recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**התאחדות קבלני השיפוצים**, או בשמה המלא - התאחדות קבלני השיפוצים לשיקום שימור ושדרוג מבנים בישראל, נוסדה בשנת 2002, על ידי ערן סיב, המשמש כיום כיו"ר ההתאחדות בהתנדבות.

פעילות
------

ההתאחדות הוקמה מתוך מטרה למסד את ענף השיפוצים בישראל, אשר בו עובדים על פי ההערכות כ-20 אלף שיפוצניקים וקבלני שיפוצים והוא מגלגל כ-15 מיליארד שקל בשנה, זאת על פי סקר שנערך בשנת 2012 על ידי דן אנד ברדסטריט וכן בסקר נוסף של BDI.

בעקבות עתירה לבג"ץ שהוגשה בשנת 2002, הוכרה ההתאחדות כגוף היציג לענף השיפוצים בישראל, וכך למעשה הונחה אבן הפינה למיסוד הענף. למרות זאת, מרבית קבלני השיפוצים במדינת ישראל, עדיין פועלים היום בעל כורחם ללא רישיון, זאת בשל אי עמידה של המדינה בדרישות הבג"ץ, שחייב קיום בחינות הסמכה סדירות.

ההתאחדות הצליחה להביא לשינוי חקיקה, אשר לפיו כיום כל קבלן שיפוצים הפועל בישראל, חייב להחזיק בתעודה של קבלן שיפוצים מוסמך, מטעם רשם הקבלנים שבמשרד הבינוי והשיכון - סיווג 131.
סיווג 131 מאפשר עבודה בהיקף של 1.3 מיליון ש"ח לפרויקט, כמו כן הסדירה ההתאחדות סיווג 131ק לעבוד קטנות עד 350 אלף שקל. 

מאז אפריל 2009, בהתאם להוראת רשם הקבלנים, הורחבה פעילות סיווג 131, וקבלני שיפוצים יכולים לבצע עבודות גם בהיקפים נרחבים יותר - עד לסיווג ללא הגבלה, בכפוף לאישור הרשם.

בשנת 2008 הצטרפה ההתאחדות כחטיבה עצמאית במסגרת התאחדות הקבלנים והיא אף יושבת במשרדי ההתאחדות.
בשנת 2008 מונה יו"ר התאחדות קבלני השיפוצים ערן סיב, כחבר במועצת הבניה - הגוף המייעץ לשר הבינוי והשיכון בכל ענייני הענף וכולל נציגים של כל הגופים היציגים של ענף הבניה בישראל, וכן נציגי ציבור.

**הסכם עבודה קיבוצי וצו הרחבה**
בתאריך 21.1.2010, נחתם הסכם עבודה קיבוצים בענף השיפוצים, אשר מעגן בחוק את יחסי עובד/מעביד ושומר על האינטרסים של העובדים בענף. כן נוסף צו הרחבה המכליל את כל העוסקים בענף.

**פעילות התאחדות קבלני השיפוצים במגזר הערבי**

* ההתאחדות פנתה במסגרת בג"ץ 5188-09, בדרישה לחייב את המדינה לקיים את בחינות ההסמכה לקבלני שיפוצים, גם בשפה הערבית. בעקבות הבג"ץ, חויבה המדינה לקיים את הבחינות גם בשפה הערבית, לטובת אלפי קבלני השיפוצים הפועלים במגזר.
* בשנת 2012, בעקבות מאבק של ההתאחדות, התירה המדינה לקבלני שיפוצים הרשומים בחוק, להעסיק עובדים פלסטינים דרך שירות התעסוקה, בפעם הראשונה.

**פעילויות לטובת הציבור**

* ועדת בוררות: התאחדות קבלני השיפוצים מקיימת ועדת בוררות הפועלת בהתנדבות והחלטותיה מחייבות את קבלני השיפוצים החברים בהתאחדות.
* קו חם לטיפול בתלונות על קבלנים או שאלות מקצועיות בנושאי שיפוצים.
* הגדרת קוד אתי מקצועי לקבלני שיפוצים ופרסומו באמצעי התקשורת
* ההתאחדות עזרה בחקיקה להורדת שקי במלט מ 50 קג ל 25 קג .

**בעלי תפקידים בהתאחדות**

בבחירות שהתקיימו ביולי 2019 נבחרו בעלי התפקידים הבאים:

* ערן סיב - יו"ר
* נטלי ויינשטיין - מנכ"ל
* מ"מ יו"ר - שבי ונטורה
* מ״מ יו״ר - גבריאל אלון
* גזבר - אלי שושן
* וכן נבחרו מנהלי סניפים אזוריים

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של התאחדות קבלני השיפוצים
* התאחדות קבלני השיפוצים, ברשת החברתית פייסבוק
* התאחדות קבלני השיפוצים, באתר "גיידסטאר ישראל"
* ביטאון התאחדות קבלני השיפוצים

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007296050805171

 |
הרב **רחמים בן עמארה** (סביב ה'תרע"ד - א' בתשרי ה'תשס"ב) היה רבה של מאזאגאן, דיין בקזבלנקה, ורבה של שכונת קרית מנחם ועיר גנים בירושלים.

קורותיו
-------

נולד במקנס שבמרוקו לאביו רבי ברוך ולאימו הרבנית רבקה לבית בירדוגו. בקטנותו למד אצל ר' שלמה טולידאנו תורה שבכתב, ואח"כ למד בישיבת רבי ידידיה ורבי חביב טולידאנו ורבי משה דרעי. לאחר מכן למד במשך ארבע שנים בישיבה לתלמידי חכמים מתקדמים בראשות רבי יצחק סבאג. ובישיבת הערב בראשות רבי שלום משאש. בשנת תשט"ז התמנה לרבה של מאזאגאן בעקבות פרישת קודמו רבי שלמה הכהן אזאגורי שעלה ארצה. לאחר עשרה חודשים, התמנה לדיין בקזבלנקה בבית דינו של רבי שלום משאש, לצד חביריו רבי משה מלכה, רבי יצחק חזן ורבי חיים שושנה. עסק בין היתר בהכנת ספרים לדפוס, והשתדל בהדפסת הספר 'מטה אהרן' של רבי אהרן חסין, וספר 'קרן לדוד' של רבי דוד הכהן סקלי.

בשנת ה'תשל"ה עלה לארץ ישראל. בהמשך התמנה לרב השכונות קרית מנחם ועיר גנים בירושלים, עד שנת תשמ"ט בהגיעו לגיל פרישה.

נפטר בירושלים בא' תשרי ה'תשס"ב. לאחר פטירתו הוציאו בני משפחתו ספר 'אהבת רחמים' לזכרו.

#### פעילותו הציונית

במרוקו, היה לקח חלק פעיל במפעל הציוני, וכך העיד על עצמו: "ומתוך חבת הארץ הייתי מסור לכל עניני הציונות בקק"ל, בק"ה, בעלייה וכו'". בשנת תשי"א, הודות לפעילותו הציוניות, שלחו לו אנשי קק"ל אתרוג מארץ ישראל, רבי רחמים העניק את האתרוג לרבי יוסף משאש.

חיבוריו
-------

* **לעת מצוא** - ב' חלקים, דרשות.
* **תשועת צדיקים** - שבחי צדיקים ודרשות על תלמידי חכמים.
* **מדריך לאורחות חיים במשפחה** - דרשות לשמחות במעגל החיים.

הערות שוליים
------------

1. ↑  ראו רב רבנן עמ' 276.
2. ↑  ראו וייקץ שלמה דרוש פב.
3. ↑  ראו הקדמת רבי שמואל בן עמרם לספר מטה אהרן.
4. ↑  ראו: הסכמת רבי יוסף משאש לספר קרן לדוד.
5. ↑  אהבת רחמים עמ' 6.
6. ↑  אהבת רחמים עמ' 19.
7. ↑  ראו אוצר המכתבים חלק ג, סימן א'תקפג.
"משולש" - המנה המיוחדת המוגשת במקום
**מִסְעֶדֶת עַלִי קַרַוַאן – אַבּוּ חַסַן** (נכתב גם: **כַּרַוַאן**; בערבית: **علي كروان أبو حسن**) היא חומוסייה פופולרית ותיקה, הממוקמת ברחוב הדולפין ביפו ונחשבת לאחת החומוסיות הפופולריות בישראל. החומוסייה מפורסמת בזכות קהל סועדיה הנאמן, המונה יהודים וערבים כאחד, והתור הארוך המשתרך בכניסה אליה בכל יום בשעות הצהריים. את החומוסיה ייסד עלי קרוואן, המכונה אבו חסן.

‏על פי מקורות מפתח תקווה אבו חסן נסגר עד הודעה חדשה. עד אשר בועז שרעבי ישתחרר מהכלא.

היסטוריה
--------

קרוואן החל את דרכו כמוכר חומוס על עגלה ארעית בשכונת עג'מי ביפו, ובשנת 1959 פתח את המסעדה הראשונה בבעלותו ברחוב 60. מסעדת "עלי קרוואן – אבו חסן" הראשונה נפתחה ב-1972 ברחוב הדולפין 1 ביפו והיא פעילה עד היום. לאחר שנים רבות שבהן סירב קרוואן לפתוח סניפים נוספים, הוחלט על פתיחתה של חומוסייה נוספת, גדולה יותר, ברחוב שבטי ישראל 14 ביפו, לא רחוק מהמסעדה המקורית. הצלחתו של הסניף, שעל אף גודלו מתאפיין אף הוא בתור ארוך של סועדים בכניסה, הובילה לפתיחתה של מסעדה שלישית, "פנינת יפו – אחים קרוואן", המציעה לסועדים גם תוספות כגון צ'יפס, פלאפל וסלט.

באוקטובר 2007 נפטר קרוואן, לאחר שנים שבהן מעורבותו בניהול הרשת הייתה קטנה ובנו איבראהים הפך למנהלה.

בדצמבר 2022 נפטר חסן קרוואן, בנו של עלי.

אופי המסעדה
-----------

המסעדה קטנה, צפופה וכמעט לא מעוצבת. היא פתוחה משמונה בבוקר ונסגרת בשעה ארבע אחרי הצהריים. בשל התור הארוך הנשרך בכניסה נהוגה בחומוסייה ישיבה משותפת של סועדים סביב אותו השולחן, כנהוג במסעדות פועלים רבות. השירות במסעדה מהיר, יעיל ולעיתים אף אגרסיבי. ההזמנה וההגשה לשולחן מתבצעות במהירות רבה, והמלצרים דוחקים לעיתים קרובות בסועדים שסיימו לאכול לפנות את מקומם לממתינים בתור.

תפריטה של המסעדה מצומצם ביותר. המסעדה מגישה ארבע מנות בסיסיות בלבד – חומוס, מסבחה, פול ולבנה – ומנות המשלבות ביניהן. מנת הדגל של המסעדה היא ה"משולש" (בערבית: مثلث – מֻתַ'לַּת'), מנה משולשת הכוללת חומוס, פול ומסבחה. לצד המנות מוגשות פיתות, בצל חי וקעריות רוטב חריף עם מלח לימון. המסעדה לא מציעה לסועדיה תפריט כתוב לעיון סביב השולחן, אלא מציגה את המנות השונות ומחיריהן על קיר המסעדה.

לקריאה נוספת
------------

* נתן דונביץ', **מקיוסק גזוז עד מסעדת שף - מאה שנות אוכל בתל אביב**, הוצאת אחוזת בית, 2012; עמ' 185–186

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אבו חסן** בוויקישיתוף
* ynet, אבו חסן - עלי קרוואן, באתר ynet, 18 בינואר 2005
* שוקי גלילי, המנה המשולשת של "אבו חסן", באתר ynet, 25 במאי 2007
* גרדה גלזר‏, המוסד: חומוס אבו חסן, באתר וואלה!‏, 16 בינואר 2012
* אמנון דירקטור, ‏מהפכה: הסניף המרכזי של אבו חסן חוזר משיפוץ ומציע לראשונה תוספת ביצה קשה, באתר "Time Out ישראל", 10 באפריל 2013
* לוקש ושומפלבי, הסכסוך ב"אבו חסן": "מיצינו את תהליך הגישור, הפערים עצומים", באתר ynet, 28 בנובמבר 2017

הערות שוליים
------------

1. ↑  מיכל פלטי, מת אבו חסן - מייסד החומוסייה האגדית, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2007
2. ↑  מערכת וואלה! אוכל‏, חומוס אבו חסן, יפו: חסן קרוואן הלך לעולמו בגיל 60, באתר וואלה!‏, 9 בדצמבר 2022
**הרב שלמה הכהן סקַלִי אַ-זַאגוּרִי** הוא צאצא למשפחת כהן-סקלי, דיין, פוסק הלכה ומחכמי מרוקו, רב העיר תאורירת ומחבר הספר "ויקץ שלמה". חתנו של הרב דוד הכהן סקלי.

ביוגרפיה
--------

נולד בדבדו בשנת ה'תרמ"ח - 1888 לאביו רבי יצחק הכהן זאגורי לבית כהן סקלי ואמו עישה. בגיל שמונה התייתם מאביו ועבר לגור אצל דודו רבי מרדכי כהן זאגורי שעבד כסופר סת"ם.

בילדותו למד אצל רבי משה בן גיגי, ולאחר מכן עבר ללמוד אצל רבי שלמה הכהן צבאן (הרש"ך), ובשנת ה'תר"ע - 1909 נישא לבתו של רבי דוד הכהן סקלי, ראב"ד אוראן ומגדולי חכמי מרוקו.

כעבור שנה, בשנת ה'תרע"א 1910 בהיותו בן 22 בלבד התמנה לרב הערים תאורירת (כיום ורזאזאת) וברגן. בתפקיד זה שימש למעלה מעשרים שנה, ובהן הקים תלמוד תורה לילדים, וכן ישיבה שהוא עמד בראשותה.

בשנת ה'תרצ"ג - 1933 יצא ממרוקו לשליחות מטעם כוללות העדה המערבית, הגיע לטריפולי ומשם המשיך לישראל. וממנה יצא לשליחות נוספת לארצות צפון אפריקה.

בין השנים ה'תש"ה -ה'תש"ט נקרא לשמש כדיין בעיר אוג’דה, לאחר מכן התבקש על ידי בית הדין הגבוה של מרוקו לשמש כדיין במאזאגן. למרות משרתו הרמה והמשכורת הגבוהה שלוותה לה, הרב הכהן זאגורי המתין לרגע בו יוכל לעלות לארץ ישראל וכשהתאפשר לו נטש את משרתו ועלה.

בשנת ה'תשט"ו 1955 עלה לארץ ועמו עשרה ספרי תורה. בהגיעו ארצה מסר אותם לשר הדתות דאז חיים משה שפירא, כדי שיחלק אותם ביישובים הזקוקים להם. הוא קבע את מושבו בשכונת קטמון הישנה ירושלים, בה התמנה לרב השכונה ושימש כמורה הוראה. ראה בחיוב את הקמת מדינת ישראל ודרש בשבחה.

לרב כהן זאגורי נולדו שמונה בנים. שניים מהם, אברהם ויעקב, שיכל בשנת 1967 על המשחתת אח"י אילת כשהוטבעה על ידי המצרים.

בשנת ה'תש"ל - 1970 יצא לאור ספרו "ויקץ שלמה", וזכה להסכמות מאת גדולי חכמי מרוקו שחיו בארץ אז, רבי יוסף משאש - רב הערים תלמיסאן וחיפה, רבי מאיר ועקנין רב העיר טבריה, רבי יהושע מאמאן רב הערים מרקש ונהריה ועוד.

הרב זאגורי נפטר ביום ט"ז בשבט ה'תשל"ז - 4 בפברואר 1977 ונטמן בהר המנוחות.

ראו גם
------

* דבדו

לקריאה נוספת
------------

* אליהו מרציאנו, **דבדו עיר הכהנים**, הוצאת אור המערב, תשע"ב

קישורים חיצוניים
----------------

* ****וייקץ שלמה****, באתר אוצר החכמה
* אתר מורשת כהן-סקלי
* קהילת יהודי דבדו, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי"
* תמונת רבי שלמה הכהן זאגורי, באתר מורשת יהודי דבדו

הערות שוליים
------------

1. 1 2  חכם שלמה הכהן סקלי א-זאגורי, באתר החכם היומי
2. ↑  הקדמת רבי אברהם אלמליח לספר ויקץ שלמה, ירושלים, תש"ל
3. ↑  ויקץ שלמה דרוש לשבח א"י: "אנחנו שזכינו לראות בישוב הארץ כזה בנוי לתלפיות וארמון על משפטו ישב... עלינו לשבח לאדון הכל הנותן כח וגבורה אשר עזר את עם ישראל ובראשם רבנים שרים ונכבדים יועצי הארץ, אשר עמדו בכוחם ואנם לקיום מדינת ישראל".

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987012398670005171
* VIAF: 203168839467345401039
* WorldCat (עם VIAF): 203168839467345401039

 |
**ינשוף לבן-פנים דרומי** (שם מדעי: ***Ptilopsis granti***) הוא מין של עוף אפריקני ממשפחת הינשופיים בעלת גוף ופנים לבנים. ינשוף זה הוא קרוב משפחתו של ינשוף לבן-פנים צפוני

ינשוף זה קטן ממדים, אורכו 22–28 ס"מ ומשקלו 185–220 גרם בממוצע. הוא דומה מאוד לקרובו הצפוני ובעל נוצות אפורות עם פסים שחורים ובאזור הבטן מתמזגים עם פסים לבנים. הראש אפור ואזור העין לבן עם אישונים כתומים עזים. בדרך כלל הנוצות יותר כהות משל קרובו הצפוני. הוא בעל אוזניים קטנות אפורות כהות ומקור צהוב קטן. הקולות שלו הם מהירים ונובחניים והוא מתקשר למטרות רבייה ותקשור עם בן הזוג שלו.

הינשוף יוצא לצוד בלילה, באזורים חמימים ויבשים בדרומה של אפריקה הטרופית מגבון עד קניה ומנמיביה עד דרום אפריקה. הוא צד בעיקר חסרי חוליות גדולים וכן עופות ומכרסמים קטנים וכן זוחלים ודוחיים. הוא קורע את טרפו באמצעות טפרי הרגליים המופנות 2 קדימה ו2- אחורה. 

הינשופים מקננים בקיני עופות אחרים כמו אורגיים או הטגואן ומטילים 2–3 ביצים. הגוזלים עוזבים את הקן חודש לאחר הבקיעה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ינשוף לבן-פנים דרומי** בוויקישיתוף
* ינשוף לבן-פנים דרומי, באתר ITIS (באנגלית)
* ינשוף לבן-פנים דרומי, באתר NCBI (באנגלית)
* ינשוף לבן-פנים דרומי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית)
* ינשוף לבן-פנים דרומי, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית)
* ינשוף לבן-פנים דרומי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
* ינשוף לבן-פנים דרומי, באתר GBIF (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  ינשוף לבן-פנים דרומי באתר הרשימה האדומה של IUCN
**אנטיוכוס** (ביוונית עתיקה:  **Ἀντίοχος**; ‏? - 406 לפנה"ס) היה מצביא אתונאי, אשר התפרסם בשל פיקודו על הצי האתונאי בקרב נוטיון שבמהלכו מת.

ביוגרפיה
--------

 ערך מורחב – **קרב נוטיון**  

מעט מאוד ידוע אודות חייו המוקדמים. הוא נזכר לראשונה בסיפור שמביא פלוטרכוס. על פי הסיפור, אלקיביאדס נכנס פעם כדי לתרום למגבית כספים, ותוך כדי כך ברח ממנו עוף שליו מאולף שהחזיק אצלו. אנטיוכוס רדף אחרי העוף והחזיר אותו לאלקיביאדס "וכך נעשה האיש חביב מאוד על אלקיביאדס". תיאוריו אצל ההיסטוריונים העתיקים, לא מחמיאים כלל וכלל. דיודורוס מכנה אותו "איש פזיז מטבעו", ופלוטרכוס כותב עליו: "איש זה יורד ים טוב היה, אבל קל דעת בשאר הדברים וגס רוח.

במהלך המלחמה הפלופונסית, אנטיוכוס היה אחד מקציניו של אלקיביאדס, שבשנת 406 לפנה"ס הטילו מצור על אפסוס, שם חנה הצי הספרטני בפיקוד ליסנדרוס. עם זאת, בתקווה להשיג ממון שיעזור לו להגדיל את ציו, החליט אלקיביאדס לנטוש את המצור, ולסייע לתרסיבולוס לצור על פוקאיה. אלקיביאדס מינה את אנטיוכוס כמחליפו, והשאיר עמו 80 טריארות, 10 יותר משהיו לליסנדרוס. ההוראות של אלקיביאדס היו לא לפתוח בקרב בשום מחיר, אולם אנטיוכוס לא שעה להזהרות אלו, וניסה לגרור את ליסנדרוס לקרב. אנטיוכוס לקח 10 טריארות "וחתר בשחצנות על פני מקום חניית האניות תוך לגלוג ושאון", תוך שהוא משמיע "דברי כיעור ותפלות". ליסנדרוס שלח חלק מהטריארות שבפיקודו למרדף אחרי אנטיוכוס, אולם אז יצאו גם האתונאים לקרב וליסנדרוס מיהר ושלח את שאר הטריארות שלו. בקרב הימי שהתפתח, נחל ליסנדרוס ניצחון. בתחילה הטביע את ספינתו של אנטיוכוס והוציאו להורג, ולאחר מכן השתלט על שאר הצי האתונאי, שלא היה מוכן לקראת בואו של כוח רב כל כך. אף שאבדותיהם של האתונאים הסתכמו ב-22 ספינות בסה"כ, הרי שהניצחון הספרטני השפיע עליהם קשות מבחינה מוראלית, ותרם להדחתו של אלקיביאדס מהפיקוד, למרות שבפועל לא הוא היה האשם אלא אנטיוכוס.

לקריאה נוספת
------------

* Donald Kagan, *The Peloponnesian War*, Penguin Books, 2003.

הערות שוליים
------------

1. ↑  ההגייה ביוונית: אנ**טי**וכוס, במלעיל דמלעיל (ההטעמה בהברה השלישית מהסוף).
2. ↑  פלוטרכוס, "**חיי אלקיביאדס**", 10.
3. ↑  דיודורוס, ספר שלושה עשר, 71.
4. 1 2 3  פלוטרכוס, "**חיי אלקיביאדס**", 35.
5. ↑  443 .Kagan p
6. ↑  על פי דיודורוס, ספר שלושה עשר, 71. לטענת פלוטרכוס (ליסנדרוס 5, אלקיביאדס, 35), אנטיוכוס לקח עמו רק 2 טריארות.
7. ↑  פלוטרכוס, "**חיי ליסנדרוס**", 5.
**דיאב עובייד** (בערבית: **دياب عبيد**;‏ 1911 – 18 בפברואר 1984) היה חבר הכנסת ויועץ שר החקלאות למגזר הערבי.

ביוגרפיה
--------

עובייד הוא נצר למשפחה מוסלמית סונית מעיראק. בתחילת המאה ה-20 השתקעו ענפי המשפחה בלבנון, בארץ ישראל ובמצרים. הענף הלבנוני השתקע בעיירה ג'בשית שבדרום לבנון, ואימץ את האסלאם השיעי. הענף הארץ ישראלי של המשפחה התמקם בטייבה, התפרנס מגידול הדרים באזור יפו והפך לאחת החמולות הגדולות ביישוב.

דיאב עובייד נולד ב-1911 בטייבה, וגדל בטולכרם. מאמצע שנות השלושים דיאב יחד עם אחיו הגדול, כאמל, עסקו במסחר, התיידדו עם יהודים ועמדו בקשר עם גורמי מודיעין ביישוב היהודי. ב-1936 הצטרף יחד עם אחיו הגדול, כאמל, למרד הערבי הגדול. ב-1937, במהלך המרד, העביר כאמל את דיאב אל משפחתם בג'בשית. דיאב גר אז בבית דודו - אביו של המחבל השייח' עבד אל-כרים עובייד לימים פעיל מרכזי בחזבאללה. ב-1944 שב דיאב עובייד לארץ ישראל, ובמשך השנים המשיך לשמור על קשר עם משפחתו בלבנון, דרך צד שלישי. באמצע שנות הארבעים, עם שובם לארץ ישראל, הם התגוררו ביפו וקיבלו הנחיות מיהושע פלמון ופעלו נגד החרם הכלכלי על היישוב היהודי שהוכרז על ידי הוועד הערבי העליון ונגד אנשי המופתי. דיאב עסק במסחר בתוצרת חקלאית, כיהן כחבר מועצת הסוחרים באזור יפו והסביבה, קשר קשרים עם יהודים ולמד עברית. ב-1948 עבר לטול כרם (אז בשליטת ירדן) לבקשת גורמי מודיעין ישראלים, והעביר משם מידע מודיעיני. אחד ממפעיליו היה שלמה בן אלקנה. ב-1949 הוא נעצר על ידי משטרת טול כרם, נחשד בריגול, אך משפחתו הצליחה לשחררו בערבות. בנובמבר 1949 עבר לישראל. כשהגיע לטייבה התקבל בחמימות על ידי הממשל הצבאי הישראלי וב-1951 התמנה לחבר במועצת הכפר, בה כיהן עד 1958. לקראת הבחירות לכנסת הרביעית איים עובייד לרוץ לכנסת בראש רשימה נפרדת מזאת של פארס חמדאן, אולם נתרצה לוותר על כוונתו זאת תמורת הבטחה שהוא יהיה המועמד לקראת הכנסת החמישית. עובייד נחשב לתקיף יותר ממחמוד א-נאשף ועל כן נתמך בידי מפא"י בתקווה שיביא יותר קולות.

ב-1961 נבחר עובייד לכנסת מטעמה של "שיתוף ואחווה", רשימת מיעוטים שפעלה תחת חסותה של מפא"י. הוא כיהן כחבר בכנסות החמישית, השישית והשביעית (1961 - 1973). בפברואר 1962 ו-1963, בעת שהכנסת החליטה על חודו של קול על המשך הממשל הצבאי על ערביי ישראל, נמנה דיאב עובייד עם המצדדים בהמשך הממשל הצבאי.

עובייד הוא סבו של המחבל קייס עובייד, חוטפו של אלחנן טננבוים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דיאב עובייד** בוויקישיתוף
* 

* דיאב עובייד, באתר הכנסת (לגרסה בערבית)

* דיאב עובייד, באתר כנסת פתוחה

הערות שוליים
------------

1. ↑  עלי ואקד, פרשת טננבוים: מדוע לא נחקר הקשר בין "העוביידים"?, באתר ynet, 7 במרץ 2004
2. 1 2  ג. שרוני, רשימה חדשה של ערביי המשולש, מעריב, 9 ביולי 1959
3. ↑  רונן ברגמן, **מדינת ישראל תעשה הכל**, הוצאת כנרת, עמוד 471
4. ↑  שמואל שגב, ההדחות בקרב הח"כים הערביים ללא כאב, מעריב, 26 ביוני 1961
5. ↑  ג. שרוני, זו דמוקראטיה או קראקוז?, מעריב, 16 ביולי 1961
6. ↑  ג. שרוני, המשולש נסער מההצבעה על הממשל, מעריב, 25 בפברואר 1962  
חברי כנסת ערביים מבקשים שיפורים בריכוזי מיעוטים, מעריב, 9 בינואר 1963  
צפוייה דחיית ההצעות, דבר, 20 בפברואר 1963
**חוק ברנדוליני**, הידוע גם כ**עקרון אסימטריית הבולשיט**, הוא מונח אינטרנטי המדגיש את הקושי להפריך מידע שקרי, מטעה או מוליך שולל:  "כמות האנרגיה הדרושה כדי להפריך בולשיט היא בסדר גודל יותר מזו הנדרשת כדי לייצר אותו".

מקורות
------

החוק נוסח בפומבי בפעם הראשונה בינואר 2013 על ידי אלברטו ברנדוליני, מתכנת איטלקי. ברנדוליני הצהיר כי קיבל השראה מקריאת "לחשוב מהר, לחשוב לאט" מאת דניאל כהנמן ממש לפני שצפה בתוכנית אירוח פוליטית איטלקית בה תקפו זה את זה העיתונאי מרקו טראבליו וראש הממשלה לשעבר סילביו ברלוסקוני.

מושגים דומים
------------

הוגים ופילוסופים בולטים אחרים ציינו אמיתות דומות לאורך ההיסטוריה. בספרו משנת 1786 "מכתבים על בגידה" (Letters on Infidelity), כתב ג'ורג' הורן (Horne):
"עזות דעת ובורות עשויה להניב שאלה של שלוש שורות, שכדי לענות עליה יידרשו שלושים עמודים של למידה וכושר המצאה. כשהשאלה תיענה, היא תישאל שוב בנימת ניצחון בשנה שלאחר מכן, כאילו לא נכתב דבר על הנושא מעולם. מסיבה זו או אחרת, אנשים אוהבים יותר התנגדויות קצרות מתשובות ארוכות, ולכן, במצב זה של מחלוקת (אם ניתן לנסח זאת כך), הסיכויים חייבים להיות תמיד נגדנו; ועלינו להסתפק באלה מבין חברינו שיש להם מספיק יושר וידע, גילוי לב וסבלנות, הנחוצים כדי ללמוד את שני הצדדים של השאלה."

מארק טוויין מצוטט לפעמים בטעות כמי שאמר "קל יותר לשטות באנשים מאשר לשכנע אותם שהלכו שולל." הציטוט האמיתי, מהאוטוביוגרפיה שלו משנת 1906, הוא: "התהילה הבנויה על שקר הופכת עד מהרה למעמסה מאוד לא נעימה... כמה קל לגרום לאנשים להאמין בשקר וכמה קשה לבטל את תוצאותיה של העבודה הזו!".

בשנת 2005 פרסם הפיזיקאי הרוסי סרגיי לופטניקוב (Lopatnikov) חיבור שבו הציג את ההגדרה הבאה: "אם כל ביטוי דורש פסקה [לשם הפרכה], כל פסקה דורשת קטע, כל קטע דורש פרק, וכל פרק דורש ספר, הטקסט כולו הופך למעשה לבלתי ניתן להפרכה, ולכן מקבל מראית עין של אמת. אני מגדיר אמת כזו כטרנסצנדנטלית."

ראו גם
------

* דהרת גיש
* חוק גודווין
* תערו של היצ'נס
* חוק פו
* אמת המידה של סייגן
* On Bullshit

הערות שוליים
------------

1. ↑  Williamson, Phil (2016). "Take the time and effort to correct misinformation". *Nature*. **540** (7632): 171. doi:10.1038/540171afree`{{cite journal}}`: תחזוקה - ציטוט: postscript (link)
2. ↑  Leonardo Ambasciano (27 בדצמבר 2018). "Ghosts, Post-truth Despair, and Brandolini's Law". *An Unnatural History of Religions: Academia, Post-truth and the Quest for Scientific Knowledge*. Bloomsbury Publishing. pp. 11–. ISBN 978-1-350-06239-9. `{{cite book}}`:  (עזרה)
3. ↑  Jim Thatcher; Andrew Shears; Josef Eckert (באפריל 2018). "Rethinking the Geoweb and Big Data: Mixed Methods and Brandolini's Law". *Thinking Big Data in Geography: New Regimes, New Research*. U of Nebraska Press. pp. 232–. ISBN 978-1-4962-0537-7. `{{cite book}}`:  (עזרה)
4. ↑  Brandolini, Alberto. "Bullshit Asymmetry Principle – Twitter". *Twitter.com*. נבדק ב-1 במרץ 2015. `{{cite web}}`:  (עזרה)
5. ↑  Brandolini, Alberto. "Twitter reply". *Twitter*. נבדק ב-1 בדצמבר 2016. `{{cite web}}`:  (עזרה)
6. ↑  Brandolini, Alberto. "Twitter reply". *Twitter*. נבדק ב-1 בדצמבר 2016. `{{cite web}}`:  (עזרה)
7. ↑  Horne, George, Letters on Infidelity, Google books
8. ↑  Lopatnikov, Sergey, "Исследование геополитики" ("מחקר גיאופוליטיקה")
**מטאנסס** (בספרדית: **Matanzas**) היא בירת מחוז בעל אותו השם בקובה. מטאנסס ידועה בשל המשוררים, התרבות והפולקלור האפרו-קובני שלה. העיר ממוקמת על החוף הצפוני של האי, על מפרץ בעל אותו השם, כ-90 קילומטרים (56 מיל) מזרחית לבירה הוואנה.

מטאנסס נקראת גם *עיר הגשרים*, על שבעה עשר הגשרים שחוצים את שלושת הנהרות שחוצים את העיר (ריו יומורי, סן חואן וקאנימאר). מסיבה זו היא כונתה "ונציה של קובה". היא נקראה גם "La Atenas de Cuba" ("אתונה של קובה") בהקשר למשורריה.

היסטוריה
--------

 כיכר ליברטד בעיר
 נקרופוליס דה סן קרלוס בורומיאו
מטאנסס נוסדה בשנת 1693. זאת בעקבות צו מלכותי מה-25 בספטמבר 1690, שקבע התיישבות של משפחות מהאיים הקנריים.

אזור מטאנסס חווה פיתוח אינטנסיבי של גידולי הסוכר במהלך התקופה הקולוניאלית.לשם כך עבדים אפריקאים רבים הובאו כדי לתמוך בתעשיית הסוכר, במיוחד במהלך המחצית הראשונה של המאה התשע-עשרה. בשנת 1792 היו במטנזס 1,900 עבדים, שהיוו בערך כ-30% מהאוכלוסייה. בשנת 1817, אוכלוסיית העבדים של מטאנסס גדלה ל-10,773 עבדים, שהיוו כמעט 50% מכלל האוכלוסייה. עד 1841, 53,331 עבדים היוו 62.7% מאוכלוסיית מטאנסס. ב-1859 כבר חיו באזרו זה כ-104,519 עבדים. במהלך התקופה התרחשו כמספר מרידות עבדים. 

בשנת 1898 מטאנסס הפכה לאחת מזירות הקרב הראשונות במלחמת ארצות הברית–ספרד. העיר הופצצה על ידי כלי שיט של הצי האמריקני ב-25 באפריל 1898, מיד לאחר תחילת המלחמה.

בשנת 2022 מנתה אוכלוסיית מטאנסס כ-163,631 תושבים. שטח העיר הכולל הוא כ-317 קילומטרים רבועים (122 מילים רבועים), עם צפיפות אוכלוסין של כ-520 נפש לקילומטר רבוע. .

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מטאנסס** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------


1. ↑  Guije.com. "Matanzas" (בספרדית). נבדק ב-2007-10-07.
2. ↑  "Matanzas". *www.cubagenweb.org*.
3. 1 2  Bergad, Laird W. *Cuban Rural Society in the Nineteenth Century: The Social and Economic History of Monoculture in Matanzas*. Princeton University Press, 1990.
4. ↑  "Matanzas (Municipality, Cuba) - Population Statistics, Charts, Map and Location". *www.citypopulation.de*. נבדק ב-2024-02-03.
5. ↑  Statoids (ביולי 2003). "Municipios of Cuba". נבדק ב-2007-10-07. `{{cite web}}`:  (עזרה)
"**חשמל בכפות ידך**" הוא שיר שנכתב על ידי יורם טהרלב, הולחן על ידי נורית הירש ובוצע על ידי רותי נבון.

הרקע לכתיבת השיר, ותוכנו
------------------------

השיר נכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי נורית הירש. נבון, זמרת צעירה זמן מה לפני הקלטת האלבום הראשון שלה כזמרת, נפגשה עם הירש מה שהפך לחיבור מיידי. לחנה של הירש התאים לסגנון שירתה של נבון. לימים סיפר יורם טהרלב:

> 
> "[זה היה] שיר 'נועז' לפי עולם המושגים של שנות השבעים. הזמרת שנבחרה לשיר אותו, רותי נבון, הייתה אחת הבנות האנרגטיות ביותר שפרצו למוסיקה הישראלית באותם ימים. הלחן של נורית הירש תרם תרומה נכבדה להצלחתו של השיר ולהישרדותו".... "בפזמונים שכתבתי השתדלתי לא להיות קיצוני מדי בתיאור האהבה הגופנית."
> 
> 
> 
> 

השיר נכנס למצעד הפזמונים של הגל הקל ביולי 1973 ושהה במצעד 13 שבועות. בשיאו הגיע למקום הראשון. במצעד השנתי של התחנה דורג במקום ה־22.

השיר היה לשיר הנושא של הסרט "מדורת השבט" משנת 2004, והוא מופיע פעמיים במהלכו, פעם בביצוע המקורי של נבון משנת 1974, ופעם בגרסה חדשה של ריקי גל, שעיבד והפיק מוזיקלית במיוחד לסרט יונתן בר גיורא. גרסה זו מופיעה במלואה על כותרות הסיום.

קישורים חיצוניים
----------------

* חשמל בכפות ידיך - רותי נבון (1973), סרטון בערוץ "רותי נבון", באתר יוטיוב (אורך: 04:03)
* חשמל זורם בכפות ידיך, אורי הייטנר, מתוך "פינתי השבועית ברדיו"

הערות שוליים
------------

1. ↑  חשמל בכפות ידיך – מילים וביצועים | הירש, נורית, 1942- מלחין מעבד מוזיקלי | מוזיקה | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
2. ↑  חשמל בכפות ידיך – פזמונט, באתר pizmonet.co.il
3. ↑   סינגל חדש לריקי גל, באתר וואלה!‏, 5 באוגוסט 2004
4. ↑   מדורת השבט - ריקי גל - חשמל זורם בכפות ידיך 2004, סרטון בערוץ "Erez Lutsky ארז לוצקי", באתר יוטיוב (אורך: 03:19)
**אליעזר מזרחי** (נולד בו' באייר ה'תש"ה, 19 באפריל 1945) הוא חבר הכנסת לשעבר בכנסת ה-12 מטעם אגודת ישראל. חסיד חב"ד

ביוגרפיה
--------

נולד לחבר הכנסת הרב יעקב מזרחי ולחביבה. למד בישיבת תומכי תמימים, והיה מלטש יהלומים במקצועו.

בשנת 1988 נבחר מזרחי לכנסת ה-12 מטעם אגודת ישראל. אליעזר מזרחי הוא היוזם הראשון של הצעת חוק פרטית אחת שנכנסה לספר החוקים.

בשנת ה'תש"ן (1990) היה אחד משני חברי הכנסת שנעדרו ברגע האחרון ואשר סיכלו בעקבות דרישתו של הרבי מלובביץ' את התרגיל המסריח. בעקבות זאת פרש מ**אגודת ישראל** והקים סיעת יחיד בשם גאולת ישראל מטעמה כיהן כסגן שר הבריאות בממשלה ה-24.

התמודד לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה במסגרת גאולת ישראל שלא עברה את אחוז החסימה.

לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה התמודד בפרימרייס בליכוד וקיבל כ-15,500 קולות, הגיע למקום ה-35, שובץ במקום לא ריאלי, ונותר מחוץ לכנסת הארבע עשרה.

לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה שוב התמודד בפרימרייס בליכוד, אך שוב לא הגיע למקום ריאלי ולא שובץ ברשימה.

נכון ל-2012 הוא מנהל כולל אברכים.

בהמשך חייו תמך במפלגת ש"ס, ב-2021 קרא לחברי הכנסת של תקווה חדשה וימינה שלא לתמוך בממשלה ובעצם לחזור על התרגיל המסריח.

ב-2021 סיפר שהתנצל וביקש סליחה משמעון פרס והא סלח לו בגדול.

חיים אישיים
-----------

לאליעזר מזרחי ולרעייתו שושנה 9 צאצאים. בנו בצלאל, הוא נציג חב"ד וסגן ראש עיריית קריית מלאכי.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אליעזר מזרחי, באתר הכנסת

* אליעזר מזרחי, באתר כנסת פתוחה
* ישי כהן, ‏ריאיון מיוחד: הרב אליעזר מזרחי חוזר לימי 'התרגיל המסריח', באתר כיכר השבת, 12 באפריל 2021
* רפי רשף, ‏הח"כ שסיכל את "התרגיל המסריח" של פרס מדבר: "לא עמדתי בלחץ", באתר ‏מאקו‏, 8 ביוני 2021

הערות שוליים
------------

1. ↑  הצעות חוק פרטיות של ח"כ אליעזר מזרחי, באתר מאגר החקיקה הלאומי
2. 1 2  יוסי ויזל, הח"כ שסיכל את ממשלת פרס: "לא עמדתי בלחץ", באתר המחדש, ‏8 ביוני 2021
3. ↑  מנהל הכולל, ח"כ לשעבר, באתר כיכר השבת, 1 במאי 2012
4. ↑  זיגמן ונחשוני, התרגיל המסריח | אליעזר מזרחי: "ממליץ להצביע לש"ס", באתר קול ברמה, ‏26 באוקטובר 2022
5. ↑  יענקי פרבר, צפו: כוכב התרגיל המסריח התפלל בציון הרבי לנפילת בנט, באתר בחדרי חרדים, 10 ביוני 2021

| סגני שרי הבריאות בממשלות ישראל |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| יצחק רפאל • ישראל שלמה בן-מאיר • עבד אל-עזיז א-זועבי • שושנה ארבלי-אלמוזלינו • אליעזר מזרחי • נואף מסאלחה • שלמה בניזרי • יעקב ליצמן • צחי הנגבי • יעקב ליצמן • יואב קיש • משה ארבל |  |

 |
"**כבשי הנגב**" (1963) הוא פסל ברונזה של הפסל הישראלי יצחק דנציגר. עותקי הפסל מצויים באוספים שונים כגון אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות ואוסף הפניקס חברה לביטוח.

תיאור
-----

הפסל מהווה חלק מקבוצת פסלים בנושא ובשם זה אשר את הראשון שבהם יצר דנציגר בשנת 1955. רעיון היצירה המקורי נבע מהזמנה ליצירת עבודה פיסולית שהציע האדריכל אברהם יסקי. דנציגר ייעד את הפסל להצבה בחצר "בניין קפלן" שבקריית האוניברסיטה העברית בגבעת רם. אולם ההזמנה וההצבה לא יצאו אל הפועל. בשנת 1956 הוצג הפסל בתערוכה של קבוצת "אופקים חדשים". בין השנים 1963–1965 יצר דנציגר קבוצה נוספת של פסלי כבשים שפסל זה הוא אחד מהם.

הפסל מציג שני כבשים, בגובה של כ-70 ס"מ, העשויות יציקת ברונזה. הכבשים מוצבות זו לצד זו ורגליהן עשויות מצינורות - כמו היו רגלי אוהל. גופן של הכבשים מדמה את הטופוגרפיה של הנוף המדברי שבתוכו הן חיות, ומלא בפרטים הלקוחים מהנוף המדברי - ואדיות, ערוצים ועוד. "מצאתי", כותב דנציגר על הכבשים, "שיש דמיון צורני בין כבשים, מבנים למגורים וצורות בנוף. הכבש דומה לאוהל בדווי. רגליו הן כמוטות האוהל. [...] הכבשים שפיסלתי נראים כמכתשים ותעלות וגבעות." ראשה של אחת מן הכבשים מופנה כלפי מטה, בעוד ראש הכבש השני, הנדמה מעט ככף יד, מופנה קדימה אל האופק. מרדכי עומר תיאר את פסל הכבשים כנמצא על הגבול בין "פסל כאובייקט" לבין "פסל כעבודה סביבתית".

הרעיון ליצירת פסלי הכבשים נבע מהתעניינותו של דנציגר בתרבות הערבית והבדווית בישראל. בריאיון לאמנון ברזל תיאר דנציגר את הקשר שלו למוטיב הכבשים באמנות הישראלית - "במערת גדעון שבמעיין חרוד תכננתי בניית אוהל המרכז את חגיגות הגז, וכותרתו צורת ראש איל. לכל הדברים יש תמיד מקור אישי, זכרונות. בירושלים גרנו ליד שער הפרחים, שם היה בית-החולים של אבי. כילד, אינני זוכר כל איבה עם הערבים. בימי שישי היה ליד שער הפרחים שוק של כבשים. ים של כבשים עם סימנים על גבם. הצייר לודוויג בלום היה בא למרפסת שלנו לצייר את השער ואת הכבשים".

אחד העותקים של הפסל נרכש בשנת 1993 עבור מוזיאון תל אביב לאמנות והוצג בו מפעם לפעם. במשך תקופה ארוכה הוא היה מוצב בגגן הפסלים ע"ש לולה בר-אבנר במוזיאון. בשנת 2011 הוצג הפסל במסגרת התערוכה "המוזיאון מציג את עצמו" במוזיאון. עותק אחר של הפסל, שניתן בהשאלה על ידי חברת הפניקס, מוצג במוזיאון ישראל.

גלריה
-----

* יצחק דנציגר עובד על פסל כבשי הנגב, 1961יצחק דנציגר עובד על פסל כבשי הנגב, 1961
* יצחק דנציגר עובד על פסל כבשי הנגב, 1961יצחק דנציגר עובד על פסל כבשי הנגב, 1961
* הפסל "כבשי הנגב" באירוע פתיחת התערוכה "המוזיאון מציג את עצמו" במוזיאון תל אביב לאמנות, 1 בנובמבר 2011הפסל "כבשי הנגב" באירוע פתיחת התערוכה "המוזיאון מציג את עצמו" במוזיאון תל אביב לאמנות, 1 בנובמבר 2011
* פרט מן הפסלפרט מן הפסל
* פרט מן הפסלפרט מן הפסל

קישורים חיצוניים
----------------

דניאל ראוכוורגר, "התנועה האמנותית, הכבשים של דנציגר הושאלו למוזיאון ישראל", באתר הארץ, 7 באפריל 2011

הערות שוליים
------------

1. ↑  עומר, מרדכי, **יצחק דנציגר**, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1981, עמ' 15.
2. ↑  ברזל, אמנון, "הנוף כיצירת אמנות" (ראיון עם יצחק דנציגר), **הארץ**, 22.7.1977.
3. ↑  ראו: עומר, מרדכי (עורך), **המוזיאון מציג את עצמו, אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון**, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו, 2011, עמ' 53.
4. ↑  ברזל, אמנון, "הנוף כיצירת אמנות" (ראיון עם יצחק דנציגר), **הארץ**, 22.7.1977.
**תנועת החירות של איראן** (בפרסית: **نهضت آزادی ايران**) הוא ארגון פוליטי איראני הדוגל בביצוע רפורמות דמוקרטיות, ובקידום זכויות האדם וחירויות האזרח באיראן. הארגון נוסד ב-1961 ומילא תפקיד משמעותי במאבק נגד המשטר של מוחמד רזא שאה פהלווי ומאוחר יותר הפך לתנועת אופוזיציה בולטת ברפובליקה האסלאמית של איראן שהוקמה בעקבות המהפכה האיראנית של 1979.

**היסטוריה**

הארגון הוקם בשנת 1961 וקרא לביצוע רפורמת דמוקרטיות במהלך תקופת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי. בתחילת הדרך הובילו את הארגון מהדי בזרגאן ומחמוד טלג'אני.

לאורך שנות ה-60 וה-70 הארגון מילא תפקיד מכריע בארגון הפגנות וקידום רפורמות פוליטיות במדינה. חברי הארגון נאלצו באותה העת להתמודדו עם רדיפות ומאסרים מצד משטרו של השאה. למרות האתגרים הללו הארגון המשיך לצמוח.

הארגון היה מעורב באופן פעיל במהפכה האיראנית של 1979 שהובילה להפלת המשטר של רזא שאה פהלווי ולהקמת רפובליקה אסלאמית בהנהגתו של האייתוללה רוחאללה חומייני. לאחר המהפכה של 1979 הארגון מילא תפקיד בולט בממשל הזמני, אך השפעתו דעכה ככל שהרפובליקה האסלאמית הצליחה לצבור כוח פוליטי רב יותר. 

למרות שהארגון הוצא מחוץ לחוק על ידי הממשל האיראני, הארגון עדיין ממשיך להתקיים בפועל. משנת 1980 ואילך הארגון לא הורשה להתמודד באף מערכת בחירות באיראן (פרט לבחירות המקומיות של 2003 בהן מועצת שומרי החוקה לא בדקה היטב את המועמדים).

  

**אידיאולוגיה**

הארגון דוגל בקיומה של מערכת פוליטית דמוקרטית ופלורליסטית המבוססת על שלטון החוק, כיבוד זכויות אדם והפרדת הדת מהמדינה. הארגון פועל לקידום זכויותיהם של כל האיראנים, ללא קשר למוצא אתני, דת או השתייכות פוליטית.

קישורים חיצוניים
----------------

* האתר הרשמי - תולדות הארגון
**ׁׁ**

**נסאוואלקויוטל** (בספרדית: **Nezahualcóyotl**) היא עיר במקסיקו. העיר ממוקמת במדינת מקסיקו, בסמוך למזרח של מקסיקו סיטי. 

העיר נסאוואלקויוטל נקראית על שם משורר עם אותו השם, שמשמעותו בנאוואטל הוא "זאב ערבות צם". לכן ההרלדיקה העירונית (שפורסמה בשנות ה-90 של המאה ה-20 עוצבה בהתאם.

עד המאה ה-20, האדמה שעליה ממוקמת נסאוואלקויוטל הייתה מתחת לאגם טקסקו ולא מיושבת. ייבוש מוצלח של האגם בתחילת המאה ה-20 יצר פיסת אדמה חדשה, שבסופו של נמכרה על ידי הממשלה לידיים פרטיות. עם זאת, שירותים ציבוריים כמו מים ראויים לשתייה, חשמל וביוב היו חסרים עד להפיכת ההתיישבות לעירייה עצמאית ב-1963. כיום, נסאוואלקויוטל היא עיר גדולה המאכלסת למעלה ממיליון תושבים.

כיום נסאוואלקויוטל נחשבת לעיר ענייה המאכלסת מהגרים רבים. בעיר יש גם שיעור פשיעה גבוה מאוד וכנופיות רבות. מאז תחילת שנות ה-2000 תושבים רבים היגרו לארצות הברית, בדגש על הגירה לעיר ניו יורק.

היסטוריה
--------

ניקוז האגמים באזור עמק מקסיקו החל בתקופה הקולוניאלית המוקדמת. פרויקט הניקוז הגדול הראשון החל בשנת 1590, במטרה לחסל את ההצפות הכרוניות שפקדו את מקסיקו סיטי. בזמן מלחמת העצמאות של מקסיקו במאה ה-19 עדיין היו הצפות רבות באזור. אזור אגם טקסוקו הוכרז כרכוש פדרלי בשנת 1912, ולאחר מכן החלו מאמצים לנקז לחלוטין את האגם שנמשכו עד שנות ה-30. ב-1933 כבר נבנה הכביש המהיר ממקסיקו סיטי לפואבלה דרך אזור זה.

  

בשנת 1945 נבנו באזור סכר ומנהרות שאיפשרו בניית שכונות קובנציונאליות ראשונות. עד 1949כבר התגוררו באזור כ-2,000 תושבים. בשנות ה-50 אוכלוסיית האזור גדלה במהירות עם מהגרים רבים מכל מקסיקו. למרות מחסור בחשמל, ב-1954 כבר התגוררו באזור כ-40,000 תושבים. 

ב-1960 עלה הרעיון ליצור עירייה חדשה. בשלב זה מנתה אוכלוסיית האזור כ-80,000 תושבים.

הקמת העירייה העצמאית איפשרה הקמת תשתיות ראויות בשנות ה-60 וה-70.  עם זאת, הלאמת הקרקע הייתה מסובכת מבחינה משפטית והתמשכו באופן הדרגתי עד שנות ה-90.

  

העיר גדלה במהירות במהלך שנות ה-80 עם שכונות חדשות, בתי חולים, בתי ספר, ספריות ומרכזי קניות. בשנת 1995 מספר התושבים חצה את רף המיליון.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **נסאוואלקויוטל** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3 4 5 6  "Enciclopedia de los Municipios de México Estado de Mexico Nezahualcóyotl" (בספרדית). Mexico: INAFED. אורכב מ-המקור ב-30 בספטמבר 2007. נבדק ב-18 בינואר 2010. `{{cite web}}`:  (עזרה)
2. 1 2 3 4  Poniatowska, Elena (12 במאי 2005). "Ciudad Nezahualcóyotl". *La Jornada* (בספרדית). Mexico City: UNAM. אורכב מ-המקור ב-4 ביוני 2011. נבדק ב-18 בינואר 2010. `{{cite news}}`:  (עזרה)
3. 1 2  Kugel, Seth (15 בפברואר 2004). "Urban Tactics – Destination, Neza York". *The New York Times*. New York. נבדק ב-18 בינואר 2010. `{{cite news}}`:  (עזרה)
4. ↑  "Ejército-seguridad" [Army-security]. *El Universal.* (בספרדית). Mexico City. Agencia el Universal. 4 בינואר 2010. `{{cite news}}`:  (עזרה)
5. ↑  López Peña, Susana. "Los cholos de 'Nezayork'" [The cholos of "Neza York"]. *Noticieros Televisa* (בספרדית). Mexico City. אורכב מ-המקור ב-8 בדצמבר 2008. נבדק ב-18 בינואר 2010. `{{cite news}}`:  (עזרה)
**סטייק טומהוק** הוא אומצה העשויה מנתח בשר שקוצב מאזור הצלע הקדמית של הבקר, כאשר העצם מושארת מחוברת ומובלטת לאורך מקסימלי, ומגולחת להצגה בסגנון צרפתי[דרושה הבהרה]. האומצה נחתכת עם לפחות חמישה סנטימטרים של עצם

סטייק טומהוק לאחר צלייה
בניגוד לסטייק אנטריקוט, ששאינו כולל עצם, וסטייק פריים ריב, שנחתך עם עצם קצרה, כולל הטומהוק עצם ארוכה, ושמו נגזר מדמיונו לגרזן הטומהוק.

הנתח מצטיין במרקמו החמאתי, העשיר בטעם והעסיסי, עם עצם ושרירים המוחזקים יחדיו על ידי קרום גידים וקטעי שומן גדולים, התורמים לטעמים העשירים במהלך הצלייה או היישון. עם עצם ארוכה ובשר משובח, הסטייק טומהוק מציע טעם עמוק ועשיר, הודות לשומן הפנימי ולשיוש שבו. בדרך כלל משקל הסטייק נע בין קילוגרם לקילוגרם ומאתיים, מה שהופך אותו לאידיאלי לשיתוף בארוחה זוגית או לאירוע מיוחד.

הסטייק מוכן על ידי השארת העצם בשלמותה, תוך גזירת הבשר סביב העצם והשארתו באורך של לפחות חמישה אינצ'ים.

סטייק טומהוק לפני ההכנה
שלושת השרירים העיקריים בסטייק טומהוק ותרומתם לטעם והמרקם הסופיים הם:

1. לונגיסימוס דורסי (עין הצלע) - החלק המרכזי והבשרני ביותר בנתח, אשר בו נמצא רוב השיוש. מקיף אותו שני גרעיני שומן, ספינאליס דורסי וקומפלקסוס, התורמים לטעם ולרכות.
2. ספינאליס דורסי (מכסה הצלע) - גם ידוע ככתר הצלעות, מצוי מעל עין הצלע ומפריד בינו לבין הלונגיסימוס דורסי. מאופיין בשיוש מעולה, משפיע על המראה, הטעם והעסיסיות.
3. קומפלקסוס - שריר דומה לספינאליס דורסי אך בכמות קטנה יותר, לעיתים אינו נוכח. קיומו תלוי בחלק הצלעות ממנו נחתך הנתח.

נתח הטומהוק נחשב לנתח יקר עקב איכותו הגבוהה והעבודה המיוחדת והמדויקת הדרושה בקיצובו.

הנתח מקוצב מהחלק המרכזי של צלעות הבקר, הנקרא "פריים ריב", המצוי בין הצלעות השביעית לאחת עשרה, המכיל את הבשר האיכותי ביותר.

להכנת סטייק טומהוק, ישנן מספר שיטות בישול וצלייה, כולל גריל גז, בישול בסו-וויד, והכנה בשיטת ריברס סיר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סטייק טומהוק** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. 1 2  Tomahawk Steak - what's all the fuss?, Great British Meat Company, ‏2018-05-19 (באנגלית)
2. 1 2 3 4  connect@rego.co.il, טומהוק | כל מה שחשוב לדעת על סטייק הטומהוק - מעדני גורמה
**סוכר דקלים** הוא ממתיק המופק מכל זן של עצי הדקל. אף שלסוכרים מדקלים שונים עשויים להיות הרכבים מעט שונים, כולם מעובדים באופן דומה וניתן להשתמש בהם לסירוגין.

סוגי סוכר דקלים
---------------

המינים המרכזיים להפקת סוכר הדקלים הם דקלי התמר, הניפה (אנ'), הארנגה (אנ') ודקלי הקוקוס. מין נוסף של דקל ממנו ניתן להפיק את הסוכר הוא דקל הפלמירה (*Borassus* spp) הגדל באפריקה, אסיה וגינאה החדשה. לעץ שימושים רבים, כגון סכך, ייצור כובעים, עץ, חומרי כתיבה ומוצרי מזון. סוכר הדקלים מופק ממוהל (טודי) מהפרחים.

ישנם שני מינים של תמר המייצרים סוכר דקלים: תמר מצוי ותמר הודי (אנ'). התמר המצוי נפוץ בים התיכון ובמזרח התיכון, בעוד התמר ההודי הוא יליד אסיה, בעיקר פקיסטן והודו. את העצים מגדלים בעיקר לתמרים ולסוכר דקלים המיוצר מהמוהל של העץ.

דקל הניפה (אנ') מקורו בחופים ובאזורים הטרופיים של האוקיינוס ההודי והשקט. זהו עץ הדקל היחיד שגדל במנגרובים (אנ'). רק העלים והפרחים שלו מסוגלים לצמוח מעל המים. סוכר דקלים עשוי מהמוהל שלו, העשיר בסוכר.

הארנגה (אנ') מקורו באזורי החוף והטרופיים של אסיה, בעיקר סין, מלזיה ואינדונזיה. המוהל המשמש לייצור סוכר דקלים מכונה בהודו "*גור"* ובאינדונזיה "גולה *ארן"*.

דקל הקוקוס מניב סוכר מהמוהל של פרחיו. הוא גדל באזורי החוף של האוקיינוס ההודי והשקט. הספקים העיקריים הם תאילנד, אינדונזיה והפיליפינים.

הפקה
----

הרתחת מוהל דקלים לשם הכנת סוכר דקלים מסורתי בכפר במערב סומטרה שבאינדונזיה.
סוכר דקלים מיוצר על ידי הרתחת המוהל עד שהוא נעשה סמיך. את המוהל המבושל ניתן למכור כסירופ דקלים. הוא נמכר בבקבוקים או בקופסאות ונוטה להתעבות ולהתגבש עם הזמן. את המוהל המבושל אפשר גם להפוך למוצק ולמכור כלבנים או עוגות. צבעו יכול לנוע בין חום זהוב לחום כהה או כמעט שחור, כמו *גולה ארן* האינדונזית.

שימושים
-------

סוכר דקלים הוא מרכיב במאכלים מתוקים ומלוחים המשמשים ברחבי אסיה, המזרח התיכון וצפון אפריקה.

וריאציות של סוכר דקלים
----------------------

סוכר הדקלים ידוע בשמות ובגרסאות רבות בהתאם למרכיב שלו, שיטת הייצור או האזור בו הוא גדל. באינדונזיה הוא ידוע כ"סוכר ג'אווה" (*gula jawa*) ובמלזיה הוא מוכר כ"סוכר מלקה" (*gula melaka*).

*ה"גולה מלקה"* מופק ממוהל ניצני פרחי הקוקוס, ולעיתים מדקלים אחרים. הוא עשוי להיות דחוס ודביק. באנגלית הוא ידוע בשם "Macca sugar", כנראה בגלל שמקורו במדינת מלאקה שבמלזיה (במלאית: *Melaka*). באופן מסורתי, *"גולה מלקה"* מיוצר על ידי מיצוי המוהל מניצן הפרחים של עץ קוקוס. מספר חריצים נחתכים לתוך הניצן שאליו נקשר סיר שנועד לאסוף את המוהל. לאחר מכן מבשלים את המוהל עד שהוא מסמיך, ומוזגים את המוהל לתוך צינורות במבוק באורך 8–10 סנטימטרים. מניחים לו להתמצק ולהפוך לגושי עוגה גליליים. בשל העבודה הרבה הכרוכה בייצור, הוא עלותו יקרה יותר מסוכר הקנים.

סוכר מקלה משמש בכמה מנות מלוחות, אבל בעיקר בקינוחים ובעוגות המקומיות של אזור דרום מזרח אסיה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סוכר דקלים** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Palm Sugar in Germany
2. ↑  Sugar palm
3. 1 2  Confessions of a Palm Sugar Addict, Saveur, ‏11 בינואר 2017
**פרסביאורניס** (שם מדעי: ***Presbyornis***) הוא סוג נכחד של עוף שהיה קרוב לאווזאים החיים. הוא התקיים באמריקה הצפונית של הפלאוקן והאאוקן שלפני 62 עד 55 מיליון שנה מזמננו.

סוג זה תואר ב-1926 ממאובנים שהתגלו ברחבי ארצות הברית בתצורות נהר גרין (אנ'), בהם התגלו שלדי עופות מים רבים וממצאים נוספים התגלו ביוטה בתצורה Colton Formation, בווירג'יניה בתצורה Aquia Formation ואף באנגליה בתצורה Bouldnor Formation. ישנם גם ממצאים נתונים במחלוקת שלו שהתגלו במונגוליה. הסוג מכיל 3 מינים, שהגדול שבהם *P. isoni*, היה גדול יותר מהברבורים המודרניים.

מאפיינים
--------

הפרסביאורניס הוא אחד מהראשונים של דמויי-התרנגול שהיו קרובים לאווזאים, בני הקבוצה Odontoanserae שהייתה קרובה מעט גם לפלאגאורניתיים. בתחילה סברו שהוא קשור לפלמינגואיים עקב מבנה הרגליים והצוואר הארוכים שלו. עם זאת מבנה הגולגולת והמקור דומים בהרבה לאלה של ברווזים מודרניים.

חלק מהחוקרים סברו שהסוג מייצג שלב מעבר בין האווזאים לחופמאים, אך כיום רואים בו חבר בקבוצה נכחדת של דמויי-אווזים הקרובים בעיקר לקמיקיים הדרום אמריקאים. על פי הממצאים שהתגלו ייתכן שהוא חי באגמים רדודים בהם הוא שחה ושיכשך בחיפוש מזון עם מקורו הרחב והשטוח, בעודו מסנן מזון של צמחים ובעלי חיים קטנים כמו הברווזים המצויים החיים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פרסביאורניס** בוויקישיתוף
* פרסביאורניס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
* פרסביאורניס, באתר GBIF (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Kurochkin et al. (2002)
פירוש נוסף ערך זה עוסק בחבר כנסת מטעם הליכוד והמערך. אם התכוונתם לחבר כנסת מטעם ש"ס ורב העיר רעננה, ראו יצחק חיים פרץ.

**יצחק פרץ** (3 ביוני 1936 - 17 באוקטובר 2002) היה איש ציבור ישראלי. כיהן כראש עיריית דימונה וחבר הכנסת מטעם הליכוד, רפ"י - הרשימה הממלכתית והמערך.

קורות חיים
----------

פרץ נולד בקזבלנקה שבמרוקו ועלה לישראל במסגרת עליית הנוער, בשנת 1950. כעבור שנתיים מעלייתו הצטרף לשורות מפא"י. הוא למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. לאחר שירותו הצבאי עבד כמורה ברחובות ובראשון לציון. בשנות השישים עבר לדימונה וכעבור תקופה מונה למנהל מחלקת החינוך בעירייה.

בשנים 1971–1974 כיהן פרץ כראש עיריית דימונה, מטעם מפלגת רפ"י.

בשנת 1973 נבחר לכנסת ה-8 מטעם הליכוד. לאחר המהפך ב-1977 כיהן כסגן שר התעשייה, המסחר והתיירות ,תחת השר יגאל הורביץ, מיוני 1977 עד ינואר 1979. ב-26 בינואר 1981 פרש מהליכוד והקים את סיעת רפ"י - הרשימה הממלכתית, יחד עם חברי הכנסת יגאל הורביץ וזלמן שובל. חזר לליכוד ב-27 במאי באותה השנה, ונבחר שוב מטעמו לכנסת ה-10. ב-26 באוקטובר 1982 פרש שנית מהליכוד יחד עם חבר הכנסת אמנון לין והצטרף למערך עם הבטחה לשריון בבחירות הבאות. בעקבות ההסכם, נבחר לכנסת ה-11 מטעם המערך.

לאחר פרישתו מהכנסת התמנה פרץ ליו"ר הוועד הפועל הציוני וחבר הדירקטוריון בקרן קיימת לישראל ובסוכנות היהודית.

בנו, יוסי, הוא מוזיקאי שהשתתף בהרכבים "איך זה עובד באמת" ו"דברים שעשיתי עם אחותי".

לקריאה נוספת
------------

* יאיר קוטלר, **הנבחרת הלאומית**, כרך ב', פרק א' (12), ירדן הוצאה לאור, 1988, עמודים 272 - 285

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* יצחק פרץ, באתר הכנסת

* יצחק פרץ, באתר כנסת פתוחה

| סגני שרי הכלכלה והתעשייה בממשלות ישראל |
| --- |
| סגני שרי התעשייה והמסחר (1948–2003): | זלמן סוזאיב • אריה אליאב • יצחק פרץ • מאשה לובלסקי • אלי בן-מנחם |  |
| סגני שרי התעשייה, המסחר והתעסוקה (2003–2013): | מיכאל רצון • אלי אפללו • אורית נוקד |
| סגני שרי הכלכלה והתעשייה (2021–2022): | יאיר גולן |

| ראשי עיריית דימונה  |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| אליעזר מילרוד • ערמון לרדו • גבי סבג • ישראל נבון • יצחק פרץ • ז׳אק אמיר • אלי הללי • גבי ללוש • מאיר כהן • אלי בורנשטיין • בני ביטון |

 |
מוכרת עיתוני רחוב בסן פרנסיסקו
**עיתון רחוב** הוא עיתון או מגזין הנמכר על ידי אנשים חסרי בית או עניים ומיוצר בעיקר כדי לתמוך באוכלוסיות אלו. עיתונים מסוג זה מספקים בעיקר כיסוי של נושאים הקשורים לחוסר בית ועוני ושואפים לחזק את הקשרים החברתיים בתוך הקהילות שלהם. המטרה של עיתוני רחוב היא להעניק לאנשים אלו הזדמנויות תעסוקתיות וקול בקהילה שלהם. בנוסף לכך, רבים מהעיתונים נכתבים חלקית על ידי המוכרים עצמם.

היסטוריה
--------

עמוד ראשי מוקדם של חדשות הנווד
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, פורסמו מספר פרסומים על ידי ארגוני צדקה, דת ועבודה שניסו למשוך את תשומת הלב לבעיית החוסר בית, אך עיתוני רחוב החלו להתפשט רק לאחר הקמתו של "חדשות הרחוב" בניו יורק בשנת 1989. כיום, דומים עיתונים כאלו מתפרסמים ביותר מ-30 מדינות, רובם בארצות הברית ובמערב אירופה. הם נתמכים על ידי ממשלות, גופי צדקה, ואיגודים כמו הרשת הבינלאומית של עיתוני רחוב ואיגוד עיתוני הרחוב של צפון אמריקה.

עיתוני רחוב החלו להופיע באופן נרחב בארצות הברית בשנות ה-80 של המאה ה-20, בתגובה לרמות המחסור הגוברות והתמוטטות התמיכה החברתית לחסרי בית. עיתונים אלה נוצרו במטרה להתמודד עם הצגת השלילית של חסרי בית בתקשורת הממסדית. "חדשות הרחוב" שהוקם בניו יורק ב-1989, זכה להכרה כעיתון הרחוב המודרני הראשון והוא הפך לקטליזטור להקמת עיתונים נוספים.

עיתוני רחוב התפשטו בערים גדולות ברחבי העולם, במיוחד בגרמניה ובשוודיה, והם הוקמו גם בקנדה, אפריקה, דרום אמריקה ואסיה. במהלך שנות ה-90, הוקמו קואליציות כדי לחזק את תנועת עיתוני הרחוב, כאשר הרשת הבינלאומית של עיתוני רחוב (INSP) ואיגוד עיתוני הרחוב של צפון אמריקה (NASNA) מציעים תמיכה ומחזיקים בסטנדרטים אתיים לפעילות.

#### בעיות ואתגרים

למרות התרחבותם, רבים מעיתוני הרחוב עדיין נתקלים בקשיים כולל מימון לקוי, צוות לא אמין וקושי ליצור עניין ולשמר קהל קוראים. בנוסף, קיימת מחלוקת בין המו"לים לגבי סוג החומרים שצריכים להיכלל ומידת השתתפותם של חסרי בית בכתיבה ובהפקה. "הנושא הגדול", עיתון פופולרי, הפך למוקד של מחלוקת מכיוון שהוא מתמקד במשיכת קהל קוראים רחב על ידי כיסוי של נושאים מרכזיים ותרבות פופולרית, בעוד שעיתונים אחרים מדגישים פעילות למען חסרי בית ונושאים חברתיים ומרוויחים פחות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עיתון רחוב** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Harman, Danna (17 בנובמבר 2003). "Read all about it: street papers flourish across the US". *The Christian Science Monitor*. נבדק ב-13 בינואר 2009. `{{cite web}}`:  (עזרה) Archived version
2. ↑  Boukhari, Sophie (1999). "The press takes to the street". *The UNESCO Courier*. UNESCO. אורכב מ-המקור ב-7 באפריל 2019. נבדק ב-13 במרץ 2009. `{{cite web}}`:  (עזרה)
3. ↑  Holender, Robert (22 במאי 2006). "De hemlösas tidningar prisades". *Dagens Nyheter* (בשוודית). נבדק ב-11 בפברואר 2009. `{{cite news}}`:  (עזרה)
4. ↑  "Röster åt utsatta fick publicistpris". *Ekot* (בשוודית). Sveriges Radio. 22 במאי 2006. אורכב מ-המקור ב-14 ביוני 2006. נבדק ב-11 בפברואר 2009. `{{cite news}}`:  (עזרה)
**ברנרד (ברני) מרכוס** (באנגלית: Bernard Marcus) (נולד ב-12 במאי 1929) הוא מיליארד יהודי אמריקאי שהקים את רשת רשת הקמעונאות האמריקאית הום דיפו. בנוסף הקים את המכון הישראלי לדמוקרטיה.

ראשיתו חיו
----------

ברנדר מרכוס נולד ב- 12 במאי 1929 בוארק ניו ג'רזי, להורים שהגרו מרוסיה. משפחתו הייתה דלה אמצעים לכן הוא לא יכל ללכת ללמוד לימודי רפואה כמו שהוא חלם, במקום זאת הוא הלך ללמוד לימודי רוקחות באוניברסיטת ראטג.

עסקים
-----

בהתחלה עבד בבית מרקחת, אבל הוא העדיף לעבוד בעבודה ניהוליות. הוא עבד בכמה עבודות, עד שהגיע לעבוד Handy Dan Improvement Centers בתור מנכ"ל. עד שבשנת 1978 החליטה הדירקטוריון לפטר את מרקוס ועוד עובד אלמוני בחברה ארתור בלאנק. באותו שנה הם הקימו ביחד את הרשת הום דיפו, בהתחלה הם שילמו לאנשים דולר אחד בשביל שיבואו לקנות בחנות. הרשת הייתה אחת החברות הראשונות השתמשה בעשה זאת בעצמך.

תמיכה ופעילות בישראל
--------------------

ב-1991 הקיים את המכון הישראלי לדמוקרטיה, עד היום הוא התורם העיקרי של המכון לפחות 40% מהתקציב בכול שנה במקרה שהמכון לא מצליח לגייס את השאר, הוא משלים את החסר.
חלק מתרומות שלו למכון היו בניה בנין למכון בשכונת טלביה שבתוך ירושלים משעורת של חמש מליון דולר.

ב-2016 ברנרד ואשתו בילי תרמו את מרכז שירותי הדם הלאומי של מד"א חוץ מזה מרקוס תורם רבות בארץ.

ברנרד תמך בדונלד טראמפ בכול שלושת סבבי מערכות בחירות, והוא אחד התורמים הגדולים שלו.

בנוסף תרם להקמת אקווריום ג'ורג'יה בארצות הברית.

בנוסף הקים מרקוס עמותה שעוסקת בשיפור נגישות לנכים ובחינוך.

חיים אישיים
-----------

ברנרד מרכוס היה נשוי בראשונה לרות ראדוס נולדו להם שני ילדים. אשתו השנייה היא בילי מרכוס, שלו יש ממנה בן חורג.הוא הודיע שהוא לא ישאיר הרבה כסף לילדים שלו, במקום זאת הוא יתרום את כל כספו לעמותה שהקיים.

קישורים חיצוניים
----------------

הערות שוליים
------------

1. 1 2  "ההצגה נמשכת, השחקנים מתחלפים". *Globes*. 1998-06-02. נבדק ב-2024-04-11.
2. 1 2  Bernard Marcus, Forbes (באנגלית)
3. ↑  Bernie Marcus, www.jewishvirtuallibrary.org
4. ↑  News1.co.il - חדשות, פוליטיקה, כלכלה וספורט, באתר News1.co.il
5. ↑    
שגיאות פרמטריות בתבנית:קישור כללי   
פרמטרי חובה [ כותרת ] חסרים {{{כותרת}}}, באתר www.mdais.org
6. ↑  John Hyatt, Home Depot Billionaire Bernie Marcus Endorses Donald Trump, Forbes (באנגלית)
7. ↑  רפל-קרויזר, אור; ארה"ב, המרכז לחקר; ת"א, אונ' (2020-10-10). "הכסף היהודי והבחירות בארה"ב". *Ynet*. נבדק ב-2024-04-12.
8. 1 2 3  שיסתדרו לבד: מי הם המיליארדרים שישאירו פירורים לילדיהם | כלכליסט, באתר m.calcalist.co.il
**פרטיזן בלגרד** (בסרבית: **Рукометни клуб Партизан Београда**) היא קבוצת כדוריד סרבית מעיר הבירה בלגרד, והיא משתייכת לאגודת הספורט פרטיזן בלגרד. פרטיזן בלגרד היא אחת מהקבוצות המצליחות בסרביה ויש לה את מספר האליפויות הגבוה בסרביה (ביחד עם יריבתה הכוכב האדום בלגרד), לשתיהן 7 אליפויות. פרטיזן בלגרד משחקת עם הצבעים שחור ולבן. הישג השיא של פרטיזן בלגרד באירופה הוא הגעה פעמיים לחצי גמר גביע EHF בשנים 1999 ו-2002 והשתתפות אחת בליגת האלופות בשנת 2003.

בין כוכברי הקבוצה היה בויאן בוטוליה שיחק גם במכבי ראשון לציון ולאחר חזרה למועדון מונה למאמן.

תארים
-----

* הליגה הסרבית הראשונה בכדוריד - 9 פעמים
	+ 1993, 1994, 1995, 1999, 2002, 2003, 2009, 2011 ,2012
* הגביע הסרבי - 12 פעמים
	+ 1993, 1994, 1998, 2001, 2007, 2008 ,2012 ,2013 ,2024
* הסופרקאפ הסרבי - 3 פעמים
	+ 2009, 2011 ,2012
* הגביע היוגוסלבי - 3 פעמים
	+ 1959, 1966, 1971

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פרטיזן בלגרד** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של פרטיזן בלגרד
* דף באתר האיגוד האירופי
**עמארה** (בערבית: **ٱلْعَمَارَة**) היא עיר בדרום מזרח עיראק ובירת מחוז מיסאן. עמארה ממוקמת על רכס נמוך ואדמות הביצות בין החידקל לפרת, דרומית לבגדד וכ-50 קילומטרים (31 מייל) מגבול איראן–עיראק.

אוכלוסיית העיר מנתה כ-340,000 ב-2002, 420,000 ב-2005 ו-1,100,000 ב-2020. עמארה היא מרכז מסחר מרכזי לאזור החקלאי שמסביב, וידועה בסחורות ארוגות וכלי כסף. המוצרים הכלכליים העיקריים המיוצרים בצפון עמארה הם דגני חורף כגון חיטה ושעורה, וכן ייצור הקשור לכבשים ולסוסים.

היסטוריה
--------

העיר נוסדה בשנות ה-60 של המאה ה-19 כמוצב צבאי עות'מאני שממנו ניסתה האימפריה לשלוט על השבטים המקומיים.

בשנת 1915 נכבשה עמארה על ידי הבריטים במסגרת מלחמת העולם הראשונה. לפני מהפכת 14 ביולי 1958 עמארה הייתה ידועה בשיטה הפיאודלית שלה עם בעלי אחוזות מקומיות בהפעילו מיליציות פרטיות.

עבדול רחים אל-רחמני ייסד את חנות הספרים הראשונה בעמארה ב-1922, ואת בית הקולנוע הראשון בעיר ב-1950. 

העיר היתה מוקד לקרבות רבים במלחמת איראן–עיראק.

לאחר מלחמת המפרץ, עמארה היתה מוקד משמעותי גם במרידות הלאומיות כנגד סדאם חוסיין. מורדים רבים ברחבי עיראק נסוגו למקלטים בטוחים באזור עמארה. רבים נהרגו ונקברו בקבר אחים מחוץ לעיר. סדאם חוסיין גם נקט בטקטיקה של ניקוז הביצות המקיפות את עמארה וניקוז המים מאזור עמארה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עמארה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. 1 2  Kjeilen, Tore. "Al Amarah". *Encyclopaedia of the Orient*. אורכב מ-המקור ב-21 באוקטובר 2006. נבדק ב-2006-10-20. `{{cite encyclopedia}}`:  (עזרה)
2. ↑  "Al 'Amarah". *Encarta Online Encyclopedia*. Microsoft. 2001. נבדק ב-2006-10-20.
3. ↑  "al-'Amarah". *Encyclopædia Britannica*. נבדק ב-2006-10-20.
4. ↑  Muhammad, Zayer (2009). *Hayati Fi al-Iraq: Thikrayat Awal Tabeeb Iraqi Sakan al-Siweed* [*My life in Iraq: The memories of the first Iraqi doctor in Sweden*] (בערבית). al-Markaz al-Arabi al-Duwali Lil I'lam. ISBN 9789775783264.