבה וביימה את הסרט הקצר "רבעצן" (במסגרת הפיצ'ר "Voice over" מחווה לאברהם הפנר).

בשנת 2019 כתבה וביימה יחד עם שלום הגר, את הסרט הקצר "סלסול", התסריט זכה בציון לשבח בתחרות התסריט הקצר של "הארץ", סם שפיגל וקרן גשר.

בשנת 2019 הייתה אחראית על תסריט ובימוי לסדרת הטלוויזיה "שישו ושמחו" שהוקרנה בכאן 11 (2022), יחד עם שלום הגר.

קישורים חיצוניים
----------------

* סיגלית ליפשיץ, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
* סיגלית ליפשיץ, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* סיגלית ליפשיץ, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי
* על סיגלית ליפשיץ, באתר קנלר

הערות שוליים
------------

1. ↑  "קרב תרנגולים", במאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי "אידיבי"
2. ↑  רונית מוזיקנט, משני עברי המתרס עומדים אנשים, באתר ynet, 16 בנובמבר 2000
3. ↑  ירושלים של ברזל, באתר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
4. ↑  "רעבעצן", במאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי "אידיבי"
5. ↑  אתר למנויים בלבד סיגלית ליפשיץ ושלום הגר, "סלסול" מאת סיגלית ליפשיץ ושלום הגר, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2016

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* VIAF: 308266973
* WorldCat (עם VIAF): 308266973

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק ביחידת מודיעין לשעבר. אם התכוונתם לאוגדה לשעבר, ראו אוגדה 220.

**יחידה 220** הייתה יחידת קשר חשאי להפעלת סוכנים חשאיים של המוסד ואמ"ן. היא נוסדה בשנות ה‑50 כיחידה 994 בשני בסיסים באזור תל אביב. בצד מכשירי קשר הופעל במודיעין גם מערך יוני דואר להעברת מידע לסוכנים, בנוסף על השימוש ביונים בחיל הקשר. נבנו תחנות איסוף ליונים בירושלים, בבאר שבע, באילת ובצפת. השימוש ביונים פסק ב‑1967. יחידת הקשר החשאי הייתה עצמאית במערך האיסוף. עם הקמת מפקדת הקשר בחיל המודיעין, סופחה היחידה למפקדה זו. הקשר החשאי עם סוכנים שוּפר באופן קבוע באמצעות מכשור חדיש ויכולות קליטה ושידור שפותחו ביחידה הטכנולוגית-מבצעית במודיעין (יחידה 81). בפרסום בינלאומי נדיר נכתב כי ב‑1965 סיפקה היחידה קשר חשאי לסוכנים במזרח התיכון ובמדינות אפריקה, כולל כאלה שנחשפו על ידי גורמים עוינים.

בסיס היחידה שכן בחוף תל ברוך. מפקדה הראשון היה נרי ראשוני ואחריו יאיר רסקי. בין השאר, קיימה היחידה את הקשר עם אלי כהן, כפי שפורסם בסדרה התיעודית "לוחם 566" בערוץ "כאן 11". לאחר תפיסתו של אלי כהן ערכה היחידה ניסוי ("מבצע בול") יחד עם יחידה 515 במטרה לברר האם ניתן לאכן שידורים בהספקים נמוכים, לשם כך שידרו אנשי היחידה מערים שונות בישראל ושידוריהם אוכנו בהצלחה על ידי מערך האיכון של 515.

היחידה פעלה לספק שירותי תקשורת למשלחת כוחות הביטחון הישראלים בכורדיסטן, וכן סייעה במבצע רוטב בתימן.

ב-1969 הוקמה באגף המודיעין יחידה 193 שהפכה ב-1971 לגדוד הקשר של אמ"ן. היחידה המשיכה לפעול במקביל ליחידה 220 שהתמקדה בפעילות הקשר החשאי. במקביל ליחידה של צה"ל, הוקמה במוסד (בתקופתו של צבי זמיר) יחידה בעלת מטרה דומה. הבסיס בחוף תל ברוך פונה כנראה בסוף 2012.

קישורים חיצוניים
----------------

* נחשפה יחידה 220 – יחידה מסווגת לתקשורת עם סוכנים במדינות ערב, באתר "פרש"

הערות שוליים
------------

1. ↑  אפרים לפיד, **לוחמי הסתר – המודיעין הישראלי מבט מבפנים**, ידיעות ספרים, 2017, עמ' 124–125
2. ↑  Bury J, From the Archives: Intercepting Best Friends?, **Cryptologia - An International Journal devoted to Cryptology** Vol. 32, No. 1, January 2008, עמ' 84‑87
**אריה נפתלי** (2 בינואר 1912 - 20 בינואר 1990) היה מומחה לכתבי יד, שעמד בראש המעבדות לזיהוי פלילי במשטרת ישראל וכן היה הגרפולוג של "המוסד" ויסד את האגודה לגרפולוגיה מדעית בישראל.

קורות חייו
----------

אריה נפתלי (רגולסקי) נולד בעיר קניגסברג שבקיסרות הגרמנית, בן לנתן ודבורה רגולסקי. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל ושירת במשטרת המנדט כמומחה לכתב יד. במקביל פעל בארגון "ההגנה".
בשנת 1948, עם קום המדינה, מונה לעמוד בראש המעבדות לזיהוי פלילי במשטרת ישראל. הופיע כעד מומחה מטעם המשטרה במשפטי רצח.

בשנת 1955 יצא לשליחות מטעם משרד הביטחון לגרמניה, שם השלים את לימודי הרפואה שאותם החל לפני עליית הנאצים לשלטון. הדוקטורט שלו עסק בשינויים בכתב יד במהלך טיפול פסיכותרפי.

בשנת 1959 חזר לישראל ומונה למרצה בחוג לקרימינולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. נתן הרצאות גם בפקולטה למשפטים.

נפתלי שימש גם כגרפולוג של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. במסגרת התוכנית "אלי כהן לוחם 566" על אלי כהן ששודרה ב"כאן 11" הובא ראיון מצולם עם נפתלי, שבו סיפר כי לפני סופו של אלי כהן הטיל עליו המוסד לבדוק את כתב ידו של כהן ונפתלי מצא, לפי ניתוח כתב היד, שכהן היה נתון אז בלחץ ובחרדה.

נפתלי שילב את עיסוקיו בגרפולוגיה המשפטית ובגרפולוגיה האבחונית במכון נפתלי, שאותו הקים בשנת 1968. כיום עומדת בראש המכון, באגף הגרפולוגיה האבחונית, בתו מיכל נפתלי ובנו עו"ד יונתן נפתלי. לצד המכון פועלת המכללה לגרפולוגיה.

בשנת 1978 ייסד את האגודה לגרפולוגיה מדעית בישראל ופעל לקידום מעמדה המדעי של הגרפולוגיה, בישראל ובעולם.

נפתלי נפטר ב-20 בינואר 1990 ונקבר בבית הקברות בנתיב הל"ה.

ספריו
-----

* **מדעי המשטרה**, ערך לפי הרצאות אברהם אמיר, הוצאת אקדמון, 1966.
* **גרפולוגיה ורפואה - כתב היד הגוף והנפש**, הוצאת פרידמן, 1991.

קישורים חיצוניים
----------------

* צבי לביא, כמה כתבי יד יש לאדם?, מעריב, 15 בינואר 1964

**מכּתביו**

* כתב היד מדבר, למרחב, 1 בספטמבר 1964
* ניתוח אופיו של ביאליק לפי כתב ידו מתקופות שונות בחייו, דבר, 15 בדצמבר 1972
* אריה נפתלי (1912-1990), דף שער בספרייה הלאומית

הערות שוליים
------------

1. ↑  הגרפולוגית מיכל נפתלי מספרת לאבי משה-סגל על אביה ד"ר אריה נפתלי שפיענח כתבי יד עבור המוסד בערוץ יוטיוב של אבי משה-סגל
2. ↑  מומחי המשטרה מעידים במשפט רצח הנדלר, חרות, 25 באוקטובר 1950  
מומחה לתחמושת במשפט פאליק, חרות, 7 בפברואר 1951
3. ↑  ד'ר אריה נפתלי רגולסקי, באתר BillionGraves

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007383070105171
* VIAF: 53151963710900312825
* WorldCat (עם VIAF): 53151963710900312825

 |

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"אריה נפתלי"**.
המונח "שר המלחמה" מפנה לכאן. לערך העוסק בסרט קולנוע, ראו שר המלחמה (סרט).
**משרד ההגנה** או **משרד הביטחון** הוא המשרד הממשלתי האחראי על הצבא במדינות ריבוניות. בעבר נהגו לקרוא למשרדים אלה בשם **משרד המלחמה**.

שר הביטחון הוא בדרך כלל אדם בעל תפקיד מפתח בקבינט הממשלתי.
מאז סוף המאה ה-18 כאשר הקבינטים התחילו להופיע הם נקראו לעיתים קרובות "משרד המלחמה", לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה במרבית המדינות השתנה השם של משרד המלחמה למשרד ההגנה, אם כי לעיתים יריבים של מדינה מכנים את משרד הביטחון שלה והשר העומד בראשו כמשרד המלחמה ושר המלחמה על אף שהשם שונה ואפילו אם מאז ומתמיד לא כונה המשרד בשם זה, כך נוהגות חלק ממדינות ערב וארגוני הטרור כלפי משרד הביטחון של ישראל.

במרבית המדינות נחשב תפקיד שר ההגנה לחשוב ביותר מבחינה פוליטית, לפעמים, במיוחד במדינות לא דמוקרטיות הוא חשוב אף יותר משר החוץ. לעיתים, בפרט בתקופות מלחמה, ראש הממשלה מחזיק גם בתפקיד של שר ההגנה. במשטר צבאי, לרוב שר הביטחון הוא גם ראש הממשלה או ראש המטה הכללי.

ברוב המדינות הדמוקרטיות שר ההגנה יהיה אזרח, כאשר הצבא למעשה כפוף לאזרחים; אולם ישנן מדינות, בדרך כלל פחות דמוקרטיות, שבהן שר ההגנה לובש מדים והוא איש צבא. בישראל שר הביטחון הוא אזרח, אך פעמים רבות מדובר במי שהיה קצין בכיר, שזמן לא רב לאחר שפשט את מדיו מונה להיות שר הביטחון.

משרדי הגנה במדינות שונות
------------------------

* משרד הביטחון (ישראל)
* מחלקת ההגנה של ארצות הברית
* משרד ההגנה של רוסיה
* משרד ההגנה (הממלכה המאוחדת)
* משרד הכוחות המזוינים (צרפת)
* משרד ההגנה (איראן)
* משרד ההגנה (אזרבייג'ן)
* משרד ההגנה (בלארוס)
* משרד ההגנה (יפן)
* משרד ההגנה (ספרד)
* המחלקה הפדרלית לביטחון, הגנה אזרחית וספורט (שווייץ)
* משרד ההגנה (הודו)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **משרד ההגנה** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NKC: ph369403

 |
**מיכה הרן (הריסון)** (נולד ב-1944) הוא צ'לן ומנצח ישראלי.

חייו
----

הרן נולד בירושלים ובגיל 7 החל ללמוד צ'לו בקונסרבטוריון ובאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, אצל פאול בלסברג וכן למד מוזיקה קאמרית אצל עדן פרטוש וז'וזף קלווה וניצוח אצל אלדו צ'קאטו. בשנים הבאות השתלם בנגינה אצל אנדרה נאווארה, מוריס מרשל, ליאונרד רוז וברנרד גרינהאוס.

קריירה
------

מיכאל הרן היה הצ'לן הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית משנת 1976 ועד פרישתו בשנת 2011. עם הפילהרמונית הופיע הן כסולן והן כמנצח. בארצות הברית לימד הרן באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה וניגן בשלישיית טמפל. הוא לימד גם באקדמיה למוזיקה בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, וכן בכיתות אמן בישראל ומחוצה לה.

הרן הופיע כסולן עם תזמורות בישראל ובעולם, בהן תזמורת שווייץ המערבית, תזמורת הרדיו של מילאנו, תזמורת האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, תזמורת פיטסבורג, תזמורת פילהרמוניה, התזמורת הסימפונית חיפה והתזמורת הסימפונית ראשון לציון.

כמו כן השתתף בפסטיבלי מוזיקה בישראל ובעולם וניצח על התזמורת הסימפונית ירושלים בהקלטת הסימפוניה השנייה של יאן פריידלין ועל אנסמבל פילוקאמרה ואנסמבל קפריזמה.

פרסים ואותות הוקרה
------------------

* פרס הקונסרבטואר בפריז
* תחרות בינלאומית לצ'לו בז'נבה
* תחרות בינלאומית לצ'לו בפירנצה

מקור
----

* אתר "הבמה", 2008

קישורים חיצוניים
----------------

* מיכאל הרן, באתר אייטונס (באנגלית)
* מיכאל הרן, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* מיכאל הרן, באתר Discogs (באנגלית)
* ר.עזריה, "בזכרון יעקב התגלה ,עילוי' מוזיקלי", מעריב, 26 ביולי 1957
* א. ברונר, "מזיכרון ייצאו צלילים", דבר, 2 באוגוסט 1957
* מיכה הרן מנגן בטבע, סרטון באתר יוטיוב
* ראיון בגלי צה"ל עם מיכה הרן לקראת פרישתו מן הפילהרמונית 14 ביולי 2011

הערות שוליים
------------

1. ↑  גלי צה"ל, ריאיון עם מיכה הרן לקראת פרישתו מן הפילהרמונית, 14 ביולי 2011

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007297667905171
* CiNii: DA19192315
* GND: 134706064
* ISNI: 0000 0000 6595 4252
* LCCN: n89670761
* MusicBrainz: 42c1c62e-4fee-4aff-82b4-6d4d74dbd503
* RERO: 02-A017537869
* VIAF: 306426688
* WorldCat (עם VIAF): 306426688

 |
הרב **נסים יצחק הכהן נדבו** (1872 בערך - 31 בדצמבר 1972) היה מקובל, אב בית דין ורבה הראשי של דמשק, שבסוריה, במשך שנים רבות. ליווה את המרגל הישראלי אלי כהן ברגעיו האחרונים שלפני העלאתו לגרדום.

ביוגרפיה
--------

נולד בדמשק שבסוריה לרב יצחק הכהן נדבו בשנת 1872 (ה'תרל"ג) לערך. בצעירותו למד בישיבות העיר לצד הרב יוסף דנא אצל הרב יצחק אבולעפיה.

לאחר פטירת רבם, הרב אבולעפיה, מונו הרב נדבו והרב דנא לשמש כדיינים בבית הדין המקומי, ובהמשך מונה הרב דנא לכהן כרבה של דמשק. בשנות ה-50 המוקדמות של המאה ה-20 עזב הרב דנא את העיר, והרב נדבו מונה לשמש תחתיו כרבה הראשי וכאב בית הדין של דמשק.

למרות מצבו הכלכלי הדחוק, הרב נדבו לא חפץ להתפרנס מהרבנות, ולכן פרנסתו העיקרית הייתה מחנות מכולת קטנה שבה מכר קמח ושמן. לפרנסתו עסק גם בהכנת נאומים לילדי בר מצווה, בכתיבת קמעות לחולים וכן ברפואה עממית. במסגרת המקצוע האחרון, התדפקו על דלתותיו בעיקר כפריים לא יהודים, שקיבלו ממנו סיוע בעזרת ספרי רפואה יהודים עתיקים.

השפעתו של הרב נדבו נפוצה גם מחוץ לדמשק, והוא היה משיב לשאלות בהלכה שנשלחו אליו מארצות הברית ומישראל. כן כתב הקדמה לספר "ישכיל עבדי" של הרב עובדיה הדאיה. 

השפעה ניכרת הייתה לו על קהילות חלב, וביירות שבלבנון, וכן גם על ערביי דמשק. אחד מהם, עורך הדין סעיד אל-עזי, חבר הפרלמנט הסורי, שר וראש הממשלה, נהג לשהות רבות במחיצתו לצורך קבלת ייעוץ בנושאים שונים. הרב נדבו ניצל את קשריו אלו לצורך שיפור מצב חיי היהודים בסוגיות של דת ויהדות.

הרב נדבו היה בקיא בקבלה, ונחשב לאחרון המקובלים של דמשק. כפוסק וכמנהיג של קהילה מסורתית, התאים את פסיקת ההלכה לרוח התקופה, דגל רבות בבית הדין בשיטת כוח דהיתרא עדיף, ובהתאמת ההלכה לרמה הדתית של בני הקהילה.

לאחר מלחמת ששת הימים מעד במדרגות ושבר את האגן, ומאז התנייד באמצעות כיסא גלגלים.

הלך לעולמו ב- 31 בדצמבר 1972, כ"ו בטבת ה'תשל"ג.

נכדו הוא האמן והצייר נתן חילו (Nathan Hilu). נכדה נוספת היא המשוררת דלית בת אדם.

### אמירת הווידוי עם אלי כהן לפני העלאתו לגרדום

הרב נדבו (מימין) באמירת הווידוי עם אלי כהן (עם הגב למצלמה) לפני העלאתו לגרדום, 1965
במאי 1965, לאחר שהמודיעין הסורי חשף את המרגל הישראלי אלי כהן וגזר עליו עונש מוות, הוזמן הרב נדבו כסמכות היהודית העליונה במדינה ללוות את כהן לפני הוצאתו להורג. הוא קרא עם כהן את תפילת צידוק הדין, קריאת שמע ווידוי. לפני שהרב נדבו ליווה את כהן אל הגרדום, האחרון מסר לו מכתב צוואה כדי שיעבירה לאשתו נדיה. על הרגעים שלפני העלייה לגרדום, אמר בהמשך הרב נדבו כי המעמד היה קשה, אך הוא התעודד מכך שהצליח לחזק את רוחו של כהן ולאפשר לו למות כיהודי, כפי שחפץ.

נדיה, אלמנתו של אלי, נפגשה עם הרב נדבו מספר שנים לאחר מכן, בעת שערך ביקור קצר בישראל, ושמעה ממנו על רגעיו האחרונים של בעלה[דרוש מקור].

השחקן שמואל שילה גילם את דמותו של הרב נדבו בסרט המרגל הישראלי בדמשק משנת 1987.

קישורים חיצוניים
----------------

* ד"ר אברהם חסון, הרב חכם ניסים הכהן א'נדיבו זצ"ל, באתר מגזין משאם ומכאן
* אברהם אסא, רבי ניסים יצחק הכהן נדבו, בספר דמשק וחכמיה, בת ים תשע"ג, באתר משאם ומכאן

הערות שוליים
------------

1. ↑  נקרא גם נדיבו, אנדיבו, אינדיבו ואנדבו
2. ↑  אשר קשר, דלית בת אדם בחדרה העצוב, הקטן והמלוכלך בהוסטל : "נשתכחתי מלבם של כולם", באתר אשדוד נט, 16 ביוני 2017

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**הרב יוסף דנא** | **רבנים ראשיים של דמשק** | **הבא**:**הרב אברהם חמרה** |
**שולה (שולמית) אינגרמן** (5 במאי 1917 – 28 באוגוסט 2016) הייתה מומחית בפענוח כתבי-סתר ביחידת המודיעין ש"י (לימים 8200) וכלת פרס ביטחון ישראל.

ביוגרפיה
--------

נולדה למשפחה ליטאית מפוניבז'. הוריה: הרב מרדכי הלפרין וחוה-חיינה לבית שיינזון. לזוג נולדו 6 בנות ובן אחד. שולמית הייתה הבת השלישית.

המשפחה עלתה לארץ בכ"ב חשוון תרפ"ג (1922), לאחר זמן קצר השתקעה בהרצליה. שולמית סיימה את המחזור הראשון של בית הספר היסודי ויצמן ואת לימודי התיכון בגימנסיה "הרצליה".

היא התגייסה להגנה ושירתה כאלחוטנית ביחידת הקשר "הגדעונים". שם נתגלה כשרונה בפענוח מסרים מוצפנים, כאשר תוך כדי רישום האותות המוצפנים הייתה רושמת בצדם כבר את פענוחם.

אחרי מלחמת השחרור החלה לעבוד כאזרחית עובדת צה"ל בפענוח כתבי-סתר. במשך שנים עמדה בראש מדור שבירת צפנים.

בשנת 1961 קיבלה את פרס ביטחון ישראל ביחד עם צוות המונה 8 חברים, בו הייתה האישה היחידה.

יצאה לגמלאות בשנת 1982.

חיים אישיים
-----------

בעלה היה יעקב אינגרמן, אותו הכירה ביחידה בה עבדה, ויחד עמו זכתה בשנת 1961 בפרס ביטחון ישראל.. בתה היא הד"ר לפילוסופיה ענת מטר, ונכדה הוא העיתונאי חגי מטר.

גלריה
-----

* שולמית ואחותה מרים בפרדס של המשפחה בהרצליהשולמית ואחותה מרים בפרדס של המשפחה בהרצליה
* שבט שיינזון – משפחת אמה של שולהשבט שיינזון – משפחת אמה של שולה
* פרס ביטחון ישראל 1961פרס ביטחון ישראל 1961

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שולה אינגרמן** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  הוענקו פרסי בטחון ישראל, באתר מעריב, ‏12/5/1961
2. ↑  רשימת 'הגדעונים' לדורותיהם
3. ↑  הוענקו פרסי ביטחון ישראל, מעריב, 12 במאי 1961, עמוד 2
**יורם לוקוב** (נולד ב-1940) הוא צייר ישראלי.

ביוגרפיה
--------

לוקוב נולד בקיבוץ נען, לשרה ואברהם לוקוב מייסדי הקיבוץ והחל לצייר בגיל צעיר. 

לאחר שירותו הצבאי עבר ללמוד ציור במחלקה לאמנות בבצלאל בירושלים. לאחר שסיים את לימודיו ב-1966 הציג תערוכת יחיד ראשונה בגלריה גורדון בתל אביב. שנה לאחר מכן הופיע ציור שלו על עטיפת האלבום "ישן וגם חדש" של הזמר אריק איינשטיין שהיה בשעתו בשיא הצלחתו. בנוסף הציג באותה שנה תערוכת יחיד נוספת בגלריה צ'מרינסקי. והחל מאותה עת הציג בקביעות בגלריות בישראל ובעולם.

בשנת 1984, כחלק מגל החזרה בתשובה שפקד רבים מאנשי הבוהמה התל אביבית, התקרב לוקוב לדת. בהשפעת הרב אברהם רביץ. אחר כך הפך מקורב לחסידות גור. כך גם השתנו נושאי ציוריו כשהחל לצייר סצנות מהעולם הדתי והחרדי, סצנות מהשטייטל היהודי באירופה של המאה ה-19, וכן פורטרטים של רבנים. ב-1986 חזר אריק איינשטיין והזמין ציור מלוקוב שהופיע בעטיפת אלבומו אוהב להיות בבית. את הציור עיצב לוקוב בהשראת שירי האלבום.

התגורר במשך שנים ברחוב שינקין בתל אביב, ובשנת 2020, בגיל 80 רכש בית בלוד ועבר להתגורר בו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יורם לוקוב** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של יורם לוקוב

הערות שוליים
------------

1. 1 2  תערוכת הצייר יורם ליקוב נפתחה בת"א, דבר, 7 במרץ 1966
2. ↑  רבקה כצנלסון, תערוכות - יורם לוקוב, דבר, 18 במרץ 1966  
תערוכת יחיד של יורם לוקוב, למרחב, 6 במרץ 1966
3. ↑  רות בן־חורין, תערוכות - יורם לוקוב (גלריה צ'מרינסקי), למרחב, 22 בספטמבר 1967  
חיה שפיר, תערוכות - יורם לוקוב בגלריה צ'מרינסקי, על המשמר, 8 בספטמבר 1967
4. ↑  איילת דקל, אורי זוהר, לוקוב בדרך אליך, חדשות, 28 במאי 1984
5. ↑  שרית ישי לוי, רק תנו לו חילוני, חדשות, 11 בנובמבר 1988
6. ↑  גואל פינטו, פסטיבל "עץ החיים" לתרבות יהודית נפתח בסינמטק ת"א, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2004
7. ↑  נתן זהבי, ‏הצייר יורם לוקוב בן ה-81 מבהיר: "עם ישראל חוזר לשורשיו, ודבר לא יעצור אותו", באתר מעריב אונליין, 21 במאי 2021

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007521051305171
* ISNI: 0000 0000 6837 4763
* LCCN: nb2012028808
* RKD: 51300
* ULAN: 500078179
* VIAF: 98492370
* WorldCat: lccn-nb2012028808

 |
**הרעב הגדול של הר הלבנון** בשנים 1915–1918 (בערבית: **مجاعة لبنان**; בטורקית: **Dağı'nın Büyük Kıtlığı**) היה תקופה של רעב המוני במהלך מלחמת העולם הראשונה, שגרמה למותם של כ־200,000 בני-אדם, באזור הר הלבנון, שהיה באותה תקופה תחת שליטה צרפתית.

גבר וילדים נראים גוועים ברעב בהר הלבנון
הרעב נוצר כתוצאה משילוב גורמים שונים של אסונות טבע וגורמים כלכליים בעקבות מלחמת העולם הראשונה. כוחות בעלות הברית הטילו מצור על מזרח הים התיכון, כפי שעשו עם האימפריה הגרמנית באירופה, כדי לחנוק את כלכלתם. המצור פגע קשות בכלכלה הלבנונית ויצר אבטלה בשיעור גבוה במדינה, מכיוון שכלכלתה הייתה מבוססת במידה רבה על גידול משי לשווקים האירופאים. המצב הוחמר אף יותר כאשר ג'מאל פאשה, מפקד הארמייה הרביעית של האימפריה העות'מאנית, מנע כניסה של יבולים מסוריה השכנה לתוך הר לבנון, והצבא העות'מאני תעדף את המזון שהיה לו לטובת אנשי הצבא. בנוסף לזאת, שנת 1915 הייתה שנה שחונה בגשמים, ומכת ארבה קשה תקפה את כל אזור הלבנט.

היסטוריונים שונים מעריכים, כי בסביבות 200,000 בני אדם גוועו ברעב, בזמן שאוכלוסיית הר לבנון נאמדה אז בכ-400,000 איש. הרעב בהר לבנון גרם לשיעור ההרוגים הגבוה ביותר מקרב אוכלוסייה אזרחית במהלך מלחמת העולם הראשונה. גופות נערמו ברחובות, וגם דווח כי אנשים ניזונו מחיות רחוב מחוסר ברירה, ואף יש עדויות לקניבליזם.

קישורים חיצוניים
----------------

* כתבה בעיתון מעריב על הרעב הגדול בלבנון לציון 100 שנים לסוף מלחמת העולם הראשונה
* כתבה באנגלית בעיתון *The National* על הרעב הגדול בלבנון.

הערות שוליים
------------

1. ↑  Lebanon’s dark days of hunger: The Great Famine of 1915-18, The National, ‏2015-04-14 (באנגלית)
**יוהנה ווֹקלק** (גרמנית: Johanna Wokalek; נולדה ב-3 במרץ 1975) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון גרמניה.

כתלמידה למשחק של קלאוס מריה ברנדאואר, קיבלה ווקלק ביקורות חיוביות על משחקה בהצגה "רוז ברנד", ובנוסף ידועה היא ממשחקה בסרטים הגרמניים "באדר מיינהוף קומפלקס", "Hierankl",‏ "Barfuss" ובתפקיד ראשי בסרט "האפיפיורית יוהנה" משנת 2009.

ראשית חייה
----------

ווקלק נולדה בעיר פרייבורג שבגרמניה לאב פרופסור לדרמתולוגיה, ולאחר שהתקבלה לגמנסיית פרדריק שבפרייבורג החלה בתיאטרון חובבים בשנת 1991.

עם תום לימודיה בשנת 1994, הגישה ווקלק שלוש בקשות לבתי ספר למשחק, ולבסוף התקבלה ל"מקס ריינהרדט סמינר" שבווינה, ומשנת 1995 החלה את לימודיה כתלמידתו של קלאוס מריה ברנדאואר.

קריירת המשחק
------------

את הופעתה הראשונה עשתה ווקלק בשנת 1996 בפסטיבל וינה, עת ששיחקה במחזה "עלמה" של המחזאי הישראלי יהושע סובול, שבויים על ידי הבמאי פאולוס מנקרס. זמן מה לאחר מכן שיחקה במחזה המוזיקלי אופרה בגרוש, אשר הוצג ב"בורגתיאטר", התיאטרון הלאומי האוסטרי שבווינה.

בשנת 1997 השתתפה ווקלק בסרטה הראשון "אמייה אונד ג'אגואר", סרטו של מקס פרברבוק.

עם הזמן קיבלה ווקלק תפקידים שונים בסרטים גרמניים כגון "באדר-מיינהוף קומפלקס", "Hierankl",‏ "Barfuss" ואת התפקיד ראשי בסרט "האפיפיורית יוהנה" משנת 2009.

בשנת 2010 שיחקה בתפקיד של ססיליה קופר בסרט הדרמה הגרמני "*The Coming Days*" לצד דניאל בריהל.

בשנת 2012 שיחקה את התפקיד הראשי של טיפאני בסרט הדרמה-קומי "Anleitung zum Unglücklichsein". 

בשנת 2019 שיחקה לצד לואי הופמן בסרט "השיעור בגרמנית" המבוסס על הרומן באותו השם מאת זיגפריד לנץ. באותה השנה השתתפה בדרמת המסתורין הדנית "*Selvmordsturisten*" לצד השחקן ניקולאי קוסטר-ולדאו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יוהנה ווקלק** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של יוהנה ווקלק (בגרמנית, באנגלית ובצרפתית)

* יוהנה ווקלק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

* יוהנה ווקלק, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי

* יוהנה ווקלק, באתר AllMovie (באנגלית)

* יוהנה ווקלק, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)

* יוהנה ווקלק, באתר Metacritic (באנגלית)

* יוהנה ווקלק, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)

* יוהנה ווקלק, באתר אייטונס (באנגלית)

* יוהנה ווקלק, באתר MusicBrainz (באנגלית)

* יוהנה ווקלק, באתר Discogs (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007342491305171
* BIBSYS: 9034954
* BnF: cb15031572z (data)
* GND: 128643854
* ISNI: 0000 0001 1470 6192
* LCCN: nr2005028069
* MusicBrainz: 40273ce7-7053-4d45-86d8-761085f4aa80
* NKC: xx0152335
* NLK: KAC2020M2256
* NLP: a0000002089436
* RERO: 02-A016308546
* SUDOC: 11754227X
* VIAF: 35513950
* WorldCat: lccn-nr2005028069

 |
**ניקולה מנצ'ינו** (באיטלקית: **Nicola Mancino**) הוא פוליטיקאי איטלקי. הוא היה נשיא הסנאט של הרפובליקה (איטליה) בשנים 1996–2001. הוא היה גם נשיא הפרלמנט האזורי של קמפניה מ-1965 עד 1971, מושל קמפניה מ-1971 עד 1972 ושר הפנים מ-1992 עד 1994.

ראשית חייו
----------

מנצ'ינו נולד במונטפלצ'יונה שבפרובינציית אבלינו (נפה) (קמפניה). הוא הפך למזכיר המחוזי הראשון ולאחר מכן למזכיר האזורי של המפלגה הדמוקרטית-נוצרית (איטליה), ונבחר לראשונה לסנאט האיטלקי ב-1976.

שר הפנים
--------

ביוני 1992 מונה לשר הפנים על ידי ראש הממשלה ג'וליאנו אמאטו. למחרת הוא הושבע על ידי הנשיא אוסקר לואיג'י סקאלפרו.
במהלך כהונתו כשר הפנים הוא חתם על צו בשם חוק מנצ'ינו, הקובע את פשע ההסתה לשנאה גזעית, ואשר הביא לסגירתן של אגודות נאו-פשיסטיות רבות. כיום זהו כלי החקיקה העיקרי שמערכת המשפט האיטלקית מציעה לדיכוי פשעי שנאה.
הוא שמר על תפקידו כשר הפנים גם הממשלתו של קרלו אזליו צ'אמפי.

בשנת 1994, לאחר פירוק המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, הצטרף למפלגת העם האיטלקית (PPI), ושיתף פעולה עם מזכירה, מינו מרטינאצולי. ביולי אותה שנה התנגד לברית עם קואליציית הימין בראשות סילביו ברלוסקוני, וכן התנגד לבחירתו של רוקו בוטיג'ליונה למזכיר PPI.

מאוחר יותר, הוא הפך לחבר בקואליציית דמוקרטיה היא חופש של מפלגות שנולדו מהאגף השמאלי של ה-PPI. לאחר ניצחון קואליציית המרכז-שמאל בראשות רומנו פרודי בבחירות 1996, נבחר מנצ'ינו לנשיא הסנאט האיטלקי, וכיהן ממאי 1996 עד מאי 2001.

הוא המשיך להיות חבר סנאט עד התפטרותו ביולי 2006.

באוגוסט 2006 מונה לסגן נשיא המועצה העליונה של הראשות השופטת תפקיד שמילא עד שנת 2010 ולאחר מכן פרש מהחיים הפוליטיים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ניקולה מנצ'ינו** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb13171401w (data)
* ICCU: CFIV123571
* ISNI: 0000 0000 0182 0263
* LCCN: no2001064742
* SUDOC: 074649035
* VcBA: 495/297553
* VIAF: 29670821
* WorldCat: lccn-no2001064742

 |

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"ניקולה מנצ'ינו"**.
גרנדמאסטר פלאש, מחלוצי ההיפ הופ
די.ג'יי קול הרק, מחלוצי ההיפ הופ
**אולד-סקול היפ הופ** (באנגלית: **Old-school hip hop**) היה השלב הראשון מתוך שלושת שלבי ההתפתחות מוזיקת היפ הופ משנות השבעים ועד שנת 1986. המושג "אולד סקול ראפ" מתאר הן את שם התקופה והן את סגנון הראפ שהיה מקובל בתקופה זו (כולל פופ ראפ). נהוג לסיים את התקופה עם הופעתם של סגנונות ההארדקור היפ הופ והגנגסטה ראפ בסוף שנות השמונים.

זמר סקא ורגאיי בשם דיג'יי קול הרק (אנ'), היגר בתחילת שנות השבעים מג'מייקה לניו יורק שבארצות הברית. ב-1977 הממציא הרק את ה"בריק-ביטינג". במקביל אליו פיתח הדיג'יי גראנדמאסטר פלאש את טכניקות הדיג'יי והסקראצ'ינג. הם טבעו את מונח ה"היפ הופ", ונהוג למנות את תחילת התקופה מרגע זה.

בשלב זה, ההיפ הופ לא היה מוכר לציבור הרחב. ב-1979 הוציאה להקת שוגר היל גאנג סינגל בשם "Rapper's Delight" שהצליח בפעם הראשונה לפרסם את הז'אנר שעד אז היה מוכר רק למעטים. הסינגל נחשב לאחד משירי ההיפ הופ המצליחים ביותר בכל הזמנים עם מכירות שעמדו על כ-2 מיליון עותקים. כמו כן הלהקה נחשבת ל"ממציאה" של המושג "ראפ" כשם נרדף להיפ הופ כפי שהוא בא לידי ביטוי בסינגל זה.

מרכזו של הראפ בתקופה זו היה בניו יורק והוא לא התפשט לערים אחרות בשלב זה. הראשון שהתאים את הראפ למוזיקת דיסקו היה דיג'יי הוליווד. ב-1979 הדיג'יי גראנדמאסטר פלאש מניו יורק שעבד יחד עם דיג'יי הוליווד המציא את הרמיקסים ואת טכניקות הסאונד המקובלים עד היום במסיבות. גרנדמאסטר נחשב לראפר המפורסם הראשון שהיה מקליט שירים על גבי קסטות והוא גם הרבה לשתף פעולה עם להקות והוא זכה לפופולריות רבה.

עם הזמן התפשט הראפ לכל אורך החוף המזרחי של ארצות הברית וב-1985 קנה לו אחיזה גם בחוף המערבי. הראפר הראשון של החוף המערבי הוא טו שורט (Too Short) שהתחיל לשיר שירי ראפ בעלי מסר עם אלבומו הראשון "Players". למרות הופעותיו של טו שורט הראפ של החוף המערבי היה עדיין בחיתוליו.

אל אל קול ג'יי (LL Cool J) היה הראפר הראשון שיצר סגנון חדש של ראפ הנקרא פופ ראפ (ראפ שמדבר על אהבה ובעל מסרים רומנטיים) ב-1985 עם אלבומו "Radio". להקת הראפ "Run-D.M.C" שהייתה לא ידועה עד שנת 1984 עת הוציאו את אלבומם הראשון "Run D.M.C". עם הוצאתו הפכו למודל לחיקוי של הראפ.

קישורים חיצוניים
----------------

* עשרה אלבומי אולד-סקול מומלצים - מאת עומר לוגסי באתר השרת העיוור
**סולם כְּרוֹמָטִי** הוא סולם מוזיקלי שהמרווח בין כל שני צלילים סמוכים בו הוא של חצי טון, כלומר: סולם המשתמש בכל הצלילים הקיימים בטווח של אוקטבה (במוזיקה המערבית).

סולם כרומטי עולה ויורד
בסולם הכרומטי אין כמעט שימוש, כיוון שלסולם אין כל תכונה טונאלית (תחושה של יציבות), מלודית או הרמונית מיוחדת, והוא כולל את כל התווים האפשריים ולכן לא ניתן להגדיר בו דרגות או כל דבר הקשור בהן. הסגנון המוזיקלי היחיד בו משתמשים בסולם הדומה לסולם כרומטי הוא ג'אז, אך גם שם נדיר למצוא סולמות כרומטיים טהורים. כך נותר הסולם הכרומטי בעיקר בגדר נקודת התייחסות קיצונית ולא כסולם מוזיקלי פעיל.

המושג "כרומטי" יכול לשמש גם בהקשר לחריגות מוזיקליות מסולם מסוים, כלומר כאשר בקטע המנוגן בסולם מסוים מוכנסים לפתע צלילים שאינם שייכים לאותו סולם.

המלחין יוהאן סבסטיאן באך כתב יצירה המנוגנת בסולם זה: "הפנטזיה הכרומטית".

לודוויג ואן בטהובן משתמש בסולם כרומטי ביצירה לאלייזה.

כלי כרומטי
----------

כלי כרומטי הוא כלי נגינה שניתן לנגן עליו את הסולם הכרומטי. רוב כלי הנגינה הם כלים כרומטיים, וכאשר אומרים כלי לא- כרומטי, בדרך כלל מדובר בכלי הקשה, היות שכלי הקשה רבים אינם כרומטיים.[דרוש מקור: ראה שיחה]

כלי הקשה כרומטיים הם, בין השאר: קסילופון, מטלופון, מרימבה, ויברפון, גלוקנשפיל, תופי פלדה (Steel Drum). לעומתם, כלי הקשה שאינם כרומטיים: מערכת תופים סטנדרטית, משולש, טימפני, תופי בונגו, תופי קונגה, רעשנים, מקלות גשם, קסטנייטות, פעמונים ועוד.

רבים מכלי ההקשה שאינם כרומטיים, ניתנים לכיוון לגובה צליל מסוים, או שניתן לקנותם בגובה צליל מסוים, כיוון שלא ניתן לבצע עליהם את כל הסולם הכרומטי הם עדיין לא כלים כרומטיים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סולם כרומטי** בוויקישיתוף
**ערי גלס** (נולד כ**אריך גלס**, **Erich Glas** ,‏ 1897 – 1973) היה צייר, גרפיקאי, מאייר וצלם ישראלי, יהודי יליד גרמניה.

קורות חייו
----------

### בגרמניה

**אריך גלס** נולד בשנת 1897 בברלין בגרמניה תחת השם אריך גלס.
במלחמת העולם הראשונה לחם ביחידת קומנדו וכטייס קרב בצבא הקייזר.
למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן ובין השנים 1919-1920 בבית הספר באוהאוס בוויימאר אצל ליונל פיינינגר ויוהנס איטן. התמחה במיוחד בעבודות הדפסים בחיתוכי עץ ובלינולאום. למד גם בבית הספר הגבוה לאמנות "הוכשולה פיר קונסטארציהונג" בברלין, ככל הנראה אצל וילי ייקל ופיליפ פרנק. הצטרף לקבוצת "ריינלנד הצעירה" Junge Rheinland ונמנה עם ידידיו של האמן אלפרד קובין. אחרי שנת 1926 עבד אריך גלס כגרפיקאי עצמאי בוויימאר ובברלין. כמו כן עסק בהוראת ציור וגרפיקה. באותה תקופה יצירתו הושפעה ממקס ליברמן.

בשנים 1932-1933, בנסיבות המאבקים הפוליטיים הגורליים שעברו על גרמניה, פנה גלס יותר אל הציור המגויס, בעיקר הסאטירי.
בשנת 1933 עבד גם כצלם עיתונות. אחרי עליית הנאצים לשלטון בשנת 1934 עלה לארץ ישראל יחד עם משפחתו והתיישב בקיבוץ יגור.

### בארץ ישראל

בארץ ישראל עיברת את שמו הפרטי לערי ונעשה מעורב כ"אמן של ההתיישבות העובדת". בכל התחומים שהיה מוכשר בהם: כצייר, גרפיקאי, מאייר וצלם. השתתף בתערוכות שאורגנו סביבה - בבית פבזנר בחיפה, בשנת 1940, בתערוכות שבמסגרת הקיבוץ המאוחד. כחבר ב"הגנה" בימי המאבק לעצמאות חזר להשתמש בניסיונו הצבאי וביצע טיסות לאיסוף מודיעין.

בשנת 1957 עזב את הקיבוץ והתיישב בעכו.
בשנת 1955 הציג בתערוכה קבוצתית בעכו. בשנת 1967 לקח חלק בתערוכה הראשונה לרישום גרפי בישראל, במוזיאון בחיפה.

יצירותיו הוצגו בתערוכה "קומונה מחייכת" (2006).
צילומים שיצר בעזרת אשתו, זיוה, על העיר העתיקה בעכו הוצגו במסגרת תערוכה "עשור לעכו" ב-1958.

### חייו האישיים ומותו

מנישואיו לאישה יהודייה, מילֶה, נולד בנו גוטהארד, לימים הממציא הישראלי עוזי גל.

מנישואיו לאשתו השנייה, סוזנה, נולדו שלושה בנים: מיכאל, יורם וראובן.

נפטר בחיפה בשנת 1973.

מיצירותיו
---------

* הדפסים לאיור ספרים:
	+ "טוֹסה ניקי" מאת קי נו צוראוקי
	+ משלי איסופוס ופדרוס- (1920)
	+ שירי לי פו
	+ האגדה "הזמיר" מאת האנס כריסטיאן אנדרסן
	+ "המוזיקה של בטהובן" מאת גתה
* הגדת יגור
* אלבום "לעבור את הלילה" (1943) מוקדש לנושא השואה והגבורה.

לקריאה נוספת
------------

* הלקסיקון הכללי לאמנים "זאור", כרך 52, מהדורה שנייה, הוצאת ק.ג. זאור, לייפציג, 1992 ע' 45

Saur Allgemeines Künstler Lexikon, K.G.Saur,Leipzig, 2. Aufg. vol.52, 1992

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ערי גלס** בוויקישיתוף
* ערי גלס באתר על אישים מתנועת העבודה
* נדב מן, "ביתמונה", עכו בשנות החמישים: חומות של תקווה, באתר ynet, 11 באוגוסט 2006
* סרטונים "11 הנקודות בנגב 1946", קטעים מסרטו של ערי גלאס, ארכיון שפילברג
* אוסף קריקטורות של ערי גלס - קיבוץ יגור מתוך האוספים הדיגיטליים של ספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007298988205171
* BnF: cb180640939 (data)
* GND: 116652799
* ISNI: 0000 0000 7105 7144
* LCCN: n89135122
* SUDOC: 266076734
* ULAN: 500483324
* VIAF: 60673938
* WorldCat: lccn-n89135122

 |