recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**ז'רום ת'ארו** (בצרפתית: **Jérôme Tharaud**;‏ 18 במאי 1874 – 28 בינואר 1953) היה סופר צרפתי שנודע בשל הספרים שכתב יחד עם אחיו, ז'אן, ובשל דעותיו הלאומניות והאנטישמיות.

ביוגרפיה
--------

ת'ארו נולד לפייר מארי אמיל ארנסט ת'ארו במחוז אוט-ויין שבצרפת, שלוש שנים לפני אחיו ז'אן. השניים גדלו באַנגוּלֵם, ולקראת סוף שנות ה-90 של המאה ה-19 עברו לפריז, שם למד באקול נורמל סופרייר. לאחר שנחשפו על ידי שארל פגי במקביל למשפט דרייפוס, הפכו השניים למזכיריו ולבני חסותו של הסופר מוריס בארס.

בשנת 1906 זכו בפרס גונקור על ספרם "דינגלי, הסופר המהולל" (Dingley, l'illustre écrivain), וזכו לפרסום רב. ההצלחות המסחריות הגדולות שהושגו בצרפת, הובילו לתרגום ספריהם לשפות זרות ברחבי אירופה ובארצות הברית. בשנת 1919 זכו השניים בפרס הספרות הגדול של האקדמיה הצרפתית. השניים עבדו יחד כמעט 50 שנים, וכתבו בצוותא עשרות ספרים.

האחים טיילו במדינות רבות, בהן ארץ ישראל, סוריה העות'מאנית, איראן, מרוקו, רומניה, גרמניה, איטליה, אתיופיה והודו-סין.

ת'ארו נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית ב-1938, בעוד שאחיו, ז'אן, נבחר לכך מספר שנים מאוחר יותר, ב-1946.

ז'רום מת ב-1953, בגיל 78. אשתו, רנה, הייתה אמנית, שהופיעה גם לצד שרה ברנאר.

### אנטישמיות

בהתאם לערכי התקופה בצרפת, ספריהם של האחים מלאים בלאומיות, גזענות ואנטישמיות. הם היו תלמידיו של מוריס בארס, שהדהד אנטישמיות נלהבת והיה מראשי התומכים במשפט דרייפוס. בספריהם הם כותבים מתארים את היהודים כ"בעלי ידיים עצבניות ארוכות... כל אחת מהאצבעות הארוכות והרזות האלה, המסתיימות בציפורניים שחורות... צללו בקדחתנות לזקנים, כדי לחפש כינה או רעיון". העיתונאי רנה יוהנה כתב על ספרם ש"זה הרומן האנטישמי הנורא ביותר שאני מכיר". באחד מספריהם הם תיארו את המלאח במרקש כ"אחד המקומות הנוראים ביותר בעולם".

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007268693005171
* BIBSYS: 90259962
* BNE: XX1135632
* BnF: cb119263147 (data)
* CANTIC: a11415654
* GND: 118801767
* ICCU: RAVV046374
* ISNI: 0000 0001 2132 6649
* LCCN: n83067917
* LNB: 000232662
* NDL: 00551772
* NKC: jn19981002208
* NLA: 35992064
* NLG: 102983
* NSK: 000060003
* NTA: 069296669
* SELIBR: 367443
* SNAC: w6cg0790
* SUDOC: 027158748
* Trove: 1176469
* VcBA: 495/272588
* VIAF: 51696518
* WorldCat: lccn-n83067917

 |
**נַמְנְמָן זוּטִי** או **נמנמן מצוי** או **נמנמן הלוז** (שם מדעי: *Muscardinus avellanarius*) הוא מכרסם לילי קטן ממשפחת הנמנמניים והוא המין היחיד בסוגו. הוא מצוי ברחבי אירופה.

מאפיינים
--------

נמנמן זוטי קטן ביותר - אורכו 6-9 ס"מ ומשקלו 17-20 גרם, אך לפעמים נמצאים פרטים ששוקלים 30-40 גרם. צבעו חום בהיר והוא בעל אוזניים גדולות, עיניים קטנת ושחורות ואף קצר ומשופם. הנמנמן מצוי בתרדמת חורף בחודשי החורף שבין אוקטובר לאפריל. 

הוא מצוי בחורשות ויערות נשירים באירופה וכן במערב אסיה. הנמנמן פעיל לבדו וניזון ממגוון מזונות ביניהם אגוזים, זרעים, פרחים, פירות יער, חרקים כמו כנימות וזחלים אך בעיקר אגוזי לוז מהם קיבל את שמו השני. 

הוא עצמו נטרף על ידי שועל אדום, שונר, גירית מצויה, סמור, חתול ועופות דורסים. הוא עלול גם להירמס תחת רגלי איילים או אנשים ולהיפגע מתחרות עם סנאים על מקורות מזון או לא למצוא מספיק מקורות מזון לחורף.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **נמנמן זוטי** בוויקישיתוף
* נמנמן זוטי, באתר ITIS (באנגלית)
* נמנמן זוטי, באתר NCBI (באנגלית)
* נמנמן זוטי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית)
* נמנמן זוטי, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית)
* נמנמן זוטי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
* נמנמן זוטי, באתר GBIF (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  נמנמן זוטי באתר הרשימה האדומה של IUCN
2. ↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית

נמנמן זוטי

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007553282405171
* GND: 4159193-8
* LCCN: sh85059463

 |
**חצוצרה חקיינית** (שם מדעי: ***Syrinx aruanus***) היא מין רכיכה ימית ממחלקת החלזונות ומהמשפחה קוצניים. מין זה הוא החילזון הגדול בעולם. הוא המין היחיד מסוגו. על המין ידוע בעיקר מאוספי רכיכות (Conchology) שמתפעלים מממדי החצוצרה, אך לא ידוע הרבה על חייה בטבע.

אורכה של החצוצרה החקיינית 91 ס"מ בממוצע ומשקלה עד 18 קילוגרם והיא החילזון השני באורכו לאחר המין ארנבת ים שחורה שאורכה מעל 99 ס"מ, אך היא כבדה מארנבת הים והכבדה שבכל החלזונות. החצוצרה החקיינית מזכירה במראה את החצוצרה ומזכירה אותה, אך שייכת למשפחה שונה. היא בעלת קונכייה גדולה וסלילנית בעלת קרן הפונה מעלה. צבע הקונכייה משמש עם רצועות חומות עד אפורות. לעיתים צבע הקונכייה בהיר יותר עד צבע שמנת.

תפוצתה של החצוצרה החקיינית בטבע הוא בחופי צפון אוסטרליה ומזרח אינדונזיה וגינאה החדשה. הם חיים על חולות קרקעית הים בעומק 30 מטר, באזורים בהם אין דיג-יתר.

החצוצרה החקיינית ניזונה בעיקר מתולעים רב זיפיות גדולות כמו ה-Polyodontes, ה-Loimia וה-Diopatra, תולעים שאורכם יכול להגיע ל-1 מטר. החצוצרה החקיינית יכולה לאתר אותם דרך החול בעזרת ה"חוטם" הארוך שלה ולשלוף אותם ממחבואם.

החצוצרה החקיינית נידוגה בידי תושבי אוסטרליה, הן בשביל אוספי רכיכות המתפעלים מגודלה והן כבשר פיתיון לדגים. כמו כן הקונכייה משמשת כמקור למשקה ליים.

ראו גם
------

* Campanile giganteum - מין חלזון ימי נכחד גדול

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **חצוצרה חקיינית** בוויקישיתוף
* חצוצרה חקיינית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
* חצוצרה חקיינית, באתר GBIF (באנגלית)
* חצוצרה חקיינית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------
**אוּרי קָרִיב** (נולד ב-26 במאי 1949) הוא מלחין, מנצח, מעבד מוזיקלי ומנהל מוזיקלי ישראלי, מהבולטים בתחום המוזיקה הקלה, פסטיבלי הזמר והלהקות הצבאיות.

ביוגרפיה
--------

קריב נולד בפולין, ובגיל שבע עלה לישראל והחל ללמוד נגינה על פסנתר. הוא בוגר הקונסרבטוריון העירוני באר שבע ובוגר האקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש סמואל רובין בתל אביב.

את שרותו הצבאי עשה בלהקת פיקוד דרום ולאחר מכן שימש שנים רבות מנהל מוזיקלי קבוע בלהקות הצבאיות.

מהבולטים בלחניו במסגרת זאת היו השירים "את עיניך שא מזרחה", "ילדי 67", "נגן אקורדיאון" (יורם טהרלב / אורי קריב).

קריב הוא מעבד מוזיקלי מהבולטים בארץ, עבד ועובד עם גדולי הזמרים בישראל כמו: עפרה חזה, יהורם גאון, אילנית, הראל סקעת, דודו פישר, אבי טולדנו, הכל עובר חביבי, ירדנה ארזי ועוד רבים וטובים.

בשנת 1994 הופיע עם הזמר יהורם גאון בשיר "ימי סליחה וחסד" (תלמה אליגון) בטקס הענקת פרס נובל לשלום אשר הוענק ליצחק רבין, שמעון פרס ויאסר ערפאת.

בשנות התשעים היה מנהלה המוזיקלי של התוכנית בשידור חי עם דן שילון אשר שודרה בערוץ 2.

בשנים האחרונות משמש קריב כמעבד המוזיקלי הקבוע של מופע ערב יום העצמאות אשר משודר בערוץ הראשון.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אורי קריב** בוויקישיתוף
* אורי קריב, ברשת החברתית פייסבוק
* אורי קריב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* אורי קריב, באתר שירונט
* אורי קריב, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* אורי קריב, באתר Discogs (באנגלית)
* אורי קריב, דף שער בספרייה הלאומית
* אורי קריב, חיפוש באתר סטריאו ומונו
* אורי קריב באתר שרים במדים

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007296135605171
* ISNI: 0000 0004 0286 4654
* MusicBrainz: 95d70179-4190-48ac-8180-f6ac5d5fbfec
* VIAF: 298937696
* WorldCat: viaf-298937696

 |
**החוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב** הוא חוג בין-תחומי בפקולטה למדעי החברה המשויך לבית הספר ללימודי חברה ומדיניות העוסק במחקר והוראה של ניהול משאבי אנוש, יחסי עבודה, ניתוח תהליכים בשוק העבודה, לימודי הארגון והיסטוריה של העבודה. החוג מציע תוכניות לתואר ראשון, תואר שני ודוקטורט ומשלב גישה אקדמית-מחקרית עם אוריינטציה יישומית.

הלימודים בחוג
-------------

בחוג נלמדות גישות המחקר האיכותניות, הכמותיות וההיסטוריות הנהוגות בתחום. התוכנית שמה דגש על ניתוח מערכת יחסי העבודה הישראלית ומגוון היחסים והקבוצות שבה. 

החוג הוא היחיד בישראל בתחום זה. הוא קיים למעלה מארבעים שנה. עד תחילת העשור השני של המאה ה-21 הציע החוג לימודים לתארים מתקדמים בלבד. 

התוכנית עוסקת בפעילותם של שוקי עבודה, גישות לניהול עובדים, תהליכים ארגוניים, דיני עבודה, מקומה של העבודה בשיח הפוליטי, בעולם הרוח ובהיסטוריה. החוג משלב מספר תחומים דיסיפלינריים (כגון ניהול, כלכלה, משפטים, היסטוריה, פסיכולוגיה וסוציולוגיה), ובוחן את הקשרים ביניהם.

חברי הסגל בחוג
--------------

חברי הסגל בחוג הם חוקרים בעלי רקע מגוון הכולל סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, פסיכולוגיה, יחסי עבודה, היסטוריה של העבודה וניהול, תאוריה והתנהגות ארגונית, דיני עבודה, ניהול משאבי אנוש, פיתוח וייעוץ ארגוני.

עם חברי הסגל בחוג נמנו פרופ' אריה שירום, ממייסדי החוג, פרופ' אריה גלוברזון, פרופ' דן יעקבסון, פרופ' יואב ורדי, פרופ' ינון כהן, פרופ' חיה שטייר ופרופ' משה סמיונוב.

עם הסגל הבכיר הנוכחי של החוג נמנים הפרופסורים יצחק הברפלד, גיא מונדלק (המלמד גם בפקולטה למשפטים), גדעון קונדה, דוד דה פריס ואלי וייץ.

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של החוג ללימודי עבודה, אוניברסיטת תל אביב
* עמרי זרחוביץ', ‏תיאוריות שוק חופשי כבר לא שולטות אך מרקס רלוונטי: כך השתנו לימודי העבודה ב-50 השנים האחרונות, באתר גלובס, 2 בנובמבר 2018

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007269114305171

 |
**הבית המעופף** (ביפנית: **タイム教室トンデラハウスの大冒険**, באנגלית: **The Flying House**) היא סדרת אנימה יפנית בת 52 פרקים שנוצרה בשיתוף בין רשת הטלוויזיה הנוצרית CBN בארצות הברית וחברת ההפקות היפנית טאטסונוקו לטלוויזיה בשנת 1982. בישראל הסדרה שודרה בערוץ המזרח התיכון בדיבוב לאנגלית עם כתוביות בערבית, בתחילה בשנות השמונים ובשידורים חוזרים לאורך כל השנים.

הסדרה נוצרה בעקבות ההצלחה של הסדרה סופרבוק, והראתה באופן כרונולוגי את האירועים מתוך ספר הברית החדשה.

עלילת הסדרה
-----------

הסדרה מתחילה כאשר שלושה ילדים משחקים מחבואים ביער, כאשר אחד הילדים, ג'סטין קייסי, מסיים לספור ומתחיל לחפש את ידידיו אנג'לה וקורקי רוברטס.
בעודו ג'סטין מחפש אחר חבריו ביער, מתחילה סערה. ג'סטין מצליח לאתר את שני ידידיו לפני שהגשם מתחיל לרדת, והשלושה מחפשים יחד מחסה מהגשם. לבסוף הם מוצאים בית אשר ממוקם בתוך היער, אותו הילדים לא ראו מעולם בעבר. לאחר שאף אחד אינו פותח לילדים את הדלת, הילדים נכנסים לבית. במבט ראשון נראה כי הבית נטוש, עד אשר הם מגלים רובוט בשם SIR (ראשי תיבות של Solar Ion Robot) ואת הבעלים של הבית, פרופסור האמפרי באמבל אשר מציג בפני הילדים את יצירתו הגדולה ביותר, מכונת זמן. בעודם בתוך הבית, פרופסור באמבל מנסה לגרום למכונת הזמן לפעול בעזרת הטסת עפיפון הקשור לבית אשר גורם למכת הברק לשלוח את כל הבית לעבר. מכת הברק משפיעה גם על אישיותו של SIR. הילדים והפרופסור אינם מבינים בהתחלה עד כמה רחוק הבית חזר בזמן בשל טעות בחישוב של פרופסור באמבל אשר העבירה אותם 2,000 שנה אחורה בזמן ובמימד לארץ ישראל לתקופת הברית החדשה. במהלך הסדרה הילדים לקחו חלק באירועים מתוך ספר הברית החדשה ופגשו את ישו.

קישורים חיצוניים
----------------

* "הבית המעופף", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "הבית המעופף", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* רועי בהריר פרל‏, המיסיון של ישו: בחזרה ל"סופרבוק" ו"הבית המעופף", באתר וואלה!‏, 13 באוקטובר 2016
**גנאדי לדיז'נסקי** (ברוסית: **Генна́дий Лады́женский**; ‏  23 בינואר 1852 - 2 בספטמבר 1916) היה צייר נוף רוסי ואקדמאי באקדמיה לאמנות.

ביוגרפיה
--------

אביו היה פקיד הקהילה. בהתחלה הוא למד אדריכלות. ב-1872 הוא הכין רישומים וציורים בצבעי מים של הכנסיות מהמאה השש-עשרה בירוסלב, קוסטרומה וניז'ני נובגורוד. לאחר מכן, הוא החליט להתחיל בציור נוף ולמד אצל מיכאיל קלודט. הוא הושפע גם מיצירותיהם של איוואן שישקין ואיוואן קראמסקוי.

בשנת 1879 הוענק לו התואר "אמן, תואר שני" והפך למורה לציור ב"אקדמיה לאמנויות יפות של אודסה". הוא החל להציג בתערוכות באמצע שנות ה-80, וב-1890 הפך לאחד ממייסדי "חברת האמנים הדרום-רוסים". ב-1891 קיבל את אות מסדר סטניסלאוס הקדוש, תואר שלישי, מהצאר אלכסנדר השלישי. ב-1892- 1893, הוא סייר בטורקיה, בחצי האי קרים ובקווקז, ויצר סקיצות של החיים והמנהגים המקומיים, כמו גם נופי אזורים אלה. בין תלמידיו הידועים ביותר היו בוריס אניספלד, פיוטר נילוס ואולקסי שובקוננקו.

בשנת 1910, האקדמיה הקיסרית העניקה לו תואר ״אקדמאי״, למרות שבאותה תקופה הוא ויתר במידה רבה על הציור לטובת איסוף יצירות. בסופו של דבר, האוסף שלו הקיף לא רק דברי אמנות, אלא גם ספרים, כלי נשק, פורצלן, רהיטים ופריטים שונים מהמזרח התיכון. 

כשפרש ב-1914, חזר לעיר הולדתו וניסה לארגן מוזיאון. עם זאת, מלחמת העולם הראשונה הפכה את הדבר לבלתי אפשרי, והמוזיאון נפתח רק ב-1918, לאחר מותו. רוב הציורים שלו נמצאים שם.

גלריה
-----

* 
* 
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **גנאדי לדיז'נסקי** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. 1 2  Высшее образование, gsdlplomsy.com (ברוסית)
2. ↑  Выставка произведений художника Г.А. Ладыженского - Выставочные залы Одесской государственной картинной галереи, ofam.od.ua

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* VIAF: 6691154260792824480002
* WorldCat (עם VIAF): 6691154260792824480002

 |

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"גנאדי לדיז'נסקי"**.
**משה סובל** (נולד בשנת 1964) הוא נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים מאז 1 בפברואר 2023.

ביוגרפיה
--------

נולד וגדל בירושלים, נכדו של הרב שלמה סובל ונינו של הרב בן ציון ידלר. למד בישיבה התיכונית חורב ולאחר מכן למד במשך שנתיים בישיבת חברון. התגייס לצה"ל ושירת במקהלת הרבנות הצבאית.

בשנת 1991 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וכעבור שנתיים הוסמך כעורך דין.

בשנות ה-90 ניצח על מקהלת הילדים פרחי ישורון והפיק עמה אלבום של מוזיקה חסידית.

במשך תקופה עבד כעורך דין עצמאי, ולאחר מכן עבד במחלקה המשפטית של בנק טפחות. שימש כעוזר משפטי בבית המשפט העליון בלשכת השופט יצחק זמיר. כמו כן שימש כמורה מן החוץ בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.

בשנת 2001 התמנה לשופט בבית משפט השלום בירושלים. בשנת 2007 התמנה לשופט בית המשפט המחוזי בירושלים.

בשנת 2023 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.

מפסיקותיו
---------

בשנת 2008 פסק כי אריה דרעי לא יוכל להתמודד על ראשות עיריית ירושלים מפני שלא תמו שבע שנים מתום תקופת המאסר שנגזרה עליו, לפני קיצורה בידי ועדת השחרורים.

בשנת 2011 דחה את דרישתו של העיתון הגרמני דר שפיגל כי תביעת הדיבה שהגיש נגדו השחקן גיל קופטש תידון בגרמניה ולא בישראל.

בשנת 2013 דן בעניינו של ארגון נשות הכותל וקבע כי בג"ץ שדן בנושא בעבר לא התכוון לקבוע ש"מנהג המקום" הוא לפי הפרשנות האורתודוקסית, אלא לפי "פרשנות פלורליסטית-חילונית-לאומית".

סובל נמנה עם הרכב השופטים שדן את אהוד אולמרט. לפני כן היה בהרכב השופטים ששמע את עדותו המוקדמת של משה טלנסקי.

קישורים חיצוניים
----------------

* משה סובל, באתר הרשות השופטת

הערות שוליים
------------

1. ↑  הישג לנשות הכותל: התעטפות בטלית אינה נוגדת את מנהג המקום, גלובס.
אין תמונה חופשיתאין תמונה חופשית
**מיכאל (מיכי) זייפה** (נולד ב-1945) הוא מפקד גדוד שירותי הדם המטכ"לי במפקדת קצין הרפואה הראשי של צה"ל בדרגת אלוף-משנה במילואים, ואחד משבויי צה"ל במצרים במלחמת יום הכיפורים.

ביוגרפיה
--------

זייפה נולד בארץ ישראל ב-1945 להורים ניצולי השואה. הוא למד בבית הספר אליאנס תל אביב, ובשנת 1963 התגייס לצה"ל כחובש קרבי.

כשהשתחרר מצה"ל, החל ללמוד רוקחות באוניברסיטה העברית בירושלים. בסיום הלימודים עבר קורס קצינים במילואים למקצועות הפארא-רפואיים. שימש כחובש במילואים במלחמת ששת הימים ובמהלך מלחמת ההתשה בחזית הדרומית-המצרית, בחזית המזרחית-הירדנית ובחזית הצפונית-הסורית.

בגיל 28, בזמן לימודי הדוקטורט שלו במדעי הרוקחות באוניברסיטה העברית בירושלים הוצעו לזייפה תפקיד של קצין קישור למשקיפי האו"ם, בשל מחסור בקצינים דוברי אנגלית. בספטמבר 1973 נשלח זייפה למוצב הצפוני ביותר בקו בר לב.

### הנפילה בשבי

בבוקר 8 באוקטובר 1973, יומיים אחרי פרוץ מלחמת יום הכיפורים הגיעו כוחות צבא מצרים בפיקוד סגן אלוף למוצב, שבו שהה עם שני קצינים מכוח המשקיפים של האו"ם. זייפה הספיק להשאיר בידי קציני האו"ם מכתב קצר להוריו, לפני שנפל בשבי ונשלח לכלא עבאסייה שבפאתי קהיר, שם עבר במשך 6 שבועות עינויים פיזיים ונפשיים. כשחשב כי המצרים עומדים לירות בו למוות, חרץ עם קצה הציפורן על קיר את הכיתוב 'חיסלו אותי, מיכי'.

ב-15 בנובמבר הגיע לכלא שר ההגנה המצרי, אחמד איסמאעיל עלי, ובישר לזייפה ולשבויים האחרים, כי מצרים הסכימה לשחרר אותם. ב-19 בנובמבר נלקח באוטובוס יחד עם שבויים נוספים אל נמל התעופה בקהיר, ומשם הוטסו בחזרה לישראל.

### לאחר השחרור מהשבי

זייפה השלים דוקטורט ברוקחות, ובמשך יותר מ-35 שנה עסק בפיתוח. היה מנהל בכיר בתחום המחקר בחברת טבע, וריכז את הקורס "מבוא לפיתוח תרופות ומכשור רפואי" באוניברסיטה העברית בירושלים.

זייפה ממשיך לשרת בשירות מילואים פעיל, ונחשב לאחד מחיילי המילואים המבוגרים ביותר בצה"ל. ומאז 1995 משמש כמפקד גדוד שירותי הדם המטכ"לי במפקדת קצין הרפואה הראשי של צה"ל. באוקטובר 2023 חזר לשרת במילואים במלחמת חרבות ברזל.

חיים אישיים
-----------

זייפה מתגורר ברעננה מאז 1983, נשוי לחיה, ואב לבן ולבת. הוא חבר פעיל בעמותת "ערים בלילה" לתמיכה בנפגעי פוסט טראומה, ובעבר היה סגן יו"ר ודובר העמותה.

בשנת 2018 יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות ספרו "נקישות של תקווה" בו תיעד את קורותיו בשבי,

הערות שוליים
------------

1. ↑  רועי הדרי, מיכי זייפה בן ה-72 לא מתכוון להפסיק לשרת במילואים, באתר צומת השרון כפר סבא, ‏2017-05-21
2. 1 2 3 4  מזל טלבי לוי, מהשבי המצרי ועד למילואים בגיל 75: הסיפור המיוחד של אל"מ במיל' מיכאל זייפה, באתר צומת השרון רעננה, ‏2020-10-09
3. 1 2  איתי שיקמן, "כתבתי בציפורן על קיר הכלא: חיסלו אותי": אל"מ מיכּי זייפה על 43 ימים בשבי המצרי, באתר ynet, 18 בספטמבר 2018
4. ↑  ד"ר מיכאל (מיכי) זייפה, באתר bschool.huji.ac.il
5. ↑  נפתלי חן, 'נקישות של תקווה' - סיפורו של אל"מ במיל' מיקי זייפה שהיה בשבי המצרי 42 יום במלחמת יוכה"פ, באתר www.inn.co.il
6. ↑  מירי בן-דוד ליוי, מילואימניק בן 78: מפקד בנק הדם של צה"ל שהיה שבוי במצרים חזר לשרת, באתר ynet, 30 באוקטובר 2023
7. ↑  מיכי זייפה, נקישות של תקווה, באתר ידיעות ספרים
8. ↑  נפתלי חן, 'נקישות של תקווה' - סיפורו של אל"מ במיל' מיקי זייפה שהיה בשבי המצרי 42 יום במלחמת יוכה"פ, באתר ערוץ 7, 23 בספטמבר 2023
**גבריאל קלינג** (21 בפברואר 1934 – 21 בדצמבר 2022) היה שופט וסגן נשיא בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ומרצה בכיר לאתיקה, הגנת הפרטיות, לשון הרע ודיני נזיקין באוניברסיטת תל אביב ובמרכז האקדמי כרמל.

ביוגרפיה
--------

קלינג נולד בקרקוב פולין, ועלה לישראל עם הוריו ואחיו בהיותו כבן שבע. הוא למד בתיכון עירוני א' בתל אביב, ולאחר שירותו בצה"ל למד משפטים בפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1960 הוסמך כעורך דין. בשנת 1961 יצא ללימודי דוקטורט באוניברסיטת לונדון, שסיים בשנת 1963. בשנים הבאות שימש כעורך דין פרטי, וכמרצה בכיר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.

ביולי 1990 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ובדצמבר 2001 החל לכהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב. פרש לגמלאות ב-21 בפברואר 2004.

לאחר פרישתו מכס השיפוט החל ללמד במרכז האקדמי כרמל.

ב-8 באפריל 1973 נבחר לחבר ועד מרכזי חדש של מלר"ז – המועצה הציבורית למניעת רעש וזיהום אוויר בישראל (מלר"ז) (ע"ר).

בשנת 2014 יצא לאור ספרו של קלינג **אתיקה בעריכת דין**, אשר עוסק בסיטואציות הרבות בהן עלול השופט להיתקל בדילמה אתית, החל מניגוד עניינים ועד פתיחת פרופיל בפייסבוק. בשנת 2015 זכה השופט קלינג בפרס צלטנר על מפעל חיים בתחום המשפט.

קלינג נפטר ב-21 בדצמבר 2022, והובא למנוחות בבית העלמין בחולון.

קישורים חיצוניים
----------------

* גבריאל קלינג, באתר הרשות השופטת
* אבישי מתיה, ‏"רמת השופטים בישראל עולה על אלה שבמדינות אחרות", באתר גלובס, 28 במרץ 2014
* "אתיקה של שופטים ודמויות מתוך הנפטלין" News1
* קלינג היכה שנית, באתר גלובס, 22 בפברואר 1999
* גבריאל קלינג: על השופט בדימוס להמשיך להתנהג כשופט מכהן

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007506484005171
* ISNI: 0000 0000 3419 1467
* LCCN: n2002058335
* RERO: 02-A010977544
* VIAF: 65831284
* WorldCat: lccn-n2002058335

 |
פרופיל קטע 19 בטור דה פראנס 2011, בו שני טיפוסים מקטגוריית HC, קול דו גליבייה ואלפ ד'ואז
תוואי הכביש בקול דו גליבייה, השני בשכיחותו בטור אחרי קול דה טורמאלה, עם כיתוב שמם של האחים שלק (אנדי ניצח את הטור ב-2010 וסיים שני ב-2009 וב-2011)
**דירוג הרים HC** (בצרפתית: **Hors catégorie**, מילולית: "מעבר לדירוג") הוא מונח צרפתי בשימוש בתחרויות אופניים לתיאור דרגת טיפוס (קושי) הקשה ביותר (אחרי דירוגים 1–4, כאשר 4 הקל ביותר ו-1 הקשה ביותר מבין הטיפוסים המדורגים).

אופן קביעת הדירוג
-----------------

דירוג קושי נקבע לרוב לפי שיפוע המסלול ואורכו, אך יכול להיות מושפע גם ממיקומו בקטע, כך שלמשל טיפוס בדרגה 1 יכול להיהפך ל-HC אם הוא גם סיום הקטע. חשיבות הדירוג היא לתחרות "מלך ההר" (אחד מקטוגוריות המובילים המקובלות, בנוסף למנצח בדירוג הכללי, המוביל הצעיר וה"ספרינטר"), כשכמות הנקודות המחולקת גבוהה משמעותית בדרגת HC. בטור דה פראנס (בין השנים 2012-2016) דורגו העליות באורך ממוצע של 16.1 קילומטרים ושיפוע ממוצע של 7.4% כטיפוסי HC, עם כ-7 טיפוסי HC בכל טור.

היסטוריה
--------

בשנותיו הראשונות של הטור דה פראנס הייתה רק קטגורית טיפוס אחת, כאשר הנקודות של תחרות "מלך ההר" חולקו לעשרת הרוכבים הראשונים שחצו את הפסגה, החל מ-10 נקודות לרוכב הראשון, 9 לשני ועד נקודה אחת לרוכב העשירי. בטור הראשון שלאחר מלחמת העולם השנייה ב-1947 (אחרי הפסקת התחרות מ-1939) פוצלה התחרות לשתי קטגוריות, דירוג 1 ודירוג 2, כשדרגה 1 העניקה נקודות באופן זהה לטורים שלפני פרוץ המלחמה, בעוד קטגוריה 2 העניקה רק 5 נקודות לרוכב הראשון.

לאור הצלחת החלוקה, נוספה קטגוריה שלישית בטור ב-1949, שהעניקה 3 נקודות לרוכב הראשון, בפסגות נמוכות ופשוטות יותר לטיפוס באופן יחסי. ב-1962 נוספה הקטגוריה הרביעית, וחלוקת הנקודות השתנתה: 15 נקודות הוענקו לרוכב הראשון בקטגוריה הראשונה, 10 נקודות לקטגוריה השנייה, 5 נקודות לקטגוריה השלישית ו-3 נקודות לקטגוריה הרביעית. בין השנים 1962-1978 נשארו ארבע הקטגוריות עם שינויים קלים בלבד בחלוקת הנקודות.

ב-1979 הוחלט להוסיף קטגוריה נוספת, אך הפעם לא "קטגוריה 5" כי אם "קטגוריה בלתי מדורגת" (HC).

### פסגות מפורסמות שדורגו בדירוג HC לפחות פעם אחת בטור דה פראנס הם (בין היתר)

* אלפ ד'ואז
* מעבר גאליבייה
* מעבר טורמאלה
* מון ונטו
* מעבר איסראן
* אוטקם
* ואל טורנס
* מעבר סן ברנאר הגדול

ראו גם
------

* טור דה פראנס

הערות שוליים
------------

1. ↑  ניתוח נתוני הטיפוסים בטור דה פראנס בין 2006-2016, מתוך אתר danskebjerge.dk, (באנגלית)
**אריאל יעקבי** הוא איש ציבור ואיש עסקים, אשר שימש כיושב ראש הסתדרות עובדי המדינה בין השנים 2006–2022.

ביוגרפיה
--------

יעקבי נולד בכורדיסטן למשפחה יהודית עיראקית וגדל באיראן עם הוריו וששת אחיו. יעקבי נשוי ללימור ואב לשלושה ילדים. ליעקבי תואר שני במשא ומתן וניהול קונפליקטים מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים עם התמחות במימון וניהול פיננסי מהאוניברסיטה הפתוחה.

החל את דרכו בשנות ה-80 כבכיר בתנועת הנוער העובד והלומד, וכמנהל המתנ"ס בפרדס כץ. בשנת 1990 הצטרף להסתדרות הכללית כמזכיר הסתדרות הפקידים באזור בני ברק ושימש כחבר הנהלת העיר בני ברק. בהמשך שימש בשורת תפקידים בהנהגת ההסתדרות ובשנת 1999 התמנה למזכיר הסתדרות עובדי המדינה.

בשנת 2005 התמנה יעקבי לתפקד יו"ר האגף לאיגוד מקצועי בהסתדרות עובדי המדינה, בנוסף לתפקידיו בהסתדרות, הוא כהן כנציג ציבור (עובדים) ומגשר בבית-הדין האזורי לעבודה בתל אביב. יעקבי דירקטור בבנק יהב, יו"ר העמותה לקידום מקצועי חברתי, יו"ר העמותה לקידום מודעות חברתית, יו"ר מועדון נכון, יו"ר הקרן לביטוח הדדי לחברי הסתדרות עובדי המדינה בע"מ, דירקטור בחברה למפעלי כלכלה ותרבות לעובדי המדינה בע"מ, דירקטור בקופת גמל עמ"י, חברה לניהול קופת גמל ענפית ועוד.

בעקבות מינויו ב-2006 של עופר עיני ליו"ר ההסתדרות במקום עמיר פרץ, החליף אריאל יעקבי את עיני בתפקידו כיו"ר הסתדרות עובדי המדינה. יעקבי זכה לתמיכת הוועדים בשירות המדינה ושימש בתפקידו החל משנת 2006. ליעקבי זכויות רבות בתיקון לאקונות בתחום יחסי העבודה במשק, בעיקר פועל יוצא של מעבר לפנסיה צוברת, כגון הסכם קיבוצי כללי לפדיון ימי מחלה, הכרה בתקופת הוותק והסדרה של שימור זכויות וכיוצא בזה. בתקופת כהונתו הספיק יעקבי לחתום על הסכמים רבים ואף תקדימים. יעקבי חתם על הסכם קיבוצי המסדיר את מעמדן של קלדניות בתי המשפט בשנת 2009; הסכם קיבוצי לעובדי רשות מקרקעי ישראל תוך בניית מודל שכר הבנוי מרבדים בשינוי מהסכמי העסקה הרגילים; יעקבי אף חתם על הסכם הסעדה לכלל שירות המדינה המבטיח לכל עובד מדינה ארוחה חמה בסבסוד המדינה. השתתף בקביעת דמי הניהול בשוק הגמל והפנסיה בהסכמים שנחתמו לטובת עובדי שירות המדינה.

בתקופת כהונתו של יעקבי הסתדרות עובדי המדינה יצרה קשרים עם ארגוני עובדים בינלאומיים וחתמה על אמנות לשיתופי פעולה.

באוקטובר 2022, פרש יעקבי מתפקידו לאחר הבחירות בהסתדרות החדשה. המזכירות הארצית בחרה באופיר אלקלעי, ששימש לפני כן כמנכ"ל ההסתדרות.

קישורים חיצוניים
----------------

* אריאל יעקובי יו"ר הסתדרות עובדי המדינה נואם בכנס אגון UNI בבריסל, אפריל 2021
* אריאל יעקובי - יו"ר הסתדרות עובדי המדינה נואם בכנס הפדרציה האמריקאית של עובדי הממשל בארצות הברית, פברואר 2017
* עם הפנים לעתיד, באתר דבר ראשון, 6 בפברואר 2019
* ניצן צבי כהן, ‏אריאל יעקובי: "אפשר לפתור את כל סכסוכי העבודה בשירות המדינה ב-48 שעות", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 12 בפברואר 2020

הערות שוליים
------------

1. ↑  תני גולדשטיין, אריאל יעקובי מונה ליו"ר הסתדרות עובדי המדינה, באתר ynet, 1 בפברואר 2006
2. 1 2  הדיווח על החלפתו באתר ההסתדרות
3. ↑  לאחר שביתה של חודש: קלדניות בתיהמ"ש חוזרות לעבודה, באתר גלובס, 13 בדצמבר 2009
4. ↑  עובדי מדינה? בקרוב תזכו לסבסוד בארוחות צהריים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 2 במרץ 2017
5. ↑  רחלי בינדמן, דמי הניהול בפנסיה נחתכים לעובדי המדינה, באתר כלכליסט, 18 בפברואר 2013
**נינה בן-עמי** (נולדה ב-1970) היא דיפלומטית ישראלית.

ביוגרפיה
--------

בן-עמי נולדה בהודו וגדלה בארצות הברית, בת להורים יהודים קונסרבטיבים, עובדי מחלקת המדינה של ארצות הברית. סיימה תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת פרינסטון וזכתה במלגת פולברייט.

ב-1992 עלתה לישראל וסיימה תואר שני בגאוגרפיה מאוניברסיטת חיפה. 

ב-1998 סיימה קורס הצוערים של משרד החוץ ובתפקידה הראשון שימשה מזכיר שני בשגרירות ישראל בחוף השנהב. בהמשך שירותה במשרד החוץ שימשה קונסול ישראל במונטריאול, עבדה בדסק צפון אמריקה, כיהנה כדוברת שגרירות ישראל בצרפת, סגנית מנהל מחלקת זכויות האדם ויועצת מדינית לשר החוץ אביגדור ליברמן. 

באוגוסט 2014 מונתה לשגרירת ישראל באורוגוואי. כיהנה בתפקיד עד 2018. 

בן-עמי נשואה לליאור ואם לשלוש בנות. בתקופת שהותה בחוף השנהב לקה בן זוגה בתסמונת גייאן-בארה לאחר שתיית מים מזוהמים ונותר משותק.

קישורים חיצוניים
----------------

* "Mi campo de batalla es la diplomacia", ריאיון עם נינה בן-עמי, 17 בדצמבר 2014 באתר שגרירות ישראל באורוגוואי (בספרדית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  מינויים בשירות החוץ, החלטה מספר 1571 של ממשלת ישראל השלושים ושלוש, משנת 2014, באתר של משרד ראש הממשלה
2. ↑  איתמר אייכנר, יאיר לפיד, בעלי יצא לשליחות וחזר משותק, באתר ynet, 24 ביוני 2013
**כריס בודרו** (באנגלית: **Chris Boudreaux** נולד 1989)   הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ודוגמן אמריקאי.

ביוגרפיה
--------

כריס בודרו גדל בלאס וגאס, נבדה. לאחר התיכון, הוא זכה במלגה כחבר נבחרת הפוטבול של אוניברסיטת נבדה ברינו, בה למד בשנים 2010 עד 2013. הוא שיחק בעמדת ההגנה ומונה לקפטן הנבחרת. לאחר הקולג' נבחן בקבוצת סן פרנסיסקו 49'. עם זאת, פציעה ברגל מנעה ממנו להפוך לשחקן פוטבול מקצועי. הוא היה חבר בלהקת חשפנים וב-2013 הוגש נגדו כתב אישום בגין תקיפה. בשנת 2016 הוא עבר ללוס אנג'לס כדי ללמוד משחק בפלייהאוס ווסט.

קריירה
------

בודרו ערך את הופעת הבכורה שלו בסרטים הקצרים בהם "QPQ" ו- "The Deep End" בשנת 2016, כמו גם בפרק של סדרת הטלוויזיה "Then What Happened?". משנת 2016 עד 2018 גילם שיחק בסדרת הטלוויזיה "Steam Room Stories". בשנת 2019 הוא גילם את תפקידו של בלטון בסרט בעל אותו השם המבוסס על הסדרה.

בודרו כיכב כמעט אך ורק בסרטים קצרים עד 2020, אך היו לו גם תפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה בהן "Small Shots" ,"Escape the Night ","Duck World", ו- "The Filth". בשנת 2020 הואשיחק בתפקיד ראשי בסרט האסונות של פול לוסון "מטאור ירח". בשנת 2021 הוא התחיל לשחק בסדרה "NCIS".

בודרו הוא דוגמן מבוקש שהצטלם למגזיני אופנה ופרסומות רבות.

קישורים חיצוניים
----------------

* כריס בודרו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Chris Boudreaux auf Model Mayhem, abgerufen am 17. August 2021.
2. ↑  Centennial Hills resident set to take male revue show to the next level auf Las Vegas Review Journal vom 28. Januar 2014, abgerufen am 17. August 2021.
3. 1 2  IMDb: Biografie Chris Boudreaux, abgerufen am 17. August 2021.
4. ↑  Touring Male Stripper Busted For Assault In St. Cloud, ‏minnesota.cbslocal.com, ‏26 בנובמבר 2013
5. ↑  Style Guide: Embrace your Dark Side - The Underwear Expert, The Underwear Expert, ‏3 בספטמבר 2016

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"כריס בודרו"**.
**לזר (אליעזר) פוליאקוב** (ברוסית: **Лазарь Соломонович Поляков** ‏), (1842, אורשה – ינואר 1914, פריז), היה נדבן יהודי ידוע, מבני משפחת פוליאקוב. אחיהם של איש העסקים יעקב פוליאקוב והבנקאי שמואל פוליאקוב. נחשב לאביה של אנה פבלובה.

קורות חיים
----------

לזר (אליעזר) פוליאקוב נולד ב-1842 למשפחה אמידה של הסוחר שלמה פוליאקוב וזלטה רבינוביץ' (פוליאקוב). בתחילת הקריירה הוא עזר לאחיו הגדול שמואל לנהל את עסק אביו.

תוך זמן קצר פוליאקוב החל לעסוק בבנקאות. הוא היה יו"ר הנהלה של מספר בנקים לרבות בנק האדמות המוסקבאי.

לאחר שהאימפריה הרוסית כבשה שטחים בטורקסטן לזר פוליאקוב החל להשקיע באזור. הוא הקים בית החורשת לגפרורים בטשקנט, לאור עלויות ייצור גדולות המפעל לא היה כלכלי.

בשנת 1890 הוא מונה לקונסול של פרס במוסקבה. באותה תקופה כיהן כראש הקהילה היהודית בעיר.

בשנת 1908, בעקבות המשבר הכלכלי, הוא איבד את כל תפקידיו במערכת הבנקאיות.

לזר פוליאקוב נפטר בשנת 1914 בפריז ונטמן בבית העלמין היהודי במוסקבה. בתו ציטה נישאה לאליהו ברלין.

פעילות ציבורית ונדבנות
----------------------

פוליאקוב תרם רבות. בין היתר הוא רכש חלקת אדמה להקמת בית הכנסת הכוראלי במוסקבה ובהמשך תרם לבניית הבניין לתחזוקתו.

הוא השתתף בהקמת מוזיאון פושקין ואחד האולמות של המוזיאון היה על שמו.

על הפעילות הציבורית והכלכלית הוענקו לו עיטורים של האימפריה הרוסית, פרס, האימפריה העות'מאנית ורומניה.

קישורים חיצוניים
----------------

* לזר פוליאקוב, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007415206405171
* LCCN: n98011603
* VIAF: 90144648486001087354
* WorldCat: viaf-90144648486001087354

 |
**צו נירון** (בגרמנית: **Nerobefehl**) הוא צו שנחתם על ידי אדולף היטלר ב-19 במרץ 1945, והופץ כמסמך בסיווג "סודי ביותר" על ידי הפיקוד העליון של הוורמאכט. בצו הורו על צעדים להרס תשתיות גרמניות (טקטיקת "אדמה חרוכה" שהייתה נהוגה בשטחים שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית), כדי למנוע את השימוש בהם על ידי כוחות בעלות הברית, בעת שאלה העמיקו חדירתם לתוך שטח גרמניה.

הפקודה נכתבה תחת הכותרת הרשמית "צו הריסת שטח הרייך" ונודעה לאחר מכן כ"צו נירון", על שם הקיסר הרומי נירון, שגרם לכאורה לשרפה הגדולה של רומא בשנת 64 לספירה.

רקע
---

בשנת 1945 מצב הגרמנים היה נואש. רוב השטחים שנכבשו על ידי הגרמנים שוחררו או נכבשו מחדש, הקרב על הבליטה בארדנים הסתיים בכישלון של הנאצים, וצבאות בעלות הברית התקדמו בשטח גרמניה הן ממזרח והן ממערב. עם זאת, היטלר לא היה מוכן להניח את הנשק ולהסכים לכניעה ללא תנאי.

זו לא הייתה הפעם הראשונה שהיטלר ניסה להשמיד תשתיות לפני שנכבשו. זמן קצר לפני שחרור פריז, הורה היטלר להניח חומרי נפץ מסביב לאתרים חשובים, כגון מגדל אייפל, וצמתי תחבורה מרכזיים. המושל הצבאי דיטריך פון קולטיץ נצטווה להפעיל פצצות אלו, אם בעלות הברית תגענה לסביבות העיר, ולהפוך את פאריס לעיי חורבות. בפועל הוא לא עשה זאת, אלא נכנע לבעלות הברית.

הצו ופעולות נלוות
-----------------

> 
> זו טעות לחשוב שמתקני תחבורה ותקשורת, מפעלי תעשייה ומחסני אספקה, שלא נהרסו, או שיצאו רק באופן זמני מכלל פעולה, ניתן יהיה להשתמש בהם שוב למטרות שלנו, כאשר השטח שאיבדנו יחזור לידינו. האויב ישאיר אותנו רק עם אדמה חרוכה כשהוא ייסוג, מבלי להתייחס כלל לאוכלוסייה. ולכן אני מורה:
> 
> 
> 1) כל מתקני התחבורה ותקשורת הצבאיים, מפעלי תעשייה ומחסני אספקה, כמו גם כל דבר אחר בעל ערך בשטח הרייך, שיכול בכל דרך שהיא לשמש את האויב להמשך המאבק, בזמינות מיידית או בעתיד הנראה לעין, יושמד.
> 
> 
> 
> — קטע מתוך צו נירון
> 

הצו היה חסר תועלת. האחריות לביצועו הוטלה על אלברט שפר, שר החימוש בממשלתו של היטלר. שפר נחרד מהצו ואיבד את האמון ברודן. בדיוק כמו פון קולטיץ כמה חודשים קודם לכן, שפר נכשל בכוונה תחילה בביצוע הצו. עם קבלת הצו, הוא ביקש שתינתן לו סמכות בלעדית לביצוע התוכנית, במקום להשתמש בכוחו לשכנע את הגנרלים ומפקדי האזורים להתעלם מהצו. היטלר לא היה מודע לכך עד סוף המלחמה, כאשר שפר, בעת שביקר את היטלר בפיהררבונקר בברלין, התוודה בפניו שהוא לא ציית במכוון. היטלר כעס על השר שלו, אולם בכל זאת איפשר לשפר לעזוב. היטלר התאבד ב-30 באפריל 1945 בבונקר, 42 ימים לאחר הוצאת הצו.

אירוע ידוע, המשויך לצו נירון, הוא הריסת המנהרה מצפון לדרום ברלין של הרכבת מתחת לתעלת לנדוור, שהובילה לתוצאה מרחיקה לכת של הצפת הרכבת התחתית. עם זאת, עד היום לא ידוע מי הוציא לפועל את הפיצוץ.

זמן קצר לאחר מכן, ב -7 במאי 1945, הגנרל אלפרד יודל חתם על כניעתה הצבאית של גרמניה, וב -23 במאי שפר נעצר בהוראת הגנרל האמריקאי דווייט אייזנהאואר, יחד עם שאר ממשלתה הזמנית של גרמניה בראשות אדמירל קרל דניץ, יורשו של היטלר כראש המדינה.

לקריאה נוספת
------------

* Hugh R. Trevor Roper (ed) Blitzkrieg to Defeat: Hitler's War Directives 1939–1945 (NY: Holt Rinehart and Winston, 1971) pp. 206–207

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **צו נירון** בוויקישיתוף
* צו נירון בגרמנית (מתוך ארכיון מסמכי היסטוריה גרמנית)
אין תמונה חופשיתאין תמונה חופשית
**יונתן הדס** (נולד ב-18 בנובמבר 1986) הוא קלרניתן ישראלי, נגן קלרינט בס ראשי בתזמורת הפילהרמונית הישראלית משנת 2010, וחבר באנסמבל מיתר מאז הקמתו בשנת 2005.

יונתן הדס החל את לימודי הקלרינט בקונסרבטוריון רמת גן, אצל המורה **שרה אלבז** והמשיך בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב ובתיכון לאמנויות תלמה ילין. כן ניגן ביחידת הנגנים המצטיינים של המרכז למוזיקה ירושלים, והמשיך בשירות בצה"ל במעמד של מוזיקאי מצטיין. הוא למד בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב אצל ריצ'רד לסר ויבגני יהודין. 
במסגרת לימודיו לתואר שני באקדמיה למוסיקה ולמחול ירושלים, השתתף בתוכנית חילופי סטודנטים ולמד עם הפרופ' וולפגנג מאייר בבית הספר הגבוהה למוזיקה קרלסרוהה בגרמניה.

יונתן הדס השתתף בכיתות אמן בהנחיית קלרינטנים ידועי שם, ביניהם שרון קם, עלי אבן, גיורא פיידמן, אנתוני פיי, מיטשל לורי, פיליפ קופר, סבינה מאייר ועוד, והופיע בפסטיבלים רבים בישראל ובחו"ל. הדס מרבה לנגן מוזיקה ישראלית עכשווית, הופיע בקונצרטים בשידור חי בקול המוסיקה והקליט לטלוויזיה. 

משתתף בביצועי מזיקה קאמרית ומוזיקה בת זמננו עם אנסמבלים רבים בהם "תזמורת המהפכה" ואנסמבל המאה ה-21.
זכה לציון לשבח בתחרות "ליונס" לקלרינט ובפרס מיוחד על ביצוע יצירה ישראלית בתחרויות האביב 2009.[דרוש מקור] יונתן הוא זוכה מלגות הצטיינות של קרן התרבות אמריקה-ישראל החל משנת 2003.
**ספריית העיר מאלמה** (בשוודית: **Malmö stadsbibliotek**) היא ספרייה ציבורית במאלמה.

הספרייה נפתחה בשנת 1905 במלון טונלן, ובאותו זמן הכילה 3,096 פריטים. ב-1946 עברה הספרייה למיקומה בטירה שיועדה בתחילה להכיל בתוכה מוזיאון, הטירה נבנתה בהשראת תקופת הרנסאנס בדנמרק ודרום שוודיה.

כיום מכילה הספרייה שלושה בניינים. הבניין השני (נוסף לזה שספרייה עברה אליו בשנת 1946) תוכנן על ידי הנינג לארסן בשנת 1997. שני הבניינים הראשיים מחוברים על ידי הבניין השליש שנקרא "הגליל", והוא מכיל את מרכזי הייעוץ והמידע ודלפק השאלה. מלבד שוודית יש בספרייה ספרים במספר שפות ובין היתר בהולנדית.

ב-2006 נהייתה לספרייה הראשונה בשוודיה המכילה ומשאילה משחקי וידאו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ספריית העיר מאלמה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של ספריית העיר מאלמה (בשוודית)
* האתר הרשמי(הקישור אינו פעיל)

הערות שוליים
------------

1. ↑  The City Library of Malmö (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007574559205171
* ISNI: 0000 0001 0669 1162
* LCCN: nr97015207
* NKC: kn20100112031
* VIAF: 144825907
* WorldCat: lccn-nr97015207

 |
ויטה גורביץ
**ויטה גורביץ** (נולדה ב-30 בדצמבר 1976) היא מנצחת מקהלות וזמרת ישראלית, וכן מייסדת ומנהלת מוזיקלית של מקהלת "ניצן".

ביוגרפיה
--------

גורביץ נולדה בשם **ויטה סברדלוב** ב-1976 בקייב שבאוקראינה (ברית המועצות) ועלתה לישראל ב-1991. ויטה החלה את דרכה בתחום פיתוח קול בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב כתלמידתה של חנה לויטן, ובמקהלת בת קול. את שירותה הצבאי עשתה כמוזיקאית מצטיינת בהרכב הווקאלי של צה"ל.

ויטה גורביץ למדה לתואר ראשון בניצוח תזמורת אצל יבגני צירלין ובזמרה קלאסית אצל רובין וויזל-קפסוטו, ולתואר שני בניצוח מקהלות, אצל סטנלי ספרבר, שני התארים מן האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.

כזמרת השתלמה בסדנאות ובכיתות אמן רבות, ביניהן הסדנאות למוזיקה עתיקה (בהנחיתן של ג'יל פלדמן וננסי ארג'נטה), סדנת מוזיקה בת זמננו (אליזבט ניימן (מצו סופרן) וז'ולט נאג'), סדנה בינלאומית למוזיקה מגטו טרזיינשטט (פרופסור אמילי ברנדסון), וכן בכיתות אמן של מרים מלצר, הילדה צאדק ועוד.

פעילות מוזיקלית בולטת
---------------------

בשנת 2003 ייסדה את מקהלת "ניצן" - המקהלה היצוגית של הקונסרבטוריון בנתניה ומאז היא משמשת מנצחת ומנהלת מוזיקלית של המקהלה. בחמש השנים האחרונות שרה המקהלה בעשרות הופעות שהבולטות בהן - כנסי מקהלות ארציים, שלוש הפקות של האופרה הישראלית החדשה "שיקוי אהבה" מאת גאטנו דוניצטי תחת שרביטו של דוד זבה וסימפונט רעננה, וביצוע של "עשן ואפר" מאת דניאל עקיבא (טקסטים של אבנר פרץ) בפסטיבל הגיטרות הבינלאומי תחת שרביטו של דורון סלומון עם תזמורת "הסינפונייטה הישראלית באר שבע" וקרן הדר כסולנית.

נוסף להיותה מנצחת מקהלת ניצן, ויטה היא ראש המחלקה הווקאלית בקונסרבטוריון בנתניה ומורה לפיתוח קול.

בעבר ויטה עבדה כמנצחת משנה במקהלת מורן ו"אנסמבל זמרי מורן" בבית יצחק. במסגרת עבודתה במקהלת מורן הייתה מעורבת בפרויקטים בולטים, ביניהם הפקת האופרה "צחוק של עכברוש" מאת אלה מילך-שריף על פי ספרה של נאוה סמל (התיאטרון הקאמרי הישראלי) שהוצגה ביותר מ-60 הופעות בישראל ומחוצה לה, האופרה המקורית מאת אייל באט "העכבר המעופף", אשר בוצעה השנה בהיכל התרבות בתל אביב עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, אלה לצד פרויקטים רבים נוספים בהם היה לויטה חלק חשוב בהכנת המקהלה להופעות, פסטיבלי מוזיקה ותחרויות בישראל ומחוצה לה.

כמו כן ויטה שימשה בעבר מנצחת מקהלת "חן" - המקהלה הייצוגית של אולפן עקיבא (נתניה) מנצחת משנה במקהלת אנקור בירושלים.

בשנים 1998–2003 שרה בהרכב הקאמרי "אנסמבל זמרי מורן" (בית יצחק) בניצוחה של נעמי פארן, איתו הופיעה בפסטיבלים ותחרויות ברחבי העולם (גרמניה, ספרד, הונג קונג, סין, יפן, ארצות הברית וקנדה).

כסולנית הופיעה תחת שרביטם של נעמי פארן, סטנלי ספרבר, מנחם נבנהויז ומנדי רודן.

ויטה מנהלת מקהלה נוספת בשם "מקהלת פנטזיה" בקונסרבטוריון נווה-שרת ת"א.

זכייה בפרסים
------------

ויטה היא זוכת קרן שרת (קרן התרבות אמריקה-ישראל) בניצוח תזמורת ומקהלה בין השנים 1999–2005.
כזמרת זכתה בפרס ראשון בתחרות זמרה בינלאומית ב-Kathaumixw (Canada), 2000 (תחת שם נעוריה - ויטה סברדלוב).

מקורות
------

* אתר הבית של מקהלת מורן
* אתר הבית של בית הספר עירוני א', ת"א
* תחרות זמרה בינלאומית קטמיו, קנדה
* קטע מהופעת מקהלת ניצן עם תזמורת באר שבע תחת שרביטו של דורון סולומון
* שיחה עם גב' ויטה גורביץ
* תוכניה של קונצרט הסיום של פסטיבל הגיטרות הבינלאומי, 2008
**אלכסיי רזומובסקי** (ברוסית: **Алексей Григорьевич Разумовский**; ‏17 במרץ 1709 - 6 ביוני 1771) היה מאהב של יליזבטה, קיסרית רוסיה.

ביוגרפיה
--------

אלכסיי רזומובסקי
רזומובסקי נולד בכפר במחוז צ'רניגוב שבאוקראינה של היום במשפחה של קוזאק מן השורה. בילדותו ברח ממשפחתו והחל לשיר בכנסייה מקומית. בשנת 1731 נלקח על ידי אציל מקומי לסנקט פטרבורג. תוך זמן קצר החל לשיר בחצר. בהתאם לעדויות היה גבר נאה ביותר וכתוצאה מכך משך תשומת לבה של יליזבטה, קיסרית רוסיה הצעירה. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-18 התקדם לתפקידים שונים בקרבת הנסיכה. היה מקובל לפנות אליו עם בקשות שונות והוא נהג לעזור תוך ניצול השפעתו על יליזבטה.

ביום הכתרת יליזבטה קיבל רזומובסקי את עיטור אנדריי הקדוש, העיטור הגבוה באימפריה, קודם בדרגה צבאית וקיבל אחוזה וחולופים לבעלותו. ככל הנראה בשנת 1742 התחתן עם הקיסרית. בשנת 1744 קיבל תואר רוזן ובשנת 1756 קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל. יחד עם זאת הוא היה בן אדם שקט, דתי ולא התערב בענייני החצר והפוליטיקה הגבוהה. הוא תמך במשפחתו ובאוקראינה שבתקופת יליזבטה קיבלה כמה הטבות.

בסוף שנות ה-40, עם התקרבות יליזבטה לאיוואן שובלוב, השפעתו על הקיסרית פחתה. 

רזומובסקי נפטר בשנת 1771 והוטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.

קיימות שמועות על כך שיליזבטה ילדה לו ילדים, אך אין לכך עדויות באף מסמך. בתחילת שלטונו של יקטרינה הגדולה היא שלחה את מיכאיל וורונצוב למצוא מסמכים בנושא חתונת רזומובסקי עם יליזבטה, אך רזומובסקי במהלך הפגישה שרף מסמכים שככל הנראה היו קשורים לנושא. ידוע על שתי נשים שטענו שהן היו בנות של יליזבטה ורזומובסקי. אחת מהן הייתה נזירה ובטקס הלוויה שלה השתתפו נציגי משפחת רומנוב ומשפחת רזומובסקי. השנייה נעצרה בליבורנו, נלקחה לרוסיה ומתה משחפת במבצר פטרופבלובסקיה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אלכסיי רזומובסקי** בוויקישיתוף
* אלכסיי רזומובסקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 128744189
* ISNI: 0000 0000 5544 7281
* LCCN: n2006063122
* NKC: jo2003168190
* VIAF: 57672810
* WorldCat: viaf-57672810

 |
הרב **יחיאל מיכל טברסקי (טוורסקי)** הוא רב, אדמו"ר ומלחין חסידי אמריקני. ראש קהילת בית יהודה במילווקי. ידוע גם כאדמו"ר מהורניסטייפל מילווקי. בנו של רבי יעקב ישראל מהורנוסטייפיל (אנ'). אחיו היה הפסיכיאטר הרב אברהם טברסקי.

קורות חייו
----------

נולד בשנת ה'תרצ"ט לרבי יעקב ישראל בנו של רבי בן ציון יהודה לייב מהורנוסטייפל, ולדבורה לאה בתו של רבי בן ציון הלברשטאם מבאבוב. אחרי פטירת אביו רבי יעקב ישראל ששימש כאדמו"ר מהורנוסטייפל במילווקי מונה רבי מיכל כממשיכו במילווקי.

הרב טברסקי, כאחיו, למד הן בישיבות והן במוסדות השכלה: בישיבת סקוקי, ישיבת נר ישראל בבולטימור, ישיבת לייקווד, ובאוניברסיטת מרקט במילווקי.

לחניו
-----

הרב טברסקי כמו סבו רבי בן ציון מבאבוב ואחיו הרב אברהם ידוע כמלחין ניגונים ושירים חסידיים שניים משיריו "רוממו" ו"תקע בשופר" התפרסמו מאוד. הרב טברסקי הוציא שני אלבומים של ניגוניו, בנוסף אליהם הוציא ישראל לאם אלבום מניגוניו של הרב טברסקי.

התזמורת הסימפונית מילווקי ערכה מחווה לכבוד תרומתו המוזיקלית של הרב טברסקי.

משפחתו
------

אחיו: הרב אברהם יהושע השל טברסקי אדמו"ר, מלחין ופסיכיאטר, פרופסור אהרן טברסקי דיקן בית הספר למשפטים באוניברסיטת ברוקלין

נשוי לרבנית פייגה טברסקי בתו של רבי ישראל אברהם מפאלטישאן (ה'תרע"ו - ה'תש"ן), סופרת ומרצה ליהדות. אחיה הוא רבי מרדכי שטיין מפאלטישאן.

ילדיו:

* ביילה גלדצלר, אלמנתו של הרב אליעזר גלדצלר ראש ישיבת אור ישראל בקנארסי.
* קוקי שפיץ.
* חנה מלכה זינגר, נשואה לרב דוד זינגר.
* הרב בן ציון טברסקי, עוזר רב קהילת בית יהודה.
* הרב אפרים טברסקי, רבה של קהל חסידים בשיקגו.
* הרב מרדכי טברסקי, רב בלונדון.
* הרב יעקב משה טברסקי, רב במונסי.

קישורים חיצוניים
----------------

* מיכל טברסקי, דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007311260005171

 |
**רומן שרון** (5 בפברואר 1951 - 6 בפברואר 1974) היה זמר ישראלי.

ביוגרפיה
--------

שרון נולד בשם **רומן צ'רנר** בוורשה, בירת פולין, לרודולף ולכריסטינה-סטפה. כשהיה בן חמש שנים עלה לישראל עם משפחתו, שקבעה את מושבה בחולון. כדי לסייע בכלכלת המשפחה, החל להופיע כשוליית-קוסם לצדו של אביו כבר מגיל תשע. באותן שנים התחיל גם לשיר ולמד לנגן בגיטרה בקונסרבטוריון למוזיקה בתל אביב, בעידודה של הזמרת רחל אטאס.

שרון גויס לצה"ל במחצית פברואר 1969, ושירת בצוות הווי חיל התותחנים, שם שימש גם כסולן. הוא נחשב לאחד הכוכבים הגדולים שיצאו מהלהקות הצבאיות בתחילת שנות ה-70.

בפברואר 1972, משסיים את שירות החובה שלו, פתח שרון בקריירה של זמר. הוא השתתף בפסטיבלים, הוציא תקליט שנקרא בפשטות "רומן שרון" (שהוא למעשה אלבום הסולו היחיד שלו) בו הופיעו להיטיו באותה תקופה: "לילה טוב", "חיוך שלך", "בלדה למחפשים" ו"העולם שלי ושלך", והשתתף בהצגה המוזיקלית "לילי גם" בתיאטרון חיפה, לצד מרגלית צנעני ויזהר כהן.

במלחמת יום הכיפורים הצטרף ללהקת הווי של צה"ל והופיע עמה ביחידות שונות. ביום י"ד בשבט תשל"ד (6 בפברואר 1974; יום אחרי יום הולדתו) בהיותו באזור בלוזה שבסיני, בדרכו למסיבה ביחידה צבאית אחרי אחת ההופעות, נהרג שרון בתאונת דרכים. הוא הובא לקבורה בבית העלמין הצבאי קריית שאול. שרון היה נצר אחרון למשפחתו.

השיר "הבלון שלי", שנכתב על ידי אהוד מנור ומתי כספי והוקלט על ידי כספי לאלבומו הראשון, הוקדש לזכר רומן שרון.

בשנת 2001, הוציא אילן בן שחר אוסף כפול לזכרו של שרון. האוסף, שכלל גם בונוסים (גם השיר "אלת האהבות שלי" שיצא ב-1973 בסינגל) וביניהם כלל שיר בשם "נשארה לי מנגינה". מילות השיר נכתבו ללחן שהשאיר אחריו שרון. את המילים חיבר גידי קורן, מי שכתב לרומן שרון מספר משיריו. השיר בוצע על ידי להקת "האחים והאחיות" והוקדש לזכרו.

קישורים חיצוניים
----------------

* רומן שרון, באתר שירונט
* רומן שרון, באתר Discogs (באנגלית)
* רומן שרון, דף שער בספרייה הלאומית
* רומן שרון, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט)
* קורות החיים של רומן שרון, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
* רותי קדוש, רומן סופרסטאר: סיפורו של רומן שרון ז"ל, באתר nrg‏, 19 באפריל 2010
* סמדר שיר, שירה שנקטעה, משפחה שנכחדה, באתר Xnet‏, 23 באפריל 2012
* דודי פטימר, ‏"המוזיקה זרמה בעורקיו": הזמר שחייו נגדעו בטרם עת במלחמת יום כיפור, באתר מעריב אונליין, 18 באפריל 2018
* אלי אלון, 47 שנים למותו של הזמר רומן שרון, באתר News1 מחלקה ראשונה, 8 בפברואר 2021

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007312887605171
* ISNI: 0000 0003 7046 9106
* VIAF: 237512024
* WorldCat: viaf-237512024

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק בכלי אוכל. אם התכוונתם לסוג אנטנה, ראו אנטנה פרבולית.
צלחות אוכל על שולחן
צלחת זכוכית מימי מרד בר כוכבא, שנתגלתה במערת האיגרות שבנחל חבר
ילדה מחזיקה בצלחת בציור מ-1904
**צַלַּחַת** היא כלי מטבח בסיסי הנועד להכלת והגשת מזון. קיימים סוגים וגדלים שונים של צלחות המיועדים לשימושים שונים. צלחת קעורה (קערה) משמשת להגשת מרק או מזון נוזלי אחר, בעוד שצלחת שטוחה משמשת להגשת מזון מוצק. 

פנכה היא קערית קטנה ותחתית היא צלחת קטנה, שעליה מעמידים כוס או ספל. חיילים בתנאי שדה משתמשים כצלחת בפָּנַךְ (מסטינג), שתי קערות מתכת מלבניות, שכל אחת מהן מצוידת בידית מתקפלת. מקור המילה באנגלית - mess tin (מילולית - פחית ארוחה).

בעבר הצלחת יוצרה מעץ או מחרס. עם התפתחות הטכנולוגיה נוצרו צלחות מחומרים נוספים, כמו זכוכית, מתכות ופלסטיק.

בארץ ישראל נתגלו צלחות רבות בחפירות ארכאולוגיות, בין היתר בחורבת קומראן, שם נתגלו מאות צלחות וקערות מחרס, ובמערות המפלט של מרד בר כוכבא במדבר יהודה, שם נתגלו גם צלחות מזכוכית. 

כיום ישנו מגוון רחב של צלחות חד-פעמיות, שעשויות מפלסטיק, נייר, ריקועי אלומיניום דקים (נייר כסף) וכן שילוב של נייר ואלומיניום, חרס, עלים דחוסים (בהודו וסרי לנקה) וצלחות מעלי בננה טריים באיים.

בעבר הרבו להתייחס אל עצמים בלתי מזוהים שנצפו לכאורה בשמים בכינוי צלחת מעופפת כינוי זה ניתן לרוב לעצמים שהגיעו או נחתו לכאורה מהחלל או עצמים שעפים/מרחפים בשמים. צלחת מעופפת אחרת היא פריזבי, צלחת שטוחה עשויה פלסטיק, המשמשת למשחק בין שני אנשים או יותר.

ראו גם
------

* טאלי
* צלחת לוויין

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **פנכה** |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **צלחת** |
| ויקיציטוט ציטוטים בוויקיציטוט: **צלחת** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **צלחות** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007555841805171
* GND: 4184660-6
* LCCN: sh85103298
* LNB: 000319917

 |
20,000 סופרג'יסטיות צועדות בניו יורק, 1915. "מסעי צלב חברתיים" היו תכונה עיקרית של בני דור זה
**דור המיסיונרים** (באנגלית: **Missionary Generation**) הוא כינוי לדור שהשתרע בין 1860 ל-1882, בעיקר באזור אמריקה הצפונית והעולם המערבי, ובפרט ארצות הברית, והוא חלק מהארכיטיפ הנביאי/אידיאליסטי.

חברי דור המיסיונרים תוארו כ"ילדי העידן שלאחר מלחמת האזרחים". הם היו דור אידיאליסטי, וכבוגרים צעירים, מנהיגיהם היו מטיפים מפורסמים. חלקם היו בוגרי מכללות של שחורים ושל נשים שזה עתה הוקמו. המאפיין המגדיר שלהם היה "מסעות צלב" חברתיים: עיתונאות "מאקרייקרית", פרוהיבישניזם, זכויות עובדים, איגודים מקצועיים וזכות הצבעה לנשים. באמצע חייהם, הם פיתחו את תקופת היובש, בקרת הגירה וארגנו חוליות ללחימה בפשיעה.

מכיוון שרבים מבני "הדור האבוד" מצאו את מותם במלחמת העולם הראשונה, הנהגת דור המיסיונרים החזיקה מעמד יותר מהדורות הקודמים, ובשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 הפכה האליטה שלהם ל"זקנים החכמים" שחוקקו את "הניו-דיל", ביטוח לאומי, הובילו את המלחמה העולמית נגד הפשיזם, ואישרו מחדש את האידיאלים הגבוהים ביותר של אמריקה בתקופה טרנספורמטיבית בתולדות העולם.

כל מי שהשתייך לדור זה כבר אינו חי כיום; שרה קנהאוס האמריקאית, שנפטרה ב-30 בדצמבר 1999, בגיל 119, הייתה בין האנשים החיים האחרונים שהיו מהדור הזה, ומאלה שהאריכו ימים יותר משמעותית משאר האנשים מאותו הדור.

הסוציולוגית נעמי שייפר ריילי מאמינה כי "דור מיסיונרים" חדש מתגבש אצל ילדי שנות ה-10 של המאה ה-21.

סביהם הטיפוסיים היו המבוגרים שבדור המוזהב, הוריהם היו הצעירים שבדור המוזהב והמבוגרים שבדור המתקדם, ילדיהם היו הדור האבוד, ונכדיהם היו דור ה-GI.

אישים בולטים שמזוהים עם דור המיסיונרים
--------------------------------------

### נשיאי ארצות הברית

שישה נשיאים אמריקאים מזוהים עם "דור המיסיונרים":

* וורן הרדינג (1865–1923), נשיאה ה-29 של ארצות הברית בשנים 1921–1923.
* קלווין קולידג' (1872–1933), נשיאה ה-30 של ארצות הברית בשנים 1923–1929.
* הרברט הובר (1874–1964), נשיאה ה-31 של ארצות הברית בשנים 1929–1933.
* פרנקלין דלאנו רוזוולט (1882–1945), נשיאה ה-32 של ארצות הברית בשנים 1933–1945.

הערות שוליים
------------

1. ↑  Generational Cycles, So-Called Millennial, ‏2011-09-22 (באנגלית)
2. ↑  Douglas Jacobsen, Rhonda Jacobsen, **The American University in a Postsecular Age**, Oxford University Press, 2008-02-27, מסת"ב 978-0-19-804349-2. (באנגלית)

| הדורות הדמוגרפיים בעולם המערבי לאחר שנת 1860 על ציר הזמן |
| --- |
| 1860–1869 | 1870–1879 | 1880–1889 | 1890–1899 | 1900–1909 | 1910–1919 | 1920–1929 | 1930–1939 | 1940–1949 | 1950–1959 | 1960–1969 | 1970–1979 | 1980–1989 | 1990–1999 | 2000–2009 | 2010–2019 | 2020–2029 |
| דור המיסיונרים | הדור האבוד | דור ה-GI | הדור השקט | דור הבייבי בום | דור ה-X | דור ה-Y | דור ה-Z | דור האלפא |
| \* הערה חשובה - לא קיימת חלוקה ברורה ומוסכמת לתאריכים מדויקים שמפרידים בין דורות. בעוד שחוקרים מסוימים מעדיפים להתבסס על טווח זהה של שנים בחלוקה לדורות, אחרים מעדיפים להתבסס על אירועים מכוננים, ואחרים מסתמכים על מקרי קיצון של שיעורי הלידה. החלוקה המפורטת לעיל היא אחת מהחלוקות הנפוצות יותר |

| דורות דמוגרפיים |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| הדור המוזהב • הדור המתקדם • דור המיסיונרים • הדור האבוד • דור ה-GI • הדור השקט • דור הבייבי בום • דור ה-X • דור ה-Y • דור ה-Z • דור האלפא |

 |