recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
מחם חשמלי המצויד בכפתור הרתחה, פיקוד שבת ובחוגה לשליטה על עוצמת החום של פיקוד השבת וכן ברז מזיגה
**מֵחַם** (או בכתיב השגוי "מיחם") הוא כלי להרתחת מים בעל קיבול גבוה בהשוואה לקומקום. המחם משמש להרתחת מים לצרכים שונים כגון משקאות חמים, בישול וניקיון. מחמים נמצאים בשימוש הן בבתי עסק והן בבתים פרטיים, ובפרט בקרב אוכלוסייה שומרת שבת, בשל פיקוד שבת המאפשר שמירה על חום המים באופן קבוע ללא הדלקה. השימוש במחם שכיח במיוחד גם בקרב גופים מוסדיים וציבוריים כגון מסעדות, חדרי מורים, חדרי אוכל ומשרדים.

מבנה
----

המחם עשוי לרוב ממכל פלדת אל-חלד (נירוסטה) או ממתכת אחרת בעלת עמידות גבוהה למים וחלודה. צורת המכל גלילית, ולעיתים קיים בצידו מחוון המראה את גובה המים במחם. גוף חימום מצוי בתחתית המכשיר, ומכוסה לעיתים קרובות במסגרת פלסטיק קשיחה. סנטימטרים ספורים מעל תחתית המחם נמצא ברז המשמש למזיגת המים, גובה הברז מאפשר הצבת כוס מתחתיו. למחמים קיבולת גבוהה, בין שני ליטרים במחמים הקטנים עד ל-60 ליטרים בגדולים.

חלק מהמחמים מצוידים בתרמוסטט אשר מווסת פעולה של גוף חימום. מחמים מודרניים כוללים מערכת בקרה ותצוגת טמפרטורה דיגיטלית.

השבתה פתאומית של מחם
--------------------

עקב נוכחות מים במכשיר ומיקומו בסביבה לחה (כגון מטבח), עלול המחם לסבול מרגישות לתקלות. בכל מחם קיים תרמוסטט אשר ביכולתו להשבית את המכשיר. לרוב ימוקם כפתור התרמוסטט בתחתית המכשיר. התקלה הנפוצה ביותר במחמים היא קפיצת התרמוסטט[דרושה הבהרה], אשר ניתנת לתיקון פשוט בעזרת החזרת הזיז הקטן למקומו. לא בכל מחם קיים תרמוסטט בעל זיז פלסטיק.

טעות נפוצה נוספת היא הדלקת המחם ללא מים. פעולה זו עלולה לגרום לשריפת גוף החימום של המכשיר, ואף להריסתו. זאת מפני שהמחם בנוי כך שהוא "מזהה" מתי המים רותחים וכך יכול להפסיק את פעולת גוף החימום. ללא מים עלול גוף החימום לשרוף את המחם ולהשביתו כליל.

בדגמים בהם אין תרמוסטט בכלל, ההפעלה והפסקת הרתחת המים מתבצעת ידנית על ידי כפתור ההרתחה, מה שמאלץ לאחר מכן, להשתמש בפיקוד השבת, כדי לשמור על חום המים. אם משאירים את כפתור ההרתחה דלוק כאשר המים רותחים, גופי החימום לא יכבו, מה שעלול לגרום להתאדות כל המים ולשריפתם.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **מֵחַם** |

הערות שוליים
------------

1. ↑  מֵחַם, באתר האקדמיה ללשון העברית
**שייח' מַחְמוּד בֶּרְזַנְגִ'י** (בכורדית: **شێخ مه‌حموود بەرزنجی**; 1878 - 9 באוקטובר 1956) היה מייסד צבא פֶּשְׁמַרְגַה והמייסד ומלך היחיד של ממלכת כורדיסטן בין 1922 ועד אשר סופחה הממלכה בידי המנדט הבריטי בעיראק בשנת 1924. מתוך מספר מרידות כורדיות בראשותו הוא הקים את הממלכה הכורדית והפך למלכה. דתו הייתה אסלאם סופי.

ביוגרפיה
--------

נולד בתור **מַחְמוּד חָפִיד זֶדָה**, מחמוד היה מנהיג לאומי כורדי שאפתן מאוד וקידם את הרעיון של הכורדים השולטים במדינתם וזוכים לעצמאות מהבריטים. כפי שמתאר האקדמאי הפוליטי צ'ארלס טריפ, הבריטים מינו אותו למושל סולימאניה בדרום כורדיסטן כדרך להשיג שלטון עקיף באזור זה. הבריטים רצו את השלטון העקיף הזה עם מחמוד הפופולרי ליד ההגה, שלדעתם יתן להם פנים וירגיע את הרוחות באזור. עם זאת, עם מעט כוח בריטי משגיח עליו, למחמוד היו שאיפות ליותר עבור עצמו ועבור העם הכורדי.

עד 1920 מחמוד, למורת רוחה של בריטניה, השתמש בכוחו נגד הבריטים על ידי לכידת פקידים בריטים באזור הכורדים והתחיל התקוממות נגד הבריטים. כפי שכותב ההיסטוריון קווין מקייקרמן, "המרד נמשך עד שנפצע מחמוד בקרב, שהתרחש בדרך בין כירכוכ לסולימאניה. הוא נפל על ידי הכוחות הבריטיים, והוא נידון למוות אך מאוחר יותר נכלא במבצר בריטי בהודו." מחמוד נשאר בהודו עד שנת 1922.

לאחר חזרתו בשנת 1922 הדף ביחד עם הבריטים את הכוחות הטורקים שניסו לכבוש מחדש את האזור ביחד עם המפקד הבריטי פרסי קוקס. על פועלו ניתנה לו הרשות להקים ממלכה סמי-ריבונית של כורדיסטן. בשביל הרגעת הרוחות באזור ניתנו למחמוד עוד ועוד זכויות וכוחות עד אשר הוכר בתור **"מֶלֶךְ מַמְלֶכֶת כּוּרְדִּיסְטָן"**. כאשר השייח' ניסה לעבוד ביחד עם הטורקים לעצמאות מלאה מהבריטים קוקס הבין את המצב ובשנת 1923 הוא הכחיש מהכורדים כל כוח בממשלה והתחרט מהצעתו למדינה עצמאית משלהם. מחמוד היה המלך עד שנת 1924 והיה מעורב בהתקוממויות רבות נגד הבריטים עד שנת 1932, אז הצליחו חיל האוויר המלכותי ועיראקים מיומנים לתפוס את השייח' מחדש ולהגלות אותו לדרום עיראק.

בשנת 1941 הבריטים הרשו למחמוד לחזור לסולימאניה. מחמוד נפטר בחיק משפחתו בשנת 1956. הוא עדיין זכור היום עם תצוגות לזכרו סביב כורדיסטן העיראקית ובמיוחד בסולימאניה. זכור כגיבור העם הכורדי.

ביבליוגרפיה
-----------

* ספר: מלחמות בבל החדשה - פסח מלובני

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מחמוד ברזאנג'י** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007390683105171
* GND: 106275641X
* ISNI: 0000 0000 5261 1875
* LCCN: nr98036872
* VIAF: 22058039
* WorldCat: lccn-nr98036872

 |
**אנתוני פורטה** (באנגלית: **Anthony Forté**; נולד ב-2 במרץ 1968), ידוע גם בשם הבמה **Rappin' 4-Tay**, הוא ראפר אמריקאי מפילמור, סן פרנסיסקו, קליפורניה.

קריירה מוזיקלית
---------------

אנתוני הופיע לראשונה כראפר באלבום Life Is...Too Short של הראפר טו שורט, מיד לאחר שסיים את לימודיו בתיכון. לאחר מכן הוא היה מעורב בפרשיית סמים וריצה 10 חודשים בכלא. מיד לאחר שחרורו מהכלא הוא שחרר את אלבום הסולו הראשון שלו, Rappin' 4-Tay Is Back, ב-1991. ב-1994 הוא שחרר את אלבום הסולו השני שלו, 'Don't Fight the Feelin, שכלל את הסינגלים: "Playaz Club" (שסימפל את השיר "Private Number" של ויליאם בל ושל ג'ודי קליי), "Dank Season" עם Seff Tha Gaffla ו"I'll Be Around", שהגיע למקום 39 במצעד בילבורד הוט 100.

ב-1995, השירים "Problems" ו"A Message For Your Mind" של אנתוני נכללו בסאונדטרק של הסרט סיכון מחושב. השיר "A Message For Your Mind" סימפל את השיר "I Want You Back" של חמישיית הג'קסונים.

אנתוני לא זכה להצלחה מוזיקלית דומה מאז 1995, אך ב-1996 הוא התארח באלבום של טופאק All Eyez on Me בשיר "Only God Can Judge Me" וב-1997 באלבום קומפילציה של מאסטר פי, West Coast Bad Boyz II. ב-1999 אנתוני הצטרף לסופרגרופ .T.W.D.Y.

ב-2003 אנתוני שחרר את האלבום Gangsta Gumbo עם הסינגל "Burning, Burning", ולאחר מכן שחרר ב-2007 את האלבום That's What You Thought. ב-2004, הוא התארח בשיר "My Alphabets" של מק דרה. בפברואר 2012, הוא התארח בשיר Picture A Nigga של הראפר Lil' Gang$ta.

דיסקוגרפיה
----------

* 1991: Rappin' 4-Tay is Back
* 1994: 'Don't Fight the Feelin
* 1996: Off Parole
* 1997: 4 Tha Hard Way
* 1998: Bigga Than Da Game
* 1999: Derty Werk (עם **.T.W.D.Y**)
* 1999: Introduction to Mackin
* 2003: Gangsta Gumbo
* 2007: That's What You Thought
* 2011: Still Standing
* 2011: ?Where Is The Love

קישורים חיצוניים
----------------

* Rappin' 4-Tay, ברשת החברתית טוויטר
* Rappin' 4-Tay, ברשת החברתית אינסטגרם
* Rappin' 4-Tay, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* Rappin' 4-Tay, באתר AllMusic (באנגלית)
* Rappin' 4-Tay, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* Rappin' 4-Tay, באתר Discogs (באנגלית)
* Rappin' 4-Tay, באתר Songkick (באנגלית)
* Rappin' 4-Tay, באתר בילבורד (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb13980190v (data)
* GND: 13494917X
* ISNI: 0000 0000 5515 6767
* LCCN: no98063957
* MusicBrainz: 44223a23-a89a-4815-9eab-e36ce9d0ebae
* VIAF: 7582551
* WorldCat: lccn-no98063957

 |
רבי **ברוך ברזילי** היה שד"ר וראש ישיבה בצפת במאה ה-17.

קורות חייו
----------

רבי ברוך ברזילי שימש כראש ישיבה בצפת יחד עם רבי יונתן גאלנטי, בישיבה זו לימד את רבי משה גאלנטי, הראשון לציון.

בשנת ה'תט"ו היה שליח צפת יחד עם רבי יונתן גאלנטי. ביקר בטורקיה, וייתכן שגם באשכנז. בדרך שליחותו בעיר תירייא הסמוכה לאיזמיר כתבו שניהם תשובות על שאלות בענייני ריבית. את התשובות כתבו ללא ספרים, כפי שהעיד רבי ברוך בעצמו "הן אמת שאין כלי אומנתי בידי ולא שום ספר מספרי האחרונים".

שנת פטירתו אינה ידועה, משערים כי נפטר בשנת תי"ח. רבי דוד הכהן הספידו בספרו "בן הא הא" ומכנהו "ריש מתיבתא בעיר הקודש צפת".

נטמן בבית העלמין בצפת על יד קברו של האר"י.

חיבוריו
-------

ספר תשובותיו אינו מצוי בידינו, אבל מצויים בידינו מספר תשובות הפזורים בספרי שו"ת שונים.

למשל, פסק ממנו נמצא בשו"ת באר מים חיים לרבי שמואל ויטאל, התשובה נכתבה בהיותו בעזה בעת עלותו לארץ ישראל. כן מוזכר גם בשו"ת חוט המשולש לרבי חיים מוולוז'ין. וכן נמצאת תשובה ממנו לרבי משה בנבנישתי בשו"ת פני משה, שם הוא מכנה את רבי ברוך "מתקיפי ארעא דישראל", כמו כן מזכירו במקום אחר אודות תשובה בעניין הקראים.

ספריו היו לנגד עיני החיד"א בכתב יד, ומזכירו פעמים רבות בספריו כמו בספר אהבת דוד, כסא דוד, דבש לפי ויוסף תהלות.

לקריאה נוספת
------------

* ספר "בן הא הא" פרשת תולדות, הספד על הרב
* הקדמת המגיה לספר פרפראות לחכמה
* שם הגדולים בערכו
* אנציקלופדיה ארזי הלבנון

הערות שוליים
------------

1. ↑  אנציקלופדיית ארזי הלבנון בערכו
2. ↑  סימן לד
3. ↑  סימן כב
4. ↑  חלק ב סימן סב
5. ↑  חלק ג סימן א
6. ↑  דף מה
7. ↑  דף פא
8. ↑  מערכת ס-י
9. ↑  קט"ז
**אודישן עיוור** הוא אודישן שבה זהות המבצע מוסתרת מהשופטים, כדי למנוע הטיה בקרב השופטים. האודישן מתקיים, בדרך כלל, מאחורי מסך, כך שהשופטים לא יוכלו לראות את המבצע. אודישנים עיוורים נחשבים כחלק מהסטנדרט לחיפוש מוזיקאים בתזמורות סימפוניות.

היסטוריה
--------

בשנות ה-70 של המאה ה-20, בסיסט הג'אז והפסיכולוג הקליני האמריקאי ארט דייוויס הגיש תביעה שלא התקבלה נגד הפילהרמונית של ניו יורק בגין גזענות. יש הטוענים כי אף על פי שהתביעה שלו לא התקבלה על ידי בית המשפט האמריקאי, היא סללה את הדרך למערכת הנוכחית של אודישינים עיוורים בתזמורות סימפוניות.

ב-1980 נבחרה נגנית הטרומבון האמריקאית אבי קונאנט (אנ'), לנגנית הטרומבון הראשית של הפילהרמונית של מינכן לאחר שעברה אודישן עיוור, אך מאוחר יותר הופלתה מגדרית על ידי המנצח הרומני סרג'יו צ'ליבידאקה. בהוראתו של צ'ליבידאקה, קונאנט נאלצה לקבל את תפקיד נגנית המשנה של התזמורת, ולקבל פחות מעמיתיה הגברים. לאחר מאבק משפטי של כ-12 שנה, פסק בית המשפט לטובתה של קונאנט. ערעור על ההחלטה נכשל, וקונאנט קיבלה שכר כמו עמיתיה הגברים.

על פי מחקר מ-2001 של הכלכלניות האמריקאיות, ססיליה רוז וקלודיה גולדין, ביצוע אודישנים עיוורים לתזמורות סימפוניות אמריקאיות הגדילה את ההסתברות שאישה תהיה בתזמורת ב-50 אחוזים. לפי מחקר זה, מתוך תזמורות נבחרות, כ-10% מחברי התזמורות ב-1970 היו נשים, לעומת כ-35% מחברי התזמורות באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20. רוז וגולדין טוענות כי העלייה בהופעתן של נשים בתזמורת הגיעה בשל ביצועם של האודישינים העיוורים, אם כי הן מודות שלחישוב שלהן היו טעויות תקן גדולות.

ב-2010, תוכנית הכישרונות התחרותית, *The Voice of Holland* (אנ'), הציגה את השימוש באודישנים עיוורים לתוכניות כישרונות משודרות. לאחר מכן, הפורמט זכה לעשרות גרסאות בין-לאומיות.

ראו גם
------

* סמיות כפולה
* העדפה מתקנת

הערות שוליים
------------

1. ↑  Stewart, Jocelyn Y. (5 באוגוסט 2007). "Art Davis, renowned bassist, dies at 73". *Los Angeles Times obituary*. Seattle Times. אורכב מ-המקור ב-2011-09-21. נבדק ב-2012-12-28. `{{cite web}}`:  (עזרה)
2. ↑  Osborne, William. "Blind Auditions and Moral Myopia". osborne-conant.org. ארכיון מ-2013-02-10. נבדק ב-2012-12-28.
3. ↑  "Abbie Conant in the Munich Philharmonic". ארכיון מ-2013-04-06. נבדק ב-2023-03-20.
4. ↑  "A Trombonist Got a Job with the Munich Philharmonic. Then She Fought Them in Court for 13 Years. | WQXR Editorial". ארכיון מ-2022-11-29. נבדק ב-2023-03-20.
5. ↑  Golden, Claudia (4 בספטמבר 2000). "Orchestrating Impartiality: The Impact of "Blind" Auditions on Female Musicians". *American Economic Review*. **90** (4): 715–741. doi:10.1257/aer.90.4.715. ארכיון מ-2019-02-20. נבדק ב-2019-02-20. `{{cite journal}}`:  (עזרה)
מרדכי בן שחר עם חיילים, שנות ה-50
**מרדכי בן שחר** (18 בפברואר 1926 - 17 בינואר 2017) היה זמר בריטון ישראלי בתחום אופרה ובתחום החזנות.

ביוגרפיה
--------

נולד ב-1926 בקראיובה שברומניה ובגיל צעיר עבר עם משפחתו לבוקרשט, שם גם סיים את לימודיו התיכוניים. בשנת 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, נהרג אביו, שמואל, בהפצצה על מקום עבודתו. לאחר מכן עלה בן שחר לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער והגיע לקיבוץ עין שמר. מאוחר יותר עבר לקיבוץ אפיקים, שהה שם שנה והשתתף בהצגה של הקיבוץ מאת שטפן צווייג. מן הקיבוץ הגיע לתל אביב, זכה במלגה מקונסרבטוריון "שולמית" ולמד אצל אלי קורץ. אמו עלתה לארץ בעקבותיו.

היה חבר בלהקה הצבאית כרמל.
סיים את הסטודיו הדרמטי של תיאטרון הבימה בהדרכתו של צבי פרידלנד, ושל האהל.

היה שחקן בתיאטרון "האהל" וזמר בריטון ראשי באופרה הישראלית. כן הופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בשנת 1956 זכה במלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל ונסע ללמוד באקדמיה לאמנויות הווקאליות ((אנ'),‏ AVA) שבפילדלפיה. בשנת 1957 הופיע בגרנד אופרה של פילדלפיה (אנ').
ב-1958 שב לישראל והמשיך להופיע באופרה. הוא לקח חלק בהופעות הבכורה של האופרות "הרמאי" של מנחם אבידום, "יעקב ומשה" מאת ברגל ו"מות משה" מאת יוסף טל.
ב-1963 השתתף בביאנלה של ונציה יחד עם תיאטרון חיפה ב"מעגל הגיר הקווקזי". באותה שנה זכה בפרס כינור דוד, וכן בפרס אדיס דה פיליפ עבור תפקידיו באופרות "לה טרוויאטה" בתפקיד ז'רמון, ועבור תפקיד פיגארו באופרה "הספר מסביליה".
בשנת 1964 היה שותף להפקה הראשונה בארץ (של גיורא גודיק בשיתוף תיאטרון "הבימה") של המחזמר "גבירתי הנאווה".
מקיץ 1964 עד סתיו 1966 שימש כבריטון הראשי באופרה של ציריך (אנ') (שווייץ) והשתתף עמה בפסטיבל ברלין.

ב-1968 הופיע עם צבי בורודו בהצגה היידית "אגדת מרדכי גבירטיג", שהפיק שמואל פישר.
בפברואר 1970 הופיע עם אינו טופר במופע "קמץ אלף והגדי הלבן", על מרק ורשבסקי ואברהם גולדפדן. התוכנית הגישה את סיפור חייהם בעברית וכללה שירים ביידיש ובעברית.
הופיע בארץ בתוכניות הטלוויזיה "שרתי לך ארצי" עם דן אלמגור ו"אלגרו" עם יצחק שמעוני.
בן שחר זכה בפרס מטעם הנוער המוזיקלי על יסודה וניהולה של שלישית בן שחר, שהרבתה להופיע בפני בני נוער.

בן שחר היה נשוי לחנה לבית לוי והשניים התגוררו בשנותיו האחרונות בבית אבות ברמת גן.
נפטר ונטמן בבית העלמין ירקון. הותיר אחריו את רעייתו ושלושה בנים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מרדכי בן שחר** בוויקישיתוף

* מרדכי בן שחר, באתר זמרשת
* מרדכי בן שחר, דף שער בספרייה הלאומית
* ביוגרפיה, באתר "דודיפדיה"
* מרדכי בן שחר שר בבית התנ"ך, סרטון באתר יוטיוב, 2007

הערות שוליים
------------

1. ↑  תמר אבידר, מסך ומסכה | שביבים, מעריב, 27 באוקטובר 1968); תמר אבידר, מסך ומסכה | תוכנית מיוחדת לשירי גבירטיג, מעריב, 8 בספטמבר 1968; אגדת מרדכי גבירטיג, דבר, 16 בספטמבר 1968; נחמן בן עמי, במה זעירה | נעימות הנגר-הפייטן: ערב שירי מרדכי גבירטיג, מעריב, 23 בינואר 1969; יעקב העליון, מסך ומסכה | שירי גבירטיג – בבית "שלום עליכם", מעריב, 2 בנובמבר 1969.
2. ↑  יעקב העליון, מסך ומסכה: ורשבסקי וגולדפאדן – בהצגה של פישר, מעריב, טור אחרון, 8 בינואר 1970; "קמץ אלף והגדי הלבן" אצל שמואל פישר, דבר, 13 בינואר 1970; יצחק סלע, "קמץ אלף והגדי הלבן", דבר, 26 בפברואר 1970; נחמן בן-עמי, על ערב שירים: מימים משכבר: שירי גולדפאדן ומארק וארשבסקי, מעריב, 16 במרץ 1970.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007500936405171

 |
מפה של האי טימור. בכתום: מערב טימור; בירוק: מזרח טימור ומובלעת אוקוסי-אומנו
**מערב טימור** (באינדונזית: **Timor Barat**) הוא החלק המערבי של האי טימור, המצוי בריבונות אינדונזיה ומהווה חלק ממחוז מזרח איי סונדה הקטנים. במערב טימור מתגוררים 1,978,000 איש.

היסטוריה
--------

בית הממשל ההולנדי בקופנג, בסביבות שנת 1900
ממלכת מג'פהיט שלטה בימי שיאה בכל האי. דבר זה שימש לסוקרנו סיבה לתבוע את השליטה בכל האי.

במהלך התקופה הקולוניאלית, משנת 1816 עד 1942, נשלט חלק זה של האי על ידי הולנד, ונודע בשם **טימור ההולנדית**. בשנים 1942–1945 שלטה יפן בכל האי טימור. האזור היה מרכז של נאמני הממשל ההולנדי במהלך המהפכה הלאומית האינדונזית (1945–1949).

ב-1949 הפך אזור זה של האי לחלק מרפובליקת אינדונזיה, שהוקמה באותה שנה באיי הודו המזרחיים ההולנדיים; האזור נודע בשם **טימור האינדונזית**, עד 1975.

ב-1975 כבשו כוחות אינדונזים את חלקו המזרחי של האי, מזרח טימור, אך האו"ם לא הכיר בריבונותם עליו, והתושבים פתחו במלחמת גרילה. לאחר משאל עם ב-1999, נחתם הסכם לפיו מזרח טימור קיבלה עצמאות מלאה. הממשלה האינדונזית חששה שתושבי מערב האי ינסו להצטרף לחציו המזרחי ולהקים מדינת אי שלמה; ב-2001 אכן החלה לפעול במערב טימור תנועת טימור הגדולה, הפועלת לאיחוד האי למדינה עצמאית.

ב-6 בספטמבר 2000 נהרגו שלושת חברי צוות נציבות האו"ם לפליטים באי, במהלך תקיפה של 5,000 אנשי מיליציה פרו-אינדונזית על משרד הנציבות בעיר אטמבואה במערב טימור, סמוך לגבול עם מזרח טימור.

גאוגרפיה
--------

אזורים אדמיניסטרטיביים במערב טימור
מערב טימור ממוקמת בחציו המערבי של האי טימור, ומהווה חלק ממדינת האיים אינדונזיה, מלבד מובלעת של מחוז אוקוסי-אומנו, השייכת למזרח טימור. שטח מערב טימור הוא 15,850 קמ"ר. ההר הגבוה בחלק האינדונזי של האי הוא מוטיס, 2,427 מטרים.

העיר הגדולה ביותר במערב טימור ונמלה הראשי היא קופאנג, והיא משמשת גם כעיר הבירה של מחוז מזרח נוסה טנגרה.

חקר המאובנים
------------

בשנת 1935 גלה Friedrich von Huene את שרידי הזוחל הימי הקדום Globidens Timoransis לא הרחק מאתאמבוא. זיהויו כאחד מן המוזאזאוריים נתון בספק, בגלל צורת שיניו. בשנת 1966 גילה החוקר ההולנדי ורהובן שרידי כוח ממין שהיה חדש למדע ברייביא ליד אתמבוא. כן התגלו גם שרידי צב יבשה ענק (Geochelone Anas), ופיל גמדי (Stegodon Timorensis Sartono).

דמוגרפיה
--------

במערב טימור מתגוררים 35.5% מאוכלוסיית מחוז מזרח נוסה טנגרה, 1,978,000 איש (לפי מפקד 2019). חלק מהאוכלוסייה הם פליטים שנמלטו ממזרח האי בעקבות הלחימה שהתרחשה בו ב-1999.

השפה השלטת היא אינדונזית. שפות נוספות הן מגוון שפות ילידיות טימוריות, השייכות למשפחת השפות האוסטרונזיות, כגון אואב מטו וטטום. הדורות המבוגרים יותר דוברים גם את השפה הקולוניאלית ההולנדית.

הדתות העיקריות במערב טימור הן נצרות קתולית (56% מהאוכלוסייה), נצרות פרוטסטנטית (35%) ואסלאם (8%). הכלכלה מבוססת ברובה על חקלאות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מערב טימור** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. 1 2  "Indikator Strategis Nusa Tenggara Timur". *BPS* (באינדונזית). נבדק ב-2019-12-18.
2. ↑  "10,000 waiting to go' to Indonesian Timor". *Canberra Times*. ACT: National Library of Australia. 4 בספטמבר 1975. p. 3. `{{cite news}}`:  (עזרה)
3. ↑  In memory: "Pero Simundza, a Croatian killed in an attack on UNHCR's office in West Timor"
4. ↑
5. ↑  West Timor, Indonesia-Tourism
**מרדכי** (**מוטי**) **בר-לב** (12 בנובמבר 1942 – 18 באפריל 1996) היה פרופסור בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן. מחקריו עסקו בסוגיות בחינוך הדתי (הפורמלי והבלתי פורמלי) בישראל.

ביוגרפיה
--------

בין השנים 1948 ל-1955 למד בבית הספר הממלכתי דתי לבנים יעבץ בתל אביב. בשנת 1960 למד במדרשיית נועם בפרדס חנה, וב-1961 למד בישיבה הגבוהה כנסת חזקיהו בכפר חסידים.

בין השנים 1962 ל-1965 שירת בצה"ל כמורה בבית ספר יסודי בבאר שבע וכן כמרכז ב"בני עקיבא". בשנת 1964 נישא למרים.

בין השנים 1965 ל-1968 למד תואר ראשון בספרות וסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ב-1969 השלים תעודת הוראה בפילוסופיה יהודית. בין השנים 1969 ל-1971 השלים תואר שני בחינוך וסוציולוגיה, אחר כך השתלם שנתיים בסוציולוגיה חינוכית באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1977 קיבל תואר דוקטור בסוציולוגיה. בשנת 1979 נסע ללונדון, שם שימש שליח תנועת "בני עקיבא" ועשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת לונדון. בשנת 1983 החל ללמד בבית הספר לחינוך בבר-אילן. בשנים 1985–1986 היה עמית אורח במרכז ללימודים יהודיים באוניברסיטת הרווארד. בשנת 1991 מונה לפרופסור חבר, וב-1996 לפרופסור מן המניין.

בר לב קיים מחקר בנושא יציאה בשאלה בקרב הנוער הדתי לאומי, שיצר הדים רבים. 

בשנת 1992 הוענק לו פרס פרנקפורט על תרומה ייחודית בחקר החינוך היהודי בישראל ובתפוצות.

בר לב היה חבר בהנהלה הארצית של בני עקיבא וכן חבר הוועד של מעלה - המרכז לציונות דתית.

התגורר בכוכב יאיר והיה אב לחמישה ילדים.

פרסומיו
-------

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.

ספרים לזכרו
-----------

לזכרו של בר-לב הוקדשו שני ספרים:

* "Abiding challenges: research perspectives on Jewish education : studies in memory of Mordechai Bar-Lev" (Freund Publishing House Ltd. 1999) בעריכת ישראל ריץ' ומיכל רוזנק (באנגלית)
* **חינוך כאתגר חברתי**: אסופת מאמרים על החינוך הממלכתי-דתי ועל החינוך הבלתי-פורמלי, בעריכת זהבית גרוס ויובל דרור.

לקריאה נוספת
------------

* זהבית גרוס, "מוטי בר-לב: מחוקר למעצב דרך", בתוך: דב שוורץ (עורך), **אוניברסיטת בר-אילן - מרעיון למעש**, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ו, כרך ב, עמ' 304-296.

קישורים חיצוניים
----------------

* מרדכי בר לב (1942-1996), דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007305670705171
* BnF: cb136312617 (data)
* ISNI: 0000 0000 7999 6859
* LCCN: nr93005119
* NTA: 168190788
* RERO: 02-A009034676
* VIAF: 63877199
* WorldCat: lccn-nr93005119

 |
אין תמונה חופשיתאין תמונה חופשית
**אפרים וייל** (15 בפברואר 1926 – 28 ביוני 2011) היה איש רדיו, מוזיקאי ומלחין ישראלי, מראשוני קול ישראל.

ביוגרפיה
--------

נולד בשנת 1926 במינכן, בנם של קליר ולודויג וייל, בעליו של מוסך במינכן. ב-1939 בעקבות עלית הנאצים והתגברות התנכלותם ליהודים בגרמניה ברחה המשפחה באישון לילה מגרמניה ועלתה לארץ ישראל באניית "גלילאה" שיצאה מנמל המבורג והגיעה לנמל חיפה. תחילה התגוררו בגבעתיים, וכעבור כשנה, עברה המשפחה לרמתיים (שלימים הפך להוד השרון). אפרים למד בבית הספר בכפר מל"ל. לאחר שסיים לימודיו בכפר מל"ל נשלח ללמוד מסגרות בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ בקיבוץ יגור. במקביל למד אפרים נגינה באבוב בקיבוץ יגור.
בשנת 1945 החל אפרים וייל לעבוד כספרן בתקליטיית "קול ירושלים". כעבור מספר שנים בשנות ה-50 עבר לתל אביב ונמנה עם מקימי התקליטייה של הרדיו בתל אביב.

אפרים נמנה עם מקימי חטיבת הבידור של קול ישראל שכללה, בן השאר, את: דרורה בן-אב"י, אדי הלפרין, דליה און פריזנט, עופרה סמואל, עזריה רפופורט, משה וילנסקי, יוסף "פפו" אריה, אמיתי נאמן בשנות ה-60 המוקדמות היה אפרים וייל ממקימי "תזמורת הבידור של קול ישראל" ביחד עם אדי הלפרן, משה וילנסקי ואחרים, שליוותה את פסטיבלי הזמר בשנות ה-60. ועסקה בהקלטת וחידוש שירים עבריים ישנים.

במשך עשרות שנים, הפיק וערך תוכניות רדיו רבות בקול ישראל ובהן: "בידור 61-62", "דלת פתוחה" "רגעי קסם" ועוד. כמו כן עסק גם בלווי אמנים באמצעות נגינה באקורדיון. בן האמנים שליווה נמנים: רבקה מיכאלי, רחל אטאס, שולמית לבנת, שושנה דמארי, אורי זהר ורבים אחרים.

בשנות ה-60 לבקשת ראש עיריית רמלה, מאיר מלמד, הקים אפרים את הקונסרבטוריון ברמלה הוא גייס מורים ופיקח עליהם במהלך שיעורי המוזיקה. ילדים מכל רחבי העיר הגיעו לקונסרבטוריון ללמוד מוזיקה

בשנות ה-80 ערך אפרים וייל את תוכנית המוזיקה המיתולוגית "רגעי קסם" למעשה עד פרישתו לגמלאות בסוף שנות ה-80. החליפה אותו בעריכת התוכנית עליזה דיסטניק.

גם לאחר שפרש לגמלאות המשיך אפרים וייל לעבוד ברדיו ב קול המוזיקה וערך את והתוכנית היומית "קלאסי-קל" עד שנתו האחרונה בגיל 85.

זמן מה לפני מותו אושפז בבית חולים. הוא נפטר ב-28 ביוני 2011 בגיל 85 ונטמן בבית העלמין ירקון בתל אביב, ליד קבר רעייתו חסיה שנפטרה בשנת 2001.

הותיר אחריו שלושה ילדים: עודד וייל, אילן וייל, מוזיקאי וזמר, ואורית שריה-וייל וכן נכדים.

שירים שהלחין
------------

* "**זה עוד לא הכל**" -מילים: אבי קורן
* "בקרן רחוב" - מילים: אפרים וייל. בביצוע גדעון גרייף (הושר לראשונה בתוכנית הראשונה של "תשואות ראשונות" 1965.
* "**חג האורות**"- מילים: עודד בורלא
* "**שיר הצחוק**"- מילים: משה דור

קישורים חיצוניים
----------------

* אפרים וייל, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
* אפרים וייל, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* אפרים וייל, דף שער בספרייה הלאומית
* אלי אלון, סיפורו של איש הרדיו אפרים וייל, באתר News1 מחלקה ראשונה‏, 8 באפריל 2015

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007498573405171
* ISNI: 0000 0004 0208 6848
* MusicBrainz: 5bbeb325-2d16-4c01-8d64-977f377cac30
* VIAF: 297324515
* WorldCat: viaf-297324515

 |
הכנסייה המבוצרת פרצ'יסטה הקדושה מגאלאץ - מראה חורפי
**הכנסייה המבוצרת פרצ'יסטה הקדושה** (ברומנית: **Biserica fortificată Sfânta Precista**) היא הכנסייה הישנה ביותר בעיר גאלאץ ומשמשת במידת מה כסמל של העיר.

היסטוריה
--------

הכנסייה נבנתה בין השנים 1643 - 1647, תחת שלטונו של וסילה לופו. היא נבנתה מאבן ומלבנים. כנסייה זו הוקדשה למנזר ואטופד (Vatoped), שבהר אתוס ונבנתה תחת חסות חג עליית מרים. בנייתה התבססה על חומרי הגלם, שהיו במקום, אבן מאזור בארבושי, עץ מיערות האזור, לבנים וסיד, חול מחופי הדנובה ועוד.

האדריכלות היא רומנית וכוללת כמה נקודות מיוחדות - מגדל הפעמון זכה לחיזוקים וניתן להשקיף ממנו על עמק הדנובה. המגדל בעל שתי קומות ויש בו חדר שנועד לשמירת דברי ערך. בחדר יש שני חיזוקים ודלת גישה לכיוון מרפסת. בקומה השנייה יש חלונות וחיזוקים. יסוד הגנה נוסף הוא הגשר העשוי משני חלקים והמצויד ב-28 עמדות ירי.

הבנייה השתמשה באבנים בין שורות של לבנים, טכניקה לא נפוצה באזור. הכנסייה נשרפה ב-1711 על ידי העות'מאנים ונהרסה במלחמות בין הרוסים, האוסטרים והעות'מאנים בשנים 1735 - 1739 ו-1769 - 1774. ב-1821 העות'מאנים שדדו והרסו את המקום.

הכנסייה נבנתה מחדש ושופצה בשנים 1829 ו-1859. נעשה שיפוץ גם בשנים 1953 - 1957 ולאחר מכן נהפכה למוזיאון. בשנים 1991 - 1994 הכנסייה שופצה והושבה לשימוש הכנסייה האורתודוקסית.

אגדות ומנהרות
-------------

מתהלכת בגאלאץ אגדה על קיום מנהרה, שמתחילה מתחת לכנסיית פרצ'יסטה ועוברת מתחת לדנובה עד ליציאה בגדה הימנית של הדנובה. המנהרה נועדה למילוט רכושם של עשירי המקום מפני ההתנפלויות הרבות, שהיו על גאלאץ במהלך הדורות. אין אף הוכחה ישירה לקיומה, בהווה או בעבר, של המנהרה, אך יש רמזים עקיפים, כמו גילוי מנהרה בת 300 מטר בין כנסיית פרצ'יסטה ובין הכנסייה גאורגה הקדוש, שכבר פורקה. פרט לכך מתחת לרחובות ובתי גאלאץ נמצאו לא מעט מנהרות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הכנסייה המבוצרת פרצ'יסטה הקדושה מגאלאץ** בוויקישיתוף
* Legendele Dunării: misterul tunelurilor străvechi care împânzesc Galaţiul şi traversează fluviul către Dobrogea (ברומנית)
**בוקלאריוס** (בלטינית: **Bucellarius** ובריבוי **Bucellarii**, ביוונית: **Βουκελλάριοι**) היו קבוצות של חיילים בקיסרות הרומית ובאימפריה הביזנטית בראשית ימי הביניים, אשר שימשו כמשמר או שומרי ראש של נכבדים.

יחידות אלו לא מומנו על ידי המדינה אלא על ידי גנרלים, דומיסטיקים(אנ'), מושלים או בעלי מעמד גבוה אחרים והיו בני משק ביתם. אדונים בעלי השפעה אלו ציידו את חייליהם בכלי נשק וסוסים ודאגו להאכילם ולשלם את משכורתם. יחידות אלו היו בעיקרן יחידות קטנות, אולם במהלך מלחמות אזרחים או בתקופות אנרכיה, היו יכולות לגדול לסדר כוח של אלפי לוחמים. בדרך כלל היו צבאות פרטיים אלו מצוידים טוב יותר, מאומנים טוב יותר ובעלי מוטיבציה גבוהה יותר מאשר הצבאות הסדירים של אותה תקופה. החיילים ביחידות אלו היו אנשים חופשיים (בני חורין) שהצטרפו לצבאו של רם המעלה מרצונם החופשי.

במהלך המאה ה-6, במהלך המלחמות שנלחם עבור יוסטיניוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית העסיק בליסאריוס קרוב ל-7,000 לוחמי בוקלארי. באותה תקופה הבוקלארי שולבו בתוך הצבא הרומי כך שהמונח בוקלארי שימש ללא אבחנה לתיאור חיל פרשים, בין אם היה זה חיל פרשים פרטי ובין אם היה זה חיל פרשים של הצבא הסדיר.

במקביל לבוקלארים, היה אצל הגרמאנים מעמד בני לוויה שנקראו גפולג (Gefolge) או גפולגשפט (Gefolgschaft), בני הלוויה של הנסיך (Fürst). מעמדם היה תלוי במעמדו של המלך או הנסיך לו שימשו בני לוויה, בקרב היו נוהגים להקריב חייהם במטרה להגן על הנסיך. על פי טקיטוס בספרו גרמאניה, הבושה הגדולה ביותר שיכלה להיות לבן לוויה כזה הייתה השארותו בחיים לאחר מות המלך.

אצל הפרנקים היה מושג הקומיטטס מקביל למושג הבוקלאריוס או הגפולגשפט במובן צבאו הפרטי של אדם נעלה.

בדומה לכך, האנטרוסטיונס (לטינית: Antrustiones) היו חברי המשמר האישי של המלכים המרובינגים. אלו היו אנשים חופשיים, צעירים נושאי נשק, בדרך כלל בני אריסטוקרטיה, שהיוו בני לוויה ומשמר אישי של המלך, סעדו על שולחנו והיו מוגנים על ידי סעיפים מיוחדים בחוק הסאלי.

במאה ה-8, כאשר האימפריה הביזנטית פוצלה על פי שיטת ה"תימות" הצבאית (Theme system), אחת מהתמות הייתה בוקלריה באזור פפלגוניה, גלטיה ופריגיה ובירתה הייתה אנקרה. היא נקראה כך על שם הגותים תושביה, שהיו ידועים כבוקלאריאי.

באפוס "ביאוולף" מתואר המנהיג הטוב כמי שמעניק מתנות לנאמניו, ובתמורה הם באים לעזרתו ברצון כאשר הם נדרשים לכך (שורות 20-25) ומכאן שמערכת יחסים דומה הייתה קיימת גם אצל הגותים בסקנדינביה, טרם הנדידה לאירופה.

במהלך ימי הביניים הפכו הבוקלאריוס לפָּמַלִיָה(אנ') ובמרחב הסלבי לדרוזינה(אנ').
**ויקטור ברינדץ'** (ברוסית: **Виктор Бриндатч**;‏ נולד ב-10 במאי 1941) הוא אמן יהודי ממוצא רוסי, המתגורר ופועל כיום בישראל. חבר באגודת האמנים והפסלים של ישראל, ולשעבר חבר אגודת האמנים הפלסטיים בברית המועצות.

רקע
---

ברינדץ' נולד בעיר חרקוב שבאוקראינה למשפחה יהודית. אימו הייתה ספרנית. לאחר סיום התיכון, עבד ויקטור במשרה זמנית כשרטט בתיאטרון. הוא סיים את לימודי האומנות בהארט-קולג' באודסה בסוף שנות ה-80 ולמד אצל הצייר הלאומי גוסיבקה. החלטתו לפסל קשורה רבות בידידותו עם יוליאן רוקוביטשניקוב, פסל משנות ה-80. בשנת 1983 יצר את פסלו הקטן, בשם "אביב" אשר מציג דמות של בחורה חיילת.

ב-1991 נולדה בתו השלישית קטרין (ורה) ברינדץ' מנישואיו עם אוקסנה.
בשנת 1993 עלה ארצה. לפני נסיעתו העניק עשרות מעבודותיו לבית יתומים בווסקריסנסקי ו-12 עבודות נוספות, למוזיאון יהודי במוסקבה.

ההשפעות
-------

עבודותיו שואבות הרבה מחיי היום יום והמנטליות הישראלית, מהפולקלור היהודי ומהמצב המשתנה בארץ. בציוריו הרבה מן הנושאים הפוליטיים האקלטואליים, ובעבודתיו יש הרבה מדעותיו הפוליטיות האישיות.
עיקר סגנונו הוא ריאליסטי. בין יצירותיו תמונות המציגות מצבים ואירועים הקשורים ביהודים בארץ ובעולם: ציורי חגים וחוגגים, חיילים וקרבות, יהודי אירופה.

לימים הפכו אשתו ובתו להשראות הגדולות ביותר של עבודותיו, כאשר תמונות רבות מציגות את הבת, מילדותה ועד בגרותה, ובחלקן את האישה, או את שתי הבנות יחד.

תערוכות
-------

1985 – 1992: תערוכות שונות ברחבי ברית המועצות ומוסקבה.

1996: ״ברינדץ׳ ויקטור״, ברוקלין גלרי, ניו-יורק, סן-פרנסיקו.

1996: "גלריה של דוד המלך" במרכז התרבות בירושלים.

1999: "במעבדה" במרכז האומנות בתל אביב.

2004: "אלף בית" במרכז התרבות בירושלים.

2005: "גוונים יהודיים באמנות" - פסטיבל אמנות יהודית בירושלים.

2006: התערוכה הבינלאומית הראשונה בארגנטינה MIAD Venado Tuerto 2006.

2007: תערוכת ציוריו ב"בית התנ"ך".

2007: תערוכה במוזיאון "תלפיות".

2009-2014: ״אבני שנים-עשר שבטי ישראל״, המוזיאון היהודי באודסה ״מגדל שורשים״. אודסה, אוקראינה.

2014: ״אבני שנים-עשר שבטי ישראל״, בית רריך, אודסה, אוקראינה.

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של ויקטור ברינדץ'
* מידע על הצייר ועבודותיו
**ברויצרטופס** (שם מדעי: ***Breviceratops***; מילולית: "פרצוף מקורנן קצר") הוא סוג של דינוזאור צמחוני מקבוצת הצרטופסים שהתקיים בקרטיקון העליון במשך הקמפן של מונגוליה לפני 83 עד 71 מיליון שנה מזמננו. הסוג כלל מין אחד - *Breviceratops kozlowskii*, אשר התגלה בתצורות ברון גויוט (אנ') שבמדבר גובי במונגוליה והוא תואר ב-1990 בידי החוקר הרוסי סרגיי קורזנוב (אנ'). שם המין ניתן לכבוד החוקר הפולני רומן קוזלובסקי (אנ').

מאפיינים
--------

הברויצרטופס היה דומה לפרוטוצרטופס ועל פי חוקרים רבים שניהם משתייכים למשפחת הפרוטוצרטופסיים, אך כמה מסוגי המשפחה הועברו למשפחה אחרת - בגצרטופסיים (Bagaceratopidae). מינים אלה היו כנראה דו-רגליים בעלי ראש גדול ומקור דומה למקור תוכי אך בניגוד לצרטופסיים היו חסרי קרניים על אפם ומצחם אך היו לו זיזים בולטים מעל העטרה. דינוזאור זה הגיע לאורך של 1 מטר וניזון עם שיניו החזקות ומקורו העבה מצמחייה של שרכים, ציקסיים ומחטניים ואולי ניזון גם מבעלי פרחים מוקדמים.

הוא התקיים לצד קרובו הבגצרטופס (*Bagaceratops*) במדבר גובי לצד פאונה של דינוזאורים שונים. עקב גודלו הקטן היה טרף לטורפים רבים כמו הטרבוזאורוס ונראה שהוא נמלט מהם בזריזות, מאחר שהיה חסר קרניים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ברויצרטופס** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GBIF
 |

איור של טרבוזאורוסים תוקפים דיינוכירוס ותחתיו כמה פרטי ברויצרטופס.
**אנטואן שלחת** (בערבית: **أنطـوان شلحـت**; נולד ב-1956) הוא מבקר ספרות, מתרגם, מחזאי ועיתונאי ערבי-ישראלי.

ביוגרפיה
--------

ב-1977 החל לעבוד כמשכתב בעיתון "אל-איתיחאד". בהמשך עבר לכתוב ביקורות ספרות ותיאטרון. לאחר מספר שנים מחוץ לעיתון שב ב-1999, ועד 2001 שימש ממלא מקום העורך הראשי. בשנים 2001-2004 עבד בעיתון "פסל אל-מקאל" של תנועת בל"ד.

שלחת כתב שני מחזות בערבית. הראשון, משנת 1991, נקרא "עאמוד אלכהרבא" ("עמוד החשמל"), השני משנת 2005 נקרא "מראיא" ("מראות").

שלחת משמש כחבר מערכת בכתב העת "משארף", הוא גם עובד במסגרת "מדאר", המרכז הפלסטיני ללימודים ישראלים שמרכזו ברמאללה, ערך תרגומים רבים של כותבים ישראלים מעברית לערבית. חבר בהנהלת מרכז "אעלאם", ארגון תקשורת ערבי-פלסטיני בישראל.

לקראת סוף שנת 2005 קיבל שלחת צו מאת שר הפנים האוסר עליו לצאת את ישראל עד סוף 2005. אחר כך הוציא ראש הממשלה אהוד אולמרט צו נוסף שאסר עליו לצאת עד סוף 2006. הצו ניתן על סמך תקנות ההגנה (שעת חירום) ומחשש ששלחת ייצור קשר עם גורמים עוינים. שלחת עתר בנושא לבג"ץ באמצעות מרכז עדאלה, וצירף חוות דעת של סמי מיכאל ופרופסור ששון סומך. בדיון בעתירה שהתקיים בבג"ץ ב-27 במרץ 2006 האזינו השופטים, בראשות השופט אהרון ברק, לטענות נציג השב"כ מאחורי דלתיים סגורות, לאחר שהעותרים הוצאו מהאולם, בלי שניתנה אפשרות לשלחת או לעורך דינו לדעת מה נטען. העותרים משכו את עתירתם כדי למנוע הסבת נזק כלשהו למר שלחת על ידי אשרור המצג הסודי של השב"כ באמצעות פסיקת בג"ץ.

חיים אישיים
-----------

שלחת נשוי ואב לשלושה ילדים, מתגורר בעכו.

תרגומים מעברית לערבית
---------------------

* עמוס קינן, הדרך לעין חרוד, 1983.
* ישעיהו ליבוביץ, עם, ארץ, מדינה, 1986.
* ק. צטניק, העימות, 1991.
* פאול קור כספיון, הדג הקטן (ספור לילדים), 1999.
* יהושע סובול, גטו (מחזה), 2000.
* חנוך לוין, מלכת אמבטיה (מחזה), 2000.
* בני מוריס, תיקון טעות - יהודים וערבים בארץ ישראל 1936 - 1956.
* עמוס עוז, סיפור על אהבה וחושך.

קישורים חיצוניים
----------------

* ורד לי, אנטון שלחת, עיתונאי, מתרגם ועורך, עכו, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2008

הערות שוליים
------------

1. ↑  יואב שטרן, נאסר על העיתונאי אנטואן שלחת לצאת מישראל, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2005
2. ↑  יואב שטרן, המתרגם של עמוס עוז הוא "סכנה ביטחונית", באתר הארץ, 28 בינואר 2006
3. ↑  ענת באלינט, עצומה נגד איסור היציאה מהארץ לסופר אנטואן שלחת, באתר הארץ, 27 באפריל 2006
4. ↑  בג"ץ נכנע לתכתיבי השב"כ בעניין הצו המונע מהסופר אנטואן שלחת לצאת מהמדינה לתקופה של 12 חודשים, באתר עדאלה, 19 באפריל 2006

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007302943105171
* LCCN: n89634032
* SUDOC: 124741312
* VIAF: 11452964
* WorldCat (עם VIAF): 11452964

 |
**בוקסיט** הוא מינרל טבעי הטרוגני שמורכב מאחד או יותר סוגים של אלומיניום הידרוקסידי: צורן, ברזל חמצני, טיטניום דו-חמצני, אלומיניוסיליקט ועוד מינרלים לא טהורים.
האלומיניום הידרוקסידי העיקרי נמצא במגוון פרופורציות בבוקסיט הוא גיבסיט Al(OH)3 והחומר הרב צורתי, שיכול להופיע ביותר מצורה אחת - AlO(OH). בוקסיטים מסווגים בהתאם לשימוש המסחרי שלהם שיכול להיות מלט, כימיקלים ועוד.

רוב הבוקסיט שמופק בעולם (85% בקירוב) משמש להכנת אלומיניום חמצני בתהליך סינון כימי שנקרא "תהליך באייר" (Bayer) (אנ'). רוב האלומיניום החמצני משמש לייצור אלומיניום מתכתי בתהליך מיצוי אלקטרוליטי.

היסטוריה
--------

מקור השם "בוקסיט" הוא בכפר Les Baux-de-Provence שבפרובאנס שבדרום צרפת, שם התגלה לראשונה ב-1821 על ידי הגאולוג פייר בֶּרְתְיֶיה. ב־1832 זכה ברתייה בתואר אבירות בזכות גילויו והקים מוזיאון לגאולוגיה. בעקבות הידלדלות המחצב במכרות הופסקה הכרייה ב־1991.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בוקסיט** בוויקישיתוף
* דפנה מנדלר (עורכת), "אלומיניום: מה השימוש בו?", ידיעון כימיה, טכנולוגיה וחברה מס' 53, טבת תשנ"ג 1993, מאורכב בארכיון האינטרנט מתוך אתר סנונית
* בוקסיט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007282575605171
* BnF: cb119407803 (data)
* LCCN: sh85012460
* NARA: 10636601
* NDL: 00560835

 |
**אנטואן ע'אנם** (בערבית: أنطوان غانم; 10 באוגוסט 1943 - 19 בספטמבר 2007) היה פוליטיקאי וחבר פרלמנט לבנוני, חבר במפלגת הפלנגות שנרצח. בוגר אוניברסיטת סנט ג'וזף בביירות, בעברו היה מרצה למנהל עסקים וכן כיהן בפרלמנט הלבנוני במהלך שתי תקופות כהונה מטעם מחוז בעבדא שבהר הלבנון. אמור היה להשתתף שבוע אחרי הירצחו בישיבת פרלמנט לשם בחירת הנשיא הבא של לבנון, תפקיד שאליו היה מועמד בעצמו, לאחר שנה בה הפרלמנט לא כונס ואף חזר לשם כך ללבנון יומיים לפני הירצחו, לאחר ששהה מחוץ למדינה מחשש לחייו.

ההתנקשות בחייו
--------------

ההתנקשות בחייו של ע'אנם מצטרפת להתנקשויות בחייהם של רפיק אלחרירי ופייר אמין ג'ומאייל לפניו. בדומה להתנקשות בחיי רפיק אלחרירי, גם ע'אנם חוסל על ידי מכונית תופת שארבה לשיירה המאובטחת בה נסע. ההתנקשות בחייו של ע'אנם בוצעה ב-19 בספטמבר 2007, כאשר שיירתו עברה ברובע הנוצרי שממזרח לביירות באזור סין אל פיל, בסמוך למלון מטרופולין. מכונית התופת הכילה מטען של לפחות 35 ק"ג חומר נפץ וגרמה למותם של שישה אנשים נוספים ולעוד עשרות פצועים.

חבריו למחנה האנטי סורי הפנו אצבע מאשימה כלפי משטר אסד, בטענה כי הוא מנסה למנוע בחירת נשיא לבנוני שלא יענה לתביעות דמשק. לאחר ההתנקשות, נותרו 67 חברי פרלמנט בקואליציה, ולבחירתו של נשיא יש צורך ברוב של 65 מחוקקים. מחשש להתנקשויות נוספות שיאפסו את הרוב הזעיר, הסתגרו מחוקקים רבים מהקואליציה במלון מול הפרלמנט תחת אבטחה כבדה, בציפייה להצבעת הפרלמנט לנשיא ב-25 בספטמבר, שלבסוף לא נערכה עד מאי 2008.
**אנטול טשפורנוף** (בפינית: **Anatol (Anatoly) Tschepurnoff (Tchepurnoff, Chepurnov, Czepurnow)**‎;‏ 19 בדצמבר 1871, לוביזה – 29 באפריל 1942, הלסינקי) היה שחמטאי פיני שניצח באליפות פינלנד בשחמט בשנת 1922.

ביוגרפיה
--------

לפני מלחמת העולם הראשונה שיחק טשפורנוף בתחרויות רבות בסנקט פטרסבורג. בשנת 1903 הגיע למקום החמישי, בשנת 1904 הגיע למקום התשיעי (ניצח: אז'ן זנוסקו-בורובסקי), בתחרות אחרת הגיע למקום השני (ניצח: הלבך), בתחרות אחרת חלק מקום 4-5 (ניצח: קוילוביץ'). בשנת 1908 חלק מקום 7-8 (ניצחו: סרגיי פון פריימן ורוזנקרנץ). בשנת 1909 הגיע למקום ה-14 (ניצח: אלכסנדר אלכין), חלק מקום 7-8 (ניצח: גריגורי לבנפיש). בשנת 1911 הגיע למקום השמיני (ניצחו: אז'ן זנוסקו-בורובסקי ופיודור דוס-חוטימירסקי), חלק מקום 5-6 (ניצחו: איליה רבינוביץ ופלאץ). בשנת 1913 הגיע למקום השלישי.

לאחר מלחמת העולם הראשונה ניצח טשפורנוף באליפות פינלנד הראשונה שהתקיימה בשנת 1922.

השתתפות באולימפיאדות
--------------------

טשפורנוף שיחק בנבחרתה האולימפית של פינלנד בשתי אולימפיאדות:

* באולימפיאדת השחמט 1924, באולימפיאדה הבלתי רשמית הראשונה שהתקיימה בפריז, חלק מקום 4-6 באופן אישי (ניצח: הרמניס מטיסונס) ; נבחרת פינלנד הגיעה למקום ה-13 אך טשפורנוף ניצח בבית 7 במשחקי המוקדמות.
* באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח הראשון השיג תוצאה של +4 -7 =4 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) נבחרת פינלנד הגיעה למקום ה-14.

טשפורנוף היה אחד מבין 15 המייסדים של ארגון פיד"ה שנוסד ב-20 ביולי 1924.

תחרויות נוספות
--------------

בשנת 1926 הגיע למקום השלישי בתחרות בודפשט. בשנת 1928 חלק מקום 12-14 בתחרות האג (אליפות העולם השנייה לחובבים, ניצח : מקס אויבה).
בשנת 1929 הגיע למקום השביעי בתחרות גטבורג (האליפות ה-14 של ארצות הצפון, ניצח: גדעון סטולברג). בשנת 1930 הגיע למקום השלישי התחרות סטוקהולם (האליפות ה-15 של ארצות הצפון, ניצח: אריק אנדרסן). באותה שנה חלק מקום 2-4 בתחרות הלסינקי (ניצח: אירו בוק). בשנת 1931 הפסיד בדו-קרב לאירו בוק 4.5-5.5.

קישורים חיצוניים
----------------

* אנטול טשפורנוף, באתר צ'סגיימס (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Tschepurnoff, Anatol - Men's Chess Olympiads, באתר OlimpBase
2. ↑  Euwe, Max vs Tschepurnoff, Anatol Aleksievitis, 1928, Haag olm, באתר "RED HOT pawn"
ר׳ **ברוך בן שמואל מפינסק** (נרצח בשנת 1834) היה הרפתקן ורופא. מתלמידי ר׳ ישראל משקלוב (מנהיג עדת הפרושים תלמידי הגאון מווילנא בצפת).

ביוגרפיה
--------

ברוך נולד בפינסק, עלה לארץ ישראל בשנת 1819 והתיישב בצפת. דיווחיו של השד״ר שיצא מצפת לתימן וחזרה בשנת 1825, נתנו דרור לאגדות פלאיות על יהודי משבט דן, שלכאורה הכיר השליח בתימן, וכן סיפורים על בני משה ועל עשרת השבטים. קהילת צפת החליטה לשלוח שד״ר ליהודים רחוקים אלו ולבקשם לבוא לעזרת אחיהם שבארץ ישראל. אנשי צפת בחרו את ר׳ ברוך, שלדעתם החזיק ביכולות הנדרשות עבור משימה קשה זו. הם נתנו בידו איגרת עבור עשרת השבטים והשביעו אותו להקדיש את כל כוחותיו לשליחות זו.

ר׳ ברוך התחיל את מסעו ב-1831. במסעותיו עבר בדמשק, חלב, כורדיסטן, מסופוטמיה, בגדד, בצרה, בושהר, מסקט ועדן. לקראת סוף 1833, ר׳ ברוך הגיע לתימן. רבני צנעא קיבלוהו בלבביות (מארי יוסף קארה הנחה אותו כיצד להישמר מהתושבים המוסלמים, אך הוא לא שעה לעצותיו) ואחד מחברי הקהילה (מארי יחיא אל-אביץ' הדיין) ליווה אותו לחיידאן, בקצה הצפוני של תימן, היכן, שלפי השמועה, חי שבט דן. ר׳ ברוך ומלווהו עשו את דרכם למדבר, שם פגשו רועה צאן שנדמה בעיניהם לאחד מבני שבט דן. הם נתנו לו את האיגרת והוא הבטיח להחזיר להם תשובה בחיידאן. אחר כך, ר׳ ברוך ומלווהו מיהרו חזרה לצנעא לרגל חגי תשרי. יהודי חידאן הבטיחו להעביר את התשובה המיוחלת לצנעא, אך זאת לעולם לא הגיעה.

כשר׳ ברוך חזר לצנעא, הציעו לו לרפא את האימאם החולה של תימן, אלמהדי. עקב כך, ר׳ ברוך קיווה לגייס את האימאם לעזרתו בהשלמת משימתו. לאחר החלמתו, מינה האימאם את ר׳ ברוך לרופא החצר. ר׳ ברוך החל להתנשא מעל המוסלמים ולפיכך עורר את איבתם וקנאתם. ב-1834, איברהים פאשה ממצרים, תקף את תימן וכבש את מוח׳א. ר׳ ברוך הבטיח לאימאם שאם הוא ייתן לו צבא הוא יסלק את הכובש בתנאי שאחר כך הוא ימונה למושל העיר. הצעה זו שימשה כעילה לאויבי ר׳ ברוך, על מנת להאשימו בריגול למען מצרים. האימאם האמין להאשמה שקרית זו ובפברואר 1834, בזמן הטיול היומי בגן עם ר׳ ברוך, האימאם ירה ברופאו. ר׳ ברוך הגוסס חזה שהאימאם ומשפחתו יאבדו את מלכותם. תחזיתו התממשה תוך פחות משנה.

לקריאה נוספת
------------

* יעקב ספיר, **אבן ספיר**, כרך א׳ (1866), עמ׳ 83-86.
* אריך בראואר, ***Ethnologie der jemenitischen Juden*** (1934), עמ׳ 42-44.
* אברהם יערי, **שלוחי ארץ ישראל**, עמ׳ 147.
* אברהם יערי, **אגרות ארץ ישראל**, עמ’ 342–357.
* אברהם יערי, **שליחים מארץ–ישראל לעשרת השבטים**, סיני, שנה ג‘, חוב’ י"ב–י"ג.

קישורים חיצוניים
----------------

* הערך ברוך בן שמואל מפינסק באנציקלופדיה יודאיקה, נכתב על ידי פרופ׳ יהודה רצהבי.
* יעקב ספיר, מסע תימן, פרק כח׳: מעשה ר' ברוך מצפת שליח לבני משה ועשרת השבטים, באתר פרויקט בן-יהודה.
**ניו יורק סאן** (באנגלית: **The New York Sun**) היה עיתון יומי שנדפס בניו יורק בשנים 2002–2008. העיתון שכן ברחוב צ'יימברס 105, לא רחוק מהרחוב בו שכן מרכז הסחר העולמי.

היסטוריה
--------

העיתון הופיע לראשונה ב-16 באפריל 2002 ואימץ לעצמו את הלוגו של היומון "השמש" (**The Sun**), שנוסד ב-3 בספטמבר 1833 בניו יורק והופיע עד ב-4 בינואר 1950. העיתון הוקם כדי להציע אלטרנטיבה שמרנית לעיתונות הליברלית של ניו יורק, ולהיות משקל נגד ל"ניו יורק טיימס".
בגיליון הראשון שלו הופיע פתרון של התשבץ שהופיע בגיליון הסגירה של העיתון הישן מ-4 בינואר 1950.

העיתון היה בבעלות קבוצה של 12 אילי הון, ביניהם קונרד בלק, שהיה איל עיתונות ששלט באימפריית תקשורת שכללה גם את ג'רוזלם פוסט, שיקגו סאן טיימס ודיילי טלגרף הלונדוני.

בספטמבר 2008 נתפרסם כי העיתון עומד על סף סגירה.

החל מ-30 בספטמבר 2008 העיתון הפך לאתר אינטרנט בלבד, בו מתפרסמים בעיקר מאמרי דעה שבועיים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ניו יורק סאן** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של ניו יורק סאן (באנגלית)
* סת ליפסקי, עורך ב"וול סטריט ג'ורנל", גייס 15 מ' ד' ממייקל שטיינהרט ומשקיעים יהודים נוספים להקמת עיתון חדש בניו יורק, באתר TheMarker‏, 29 בנובמבר 2001
* ניו יורק סאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  עיתון אמריקאי חדש: "ניו יורק סאן", באתר הארץ, 18 באפריל 2002
2. ↑  רן דגוני, ‏עיתון חדש-ישן יופיע בניו יורק: ה"סאן", בשליטת קונרד בלק ומייקל שטיינהארט, באתר גלובס, 29 בנובמבר 2001
3. ↑  שלמה שמיר, ה"ניו-יורק סאן" על סף סגירה, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2008
4. ↑  ארה"ב: העיתון "ניו יורק סאן" נסגר, באתר ynet, 30 בספטמבר 2008
**אנטואן דה פֵווָן** (בצרפתית: **Antoine de Févin**;‏ סביבות 1470 – 1511/12) היה מלחין מהאסכולה הפרנקו-פלמית מתקופת הרנסאנס. תקופת פעילותו חפפה לזו של ז'וסקן דה פרה, ויש לו הרבה מן המשותף עם בן תקופתו המפורסם ממנו.

קורות חייו
----------

פוון נולד ככל הנראה באראס, בנו של חבר במועצת העירייה. אחיו רובר דה פוון היה גם הוא מלחין. קרוב לוודאי, שאנטואן עזב את אראס בסוף שנות ה-80' של המאה ה-15, אם כי אין ראיה לכך שנסע לאיטליה, היעד המקובל ביותר על המלחינים הפרנקו-פלמיים בימיו. בשנות ה-90' היה כנראה לכומר (אם כי אין תיעוד ידוע לכך כיום), וייתכן גם שקיבל תואר מוסמך באוניברסיטה, הואיל ובהמשך חייו נודע בתואר מייסטר (maistre). בשנת 1507 עבד כזמר ומלחין בקאפלה המלכותית של לואי ה-12, שהילל אותו בפה מלא. אנטואן דה פוון מת בבלואה.

תאורטיקאי המוזיקה והביוגרף השווייצרי היינריך גלאריאן ציין בכתבים משנת 1547, שפוון היה מחסידי ז'וסקן וכי הלך לעולמו בגיל צעיר; עוד הזכיר אותו כמלחין מאורליאן, אף כי סביר להניח שבכך כיוון לקשר שהיה לעיר זו עם חצר לואי ה-12.

יצירתו
------

כל המוזיקה של אנטואן דה פוון ששרדה מתקופתו הנה ווקאלית. הוא כתב מיסות, מוטטים ושאנסונים. מבחינה סגנונית, המוזיקה שלו דומה לזו של ז'וסקן בבהירות המרקם והעיצוב. ובטבעה המתקדם יחסית: ניכר שפוון כתב בסגנונות העכשוויים ביותר לזמנו ואימץ את השיטה של הצבת קטעי אימיטציה לנגד קטעים הומופוניים, שהתבלטה בסביבות 1490. שלא כז'וסקן, נתן פחות את דעתו על ההצבה הקפדנית של הטקסט ויותר על מבנה צורני; היחס בין מילים בודדות למוזיקה מסורבל לעיתים, אף כי במבנים בקנה מידה גדול קל יותר לעקוב אחר כתיבתו. פוון נטה גם חיבה מיוחדת לתחבולה של הצבת דואטים ווקאליים לעומת המצלול המלא של המקהלה. 

בחלק מיצירתו השתמש פוון בטכניקה של פנטזיה קונטרפונקטית חופשית, שז'וסקן ליטש בהמשך לכלל שלמות, טכניקה שבה אין שימוש באימיטציה מחמירה; קטעי קנטוס פירמוס עוברים כחוט השני במרקם ומעניקים תחושה של אחדות כללית ושל שוויון מושלם בין כל הקולות.

מכלל יצירתו, שרדו 14 מיסות, 3 קינות, 3 מגניפיקטים, 14 מוטטים ו-17 שאנסונים.

ראו גם
------

* האסכולה הפרנקו-פלמית

לקריאה נוספת
------------

* Articles "Antoine de Févin" and "Robert de Févin," in *The New Grove Dictionary of Music and Musicians*, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd. 1980. מסת"ב 1-56159-174-2
* Gustave Reese, *Music in the Renaissance*. New York, W.W. Norton & Co. 1954. מסת"ב 0-393-09530-4

קישורים חיצוניים
----------------

* אנטואן דה פוון, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* אנטואן דה פוון, באתר Discogs (באנגלית)
* אנטואן דה פוון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  הווארד מאייר בראון והרמן קיי, "אנטואן דה פוון" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
2. ↑  גרוב

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007285099305171
* BNE: XX1768156
* BnF: cb147860063 (data)
* GND: 120889692
* ISNI: 0000 0001 1604 4823
* LCCN: n86138072
* MusicBrainz: a9f2062e-737f-403c-b78b-6d0b9191b85a
* NKC: mzk2009511979
* NTA: 161781640
* SNAC: w67w6vfd
* SUDOC: 083005064
* VIAF: 3285407
* WorldCat: lccn-n86138072

 |
Majid Majidiבמאי הסרט מג'יד מג'ידי
**ילדי גן עדן** (בפרסית: **بچه‌های آسمان**) הוא סרט איראני של הבמאי מג'יד מג'ידי. הסרט יצא בשנת 1997.

עלילה
-----

הסרט מציג תקופה מחייה של משפחה איראנית ענייה. עלילת הסרט נפתחת בכך שעלי, האח הבכור במשפחה, מאבד את זוג הנעליים היחיד של אחותו זוהרה. בשל מצבה הכלכלי הקשה של המשפחה לא ניתן לקנות נעליים חדשות, ושני האחים מודעים לכך היטב. עלי משדל את אחותו להסכים לשמור בסוד את עניין הנעליים ולא לגלות על כך להורים המוטרדים מקשיי היומיום. האח והאחות חולקים את זוג נעלי הספורט של עלי. זוהרה הולכת בבוקר לבית הספר לבנות ורצה במהרה חזרה לבית המשפחה כדי לתת את הנעליים לעלי. עלי, תלמיד חכם וחרוץ, מאחר מספר פעמים לבית הספר עד שהמנהל מאיים עליו בהבאת ההורים לשיחה, עונש בלתי אפשרי עבור עלי הצעיר והמסור. המורה של עלי מחלץ אותו מהצרה הזו ומשכנע את המנהל להתיר לו להצטרף לשיעור. יום אחד, מתגלה המקום אליו הגיעו נעליה של זוהרה שאבדו. הן הגיעו לילדה מבית הספר של זוהרה, ילדה שאביה עיוור. כאשר עובדה מצערת זו נודעת לאחים, הם מוותרים על הנעלים ומתירים לילדה להמשיך ליהנות מהן. 

עלי מצליח להירשם לתחרות ריצה של בית הספר, למרות שפספס את מועד ההרשמה. הוא עושה כל שביכולתו על מנת להגיע למקום השלישי בתחרות, מכיוון שהפרס הוא זוג נעליים חדשות. אך בתחרות הוא רץ הכי מהר, וזוכה במקום הראשון. אביו של עלי עובד כמגיש תה במסגד. חברו של האב מוכר לו כלי עבודה של גננות. עלי ואביו רוכבים על אופני האב לעיר הגדולה כדי לנסות למצוא עבודה כגננים. בזכות התושייה של עלי הם משיגים עבודה, ועלי מכיר חבר בגילו עמו הוא משחק. הכסף שמרוויח האב עבור עבודת הגננות מקנה למשפחה נחת כלכלית מסוימת וזוהרה מקבלת נעליים חדשות.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של ילדי גן עדן

* "ילדי גן עדן", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

* "ילדי גן עדן", באתר נטפליקס

* "ילדי גן עדן", באתר AllMovie (באנגלית)

* "ילדי גן עדן", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)

* "ילדי גן עדן", באתר Box Office Mojo (באנגלית)

* "ילדי גן עדן", באתר Metacritic (באנגלית)

* "ילדי גן עדן", באתר אידיבי

* "ילדי גן עדן", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
**אפרים להב** (1914 – 11 בינואר 1987) היה קצין הנדסה ראשי (קהנ"ר) בשנים 1954–1958, וכן לוחם בחיל ההנדסה המלכותי של צבא בריטניה, בבריגדה היהודית ובצה"ל.

ביוגרפיה
--------

נולד ב-1914 בגליציה המזרחית, ועלה לארץ ישראל ב-1923. בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס להב אל הצבא הבריטי ב-1941 ושירת בחיל ההנדסה המלכותי. בשלהי המלחמה הצטרף לבריגדה היהודית ושירת כקצין ביחידת השדה 643 של חיל ההנדסה המלכותי.

אחרי המלחמה חזר להב ארצה, ואחרי תקופה קצרה שבה עבד בשוק האזרחי, התגייס לשירות קבע בצה"ל ב-1948 ושירת כקצין המבצעים של חיל ההנדסה. בתפקיד זה היה להב שותף לתכנון כל מבצעי ופעולות חיל ההנדסה בזמן מלחמת העצמאות. בסוף 1949 התמנה לקצין ההנדסה הפיקודי של פיקוד הדרום. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 עבר להב מספר הכשרות: ב-1951 השתתף בקורס המג"דים הראשון בצה"ל וב-1952 נשלח לארצות הברית לקורס קציני הנדסה בכירים בפורט בלוור (אנ') שבווירג'יניה, אותו סיים כחניך מצטיין.

ב-1954 התמנה לתפקיד קצין הנדסה ראשי והמשיך בבניין החיִל שהתחיל אל"ם עמנואל שחר. בתקופתו התרחש מבצע קדש (1956) בו פעל חיל ההנדסה בהצלחה: החיל פרץ שדות מוקשים ודרכים עבור חיל השריון ועסק גם בהספקת מים ליחידות בחזית. עיקר תהילתו באה אחרי המלחמה, כאשר חיל ההנדסה הצטיין בעת נסיגת צה"ל מסיני ומעזה (1956–1957) ב"מבצע לקט" בו אסף שלל של טנקים, אמצעי לחימה, תחמושת, משאיות, כלי צמ"ה וציוד ממה שהותיר אחריו צבא מצרים, וב"מבצע עמורה" בו הרס גדוד "אסף" של החיל את תשתיות הצבא המצרי בחצי האי סיני לפני החזרתו למצרים. על מבצע זה זכה גדוד "אסף" בצל"ש גדודי (הצל"ש הגדודי הראשון בצה"ל).

ב-1958 סיים את כהונתו כקהנ"ר ופרש מצה"ל. באזרחות עבד בחברת החשמל ומאוחר יותר ב"סולל בונה" כאחראי על הציוד וכחבר מועצת המנהלים של החברה.

נפטר בשנת 1987, בגיל 73. נקבר בבית עלמין הדרום.

לקריאה נוספת
------------

* דניאל אופיר (עורך), **להב פלסים: דרכו של אפרים להב בהקמת חיל-ההנדסה**, תל אביב: עמותת הפלס, תשנ"ב-1992.

קישורים חיצוניים
----------------

* אפרים להב ז"ל(הקישור אינו פעיל), באתר עמותת חיל ההנדסה הקרבית

הערות שוליים
------------

1. ↑  "אצלנו כל אחד עובד", דבר, 20 במרץ 1963.
2. ↑  דף הנפטר באתר חברה קדישא ת"א והמחוז.

| קציני הנדסה ראשיים  |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| עמנואל שחר • אפרים להב • הלל אל דאג • אלחנן קליין • ירחמיאל דורי • יצחק בן דב • אריה גולן • אבישי כ"ץ • יהודה כהן • יוסף איל • ישי דותן • איתן לידור • אלי טולדנו • אברהם בן דוד • שמעון (שימי) דניאל • משה שלי • יוסי מורלי • אושרי לוגסי • אילן סבג • עידו מזרחי |

 |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007306233405171
* ISNI: 0000 0000 9307 5693
* LCCN: no2017024107
* VIAF: 136581877
* WorldCat: lccn-no2017024107

 |