recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
תודת היישוב קדומים בשומרון על תרומת חברי החוג מעין חרוד איחוד, עין חרוד מאוחד ורם און להקמת בית הכנסת ביישובם
**חוג עין ורד** הייתה קבוצה של נאמני ארץ ישראל השלמה של תנועת העבודה, שנקראה על שם מושב עין ורד בו התקיים כינוס היסוד של הקבוצה. 

באפריל 1976 התקיים בעין ורד כינוס של אנשי ההתיישבות העובדת, בעיקר חברי מפלגת העבודה ואוהדיה, שקראה להתיישבות רחבה ביהודה ושומרון, על רקע דיבורים על פינוי קדומים. בין הדוברים בכינוס היו אריאל שרון, מאיר זורע, דן לנר ואריה נחמקין. בכינוס השתתפו גם חברי קיבוצים, הגם שראשי התנועות הקיבוציות הסתייגו מקיום הכינוס. משתתפים בכינוס המשיכו לאחריו בפעילות למען ההתנחלות, וזכו לכינוי "אנשי כנס עין ורד". 

בפברואר 1977 התקיים כנס שני בעין ורד ובאפריל, על רקע הבחירות המתקרבות, התקיים כנס של החוג בבאר טוביה בו נאם משה דיין. דני צדקוני כינה את החוג "תרגיל מוצלח של הימין הישראלי לחדור לתנועת העבודה הישראלית ולקעקע אותה בתוך בסיסה". 

אנשי עין ורד המשיכו להתכנס גם לאחר המהפך, ולקרוא להתנחלות ביהודה ושומרון. אנשי החוג פעלו במשותף עם התנועה למען ארץ ישראל השלמה וגוש אמונים, ובין השאר השתתפו בהוצאת ביטאון "זאת הארץ" של התנועה למען ארץ ישראל השלמה. בסוף 1978 יצאו אנשי החוג בקריאה נגד פינוי יישובי חבל ימית והשתתפו בברית נאמני ארץ ישראל. בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים השתתפו אנשי עין ורד עם יובל נאמן בהקמת התחייה. 

עם אנשי החוג נמנו: יוסף טבנקין, משה טבנקין, אהוביה טבנקין, מאיר הר-ציון ואפרים בן חיים. 

במאי 1979 הקימו אנשי "שלום עכשיו" את "חוג פלמחים" כמשקל נגד לחוג עין ורד.

הערות שוליים
------------

1. ↑  התארגנויות קודמות, דבר, 11 בינואר 1982
2. ↑  קריאה להתיישבות רחבה ביו"ש בכינוס מתיישבים מכל הזרמים, דבר, 25 באפריל 1976
3. ↑  א. סדומי, נציגי התנועות הקיבוציות ייעדרו מכינוס עין ורד, דבר, 23 באפריל 1976  
הקיבוץ המאוחד יקים 5 ישובים בשנתיים הקרובות, דבר, 12 במאי 1976
4. ↑  הממשלה לא תחליט, דבר, 9 במאי 1976
5. ↑  א. כינרתי, חוג ב.ג. ואנשי כנס עין ורד קוראים לליכוד האקטיביסטים בעבודה, דבר, 22 ביולי 1976
6. ↑  כנס שני של אנשי ההתיישבות העובדת, דבר, 18 בפברואר 1977
7. ↑  דיין התפלמס עם הליכוד בכנס עין ורד, דבר, 27 באפריל 1977  
א. כנרתי, דיין יופיע הערב בכנס עין ורד, דבר, 26 באפריל 1977
8. ↑  דני צדקוני, מפלגת המימסד שהצליחה לשוות לעצמה תדמית אנטי ממסדית, דבר, 7 ביוני 1977
9. ↑  תכנית להעלות 12 ישובים ליו"ש, דבר, 5 ביולי 1977
10. ↑  מטה משותף לא"י השלמה, גוש אמונים וחוג עין ורד, דבר, 18 ביולי 1977  
משמרת - גוף משותף לא"י השלמה, דבר, 5 בינואר 1978
11. ↑  קראו בזאת הארץ, מעריב, 2 בנובמבר 1978
12. ↑  חוג עין ורד קורא לפעול נגד הורדת ישובי חבל ימית, דבר, 24 בספטמבר 1978
13. ↑  ויתור על הנפט, מעריב, 11 בדצמבר 1978
14. ↑  יהודית נסיהו, להעמיד דברים על דיוקם, דבר, 10 בפברואר 1981  
מאיר בראלי, החיזור אחרי ר"ץ, דבר, 9 ביולי 1981
15. ↑  דיון בביתו של יובל נאמן, דבר, 27 במאי 1979
16. ↑  חוג פלמחים תומך בשלום עכשיו, מעריב, 20 במאי 1979
**וילהו פטר ננונן** (בפינית: **Vilho Petter Nenonen**;‏ 6 במרץ 1883 – 17 בפברואר 1960) היה גנרל פיני שהשתתף במלחמת האזרחים הפינית, מלחמת החורף ומלחמת ההמשך. כיהן למשך תקופה קצרה כשר ההגנה של פינלנד, ולמשך כשנה כמפקד העליון של הצבא הפיני.

ביוגרפיה
--------

ננונן נולד ב-6 במרץ 1883, בקואופיו שהשתייכה אז לאימפריה הרוסית. ב-1901 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית ולמד בבית הספר לתותחנים מיכאילובסקי. הוא נשלח למנצ'וריה להשתתף במלחמת רוסיה-יפן, אולם בפועל לא לקח חלק בקרבות. לאחר המלחמה הוצב בבריגדת התותחנים המזרח-סיבירית ה-4. במהלך מלחמת העולם הראשונה, פיקד על גדוד ארטילריה שהוצב במבצר פיוטר הגדול באולנד. הוא סיים את המלחמה בדרגת פודפולקובניק. לקראת סיום המלחמה הכריזה פינלנד על עצמאות, וכמעט מיד פרצה בה מלחמת אזרחים בין הצבא האדום שנתמך בידי ברית המועצות לצבא הלבן שנתמך בידי הקיסרות הגרמנית. ננונן הצטרף לצבא הלבן, ולאחר המלחמה הפך לחייל בצבא הפיני הסדיר והועלה לדרגת אברסטי. הוא סייע בהקמת חיל הארטילריה של הצבא הפיני החדש.

ב-1920 הוא מונה למפקד חיל הארטילריה הפיני. ב-1923 הוא הועלה לדרגת גנרל מאיור. ב-16 באוגוסט של אותה שנה הוא מונה לשר ההגנה. הוא כיהן בתפקיד עד 18 בינואר 1924. ב-7 באוגוסט של אותה שנה הוא מונה למפקד הצבא. הוא כיהן בתפקיד עד 16 באפריל 1925. ב-1930 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט. בין 1937–1940 הוא כיהן כראש מועצת החימוש של משרד ההגנה. במהלך מלחמת החורף הוא היה חבר במועצה הצבאית העליונה. כמו כן הוא נשלח לארצות הברית במטרה לשאת ולתת על מכירת נשק לצבא הפיני.

ב-1941 הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד חיל הארטילריה. הוא כיהן בתפקיד במהלך מלחמת ההמשך כנגד ברית המועצות. הוא המשיך לכהן בתפקיד גם לאחר סיום המלחמה. ב-1947 הוא פרש מהצבא. הוא נפטר בהלסינקי ב-17 בפברואר 1960.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **וילהו פטר ננונן** בוויקישיתוף
* וילהו פטר ננונן באתר הגנרלים של מלחמת העולם השנייה

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ISNI: 0000 0004 8432 1265
* VIAF: 4558151778219918130009
* WorldCat: viaf-4558151778219918130009

 |
**בניין ליפסטיק** (באנגלית: **Lipstick Building**) הוא כינויו של מגדל משרדים השוכן בשדרה השלישית פינת רחוב 53 במידטאון מנהטן שבניו יורק. שמו הרשמי של הבניין הוא ככתובתו: "53rd at Third". הוא מכונה "בניין ליפסטיק" בשל צורתו האליפטית המחולקת לשלושה מפלסי גובה, כאשר כל מפלס קטן יותר בשטחו מזה שתחתיו, צורה המזכירה ליפסטיק פתוח, וכן בשל צבעו האדמדם. מתנשא לגובה של 138 מטרים.

הבניין תוכנן על ידי האדריכלים פיליפ ג'ונסון וג'ון בורג'י עת היו שותפים, והושלם בשנת 1986. מתכנניו יצרו שתי "נסיגות" מקו הרחוב, דרישה של רשויות התכנון בעיר, על מנת לאפשר חדירת אור טובה יותר לרחוב. בשל טביעת הרגל האליפטית שלו תופס הבניין שטח מצומצם יחסית של הקרקע, דבר המאפשר מרחב להולכי הרגל במפלס הרחוב. הבניין מצופה בשורות של שיש גרניט קיסר אדום בשני גוונים, פסי פלדה בוהקים וחלונות זכוכית בעלי מסגרת כסופה. הבניין עשוי פלדה ואלומיניום ומכיל 34 קומות משרדים מעל מבואה עטורת עמודי גרניט שגובהה תשעה מטרים.

חברת עורכי הדין Latham & Watkins היא הדייר שעושה שימוש בשטח הרב ביותר בבניין. בבניין שכנו משרדיה של חברת הפיננסים של ברנרד מיידוף Bernard L. Madoff Investment Securities, שבאמצעותה התבצעה הונאת הפונזי הידועה.

ביולי 2007 נרכש הבניין על ידי קבוצה של ישראלים תמורת 648.5 מיליון דולר: חברת "מנופים פיננסיים" בשליטתו של ג'קי בן זקן (35%), חברת "טאו תשואות" בשליטתו של אילן בן דב (35%), ומשפחת מרציאנו (30%). עיקר הסכום - 587 מיליון דולר - גויס כאשראי. עסקה זו התבררה ככושלת. ביוני 2008 מכרה "טאו תשואות" את חלקה בבניין בהפסד לגוף אמריקאי ובשנת 2010 ויתרה גם "מנופים פיננסיים" על החזקותיה בבניין תמורת 3.5 מיליון דולר בלבד, לעומת 22.4 מיליון דולר שהושקעו ברכישה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בניין ליפסטיק** בוויקישיתוף
* בניין ליפסטיק באתר EMPORIS.COM

הערות שוליים
------------

1. ↑  מכונה באנגלית: Setback, ראו הסבר באתר עיריית ניו יורק
2. ↑  טאו מוכרת החזקותיה ב"ליפסטיק" ב-NY בהפסד באתר ynet
**שארל-ארתור גונז** (בצרפתית: **Charles-Arthur Gonse**;‏ 19 בספטמבר 1838 – 18 בדצמבר 1917) היה ז'נרל דה דיוויזיה בצבא צרפת אשר שימש כסגן הרמטכ"ל, אולם התפרסם בעיקר בשל חלקו בפרשת דרייפוס.

ביוגרפיה
--------

### קריירה צבאית

גונז נולד בפריז ב-19 בספטמבר 1838. אביו היה ז'אן פליקס עמנואל גונז ואמו הייתה לואיז סטפני קורטין. הוא היה נכדו של הרופא שארל קורטין ונינו של האדריכל אטיין-צ'רובין לקונטה. אחיו היה מבקר האמנות לואי גונז.

ב-1856 נרשם גונז ללימודים באקדמיה הצבאית סן-סיר, ולאחר מכן למד בבית ספר לקצינים. ב-1861 הוא נכנס לצבא צרפת כלוטננט שני. בין 1868–1870 הוא הוצב באלג'יריה. ב-1870 הוא חזר לצרפת בעקבות פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה. הוא הוצב במטה הקורפוס ה-13 ולאחר מכן חזר לפריז ולחם כנגד הפרוסים במהלך המצור על פריז. בשנת 1880 הועבר גונז לכוחות הארטילריה ובשנת 1885 הפך ללוטננט קולונל. הוא מונה בשנת 1887 לראש מטה הקורפוס ה-19. ב-1888 הוא קודם לדרגת קולונל וצורף למטה הכללי כמפקד המשרד הרביעי (האחראי על הובלה ומסילות הברזל). כמו כן הוא שימש כמורה בבית הספר הצבאי. ב-1893 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה ומונה לסגן הרמטכ"ל תחת הגנרל ראול לה מוטון דה בואדפר.

### פרשת דרייפוס

 ערך מורחב – **פרשת דרייפוס**  

לכל אורך פרשת דרייפוס, היה גונז מראשי הלוחמים למען האשמתו של אלפרד דרייפוס בריגול, והוא נחשב לאחד האשמים העיקריים בפרשה. כאשר ז'ורז' פיקאר הוכיח לו שדרייפוס חף מפשע והציג בפניו את הראיות לכך שהאשם האמיתי הוא פרדיננד אסטרהאזי, גונז, בעצה אחת עם בואדפר ושר המלחמה ביו הורה לפיקאר להתעלם מהממצאים. פיקאר זעם, והטריד את השלושה שוב ושוב בדרישה לפתוח בחקירה כנגד אסטרהאזי. לפי עדותו של פיקאר ב-15 בספטמבר יצא גונז מגדרו וצעק: "וכי מה אכפת לך אם היהודי הזה יישאר באי השדים?" פיקאר נדהם והשיב: "אבל הרי הוא חף מפשע?!" גונז השיב ש"אין זה חשוב" והוסיף: "אם לא תאמר מאומה, איש לא ידע". פיקאר יצא מהפגישה המום וזועם והצהיר כי הוא אינו מתכוון לקחת עמו את הסוד אל הקבר. לימים הכחיש גונז את תוכן השיחה, אך לא את רוחה.

פיקאר הורחק מצרפת והוצב בתפקיד נידח וחסר חשיבות בתוניסיה. גונז, בואדפר וביו יחד עם אובר-ז'וזף אנרי וארמאן די פאטי דה קלאם חברו יחד כדי להבטיח שדרייפוס יישאר באי השדים והחקירה כנגד אסטרהאזי לא תתחדש. הם לא היססו לזייף לשם כך מסמכים ולנקוט בצעדים פליליים אחרים, ולפיכך נודעו בכינוי "הקנוניה". במאמרו המפורסם "אני מאשים...!" האשים אמיל זולא את גונז "בשותפות לפשע... מתוך קנאות קלריקלית". גונז העיד מאוחר יותר במשפט שנערך כנגד זולא, וכן במשפט החוזר שנערך לדרייפוס.

### אחריתו

עם חשיפת ממדיה האמתיים של השערורייה, הורחק גונז בהדרגה מתפקידיו. ב-1903 הוא הוצב בכוחות המילואים. הוא נפטר ב-18 בדצמבר 1917.

לקריאה נוספת
------------

* ז'אן דניס ברדן, **פרשת דרייפוס**, עם עובד, 2003.
* ברברה טוכמן, **המגדל הגאה**, דביר, 1998.
* פייר מיקאל, **פרשת דרייפוס**, מ. מזרחי, 1964.
* מאיר קוטיק, **פרשת דרייפוס**, מלא, 1982.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שארל-ארתור גונז** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  ברדן, עמ' 228.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb10692195b (data)
* GND: 1057908894
* ISNI: 0000 0000 5492 0970
* Léonore: 166856
* VIAF: 78767931
* WorldCat: viaf-78767931

 |
**וולטר מייקל איזל** (באנגלית: **Walter Michael Ezell**; נולד ב-6 באפריל 1959) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת מיסיסיפי. הוא נבחר לראשונה לתפקידו בבחירות 2022 מטעם המפלגה הרפובליקנית.

ביוגרפיה
--------

איזל נולד בעיירת החוף פאסקגולה (Pascagoula) שבדרום מיסיסיפי. אביו, ס. ה. "באק" איזל, היה שוטר במקצועו. איזל למד באוניברסיטת דרום מיסיסיפי, שם השלים לימודי תואר ראשון במשפט פלילי. בשנת 1981 סיים את לימודיו באקדמיה להכשרת קציני אכיפת החוק במדינת מיסיסיפי, וב-1990 נהיה לבוגר האקדמיה הלאומית של לשכת החקירות הפדרלית. ב-1980 החל את הקריירה שלו כשוטר, וכעבור תריסר שנים התקדם לדרגת קפטן במחלקת הבילוש של המשטרה ב-1992.

בשנים 1998–2000 היה מפקד משטרת העיר אושן ספרינגס. לאחר שירותו כמפקד המשטרה באושן ספרינגס, שב איזל לפאסקגולה, שם הצטרף לכוח המשימה של ה-FBI ל"בטיחות ברחובות". מאוחר יותר שימש כראש אכיפת החוק במחוז בית הספר של פאסקגולה ומערכת הבריאות של נהר הסינגינג. בבחירות 2014 נבחר לשריף מחוז ג'קסון, בעקבות התפטרותו של השריף הקודם מייק בירד.

בשנת 2021 הכריז איזל כי יתמודד בבחירות 2022 לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס הרביעי של מיסיסיפי מול נציג המחוז המכהן סטיבן פאלאזו. בבחירות המקדימות שנערכו ב-7 ביוני 2022, גרף פאלאזו את מירב הקולות (31.5%), ואיזל סיים במקום השני עם 25%. מכיוון שאף מועמד לא גרף לפחות 50% מהקולות, העפילו פאלאזו ואיזל לסיבוב מכריע בפריימריז. ב-28 ביוני התקיים הסיבוב המכריע, בו ניצח איזל עם 51.8% מהקולות, וגבר על מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'וני דופרי בבחירות הכלליות.

בראשית ינואר 2023 הושבע איזל לתפקידו כחבר הקונגרס.

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של מייק איזל בבית הנבחרים האמריקאי (באנגלית)
* מייק איזל, ברשת החברתית פייסבוק
* מייק איזל באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
* מייק איזל, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
* מייק איזל, ברשת החברתית אינסטגרם
* מייק איזל, ברשת החברתית פייסבוק
* מייק איזל, ברשת החברתית LinkedIn

הערות שוליים
------------

1. ↑  אפריל מ. הבנס, Mike Ezell sworn in as Jackson County's new sheriff, באתר gulflive.com‏, 1 בדצמבר 2014 (באנגלית)
2. ↑  הרולד גייטר, South Mississippi sheriff set to run for US House in 2022, challenge Rep. Steven Palazzo, באתר Mississippi Clarion Ledge‏, 8 באפריל 2021 (באנגלית)
3. ↑  Palazzo, Ezell head to runoff for 4th Congressional District Republican nomination, באתר WLOX‏, 8 ביוני 2022 (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* US Congress: E000235

 |
**בניין קונדה נאסט** (באנגלית: **Condé Nast Building**), או, בשמו הרשמי **כיכר טיימס מס' 4** (**Four Times Square**) הוא גורד שחקים הממוקם בכיכר טיימס שבאי מנהטן, בעיר ניו יורק.
המבנה מצוי במפגש הרחובות ברודוויי, רחוב 42 ורחוב 43, ובנייתו הסתיימה בשנת 1999. גובה המבנה 247 מטרים ובו 48 קומות. המבנה הוא המבנה ה-10 בגובהו בעיר ניו יורק, וה-38 בגובהו בארצות הברית.

המבנה מצוי בבעלות ארגון דורסט ובבניין נמצאים משרדי תאגיד העיתונאות קונדה נאסט (אנ') ומשרד עורכי-הדין העשיר בארצות הברית, סקאדן, ארפס, סלייט, מאר ופלום. המבנה תוכנן על ידי האדריכלים פוקס ופוול. שטחי המשרדים בבניין עולים על 150,000 מ"ר.

אתר נאסדאק ממוקם בצידו הצפון מזרחי של הבניין מציג את נתוני המסחר בבורסה של ניו יורק, וכן מידע כלכלי נוסף.

בשנת 2002 הוצבו בראש המגדל, נוסף על אנטנות הרדיו, גם אנטנות טלוויזיה (על מנת להחליף אנטנות שבעבר היו ממוקמות על מרכז הסחר העולמי). בשל שינוי זה מגיע גובהו של הבניין ל-348 מטרים, והוא המבנה השני בגובהו בעיר ניו יורק - אחרי בניין אמפייר סטייט.

הבניין מהווה דוגמה לארכיטקטורה ירוקה - במבנה יש מערכות בידוד מתוחכמות וכן צילונים המאפשרים לבניין לפעול במרבית ימי השנה בלי קירור או חימום. כמו כן מרבית רהיטי הבניין עשויים מחומרים ממוחזרים ומחומרים בלתי רעילים. מערכת האוורור בבניין מחדירה לחדריו 50% יותר אוויר נקי מהנדרש בתקנים, וכן מערכות איסוף האשפה של הבניין כוללות פירי אשפה המיועדים למחזור אשפה. המבנה היה הפרויקט הראשון בארצות הברית בסדר גודל כזה הבנוי בארכיטקטורה ירוקה, ומתכנניו זכו בפרס מאת ארגון האדריכלים האמריקאי ומארגון האדריכלים של מדינת ניו יורק בשל כך.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בניין קונדה נאסט** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של בניין קונדה נאסט
* 4 כיכר טיימס
**אלכסנדר פרנסואה פרדריק בקסון ד'אומרשוויל** (בצרפתית: **Alexandre François Frédéric Bexon d'Ormescheville**;‏ 10 בינואר 1836 – 11 בספטמבר 1911) היה קצין בצבא צרפת, אשר התפרסם בשל חלקו בפרשת דרייפוס.

ביוגרפיה
--------

ד'אומרשוויל נולד במץ ב-10 בינואר 1836. ב-1836 הוא התגייס כחייל פשוט לצבא צרפת והוצב ברגימנט הזואבים ה-1. הוא השתתף בכיבוש אלג'יריה ובמשלחת הצרפתית למקסיקו, וב-1870 חזר לצרפת והשתתף במלחמת צרפת–פרוסיה. באותה שנה הוא הועלה לדרגת קפטן. ב-1888 הוענק לו אות קצין בלגיון הכבוד והוא מונה למפקד הרגימנט ה-124. בהמשך הוא הועלה לדרגת קומנדנט והוצב בנאנט ואז בפריז.

ד'אומרשוויל התפרסם בעיקר בשל חלקו המכריע בפרשת דרייפוס. ב-3 בנובמבר 1894 הסמיך אותו המושל הצבאי של פריז פליקס גוסטב סוסייה לערוך חקירה כנגד הקצין היהודי אלפרד דרייפוס אשר נחשד בריגול. חקירתו של ד'אומרשוויל הייתה רשלנית ומוטית, ונעשתה מתוך אמונה ראשונית שדרייפוס אכן אשם. הוא התעלם מכל החוקרים אשר טענו כי אין דמיון בין כתב היד בבורדרו (המסמך המפליל בפרשה) לכתב ידו של דרייפוס, ובחר לקבל רק את הדעות הנגדיות. לעיתים קרובות הוא חזר בתחקירים שלו מילה במילה על תחקיריו החובבניים של ארמאן די פאטי דה קלאם אשר נודע כראש קטגוריו של דרייפוס. חלק נכבד מהתחקירים יוחדו לנשים אשר דרייפוס היה עמן בקשר. ד'אומרשוויל היה מודע לכך שהראיות נגד דרייפוס מעטות מאוד, והוא לא היסס לנצל אפילו עובדה זו כדי לטעון שדרייפוס אכן אשם. כך לדוגמה, הוא טען שהעובדה שבביתו של דרייפוס נמצאו מעט מאוד מכתבים, מעידה על כך שדרייפוס השמיד את כל המכתבים החשודים. ד'אומרשוויל התייעץ עם פאטי בכל שלב משלבי החקירה, עד כדי כך שהדבר נמאס אפילו על אנשי צוותו. ב-3 בדצמבר הגיש ד'אומרשוויל את הדו"ח שלו לסוסייה, והמלץ בו על פתיחת משפט צבאי כנגד דרייפוס. סוסייה לא התרשם ממסקנותיו של ד'אומרשוויל, אולם למרות זאת החליט להורות על פתיחת המשפט.

ב-1902 פרש ד'אומרשוויל מהצבא. הוא נפטר בלה מאן 11 בספטמבר 1911.

לקריאה נוספת
------------

* ז'אן דניס ברדן, **פרשת דרייפוס**, עם עובד, 2003.
* מאיר קוטיק, **פרשת דרייפוס**, מלא, 1982.

הערות שוליים
------------

1. ↑  בקסון ד'אומרשוויל באתר geneanet
2. ↑  ברדן, עמ' 124.
3. ↑  ברדן, עמ' 125.
4. ↑  קוטיק, עמ' 50.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* Léonore: 33732

 |
**שארל גוסטב ניקולא לברן-רנו** (בצרפתית: **Charles Gustave Nicolas Lebrun-Renault**;‏ 22 ביולי 1853 – 14 ביוני 1921) היה איש צבא צרפתי, אשר התפרסם בשל חלקו בפרשת דרייפוס.

ביוגרפיה
--------

### קריירה צבאית

נולד בשאטו-תיירי ב-22 ביולי 1853. שמו מאוית בדרך כלל כ"לברן-רנו" (Lebrun-Renault) וכך גם נכתב שמו בתעודת זהות. עם זאת, הוא עצמו נהג לכתוב את שמו כ"לה ברן-רנו" (Le Brun-Renaud) וכך גם אוית שמו במסמכים הצבאיים. אביו שימש כשופט שלום בשאטו-תיירי, וב-1873 הוא התגייס לצבא צרפת והוצב בחיל הפרשים. ב-1875 הוא הועלה לדרגת סרז'נט, ושנה לאחר מכן לדרגת סמל ראשון. ב-1878 הוא למד בבית הספר הצבאי בסומיר ולאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט משנה. ב-1881 הוצב בכוח הפרשים של המשמר הרפובליקני, ובין 1885–1888 הוא שרת בטהיטי. במהלך שירותו שם, מתה אשתו, ובעקבות מותה הוא הפך לאלכוהוליסט. כשחזר לצרפת, הועלה לדרגת קפטן ולתקופה קצרה הוצב בגואטמלה בשליחות דיפלומטית, לפני שב-1892 חזר שוב לצרפת.

### פרשת דרייפוס

 ערך מורחב – **פרשת דרייפוס**  

ב-5 בינואר 1894 מונה לברן-רנו למפקד פלוגת פרשים קטנה אשר נשלחה להביא את אלפרד דרייפוס, קצין יהודי אשר נאשם בריגול לטובת הקיסרות הגרמנית, אל טקס שלילת הדרגות שנקבע לו. אנשיו של לברן-רנו הובילו את דרייפוס מבית הסוהר שרש-מידי אל האקול מיליטר אשר בחצרו היה הטקס אמור להיערך. במהלך הזמן הקצר שבין הגעתו של דרייפוס לתחילת הטקס, שוחח לברן-רנו עם דרייפוס במשך כמה דקות. דרייפוס לא אמר לו דבר בעל חשיבות. עם זאת, לברן-רנו, שרצה להתרברב בפני חבריו, הצהיר שדרייפוס הודה באשמתו, אולם טען שנתן לגרמנים מסמכים חסרי חשיבות בתקווה שיוכל להשיג בהמשך מידע רב ערך. חבריו של לברן-רנו סיפרו על כך לעיתונאים. באותו הלילה ביקר לברן-רנו עצמו במועדון, ושם חזר עוד פעם על סיפורו, ועיתונאי מהפיגארו שמע אותו. השמועה הייתה למורת רוחם של בכירי הצבא, ולברן-רנו נחקר וננזף בידי סגן הרמטכ"ל גונז ולאחר מכן בידי נשיא צרפת ז'אן קזימיר-פרייה. באותו יום הכחיש לברן-רנו רשמית את הסיפור באוזני עיתונאים.

סיפורו של לברן-רנו הצליח לגרום למשבר דיפלומטי. שגריר גרמניה בצרפת הרוזן צו מינסטר נפגש עם פרייה והגיש לו מכתב מאת קנצלר גרמניה, הנסיך הוהנלוהה, אשר דרש להבהיר שגרמניה אינה קשורה לפרשה. לאחר משא ומתן מתיש, ב-9 בינואר פורסמה הודעה רשמית מטעם ממשלת צרפת אשר הכחישה את מעורבותה של גרמניה בפרשה. ב-1897, שינו מפקדי הצבא את טעמם, וכדי להוכיח שדרייפוס אכן אשם, הם מצאו את לברן-רנו ושכנעו אותו לחזור בו מהודאתו ולטעון כי דרייפוס כן הודה באשמה. מספר קציני צבא אף זייפו מסמך אשר כביכול נכתב בידי לברן-רנו ביום טקס שלילת הדרגות, ובו הוא מאשר את הודאתו של דרייפוס. ב-1899 הוא נקרא להעיד במשפט רן שם הוכח כי מסמך ההודאה מזויף. גם לאחר שדרייפוס זוכה ב-1900, המשיך לברן-רנו לטעון שהוא אשם, ומסר הרצאות בנושא. ב-1908 הוא התייצב יחד עם ארמאן די פאטי דה קלאם להגנת העיתונאי לואי גרגורי אשר ניסה להתנקש בחייו של דרייפוס.

### אחריתו

ב-1898 הוא נישא לאלמנה אנגלייה עשירה, וב-1900 מונה למפקד אסקדרון פרשים. ב-1904 הוא פרש משירות פעיל, וב-1909 עזב את הצבא. הוא נפטר בסן-מאנדי ב-14 ביוני 1921.

לקריאה נוספת
------------

* ז'אן דניס ברדן, **פרשת דרייפוס**, עם עובד, 2003.
* מאיר קוטיק, **פרשת דרייפוס**, מלא, 1982.
**רוז ראנד** (בגרמנית: **Rose Rand**; ‏14 ביוני 1903 – 28 ביולי 1980) הייתה לוגיקנית ופילוסופית, יהודייה-אוסטרית, חברת החוג הווינאי.

קורות חיים
----------

ראנד נולדה בלמברג שבאוסטריה-הונגריה (היום לבוב שבאוקראינה) במשפחה יהודית. לאחר שמשפחתה עברה לווינה החלה שם את לימודיה הגבוהים בגימנסיום הפולני.
ב-1924 נרשמה ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת וינה, סגל מוריה כלל את קרנפ, שליק וגומפרץ. לאחר שסיימה את לימודיה, בעת היותה מועמדת ללימודי דוקטורט, שמרה על קשר עם שליק והשתתפה בדיוני החוג הווינאי, אותם הייתה היחידה שתיעדה. בשנים 1930–1937 השתתפה במחקר במרפאה פסיכיאטרית - נוירולוגית בווינה, וכן שימשה כמורה פרטית הן לסטודנטים והן בחינוך למבוגרים.

ב-1938 זכתה לתואר דוקטור על עבודתה שנושאה "הפילוסופיה של ט. קוטראבינסקי".

בעקבות המצב הפוליטי באוסטריה, היגרה שנה אחר כך לאנגליה. ב-1940, לאחר תקופה בה עבדה כאחות, נרשמה כ-"distinguished foreigner" כדי להשתתף בהרצאות בפקולטה למדעי המוסר, באוניברסיטת קיימברידג'. ב-1943 בוטלו זכויותיה האקדמיות מה שהוביל למצוקה כלכלית. עקב כך, לימדה גרמנית ופסיכולוגיה בשיעורי ערב במגוון קולג'ים. באותה שנה התגייסה לסיוע למאמץ המלחמתי, ועבדה במפעל מתכת. עד 1950 עבדה כמהנדסת אזרחית. באותה שנה, בסיועו של קרל פופר זכתה במלגת מחקר קטנה, שאפשרה לה להירשם לאוקספורד כ-"recognized student."

ב-1954 היגרה לארצות הברית. בשנתה הראשונה במדינה ניסתה להמשיך במחקרה וחיפשה משרה אקדמית. בין 1955 ל-1959 שימשה כמרצה באוניברסיטת שיקגו (מתמטיקה בסיסית) אוניברסיטת אינדיאנה (פילוסופיה עתיקה ולוגיקה) והייתה שותפה למחקר באוניברסיטת נוטרדאם. לאחר מכן שבה לקיימברידג', מסצ'וסטס ובהמשך לאוניברסיטת פרינסטון. עד מותה ב-1980 התפרנסה בעיקר ממלגות שניתנו לה על עיסוקה בתרגום, מהלוואות, ועבודות זמניות.

ראנד נפטרה ב-28 ביולי 1980 בפרינסטון, ניו ג'רזי.

כתביה של ראנד נרכשו על ידי אוניברסיטת פיטסבורג. הם כוללים, בין היתר, את מחקריה, הפרוטוקולים שרשמה ומעל 1,600 מתכתובותיה עם אוטו נוירת, לודוויג ויטגנשטיין, אלפרד טרסקי ואחרים.

קישורים חיצוניים
----------------

* אוסף רוז ראנד

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb14587919t (data)
* GND: 128932120
* ISNI: 0000 0000 9426 3741
* LCCN: n97054535
* NTA: 273506439
* SNAC: w68k8c2n
* SUDOC: 147054761
* VIAF: 79193067
* WorldCat: lccn-n97054535

 |
**פרדיננד פורצינטי** (בצרפתית: **Ferdinand Forzinetti**;‏ 6 בפברואר 1839 – 5 במאי 1909) היה קצין צרפתי, אשר התפרסם בשל חלקו בפרשת דרייפוס.

ביוגרפיה
--------

פורצינטי נולד במרסיי ב-6 בפברואר 1839, אביו היה בנאי יליד איטליה. ב-1857 הוא התגייס לצבא צרפת והוצב בלגיון הזרים. בשנת 1860 הוא הועלה לדרגת סרג'נט-מז'ור, וב-1865 הוא הועלה לדרגת לוטננט משנה. הוא לחם במלחמת אוסטריה-סרדיניה ולאחר מכן השתתף במשלחת הצרפתית למקסיקו. ב-1871 הוא הועלה לדרגת קפטן, ובהמשך נשלח לאלג'יריה ומונה למפקד בתי הכלא הצבאיים שם. ב-15 באוקטובר 1890 הוא מונה למפקד בית הסוהר שרש-מידי.

ב-15 באוקטובר 1894 הובא לאחריותו של פוריצנטי אסיר מיוחד: אלפרד דרייפוס הנחשד בריגול. בכלא, דרייפוס נחקר בקשיחות בידי ארמאן די פאטי דה קלאם מה שגרם לכך שבריאותו הנפשית התערערה כליל, והוא שקע בהתקפי דיכאון, או לחלופין בהתקפי זעם שבהם היה משליך כל מה שבהישג יד ואף פוגע בעצמו. בלילות שמעו אותו הסוהרים צוחק לעצמו צחוק מטורף. פוריצנטי פקפק מלכתחילה בהאשמתו של דרייפוס, והיה היחיד שגילה כלפיו יחס אנושי. הוא בא לבקר אותו ולעודד אותו, ולא הרשה לפאטי להגזים בחקירותיו. ב-27 באוקטובר הוא פנה אל הרמטכ"ל בואדפר וטען שדרייפוס קרוב לטירוף. בואדפר הרשה לו לקחת את דרייפוס לרופא הכלא, וזה רשם לו כדורי הרגעה. בהמשך, עתר פורצינטי יחד עם אשתו של דרייפוס, לוסי דרייפוס, למושל הצבאי של פריז פליקס גוסטב סוסייה, וביקש לאפשר להם להיפגש. סוסייה הסכים, בתנאי שהפגישות יערכו באחריותו הבלעדית של פורצינטי. פורצינטי אפשר להם להיפגש בפרטיות בלשכתו, לשוחח ארוכות ואף להתחבק. דרייפוס טען לימים כי "כל האוצרות של טוב לב מצאו את ביטוים בסוהר זה".

לאחר שדרייפוס נשפט ונשלח לאי השדים, נעשה פורצינטי לאחד מראשוני הלוחמים למען זיכויו. הוא נפגש עם אחיו מתייה דרייפוס וסיפק לו מידע חשוב. עדותו סייעה בין היתר להפריך את עדותו של שארל לברן-רנו אשר טען שדרייפוס התוודה בפניו על אשמתו. בשל כך, העיתונות הלאומנית והאנטישמית הוקיעה אותו ותיארה אותו כאיטלקי וכיהודי למחצה. ב-16 בנובמבר 1897 הוא סולק מהצבא לאחר שנחשף שנפגש בחשאי עם עיתונאי ומסר לו מידע. הוא עזב את צרפת ועקר למונטה קרלו. הוא נפטר ב-5 במאי 1909.

לקריאה נוספת
------------

* ז'אן דניס ברדן, **פרשת דרייפוס**, עם עובד, 2003.
* מאיר קוטיק, **פרשת דרייפוס**, מלא, 1982.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פרדיננד פורצינטי** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  ברדן, עמ' 143-144.
2. ↑  ברדן, עמ' 108.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb16921615w (data)
* ISNI: 0000 0004 5100 2583
* Léonore: 145591
* VIAF: 316738263
* WorldCat: viaf-316738263

 |
**שארל סולפיס ז'ול שאנואן** (בצרפתית: **Charles Sulpice Jules Chanoine**;‏ 18 בדצמבר 1835 – 9 בינואר 1915) היה ז'נרל דה דיוויזיה בצבא צרפת, אשר שימש כמפקד הכוחות הצרפתיים שהשתתפו במלחמת בושין, ובהמשך כיהן כשר המלחמה של צרפת לתקופה קצרה במהלך פרשת דרייפוס.

ביוגרפיה
--------

שאנואן נולד בדיז'ון ב-18 בדצמבר 1835. אביו, סולפיס ז'ול שאנואן שימש כתובע ציבורי. אמו נקראה מארי פלורה אנדרה. ב-1851 הוא נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית סן-סיר, ולאחר מכן התגייס לצבא צרפת והוצב בחיל הפרשים. הוא השתתף בכיבוש הצרפתי של אלג'יריה, וב-1856 נשלח לסין ולחם במלחמת האופיום השנייה. ב-1867 הוא נשלח ליפן כמפקד הכח הצרפתי אשר נשלח בהוראת הקיסר נפוליאון השלישי לסייע לשוגון טוקוגאווה יושינובו במלחמת בושין. עם זאת, ב-1868 נאלץ שאנואן לעזוב עם מרבית החיילים והיועצים הצרפתיים בהוראתו של הקיסר מוצוהיטו. קצינים רבים (בייהם ז'ול ברונט) בחרו להישאר ולהילחם לצד השוגון, והגישו את התפטרותם מהצבא.

לאחר חזרתו מיפן, הוא שימש כנספח הצבאי של צרפת בסנקט פטרבורג ולאחר מכן בבייג'ינג, לפני שהוחזר לצרפת ופיקד על הדיוויזיה הראשונה במשך שמונה שנים. ב-20 בספטמבר 1898 הציע ראש ממשלת צרפת אנרי בריסון לשאנואן לקבל את תפקיד שר המלחמה. הייתה זו תקופה מתוחה ביותר מבחינה פוליטית. הארץ הייתה מפולגת בין אלו שדרשו הענקת משפט חוזר לקצין היהודי אלפרד דרייפוס שנאשם בריגול על לא עוול בכפו, לבין אלו שלא רצו לאפשר משפט כזה. בריסון, על אף שהאמין באשמתו של דרייפוס, רצה לערוך משפט חוזר, ושר המלחמה הקודם אמיל צורלינדן, לא אפשר לא לעשות זאת. לפיכך הוא גרם להתפטרותו של צורלינדן ומינה את שאנואן במקומו. אלא שאז הבין בריסון שנפל בפח, שכן שאנואן היה ידיד קרוב של צורלינדן והחל להתנגד בחריפות למשפט חוזר. הוא עקף את בריסון כאשר מינה את צורלינדן למושל הצבאי של פריז ואפשר לו לאסור את ז'ורז' פיקאר, אחד מתומכיו הבולטים של דרייפוס. ב-25 באוקטובר פרצו מהומות אל מול ארמון בורבון. המפגינים היו ברובם לאומנים ואנטישמים אשר דרשו את התפטרותו של בריסון. בעוד פלוגות פרשים משתלטות על גני טווילרי כדי למנוע מההמון המוסת לפרוץ לארמון, נשא שאנואן נאום תקיף נגד בריסון ונגד משפט חוזר, ולאחריו התפטר מתפקידו. מיד לאחר מכן נערכה הצבעת אי אמון בממשלה. ברוב של 286 נגד 254 נפלה הממשלה. נשיא צרפת פליקס פור הטיל על שארל דופוי את מלאכת הרכבת הממשלה החדשה, והוא מינה את אדווארד לוקרוי כשר המלחמה החדש.

ב-1900 פרש שאנואן מהצבא. הוא נפטר בבודמן ב-9 בינואר 1915 בגיל 79.

משפחתו
------

ב-21 בדצמבר 1870 הוא התחתן בפריז עם מרגריט פרוסארד, בתו של הגנרל שארל אוגוסט פרוסארד. נולדו להם שלושה בנים, אשר שלושתם המשיכו בדרכו של אביהם והתגייסו לצבא. שנים מהם התפרסמו ג'וליאן שאנואן אשר נודע כחוקר טבע, וז'אק שאנואן אשר הגיע לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה. כמו כן היו להם שלוש בנות (הנרייט, ז'רמן ומדלן).

לקריאה נוספת
------------

* ז'אן דניס ברדן, **פרשת דרייפוס**, עם עובד, 2003.
* מאיר קוטיק, **פרשת דרייפוס**, מלא, 1982.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שארל שאנואן** בוויקישיתוף
* שארל שאנואן, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb10600070c (data)
* ISNI: 0000 0000 7104 1898
* Léonore: 74276
* SUDOC: 153406860
* VIAF: 76306058
* WorldCat: viaf-76306058

 |
מרכז טיים וורנר
**מרכז טיים וורנר** (באנגלית: **Time Warner Center**) הוא מרכז הכולל צמד גורד שחקים הנמצא בניו יורק. הוא עוצב על ידי דייוויד צ'ילדס ומוסטפא קמל אבאדן מסקידמור, אווינגס ומריל, ומקיף כחצי מכיכר קולומבוס שבמרכז מנהטן (מידטאון מנהטן). המרכז כולל מרכז קניות המכיל חנויות יוקרתיות וחנות של רשת הול פודס. שטח המגדלים מחולק בין משרדים (ובעיקר משרדיה של חברת האחים וורנר דיסקברי (אנ')), דירות מגורים ומלון המנדרין אוריינטל. ערכו של הבניין הוא הגבוה בניו יורק.

בנייה ועיצוב
------------

בניית המרכז החלה בשנת 2000, אחרי הריסתו של הניו יורק קוליסאום, והושלם ב-2004. הוא נבנה במקור בשם "מרכז טיים וורנר AOL". 

הבניינים היו גורדי השחקים הגבוהים הראשונים שהושלמו לאחר פיגועי 11 בספטמבר. בזמן שכמה תושבים הבחינו בדמיון בין המגלים למגדלי התאומים, החברה הבונה את המרכז הכחישה שהדמיון בין המגדלים מכוון. ב-2003 יזם מקסיקני רכש דירת פנטהאוז במגדל ב-54.7 מיליון דולר.

כתובתו הרשמית של המרכז היא כיכר קולומבוס 10, אבל החברה הבונה את המרכז השתמשה בשם "סנטרל פארק אחד" כדי לקדם את מכירת הדירות. הכתובת "סנטרל פארק ווסט אחד", לעומת זאת, שייכת למגדל אחר השייך לדונלד טראמפ. כשהמרכז הושלם, טראמפ תלה שלט גדול על בניינו שבו היה כתוב "הנוף שלכם לא כל כך טוב, הלא כן?".

עיצובו של המרכז הוא גם מעין מחווה לעיר ניו יורק: הבסיס עוגל לפי התוואי של כיכר קולומבוס, זוויתם של שני המגדלים מתיישרת עם ברודוויי והמרחק בין שני המגדלים יוצר את האשליה שהרחוב ה-59 עובר דרכם.

ראו גם
------

* גורדי שחקים בניו יורק

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מרכז טיים וורנר** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מרכז טיים וורנר (באנגלית אמריקאית)
* סנטרל פארק אחד - מכירת דירות מגורים ומידע
* The Related Companies - אתר החברה שבנתה את המרכז

הערות שוליים
------------

1. ↑
2. ↑  בתוך מרכז טיים וורנר ניוזדיי, 19 בפברואר 2004
3. ↑  Gotham agog as plutocrats stage battle of the towers - www.smh.com.au
**מיכאל שני** הוא מנצח ישראלי.

ביוגרפיה
--------

מיכאל שני הוא יליד קיבוץ מענית. בתחילת הקריירה המוזיקלית שלו ניגן מיכאל שני בצ'לו בתזמורת הקאמרית הקיבוצית וניצח על התזמורת הסימפונית הקיבוצית.

הוא למד מוזיקה במדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב ובאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים והמשיך בהשתלמות באוניברסיטת בריגהאם יאנג בארצות הברית.

לאחר שובו ארצה קיבל את משרת המנצח והמנהל המוזיקלי של המקהלה הפילהרמונית תל אביב ומקהלת האופרה הישראלית החדשה. כן התמנה למנהל המוזיקלי של הפסטיבל למוזיקה ווקאלית בתל אביב ופסטיבל אבו גוש. כמו כן היה מנהלה המוזיקלי של הזמריה.

מיכאל שני ניצח על רוב התזמורות בישראל, ביניהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, תזמורת הקמפוס רמת השרון, התזמורת הקאמרית הישראלית, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית חיפה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, סימפונט רעננה. כן הוזמן לנצח על תזמורות בגרמניה, איטליה, צ'כיה והונגריה.

ב-1986 היה בין מייסדי בית הספר לשירת מקהלה. כיום הוא המנהל האקדמי והמנצח הראשי של בית ספר זה.
ב-1987 ייסד את המקהלה הקאמרית תל אביב ומאז הוא מנהלה המוזיקלי. המקהלה מופיעה בקונצרטים רבים בניצוחו, הן בשירת א-קפלה והן עם תזמורות בארץ ומחוצה לה.

בשנים 2004–2008 שימש ראש המחלקה לניצוח מקהלות של בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה שבאוניברסיטת תל אביב. כיום מלמד ניצוח באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובמדרשה למוזיקה במכללת לוינסקי לחינוך.

מיכאל שני הוא אביו של המנצח להב שני.

קישורים חיצוניים
----------------

* מיכאל שני, באתר Discogs (באנגלית)
* מיכאל שני, דף שער בספרייה הלאומית
* מיכאל שני, באתר "הבמה"
* בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה
* המקהלה הקאמרית תל אביב
* הזמריה

הערות שוליים
------------

1. ↑  עומר שומרוני, ‏המנצח להב שני: "אני מסוגל להעביר לתזמורת את מה שאני רוצה", באתר גלובס, 10 ביולי 2013

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007298512205171
* ISNI: 0000 0004 0195 2804
* VIAF: 297205571
* WorldCat: viaf-297205571

 |
**Second Hand Songs** הוא מאגר מידע מוזיקלי המרכז מידע על גרסאות כיסוי לשירים.

סמליל האתר הקודם

היסטוריה
--------

האתר הוקם בתחילת 2003 בידי בסטיאן דה זוטר, מתיאו דה זוטר ודניס מונסייר הבלגים. בהמשך, נוספו כותבים נוספים ממדינות נוספות ברחבי העולם ובהן שוודיה, בריטניה, ברזיל, גרמניה והולנד.

מאגר המידע
----------

האתר מקיף מעל 700 אלף גרסאות כיסוי, כ-90 אלף שירים מקוריים, 300 אלף קליפים וכ-135 אלף זמרים, להקות ומבצעים. לכל שיר מוקדש עמוד נפרד ובו נסקרות כל גרסאות הכיסוי (לעיתים אף מאות). לכל גרסה מוצג שם האמן המבצע, תאריך הביצוע או ההופעה הראשונים והמוזיקאים המשתתפים (מעבד, נגנים וכו'). האתר מקשר ליוטיוב וספוטיפיי לשמיעת השירים.

בנוסף למאגר המידע, מציע הארגון שירותי הסדרת זכויות יוצרים לתשלום תמלוגים לאמנים ומערכת פורומים לשיח על גרסאות הכיסוי ולאיתור מידע עליהן.
התשתית הטכנית של האתר מבוססת על תוכנת הויקי PmWiki ובנוי על בסיס מערכת דביאן, שרת Apache HTTP Server, מאגר נתונים PostgreSQL המקושרים באמצעות שפת PHP.

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של SecondHandSongs
* SecondHandSongs, ברשת החברתית פייסבוק

* SecondHandSongs, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

הערות שוליים
------------

1. ↑  אודות האתר
**אילת יונגר-הופמן** (נולדה ב-1945) היא מנצחת מקהלות ומורה ישראלית, שהקימה את מקהלות הילדים "פעמונים" ו"ענבלים" ואת מקהלת הבוגרים "מעיין".

חייה
----

אילת יונגר-הופמן למדה במדרשה למורים למוזיקה בתל אביב ובאקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב ובהמשך השתלמה בניצוח מקהלות ובפיתוח קול בקופנהגן ובפריז.
הייתה חברה במקהלת רינת.

בשנת 1974 ייסדה בתל אביב את מקהלת הבוגרים "מעיין" ובשנת 1977 ייסדה את מקהלת הילדים "פעמונים", עמה הופיעה בקונצרטים א-קפלה והקליטה לקול ישראל ביצועי בכורה של יצירות מאת יוסי מר-חיים ורון וידברג. בין השנים 1979 - 1985 הכינה את המקהלה להופעות ביצירות שונות, בהן האורטוריה "אליהו" של פליקס מנדלסון בניצוח סטנלי ספרבר, האופרה "ווצק" של אלבן ברג, עם האופרה של קלן והתזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח ג'ון פריצ'רד, הסימפוניה השלישית של מאהלר עם הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה, חליל הקסם של מוצרט ו"החלילן המהמלין" של ג'ון קוריליאנו.

משנת 1988 משתתפת אילת יונגר בסדנה הבינלאומית של האופרה הישראלית החדשה, שבה לוקחים חלק מורים מן המטרופוליטן אופרה בניו יורק. בשנת 1989 ייסדה אילת יונגר את מקהלת הילדים "ענבלים" בגבעתיים.

אילת יונגר-הופמן מלמדת פיתוח קול. בין תלמידיה דורון שפר.

קישורים חיצוניים
----------------

* אילת יונגר-הופמן, ברשת החברתית פייסבוק
* אילת יונגר-הופמן, באתר "הבמה"
תבנית {{אישיות}} ריקה מתוכן. יש להזין פרמטרים בערך או בוויקינתונים. 

**זכריה** **זאק גרטלר** (נולד ב-1955/1956) הוא איש עסקים ואספן אמנות בריטי-גרמני שעשה את עיקר הונו בהשקעות בנדל"ן בגרמניה ובממלכה המאוחדת

ביוגרפיה
--------

זכריה גרטלר הוא בנם של מוריץ גרטלר, איל נדל"ן גרמני ומרים גרטלר (לבית גולדברג). יש לו אחות אידסה טרינק, הנשואה לעמנואל טרינק. מוריץ גרטלר היה חלק מקבוצה של יהודים שאחרי השואה שהו במחנות עוקרים בגרמניה ובחרו להשאיר בה ולהשתקע בעיר פרנקפורט. בשנות ה-50 הקים מספר מועדוני לילה וברים ועם הכסף שהרוויח נכנס לעסקי הנדל"ן. הקבוצה עשתה חיל לאחר שרכשה קרקעות ברובע ווסט אנד במרכז פרנקפורט, שכחלק ממאמצי השיקום של העיר הפך לרובע העסקים של העיר ובמהלך שנות ה-70 למכרז הפיננסי של אירופה. מוריץ גרטלר הקים בתקופה זו מספר בנייני משרדים שאותם השכיר למוסדות פיננסים. החברה שהקים ( Gertler Estates) ממשיכה להחזיק בנכסי נדל"ן בעיר. הוא גם נכנס להשקעות בישראל, בין השאר היה שותף להקמת מלון קרלטון בתל אביב והקים מבני מגורים בהרצליה ורכש קרקעות בגוש הגדול בתל אביב. 

זאק גרטלר נכנס לעסקי אביו בסוף שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-90 החל לפעול ולהשקיע בנכסי נדל"ן בלונדון ועבר לגור בעיר. 

  

הוא כונה "אחד ממפתחי הנכסים המובילים בלונדון",  ו"אחד מבעלי הנכסים העשירים בגרמניה".  ב-2009, היה לזאק גרטלר ולמשפחתו שווי נקי מוערך של 150 מיליון ליש"ט, ירידה מ-250 מיליון ליש"ט ב-2008.

חיים אישיים
-----------

הוא נשוי לקנדידה גרטלר,  אספנית אמנות ומייסדת שותפה של Outset Contemporary Art Fund. ויש להם שני ילדים. גרטלר הוא חבר קרוב של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, ואירח את יום הולדתו ה-70 של האחרון בביתו.

הערות שוליים
------------

1. ↑  שאול בן חיים, יוסל'ה בוכמן והאחים בקר?, מעריב, 14 במרץ 1991
2. ↑  יובל אליצור, המארקים זורמים לרחוב הירקון, מעריב, 9 ביולי 1971
3. 1 2  "The London Magazine". *www.thelondonmagazine.co.uk*. נבדק ב-12 באפריל 2019. `{{cite web}}`:  (עזרה)
4. ↑  "Benefactors Fund New Tate Acquisitions". *www.artforum.com*. נבדק ב-12 באפריל 2019. `{{cite web}}`:  (עזרה)
5. ↑  "Zak Gertler and family". *The Sunday Times*. 26 באפריל 2009. נבדק ב-12 באפריל 2019. `{{cite news}}`:  (עזרה)
6. ↑  "Announcements-02-15-19" (PDF). נבדק ב-2023-08-26.
**מועדון הכדורגל מסטלאן** (בספרדית: **Mazatlán Fútbol Club**) הוא מועדון כדורגל מקסיקני מהעיר מסטלאן שבמדינת סינלואה. המועדון הוקם ביוני 2020 לאחר שהזכיין של קבוצת מונרקס מורליה הודיע כי הוא יעבור לעיר מסטלאן. הקבוצה משחקת בליגת העל המקסיקנית.

היסטוריה
--------

ב-2017, החליטה ממשלת סינלואה לבנות אצטדיון כדורגל חדש בעיר מסטלאן כחלק מפרויקט שנועד לבנות ולשפר מספר מתחמי ספורט במדינה. אחד היעדים של הפרויקט הזה היה שתהיה קבוצת כדורגל מקצוענית שמקורה ממסטלאן.

ב-2020, העבודות הואצו על מנת שהאצטדיון יושלם לפני ה-30 ביוני, לפני תחילת עונת 2020/21, במטרה לחפש קבוצה מקצוענית שתעבור לאצטדיון החדש שנבנה.

ב-2 ביוני, הוכרז באופן רשמי שקבוצת מונרקס מורליה ממתגת את עצמה מחדש למסטלאן, ושהיא תשנה את שמה למועדון הכדורגל מסטלאן. ב-8 ביוני, המועדון הציג את סמלו וצבעיו. כשצבעי הקבוצה הם סגול, שחור ולבן.

ב-11 ביוני, המועדון הציג את פרנסיסקו פלנסיה כמאמן הקבוצה לעונת 2020/21. ב-27 ביולי 2020, מסטלאן שיחקו את המשחק הרשמי הראשון שלהם, בו הפסידו לפואבלה בתוצאה 1–4. השער הרשמי הראשון של המועדון הובקע על ידי ססאר הוארטה.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מסטלאן (בספרדית)

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מסטלאן** בוויקישיתוף
* מסטלאן, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Mazatlán FC anuncia a Paco Palencia como el primer entrenador de su historia, mediotiempo

| מקסיקומקסיקו ליגת העל המקסיקנית, עונת 2019/2020 |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| אוניברסידד נסיונל • אתלטיקו סן לואיס • גוודלחרה • אמריקה • אטלס • חוארס • טולוקה • טיגרס • טיחואנה • לאון • מונטריי • מונרקס מורליה • נקקסה • סנטוס לגונה • פואבלה • פצ'וקה • קרוס אסול • קרטרו |

 |
**אנה קוגן** (נולדה ב-1983) היא אמנית ציורי קיר וגרפיטי ישראלית.

ביוגרפיה
--------

אנה קוגן נולדה בעיר קאזאן ברוסיה. בגיל 5 התחילה ללמוד אמנות וציור. בגיל 8 משפחתה עלתה לישראל מרוסיה.

אנה התקבלה לבית הספר תלמה ילין למגמת אמנות פלסטית. בתום הלימודים החלה את שירותה הצבאי כחיילת במשרד הביטחון. לאחר מכן התקבלה לאקדמיה לאמנויות בצלאל.

מגיל 16 אנה מציירת ברחובות תל אביב, וציירה ציורי קיר וגרפיטי. האזורים שהיא פעילה בהם הם בעיקר רחוב אלנבי וסביבתו, אזור התחנה המרכזית הישנה, שוק הפישפשים, תחנה מרכזית חדשה (תערוכת טרדיס רחוב), רחוב נחלת בנימין. כמו כן, ציירה מספר ציורי גרפיטי במושבים של רשות מקומית מטה יהודה כמושב צלפון, מסילת ציון וכו'. אנה גם ניהלה את הפרויקט של ציורי הקיר בשלוה – המרכז הלאומי לטיפול באנשים עם מוגבלויות.

אחת מן העבודות המפורסמות שלה הוא ציור גרפיטי "הסעודה האחרונה" בטיילת תל אביב. בציור אנה חיברה יחד על אותו דלפק של פאב מספר יהודים מפורסמים כמו אלברט איינשטיין, גולדה מאיר, דוד בן-גוריון, קרל מרקס, בנימין זאב הרצל, זיגמונד פרויד וכן כמה מהתושבים המקומיים מאזור יפו.

קוגן מופיעה ברשימה של 10 ציירי קיר הטובים ביותר בישראל של שנת 2012 על ידי מגזין לעיצוב "נישה".

גלריית תמונות
-------------

* ציור גרפיטי "הסעודה האחרונה" בטיילת תל אביב. ציירת אנה קוגן. ציור גרפיטי "הסעודה האחרונה" בטיילת תל אביב. ציירת אנה קוגן.
* ציור גרפיטי בסגנון בארוק על הקיר החיצוני של מסעדת ג'ופאה בשוק הפישפשים.ציור גרפיטי בסגנון בארוק על הקיר החיצוני של מסעדת ג'ופאה בשוק הפישפשים.
* ציור הגרפיטי של אישה מתקופת בארוק בשוק הפישפשים.ציור הגרפיטי של אישה מתקופת בארוק בשוק הפישפשים.
* ציור גרפיטי של דלת תמנון ברחוב נחלת בנימין, תל אביב.ציור גרפיטי של דלת תמנון ברחוב נחלת בנימין, תל אביב.
* ציור גרפיטי של בן אדם כלב ברחוב נחלת בנימין, תל אביב.ציור גרפיטי של בן אדם כלב ברחוב נחלת בנימין, תל אביב.
* ציור גרפיטי של טרדיס ופרצופים בתערוכת- טרדיס רחוב.ציור גרפיטי של טרדיס ופרצופים בתערוכת- טרדיס רחוב.
* ציור על הקיר החיצוני של רחוב מתקופת התנ"ך במושב צלפון.ציור על הקיר החיצוני של רחוב מתקופת התנ"ך במושב צלפון.
* ציור של אלביס פרסלי על קוביות תלת מימד על הקיר החיצוני של מסעדת אלביס באבו גוש.ציור של אלביס פרסלי על קוביות תלת מימד על הקיר החיצוני של מסעדת אלביס באבו גוש.
* ציור רצפה בתלת מימד של אלברט איינשטיין בפסטיבל עפולה לציורי תלת מימד.ציור רצפה בתלת מימד של אלברט איינשטיין בפסטיבל עפולה לציורי תלת מימד.
* ציור הקיר של סוואנה אפריקאית במרכז שלוה ירושלים על ידי אנה קוגן.ציור הקיר של סוואנה אפריקאית במרכז שלוה ירושלים על ידי אנה קוגן.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של אנה קוגן
* מיכאל יעקובסון, שלוה בירושלים: אתר הפסולת שהפך לביתם של אלפי ילדים עם מוגבלויות, באתר Xnet‏, 23 באוקטובר 2017

הערות שוליים
------------

1. ↑  מגזין - בין הקירות: ציורי הרחוב המפורסמים, באתר פרוגי, ‏2019-04-21
2. ↑  רשימה של 10 ציירי קיר הכי טובים בישראל של שנת 2012 על ידי מגזין לעיצוב "נישה" פורסם בבלוג "צילומים - ציורי קיר - מדבקות קיר"

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007363833405171

 |
**וילהלם פון טאנגן הנשטיין** (בנורווגית: **Wilhelm von Tangen Hansteen**‏; 11 במאי 1896 – 6 בספטמבר 1980) היה גנרלמיור בצבא נורווגיה אשר שימש כמפקד הצבא הנורווגי הגולה במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחריה שימש כמפקד משמר המולדת הנורווגי וכמפקד הבריגדה הגרמנית.

ביוגרפיה
--------

הנשטיין נולד בכריסטיאניה (כיום אוסלו) ב-11 במאי 1896. הוא למד באקדמיה הצבאית הנורווגית ובאוניברסיטת אוסלו לפני שהתגייס לצבא נורווגיה. בשנת 1936 הוא מונה לנספח הצבאי הנורווגי בפינלנד. בתקופת מלחמת החורף בין פינלנד לברית המועצות, הנשטיין פעל לסייע לפינים בכל דרך אפשרית, ובאמצעותו נורווגיה הנייטרלית העבירה בחשאי ארטילריה ותחמושת לפינים. זמן קצר לאחר תום המלחמה, פלשה גרמניה הנאצית לנורווגיה וכבשה אותה לאחר מערכה קשה. ממשלת נורווגיה נמלטה ללונדון וניסתה לרכז תחת הנהגתה את שאריות הצבא הנורווגי שהצליחו להימלט מהארץ. הנשטיין חזר מפינלנד ומונה למפקד הצבא הנורווגי. באופן זמני הוא הועלה לדרגת גנרל.

ב-30 ביוני 1944 פרש הנשטיין מהתפקיד, שהועבר באופן סמלי לידי נסיך הכתר אולף. הנשטיין מונה לסגנו של הנסיך, אולם המשיך לשמש כמפקד בפועל. עם סיום המלחמה וחזרת הממשלה הגולה לנורווגיה, מונה הנשטיין למפקד משמר המולדת הנורווגי. בין השנים 1947–1948 שימש כמפקד הבריגדה הגרמנית. לאחר מכן המשיך למלא תפקידי ניהול ומטה בצבא עד פרישתו ב-1966 הוא נפטר באוסלו ב-6 בספטמבר 1980.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **וילהלם פון טאנגן הנשטיין** בוויקישיתוף
* וילהלם פון טאנגן הנשטיין, באתר הביוגרפיה הנורווגית
* וילהלם פון טאנגן הנשטיין באתר Store norske leksikon
**שי ודרור** הייתה תוכנית טלוויזיה ורדיו סאטירית ישראלית בהנחיית שי גולדשטיין ודרור רפאל.

רקע
---

גולדשטיין ורפאל נפגשו לראשונה ב-1997 ברדיו תל אביב, כאשר גולדשטיין עבד בתחנה כמפיק זמרירים ורפאל הגיש בתחנה תוכנית הכרויות לילית. השניים שחלקו אותו סוג הומור הקליטו פיילוט משותף לתוכנית לילית חדשה. הפיילוט אושר והפך לתוכנית בעלת הומור עוקצני שנקראה "שארית היום" שהחלה ב-1998 וזכתה להצלחה. לאחר מכן עברו בשנת 2000 לשדר את תוכנית הבוקר של התחנה (שבמסגרתה הוארכה תוכניתם לשעתיים), שגם היא זכתה למדרוג גבוה.

לנוכח הצלחת תוכניות הרדיו בהנחיית השניים, בשנת 2001 הציע יוחנן צנגן, מנכ"ל זכיינית השידור רשת, להגיש במקביל תוכנית טלוויזיה פריים-טיים בערוץ 2 - "זו ארצנו" במשך שתי עונות.

התוכנית "שי ודרור"
------------------

לאחר ירידתה של התוכנית "זו ארצנו" מן המרקע, ב-2003 עבר הצמד לשדר תוכנית בערוץ 10 וערוץ ביפ, שנקראה "שי ודרור" שירדה זמן קצר אחר כך.

ביוני 2003 אירח מתי גולן בתוכניתו "דוקומדיה, ביקורת התקשורת" אם ששכלה את בתה בת השבע בפיגוע. האם טענה שקטעים בתוכנית "שי ודרור", ששודרה ימים אחדים קודם לכן בערוץ 10, ועסקו בפיגוע, מעליבים ופוגעים. גולן התקשר במהלך השידור לשי גולדשטיין, ביקש ממנו להתייחס לטענות האם. גולדשטיין בתגובה טרק את הטלפון. לאחר שיחה זו החלו שי ודרור במה שבית המשפט הגדיר: "מסע צלב של נקם והתחשבנות" נגד גולן, שנמשך 8 תוכניות רצופות, בהן הכפישו שי ודרור את גולן. גולן הגיש תביעת דיבה נגד שי ודרור, שבה נפסק כי על שי ודרור ו"מטר פלוס" לשלם לגולן פיצוי בסך 60 אלף ש"ח.

הצמד חזר לרדיו תל אביב ביולי 2003, הפעם כשהם מגישים את תוכנית הערב במקום את תוכנית הבוקר (שהגישו טל ואביעד). התוכנית זכתה לרייטינג כה רב, עד כדי כך שהיא הפכה לטלוויזיונית ורדיופונית כאחד בשנת 2007, דבר חריג בטלוויזיה בישראל. משמעות הדבר הוא שהתוכנית משודרת ברדיו תל אביב אחר הצהריים ולאחר-מכן בערב, בערוץ ביפ בטלוויזיה.

הצמד עזב את רדיו תל אביב ב-1 ביולי 2007, והצטרף לצוות רדיו ללא הפסקה ב-2 בספטמבר 2007, שם שידרו בסינדיקציה גם ב-רדיו צפון ללא הפסקה. עקב עזיבתם, ערוץ ביפ הפסיק את שידור התוכנית בטלוויזיה.

ב-6 ביוני 2008 הצמד חזר לטלוויזיה והחל להגיש את התוכנית "ראש בקיר" בערוץ 10.

ב-10 באוגוסט 2016 שודרה תוכניתם האחרונה ברדיו ללא הפסקה ובזאת הצמד הפסיק את פעילותו המשותפת לאחר יותר מ-15 שנה.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקיציטוט ציטוטים בוויקיציטוט: **שי ודרור** |

* ענת באלינט, שי ודרור ישלמו 23 אלף שקל פיצויים לנועם פדרמן, באתר הארץ, 21 בפברואר 2006
* ynet, שי ודרור שוחחו עם ראש ממשלת לבנון, באתר ynet, 9 באוגוסט 2006
* "שי ודרור", באתר רדיו ללא הפסקה
* יקי הפשטיין, וואקום נטול חן: שי ודרור כבר לא מפתיעים, באתר nrg‏, 4 באפריל 2016

הערות שוליים
------------

1. ↑  שי ודרור, עכשיו גם בביפ, באתר וואלה!‏, 21 במרץ 2007
2. ↑  א 3148/03 מתי גולן נגד שי גולן, דרור רפאל ומטר פלוס, ניתן ב-9.5.2007  
נורית רוט, שי גולדשטיין ודרור רפאל חויבו לשלם למתי גולן 60 אלף שקל בגין לשון הרע, באתר הארץ, 17 במאי 2007
3. ↑  רן בוקר, סופו של עידן: שי ודרור נפרדים, באתר ynet, 2 באוגוסט 2016
4. ↑  שי ודרור ללא הפסקה, כך הסתיימו 20 שנה, באתר Facebook, בתאריך 10 באוגוסט 2016

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**2002 - אין** | **פרס האקדמיה לטלוויזיה - תוכנית בידור 2003 - שי ודרור** | **הבא**:**2004 - ארץ נהדרת** |
**הבוקר הזה** הוא יומן הבוקר של כאן ב' של תאגיד השידור הישראלי ובעבר של רשת ב' של קול ישראל, התוכנית משודרת ברציפות מאז שנת 1972. את התוכנית מגיש מאז 1995 אריה גולן.

התוכנית משודרת מהשעה שש בבוקר עד שמונה בבוקר.

היסטוריה
--------

התוכנית שודרה לראשונה ב-2 באפריל 1972 ברשת ב', המגישים הראשונים שלה היו הסופר דויד גרוסמן ושלום קיטל.

ב-1973, שנה לאחר שידורו הראשון, היה היומן למגזין החדשות הפופולרי ביותר של רשת ב'.

ב-22 באפריל 1976 זכה שוב היומן בתואר "מגזין החדשות הפופולרי ביותר".

גרוסמן סיים את תפקידו ב-1985 וקיטל סיים את תפקידו ב-1993 עם מעברו לערוץ 2.

את התוכנית הגישו גם כרמית גיא, חיים זיסוביץ, מאיר איינשטיין וישראל סגל.

ב-1995 החל אריה גולן להגיש את התוכנית, הוא ממשיך להגיש אותה עד היום בכאן ב.

גולן מגיש את התוכנית בימי ראשון עד רביעי, בימי חמישי מגישה אותה אילה חסון ובימי שישי מגיש אותה רן בנימיני

ב-2017 לאחר סגירת רשות השידור, התוכנית המשיכה בשידוריה במסגרת תאגיד השידור הישראלי.

כיום התוכנית משודרת אחרי תוכניתו של שלומי גולדברג "אור ראשון" ובימי שישי היא הראשונה מבין התוכניות.

הערות שוליים
------------

1. ↑  עמוד התוכנית, באתר כאן רשת ב'
2. ↑  "הבוקר הזה" יתחיל הבוקר, דבר, 2 באפריל 1972
3. ↑  הבוקר הזה, באתר רדיו אונליין
4. ↑  ⁨צופים מעטים לטלוויזיה מחו"ל, דבר, 10 בספטמבר 1973
5. ↑  ⁨"הבוקר הזה" – מגאזין החדשות הפופולארי ביותר, דבר, 22 באפריל 1976
6. ↑  הבוקר הזה, באתר אישים
7. ↑  עמוד התוכנית בימי חמישי ושישי, באתר כאן רשת ב'
**נערתו ששת** (באנגלית: **His Girl Friday**) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה מטורפת משנת 1940 בבימויו של הווארד הוקס.

התסריט מבוסס על המחזה "העמוד הראשי" ("The Front Page") של בן הכט וצ'ארלס מקארתור משנת 1928. זאת קומדיה מסוג סקרובול עם דיאלוגים מהירים ושנונים וקצב מהיר של מצבים משתנים, בעיקר בין השחקנים הראשיים, קרי גרנט ורוזלינד ראסל. התסריט מתאר באופן קומי את העיתונאים הנמשכים למקצועם ומוכנים לעשות הכל (חוץ מרצח) כדי לזכות בסקופ טוב.

המונח "Girl Friday" מכוון לאשה העוזרת בתפקידים רבים במשרד כפי שששת עזר לרובינזון קרוזו.

ב-1993 הוחלט לשמר את הסרט בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.

תקציר העלילה
------------

וולטר ברנס (קרי גרנט) הוא עורך ראשי בעיתון "מורנינג פוסט". הוא היה נשוי להילדגרד ("הילדי") ג'ונסון (רוזלינד ראסל) שהייתה עיתונאית בכירה תחת ניהולו. הנישואים לא האריכו וזמן קצר לאחר גירושיהם היא מגיעה למשרד העיתון ומבשרת לוולטר כי היא מאורסת לסוכן ביטוח בשם ברוס בלדווין (ראלף בלאמי). היא רוצה כעת לחיות חיים שקטים ולהקים משפחה וכעת היא עומדת לנסוע ברכבת עם ברוס ואמו לאולבני.

וולטר עדיין מאוהב בהילדי ועושה הכל כדי לחבל בקשר שלה עם ברוס. הוא יודע שעיתונאות היא עדיין בדמה ומפתה אותה לכתוב כתבה אחרונה בקשר לרוצח ארל ויליאמס המואשם ברצח שוטר ועומד להיות מוצא להורג. הילדי מגיעה לחדר העיתונאים בבניין המשטרה ובעזרת שוחד מצליחה לקבל ריאיון עם האסיר ויליאמס. בינתיים מעכב וולטר את ברוס, קונה ממנו פוליסת ביטוח שולח את עוזרו הגונב את ארנקו ומשתיל עליו את שעונו. ברוס נעצר באשמת גנבה ומשוחרר בערבות וא"חכ נעצר שוב באשמת הטרדה מינית של בחורה שנשלחה למשימה זו על ידי וולטר.

בינתיים בורח ויליאמס וכל המשטרה מחפשת אחריו. הוא מגיע לחדר העיתונאים בו נמצאת הילדי לבדה וכבר יש לה סקופ רציני. היא מתחילה לתקתק כתבה ולא שמה לב לברוס המגיע לחדר ומבקש ממנה לעזוב. הוא מסיק את המסקנות ועוזב. בינתיים מגיעים לחדר וולטר ואמו של ברוס שוולטר מבקש מעוזרו לסלקה בכוח.

למקום מגיעים ראש העיר והשריף. הם חייבים להוציא להורג את ויליאמס כפי שהתחייבו לבוחריהם ומסתירים את העובדה שקבלו מכתב דחייה מהמושל ושיחדו את השליח שיבוא שוב רק לאחר ההוצאה להורג. וולטר והילדי מסתירים את ויליאמס בשולחן כתיבה בחדר אך השריף מגלה אותו והם נכבלים באשמת הסתרת ויליאמס ו"חטיפת" גב' בלדווין אך לאחר שמגיע שוב השליח ומגלה את פרשת השוחד הם נאלצים לשחרר אותם. כל הפרשה היא סקופ ענק ולאחר שהילדי גומרת לתקתק במכונת הכתיבה היא מסכימה להצעתו של וולטר להתחתן שוב ולצאת לירח דבש.

השפעה
-----

הפילוסוף סטנלי קאבל משייך את הסרט לתת הז'אנר הקולנועי שהוא מכנה "קומדיית הנישואים מחדש" בספרו *Pursuits of Happiness: The Hollywood Comedy of Remarriage* משנת 1981.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **נערתו ששת** בוויקישיתוף
* נערתו ששת, ברשת החברתית פייסבוק
* "נערתו ששת", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "נערתו ששת", באתר נטפליקס
* "נערתו ששת", באתר AllMovie (באנגלית)
* "נערתו ששת", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)
* "נערתו ששת", באתר Box Office Mojo (באנגלית)
* "נערתו ששת", באתר אידיבי
* "נערתו ששת", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית)
* "נערתו ששת", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* נערתו ששת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* קדימון לסרט נערתו ששת, באתר יוטיוב

הערות שוליים
------------

1. ↑  מילון מריאם-ובסטר