recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
האנדרטה לפני בניין הרייכסטאג, 2010
**האנדרטה לחברי הרייכסטאג שנרצחו** היא אנדרטה שממוקמת לצד בניין הרייכסטאג בעיר ברלין, בירת גרמניה. היא מוקדשת לזכרם של 96 חברי הרייכסטאג, שנרדפו ונרצחו על ידי המשטר הנאצי לאחר עלייתו לשלטון.

האנדרטה
-------

האנדרטה ניצבת ברחבה שלפני בניין הרייכסטאג. היא עשויה מלוחות ברזל יצוק שמספרם כמספר האישים המונצחים. הלוחות, בעלי צורות לא סדירות, ניצבים במקביל זה ליד זה. על שפת כל לוח נקבעו ביציקה פרטי אחד האישים - שם, שנות לידה ומוות, האתר שבו נרצח ושיוכו המפלגתי.

מול אחד מצידי האנדרטה מוצב לוח הנושא דברי הסבר אודותיה בגרמנית ובאנגלית.

הרעיון להקמת האנדרטה הועלה בשנות השמונים והיא נחנכה בספטמבר 1992. מעצבי האנדרטה היו דיטר אפלט (Dieter Appelt), קלאוס אייזנלוהר (Klaus W. Eisenlohr), יוסטוס מולר (Justus Müller) וכריסטיאן צווירנר (Christian Zwirner).

האישים המונצחים
---------------

חברי הרייכסטאג המונצחים - 90 גברים ושש נשים - היו חלק מ-558 חברי הבית. הם השתייכו לתשע מפלגות שונות, ורובם היו חברי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (43 ו-41, בהתאמה). הם נרדפו על ידי הנאצים בשל שיוכם הפוליטי במסגרת הדיכוי הכללי של מתנגדי הנאציזם. רובם הומתו במתקני מעצר בגרמניה ומחוץ לה, בעיקר במחנות ריכוז בגרמניה - בוכנוואלד, ברגן בלזן, דכאו, זקסנהאוזן, ראוונסבריק. המבוגר שבהם היה בן 80 במותו והצעיר - בן 26. הם נרצחו בין 1933 ל-1945 (אחד ב-1948). 27 נרצחו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **האנדרטה לחברי הרייכסטאג שנרצחו** בוויקישיתוף
**הרפובליקה הליגורית** (באיטלקית: **Repubblica Ligure**) הייתה רפובליקה קצרת-מועד, מדינת חסות של צרפת, אשר נוצרה על ידי נפוליאון ב-14 ביוני 1797. היא כללה את שטחי הרפובליקה של ג'נובה אשר כללה את רוב האזור של ליגוריה, באזור צפון מערב איטליה. החוקה הראשונה שלה הוכרזה ב-22 בדצמבר 1797, עם הצגת מנהיגות הרפובליקה. בשנת 1800 נבחר הדוג'ה לחמש שנים ובשנת 1802 הוא נבחר לכל ימי חייו. ביוני 1805 סופחה ג'נובה על ידי הצרפתים.

הרפובליקה עשתה שימוש בדגל המסורתי הגנואזי, עם צלב אדום על רקע לבן.

היסטוריה
--------

אחרי העימות שהתרחש במאי 1797 בין התושבים הגנואזים לבין השליטים העשירים שלהם, נפוליון כבש את ג'נובה וכונן סדר משלו. הצרפתים ששדדו את ג'נובה בצורה מסיבית, הותירו את המדינה חרבה. נפוליאון הודיע על הקמת הרפובליקה הליגורית ב-6 ביוני 1797. שיתוף הפעולה של התושבים תחת שליטת נפוליאון התקיים ללא ספק על ידי הארכיבישוף ג'ובאני לרקרי, שהראה את תמיכתו בצרפת רק כעבור שלושה ימים. חוקה ליגוריאנית פורסמה, אשר לא הייתה פרוגרסיבית, אלא רק כמסמך זמני. בדצמבר אותה שנה החלפה החוקה, ורוב גדול אישר את החוקה באמצעות משאל עם.

ביוני 1798 הובילו שליטי הרפובליקה הליגורית את העם למלחמה נגד פיימונטה לאחר ניסיון של הגולים לפתוח במרד. בסופו של דבר התערבו הצרפתים במלחמה, וכתוצאה מכך נכבשה פיימונטה על ידי צרפת.

בשנת 1800 הייתה הרפובליקה תחת מצור של הצבא האוסטרי והצי הבריטי. כ-30,000 נפגעו כתוצאה מהלחימה, והצבא הצרפתי נאלץ לסייע בשיקום הכלכלי. באותה שנה כבשו לזמן קצר כוחות אוסטריה את הרפובליקה, אבל נפוליאון חזר עד מהרה עם צבאו. חוקה חדשה פורסמה בשנת 1801, והוקמו מוסדות דומים יותר לאלו של הרפובליקה של ג'נובה, בראשות עם הדוג'ה, אשר היה הנשיא של הסנאט. בסופו של דבר פנו המנהיגים הליגוריים לנפוליאון וביקשו ממנו לקחת שליטה ישירה על המדינה, והוא קיבל את בקשתם.

ביוני 1805 סופחה הרפובליקה לצרפת, אשר שלטה בה שליטה ישירה. לאחר נפילתו של נפוליאון ב-1814 הוקמה הרפובליקה מחדש למשך תקופה קצרה, בין ה-28 באפריל ל-28 ביולי. בעקבות קונגרס וינה הוענק האזור לממלכת סרדיניה, אשר סיפחה אותו ב-3 בינואר 1815.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הרפובליקה הליגורית** בוויקישיתוף
* [https://www.britannica.com/place/Ligurian-Republic place/Ligurian-Republic הרפובליקה הליגורית], באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Hearder, Harry. **Italy in the Age of the Risorgimento 1790–1870**. Routledge, 2014. מסת"ב 1317872053

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4214721-9
* VIAF: 239517132
* WorldCat (עם VIAF): 239517132

 |
**ארדה גולר** (בטורקית: **Arda Güler**; נולד ב-25 בפברואר 2005 באנקרה שבטורקיה) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת ריאל מדריד מליגת העל הספרדית ובנבחרת טורקיה.

קריירת מועדונים
---------------

גולר גדל במחלקות הנוער של גנצ'לרבירלי ופנרבחצ'ה. בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של פנרבחצ'ה במסגרת ליגת העל הטורקית. בעונת 2021/2022 ערך 12 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-6 ביולי 2023 חתום במועדון הכדורגל ריאל מדריד עד שנת 2029.

את תחילת דרכו התחיל גולר ברגל שמאל ונפצע בברך לפני תחילת העונה, לאחר מכן רשם פציעה בירך, קרע את הארבע ראשי ונעדר עד סוף 2023.

קריירה בינלאומית
----------------

ב-19 בנובמבר 2022 ערך גולר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טורקיה, בניצחון 2–1 על נבחרת צ'כיה במשחק ידידות. ב-19 ביוני 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2–0 על נבחרת ויילס במסגרת מוקדמות יורו 2024.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ארדה גולר** בוויקישיתוף
* ארדה גולר, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
* ארדה גולר, ברשת החברתית אינסטגרם
* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר Soccerway
* פרופיל, באתר BDFutbol
* פרופיל, באתר WorldFootball.net
* פרופיל, באתר National Football Teams
* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu
* פרופיל, באתר ESPN
**האנדרטה לחללי שכונת אחוזה במערכות ישראל** הוקמה בשנת 1974 בשכונת אחוזה, בסמוך לבית החולים כרמל, להנצחת חללי מערכות ישראל מבני שכונת אחוזת שמואל שבחיפה שנפלו במערכות ישראל. התכנון והביצוע של הקמת האנדרטה הופקדו בידי האמן גרשון קניספל. האנדרטה נחנכה ב-19 בספטמבר 1974, ג' בתשרי תשל"ה, לקראת מלאת שנה למלחמת יום הכיפורים.

האנדרטה היא פרי יוזמה של הורי הנופלים שראו בהקמתה את הדרך הנאותה להנצחת בני אחוזה והסביבה הקרובה. האנדרטה ניצבת על בימת שיש שחור בערוגה פורחת, מוקפת בגדר ברזל נמוכה. היא בנויה מגושים של יציקות ברזל היוצרים יחדיו מבנה מרובע המזכיר חומה, ובין לבני החומה נראות מכיוונים שונים שתי דמויות: חייל שנפל, ואישה הכורעת ליד קבר בנה. לצד הפסל נכתבו הפסוק: "על אלה אני בוכיה, עיני עיני יֹרדה מים" (איכה א', ט"ז), והשורה "דומיית לבבות אמיצים" (נתן אלתרמן, שבחי החושך). על פאות בימת השיש חקוקים שמות הנופלים לפי תקופות. בצל עצים לצד האנדרטה ניצב קיר שחור ועליו שמות נופלים נוספים. בראש הקיר שורה משל חיים גורי: "הִללתי לעֵדה שגדועה היא אך שלֵמה ובה אין מת המת".

חללי מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים
בעת הקמת האנדרטה, נחרטו 39 שמות מסביב לפסל המרכזי על לוחות הזיכרון שכללו את שמות חללי השכונה עד למועד זה: מעולי הגרדום דרך נופלי תש"ח, מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים. מאז נוסדה התווסו לה שמות מבני אחוזה והסביבה שנפלו במלחמות נוספות ובאירועי ביטחון שונים.

טקס יום הזיכרון
---------------

בכל יום זיכרון, מיום הקמת האנדרטה, מתכנסות המשפחות השכולות ותושבי שכונת אחוזה לטקס הנצחה. הטקס מתקיים בשעה 16:00, וכולל קטעי קריאה ושירה של הנוער מהשכונה, דבר המשפחות השכולות, אמירת קדיש, תפילות מפי החזן דוד אולמן, ודבר נציגי עיריית חיפה ורב השכונה או העיר.
הטקס מסתיים בהנחת הזרים - המשפחות השכולות, יד לבנים, בית הספר הריאלי, בית הספר זיכרון יוסף, שבט כרמל של תנועת הצופים, ועד הר הכרמל, עיריית חיפה ועוד.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **האנדרטה לחללי שכונת אחוזה בחיפה** בוויקישיתוף
* אתר ההנצחה לחללי שכונת אחוזה, באתר "יזכור"

הערות שוליים
------------

1. ↑  שיחה עם הפסל גרשון קניספל
קצין ואפן אס אס גרמני מת, צפון צרפת, 19 ביוני 1944
 פציעת שברי פגז, מלחמת האזרחים האמריקנית
**נפגע**, כמונח בשימוש צבאי, הוא אדם בשירות צבאי, ללא קשר להיותו לוחם, שנהיה בלתי זמין לביצוע תפקידו עקב נסיבות מסוימות, לרבות מוות, פציעה, מחלה, לכידה או עריקה.

כמונח בשימוש אזרחי, נפגע הוא אדם שנהרג, נפצע או נפגע מאירוע כלשהו. המונח משמש בדרך כלל לתיאור מקרי מוות ופציעות מרובים כתוצאה מתקריות אלימות או אסונות.

על פי דו"ח הבריאות העולמי של ארגון הבריאות העולמי לשנת 2004, מקרי המוות מפציעות מכוונות (כולל מלחמה, אלימות והתאבדות) נאמדו בכ-2.8% מכלל מקרי המוות. באותו דו"ח, מקרי המוות מפציעות לא מכוונות נאמדו בכ-6.2% מכלל מקרי המוות.

כמונח בשימוש צבאי
-----------------

כמונח בשימוש צבאי, נפגע הוא אדם בשירות שנהרג בקרב, נהרג ממחלה, נכה מפציעות או מטראומה נפשית, נלכד, ערק או נעדר, ואינו סובל מפציעות שאינן מונעות ממנו להילחם. כל נפגע אינו זמין עוד לקרב או למערכה הנוכחים. השימוש הראשון של נפגע כמונח בשימוש צבאי היה ב-1513.

נפגעים אזרחיים הם אזרחים שנהרגו או נפצעו על ידי אנשי צבא או לוחמים.

כמונח בשימוש אזרחי
------------------

נפגעים אזרחיים הם אזרחים שנהרגו או נפצעו על ידי שוטרים, חיילים, כוחות מורדים או טרוריסטים. על פי דיני המלחמה, הכוונה היא לאזרחים הנספים או סובלים מפציעות כתוצאה מפעולות בזמן מלחמה. המונח מיושם, בדרך כלל, על מצבים שבהם מבוצעת אלימות בחתירה למטרות פוליטיות. השימוש הראשון של נפגע כמונח בשימוש אזרחי היה ב-1844.

לעיתים, המונח "נפגעים אזרחיים" משמש במצבים שאינם צבאיים, כמו שוד בנק.

ראו גם
------

* מגן אנושי

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **נפגע** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  World Health Organization (2004). "Annex Table 2: Deaths by cause, sex and mortality stratum in WHO regions, estimates for 2002" (PDF). *The world health report 2004 - changing history*.
2. 1 2  Oxford English Dictionary, 2nd ed gives a 1513 reference for military casualty, and an 1844 reference for civilian use
3. ↑  Balcells, Laia; Stanton, Jessica A. (11 במאי 2021). "Violence Against Civilians During Armed Conflict: Moving Beyond the Macro- and Micro-Level Divide". *Annual Review of Political Science*. **24** (1): 45–69. doi:10.1146/annurev-polisci-041719-102229. `{{cite journal}}`:  (עזרה)
מפעל לייצור קדאיף בטורקיה
בקלווה עם אטריות קדאיף
**אטריות קדאיף** הן אטריות דקיקות העשויות מבלילת קמח ומים אשר נמזגת דרך מסננת על גבי מגש מתכת עגול ולוהט בבישול קצר מאוד ומשמשות כבסיס להכנת קינוחים מזרח-תיכוניים ומאכלים אחרים. מקור האטרייה הוא טורקי והוא היה נפוץ בגבולות האימפריה העות'מאנית בשמו הטורקי "קדאיף". יש לציין שהקדאיף זה החיים. נוכח טעמן הנייטרלי של האטריות הן משמשות בעיקר להכנת מאכלים חלביים מתוקים או מלוחים, ובהם: בקלאווה, כנאפה, כמצע לעוגות, כקישוט להגשת תבשילים שונים ועוד. לעיתים רחוקות משמשות גם עבור מאכלים בשריים.

שערות קדאיף בכנאפה

תהליך הייצור
------------

בעבר היו מיוצרות באופן ידני ללא מכונה ולאחר מכן באופן חצי-אוטומטי. כיום אטריות הקדאיף מיוצרות בתהליך תעשייתי לעיתים אף באופן אוטומטי לחלוטין ללא מגע יד אדם ואף במכונות ביתיות ובחלק ממדינות המזרח התיכון והן נמכרות בשווקים באריזות אטומות המיועדות לאחסון בדרך כלל בהקפאה אשר שומרת על פריכותן.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **קדאיף** |

* הכנת אטריות קדאיף, סרטון באתר יוטיוב
**מועצה אזורית האלה** הייתה מועצה אזורית באזור עמק האלה שבשפלת יהודה. ב-1964 אוחדה עם שכנותיה ליצירת מועצה אזורית מטה יהודה.

היסטוריה
--------

ביולי 1953 הוקמה "מועצה אזורית הרי חברון", אך השם "הרי חברון" לא אושר בשל המרחק הגיאוגרפי בין הרי חברון לתחומי המועצה, והוחלט (בניגוד לרצון התושבים) שהיא תיקרא "מועצה אזורית עציונה", לזכר יישובי גוש עציון הסמוך שנפלו במלחמת העצמאות. כמה חודשים לאחר מכן הוכרז שמה הסופי "מועצה אזורית האלה", על שם עמק האלה שבתחומיה, שבו נערך קרב דוד וגולית.

שלושה דו"חות של מבקר המדינה זיגפריד מוזס מהשנים 1953–1960 חשפו ליקויים בתחום הניהול הכספי במועצה.

עד ראשית שנות ה-60 מצב הכבישים היה רעוע ואוטובוסים להסעת תלמידים התקשו להתנייד בהם. באותה תקופה בוצעו עבודות סלילה רחבות

ב-1963 הוקמה במועצה ספרייה אזורית ראשונה מסוגה בארץ.

ב-1963 הועלתה הצעה לאחד את ארבע המועצות האזוריות במחוז ירושלים: הרי יהודה, גיזו, אבן העזר והאלה. ועדה שבחנה את הנושא קיבלה את דעתם של ראשי ארבע המועצות והמליצה לשר הפנים לאחד את המועצות. ביולי 1964 הוקמה מועצה אזורית מטה יהודה, וראש מועצת האלה, בנימין כהן נבחר לעמוד בראשה.

יישובי המועצה
-------------

המועצה כללה את היישובים שבאזור עמק האלה וחבל עדולם: נתיב הל"ה, צפרירים, בר גיורא, מבוא ביתר, מטע, נס הרים, עגור, נווה מיכאל, רוגלית, אדרת, גבעת ישעיהו, לוזית, אביעזר וכן המרכזים האזוריים שריגים (לי-און) וצור הדסה. בשנת 1960 צורף אליה היישוב נחושה שהשתייך לפני כן למועצה האזורית לכיש.

משרדי המועצה שכנו בצור הדסה.

הערות שוליים
------------

1. ↑  מועצה אזורית "הרי חברון" תפתח ביום א', הַבֹּקֶר, 2 ביולי 1953
2. ↑  שמי הוא כבודי, זמנים, 14 ביולי 1954
3. ↑  הוקמה המועצה האזורית "עציונה" לזכר ישובי גוש עציון, הצופה, 6 ביולי 1953
4. ↑  שמות חדשים ליישובים, חרות, 4 בינואר 1954
5. ↑  שמות עבריים ליישובים, הארץ, 30 במאי 1954
6. ↑  יוסף ריבון, דו"ח המבקר: ליקויים ואי סדרים במועצה האזורית 'האלה' בפרוזדור, הארץ, 9 באוקטובר 1961
7. ↑  בגלל הכבישים "אגד" לא יכול לשרת את עדולם, מעריב, 25 בדצמבר 1960
8. ↑  תובעים שילדיהם יוסעו באוטובוס, מעריב, 26 בספטמבר 1961
9. ↑  יוסף בן שאול, ישופרו דרכים ותאורה בפרוזדור ובחבל עדולם, מעריב, 28 באוגוסט 1962;כביש חדש ייסלל לאדרת, מעריב, 19 באוגוסט 1963; הושלמו כבישי גישה, מעריב, 18 בפברואר 1964
10. ↑  יוסף בן שאול, ספריה איזורית גדולה תוקם בחבל עדולם, מעריב, 14 בפברואר 1963
11. ↑  שפי גבאי, מועצה אחת לכל הפרוזדור, דבר, 13 ביולי 1964
12. ↑  מועצות "האלה" ו"גיזו" - ללא טלפונים, מעריב, 25 בדצמבר 1960
**אבי טיירי** (נולד ב-25 באוקטובר 1973) הוא אתלט עבר ישראלי, 6 פעמים אלוף ישראל בקפיצה משולשת. הוא ייצג את ישראל בשתי אליפויות עולם (אתונה 1997 ואדמונטון 2001), שתי אליפויות אירופה (בודפשט 1998 ומינכן 2002), באוניברסיאדה אחת (פלמה דה מיורקה 1999) ובגביעי אירופה ותחרויות בינלאומיות רבות.

ביוגרפיה
--------

טיירי שיחק בילדותו כדורעף ובתיכון שיחק כדורסל. הוא החל להתאמן ולהתחרות באתלטיקה ב-1990 כשהיה בן 16. מאמנו מתקופת ילדותו היה מקסים דימנשטיין. הוא קבע שיא נוער בקפיצה משולשת בתוצרה של 15.42 מטר.

באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שנערכה בסלוניקי יוון בשנת 1991 סיים טיירי במקום 10 בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.14 מטר. שנה לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בסיאול קוריאה הדרומית הוא סיים במקום 22 בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.14 מטר.

באליפות העולם שנערכה באתונה יוון בשנת 1997 סיים טיירי בקפיצה משולשת במקום 23 בתוצאה של 16.45 מטר. שנה לאחר מכן, באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט הונגריה הוא סיים במקום 18 בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.26 מטר ובשנת 1999 באוניברסיאדה שנערכה בפלמה דה מיורקה ספרד בשנת הוא סיים במקום 11 בקפיצה משלושת בתוצאה של 15.79 מטר.

באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי 2001 זכה טיירי במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.42 מטר. חודש לאחר מוכ, באליפות העולם שנערכה באדמונטון קנדה באוגוסט הוא סיים במקום 22 בתוצאה של 16.06 מטר. שנה לאחר מכן, באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה במינכן גרמניה הוא סיים במקום 20 בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.94 מטר.

טיירי נאלץ לפרוש עקב פציעות חוזרות ונשנות.

כיום, טיירי מתגורר בצור הדסה, נשוי לטטיאנה ואב לשלושה.

שיאים אישיים
------------

* קפיצה משולשת: 16.94 מטר
* קפיצה לרוחק: 7.35 מטר
* קפיצה לגובה: 2.05 מטר

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אבי טיירי** בוויקישיתוף

* אבי טיירי, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית
* אלופי ואלופות ישראל באתלטיקה באתר *gbrathletics* (באנגלית)
* אבי טיירי (אורכב 07.01.2020 בארכיון Wayback Machine), איגוד האתלטיקה בישראל

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* World Athletics: 14199375

 |
**אביב טרנר** (נולדה ב-12 במאי 1988) היא שחקנית, מדבבת וזמרת-יוצרת ישראלית.

ביוגרפיה
--------

טרנר גדלה ביבנה. נכדתו של יעקב טרנר. בצעירותה, למדה טרנר ריקוד והשתתפה בלהקה העירונית של יבנה.

### משחק

טרנר החלה את דרכה בעולם המשחק במכינה בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין (2010) ולאחר מכן למדה במסלול התלת-שנתי בסטודיו למשחק "הדרך" בניהולם של איל כהן ורות דייכס (2011–2014).

בשנת 2013 שיחקה טרנר במחזמר "זרעים רעים" בהפקתו המוזיקלית של אפי שושני במסגרת חג המחזמר הראשון בבת ים.

בהמשך שיחקה טרנר בתיאטרון הקיבוץ בהצגות "החתול במגפיים", "הסיפור של יאללה ורגע" ו"שבת בבוקר". בנוסף שיחקה בהצגות הילדים "חתול בלבול" ו"פינוקיו" בהפקתו של צביקה להט. טרנר שיחקה בהצגת הפרינג' "מסיבת התה של אליס" בתפקיד אליס, ובקבוצת התיאטרון הירושלמי משחקת בהצגות "מידה כנגד מידה" (שייקספיר) ו"כוונות טובות". בנוסף משחקת במופע הילדים "שלגלון". טרנר יצרה את הכוריאוגרפיה לווידאו הילדים "כוכבים ברשת", וגם למופע "שלגלון" בבימויים של אלון והילה שלגל.

בשנת 2015 שיחקה טרנר בסרט הקצר "Red"; בשנת 2018 שיחקה בסדרת רשת "משחקי המדע" בתפקיד אלקטרודה; ובשנת 2019 שיחקה בסרט הקצר "חד קרן בתל אביב", ובסרט הקולנוע "הארוחה".

### מוזיקה

בין השנים 2016 - 2018 הייתה טרנר חברה בהרכב המוזיקלי "Waterman Project".

בשנת 2018 הוציאה טרנר אלבום דואט עם נועם פנחסוב בשם "בריאה".

נכון ל-2019 טרנר הקליטה את אלבום הסולו שלה אותו היא כתבה והלחינה, והפיק אותו אלדד ציטרין.
הסינגל הראשון מתוכו הוא "ככל שהמכה" שיצא ב-6 ביוני. הסינגל השני אותו הוציאה הוא ״הרבה אוויר״ שיצא ב-28 ביולי.
הבאים שיצאו ״אני איתו עכשיו״, ו״הזמן אזל״.

### דיבוב

דיבבה מספר דמויות ב"סופר סטרייקה". כן דבבה טרנר את פרייה בסרט הקולנוע "אגדה עם זנב", את טוטו בסרט "דוקטור דוליטל", את קלרה בסרט ״שיגועים ודרקונים״(2020), בסרט ״סינדרלה והנסיך הסודי״ (2021), בסרט ״מיה והאריה הלבן״ ובסדרות "צ'ופ צ'ופ נינג׳ה", "מרבלג'ן" ו"לגו חברות".

קישורים חיצוניים
----------------

* סרטונים בערוץ של אביב טרנר, באתר יוטיוב
* אביב טרנר באתר Spotify
* אביב טרנר באתר סוכנות mama-agency
* אביב טרנר, ברשת החברתית פייסבוק

* אביב טרנר, ברשת החברתית אינסטגרם

* אביב טרנר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
בריקסדאלסבריין, אחד מהמקומות הפופולרים ביוסטדאלסבריין, תמונה משנת 2003
בריקסדאלסבריין, תמונה משנת 2019
**יוסטדאלסבריין** (בנורווגית: Jostedalsbreen ‏- "קרחון יוסטדאל") היא כיפת קרח הנמצאת במחוז סוגן אוג פיורדאנה (Sogn og Fjordane) בחופה הדרום-מערבי של נורווגיה. כיפת הקרח, על שלל לשונותיה, מכסה שטח של כ-480 קמ"ר, והיא הגדולה ביותר באירופה היבשתית. עוביה מגיע במקומות מסוימים ל-600 מטרים, ואורכה כ-60 ק"מ.

הנקודה הגבוה ביותר ביוסטדאלסבריין היא "הוגסט בריקלן" (Høgste Breakulen) שגובהה כ-1957 מטרים מעל פני הים. לקרחון לשונות קרח רבים היורדים לכיוון העמקים באזור, כגון ביארבריין (Bøyabreen) וניגארדסבריין (Nigardsbreen), שתיהן בגובה של 300 מטרים מעל פני הים. 

כיפת הקרח ומספר הרים קרובים לה נכללים ב"פארק הלאומי יוסטדאלסבריין", שהוקם בשנת 1991 ושטחו 1,310 קמ"ר. הפארק הפך לאתר תיירותי משגשג והוא מושך תיירים רבים בכל שנה.

בריקסדאלסבריין (Briksdalsbreen) היא לשון הקרח המתויירת ביותר ביוסטדאלסבריין. לאורך השנים היא גדלה וקטנה בהתאם למזג האוויר. אולם בשנות האלפיים חלה נסיגה קיצונית. בשנת 2004 נסוגה בריקסדאלסבריין מרחק של 230 מטרים, וב-2006 146 מטרים. עקב כך עלה החשש כי בריקסדאלסבריין תתנתק מהחלק העליון של יוסטדאלסבריין, מה שיוביל לקריסתה. עם זאת, המדידות האחרונות הראו התאוששות קלה, וצופים כי כבר בשנת 2010 תשוב בריקסדאלסבריין לגדול.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יוסטדאלסבריין** בוויקישיתוף
* מרכז הפארק הלאומי יוסטדאלסבריין
* [https://www.britannica.com/place/Jostedals-Glacier place/Jostedals-Glacier יוסטדאלסבריין], באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הבור, 2010. משמאל נראית הבמה שעליה האובליסק. מולה ומימין נראים גרם המדרגות והפסל "הדרך האחרונה"
**הבור** (בבלארוסית: **Яма**) הוא אתר הנצחה ליהודי מינסק שנספו בשואה. הוא ניצב בתחומי העיר מינסק, בירת בלארוס, באתר שבו נורו למוות על ידי הגרמנים ב-2 במרץ 1942 (י"ג באדר ה'תש"ב, יום לפני פורים) כ-5,000 יהודים מתוך אלו שהיו כלואים בגטו בעיר.

האתר הוא שקע באדמה, שהיה במקור חשוף וכיום הוא מרוצף בתחתיתו ומדרונותיו מכוסים צמחייה. בפאתי תחתית הבור, על גבי במה נמוכה, נמצא אובליסק זיכרון מגרניט, שהוצב במקום זה לראשונה בשנת 1947. על גבי האובליסק נחקקה ברוסית וביידיש הכתובת: "זיכרון נצח לזכרם של חמשת אלפים יהודים קדושים שנרצחו על ידי אויביה הרצחניים ביותר של האנושות - הרוצחים הגרמנים הפשיסטים, 2 במרץ 1942".

בשנת 2000 הוצב פסל נוסף באתר ליד גרם מדרגות היורד לתוך השקע. זהו פסל ארד הנקרא "הדרך האחרונה". הוא מסמל קבוצה של כ-20 נידונים למוות היורדים אל הבור על מנת להיירות בתוכו. ביניהם נמצאים אשה בהיריון, ילד וכנר. הפסל נוצר על ידי האדריכל ליאוניד לוין (רו'), שהיה יושב ראש הקהילות היהודיות בבלארוס, ועל ידי הפסלת הישראלית אלזה פולק.

טקסי זיכרון נערכים כמה פעמים בשנה במקום, ב-23 באוקטובר שהוא תאריך חיסול גטו מינסק, וב-2 במרץ.

אתר ההנצחה נפל קרבן בעבר למעשי ונדליזם.

* האובליסק באתרהאובליסק באתר

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הבור** בוויקישיתוף
* אתרים (1,‏ 2 (אורכב 16.04.2018 בארכיון Wayback Machine),‏ 3) אודות האנדרטה (ברוסית)
**אדם גבאי** (נולד ב-24 באפריל 1998) הוא שחקן ומדבב ישראלי. התפרסם בגילום דמותו של אבישי אלבז במיני-סדרה "הנערים" של רשת HBO.

ביוגרפיה
--------

גבאי נולד וגדל בתל אביב. הוריו הם השחקן ששון גבאי והסופרת דפנה חלף-גבאי.

בין השנים 2004–2013 למד במגמת התיאטרון של בית הספר לאמנויות תל אביב. בין השנים 2013–2016 למד במגמת התיאטרון של תיכון א' לאמנויות תל אביב.

בין השנים 2016–2019 שירת ככתב צבאי מטעם דובר צה"ל בבסיס הקריה.

בשנת 2007 דיבב גבאי בסרט "כוורת בסרט", ובשנת 2008 דיבב בסרט "למעלה".

בשנת 2013 השתתף בסרט "לצוד פילים". בשנת 2014 גילם בסדרה "פולישוק" את בנו של השר רובי פולישוק, שגולם על ידי אביו האמיתי.

בשנת 2016 השתתף בסדרת הרשת "קינגים" של אתר MakoTV. בשנת 2017 שיחק בסדרה הקומית-סאטירית "ויקי ואני" שביים רני סער לערוץ 10. כמו כן שיחק בסרטו של שבי גביזון "געגוע".

בשנת 2018 כתב וביים בשותפות עם המוזיקאי ניצן בר פרויקט פרינג' תיאטרלי-מוזיקלי בשם "עלילות יגאל באוקיינוס הגדול". באותה שנה שיחק בסדרה "יש לה את זה", שביים אריאל בנבג'י לקשת 12.

בשנת 2019 שיחק בתפקיד ראשי, כשגילם את אבישי אלבז במיני-סדרה "הנערים", בהפקה ישראלית-אמריקאית של קשת 12 ו-HBO. על תפקיד זה קיבל ביקורות טובות.

במאי 2019 לוהק לתפקיד "פאפי" במחזמר מברודוויי "The Band's Visit", והצטרף לסיבוב ההופעות ברחבי ארצות הברית. 

בשנת 2021 גילם את עמוס בסדרה "פלמ"ח" בערוץ טין ניק. שיחק גם בסרט ההיסטורי "תמונת הניצחון" של הבמאי אבי נשר. בנוסף עבד עם הזמרת נונו על קליפים לשירים שלה. גבאי ביים את הקליפ לשיר "בנים" וכן כתב את התסריט, ביים ואף גילם את דמותו של "יאיר" בקליפ לשיר "ליבינג דה דרים".

בשנת 2022 שיחק בסדרה "המפקדת" של ערוץ כאן 11, ובמרץ 2023 החל להשתתף בתוכנית האירוח הסאטירית "מה שתגידו" של כאן 11.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אדם גבאי** בוויקישיתוף
* אדם גבאי, ברשת החברתית פייסבוק
* אדם גבאי, ברשת החברתית אינסטגרם
* אדם גבאי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* אדם גבאי, בספר הקולנוע הישראלי
* אדם גבאי, באתר פרי כפרי סוכנות שחקנים
* אתר למנויים בלבד יואב בירנברג, אדם בתוך עצמו, באתר "ידיעות אחרונות", 28 ביולי 2021
* נועם כהן, ‏"הייתי נצמד לקיר, מתבייש ומשקר": אדם גבאי כבר לא מסתתר - וחושף את הסוד המשפחתי, באתר ‏מאקו‏, 4 במאי 2023

הערות שוליים
------------

1. ↑  ציפי שוחט, התפקיד הכפול של ששון גבאי, באתר הארץ, 29 באפריל 2011
2. ↑  אדם גבאי באתר פרי כפרי סוכנות שחקנים
3. 1 2  אדם גבאי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
4. ↑  יעקב בר-און, ‏אדם, בנו של ששון גבאי מעלה מופע חדש: "אבא לא דחף ולא הלחיץ אותי", באתר מעריב אונליין, 28 באוקטובר 2018
5. ↑  מאת נעה עמיאל לביא, אדם גבאי גרם לצופים לרחם על רוצח בתצוגת משחק מופלאה, באתר טיים אאוט, ‏2019-11-04
6. ↑  גיל משעלי, ‏בדרך למכולת: היעד הבא של כוכב "המפקדת", באתר ‏מאקו‏, 22 בנובמבר 2022
7. ↑  מה שתגידו, באתר כאן 11
**רועי אופנהיים** (נולד ב-1975) הוא מוזיקאי, מעבד מוזיקלי, מרצה ומנצח ישראלי. 

הוא מייסד שותף של תזמורת המהפכה וכמו כן הוא ראש המסלול לקומפוזיציה לאמנויות המסך והבמה בבית הספר למוסיקה רימון, ולשעבר מנצח הבית והמנהל המוזיקלי בפועל של התזמורת הסימפונית חיפה.

ביוגרפיה
--------

רועי אופנהיים נולד בתל אביב. למד פסנתר אצל אביבה יניב, ומנגן גם בסקסופון ובחצוצרה. בשירותו הצבאי עמד בראש יחידת סיור מוטסת. בשנים 1997–1999 למד בבית ספר למוזיקה רימון במחלקה לקומפזיציה. בשנים 2000–2004 למד בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים ובחוג לקומפוזיציה אצל יצחק סדאי וניצוח באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים בכיתת מנדי רודן ויבגני צירלין. בשנים 2005–2007 למד לתואר מוסמך בפילוסופיה וחינוך באוניברסיטה העברית ולתואר מוסמך בניצוח בכיתתו של מנדי רודן. השלים דוקטורט בבית הספר לחינוך בהנחיה עדנה אולמן-מרגלית ויונתן כהן בנושא "חקירה פנומנולוגית של החוויה המוזיקלית כחוויה אנושית ייחודית וחשיפת התנאים האפריוריים שלה, תוך ניסיון להציג השלכות על מושג האדם".

ב-2004 זכה אופנהיים בתחרות למנצחים צעירים על שם ריקרדו מוטי ובאותה השנה אף הקים יחד עם זוהר שרון את תזמורת המהפכה והוא משמש בתפקיד המנצח ונמהל אמנותי שותף שלה. במסגרת תפקידו בתזמורת המהפכה העלה עשרות פרוייקטים רב תחומיים וייחודיים, ביניהם הטרילוגיה הישראלית: התרנגולים: הרמיקס, קונצ'רטו לגשש ותזמורת, ויוסי בנאי ותזמורת המהפכה, וכן את המופעים "לנוע בלי לזוז" ו"מצבי רוח". ב-2024 ביים בשיתוף עם איתי זבולון את המופע "הבשורה על פי מונטי פייתון", שאת הרעיון לו פיתח ביחד עם זהר שרון, שותפו לתזמורת המהפכה ומלחין המופע. 
בנוסף ניצח על התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הקאמרטה הישראלית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הקאמרית הישראלית וסימפונט רעננה.

כמו כן ניצח גם על "אופרה בגרוש" של תיאטרון הקאמרי ועל המחזמר "בילי שוורץ" של תיאטרון חיפה.

קישורים חיצוניים
----------------

תבנית:פרופילי מוזיקאים

* רועי אופנהיים באתר הבמה
* רועי אופנהיים באתר האוניברסיטה העברית
* רועי אופנהיים באתר מכון שלם
* רועי אופנהיים באתר תזמורת המהפכה
* רועי אופנהיים באתר בית הספר רימון

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007597476405171
* VIAF: 316606707
* WorldCat: viaf-316606707

 |
**השבויה מקווקז או ההרפתקאות החדשות של שוריק** (ברוסית: **Кавказская пленница, или Новые приключения Шурика**) הוא סרט סובייטי שהופק על ידי אולפני הסרטים מוספילם. בהתאם לנתונים רשמיים כ-76 מיליון צופים ראו את הסרט במהלך הקרנתו באולמות קולנוע.

לאור ההצלחה של הסרט  מבצע חיריק והרפתקאות נוספות של שוריק ב-15 ביוני 1965 התסריטאים ביקשו לצלם המשך הסרט. ב-26 באוקטובר 1965 הצילומים אושרו. בסרט נכללו מספר שירים על מוזיקה של אלכסנדר זצפין שהיו ללהיט בברית המועצות.

לאוניד גאידאי רצה דמות חדשה לתפקיד הנשי הראשי בסרט. לאחר בדיקת מאות מועמדות של שחקניות בסופו של דבר נבחרה שחקנית הקרקס נטליה וארליי שעבודה זה היה תפקיד ראשי ראשון.

"שלישיית הפושעים" ששיחקה בסרט קודם הועברה לסרט זה והיה לה תפקיד מרכזי בעלילה.

לאחר סיום הצילומים, ראשי תעשיית הקולנוע הסובייטית פסלו אותו והייתה סכנה שהסרט לא יגיע להקרנות בבתי הקולנוע. בסופו של דבר העותק היחיד הגיע להקרנה פרטית בביתו של ליאוניד ברז'נייב שאהב את הסרט ונתן אישור להקרנתו.

עלילה
-----

הסטודנט שוריק (אלכסנדר דמיאננקו) הגיע לקווקז במטרה ללמוד את הפולקלור המקומי. במהלך הסיורים הוא פגש סטודנטית צעירה (נטליה וארליי) ממוסקבה שמבקרת את קרובי המשפחה שמתגוררים באחד הכפרים באזור. מנהל מפעל מקומי (ולדימיר אטוש) מעוניין להתחתן איתה ומנסה לסגור עסקה עם דוד שלה שעובד כנהגו. הם מסכמים ביניהם את הנושא תמורת תשלום וללא שום הודעה לכלה המיועדת. הם מחליטים להגיד לשוריק שהוא צריך להשתתף בחטיפת כלה כחלק של הנוהג המקומי ולא מספרים לשוריק שהנחטפת למעשה לא יודעת שהיא צפויה להתחתן בקרוב. כך הם מקווים לנצל את ההכרות בין הצעירים ולהקל על הנושא.

החטיפה הצליחה ומייד לאחריה כאשר שוריק הבין מה נעשה הוא מאושפז בבית החולים לחולי נפש. שוריק מצליח להימלט מהמוסד. הצעירה הצליחה להימלט ממקום בו היא מוחזקת אך כמעט נתפסת מחדש. בעזרתו של שוריק היא בכל זאת הצליחה להשתחרר מהחוטפים. שוריק, הסטודנטית והחבר שלהם מביימים מתקפה על בית של החתן בכוח וכאשר הוא מנסה לברוח פוצעים אותו. בסוף הסרט מזמיני החטיפה נשפטים והצעירים חוזרים למוסקבה בנפרד.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **השבויה מקווקז** בוויקישיתוף

* "השבויה מקווקז", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "השבויה מקווקז", באתר נטפליקס
* "השבויה מקווקז", באתר AllMovie (באנגלית)
* "השבויה מקווקז", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* סרט באתר מוספילם
**אורי גוב** (נולד ב-14 באפריל 1993) הוא שחקן טלוויזיה ותיאטרון ישראלי. נוסף לכך, הוא מדריך שפת סימנים לתיאטרון.

ביוגרפיה
--------

גוב נולד וגדל בתל אביב. אמו נטע, ציירת וצלמת, ואביו מיקי גוב, מפיק אירועים שבין השאר הפיק במשך שנים את פסטיבל הג'אז באילת והופעות מחול.

אחיו הבכור איתמר, קולנוען ועושה תערוכות ומתגורר בברלין, ואחותו התאומה איה, מתעסקת באמנות פלסטית וגרפיקה.

דודו, הוא השחקן והזמר גידי גוב ודודתו הייתה המחזאית והתסריטאית ענת גוב.

הוא למד בבית הספר לאמנויות ואחר כך בתיכון עירוני א' בתל אביב.

בשירות לאומי עבד בגן של ילדים לקויי וכבדי שמיעה וחירשים. בוגר לימודי משחק בבית הספר לאמנויות הבמה בסמינר הקיבוצים. עבד כמדריך שפת סימנים לתיאטרון בתיאטרון הבימה ותיאטרון הספרייה וכן מדריך שחקנים על הסט בסדרת הטלוויזיה "זגורי אימפריה". כמו כן, הוא גילם בסדרה זו את אלון המלצר.

שיחק בתיאטרון תמונע, בהצגות "המחברת הגדולה" בבימוי מאור זגורי ומירי לזר ו"מקלט #02" בבימוי אילאיל לב כנען בפסטיבל עכו בשנת 2014. שיחק בתיאטרון הקובייה בהצגה "חושים" בבימוי מאיה ניצן.

בשנים 2018–2019 שיחק בקבוצת "החיפאית" בתיאטרון חיפה. שיחק בהצגות "איך לקום מכיסא" מאת ובבימוי רוני ברודצקי, "אמסטרדם" בבימוי מור פרנק, "פאקינג תתעוררו" מאת ובבימוי יעל טל, "הלילה השנים עשר" תרגום דורי פרנס, בימוי רוני ברודצקי.

באפריל 2020 החל לשחק בסדרת טלוויזיה לנוער המצליחה "פלמ"ח", שבה גילם את דמותו של לורנס מונטגומרי, בנו של ברנרד לו מונטגומרי.

בשנת 2022 שיחק את דמותו של אליהו "אלייז'ה" לוי, התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "קרתגו" ששודרה בערוץ כאן 11.
בשנת 2023 נבחר על ידי פורבס ישראל לאחד מ-30 הצעירים הישראלים המבטיחים.

חיים אישיים
-----------

גוב רווק ומתגורר ביפו.

קישורים חיצוניים
----------------

* אורי גוב, ברשת החברתית פייסבוק
* אורי גוב, ברשת החברתית אינסטגרם
* אורי גוב, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
* אורי גוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* אורי גוב, באתר תיאטרון חיפה
* נועם ארבל, "לא משנה כמה מפורסם שם המשפחה שלי, זה לא מה שיפתח לי דלתות", באתר פרוגי, 10 במאי 2020
* יערה יעקב, ‏"אני לא יכול ללכת ברחוב בלי לקבל תגובות. אנשים בהלם", באתר ‏מאקו‏, 22 בנובמבר 2018

הערות שוליים
------------

1. ↑  אורי גוב, באתר Forbes Israel
**דוד וינשל** (1935 - מאי 2021) היה מנהל ישראלי, שימש כמנכ"ל משרד השיכון, מנכ"ל בנק ישראל, יו"ר רשות ניירות ערך, מנכ"ל "שופרסל" ומנכ"ל "כלל".

ביוגרפיה
--------

דוד וינשל נולד ב־1935 בירושלים, במשפחה דתית. קיבל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני במדעי החברה מ-ISS (אנ') בהאג.

בשנת 1960 החל לעבוד במשרד האוצר כעוזר רפרנט באגף התקציבים, והתקדם לתפקיד סגן הממונה על התקציבים. בשנת 1974 מונה למנכ"ל משרד השיכון, ובמקביל לתפקידו זה מונה בשנת 1975 ליושב ראש בנק טפחות, שהיה בשליטת המדינה. בתחילת 1978 עבר לבנק ישראל כמנהל מינהל מלוות המדינה, ובפברואר 1979 מונה למנכ"ל בנק ישראל. בנובמבר 1981 הודיע על התפטרותו, וסיים את כהונתו ב-31 בדצמבר 1981. בשנים 1979–1980 היה גם יושב ראש רשות ניירות ערך.

בשנת 1981 מונה למנכ"ל "שופרסל" ובהמשך מונה לנשיא החברה, ועמד בראש החברה עד מרץ 1991. בתפקידו זה יזם בשנת 1986 את הארכת תקופת האשראי הניתנת ללקוחות ("קנה עכשיו, שלם בעוד חודשיים"), ובעקבותיו הלכו רשתות מזון נוספות.

באפריל 1991 החל לכהן כמנכ"ל קונצרן "כלל", ושימש בתפקיד זה עד 1997.

בסוף שנות ה-90 כיהן כיו"ר "מגדל חברה לביטוח".

ביולי 2005 מונה לדיין בבית הדין להגבלים עסקיים.

בשנת 2017 יצא לאור, בהוצאת אופיר ביכורים, ספרו "הבהקים", ובו עשרה סיפורים קצרים.

נפטר במאי 2021 והובא לקבורה בבית הקברות "מנוחת עולם" בנתניה.

חיים אישיים
-----------

דוד וינשל היה נשוי עד למותו לזיוה, ולהם שתי בנות ושני בנים.

קישורים חיצוניים
----------------

* ארי ליבסקר, "בתקופתי היה מוסר. מה שתשובה עשה, שבחברה אחת פשט רגל ובשנייה הרוויח המון, לא היה יכול לקרות", באתר כלכליסט, 10 בנובמבר 2017

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3  הבהקים, באתר "אופיר ביכורים"
2. ↑  יוסף חריף, מינויים חדשים, מעריב, 29 באפריל 1974
3. ↑  וינשל במקום שרף - כיו"ר בנק "טפחות", מעריב, 30 ביוני 1975  
יצחק דיש, באווירה של "ציד מכשפות" יפחת מספרם של המנהלים המוכשרים, מעריב, 30 ביולי 1975
4. ↑  דוד וינשל - מנכ"ל בנק ישראל, מעריב, 8 בפברואר 1979
5. ↑  התפטר דוד וינשל מנכ"ל בנק ישראל, דבר, 16 בנובמבר 1981
6. ↑  מיכל הולצמן, מלחמת האשראי לפסח מחריפה, מעריב, 10 באפריל 1986  
מיכל הולצמן, מסחר, מעריב, 30 בדצמבר 1986
7. ↑  מינויים חדשים בבית הדין להגבלים עסקיים, באתר ערוץ 7, 14 ביולי 2005
8. ↑  מודעת אבל, 18 במאי 2021

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007365791005171
* VIAF: 29151431595256300527
* WorldCat (עם VIAF): 29151431595256300527

 |
**הילה זהרור** (נולדה ב-18 בדצמבר 1980 ונולדה כהילה זערור) היא זמרת, מוזיקאית ושחקנית. זהרור הופיעה בתפקידים ראשיים ומרכזיים במופעים מוזיקליים רבים, מחזות זמר, הצגות ילדים ועל במות התיאטרון הרפרטוארי. מחברת ומלחינה של שירים ומופיעה עם הרכב נגנים במופע מיצירותיה. אלבום השירים שלה (2007 - הילה זהרור) חובר והולחן על ידה והופק בידי לני בן בשט.

ביוגרפיה
--------

הילה זהרור נולדה בפתח תקווה ולמדה בקונסרבטוריון העירוני. היא החלה בלימודי כינור בגיל 8 ולאחר מכן פסנתר וגיטרה. כתבה והלחינה שירים מגיל צעיר מאוד. בשירותה בצה"ל הייתה זמרת בלהקות הצבאיות של חיל הים וחיל החינוך. בוגרת בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי" ברמת גן. השתתפה בהצגות מוזיקליות רבות ומחזות זמר שהועלו בבית צבי ובתיאטרון הספרייה ברמת גן, בתיאטרון הקאמרי ובתיאטרון בית ליסין, מופעים מוזיקליים שונים, פסטיבלים, הצגות נוער וילדים, דיבוב לסרטים, ג'ינגלים, בימות זמר. מופיעה כזמרת מלווה בהרכב של ריקי גל, בהרכב ההופעות של שלמה ארצי, בשירה ובגיטרה אקוסטית. הילה מופיעה ברחבי הארץ עם הרכב נגנים במופע המורכב מיצירותיה.

הילה זהרור בהופעה חיה

טלוויזיה
--------

"קלינקה מיה", במאי איתן לונדנר, "הקרקס של רינת", ערוץ הופ.

״בית המשאלות״, במאי חיים בוזגלו, ״סרוגים״, במאי לייזי שפירא.

במת תיאטרון
-----------

"הדבר האמיתי" - בתפקיד דבי, במאי: הלל מיטלפונקט, תיאטרון בית ליסין. "המורדים" - בתפקיד מיכאלה הצעירה, במאי: עמרי ניצן, תיאטרון הקאמרי. "קרוב יותר" - בתפקיד אליס. במאי: דן ענבר, תיאטרון הספרייה. "השושנה המקועקעת" - בתפקיד רוזה. תיאטרון הספרייה. "האסופית" - בתפקיד האסופית, במאי: משה קפטן, תיאטרון הספרייה. "מחסן השטוזים של דתיה" - הצגת ילדים מוזיקלית, במאי: יקי מחרז, הפקת נאווה הפקות. "אגדה על קערה ומצקת" - בתפקיד הנסיכה, תיאטרון לילדים ולנוער של אורנה פורת. "מיקה שלי" - בתפקיד הילדה המספרת, במאי גדי ענבר. "רדיו גאגא" - בתפקיד המפיקה, במאי אמיר גוטמן, הצגה מוזיקלית בהפקה מסחרית. "שמונה בעקבות אחד" - בתפקיד נעה, במאי: רפי ניב, תיאטרון הקיבוץ. "אורי" - בתפקיד דליה, במאי: משה קפטן, תיאטרון ארצי לנוער עם נאווה הפקות. המחזמר "אוליבר" בתפקיד שרלוט, במאי משה קפטן. הפקת יריב יפת ותיאטרון בית ליסין,"אבק" תיאטרון גבעתיים. ״מימי ויויו״, חסידה הפקות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הילה זהרור** בוויקישיתוף
* הילה זהרור, ברשת החברתית פייסבוק
* הילה זהרור, ברשת החברתית אינסטגרם
* הילה זהרור, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
* הילה זהרור, באתר ספוטיפיי
**תקרית גלייביץ** (Gleiwitz) הייתה מבצע דגל כוזב שבוצע על ידי גרמניה הנאצית, והוצג לציבור הגרמני ולעולם כאילו הייתה זו מתקפת פתע פולנית נגד תחנת רדיו של גרמניה. מטרת המבצע הייתה לשמש תירוץ, "קאזוס בלי", לפתיחת המערכה בפולין שהחלה את מלחמת העולם השנייה.
**עִלָּה למלחמה** (בלטינית: **Casus belli**; המונח **קָזוּס בֵּלִי** משמש גם בעברית) הוא אירוע (מעשה של מדינה או אזרח שלה) אשר גורם למדינה אחרת להכריז מלחמה על אותה מדינה, או משמש להצדקת הכרזת מלחמה כזו. אירוע כזה בדרך כלל מוגדר במפורש כעילה למלחמה, מראש או בדיעבד, בעיקר כלפי פנים.

הגדרת העילה למלחמה אינה אובייקטיבית. לפעמים המדינה המותקפת, (שחוללה את ה"התגרות"), ואף אומות אחרות, טוענות כי לא הייתה עילה למלחמה והמדינה התוקפת רק חיפשה תירוץ כדי לצאת למלחמה. תוצאות המלחמה יכולות לקבוע איזו גרסה תתקבל ("ההיסטוריה נכתבת על ידי המנצחים").

אחת העילות לפתיחה במלחמה היא מצור, למשל, על ידי סגירת נתיבי השיט. דוגמה לכך היא סגירת מצרי טיראן על ידי מצרים למעבר כלי שיט לישראל, ערב מלחמת סיני ומלחמת ששת הימים. 

דוגמה נוספת לעילה למלחמה היא הרצח הפוליטי שגרם לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914: בין מעצמות אירופה שרר באותו זמן מתח רב, תוכניות המלחמה היו מוכנות והצבאות היו מחומשים כראוי. המעצמות רק המתינו לסיבה מספקת שתיתן את האות לפתיחה במלחמה. הסימן הגיע ב-1914 ברצח בסראייבו, כאשר לאומן סרבי קנאי התנקש ביורש העצר האוסטרו-הונגרי ובאשתו. אוסטרו-הונגריה הכריזה מלחמה על סרביה ותוך חודש היו כל מעצמות אירופה מעורבות במלחמה.

לא בכל המלחמות ניתן לזהות עילת מלחמה מובהקת. מלחמות מסוימות מתחוללות כתוצאה משרשרת של פעולות הדדיות המסלימה בהדרגה עד לכדי מלחמה. כך למשל מלחמת הכדורגל בין הונדורס לאל סלוודור פרצה ללא עילה למלחמה, אלא עקב התדרדרות מעשי אלימות במהלך משחק כדורגל, לאחר מערכת יחסים הדדית עכורה ומתוחה בין שתי המדינות.

מקור הביטוי
-----------

מקורו של הביטוי "**קאזוס בלי**", "עילה למלחמה", הוא בשפה הלטינית. ביטוי זה מופיע כבר ברשימות מתקופת רומא העתיקה של אחד ממצביאי יוליוס קיסר מהמאה הראשונה לפנה"ס.

הביטוי מתאר במקור חלק בהכרזת מלחמה רשמית, בה הייתה מציינת המדינה המכריזה את סיבותיה להכרזת המלחמה, כמו גם את מטרותיה וצעדים אפשריים שיכולים להינקט על מנת למנוע את המלחמה. בתוך כך, שאפה המדינה להראות כי היא יוצאת למלחמה כמוצא אחרון וכי סיבותיה מוצדקות.

ראו גם
------

* קו אדום
תצוגת הלפידים האולימפיים
**המוזיאון האולימפי** (בצרפתית Le **musée olympique**) הוא מוזיאון מייסודו של הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC), המוקדש לספורט, לתנועה האולימפית והמשחקים האולימפיים ולתולדותיהם. המוזיאון נוסד ביוזמתו של נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי, חואן אנטוניו סמראנש, ונחנך ב-23 ביוני 1993. הוא שוכן סמוך לחופי ימת ז'נבה, בשכונת אושי, בעיר לוזאן שבשווייץ, בה ממוקמים גם משרדי הוועד האולימפי הבינלאומי.

פעילות
------

מבנה המוזיאון הוקם בסגנון מודרני, והוא משתרע על פני שטח של 11,000 מ"ר. מוצגת בו תערוכה קבועה המשתרעת על פני שטח של 2,500 מ"ר, ושטח של 900 מ"ר נוספים המוקדש לתערוכות מתחלפות. ביתר שטחו של המבנה שוכנים אודיטוריום, חדרי ישיבות, אולם תלת-ממד המציג 6,000 סרטונים היסטוריים, מסכי צפייה אינטראקטיביים אודות אלופים אולימפיים, חנות, מסעדה ועוד. 

תערוכת הקבע כוללת למעלה מאלף פריטים, והיא מוקדשת, בין היתר, לברון פייר דה קוברטן, מייסדם של המשחקים האולימפיים המודרניים, משחקי הקיץ האולימפיים (בעיקר בעת החדשה, אך גם ביוון העתיקה), משחקי החורף האולימפיים, בולאות ולנומיסמטיקה. לצד מבנה המוזיאון משתרע גן בשטח של 30 דונם שבו מוצגות יצירות אמנות שונות, ובהן פסלים של אוגוסט רודן, ניקי דה סן פאל, ז'אן טינגלי ופרננדו בוטרו.

בשנת 2008 פקדו את המוזיאון למעלה מ-202,000 מבקרים, ונכון לתחילת שנת 2010 ביקרו בו בסך הכל כשלושה מיליון בני אדם מאז היווסדו. בשנת 1995 זכה המוזיאון בתואר "מוזיאון השנה האירופי".

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **המוזיאון האולימפי** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון האולימפי
* המוזיאון האולימפי, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
* סיור מוסרט במוזיאון

הערות שוליים
------------

1. ↑  פורום המוזיאונים האירופים

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007581750505171
* BnF: cb12505755q (data)
* GND: 5104603-9
* ISNI: 0000 0004 0626 1332
* LCCN: n96065459
* NKC: kn20040917007
* SUDOC: 034287248
* VIAF: 127656793
* WorldCat: lccn-n96065459

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק בשחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית. אם התכוונתם לחסידת אומות העולם, ראו אסתר גרינברג (בואסביין).

**אסתר גרינברג-שבק** (19 במאי 1931 – 3 ביוני 2023) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית.

ביוגרפיה
--------

נולדה בשנת 1931 כאסתר גרינברג בתל אביב. בשנת 1950 התגייסה לצה"ל והייתה בין מקימי להקת הנח"ל.

לאחר שירותה הצבאי פנתה ללימודי תיאטרון בבית הספר לדרמה של תיאטרון "הקאמרי".

### קריירה

משנת 1954 שיחקה בתיאטרון. בתיאטרון הקאמרי הייתה החצרונית ב"עוץ לי גוץ לי", לצד אריק לביא, שושיק שני ונירה רבינוביץ', השתתפה ב"שלמה המלך ושלמי הסנדלר" ו"חגיגת קיץ" בקאמרי, ב"הבימה" שיחקה בשנת 1969 במחזה "וולפונה" ואת תפקיד מריומה גילמה ב"קזבלן" בתיאטרון "גיורא גודיק".

מקצת מן השירים ששרה במחזות בהן השתתפה נשתמרו ומושרים עד היום.

בשנות ה-60 פיתחה קריירה קולנועית כששיחקה בסרטה הראשון "סאלח שבתי" בתפקיד אם משפחת העולים, בהמשך ב"תעלת בלאומילך", ולאחר מכן ב"לופו", "כץ וקרסו", "לופו בניו יורק" ועוד.

בשנות ה-80 הפסיקה להופיע בסרטים והתמקדה במשחק בתיאטרון.

### חיים אישיים

ב-1960 נישאה גרינברג ליהודה שבק, המנהל הטכני של תיאטרון הקאמרי, שנפטר ב-2018, ונולדו להם שתי בנות.

בתה היא העיתונאית תמר שבק, שליחת עיתון ידיעות אחרונות בפריז.

גרינברג-שבק נפטרה ב-3 ביוני 2023, בגיל 92, בביתה שבתל אביב.

פילמוגרפיה
----------

* סאלח שבתי (1964)
* הבן האובד (1968)
* תעלת בלאומילך (1969)
* לופו (1970)
* כץ וקרסו (1971)
* לופו בניו יורק (1976)
* רגע עם דודלי (1981)

קישורים חיצוניים
----------------

* אסתר גרינברג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* אסתר גרינברג, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי
* אסתר גרינברג, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* אסתר גרינברג, באתר הבימה
* אסתר גרינברג, באתר הלהקות הצבאיות

הערות שוליים
------------

1. ↑  אתר למנויים בלבד נירית אנדרמן, השחקנית אסתר גרינברג־שבק מתה בגיל 92, באתר הארץ, 3 ביוני 2023
2. ↑  יואב בירנברג, השחקנית אסתר גרינברג-שבק ("סאלח שבתי") הלכה לעולמה בגיל 92, באתר ynet, 3 ביוני 2023
3. ↑  יהודה שבק ז"ל, באתר אבלים

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987012461957105171
* MusicBrainz: 141f0399-277c-48a9-b7f5-2225da00c7c5
* VIAF: 12169628686782861452
* WorldCat (עם VIAF): 12169628686782861452

 |
**כנרת טריפון** (בעבר כנרת טריפון-רשף, נולדה ב-14 במאי 1964) היא שחקנית, תסריטאית ובמאית ישראלית. יוצרת הסדרה הקומית "סטרייט ולעניין".

ביוגרפיה
--------

טריפון נולדה בחיפה וגדלה באוסטרליה ובישראל במספר ערים. בשירותה הצבאי שימשה מ"כית בבה"ד 4 ובהמשך קצינת ח"ן ת"ש. בהמשך למדה משחק וכתיבה באוניברסיטת תל אביב.

ב-1988 שיחקה בתפקיד משני בסרט יהושע יהושע, בשנת 1990 עלתה לשידור האנימה "פיטר פן" בערוץ הראשון, שבה דיבבה טריפון את דמותו של ג'ון וב-1991 שימשה עוזרת עיצוב תלבושות עבור הסרט אבא גנוב 3.

לאחר שסיימה את לימודיה כתבה פיילוט לסדרה "סטרייט ולעניין". בעזרת המפיק מיכה שרפשטיין פנתה עם הסדרה לערוץ הראשון, ובערוץ הוחלט לשלבה בלוח השידורים שלו. היא שודרה לראשונה בשנת 1993. בסדרה שיחקה טריפון בתפקיד הראשי של שירי, שמתגוררת יחד עם רוני (רפי ויינשטוק), מעצב גרפי מצליח, ומתאהבת בו למרות נטייתו המינית ההומוסקסואלית. לצד המשחק, טריפון שימשה גם כתסריטאית הסדרה. הסדרה ידועה כסדרת הטלוויזיה הראשונה בישראל שהציגה דמות של הומוסקסואל בפריים טיים.

מעבר לתחום הטלוויזיה, עסקה גם בתחום התיאטרון בתפקידי משחק, בימוי ותסריטאות, בעיקר בהצגות נוער. בין היתר ניתן לציין את: "חרם", "לבד במערכה האחרונה", "לאן נעלמה הגר רובין", "החיים היפים" ו"נערים במלכודת".

לאחר שעזבה את עולם הבידור, החלה טריפון לעסוק בהנחיית קבוצות גמילה מעישון ותחומים נוספים.

חיים אישיים
-----------

הייתה נשואה לתאורן והשחקן גלי רשף ולהם שני ילדים משותפים. כיום היא נשואה בשנית ולה בת מנישואיה השניים.

בנה הוא השחקן ארד טריפון-רשף.

קישורים חיצוניים
----------------

* כנרת טריפון, ברשת החברתית פייסבוק
* כנרת טריפון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  יסמין מקס, לזפזפ בגאווה, באתר nrg‏, 14 ביוני 2005

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987008554155705171
* ISNI: 0000 0000 3261 0533
* LCCN: n89134524
* VIAF: 13899897
* WorldCat: lccn-n89134524

 |
תאוריית המערכות האקולוגיות
**יורי בּרוֹנפֶנבּרֶנֶר** (באנגלית: **Urie Bronfenbrenner**;‏ 29 באפריל 1917 – 25 בספטמבר 2005) היה פסיכולוג התפתחותי יהודי-אמריקאי יליד רוסיה, הידוע כמפתח תאוריית המערכות האקולוגיות של התפתחות הילד. המחקר והתאוריה של ברונפנברנר הובילו לשינוי פרספקטיבה בתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית, בהפנותם את תשומת הלב להשפעה הרבה שיש לסביבה ולחברה על התפתחות הילד.

חייו
----

יורי ברונפנברנר נולד בשנת 1917 במוסקבה למשפחה יהודית. כשהיה בן שש היגרה משפחתו לארצות הברית, אל פיטסבורג, פנסילבניה. כשנה לאחר מכן, עברו לאזור הכפרי של מדינת ניו יורק. אביו עבד כנוירופתולוג בבית חולים לנכים התפתחותיים במחוז רוקלנד.

ברונפנברנר קיבל תואר בפסיכולוגיה ומוזיקה מאוניברסיטת קורנל באית'קה, ניו יורק, בשנת 1938. בשנת 1940 קיבל תואר שני בחינוך מהרווארד, ובשנת 1942 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה התפתחותית מאוניברסיטת מישיגן.

בשנת 1979 פיתח את התאוריה של מערכות אקולוגיות. על פי התאוריה, יש לבחון את התפתחות הילד בהקשר של הסביבה בה הוא מתפתח מנקודת מבט רחבה, המתחשבת בהשפעה ההדדית של כלל ההקשרים על הילד. מודל התאוריה מומחש גרפית באמצעות חמישה מעגלי הקשרים, המקיימים יחסי גומלין זה עם זה. 
ברונפנברנר פרסם למעלה מ-300 מחקרים ו-14 ספרים,
הוא מת בביתו באיתקה, ניו יורק, ב-25 בספטמבר 2005, בגיל 88, בשל סיבוך של סוכרת.

ראו גם
------

* הגישה האקולוגית בעבודה סוציאלית
* לב ויגוצקי
* תורשה, סביבה והתפתחות האדם

לקריאה נוספת
------------

* **לא נולדים אלימים** - החיים הרגשיים והחברתיים של ילדים קטנים, מרים רוזנטל, ליהי גת וחנה צור, הקיבוץ המאוחד, 2008, עמוד 81, **מעגלי השפעה משולבים - המודל האקולוגי להתפתחות**
* **התפתחות הילד** - טבעה ומהלכה, אלן סרוף, רוברט קופר וגאני דהארט, האוניברסיטה הפתוחה, 2004, פרק 2

קישורים חיצוניים
----------------

* יורי ברונפנברנר, האקולוגיה של התפתחות האדם, אוניברסיטת הרווארד, 1979
* יורי ברונפנברנר, מודלים אקולוגיים של התפתחות אנושית, 1997, באתר "שפ"ינט"
* יורי ברונפנברנר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007592195005171
* BIBSYS: 90270524
* BNE: XX999902
* BnF: cb12174013c (data)
* CiNii: DA03820372
* GND: 118857541
* ICCU: CFIV025163
* ISNI: 0000 0001 1032 682X
* LCCN: n50041271
* NDL: 00434463
* NKC: mzk2010573532
* NLK: KAC2018I5823
* NTA: 068341482
* SNAC: w6ww7s92
* SUDOC: 030293596
* Trove: 796449
* VIAF: 110647416
* WorldCat: lccn-n50041271

 |
**גיתית כבירי** (נולדה ב-1969) היא תסריטאית, במאית קולנוע וסופרת ישראלית.

ביוגרפיה
--------

נולדה בירושלים לציפורה, מורה, וליעקב ארד, כלכלן בכיר ומנהל באגף המכס והמע"מ במשרד האוצר. לאחר שירותה הצבאי כמדריכת חי"ר וכצלמת צבאית, השתלבה בתעשיית הטלוויזיה כעורכת סרטים תיעודיים. ערכה וביימה סרטים תיעודיים וכתבות ל"יומן" בערוץ הראשון, ל"אולפן שישי" ול"מוצ"ש" בערוץ 2, לערוץ 8 ועוד.

כבירי מתגוררת במודיעין, אם לארבעה ילדים.

עשייה קולנועית
--------------

סרטה התיעודי "ציפורה ויעקב", אשר אותו גם צילמה, הופק בשנת 2011 במסגרת הסדרה "ההורים שלי", שודר בערוץ Yes-דוקו והשתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות. הסרט צולם במשך שנה וחצי ומתאר איך אחרי 50 שנות נישואין נאלצים הוריה להתמודד עם פחדים ותסכולים מודחקים, כאשר יעקב עובר אירוע מוחי ולאחר חודשים ארוכים של שיקום חוזר הביתה בכיסא גלגלים ועם מטפל פיליפיני צמוד.

את סרטה העלילתי גרגירי חול, אשר יצא לאקרנים בשנת 2023, ביימה יחד עם בנה יהל כבירי. הסרט, בכיכובם של שני כהן, יוסי מרשק, אורי פפר, לוסי אהריש ויונתן להב, מספר את סיפורו של דוד, ילד רגיש ויצירתי המתגורר בדימונה עם אמו, החולה בטרשת נפוצה, ואביו, שעובד במפעלי ים המלח. כשהוא נתקל באינטרנט בפורום כתיבה של ילדים מכל הארץ, הוא מזייף את זהותו ובשם בדוי מפרסם את סיפוריו הקצרים.

כתיבה
-----

בשנת 2013 יצא לאור ספרה הראשון "כביש מספר 1" בהוצאת מודן.

קישורים חיצוניים
----------------

* גיתית כבירי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* רשימת הפרסומים של גיתית כבירי, בקטלוג הספרייה הלאומית
* "כביש מספר 1", באתר מאקו
* גיתית כבירי ב-"6 עם עודד בן עמי"
* "ציפורה ויעקב - ההורים שלי" (אורכב 05.01.2013 בארכיון Wayback Machine), באתר פסטיבל רחובות לסרטי נשים
* "ציפורה ויעקב - ההורים שלי", באתר פסטיבל חיפה
* גיתית כבירי ב"גומרים הולכים" ברדיו תל אביב 102FM
* ביקורת ספר ברשת א' (מדקה 01:00 בהקלטה)
* סרטונים גיתית כבירי, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007477222005171
* ISNI: 0000 0004 0930 203X
* LCCN: no2013053320
* VIAF: 302792996
* WorldCat: lccn-no2013053320

 |
**חורבת א-רפיד** היא אתר ארכאולוגי בתחומי פארק הירדן שברמת הגולן, החורבה נמצאת כמה מאות מטרים ממזרח לנהר הירדן, על ראש הר בגובה 52 מטר, במקום בו עמד בעבר עמוד גבול מס' 58 בקו שביתת הנשק בין ישראל וסוריה (לפני מלחמת ששת הימים).

החורבה נסקרה לראשונה ב-1890, על ידי הארכאולוג הגרמני החובב, גוטליב שומאכר, שתיאר ושרטט את הממצאים העיקריים. מאוחר יותר העלה קרל ואצינגר את ההשערה שזהו בית כנסת עתיק מימי המשנה והתלמוד, וזאת, על סמך עיטור של זוג דגים שמצא ושרטט שומאכר באתר. עיטור דומה נמצא בבית הכנסת בברעם.

ב-1933 סקר את האתר אליעזר סוקניק. הוא לא מצא את בניין בית הכנסת אך מצא מספר אבנים מעוטרות ששומאכר תיאר כחלק מבית הכנסת. סוקניק מצא במרכז החורבה שלוש אבנים שאותן החשיב כממצא המעניין ביותר בחורבה ובהן שתי אבנים עם עיטור "ביצה וחץ", קונכייה ודמות אדם עם חיות בצדדיו (באבן אחת לא צוירו חיות) ובאבן השלישית היה עיטור בדגם קונכייה האופייני לאמנות בתי הכנסת העתיקים.

בביקורו באתר לאחר מלחמת ששת הימים, סבר צבי אילן כי באתר יש גם שרידים מהתקופה הביזנטית ומהתקופה הערבית המוקדמת. הוא תיאר שם גם בניין שאולי שימש למלאכה, בניין בעל קיר גבוה הפונה אל הירדן שסבר כי ייתכן והוא מצודה, שרידי טחנה רומאית, עמודי הבזלת וכותרת מעוטרת אותה תיאר גם סוקניק ואבנים ששימשו בבית בד.

יצחקי גל בביקורו באתר ב-1968 העלה השערה שעמודי הבזלת הם שרידי בסיליקה.

במקום נמצאים כיום שרידי חומות אבנים ושרידים וממצאים נוספים. הגישה למקום היא קשה, חלק מהמקום הוא בבעלות פרטית, והעשב הגבוה שבמקום מסתיר חלק מאבני הבזלת של הממצאים.

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3 4 5 6  צבי אילן, "ארץ הגולן – מדריך למסייר ולמטייל", הוצאת עם עובד, 1968, הוצאה מורחבת 1977, עמ' 251-248
2. ↑  יצחקי גל, "יומן סקר נופים ואתרים בגולן", סיור מתאריך 18 בספטמבר 1968, ציטוט הקטע הרלוונטי: "מדיכה נסענו לבית הבק. אכלנו ונסענו לא-רפיד. דב מצא מטבע מימי קונסנטינוס ועליו לוחם ושבוי. כמו כן נמצא מבנה עם הרבה עמודים. שלושה מהם ניצבים באתרם ומראים, אולי, בסיליקה. מצאתי כתובת בערבית כופית וחומה במערב החורבה, בגובה של כ-1.5-2 מ' ובאורך של כ-30 מ'. ראינו גם בצפון החורבה בור מים בנוי מאבן ולידו שוקת מאבן. ממזרח לבור ניצבו שני עמודים מעוטרים."
**המוזיאון הארכאולוגי בעקבה** (בערבית: **متحف آثار إقليم العقبة**) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן בעיר עקבה שבירדן.

היסטוריה, מבנה ותצוגה
---------------------

המוזיאון שוכן במבנה אשר שימש כארמונו של חוסיין בן עלי, מנהיג המרד הערבי, ואשר נבנה בשנת 1917. מצודת עקבה שוכנת בצמוד למבנה המוזיאון ממזרח, ובצידו המערבי מתנשא תורן הדגל הגבוה שעליו מונף דגל המרד הערבי.
במוזיאון ארבעה חדרי תצוגה בהם מוצגים ממצאים נבטיים, רומיים, ביזנטיים ומוסלמים. נוסף על אלה אוצר המוזיאון ממצאים מהכנסייה העתיקה בעקבה ואת אבן המיל הראשונה בוויה טראיאנה נובה (Via Traiana Nova), היא דרך המלך, שעליה חקוקים שמו של הקיסר טראיאנוס והעובדה שסלל את הדרך מסוריה אל ים סוף. עוד מציג המוזיאון מטבעות זהב פאטימים, כיתובים של פסוקים מהקוראן אשר התנוססו במאה ה-9 מעל שער העיר המזרחי, ומוצגים נוספים ממצרים, אתיופיה, עיראק וסין. נכון ל-2017 הוא סגור לשיפוצים.

גלריה
-----

* מראה המוזיאון מכיוון מצודת עקבה. מאחוריו נראים מימי מפרץ אילת ותורן הדגל בעקבהמראה המוזיאון מכיוון מצודת עקבה. מאחוריו נראים מימי מפרץ אילת ותורן הדגל בעקבה
* אבן המיל הראשונה בוויה טראיאנה נובהאבן המיל הראשונה בוויה טראיאנה נובה
* ממצאים מאתר תל חוג'יירת אל-ע'וזלאןממצאים מאתר תל חוג'יירת אל-ע'וזלאן

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **המוזיאון הארכאולוגי בעקבה** בוויקישיתוף
* [ דף המוזיאון] - באתר משרד התרבות הירדני (בערבית)