recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**מוזיאון בית סילבה קפוטיקיאן** (בארמנית: **Սիլվա Կապուտիկյանի տուն-թանգարան**) נוסד בשנת 2008, בהתאם לצוואתה של סילבה קפוטיקיאן, המשוררת הארמנית הנודעת. המוזיאון שוכן בבית בירוואן, שבארמניה, בו התגוררה המשוררת במהלך 30 שנות חייה האחרונות. חניכת המוזיאון אירעה שנתיים לאחר מותה, בטקס שארגן בנה, עארה שיראז, ובו השתתף נשיא ארמניה, סרז' סרקזיאן. המוזיאון מופעל כחלק ממוזיאון יגישה צ'רנטס לספרות ואמנות.

המוזיאון
--------

פסל של קפוטיקיאן, מעשה ידי בנה, עארה שיראז
אזור ההנצחה לקפוטיקיאן ממוקם בדירה בת ארבעה חדרים בקומה הרביעית של הבניין. המשוררת בעצמה סידרה את הפריטים, ביניהם ספריה, ומתנות ומזכרות מדמויות בינלאומיות ידועות, וכן את ההסברים עליהם, לפני מותה. לאחר מותה, עם פתיחת המוזיאון, בנה עארה, שהוא פסל ידוע בארמניה, השלים את המלאכה, ויצר גלריה במה שהיה בלקון בעת שהתגוררה שם, ואף יצר פסל בדמות אמו המוצב בה.

התצוגה
------

סילבה קפוטיקיאן
בכללי, הדירה לא שונתה מסידורו כשמשוררת חייתה בו, ותצוגות הוספו בכל אחד מהחדרים. בחדר הראשון של אולם התצוגה מוצגים חפצים מילדותה של קפוטיקיאן בואן, עיר מוצאה של משפחתה. ביניהם, ביגוד ושמיכת מלאכת ידי סבתה, ומכונת התפירה העתיקה בה תפרה. בחדר השני, מתנות שהוענקו לה על ידי מגוון אנשים שהכירה במהלך הקריירה שלה. הפריט היקר ביותר הוא עט קבלה מעמיתה המשורר הארמני סיאמנטו בפריז, ב-1963. החדר השלישי מוקדש לפרסים ומחוות הוקרה, ובחלל האחרון מזכרות מאנשי תרבות שהכירה ומאירועים שונים במהלך חייה, ביניהם בלה אחמדולינה, אבטיק ישחקיאן, פרויר סבאק, עמו הקימה את תנועת הקרבאח, ועוד. הגלריה כוללת פסל מעשה ידיו של בנה עארה, וכן עבודות אחרות המנציחות את תרומתה לתרבות הארמנית.

פעילות נוספת
------------

מתצוגת המוזיאון
בנוסף לתיורים במוזיאון, הקרן שאחראית להקמתה מנהלת גם את ארכיון סילבה קפוטיקיאן, ומתעדת את פעילותה הספרותית והחברתית משנות הארבעים והלאה. יותר מ-18,000 דפי כתבי יד הועתקו ונשמרו.

המוזיאון מארח מפגשים ספרותיים, אירועים וחגיגות, וכן סדנאות ופעילויות חינוכיות.

ב-2009 ו-2010 יצאו מטעם המוזיאון שני אלבומים של שירתה של קפוטיקיאן, "שירים במילותיה של סילבה קפוטיקיאן", ובשיתוף פעולה עם תחנות טלוויזיה וסטודיואים מקומיים, קם הפיקו מספר תוכניות טלוויזיה וסרטונים אודותיה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מוזיאון בית סילבה קפוטיקיאן** בוויקישיתוף
*

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Երեւանում բացվեց Սիլվա Կապուտիկյանի տուն-թանգարանը". *azatutyun.am*. Radio Free Europe/Radio Liberty. 20 בינואר 2009. אורכב מ-המקור ב-26 באוקטובר 2017. `{{cite news}}`:  (עזרה)
2. ↑  Silva Kaputikyan House-Museum, MUSEUM OF LITERATURE AND ART AFTER YEGHISHE CHARENTS
3. ↑  House-museum of Silva Kaputikyan, Arara, 08 JAN 2018
4. ↑  Սիլվա Կապուտիկյանի տուն-թանգարան, Журнал ЖАМ։ Վերցված է 2018-01-27
הרב **חיים שאול קרליץ** (ה' באלול ה'תרע"ב, אוגוסט 1912 - כ' בתמוז תשס"א, 11 ביולי 2001) היה פוסק, דיין, פובליציסט ומנהיג ציבורי חרדי ליטאי. עמד בראשות בד"ץ שארית ישראל. כמו כן עסק בחינוך, היה מנהל רוחני בישיבת בית מאיר הקרויה על שם אביו, ונשיא תלמוד תורה תשב"ר.

ביוגרפיה
--------

נולד בליטא לרב מאיר קרליץ, אחיו הבכור של החזון איש. אמו מרים הייתה בתו של הרב שלמה הכהן מווילנא בעל ה"חשק שלמה". למד אצל רבי מאיר באסין בישיבת רמיילס בווילנה, אצל רבי אלחנן ווסרמן בישיבת ברנוביץ', אצל רבי ברוך בער ליבוביץ בישיבת קמניץ ואצל דודו החזון איש. בשנות ה-30 עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת לומז'ה שבפתח תקווה. בין רבותיו בישיבת לומז'ה היה הרב אלעזר מנחם מן שך שנשאר רבו למשך כל חייו. נישא ללאה גיננדל, נכדת הרב שמואל הלל שינקר. לאחר נישואיו למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה שם למד בחברותא עם הרב אהרן לייב שטיינמן ובכולל חזון איש בבני ברק.

כבר בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 היה מעורב פוליטית. בשנות ה-70 של המאה ה-20 נסע ליישובים וערי פריפריה על מנת להשפיע על הורים מבני עדות המזרח שישלחו את בניהם לישיבות חרדיות. לעיתים למד עם הבחור והכינו לבחינה ולאחר מכן נסע איתו לישיבה כדי לוודא שיתקבל.

עם הקמת העיתון יתד נאמן בשנת 1985 מונה על ידי הרב שך לעמוד בראשות הוועדה הרוחנית של העיתון. בשנת 1988, כשהוא בשנות השבעים לחייו, על רקע המאבק שניהל נגד הרב משה יהודה ליב לנדא על הניסיון למנותו כרב העיר בני ברק, מינהו הרב שך לעמוד בראש בד"ץ שארית ישראל - מערכת הכשרות הליטאית החדשה שהקים.

לאורך שנות פעילותו הציבורית הרבה להתייעץ עם הרב יעקב ישראל קניבסקי והרב אהרן לייב שטיינמן.

פרסם מאמרים פובליציסטיים ב"דגלנו" - ביטאון צעירי אגודת ישראל ואחר כך ב"יתד נאמן" - ביטאונה של דגל התורה.

קובץ תורני "זיכרון חיים שאול" על מסכת שבת יצא לזכרו.

נטמן בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בבני ברק.

הערות שוליים
------------

1. ↑  ראו: תלמידי ישיבות פליטים, באתר ארכיון המדינה, עמ' 10
2. ↑  א. פדרמן, מדוע קצצה מפא"י את כנפיו של מר כהנא, חרות, 5 בספטמבר 1962.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007511494405171
* ISNI: 0000 0000 3669 3997
* LCCN: n2006031762
* VIAF: 68354401
* WorldCat: lccn-n2006031762

 |
**מגדל השחרור** (בערבית: **برج التحرير**) הוא מגדל תקשורת המתנשא לגובה 372 מטרים בעיר כווית, המבנה השני בגובהו בכווית, ומגדל התקשורת החמישי בגובהו בעולם.

היסטוריה
--------

בניית המגדל החלה בשנת 1987 לפני הפלישה העיראקית לכווית במלחמת המפרץ, והוא היה אמור להיקרא "מגדל התקשורת הכוויתי". כשהכוחות העיראקיים פלשו לכווית הבנייה (שהייתה כמעט בחצי הדרך) הופסקה זמנית. עם זאת, הבניין לא נפגע במהלך המלחמה, ובנייתו הושלמה בשנת 1993, ושמו שונה ל"מגדל השחרור" כסמל לחירות מהכיבוש העיראקי. המגדל נחנך באופן רשמי על ידי אמיר כווית ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח ב-10 במרץ 1996.

המגדל
-----

המגדל בנוי מבטון ופלדה ומחופה באריחי קרמיקה. יש בו 3 חלקים ייעודיים: מסעדה מסתובבת ומרפסת תצפית המשקיפה אל נוף העיר כווית סיטי בגובה 150 מטרים, 6 קומות של משרדים בגובה 210 מטרים לשימוש משרד התחבורה ומשרד התקשורת, וקומפלקס ציוד התקשורת הטכני. במגדל 18 מעליות, והן בין המהירות בעולם.
  

ממשלת כווית פתחה באחרונה סניפים הנגישים לציבור של הרבה ממשרדי הממשלה, ביניהם:

* משרד המשפטים
* משרד הפנים
* משרד החוץ
* משרד המסחר
* משרד העבודה והרווחה
* מכבי אש

המגדל היה המבנה הגבוה ביותר במדינה עד שנת 2011. אז נטל ממנו מגדל אל-חמרא את התואר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מגדל השחרור** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מגדל השחרור
* המגדל, באתר StructuraE
**בית הכנסת קהל אוחריד** (בטורקית: **Ahrida Sinagogu**, מכונה גם "**אָחְרִידָה**") הוא בית כנסת, אשר פועל בשכונת באלאט בעיר איסטנבול מהמחצית השנייה של המאה ה-15. בית הכנסת הוקם על ידי יהודים רומניוטים שהועברו מאוחריד אשר בשטחי מקדוניה הצפונית המודרנית, לאיסטנבול במסגרת טרנספר אוכלוסיות שביצע מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית ברחבי הבלקן לאחר שהכריע את האימפריה הביזנטית. במהלך המאה ה-17 נהרס המבנה הקדום, ועל יסודותיו הוקם בית כנסת חדש על ידי הקהילה הספרדית שהתיישבה בעיר ולתוכה נטמעה הקהילה הרומניוטית.

היסטוריה
--------

 ערכים מורחבים – **הקהילה היהודית באוחריד, יהדות איסטנבול**  

תיעוד ליהודים רומניוטים ואשכנזים המתגוררים באוחריד קיים משלהי המאה ה-11. בעיר פעל טוביה בן אליעזר שמקור משפחתו ממגנצא. בן אליעזר העמיד תלמידים רבים ואחד מהם לאו מונג המיר את דתו לנצרות אורתודוקסית וכיהן לימים כארכיבישוף של אוחריד. בהמשך נודע הרב יהודה לאון מוסקוני(אנ') אשר חי במהלך המאה ה-14.

ב-1395 נכבשה אוחריד על ידי צבאותיו של ביאזיט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית. במהלך המאה ה-15 תקופת שלטונו של מהמט השני הוכרעה האימפריה הביזנטית, והעות'מאנים ביצעו טרנספר אוכלוסיות של יהודים ונוצרים מהשטחים האירופיים לשטחי אסיה הקטנה. יהודים רבים הגיעו לקונסטנטינופול והועסקו שם בעבודות כפייה שעיקרן שיקומה של העיר. יהודי אוחריד הקימו קהילה גדולה יחסית בקונסטנטינופול אשר נודעה במקורות כ"קהל אחרידה" או "קהל אוחריד" ולה שלושה בתי כנסת. בהמשך, הגיעו לעיר מגורשי ספרד והקהילה הרומניוטית נטמעה בהדרגה לתוך הקהילה הספרדית. מראשית המאה ה-17 לא מתועדת עוד קהילה מאורגנת באוחריד.

המבנה
-----

בית הכנסת הוקם במחצית השנייה של המאה ה-15 באזור באלאט וביחד עם בית הכנסת קהל ימבול נמנה עם העתיקים שעדיין עומדים על תילם באיסטנבול. בית כנסת זה היה אחד משלושה השייכים לקהילת אוחריד וראשוני המתפללים במקום היו רומניוטים. בשלהי המאה ה-17 חרב המבנה המקורי בשריפה שפרצה במקום, וב-1694 ניתן היתר להקים מבנה חדש. בתקופה זו נטמעה הקהילה הרומניוטית אל תוך הקהילה הספרדית הגדולה שהתגוררה בקושטא. בית הכנסת החדש נבנה בסגנון אדריכלות הבארוק. הבימה נבנתה בצורת ספינה לציון הגעתם של מגורשי ספרד אל שטחי האימפריה העות'מאנית בספינות ששלח הסולטאן באיזיט השני תחת פיקודו של קמאל ראיס.

ב-1992 עבר בית הכנסת שיפוץ נרחב לציון חגיגות 500 שנים להקמת הקהילה היהודית באיסטנבול והוא פעיל בעיקר בחגי ישראל ומועדיו. באולם התפילה עשויים מושבי המתפללים מעץ מגולף ועל רצפתו מונח שטיח. מן התקרה תלויות נברשות ובחלקו העליון של האולם שורת חלונות עם ויטראז'ים ועליהם סמלי יודאיקה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית הכנסת קהל אוחריד** בוויקישיתוף
* בית הכנסת קהל אוחריד באיסטנבול , באתר יוטיוב (באנגלית)
* בית הכנסת קהל אוחריד, באתר המרכז לאמנות יהודית
* בית הכנסת קהל אוחריד באתר synagogues 360

הערות שוליים
------------

1. ↑  ג'ני לבל, **גאות ושבר** - פרקים בתולדות יהודי מקדוניה הווארדארית, הוצאת ועד עדות הספרדים ועדות המזרח בירושלים, ירושלים, 1986, עמודים 19-17.
2. 1 2  בית הכנסת קהל ימבול, באתר iwasinturkey.com (באנגלית).
3. ↑  Inalcik Halil, The Ottoman Empire,The Classical Age 1300-1600, The Trinity Press ,London ,1973, pages 28-35.
4. ↑  בית הכנסת קהל אוחריד, באתר turkishjews.com (באנגלית).
5. ↑  בית הכנסת קהל אוחריד, באתר הספרייה הלאומית (באנגלית).
פסל ה"כלבלב" של ג'ף קונס בכניסה למוזיאון. על הפסל שתולים פרחים חיים
**מוזיאון גוגנהיים בילבאו** (בספרדית: El **Museo Guggenheim Bilbao**) הוא מוזיאון לאמנות מודרנית בבילבאו שבספרד. המוזיאון נחנך ב-18 באוקטובר 1997 על ידי מלך ספרד חואן קרלוס הראשון, עם תערוכה של 250 יצירות אמנות עכשווית. הוא מציג תערוכות קבועות ומתחלפות של יצירות אמנים ספרדים ובינלאומיים והוא אחד ממספר מוזיאונים השייכים לקרן סולומון ר. גוגנהיים ואחד המוזיאונים הגדולים בספרד. תכנון בניין המוזיאון נחשב כאחת העבודות החשובות ביותר שהושלמו מאז 1980 בסקר האדריכלות העולמי של 2010 בקרב מומחי אדריכלות.

היסטוריה
--------

המוזיאון, שהוקם בשנת 1997, ידוע במיוחד בעיצובו ובצורתו, פרי תכנונו של האדריכל פרנק גרי. מאז הקמתו נחשב לאחד המבנים הייחודיים ביותר בעולם בתכנונם ובעיצובם אשר נבנו בסגנון הדה-קונסטרוקטיביזם.

הבניין, המחופה בעיקר בטיטניום, נבנה על גדות נהר הנרביון. הוא תוכנן כך שיזכיר בצורתו ספינה, כסמל המשקף את מיקומו בעיר נמל. מיד עם בנייתו הפך את העיר למוקד תיירות עולמי, אשר מושך כמיליון תיירים מדי שנה. סביב המוזיאון עומדים פסלי-ענק מאת אמנים מודרניים, שהמפורסם מביניהם הוא ה"**כלבלב**" של ג'ף קונס. על אף שהמבנה נחשב כהצלחה אדריכלית גדולה, מבקרי אמנות רבים טוענים כי בדומה למוזיאון גוגנהיים ניו יורק, הוא גונב את ההצגה מיצירות האמנות המוצגות בו.

לפני הקמת המוזיאון, העיר בילבאו הייתה שקועה במשבר, עקב שקיעת התעשייה בחלקה השני של המאה ה-20. המוזיאון שינה את מצבה הסוציו-אקונומי של העיר, הוריד את האבטלה לשיעור נמוך, והביא לפיתוח של ענף התיירות בעיר.

המוזיאון הוקם באתר שבקרבתו שכן בעבר נמל בילבאו, ובעקבות ההקמה הועבר הנמל לאתר קרוב יותר למפרץ ביסקאיה שבאוקיינוס האטלנטי.

מוזיאון גוגנהיים אבו דאבי
-------------------------

האדריכל פרנק גרי מתכנן גם את השלוחה החדשה של מוזיאון גוגנהיים לאמנות מודרנית ועכשווית באבו דאבי שבאמירויות המפרץ הפרסי. גוגנהיים החדש של אבו דאבי ישכון במרכז התרבותי של האי סעדיאת. על פי התכנון, מדובר בגדולה מבין כל השלוחות הקיימות ברחבי העולם. עבודות הבנייה אמורות להסתיים בסביבות שנת 2023, ובמוזיאון יוצגו אוספים קבועים של אמנות מודרנית לצד תערוכות מתחלפות מאוסף קרן סלומון ר. גוגנהיים העולמית.

ראו גם
------

* מוזיאון גוגנהיים אבו דאבי
* מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים, ניו יורק
* מוזיאון הסובלנות, ירושלים

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מוזיאון גוגנהיים בילבאו** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון גוגנהיים בילבאו (בספרדית)
* מוזיאון גוגנהיים בילבאו, ברשת החברתית פייסבוק

* מוזיאון גוגנהיים בילבאו, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

* מוזיאון גוגנהיים בילבאו, ברשת החברתית אינסטגרם
* מוזיאון גוגנהיים בילבאו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Matt Tyrnauer, Architecture in the Age of Gehry, Vanity Fair, June 30, 2010.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007265610705171
* BIBSYS: 99006876
* BNE: XX114466
* BnF: cb135589733 (data)
* CANTIC: a10831381
* GND: 5210044-3
* ISNI: 0000 0004 1775 8168
* LCCN: n95006602
* LNB: 000022205
* MusicBrainz: bbaa0873-3afc-42f7-b336-e7efbfda34ee
* SELIBR: 357018
* SUDOC: 052502554
* ULAN: 500304557
* VIAF: 128744734
* WorldCat: lccn-n95006602

 |
**האנס זומר** (26 ביוני 1914 - 31 באוקטובר 1987) היה קצין נאצי באס דה ובורמאכט. לאחר המלחמה, הוא היה מרגל עבור *השטאזי*, המשטרה החשאית של מזרח גרמניה .

ביוגרפיה
--------

נולד בנורטורף ב-26 ביוני 1914, זומר הצטרף לנוער ההיטלראי בגיל שש עשרה, והצטרף לאס אס ב-1 בדצמבר 1932 וחודשיים לאחר מכן הצטרף כחבר במפלגה הנאצית. הוא החל את תפקידו באס דה לפני שירותו בוורמאכט, הוא היה חלק מכיבוש חבל הסודטים בצ'כיה. בשובו לגרמניה, הוא הלך לעבוד במטה האס דה, ולאחר מכן הוצב בפריז, צרפת .

באוקטובר 1941, ללא ידיעת הממונים עליו, עזר זומר לתכנן מתקפה על שבעה בתי כנסת בפריז, בהשראת הפוגרום ב-1938, בשיתוף עם אז'ן דלונקל. לאחר מכן הוא הוצב במרסיי ובניס. הוא גם נטען כי היה מרגל עבור משפחת קרופ .

לאחר המלחמה, זומר נתפס על ידי האמריקנים, שביקשו להעסיק אותו כדי לחדור לרצועה נאצית שנוצרה סביב הצרפתי צ'ארלס לסקאט, אותו פגש זומר במדריד רגע לפני לכידתו. הוא הועבר למחנה קינג, אוברורסל, לאחר ששכנע את האמריקנים שניסיון כזה לא יצליח. ממחנה קינג הוא הוסגר לצרפת כדי לעמוד לדין בפני בית משפט צבאי, שגזר עליו שנתיים מאסר. זומר שוחרר מהכלא ונשלח חזרה לגרמניה ב-1950.

בין 1950 ל-1953, זומר מצא את עצמו עובד עבור ארגון גהלן (GO), ארגון הביון המערב גרמני הלא רשמי. לאחר מכן הוא היה מובטל לאורך שנת 1953, ואז מצא עבודה במשטרת *השטאזי* המזרח גרמנית שם הועסק כמרגל, ומסר פרטים מרחיקי לכת על מעסיקו לשעבר במערב גרמניה.

לקריאה נוספת
------------

* Henry Leide (2005). *NS-Verbrecher und Staatssicherheit. Die geheime Vergangenheitspolitik der DDR*.

קישורים חיצוניים
----------------

* קבצי OSS של הנס זומר

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Hans Sommer, from SD to Stasi". *cheminsdememoire.gouv.fr*. Chemins de Mémoire. נבדק ב-22 במרץ 2019. `{{cite web}}`:  (עזרה)
2. ↑  The Arms of Krupp .p.
לוחות בכתב יתדות מאוסף המוזיאון
**מוזיאון דיר א-זור** (בערבית: **متحف دير الزور**, בתעתיק מדויק: **מתחף דיר אלזור**) הוא מוזיאון לארכאולוגיה והיסטוריה של אזור צפון-מזרח סוריה, הידוע בשם ג'זירה או צפון מסופוטמיה. המוזיאון שוכן בעיר דיר א-זור, שהיא עיר הבירה של מחוז דיר א-זור. במאי 2015 דווח כי בעקבות התקרבות כוחות ארגון המדינה האסלאמית לאזור, פינה הצבא הסורי את אוסף המוזיאון ליעד לא ידוע.

היסטוריה
--------

המוזיאון נוסד ב-1974. בתחילה שוכן המוזיאון בגלריה בתוך מרכז קניות. בשנת 1983 עבר המוזיאון למבנה ששימש לפני כן כבית משפט ונבנה ב-1930. בשנת 1996 עבר המוזיאון למבנה הנוכחי, שתוכנן במיוחד כדי לשמש כמוזיאון. בניית המוזיאון נעשתה כשיתוף פעולה סורי-גרמני. בסיס אוסף המוזיאון העת פתיחתו היו 140 פריטים שנתרמו על ידי המוזיאון הלאומי של דמשק ועל ידי המוזיאון הלאומי של חלב.

אוסף ותצוגה
-----------

אולמות התצוגה משתרעים על פני שטח של 1,600 מטר מרובע, והם מאורגנים סביב חצר. אוסף המוזיאון כולל כ-25,000 פריטים. חלקם הגדול הוא לוחות בכתב יתדות מהעיר העתיקה מארי שנחפרו בשנת 1933, וכן 550 לוחות בכתב יתדות שנחפרו בתרקה. בנוסף, אוסף המוזיאון כולל ממצאים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות של צוותים בינלאומיים באזור נהר החבור העליון כמו תל שייח' חמד המזוהה עם העיר האשורית "דור-קוטלימו", תל ביידר (Tell Beydar) (אנ'), תל ברק המזוהה עם ממלכת "נגר" העתיקה, תל ליילאן שזוהה עם שובת-אנליל עיר הבירה של שמשי-אדד הראשון ותל מוזאן, שהוא התל של העיר העתיקה אורקש. האזור מדרום מזרח לדיר א-זור בעמק הנהר פרת מיוצג במוזיאון בממצאים מהתקופה הקלאסית של דורה אירופוס, שהיוותה פעם את גבול האימפריה הרומית.

האוסף מאורגן סביב ארבעה נושאים כרונולוגיים: פרהיסטוריה, סוריה העתיקה (מסוף האלף ה-4 לפנה"ס ועד האלף ה-1 לפנה"ס), התקופה הקלאסית והתקופה האסלאמית. נושא נוסף הוא אתנוגרפיה. התצוגה כוללת מספר שחזורים בגודל טבעי של מבנים מתקופות שונות. בהם בית מאתר בוקראס (Bouqras) המתוארך לתקופה הנאוליתית קדם-קרמית ב בעמק הפרת, שער עיר מתקופת הברונזה הקדומה מתל בדרי (Tell Bderi) בעמק נהר החבור, החזית הדרומית עם ציורי קיר מ"חצר התמרים" מארמונו של זמרי-לים, שהיה מלך מארי במאה ה-18 לפנה"ס, והשער האסלאמי מקסר אל-חייר א-שרקי.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מוזיאון דיר א-זור** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון דיר א-זור
* Deir ez-Zor, Archaeological Museum באתר livius.org

הערות שוליים
------------

1. ↑  Syrian regime evacuates Deir ez-Zor’s museum amid ISIS progress באתר Aranews,‏ 30 במאי 2015

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007456872305171
* GND: 5509256-1
* LCCN: no99034106
* VIAF: 128165334
* WorldCat: lccn-no99034106

 |
**מוזיאון אשמוליאן** (באנגלית: **Ashmolean Museum**), או, בשמו הרשמי **מוזיאון אשמוליאן לאמנות וארכאולוגיה** ממוקם ברחוב בומונט, בעיר האוניברסיטאית אוקספורד שבאנגליה. מוזיאון זה היה המוזיאון האוניברסיטאי הראשון שהוקם.

היסטוריה
--------

מבנה המוזאון הראשון הוקם, ככל הנראה, על ידי סר כריסטופר רן, בין השנים 1678–1683 על מנת להציג את "חדר הפלאות" שהעניק אליאס אשמול לאוניברסיטת אוקספורד בשנת 1677. אוסף זה כלל את אוספי אשמול עצמו וכן את אוספי ג'ון טריידסקנט האב וג'ון טריידסקנט הבן, והכיל מטבעות עתיקים, ספרים, תחריטים, מוצגים גאולוגיים, ובעלי חיים מפוחלצים ובהם דודו אפור מפוחלץ. המוזיאון נפתח לציבור ב-6 ביוני 1683.

לאחר מעבר המוזיאון למבנה הנוכחי, בשנת 1845, שימש המבנה הישן כבניין משרדים עבור צוות מילון אוקספורד, ומאז 1935 משמש המבנה המקורי של המוזיאון כמוזיאון להיסטוריה של המדע.

המבנה הנוכחי של המוזיאון תוכנן על ידי צ'ארלס רוברט קוקרל בסגנון אדריכלות נאו קלאסית. באחד מאגפי המבנה ממוקם מכון טיילור - המכון ללימוד שפות של אוניברסיטת אוקספורד.

בשנת 2001 נפתחה במוזיאון ספריית סאקלר המתמקדת בתרבויות עתיקות.

בין השנים 2006–2009 בוצע שיפוץ נרחב במוזיאון, והוא נפתח מחדש ב-7 בנובמבר 2009.

מוצגי המוזיאון
--------------

כיום המוזיאון מציג פריטים ארכאולוגיים של מצרים העתיקה, יוון העתיקה והתרבות המינואית. בין המוצגים העיקריים של המוזיאון ניתן למנות את תכשיט אלפרד, ציורים ורישומים מעשה ידי מיכלאנג'לו, רפאל, לאונרדו דה וינצ'י, ג'ון קונסטבל, קלוד לוריין, פבלו פיקאסו, ציורי צבעי מים של ויליאם טרנר, בגדים ערביים שלבש לורנס איש ערב, מסכת המוות של אוליבר קרומוול, אוסף טבעות שעליהן כתובות אשר היוו השראה לטבעת בספרו של ג'ון רונלד רעואל טולקין "שר הטבעות"; דברי ימי פאריאן - לוח שיש מיוון העתיקה; העששית אשר שימשה את גאי פוקס בשנת 1605 במזימת אבק השרפה; סטרדווריוס המשיח - כינור מעשה ידי אנטוניו סטרדיווארי; וכן אוסף ארתור אוונס לאמנות מינואית - האוסף הגדול ביותר הנמצא מחוץ ליוון. האוסף כולל מספר גדול של פפירוסים לרבות Papyrus Oxyrhynchus 5101 ופפירוס אוקסירינכוס 3522.

ב-21 בדצמבר 1999 נגנבה מהמוזיאון יצירה של פול סזאן, בשווי מוערך של 4.8 מיליון דולרים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מוזיאון אשמוליאן** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון אשמוליאן
* מוזיאון אשמוליאן, ברשת החברתית פייסבוק

* מוזיאון אשמוליאן, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

* מוזיאון אשמוליאן, ברשת החברתית אינסטגרם

* מוזיאון אשמוליאן, סרטונים בערוץ היוטיוב

* מוזיאון אשמוליאן, באתר פינטרסט
* ספריית סאקלר
* אתר מכון גריפית'
* סיור וירטואלי של המוזיאון, 2003

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007257944505171
* BIBSYS: 90171880
* BNE: XX108227
* BnF: cb11868703t (data)
* CiNii: DA0232040X
* GND: 1007560-4
* ICCU: CFIV021207
* ISNI: 0000 0001 2171 5847
* LCCN: n81139884
* NKC: ko2018979137
* NLA: 35278942
* NLG: 180669
* NSK: 000372989
* RERO: 02-A000185511
* SUDOC: 027561070
* TePapa: 5465
* Trove: 894794
* ULAN: 500309840
* VcBA: 494/9391
* VIAF: 141569308
* WorldCat: lccn-n81139884

 |
**ועדת המודיעין של ברית המועצות** (ברוסית: **Комитет информации**) הייתה שמו של גוף ביון החוץ הסובייטי בשנים 1947–1951, שהייתה אחראית על כל תחום הביון, אזרחי וצבאי כאחד.

היסטוריה
--------

הוועדה נוצרה על פי צו של מועצת השרים של ברית המועצות מספר 1789-470ss מיום 30 במאי 1947. בתחילה איגדה הן את המודיעין הפוליטי (שהיה בעבר בסמכות המ.ג.ב.) והן את הצבאי. מאז 1949 המודיעין הצבאי חזר לצבא הוועדה המשיכה לפעול כסוכנות ביון אזרחית הכפופה למשרד החוץ.

ב־2 בנובמבר 1951 הועברה כל עבודת המודיעין לידי המשרד לביטחון המדינה, בו שוחזרה פעילות המנהלת הראשי הראשון. רק שירות דיסאינפורמציה נותר בתחום השיפוט של הוועדה שהתקיימה עד 19 בפברואר 1958 כשבוטלה סופית.

מטה מנגנון הוועדה היה ממוקם ברוסטוקינו בשני בניינים לשעבר של הוועד הפועל של הקומינטרן, בה ישבה המחלקה ליחסים בינלאומיים של הקומינטרן עד לביטולה.

ראשי הוועדה
-----------

* ויאצ'סלב מולוטוב (30 במאי 1947—4 במרץ 1949)
* אנדריי וישינסקי (4 במרץ—יוני 1949)
* ולריאן זורין (יוני 1949—6 בפברואר 1952)

לאחר נטילת סמכויות המודיעין, עמדו בראש הוועדה יעקב מאליק ואנדריי גרומיקו.

קישורים חיצוניים
----------------

* ועדת המודיעין, באתר shieldandsword.mozohin.ru
פירוש נוסף ערך זה עוסק בבית כנסת בשכ' באלאט באיסטנבול, טורקיה. אם התכוונתם לבית כנסת בעיר ימבול בבולגריה, ראו בית הכנסת בימבול.

**בית הכנסת קהל ימבול** (בטורקית: **Yanbol Sinagogu**, מכונה גם "**בית הכנסת הבולגרי**") הוא בית כנסת אשר פועל בשכונת באלאט בעיר איסטנבול מהמחצית השנייה של המאה ה-15. בית הכנסת הוקם על ידי יהודים רומניוטים שהועברו מימבול שבבולגריה לאיסטנבול במסגרת טרנספר אוכלוסיות שביצע מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית ברחבי הבלקן לאחר שהכריע את האימפריה הביזנטית. במהלך המאה ה-18 נהרס המבנה הקדום, ועל יסודותיו הוקם בית כנסת חדש על ידי הקהילה הספרדית שהתיישבה בעיר ולתוכה נטמעה הקהילה הרומניוטית.

היסטוריה
--------

 ערכים מורחבים – **הקהילה היהודית בימבול**  

קהילה יהודית רומניוטית התקיימה בעיר ימבול שבבולגריה עוד בטרם הכיבוש העות'מאני של הממלכה הבולגרית השנייה במחצית השנייה של המאה ה-14. מועד הקמת הקהילה אינו ברור ונתון למספר השערות מחקר. ב-1453 כבש מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית את קונסטנטינופול והכריע את האימפריה הביזנטית. לאחר הכיבוש ביצע מהמט השני טרנספר מואץ של אוכלוסיות מאזור הבלקנים לאזור קונסטנטינופול ואסיה הקטנה, ובמקביל יושבו ברחבי בולגריה אלפי מוסלמים ממוצא טורקי, חלק ניכר מהם טטרים. קיים תיעוד, שלפיו בולגרים ויהודים היו עובדי כפייה עבור העות'מאנים (בטורקית עות'מאנית: **סוּרְגוּן**, "הגוֹלִים") ועסקו בין היתר בשיקום קונסטנטינופול לאחר כיבושה. כך הגיעו יהודים מימבול לקונסטנטינופול והקימו את בית הכנסת שנשא את שם העיר ממנה הוגלו.

המבנה
-----

בית הכנסת הרומניוטי נבנה במחצית השנייה של המאה ה-15. במהלך המאה ה-18 נהרס המבנה הקדום, ועל יסודותיו הוקם על ידי הקהילה הספרדית מבנה בית הכנסת הקיים. אולם התפילה נבנה מעץ. ב-1895 נערכו עבודות שיפוץ נרחבות במבנה לאחר שרפה גדולה שפגעה קשות בשכונת באלאט. בית הכנסת הוא בן שתי קומות ובו מספר רב של חלונות וכן ויטראז'ים. התקרה הפנימית של בית הכנסת עשויה מעץ ומעוטרת בציורי שמן של נוף ופרחים. מן התקרה תלויות נברשות. כותרות עמודי התווך מגולפות ומעוטרות. דלתות ארון הקודש מעוטרות בעיטורים דמויי פנינים ושנהב. עזרת הנשים ממוקמת בחלקו הצפוני של בית הכנסת, נתמכת בעמודי עץ ומקושטת בחזיתה הפנימית בדר. הבימה ממוקמת במרכז אולם התפילה, ומסביבה המושבים. על הבימה והמדרגות המובילים אליה מותקנים שטיחים. נכון ל-2019, בית הכנסת "קהל ימבול" הוא אחד משני בתי הכנסת היחידים שנותרו בשכונת באלאט (השני הוא בית הכנסת קהל אוחריד). בית הכנסת נפתח רק באירועים מיוחדים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית הכנסת קהל ימבול** בוויקישיתוף
* בית הכנסת קהל ימבול באיסטנבול , באתר centropa.org (בטורקית) ו(באנגלית)
* Jewish Sites of Istanbul, באתר grandeflanerie.com (באנגלית)
* בית הכנסת קהל ימבול, באתר המרכז לאמנות יהודית

הערות שוליים
------------

1. ↑  צבי קרן, תקציר ההיסטוריה של בולגריה ויהודיה, באתר "כולנו בולגרים".
2. ↑  צבי קרן, הקהילה היהודית בימבול, באתר "כולנו בולגרים".
3. ↑  The Golden Horn: Balat, באתר jguideeurope.org (באנגלית).
4. ↑  Yanbol Synagogue (Balat), באתר turkishculture.org (באנגלית).
5. ↑  בית הכנסת קהל ימבול, באתר הספרייה הלאומית (באנגלית).

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987009450887805171

 |
**מוזיאון בית היוצר** הוא מבנה שתוכנן על ידי האדריכל שמואל מסטצ'קין ושימש כמרכז חינוכי שהציג את סיפור התעשייה בחבל ים המלח. נכון לשנת 2022, המבנה נטוש ומוזנח, ולא מתוכנן לו שיקום וחידוש.

תולדות המבנה
------------

המוזיאון הוקם בשנות ה-60 במסגרת תוכנית שיזם ראש המועצה האזורית תמר יהודה אלמוג להקמתם של שלושה מרכזי למידה לאורך ים המלח. לבד ממנו תוכננו מרכז לימוד וחינוך למרגלות מצדה ומרכז לימוד וחינוך בעין גדי, ללימוד הטבע בחבל ים-המלח (לא הוקם). הקמת המבנה נתקלה תחילה בקשיים, אך לבסוף הודות לתמיכה שהתקבלה על ידי מרדכי מקלף, מנכ"ל מפעלי ים המלח באותה עת, הושלם הפרויקט.

האתר שנבחר להקמת הפרויקט היה בצמוד לכביש 90 ובסמוך לעין בוקק. לתכנונו הוזמן האדריכל בוגר בית הספר באוהאוס - שמואל מסטצ'קין שתכנן בין השאר את בית התרבות וחדר האוכל בקיבוץ עין גדי. מסטצ'קין תכנן למעשה את כל המבנים באזור נווה זוהר ולבד ממתחם המוזיאון והאכסניה גם שכונת מגורים, חוף רחצה ומרכזיית טלפונים. בכל המבנים בלט השימוש בחומרים מקומיים וזמינים כמו אבן מקומית ובטון חשוף.

האתר מורכב מרחבה פתוחה ומרוצפת ולצידה מבנה שבקומת הקרקע משמש כמוזיאון ובקומה העליונה מרפסת תצפית ובמרכזה מודל תלת-ממדי של ים המלח וסביבתו. בהמשך אכלס המוזיאון גם את סירתו של תומאס הווארד מולינה. התצוגה במוזיאון נועדה להמחיש למבקר תהליך מיצוי של המינרלים מים-המלח ושימושם. בסמוך למבנה המוזיאון הוקמה אכסניה שתוכננה כחלק מהמתחם.

בשנת 2000 החלה פעילות המוזיאון לדעוך עד שהמקום נסגר וכיום הוא עומד נטוש ופרוץ.

לקריאה נוספת
------------

* **לבנות ולהיבנות בה – ספר שמואל מסטצ'קין – אדריכלות הקיבוץ בישראל**, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **מוזיאון בית היוצר** |

* מיכאל יעקובסון: באוהאוס בים המלח: מוזיאון בית היוצר - סקירה אדריכלית והיסטורית, באתר 'חלון אחורי', 14.9.09
* מיכאל יעקובסון: אוצרות נטושים: 6 טיולים בעקבות אדריכלות נסתרת ברחבי ישראל, 4.10.12, Xnet
**בית המוטור** הוא מבנה הנמצא בכניסה לקבוצת כנרת צפונית לירדנית, וקרוב לסכר דגניה. הוא היה בית משאבה בתחילת המאה העשרים והחל מ-1994 משמש כמוזיאון. המבנה בן שתי קומות ולו גג רעפים הבנוי אבני בזלת. קומת הקרקע צבועה בלבן ובקומה השנייה האבן במראה טבעי.

היסטוריה
--------

בית המוטור בעשור השני של המאה ה-20
**בית המוטור**
בית המוטור נבנה בשנת 1910 על ידי האגרונום משה ברמן מנהל חוות כנרת בשם המשרד הארצישראלי. המבנה נועד לשמש בית למשאבת מים לצורכי השקיה של שדות עמק הירדן ממי הירדן, המשאבה הראשונה ששאבה מים מהירדן או מהכנרת. המשאבה פעלה בספיקה של 60 מטר מעוקב מים בשעה והופעלה במנוע בוכנה קורטינג (Körting Hannover) שהופעל בגז. באותה עת לא הייתה אספקת חשמל במקום. בבניין גרו "שלישית יחד": בן ציון ישראלי, מאיר רוטברג ונח נפתולסקי. מנחם שמואלי (ממש"י), מחברי קבוצת כנרת, התגורר אף הוא במקום לתקופה קצרה עד שנרצח. החברים גויסו לעבודה ולהשגחה במקום על ידי בן ציון ישראלי.

בשנת 1912 באו למקום עולים מתימן שהתגוררו בצריפים ובמבני טיט ליד הבית וניסו לגדל ירקות. חלק מתימני כנרת השתכנו בבית המוטור ובראשם הרב דוד בן דוד ישראל צאירי. רבים מהם חלו במחלת המלריה ונפטרו. התגלעו מריבות בין התימנים ובין קבוצת כנרת על הקרקע ועל המים בשל מחסור במשאבים אלה. בשנת 1929 גורשו העולים מתימן לכפר מרמורק שליד רחובות. המשאבה עבדה עד שנת 1928, שנה שבה הגיעה הספקת חשמל לאזור. הבית שוקם בשנת 1988 ביוזמתו של אהרון ישראלי מקבוצת כנרת והפך למוזיאון. המוזיאון הוקם בשנת 1994 והוא מציג משאבה דומה לזו שהופעלה בעבר, אך פועלת בכוח החשמל במקום בגז. המוזיאון מציג את שלושת האישים שגרו בבית וכן את העולים מתימן. הבית סגור רוב הזמן ויש לתאם ביקור בו בקבוצת כנרת.

**בית המוטור** - שלט הסבר באתר

לקריאה נוספת
------------

* ספי בן-יוסף, **מדריך ישראל החדש** כרך 4 בעריכת מושון גבאי ויצחקי גל, עמודים 230,231. הוצאת משרד הביטחון, כתר וידיעות אחרונות, 2001.
* שמעון קושניר, **אנשי נבו**, הוצאת עם עובד 1968. 237 עמודים.

קישורים חיצוניים
----------------

* יעקב שקולניק, אגמים ודקלים בשמורת הירדן, באתר ynet, 15 באפריל 2003
* תימני כנרת
* חורשת האקליפטוס, הגשר, הסירה
**אורליסטט** (באנגלית **Orlistat** בשם המסחרי **קסינקל**) היא תרופה לטיפול בהשמנת יתר.

אורליסטט פועלת במערכת העיכול ומעכבת אנזימים שאחראים לפירוק שומנים ולספיגתם. אורליסטט גורמת לכך שפחות שומן נספג למערכת העיכול ובכך היא מפחיתה את כמות הקלוריות שמופקות מהשומן - מה שמסייע לירידה במשקל. השומן שאינו נספג מסולק מהגוף בצואה. התרופה פועלת בשילוב עם צריכת קלוריות מופחתת ומיעלת את תהליך הירידה במשקל.

היסטוריה
--------

ב-1999 אושרה התרופה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי לטיפול בהשמנת יתר.

שימוש רפואי
-----------

התרופה מיועדת לטיפול בהשמנה במצבים של מדד מסת גוף (BMI) 30 ומעלה, ולטיפול בעודף משקל (BMI בין 28 ל־30) שאליו מתלווים גורמי סיכון נוספים כמו סוכרת, טרום־סוכרת, היפרליפידמיה, יתר לחץ דם.

דרך מתן
-------

התרופה ניתנת בכמוסה במתן פומי (דרך הפה). את הכמוסה מומלץ ליטול זמן קצר לפני הארוחה, במהלך הארוחה ועד שעה לאחר הארוחה. הקפדה על תזונה דלת קלוריות הכרחית לפעולה יעילה של התרופה. על התזונה לכלול כ־30% שומן.

מנגנון פעולה
------------

אורליסטט מעכב הפיך של האנזים ליפאז. היא פועלת בעיקר בקיבה ובמעי הדק באמצעות יצירת קשרים קוולנטים עם הליפאזות ועיכוב פעילותם. העיכוב מונע הידרוליזה של טריגליצרידים וכך את ספיגתם.

הירידה בספיגת הטריגליצרידים מצמצמת את כמות הקלוריות שהגוף מפיק מהמזון על ידי הפיכת חלק גדול יותר מהמזון לפסולת, מה שמסייע לירידה במשקל.

תופעות לוואי
------------

תופעות לוואי השכיחות של אורליסטט כולל:

* במערכת העיכול: כאבי בטן, אי-נוחות בבטן, יציאות מרובות, צואה שומנית, גזים, נפיחות.
* מערכת העצבים המרכזית:כאב ראש, בלבול, חרדה.
* במערכת הנשימה: קוצר נשימה, דלקת בדרכי הנשימה.

תופעות לוואי נוספות הן דלקת בדרכי השתן, דם בשתן, וסת לא סדירה, נפיחות בכפות הרגליים או בקרסוליים, עייפות.

תופעות לוואי נדירות הן חוסר שליטה בצרכים או כאבים בפי הטבעת.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אורליסטט** בוויקישיתוף
* קסניקל Xenical, באתר שירותי בריאות כללית

הערות שוליים
------------

1. ↑  עלון לצרכן באתר משרד הבריאות
2. ↑  Center for Drug Evaluation and Research, Orlistat (marketed as Alli and Xenical) Information, **FDA**, 2018-11-03
3. 1 2  קסניקל Xenical, באתר שירותי בריאות כללית
4. ↑  Agam B. Bansal, Yasir Al Khalili, **Orlistat**, Treasure Island (FL): StatPearls Publishing, 2024
5. ↑  Orlistat Oral: Uses, Side Effects, Interactions, Pictures, Warnings & Dosing - WebMD, www.webmd.com (באנגלית)

**הבהרה:** המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
**בית העם בבאר שבע** הוא מבנה ציבורי שהוקם בסוף שנות החמישים בזכות תרומתם של האחים שייבר, עיריית באר שבע וקרן נוימן. הוא הוקם באזור "המרכז האזרחי" בבאר שבע, בסמוך לקולנוע קרן רחב הממדים. כעשור לאחר הקמתו הוקם בסמוך לו בניין עיריית באר שבע. ביניהם השתרע לו גן משה. הוא שימש כמרכז התרבות העירוני המרכזי וכמשכנו של תיאטרון באר שבע מיום הקמתו ועד לשנת 2008 שבו החל לשמש כבית ספר למשחק.

היסטוריה
--------

בטקס הנחת אבל היסוד לבית העם בבאר שבע שנערך ביולי 1956 נכחו ראש העיר דוד טוביהו, התורמים האחים דוד ונתן שייבר מסנט לואיס, ארצות הברית וקהל רב של מוזמנים. העלות של הבנייה נעמדה על סך של 450,000 ל"י. מתוכם נתרמו 100,000 דולר על ידי האחים שייבר, כ-100,000 ל"י הוסיפה עיריית באר שבע מתקציבה ויתר המימון ניתן על ידי קרן נוימן ומוסדות אחרים.

הבניין כלל אולם גדול עם כ-350 מקומות ישיבה ואולם קטן של עד 100 מקומות ישיבה. קומת קרקע כללה מסעדה וחצר פטיו ובקומת השנייה חדרים רחבים.

באפריל 1959 נערכה פתיחה חגיגית בבית העם לרגל ועידת היובל, הוועידה הארצית התשיעית של הסתדרות העובדים הלאומית.

בשנת 1964 נפתח בבית העם "המכון להשכלה ואמנות", בהנהלת זכריה לירז שכלל כ-40 חוגים והרצאות מגוונות לקהל הרחב.

בשנת 1973 הוקם תיאטרון באר שבע ובית העם היה למשכנו הקבוע עד לסיום בניית המשכן לאמנויות הבמה בשנת 2008.

ראו גם
------

* קולנוע קרן

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **בית העם (באר שבע)** |

* יוקם איגוד ארצי למרכזים קהילתיים בלתי מפלגתיים, דבר, 6 באפריל 1961
* מחזה בלשון מאראטי הוצג בבאר שבע, חרות, 3 באוקטובר 1961
* שלמה גבעון, בית העם בבאר שבע - משכן "המכון להשכלה ואמנות", מעריב, 3 בנובמבר 1966
* ערב ש"י עגנון נערך בבאר שבע, דבר, 1 בפברואר 1967

הערות שוליים
------------

1. ↑  בית עם ע"ש שייבר ייבנה בבאר שבע, דבר, 27 ביולי 1956
2. ↑  הערב פתיחת הוועידה הארצית של ה.ע.ל, חרות, 26 באפריל 1959
3. ↑  שלמה גבעון, בית העם בבאר שבע - משכן "המכון להשכלה ואמנות", מעריב, 3 בנובמבר 1966
4. ↑  נסיון חדש להקמת תיאטרון בבאר שבע, דבר, 24 באוגוסט 1972
קרונות אלסטום בתחנת הרכבת מרכזית המפרץ בצבעם הנוכחי.
קרונות אלסטום בצבעים הישנים
**אלסטום מו-דו** או **אלסטום פוש-פול**, היא רכבת נוסעים חד-קומתית ברוחב מסילה תיקני, שיוצרה על ידי חברת אלסטום עבור רכבת ישראל. ההזמנה כללה 37 קרונות. הקרונות הגיעו לארץ במהלך 1996 ובהדרגה הוכנסו לשירות בשנת 1997. עד שנת 2022 הפעילה רכבת ישראל 37 קרונות אלו.

חברת הארגז שימשה כקבלן משנה עבור חברת רכבות אלסטום, שבנתה וסיפקה קרונות חדשים לרכבת ישראל. הקרונות הורכבו במפעל של "הארגז" שהיה ממוקם בצריפין. למפעל הובילה שלוחת מסילה שהוקמה לצורך הזה במיוחד, שהתפצלה משלוחה לבסיס צריפין.

הקרונות נרכשו בשתי תצורות:

* קרון כח וניהוג (PC) הכולל תא נהג לשליטה מרחוק על הקטר בעת נסיעה בדחיפה, שני גנרטורי דיזל מתוצרת קטרפילר לאספקת חשמל לקרונות, אולם נוסעים קטן ומטבחון.
* קרון רגיל (TC) הכולל אולם נוסעים ותא שירותים.

סכמת צביעת הקרונות הייתה באדום-לבן-תכלת, כסכימה הסטנדרטית של רכבת ישראל באותה התקופה, שמאוחר יותר השתנו לכחול-לבן שהוצגו לראשונה עם קרונות מדגם סימנס ויאג'ו לייט של רכבת ישראל וכשקרונות אלסטום נצבעו מחדש לאחר מכן. קרונות אלו הופעלו שנים רבות בקו מודיעין-נהריה ונהריה-ב"ש, אך לאחר רכישת קרונות דו-קומתיים רבים לקו מודיעין-נהריה, הוסטו רוב קרונות המו-דו לקו חיפה - בית שאן.

נתונים טכניים
-------------

הרכבת מורכבת בדרך כלל מ-8 קרונות: קרון ניהוג עם גנרטור להפעלת מערכת החשמל בקרונות ו-7 קרונות נוסעים נגררים וקטר דיזל, בדרך כלל JT 42BW של חברת אלסטום.

* מהירות מרבית: 160 קמ"ש

| נתון | קרון ניהוג | קרון נגרר |
| --- | --- | --- |
| אורך (מטרים) | 26.68 | 26.4 |
| משקל בעומס טיפוסי (טון) | 63.6 | 61.3 |
| מושבים | 38 | 86 |

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אלסטום מו-דו** בוויקישיתוף
* אודות הרכבת באתר רכבת ישראל

הערות שוליים
------------

1. ↑  קרונות נוסעים, באתר אודות
פירוש נוסף ערך זה עוסק בירק מאכל ממשפחת השומיים. אם התכוונתם לנקבת הכריש, ראו כרישאים.

**כְּרֵישָׁה**, או בשמה העממי **לוּף** או **פּראסה**, היא ירק מאכל, שתורבת מהשום הגבוה (שם מדעי: *Allium ampeloprasum*) שבמשפחת הנרקיסיים. בעבר שימשה הכרישה ברפואה העממית למניעת כאבי בטן ומיחושים. ביהדות היא משמשת כאחד מסימני סדר ליל ראש השנה.

היסטוריה ותפוצה
---------------

בחפירות במצרים נמצאו שאריות כרישה עתיקים וכן ציורי קיר של הצמח, שהובילו את פרופסור דניאל זוהרי להסיק עם עמיתיו למחקר, כי הכרישה תורבתה כבר באלף השני לפני הספירה. הכרישה הייתה הירק האהוב ביותר על נירון קיסר.

הכרישה היא אחד הסמלים הלאומיים של ויילס, ובייחוד ביחידות ולשיות בצבא בריטניה.
כרישת הבר ידועה בשמה האנגלי Ramps.

הכרישה ביהדות
-------------

הכרישה אינה מוזכרת בתנ"ך, אולם תרגום אונקלוס (וכן התרגום ירושלמי) מזהה אותה עם "הֶחָצִיר" (במדבר פרק י"א פסוק ה'), הנזכר יחד עם הבצל והשום כמין הגדל במצרים, וכן נזכר פעמים רבות בספר ישעיהו. הכרישה מוזכרת פעמים רבות במשנה ובתלמוד. במשנה מוזכרת בתור "כרישין", ובתלמוד מוזכרת בשמה הארמי "כרתי" (בחילוף אותיות ת' וש', שמתחלפות תדיר בין השפות).

הכרישה (בצורות הגשה שונות, כולל קציצות כרישה בעדות מסוימות) משמשת כאחד ה'סימנים' בשולחן המסורתי של סדר ליל ראש השנה.

בימינו ישנם מומחי כשרות, כגון הרב יוסף זריצקי, הממליצים לא לאכול כלל את הכרישה מטעמי כשרות, מכיוון שאין אפשרות לנקותם כליל מחרקים.

כרישה בתרבות
------------

* בפוקימון, הכרישה משמשת ככלי נשקם של פוקימון ברווז הבר, פרפצ'ד וכמו כן, גם כאמצעי לבניית קן. וכן, גם לצורה המפותחת של גרסת אחרת שלו, סרפצ'ד.
* קטע אנימציה קצר בשם Leekspin פורסם באביב שנת 2006 ונעשה פופולרי מאוד.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **לוף** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **כרישה** |

* כרישה, באתר GBIF (באנגלית)
* כרישה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* הנסיכה של ויילס: מרק כרישה ותפוחי אדמה  באתר nrg
* אתר למנויים בלבד אילון גלעד, למה לוף ולמה פרסה? על מוצאה של הכרשה, באתר הארץ, 15 ביוני 2016

הערות שוליים
------------

1. ↑  Santa Cruz Sentinel, In the Bins: Leeks — Heck, even Nero liked "em!, Santa Cruz Sentinel, ‏2011-10-19 (באנגלית אמריקאית)
2. ↑  ספר ישעיהו, פרק מ"ד, פסוק ד'
3. ↑  מילון BDB - חציר, באתר על התורה
4. ↑  כרישין, באתר מכון התורה והארץ
5. ↑  תלמוד בבלי, מסכת כריתות, דף ו', עמוד א'
6. ↑  כשרות של כרישה בימינו, באתר דין

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LNB: 000187223
* NKC: ph392389

 |
**ישראל איליץ' פִיסָנוביץ'** (ברוסית: **Израиль Ильич Фисанович**;‏ 23 בנובמבר 1914 – 27 ביולי 1944) היה קצין צוללת יהודי בחיל הים הסובייטי, גיבור ברית המועצות, מגיבורי מלחמת העולם השנייה.

קורות חיים
----------

ישראל פיסנוביץ' נולד ב-23 בנובמבר 1914 בעיר יליזבטגראד שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). בהיותו בן 8 עבר עם משפחתו לחרקוב, שם סיים בית ספר מקצועי ועבד כפועל במפעל לייצור ציוד חקלאי.
בשנת 1932 התגייס לצי הסובייטי ונשלח ללימודים בבית הספר הגבוה לקציני חיל הים בלנינגרד, שאותו סיים בהצטיינות בשנת 1936. לאחר סיום הלימודים הועלה לדרגת סגן והוצב בתפקיד קצין ניווט באחד הצוללות של הצי הבלטי. בקיץ 1938 הועבר לשרת בצי הצפוני. ביולי 1941, זמן קצר לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות, הועלה לדרגת סרן ומונה למפקד צוללת M-172 (צוללות מדגם M היו הצוללות הקטנות ביותר בצי הסובייטי; הן נועדו לפעול במים רדודים בקרבת החוף. עומק הצלילה המקסימלי שלהן: 60 מטר; חומש בשני משגרי טורפדו; צוותן כלל 36 איש).

בשנים 1941–1942 פעלה הצוללת בפיקודו של פיסנוביץ' בים ברנץ כנגד ספינות גרמניות ופיניות שהובילו עופרות ניקל מנמלי פינלנד ונורווגיה לגרמניה. הצוללת של פיסנוביץ' ביצעה 17 משימות קרביות, שבמהלכן הטביעה 13 ספינות אויב (2 ספינות קרב ו-11 אוניות משא). בנוסף לכך ביצעה הצוללת משימות הנחתה ואיסוף של יחידות קומנדו סובייטיות בעורף הגרמני. על אומץ לִבו ותפקודו בקרבות הוענק לישראל פיסנוביץ' באפריל 1942 תואר גיבור ברית המועצות. ביולי 1943 מונה למפקד פלגה בשייטת הצוללת של הצי הצפוני.

באביב 1944 הגיע פיסנוביץ' לבריטניה בראש משלחת חיל הים הסובייטי כדי לקבל 4 צוללת בריטיות אשר ניתנו לברית המועצות במסגרת הסכם החכר השאל. לאחר שהות של 3 חודשים, שבמהלכה קיבלו אנשי המשלחת הכשרה בתפעול צוללות מסוג זה, הפליג פיסנוביץ' על סיפונה של אחת מהן (HMS Sunfish) בדרכו אל נמל מורמנסק שבברית המועצות. הצוללת עזבה את הנמל לרוויק שבסקוטלנד ב-25 ביולי 1944, אך מעולם לא הגיעה לברית המועצות; היא אבדה בים עם כל צוותה, כולל קציני קישור בריטיים. במשך שנים רבות לא נודעה סיבת טביעתה של הצוללות; רק בשנות ה-60, לאחר פתיחת חלק מהארכיונים, התברר כי הצוללת טובעה בשוגג על ידי מטוס משמר החופים הבריטי ב-27 ביולי במרחק של כ 230 מיל מצפון לאיי שטלנד. 

על אומץ לִבו בקרבות עוטר פיסנוביץ' – פרט למדליית כוכב הזהב של גיבור ברית המועצות – גם בעיטור לנין, 2 עיטורי הדגל האדום, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה. בנוסף לעיטורים סובייטים קיבל ממפקדת הצי האמריקאי את צלב הצי.

הנצחת זכרו
----------

* בערים חרקוב וקירובוגרד באוקראינה ובעיר פולרני ברוסיה נקראו רחובות על שמו.
* לוחות זיכרון לישראל פיסנוביץ' הוצבו בחרקוב ובפולרני.
* אנדרטה לזכרו ולזכר אנשי צוותו מוצבת בקייב.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ישראל פיסנוביץ'** בוויקישיתוף
* תמונתו של ישראל פיסנוביץ' באתר יד ושם

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* RSL: 000144580
* VIAF: 50144648405927945780
* WorldCat: viaf-50144648405927945780

 |
**סוס היער השחור** הוא גזע גרמני בסכנת הכחדה של סוס דראפט (draft horse) קל עד בינוני מהיער השחור.

היסטוריה
--------

גידול סוסים ביער השחור - במה שהיום באדן-וירטמברג - מתועד מתחילת המאה החמש עשרה.

אגודת הגזעים, Schwarzwälder Pferdezuchtgenossenschaft, הוקמה בשנת 1896 עבור גזע זה והוקמה מחדש בשנת 1990 לאחר סגירתה.

לפי הספירה האחרונה אוכלוסיית סוסי היער השחור כוללת כ-90 סוסי הרבעה (זכרים) ו-1,100 סוסות (נקבות).

מאפיינים
--------

סוס היער השחור תמיד בעל רעמה בהירה ופרווה (מעיל פרווה) בגווני ערמון הנָעִים בין ערמון בהיר לכהה, בפרטים מסוימים הפרווה כהה ונדמה שהיא שחורה. צווארו קצר וחזק, ראשו קצר, כתפיו משופעות, גופו שרירי, רגליו ללא נוצות (פרווה ארוכה יותר בחלק התחתון של הרגל) ופרסותיו רחבות.

שימושים
-------

סוס זה נועד במקור להיות סוס עבודה, הוא משמש כיום למשיכת כרכרות ולרכיבה.

גלריה
-----

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סוס היער השחור** בוויקישיתוף

1. ↑  Das Schwarzwälder Kaltblutpferd, Schwerpunkt - Pferde
Gesellschaft zur Erhaltung alter und gefährdeter Haustierrassen e.V. (GEH) (בגרמנית)
**בית התמחוי של האסקי סולטאן** הוא חלק מהקדש מוסלמי שנמצא ברובע המוסלמי בעיר העתיקה של ירושלים.

בית התמחוי הוא חלק ממתחם שהוקם על ידי הסאקי סולטאן, אשתו של הסולטאן סולימאן המפואר לרווחת עולי הרגל המוסלמים שבאו לשהות בקרבת המקומות הקדושים, הסוחרים המוסלמים שעברו דרך ירושלים והעניים והנזקקים באוכלוסייה המוסלמית בעיר, במסגרת מפעלי הצדקה שהוקמו בתקופת שלטונו של הסולטן ברחבי האימפריה העות'מאנית.

תיאור המתחם
-----------

המתחם הוקם בין השנים 1549 – 1555, בפיקוחו של האדריכל סינאן ובסיוע מושל דמשק, על חלקה שגבלה ברחוב עקבת-א-טכייה בצפון, ברחוב עקבת-א-סריאה בדרום ובארמונה של הגבירה טונשוק במערב. למתחם כניסה מכל אחד משני הרחובות. פרטי הבנייה תועדו בקפידה והתיעוד נשמר בארכיון בארמון טופקאפי באיסטנבול.

המתחם כלל מסגד, סביל, אחסניה בת חמישים חדרים, חאן, בית תמחוי, מטבח, מאפייה, מחסנים ושירותים.

הסביל סיפק מי שתייה לאורחים ולבהמותיהם ומים לכלל צורכי הפעלת המתחם. הוא נבנה מעל בריכת מים בעלת קיבולת של 14,500 ליטר. ההקדש מימן בניית תעלה להבאת מים מבריכת הסולטן.

בית התמחוי סיפק שתי ארוחות ביום שכללו לחם ומרק לחמש מאות סועדים.

למימון הוצאות המתחם, האסקי סולטן הקימה וקף שכלל שישה עשר כפרים באזור רמלה - לוד, שמונה כפרים באזור ירושלים, כפר אחד באזור שכם, כפר אחד בצפון לבנון וכפר אחד, שנוסף ב-1566, באזור צידון. בנוסף לכך נכללו בווקף חנויות, שוק, שני מפעלי סבון, אחת עשר טחנות קמח ושני חמאמים, חלקם בירושלים וחלקם בלבנון.

בשל הניהול הכושל ואי הסדרים כספיים, המתחם עמד מספר פעמים מול התמוטטות כלכלית, מצב שהלך והחמיר במאה ה-18. 

בין השנים 1921 - 1922 מתחם האסקי סולטן וארמונה של הגבירה טונשוק אוחדו על ידי המועצה המוסלמית העליונה ליצירת מתחם חדש בשם"בית היתומים המוסלמי" (Dar al-Aytam al-Islamiyya مجلة دار الأيتام الإسلامية), שכלל בית יתומים, בית ספר ובתי מלאכה, במטרה לספק חינוך עיוני ומקצועי ומגורים ליתומים מוסלמים.

בית התמחוי, יחד עם המבנים הנלווים, נמצא בצד הצפון-מזרחי של המתחם כאשר הכניסה אליו מתאפשרת דרך רחוב עקבת-א-טכייה בצמוד לארמונה של הגבירה טונשוק. בית התמחוי מהווה יחידה נפרדת הפועלת תחת פיקוח משרד ההקדשים הירדני. הוא מספק כשש מאות ארוחות ביום למאמינים הבאים להתפלל במסגד אל-אקצה ולנזקקים ברובע המוסלמי.

מתחם בית היתומים המוסלמי עבר שיפוץ ושיקום נרחבים בשישה שלבים, בין השנים 1999 - 2004.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית התמחוי של האסקי סולטאן** בוויקישיתוף
* Discover Islamic Art - Imara al-Amira (Flourishing Edifice)

גלריית תמונות
-------------

* חצר המתחםחצר המתחם
* הכניסה לבית התמחויהכניסה לבית התמחוי
* הכניסה למטבחהכניסה למטבח
* המטבחהמטבח

הערות שוליים
------------

1. ↑  David Steinberg דוד שטיינברג, Women who built Jerusalem: Hürrem Haseki Sultan c.1500 - 1558, steinberg-tour-guide, ‏2020-06-22 (באנגלית)
2. ↑  Amir Pasic, Betül Ekimci, Public Kitchen of Haseki Sultan within the Takiyya Complex in Al-Quds/Jerusalem
3. ↑  Oded Peri, WAQF AND OTTOMAN WELFARE POLICY The poor kitchen of Hasseki Sultan in eighteenth century Jerusalem, Journal of the Economic and Social History of the Orient, Vol. XXXV
4. ↑  Haseki Sultan in Occupied Jerusalem, english.palinfo.com, ‏2017-06-15 (באנגלית)
5. ↑  Archnet > Site > Dar al-Aytam al-Islamiyya Restoration, www.archnet.org
מוזיאון האמנות של גאורגיה בלילה
**מוזיאון האמנות של גאורגיה** (בגאורגית: **საქართველოს ხელოვნების მუზეუმი**) הידוע גם כ**מוזיאון האמנויות היפות על שם שלווה אמירנאשווילי** (შალვა ამირანაშვილის სახელობის ხელოვნების მუზეუმი) הוא אחד מהמוזיאונים החשובים ביותר בגאורגיה. המוזיאון ממוקם ליד כיכר החירות בטביליסי, ומכיל כ- 140,000 פריטי אמנות גאורגית, אוריינטלית, רוסית ואירופית.

היסטוריה
--------

האב הקדמון של המוזיאון, **הגלריה הלאומית לאומנות**, נפתח בעקבות מאמציהם של אמנים גאורגים צעירים שחונכו באירופה, ב-1 בפברואר 1920, בטביליסי. בלי קשר לכך צמח **המוזיאון המרכזי לאמנויות יפות**, שנפתח באוגוסט 1923, בטביליסי. בסוף שנת 1932 הועבר המוזיאון המרכזי לאמנויות יפות לכנסיית מטחי שבמרכז טביליסי העתיקה, והתווספו לאוסף המוזיאון אוספים קטנים יותר. 

הסמינר התאולוגי האורתודוקסי של טביליסי בשנות ה-70 של המאה ה-19
בשנת 1921, לאחר פלישת הצבא האדום לרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה ויציאת הממשלה הגאורגית לגלות בצרפת, נלקחו אוספי המוזיאון לצרפת והוחזרו בשנת 1945, רק לאחר שנחתם הסכם מיוחד בין הממשלה הסובייטית לבין הממשלה הצרפתית. האוסף שכלל כתבי-יד, עבודות מתכת, תכשיטים, עבודות מצופות באמאיל וציורים התווסף לאוסף שעדיין נשאר במוזיאון. היסטוריון האמנות הגאורגי הבולט, שלווה אמירנאשווילי, שעמד בראש המוזיאון במשך למעלה משלושים שנה, שיחק תפקיד חשוב בהתהוות האוסף המרשים של המוזיאון. מאוחר יותר נקרא המוזיאון על שמו. 

בשנת 1950, הפך המוזיאון, באופן רשמי, ל**מוזיאון האמנות של גאורגיה**, והועבר, באותה שנה, למבנה בו הוא נמצא גם היום. המבנה נבנה בשנת 1838, בסגנון נאו קלאסי, בתקופת שלטון האימפריה הרוסית בגאורגיה, ושימש כסמינר תאולוגי.

ב-30 בדצמבר 2004, הועבר המוזיאון לניהול משותף תחת המוזיאון הלאומי הגאורגי.

תצוגה
-----

האולמות המרווחים של מציגים תצוגה קבועה של אמנות גאורגית, אוריינטלית רוסית ואירופית, כאשר המוצגים החשובים ביותר הם, באופן טבעי, פריטי האמנות הגאורגית, הממחישים את ההתפתחות של התרבות הלאומית הגאורגית לאורך מימי קדם ועד היום. פריטי האמנות האוריינטלית תופסים את המקום השני בחשיבותו, והוא אחד מהאוספים הגדולים במדינות הפוסט-סובייטיות. התצוגה האוריינטלית כוללת חלקי אמנות יפה מפרס, במיוחד אוסף האמנות הקג'ארית (השושלת הקאג'ארית), שהוא החלק המשמעותי שבאוסף. כמו כן כוללת התצוגה מספר מיניאטורות של אמני חצר המלכות הפרסי, ביניהם פורטרטים שאחים ואצילים פרסים כמו גם ציורים של הנשים היפות בחצר המלכות. המוזיאון כולל גם תצוגה זמנית של אוספי אמנות ממקומות אחרים בגאורגיה וגם מחוץ לגאורגיה.

מקורות
------

* תמז סאניקידזה (1985), **מוזיאון האמנות של גאורגיה, טביליסי**, (באנגלית)

לקריאה נוספת
------------

* תמז סאניקידזה ואחרים (1989), **מלאכת מחשבת במתכת**, מסת"ב 0961086688, (באנגלית)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מוזיאון האמנות של גאורגיה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון האמנות של גאורגיה
* מוזיאון האמנות של גאורגיה(הקישור אינו פעיל), באתר המוזיאונים של גאורגיה (www.georgianmuseums.ge), (באנגלית)
* מוזיאון האמנות של גאורגיה, באתר המוזיאון הלאומי הגאורגי, (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007306678005171
* BnF: cb123148230 (data)
* ISNI: 0000 0001 0941 4160
* LCCN: n85215110
* VIAF: 124523496
* WorldCat: lccn-n83063088

 |
**אליזבת (בטסי) טן בום** (בהולנדית: **Elisabeth (Betsie) ten Boom**;‏ 1885 – 1944) הייתה חסידת אומות העולם מהולנד שסבלה רדיפות תחת המשטר הנאצי במלחמת העולם השנייה, כולל כליאה במחנה הריכוז ראוונסבריק, שם נפטרה בגיל 59. היא אחת הדמויות המובילות בספר "The Hiding Place" (אנ') ("המחבוא") שכתבה אחותה קורי טן בום על חוויות המשפחה במלחמת העולם השנייה.

קורות חייה
----------

טן בום סבלה מאנמיה ממארת. מחלתה מנעה ממנה להוליד צאצאים ולכן בחרה בגיל צעיר לא להתחתן.

טן בום התחנכה בבית הספר היסודי והתיכון המקומיים עד גיל 15. היא נותרה בבית כדי לעבוד עם אביה השען בסדנתו, שם הייתה מנהלת חשבונות. כמו כן הייתה טבחית המשפחה. 

טן בום הייתה הבכורה מבין חמישה ילדים במשפחה, ולא עזבה את המשפחה אלא נשארה בבית עד מלחמת העולם השנייה.

כשחלתה טן בום בשפעת, נטלה אחותה הצעירה קורי את תפקיד מנהלת החשבונות. לאחר החלמתה החלה טן בום לטפל במשק הבית, וזאת עשתה עד מעצרה בידי הנאצים.

### 1940–1944

משפחת טן בום השתייכה לכנסייה הרפורמית ההולנדית והאמינה בשוויון כל האנשים לפני אלוהים. אחד האחים היה כומר והאחיות היו פעילות בפעילויות צדקה לפני המלחמה. במהלך כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית החלו בני המשפחה להחביא בביתם יהודים רבים וכן מתנגדי המשטר, ובנו חדר סודי כדי להסתירם.

ב-1944 נעצרו בני המשפחה ואנשים אחרים בבית – בסה"כ כ-30 איש. העצורים נלקחו לכלא סכוונינגן. שישה יהודים שהיו במחבוא בבית לא התגלו ושרדו, בעזרת מתנגדי מחתרת אחרים. האב, קספר טן בום, חלה ומת 10 ימים מאוחר יותר בכלא. אחד מהאחים, אחות אחת וכן אחיין שוחררו.

ביוני 1944, נשלחו טן בום ואחותה קורי למחנה ראוונסבריק. אמונתה האיתנה של טן בום באלוהים סייעה לה להישמר מדיכאון. הן סייעו לזולת ועודדו את עמיתיהן למאסר. 

לפני מותה חוותה טן בום חזיונות שמימיים ובהם פורטו המעשים שעליה ועל קורי לעשות אחרי שחרורן. היא האמינה שהיא ואחותה קורי ישוחררו עד ראש השנה. בחזונותיה ראתה בית לאסירים-לשעבר, מחנה ריכוז בבעלותה שבו תוכל ללמד גרמנים לאהוב שוב, וטיולים עם קורי בעולם, בהם הן מספרות מה למדו על אלוהים במחנות.

טן בום מתה במחנה ראוונסבריק ב-16 בדצמבר 1944, בגיל 59. אחותה קורי שרדה את המאסר.

הנצחה
-----

בתום המלחמה החלה קורי טן בום להגשים את חזונותיה של אחותה בטסי טן בום – סיורים בעולם והפצת אמונתן.

לבטסי טן בום ולאביה קספר הוענק על ידי יד ושם בשנת 2008 התואר חסידי אומות העולם. אחותה קורי קיבלה אות זה לפני כן.

מקורות
------

* קורי טן בום עם ג'ון ואליזבת שריל (Sherrill), **מקום המסתור**, Guideposts, 1971. ISBN 0-340-17930-9, ISBN 0-340-20845-7
* קורי טן בום, **בבית אבי**, Hodder & Stoughton, 1976. ISBN 978-0-340-86375-6

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של בטסי טן בום
* טן בום – המוזיאון
* קורי טן בום, לחיות
* בטסי טן בום – פעילותה להצלת חיי יהודים בשואה, באתר יד ושם (באנגלית)
* בטסי טן בום, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  "The Hiding Place". Bantam Books, New York City: 1984.