יעקב הצדיק, לכאורה, כותב הבשורה.
ההכרזה על הולדת מרים ליהויקים ולחנה. ציור קיר מעשה ידי גאודנציו פררי, 1544–1545.
**הבשורה על פי יעקב** או **בשורת הילדות על פי יעקב** או **הפרוטואוונגליון על פי יעקב** הוא ספר אפוקריפי (ספר חיצוני) לספרי הבשורות של הברית החדשה. הוא נכתב, ככל הנראה, בשנת 150 לספירה, ועל כן, אפשר שהוא הקדום מבין הספרים התומכים באמונת הבתולים הנצחיים של מרים, אם ישו.

  

1. ברישומי שנים עשר שבטי ישראל היה יהויכין, איש עשיר מופלג; והביא את מנחתו כפול, [2] לאמר, יהיה משפע עצום שלי לכל העם, ותהיה מנחת סליחתי [3] לה' ככפרה עלי. [4] כי קרוב יום ה' הגדול, ובני ישראל הביאו את מנחתם. ויעמד רובים לפניו לאמר, לא כדאי לך להביא תחילה את קרבנותיך, כי לא עשית זרעים בישראל. [5] ויהויכין התעצב מאוד, וילך אל רישומי שנים עשר שבטי העם לאמר, אסתכל ברישומי שנים עשר שבטי ישראל, לראות אם לא עשיתי צאצאים אני לבד בישראל. וחיפש ומצא כי כל הצדיקים הקימו צאצאים בישראל. וזכר לאברהם האב, שביום האחרון [6] נתן לו ה' את יצחק בן. ויואכים היה עצוב מאוד ולא הלך אל אשתו; אך נסוג אל המדבר, [7] ויחם שם את אוהלו, וצם ארבעים יום וארבעים לילה, [8] ואמר בתוכו: לא ארד לאכול ולשתות עד אשר יראה בי ה' אלוקי, התפילה תהיה האוכל והמשקה שלי.

2. ותאבל אשתו חנה [9] בשתי אבלות, ותאבל בשתי קינות לאמר, אני אבלה על אלמנותי; אני אתחרט על המחסור בילדים שלי. וְקָרֵב יוֹם יְהוָה הַגָּדוֹל; ויהודית [י] עבדתה אמרה: עד מתי תשפיל את נפשך? הִנֵּה יוֹם יְהוָה הַגָּדוֹל קרב ובא, ואסור לך לבכות. אבל קח את הצעיף הזה שנתנה לי האשה שיצרה אותו; כי לא ראוי לי ללבוש אותו, כי אני עבד, ויש לו מראה מלכותי. [יא] ותאמר אנה: לך ממני; כִּי לֹא עָשִׂיתִי כָּכָה, וְהוֹדִידִי ה' מְאֹד. אני חושש שאיזה אדם רשע נתן לך את זה, ואתה בא לעשות אותי שותף בחטא שלך. וַתֹּאמֶר יְהוּדִית, לָמָּה אֶקְלָלֶךָ, כִּי [יב] סגר ה' את רחמך, למען לא תשא פרי בישראל? וחנה עצובה מאוד ותסירה את בגדי אבלה. וימחה את ראשו, ולבש את בגדי חתונתו, ובערך בשעה התשיעית ירד אל הגן ללכת. ותרא עץ דפנה ותשב תחתיו ותתפלל אל ה' לאמר: אלוהי אבותינו, ברך אותי ושמע תפילתי, כאשר ברכת את בטן שרה ונתת לה בן יצחק. [13]

3. ומביטה אל השמים ראתה קן דרור בדפנה, [14] ותקוננה בתוך עצמה לאמר: אוי ואבוי! מי ילד אותי ואיזה רחם הוליד אותי? כי הפכתי לקללה לפני בני ישראל, ונעלבתי, והוציאו אותי מבית ה' בלעג. לצערי! למה השוו אותי? איני כציפורי השמים, כי אפילו ציפורי השמים יוצרות לפניך, ה'. לצערי! למה השוו אותי? איני כחיות הארץ, כי אפילו חיות הארץ יוצרות לפניך, ה'. לצערי! למה השוו אותי? איני כמים האלה, כי אפילו המים האלה מועילים לפניך, ה'. לצערי! למה השוו אותי? איני כמו הארץ הזאת, כי גם הארץ מניבה את פירותיה במועדה ומברך אותך ה'. [15]

4. והנה מלאך ה' עומד מנגד לאמר חנה חנה ה' שמע את תפילתך ותתעבר ותלד; וצאצאיך יוכרזו בכל העולם. וַתֹּאמֶר חָנָה, חַי יְהוָה אֱלֹהֵי, אִם-הוֹלֶדֶת אִישׁ אוֹ אֶשָּׁה, אֲנִי אֶקְרָא אוֹתוֹ לְמִנְחָה לַיהוָה אֱלֹהַי; וישרת אותו בקדשים כל ימי חייו. [טז] והנה שני מלאכים באו ואמרו לה: הנה יהויכין בעלך בא עם צאנו. [יז] כי ירד אליו מלאך ה' לאמר יהויכין יהויכין שמע ה' אלהים את תפילתך. רד מכאן; כי הנה, חנה אשתך תתעבר. וַיֵּרֶד יְהוֹיָכִין וַיִּקְרָא אֶת-רֹעֹעָיו לֵאמֹר, הָבִיא אֵלַי עֲשָׂרָה כֹּלִים שֶׁל טֹבִים מְפַלְּמִים וּפְגָמִים וְהֵם לַיהוָה אֱלֹהַי; והביא לי שנים עשר עגלים רכים, ויהיו לכהנים ולזקנים; ומאה עזים לכל העם. והנה יהויכין בא עם צאנו; ותעמוד חנה בשער ותראה את יואכים בא, ותרצה ותתלה על צווארו לאמר, עתה ידעתי כי ברך אותי ה' אלהים מאוד; כִּי הִנֵּה, לֹא יִהְיֶה אֵלֶמְנָה עוֹד, וַאֲנִי, עֲלֵי יְלָדִים, הָרִית. ויואקים נח ביום הראשון בביתו.

5. ולמחרת הביא את קרבנותיו לאמר בקרבו: אם ירחם ה' אלהים עלי, יראה לי הלוח [יח] אשר על מצחו של הכהן. ויביא יהויכין את מנחתו, ויתבונן היטב במאכל הכהן כשעלה אל מזבח ה', ולא ראה חטא בעצמו. וַיֹּאמֶר יוֹאָחִים, עַתָּה יָדַעְתִּי כִּי רַחֵם יְהוָה עָלַי וּפָתַר אֶת כָּל חֲטָאֵי. וירד צדק ממקדש ה' וילך אל ביתו. ונמלאו חודשיה, ובחודש התשיעי [יט] ילדה אנה. ותאמר ליולדת: מה הבאתי? והיא אמרה: ילדה. ותאמר אנה: גדלה נפשי היום הזה. והיא השכיבה אותה. וכשמלאו הימים, טהרה חנה ונתנה את חזה לילד, [20] ותקרא את שמה מרים.

6. ויתחזק הנער בכל יום; וכשהיתה בת שישה [21] חודשים, אמה הניחה אותה כדי לנסות אם תוכל לעמוד, והיא פסעה שבעה צעדים ובאה אל חיקה; ותפסה אותה לאמר חי ה' אלוקי לא תלכו בארץ הזאת עד שאביא אתכם אל היכל ה'. והיא עשתה מקדש בחדרה ולא סבלה ששום דבר נפוץ או טמא יעבור בו. וַתִּקְרָא לִבְנוֹת הַשְּׁפָרִים שֶׁל הָעִבְרִים, וַיְהִיאוּ אוֹתָהּ. [22] וכשהייתה בת שנה, עשה יהויכין משתה גדול, והזמין את הכהנים והסופרים והזקנים ואת כל עם ישראל. ויביא יהויכין את הילד אל הכהנים; ויברכו אותו לאמר: אלוהי אבותינו, ברך את הילד הזה ותן לו שם עולם שייקרא בכל הדורות. ויאמרו כל העם: כך יהיה. כך יהיה, אמן. וַיָּבִיא אֹתָהּ אֶל-הַכֹּהֲנִים--; ויברכו אותה לאמר: ה' אלוקי עליון, הבט בילד הזה וברך אותו בברכה הגדולה ביותר, שתשאר לעד. ולקחה אותה אמה ולקחה אותה אל מקדש חדרה ותתנה את חזה. ותזמר חנה שיר לה' אלהים לאמר: שיר לה' אלוקי אשיר, כי ראה בי, ולקח את חרפת אויבי; וה' נשא את פרי צדקתו, יחיד במינו ועשיר לפניו. מי יגיד לילדים של רובים שאנה מניקה אותם? שמע שמע שנים עשר שבטי ישראל שחנה מניקה. ותשכב אותה בחדר קדשה ותצא ותשרת אותם. וכשהסתיימה הסעודה, ירדו בשמחה והלל את אלוהי ישראל [23]. וַיָּבִיא אֹתָהּ אֶל-הַכֹּהֲנִים--; ויברכו אותה לאמר: ה' אלוקי עליון, הבט בילד הזה וברך אותו בברכה הגדולה ביותר, שתשאר לעד. ולקחה אותה אמה ולקחה אותה אל מקדש חדרה ותתנה את חזה. ותזמר חנה שיר לה' אלהים לאמר: שיר לה' אלוקי אשיר, כי ראה בי, ולקח את חרפת אויבי; וה' נשא את פרי צדקתו, יחיד במינו ועשיר לפניו. מי יגיד לילדים של רובים שאנה מניקה אותם? שמע שמע שנים עשר שבטי ישראל שחנה מניקה. ותשכב אותה בחדר קדשה ותצא ותשרת אותם. וכשהסתיימה הסעודה, ירדו בשמחה והלל את אלוהי ישראל [23]. וַיָּבִיא אֹתָהּ אֶל-הַכֹּהֲנִים--; ויברכו אותה לאמר: ה' אלוקי עליון, הבט בילד הזה וברך אותו בברכה הגדולה ביותר, שתשאר לעד. ולקחה אותה אמה ולקחה אותה אל מקדש חדרה ותתנה את חזה. ותזמר חנה שיר לה' אלהים לאמר: שיר לה' אלוקי אשיר, כי ראה בי, ולקח את חרפת אויבי; וה' נשא את פרי צדקתו, יחיד במינו ועשיר לפניו. מי יגיד לילדים של רובים שאנה מניקה אותם? שמע שמע שנים עשר שבטי ישראל שחנה מניקה. ותשכב אותה בחדר קדשה ותצא ותשרת אותם. וכשהסתיימה הסעודה, ירדו בשמחה והלל את אלוהי ישראל [23]. הביטו בילד הזה וברכו אותו בברכה הגדולה ביותר שתימשך לנצח. ולקחה אותה אמה ולקחה אותה אל מקדש חדרה ותתנה את חזה. ותזמר חנה שיר לה' אלהים לאמר: שיר לה' אלוקי אשיר, כי ראה בי, ולקח את חרפת אויבי; וה' נשא את פרי צדקתו, יחיד במינו ועשיר לפניו. מי יגיד לילדים של רובים שאנה מניקה אותם? שמע שמע שנים עשר שבטי ישראל שחנה מניקה. ותשכב אותה בחדר קדשה ותצא ותשרת אותם. וכשהסתיימה הסעודה, ירדו בשמחה והלל את אלוהי ישראל [23]. הביטו בילד הזה וברכו אותו בברכה הגדולה ביותר שתימשך לנצח. ולקחה אותה אמה ולקחה אותה אל מקדש חדרה ותתנה את חזה. ותזמר חנה שיר לה' אלהים לאמר: שיר לה' אלוקי אשיר, כי ראה בי, ולקח את חרפת אויבי; וה' נשא את פרי צדקתו, יחיד במינו ועשיר לפניו. מי יגיד לילדים של רובים שאנה מניקה אותם? שמע שמע שנים עשר שבטי ישראל שחנה מניקה. ותשכב אותה בחדר קדשה ותצא ותשרת אותם. וכשהסתיימה הסעודה, ירדו בשמחה והלל את אלוהי ישראל [23]. אשיר שירה לה' אלוקי, כי הביט בי, והסיר חרפת אויבי; וה' נשא את פרי צדקתו, יחיד במינו ועשיר לפניו. מי יגיד לילדים של רובים שאנה מניקה אותם? שמע שמע שנים עשר שבטי ישראל שחנה מניקה. ותשכב אותה בחדר קדשה ותצא ותשרת אותם. וכשהסתיימה הסעודה, ירדו בשמחה והלל את אלוהי ישראל [23]. אשיר שירה לה' אלוקי, כי הביט בי, והסיר חרפת אויבי; וה' נשא את פרי צדקתו, יחיד במינו ועשיר לפניו. מי יגיד לילדים של רובים שאנה מניקה אותם? שמע שמע שנים עשר שבטי ישראל שחנה מניקה. ותשכב אותה בחדר קדשה ותצא ותשרת אותם. וכשהסתיימה הסעודה, ירדו בשמחה והלל את אלוהי ישראל [23] .

7. ונוספו לילד חודשיו. והילד בן שנתיים ויאמר יהויכין ניקח אותו אל היכל ה' ונשלם את הנדר אשר נדרנו, פן ישלח אותנו ה' במקרה [24] ומנחתנו לא תעשה. להתקבל. ותאמר אנה: נחכה לשנה השלישית, כדי שהילד לא יחפש אבא ואמא. ויאמר חואקים: אז בוא נחכה. ויהיה הילד בן שלוש שנים ויאמר יואכים קרא לבנות העברים הטמאות ויקח כל אחת מנורה וישמרו את המנורות פן ישוב הילד וישבה לבו. מקדש ה'. ועשו כן עד שעלו להיכל ה'. וַיִּקָּבֵל אוֹתָהּ הַכֹּהֵן וַיִּשָּׁקָהּ וַיְבָרֵךְ אֹתָהּ לֵאמֹר גָּדַל יְהוָה אֶת שְׁמֶךָ מִדּוֹר וָדוֹר. בך, באחרית הימים, ה' יגלה את גאולתו לבני ישראל. וַיָּשֶׂם אֹתָהּ עַל-הַמַּדְלַת הַשְּׁלִישִׁית שֶׁל הַמִּזְבֵּחַ, וַיִּשְׁלַח יְהוָה אֱלֹהִים עָלֶיהָ חֶסֶד; ותרקדה ברגליה, וכל בית ישראל אהבו אותה.

8. וירדו הוריו מתפעלים והללו את ה' אלהים כי לא שב הילד. ומריה הייתה בהיכל ה' כאילו היא יונה השוכנת שם וקיבלה אוכל מיד מלאך. ובהיותה בת שתים עשרה [25] שנה, התקיימה מועצת כוהנים, לאמר: הנה מרים בת שתים עשרה שנה במקדש ה'. אז מה נעשה בו, פן יטמא את מקדש ה'? וַיֹּאמְרוּ אֶל-הַכֹּהֵן הַגָּדוֹל, אַתָּה עַל-מִזְבַּח ה'; היכנסו והתפללו עליה; וְכָל אֲשֶׁר יְרָאָה יְהוָה לָכֶם, כָּךְ נַעֲשֶׂה גַּם. ויכנס הכהן הגדול, נושא את הגלימה [26] עם שנים-עשר הפעמונים אל קודש הקדשים; והוא התפלל עליה. והנה מלאך ה' עומד לידו לאמר לו זכריה זכריה צא ואסף את אלמני העם ויביאו איש את מטהו; ולמי שה' מראה אות, היא תהיה אשתך. וַיִּסְבְּעוּ הַמִּדְיָרִים, עַל-סְבִיב יְהוּדָה, וַתִּקְעוּ שוֹפָר יְהוָה, וַיִּרְצוּ כֻּלָּם.

9. וַיִּשְׁלֹךְ יוֹסֵף אֶת-הַקַּרְדָּמוֹ, וַיֵּצֵא לִפְנֵיהֶם; וכאשר נאספו, הלכו אל הכהן הגדול, ונטלו עמם את מוטותיהם. וַיִּקַּח אֶת הַמִּטּוֹת שֶׁל כֻּלָּם וַיָּבֹא אֶל הַמִּקְדָּשׁ וַיִּתְפַּלֵּל; וכשסיים את תפילתו, נטל את המקלות ויצא, ונתן להם: אך לא היה בהם סימן, ולקח יוסף את מקלו אחרון; והנה יונה יצאה מהמטה ותעפה על ראש יוסף ויאמר הכהן ליוסף: בחרת בגורל לקבל את אפוטרופסותך מבתולת ה'. אבל יוסף סירב ואמר: יש לי ילדים, אני זקן, והיא ילדה. אני מפחד להפוך ללעג לבני ישראל. וַיֹּאמֶר הַכֹּהֵן אֶל יוֹסֵף יְרָא אֶת ה' אֱלֹהֵיכֶם וְזָכְר אֶת אֲשֶׁר עָשָׂה ה' לִדְתָן וּלְאַבִירָם וּלְקוֹרָה [27] כיצד נפתחה הארץ ונבלעו בגלל סתירתם. ועכשיו פחד, הו יוסף, שלא יקרו אותם דברים בביתך. וַיִּירָא יוֹסֵף וַיִּקְחָה אוֹתָהּ לְמִשְׁפָּטוֹ. וַיֹּאמֶר יוֹסֵף אֶל מָרִי, הִנֵּה קִבְתִּיךָ מִמִּקְדָּשׁ יְהוָה; ועתה אני משאיר אותך בביתי והלכתי לבנות את בנייני, ואבוא אליך. ה' ישמור עליך.

10. ויהי מועצת הכוהנים לאמר הבה נעשה פרוכת להיכל ה'. וַיֹּאמֶר הַכֹּהֵן: "קְרָא לִי-בְּתוּלוֹת הַטְּמוֹת לְמִשְׁפַּחַת דָּוִד." וילכו השוטרים וחפשו, ומצאו שבע בתולות. וַיִּזְכֹּר הַכֹּהֵן אֶת-הַמָּרִית הַנַּעֲרָה, שֶׁהִיא מִמִּשְׁפַּחְתּוֹ שֶׁל דָּוִד וְלִפְנֵי הָאֱלֹהִים מְטַלְּמִים. והשוטרים הלכו והחזירו אותה. ולקחו אותם אל היכל ה'. וַיֹּאמֶר הַכֹּהֵן, בָּחוּר לִי בְּגוֹרָל, אֲשֶׁר יִטְבֹּה אֶת הַזָּהָב וְאֶת הַלָּבָן, [28] ואת הפשתן, והמשי, והתכלת, [29] ואת הארגמן והארגמן האמיתי. [30] והארגמן והארגמן האמיתיים נפלו על מרים, ולקחה אותם ותלך לביתה. ובאותה שעה שתק זכריה ושמואל נשאר במקומו עד עת דבר זכריה. ומרי לקחה את הארגמן וכרכה אותו.

11. ולקחה את הצנצנת ותצא למלאה מים. והנה, קול אמר: שלום לך שקיבלת חסד; יהוה איתך; ברוך אתה בין נשים! [31] והיא הסתכלה סביבה, ימינה ושמאלה, לראות מהיכן בא הקול. ותלך רועדת אל ביתה ותשכב את הכד; ולקח את הסגול, התיישב על הספסל והוריד אותו. והנה מלאך ה' עומד לפניה לאמר: אל תירא, מרים; כי מצאתם חן אצל אדון הכל, ותתעבר כדברו. וּבִשְׁמַעְתָּהּ וַתִּשְׁמַע אֶת-הַהוּא אֶל-הָאֱלֹהִים חַיִּים. והאם אני יולד כמו כל אישה יולדת? ויאמר מלאך ה': לא, מרים; כִּי כֹּחַ יְהוָה יִצְלֶךָ; לכן גם הישות הקדושה ההיא אשר תיוולד ממך תיקרא בן העליון. ותקרא את שמו ישוע, כי הוא יציל את עמו מחטאיהם. ותאמר מרים: הנה,

12. ועשתה את הארגמן ואת הארגמן ותביא אותם אל הכהן. ויברך אותה הכהן ויאמר: מרים, ה' אלהים עשה את שמך גדול, ותבורך בכל דורות הארץ. ומרי, בשמחה רבה, הלכה אל אליזבת, קרובתה, [32] ודפקה בדלת. וכאשר אליזבת שמעה זאת, השליכה את הארגמן [33] ורצה אל הדלת ופתחה אותה; וראה את מרים, בירך אותה ואמר: מנין זה בא לי, כי אם אדוני באה אלי? כִּי הִנֵּה אֲשֶׁר בִּי קָפַץ וּבָרֵךְ אֶתְכֶם. [34] אבל מרים שכחה את המסתורין שעליהם דיבר המלאך גבריאל, והיא הרימה את עיניה לשמים ואמרה, מי אני ה', שכל דורות הארץ יברך אותי? [35] והיא נשארה עם אליזבת שלושה חודשים; ומיום ליום היא גדלה. ומריה, פחדה, הלכה אל ביתה ותסתתר מבני ישראל.

13. והייתה בחודש השישי; וְהִנֵּה יוֹסֵף שָׁב מִבְּנוֹנוֹ, וְנִכְנַסְבָּהּ לְבֵיתָהּ, גַּלָּה שֶׁהִיא מֵהִיא. וַיַּכֵּה אֶת-פָּנָיו [38] וַיִּשְׁלֹךְ אֶת-הָאֲדָמָה עַל-הַשָּק, וַיִּבְכֶּה מְרוֹרֵר לֵאמֹר: בְּאֵיזֶה פָּנִים אֶעְיֶה אֶת-ה' אֱלֹהַי? ואיזו תפילה אאמר על העלמה הזאת? כי קיבלתי אותה בתולה ממקדש ה' ולא דאגתי לה. מי רדף אחרי? מי עשה את הרעה הזאת בביתי וטמא את הבתולה? האם הסיפור של אדם לא חזר על עצמו בי? כי כשם שאדם הגיע בזמן לשיר הלל, [40] ובא הנחש ומצא את חוה לבדה, והונה אותה לגמרי, כך קרה גם לי. וַיָּקָם יוֹסֵף מֵהַשָּׁק, וַיִּקְרָא אֶת מָרִי, וַיֹּאמֶר אֵלֶיהָ, אַתָּה אֲשֶׁר אֵלֶּה, לָמָּה עשית זאת ושכחת את ה' אלוהיך? למה שחטת את נשמתך, אתה שנבראת בקודש הקודשים וקיבלת אוכל מיד מלאך? וַתִּבְכָּה מְרוֹר, לֵאמֹר, חָמֵשׁ אֲנִי, וְלֹא יָדַעְתִּי אִישׁ. וַיֹּאמֶר אֵלָיו יוֹסֵף: מֵאֵין כָּךְ בָּא אֲשֶׁר בְּבִטְנְךָ? ותאמר: חי ה' אלוקי, איני יודעת מאין זה בא לי.

14. וירא יוסף מאד, וילך ממנה, וישקול מה יעשה בה. [41] וַיֹּאמֶר יוֹסֵף: אִם אֶסְתִּיר אֶת חֲטָאָה, אֶמְצָא אֶת עַל תּוֹרָת ה' נלחמת; ואם אחשוף אותו לבני ישראל, אני חושש שמא מה שיש בו הוא של מלאך, [42] ואמצא מוותר על דם תמים כדי להידון למוות. אז מה אני צריך לעשות איתה? אקח אותה ממני בסתר. ויבא עליו הלילה; והנה נגלה אליו מלאך ה' בחלום לאמר: אל תירא מפני העלמה הזאת, כי מה שיש בה הוא מרוח הקודש; ותלד בן, ותקרא את שמו ישוע, כי הוא יציל את עמו מחטאיהם. [43] ויקום יוסף משנתו, ויפאר את אלוהי ישראל אשר נתן לו את החסד הזה; והוא שמר עליו.

15. ויבא אליו אננס הסופר ויאמר למה לא הופעת בעצרתנו? וַיֹּאמֶר אֵלָיו יוֹסֵף, כִּי נמאסתי מן המסע, ונחתי ביום הראשון. והוא הסתובב וראה שמרי בהריון. והוא ברח אל הכהן, [44] ויאמר לו: יוסף, אשר על ידו, עשה פשע חמור. ויאמר הכהן: למה אתה מתכוון? וַיֹּאמֶר טָמֵא אֶת הַבְּתוּלָה אֲשֶׁר קָבַל מִמִּקְדָּשׁ ה' וַיִּשָּׂא אוֹתָהּ בְּסוֹד וְלֹא גִלָּהּ לִבְנֵי יִשְׂרָאֵל. וַיֹּאמֶר הַכֹּהֵן: הַאִם עָשָׂה יוֹסֵף כָּךְ? אז אמר אנס הסופר: שלח פקידים, ותמצא את הבתולה הרואה. וַיֵּלֶךְ הַשֹּׁרִים, וַיִּמְצָאוּ הַכֹּל, כַּאֲשֶׁר אָמַר; ולקחו אותה ואת יוסף לבית הדין. ויאמר הכהן: מרים, למה עשית את זה? ולמה השפלת את נפשך ושכחת את ה' אלוהיך? אתם שחונכתם בקודש הקדשים, וקיבלתם אוכל מיד מלאך, ושמעתם את המזמורים, ורקדתם לפניו, מדוע עשית זאת? ותבכה מרה לאמר חי ה' אלוקי אני טהורה לפניו ואיני מכירה איש. ויאמר הכהן אל יוסף, מדוע עשית זאת? וַיֹּאמֶר יוֹסֵף: חַי יְהוָה, טָהוֹר אֲנִי לָהּ. וַיֹּאמֶר הַכֹּהֵן, אֵין עֵד שקר, אלא דבר אמת. נשאתם אותה בסתר, ולא גיליתם לבני ישראל, ולא הרכינתם את ראשכם ביד חזקה למען יתברכו צאצאיכם. ויוסף שתק. ולא גילית את זה לבני ישראל ולא הרכין את ראשך ביד חזקה למען יתברך זרעך. ויוסף שתק. ולא גילית את זה לבני ישראל ולא הרכין את ראשך ביד חזקה למען יתברך זרעך. ויוסף שתק.

16. וַיֹּאמֶר הַכֹּהֵן, הִצִּיל אֶת-הַבְּתוּלָה אֲשֶׁר קַבְּלֶתָ, מִמִּקְדַּת ה'. ויחל יוסף לבכות. ויאמר הכהן, אני אתן לך לשתות ממי נסיון ה', [45] ויגלה את חטאיך לנגד עיניך. וַיִּקַּח הַכֹּהֵן אֶת-הַמַּיִם, וַיִּתֵּן אֶת-יוֹסֵף, וַיִּשְׁלַח אֹתוֹ אֶל-הַהָרִים; והוא חזר ללא פגע. והוא גם נתן למריה משהו לשתות ושלח אותה לאזור ההררי; והיא חזרה ללא פגע. וְכָל הָעָם נִפְתַּמָּה שֶׁלֹא נִרְאָה בָּהֶם חָטָא. וַיֹּאמֶר הַכֹּהֵן: אִם לֹא גִלָּה ה' אֱלֹהִים אֶת חֲטָאֵיכֶם, וְלֹא אֶשְׁפָּט אֶתְכֶם. והוא שלח אותם. וַיִּקַּח יוֹסֵף אֶת מַרְיָה וַיֵּלֶךְ אֶל בֵּיתוֹ, יִשְׂמַח וּמְהַלֵּל אֶת אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל.

17. והייתה פקודה מהקיסר אוגוסטוס לגייס את כל יושבי בית לחם ביהודה. [46] וַיֹּאמֶר יוֹסֵף: אֶתְרוֹשׁ בָּנַי, אֲבָל מַה אֶעֱשֶׂה בְּנַעֲרָה הַזֹּאת? איך עלי לרשום אותו? כמו אשתי? אני מתבייש. מה עם הבת שלי אז? אבל כל בני ישראל יודעים שהיא לא בתי. יום ה' עצמו יגרום להכל לקרות כרצונו של ה'. ויחטף את החמור וישם אותה עליה; ויוביל אותו בנו, ויוסף הלך אחריו. [48] ​​וכאשר הגיעו לשלושה מילים, פנה יוסף וראה אותה עצובה; וַיֹּאמֶר לְעַצְמוֹ, סביר להניח שמה שיש בה יצער אותה. ושוב הסתובב יוסף וראה אותה צוחקת. ויאמר לה: מרי, איך אני רואה על פניך לפעמים צחוק, לפעמים עצב? ותאמר מרים ליוסף: כי אני רואה בעיני שני עמים; אחד בוכה ומקונן, והשני צוהל וצוהל. וַיָּבֹאוּ אֶל-הַדֶּרֶךְ, וַתֹּאמֶר אֵלָיו מָרִי: הוֹרֵךְ לִי מִן הַחֲמוֹר, כִּי אֲשֶׁר שֶׁבִּי מַצְטִיץ לָצֵאת. וַיֵּרֶד אוֹתָהּ מֵהַחֲמוֹר, וַיֹּאמֶר אֵלֶיהָ, אֵין אֲנִי קַחְךָ וּכְסַף אֶת-מַצְלֶךָ. כי המקום שומם.

18. וימצא שם מערה, ויוביל אותה לתוכה; והותיר איתה את שני בניו, הלך לחפש אישה במחוז בית לחם.

ואני יוסף הלכתי ולא הלכתי; והבטתי אל השמים וראיתי את השמים בפליאה; והבטתי אל עמוד השמים וראיתי אותו עומד ואת ציפורי השמים עומדים במקום. והבטתי אל הארץ וראיתי שוקת שוכבת ופועלים שוכבים; וידיו היו בשוקת. והאוכלים לא אכלו, והקמים לא נטלו, והלוקחים דבר בפיהם לא נטלו; אבל כל הפנים הרימו את מבטו. וראיתי את הצאן הולכים, והכבשים עומדים; והרועה הרים את ידו להכות אותם, וידו נשארה מורמת. והבטתי אל נחל הנהר, וראיתי את פיות הילדים נחים במים ואינם שותים, וכל הדברים ברגע אחד יצאו ממסלולם.

19. וראיתי אשה יורדת מההר, ותאמר לי: איש, לאן אתה הולך? ואמרתי: אני מחפשת מיילדת עברית. וַתַּעֲנֶה וּתֹּאמֶר אֵלַי: אַתָּה מיִשְׂרָאֵל. ואמרתי לה: כן, והיא אמרה: ומי הוא המייצר במערה? ואמרתי: אישה הבטיחה לי. ותאמר לי: האין היא אשתך? וַאֲמַרְתִּי אֵלָיו: מָרִי הוּא שֶׁגָּדְלָה בַּמִּקְדָּשׁ יְהוָה וְהִשַּׁגְתִּי אֹתָהּ בְּגוֹרָל לְאִשְׁתִּי. ובכל זאת היא לא אשתי, אלא הרה מרוח הקודש.

וַתֹּאמֶר אֵלָיו הָאִשָּׁה: הַאִם זֶה? ויאמר אליו יוסף, בוא וראה. והמיילדת הלכה איתו. ויעמדו במקום המערה, והנה ענן זוהר האפיל על המערה. ותאמר המיילדת: גדולה נפשי היום, כי ראו עיני דברים מוזרים – כי הובאה ישועה לישראל. ומיד נעלם הענן מהמערה, ואור גדול זרחה במערה, כדי שלא יכלו העיניים לשאתו. ותוך זמן קצר האור הזה התעמעם בהדרגה, עד שהתינוק הופיע והלך לקחת את החזה של אמו מרי. ותזעקה המיילדת ותאמר: זה יום גדול עבורי, כי ראיתי את החזון המוזר הזה. ותצא המיילדת מהמערה, וסלומה מצא אותה. והיא אמרה לו: סלומה, סלומה, יש לי חזון מוזר לומר לך: בתולה ילדה - דבר שטבעה אינו מודה.

20. ותכנס המיילדת ותאמר אל מרים הראה את עצמך; כי לא התעוררה מחלוקת קטנה עליך. וַיִּתֵּן שְׁלֹמֶה אֶת-אֶצְבָּהּ, וַיִּקְעַק וַיֹּאמֶר אוֹי, עַל-עֲוֹנַי וְעַל כֹּרֹתִי, כִּי-פִתִּיתִי אֶת-אֵל חַי; והנה ידי נופלת כאילו נשרף באש ותכרע ברך לפני ה' לאמר אלוהי אבותי זכור כי אני זרע אברהם ויצחק ויעקב; אל תעשה לי ראוותנות לבני ישראל, כי אם השיב אותי לעניים; כִּי יָדַעְתָּ, יְהוָה, שֶׁבִּשְׁמֶךָ עָשִׂיתִי אֶת עֲבָדַי וְשִׁמְרִי מִידֶךָ. והנה, מלאך ה' נראה לידה, ואמר לה, סלומה, סלומה, ה' שמע אותך. שים את ידך על הילד ונשא אותו, ותהיה לך ביטחון ושמחה. וַיֵּלֶךְ שְׁלֹמֶה וַיִּקַּח אוֹתוֹ לֵאמֹר, אֲנִי אֶשְׁתַּחֲוָה. כי מלך גדול נולד לישראל. והנה סלומה נרפא מיד ויצא מהמערה מוצדק. והנה קול אמר: סלומה, סלומה, אל תספר את הדברים המוזרים שראית, עד שיבוא הילד לירושלים.

21. והנה יוסף מוכן ללכת ליהודה. ויהי מהומה גדולה בבית לחם יהודה כי באו החכמים לאמר היכן נולד מלך היהודים? כי ראינו את כוכבו במזרח ובאנו לעבוד אותו. וכאשר שמע הורדוס זאת, נבהל מאוד, ושלח שוטרים אל החכמים. וַיִּשְׁלַח אֶת-הַכֹּהֲנִים, וַיִּבְחָק אֹתָם לֵאמֹר, מִי כָּתוּב עַל-המשיח? איפה הוא ייוולד? וַיֹּאמְרוּ, בְּבֵית לְחֶם יְהוּדָה, כִּי כָּךְ כָּתוּב. [50] ושלח אותם. ובחן את החכמים לאמר להם: איזה סימן ראיתם למלך שנולד? ויאמרו החכמים: ראינו כוכב בגודל גדול מאיר בין הכוכבים הללו, ומסתיר את אורם, כדי שלא יופיעו הכוכבים; וְכֵן יָדַעְנוּ שֶׁנּוֹלֵד לָיִשְׂרָאֵל, וַיָּבֹאוּ לִסְגוֹד לוֹ. ויאמר הורדוס: לך וחפש אותו; וְאִם תִּמְצָא, הוֹדֵע לִי, כְּדֵי שֶׁגַּם אֲנִי אֶסְגוֹד לָהּ. והקוסמים עזבו. והנה הכוכב אשר ראו במזרח הלך לפניהם עד שבאו אל המערה ונעצר בראש המערה. וירא החכמים את הילד עם אמו מרים; והוציאו מארנקו זהב, לבונה ומור. ולאחר שהמלאך הזהיר אותו לא להיכנס ליהודה,[51]

22. וכאשר שמע הורדוס כי לעג לו החכמים, שלח מתנקשים בזעם, ואמר להם: הרגו את הילדים [52] מבני שנתיים ומטה. ומרי, לאחר ששמעה שהילדים נהרגים, פחדה, ולקחה את הנער, עטפה אותו, והכניסה אותו לדוכן של שוורים. ואליזבת, כששמעה כי הם מחפשים את יוחנן, לקחה אותו ועלתה אל ההר, ותחפש מקום להסתיר אותו. ולא היה מקום מסתור. ואליזבת, נאנקת בקול רם, אומרת: הו הר האלוהים, קבלו אם ובנה. ומיד נפער ההר וקיבל אותה. ואור זרח סביבם, כי מלאך ה' היה עמהם, שומר עליהם.

23. ויבקש הורדוס את יוחנן וישלח שוטרים אל זכריה לאמר היכן הסתרת את בנך? וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם אֲנִי עֶבֶד אֱלֹהִים בַּקָּדוֹשִׁים וְיוֹשֵׁב תָּמִיד בְּהֵיכָל ה'; וילכו השוטרים ודיווחו להורדוס את כל הדברים האלה. והורדוס זעם ויאמר: בנך עתיד להיות מלך ישראל. וַיִּשְׁלַח אוֹתוֹ, לֵאמֹר, אָמַר אֱמֶת; איפה הבן שלך? כי אתה יודע שהחיים שלך בידיים שלי. וַיֹּאמֶר זְכַרְיָהוּ: אֲנִי מַרְטִיר הָאֱלֹהִים, אִם שָׁפַךְ אֶת דָּמִי; כִּי יְקַבֵּל יְהוָה אֶת-רוּחִי, כִּי-שפכתם דָּם תָּם בַּמִּדְרוֹת היכל ה'. וזכריה נרצח עם עלות השחר. ובני ישראל לא ידעו כי נרצח. [53]

24. אבל בשעת הברכה הלכו הכהנים, וזכריה לא יצא לקראתם בברכה, כמנהגו. [54] והכוהנים המתינו לזכריה שיברך אותו בתפילה, [55] ויפאר את העליון. והוא עדיין לקח יותר מדי זמן, כולם פחדו. אבל אחד מהם העז וראה דם קרוש ליד המזבח; ושמע קול אומר: זכריה נרצח, ודמו לא יטהר עד שיבוא נוקם. וכששמע זאת, פחד ויצא ויגיד לכהנים. ויעזו וראו את אשר קרה; וקורות המקדש השמיעו קול יללה, וקרעו את בגדיהם [56] מלמעלה למטה. ולא מצאו את גופתו, אלא מצאו את דמו הפך לאבן. והם פחדו, ויצאו ויגידו לעם כי זכריה נרצח. וַיִּשְׁמְעוּ כָּל-שִׁבְטֵי הָעָם, וַיִּסְבְּלוּ, וַיִּסְבְּלוּ עָלָיו, שְׁלֹשָׁה יָמִים וּשְׁלֹשָׁה לילות. ואחרי שלושת הימים, התייעצו הכוהנים על מי ישימו במקומו; וירד הגורל על שמעון. כי זה הוא שהזהיר ברוח הקודש שהוא לא יראה את המוות עד שיראה את המשיח בבשר. [57]

ואני, יעקב, שכתב את הסיפור הזה בירושלים, כאשר התעוררה מהומה במותו של הורדוס, נסוגתי למדבר עד שפסקה המהומה בירושלים, מהלל את ה' אלוהים, אשר נתן לי את המתנה והחכמה לכתוב את ההיסטוריה הזו. [58] וחסד יהיה עם יראי אדוננו ישוע המשיח, להם תהילה לעולם ועד. אמן. [59]

תפוצה
-----

בשורה זו זכתה לפופולריות רבה ותורגמה לשפות ארמית, געז, קופטית, גאורגית, ארמנית, ערבית, אירית ולטינית.

הטקסט הקדום ביותר של בשורה זו, אשר שרד עד ימינו, הוא טקסט משלהי המאה השלישית. טקסט זה התגלה בשנת 1958 על פפירוס שנשמר בבביליותקה בודמריאנה שבז'נבה.

סגנון
-----

בשורה זו היא אחת ממספר בשורות ילדות ששרדו, ואשר נכתבו על מנת לספק את עניינו של הציבור הנוצרי במאות השנייה והשלישית לפרטים בדבר ילדותו של ישו. בדומה לטקסטים אחרים מתקופה זו - כותביהן ידעו פרטים מעטים ביותר על התרבות והדת היהודית (ולכן אינם מתארים את ילדותו של ישו שגדל בבית יהודי).

תוכן הבשורה
-----------

הבשורה על פי יעקב מחולקת לשלושה חלקים, שבכל אחד מהם שלושה פרקים:

* החלק הראשון מתאר את לידתה של מרים, אם ישו ואת ילדותה בה הייתה בבית המקדש.
* החלק השני מתאר את בגרותה של מרים, ואת העברתה לידי יוסף כחונך, וכן את בדיקת בתוליה.
* החלק השלישי מתאר את לידת ישו ואת החבאתו מהורדוס.

תמה חוזרת בספר היא שמירה אישית שהאל מעניק למרים, טהרתה ובתוליה הנצחיים (דבר שנקבע על ידי המיילדות הבאות לבדוק אותה לאחר הולדת ישו).
כחלק מתמה זו מספרת הבשורה כי "אחיו" של ישו המוזכרים בבשורות אחרות הם ילדיו של יוסף מנישואיו הקודמים. מסיבה זו נאסר הספר לקריאה על ידי הכנסייה הקתולית, מפני שעמדת הבשורה תואמת את עמדת הכנסייה היוונית אורתודוקסית בדבר אחי ישו (ה"אדלפוי") - בניגוד לעמדת הכנסייה הקתולית לפיה ה"אחים" הם למעשה בני דודים של ישו.

תיאור המופיע בבשורה זו ואינו מופיע בספרי הבשורות המהווים חלק מהברית החדשה הוא תיאור הולדתו של ישו במערה, ותיאור הירצחו של זכריה, אביו של יוחנן המטביל בבית המקדש, כאשר לא רצה להסגיר את מיקום בנו.

תיאור הולדת ישו במערה זכה לפופולריות, ובעקבותיו יצירות אמנות רבות מתקופת הרנסאנס וכן יצירות דתיות (איקונות) ביזנטיות מתארות את הולדת ישו בתוך מערה.

### תקציר הסיפור

העלילה מתחילה בתיאורו של יהויקים, יהודי עשיר ומאמין אשר עולה למקדש להביא קרבנות. במקדש פוגש אותו אדם ששמו ראובן אשר אומר לו שלפי ההלכה, לא ראוי שהוא יקריב קרבנות כיוון שאין לו ילדים. יהויקים בודק את העניין ברשומות של שנים עשר השבטים ולאחר שמשתכנע שכך אכן ההלכה הוא פונה למדבר וצם שם במשך ארבעים יום וארבעים לילה. חנה, אשתו של יהויקים, התאבלה גם היא בשל אותו העניין אך לאחר שיחה עם המשרתת שלה היא מתנקה, לובשת בגדי חתונה ויורדת לשבת בגן ולהתפלל אל האל.

בעקבות תפילת חנה, מתגלה אליה מלאך שמבשר לה שעתיד להיוולד לה בן שיוודע בכל העולם. חנה, בתגובה, מבטיחה שהילד שייוולד לה יוקדש לאל. בהמשך, מגיעים אליה שני מלאכים נוספים ואומרים לה שיהויקים בעלה חוזר אליה. בדרכו חזרה הביתה, מצווה יהויקים על רועיו להביא כבשים ללא פגם כדי להקריב לאל ופרים כדי להביא לכהנים.

ביום שלמחרת שובו, יהויקים הולך למקדש ומביא את הקרבנות לכהן. בדרכו למקדש הוא מציב לעצמו סימן - אם הדיסקה שבראש הכהן תזהר - סימן שתפילתו תתגשם. בבואו אל הכהן הדיסקה אכן נוצצת והוא מבין שהסימן מתגשם. יהויקים שב לבית וכעבור תשעה חודשים נולדת לו בת שנקראת מרים.

שישה חודשים לאחר לידת מרים, חנה מנסה לתת לה ללכת אך לאחר שהצליחה החליטה חנה שמרים לא תלך יותר על הקרקע וסידרה לה מיטה מכריות. בגיל שנה נערכה סעודת לכבודה של מרים בה ציין יהויקים שביתו תוקדש לכהנים. בסיום הסעודה חנה שרה שיר שבח לאל. לאחר מלאת שנתיים למרים, מציע יהויקים לחנה להעלות את מרים למקדש, אולם חנה מבקשת לדחות בשנה נוספת את מילוי חובת ההקדשה. עם הגיעה של מרים לגיל שלוש, היא מובלת אל המקדש בתהלוכה.

מרים מסתדרת במקדש ולא שבה להוריה. את מזונה היא מקבלת מידי מלאך. עם הגיעה לגיל 12 חוששים הכהנים לכך שהיא תטמא את מקדש ה' ולכן מבקשים מהכהן הגדול, זכריה, להתפלל כדי להבין מה לעשות. זכריה מתפלל והמלאך מצווה על זכריה לכנס את אלמני ישראל ולערוך הגרלה ביניהם - מי שיקבל סימן הוא יהיה לבעלה של מרים.

בהתכנסות של כל האלמנים מגיע גם יוסף. לאחר ההגרלה שבה כל אחד מן האלמנים לוקח מטה, באה יונה ועפה הישר אל ראשו של יוסף ולכן הכהן מצווה עליו לקחת את מרים לביתו. יוסף חושש מהתגובה הציבורית שתיווצר לכך שאדם מבוגר לוקח נערה לאשה אך הכהן לוחץ עליו ומזכיר לו את חטאם ואת ספקותיהם של דתן ואבירם. יוסף מקבל עליו את הדין ולוקח לביתו את מרים.

בשובה הביתה מתגלה אליה מלאך ומבשר לה שהיא עתידה ללדת בן בזכות זה שמצאה חן בעיני האל. בן זה שייוולד לה הוא מאת האל. כאשר מרים הולכת אל הכהן, הוא מספר לה שהיא תהיה אהודה ומבורכת בפי כל הדורות. לאחר מכן היא הולכת לאלישבע ושם היא נמצאת שלושה חודשים כאשר הריונה הולך ומתפתח. באותה העת היא בת 16.

בחודש השישי להריונה של מרים שב יוסף מעבודתו והוא רואה שמרים הרה. הוא נחרד וכועס על כך שקיבל אותה כמשמורת בהיותה בתולה מאת הכהנים וכעת היא הרה. הוא שואל אותה איך עשתה לו כך. היא עונה: לא בא אליי אף אחד, אלוהים יודע ממי אני הרה. יוסף חושש מאוד ובמהלך הלילה הוא מתחבט מה לעשות - מצד אחד, אם יסתיר את חטאה ייפגע, מצד שני, אם יוציא את חטאה לאור היא תהרג ואולי היא דוברת אמת וכך יצא שנהרג אדם חף מפשע. 

המלאך מתגלה אליו בחלום הלילה ואומר לו - אל תפחד, ייוולד לה בן ושמו יהיה ישוע כי הוא יושיע אתכם, זהו בן שהגיע מאת האל.

זמן לאחר מכן, פונה אל יוסף אדם בשם אנאיס ושואל אותו מדוע לא הגיע לחגוג עם כולם. תוך כדי שיחה מבחין אנאיס שמרים ילדה בן. הוא הולך לספר לכהן שבתורו נוזף ביוסף על כך שטימא את האשה הבתולה שקיבל מהמקדש וכועס גם על מרים עצמה שנטמאה. יוסף אומר לכהן שהוא טהור ולא עשה למרים דבר, מרים אף היא אומרת שהיא טהורה. הכהן מודיע ליוסף שעליו לוותר על מרים. יוסף פורץ בבכי והכהן מחליט לעשות "מבחן אמת" ליוסף ולמרים ונותן לשניהם לשתות את מי המרים. לאחר ששניהם שותים את המים שאמורים להזיק להם במקרה ששיקרו, לא קורה דבר. לאחר ששניהם יצאו זכאים, יוסף לוקח את מרים לביתו שמח וטוב לב.

באותו זמן היה צו של הקיסר אוגוסטוס על עריכת מפקד אוכלוסין של כל האנשים. יוסף לא ידע כיצד לרשום את מרים, מצד אחד, לרשום אותה כאשתו אינו יכול, מצד שני, גם לרשום אותה כבתו אינו יכול. הם מחליטים לברוח כדי לחמוק מהשתתפות במפקד, במהלך הבריחה היא כורעת ללדת ומבקשת ממנו למצוא לה מקום מתאים ללידה. יוסף מכניס אותה למערה ומשאיר את שני בניו לצדה תוך שהוא הולך לחפש מיילדת באזור בית לחם. 

בחיפושיו, יוסף רואה אישה יורדת מן הגבעה. האישה שואלת אותו - "לאן אתה הולך?" יוסף מסביר את המצב ומציין שהולך לחפש מיילדת עבריה. האישה מטילה ספק בסיפור של יוסף (האשה ההרה איננה אשתו, היא בתולה קדושה שהרתה לאלוהים). שניהם הולכים למערה ורואים ענן זוהר מעל המערה. אור גדול מקיף את כולם, התינוק נולד בכוחות עצמו והמיילדת מלאת התרגשות ותדהמה מהמצב העל-טבעי. לאחר מכן, האור דועך.

המיילדת הולכת ומספרת את הנס שראתה לשלומית. שלומית מטילה ספק ואומרת שאם לא תרגיש בעצמה, לא תאמין שהאישה היולדת אכן בתולה. המיילדת מביאה את שלומית למרים ולבקשתה מרים מאפשרת לשלומית להרגיש שהיא אכן בתולה. אולם, ספק זה של שלומית עולה לה בתחושת צריבה חזקה בידה על כך שהטילה ספק בקיומו של הנס. שלומית מתפללת לאל שישיב לה את ידה ומלאך נגלה אליה ואומר לה שאם תגע בילד, ידה תשוב לתיקונה. שלומית עושה זאת ומבטיחה שתעבוד לילד. בצאתה מהמערה היא שומעת קול שמצווה עליה לא לומר דבר עד שיגיע הילד לירושלים.

יוסף מעוניין לחזור ליהודה אך הוא מגלה שיש מהומה גדולה בבית לחם, שכן הגיע מג שאמר "איפה נולד מלך היהודים?, ראינו את הכוכב שלו ובאנו לסגוד לו." הורדוס שמע זאת והוטרד ושלח לחפש את מלך היהודים שנולד כדי לפגוע בו. המג תיאר את המראה בכוכבים של לידת מלך היהודים - כוכב ענק הופיע בשמיים והסתיר את כל שאר הכוכבים. כאשר הורדוס הבין שהמג לא יעזור לו למצוא את הילד, הוא ציווה על חייליו להרוג את כל הילדים מגיל שנתיים ומטה. מרים שמעה זאת והצפינה את ישו. במקביל, גם אלישבע הסתירה את יוחנן בתוך מעיין שנבקע למענם.

בחיפושיו, הורדוס התמקד ביוחנן, בנו של זכריה הכהן ולא מצא אותו. כאשר פנה לזכריה בנוגע לזה, זכריה התכחש ואמר שלא יודע איפה בנו כי הוא נמצא במקדש כל היום. הורדוס כעס והורה להרוג את זכריה. חייליו של הורדוס הרגו את זכריה לפנות בוקר בסתר. בשעת הבוקר, כאשר הכהנים רגילים להתקבץ ולפגוש את הכהן הגדול, זכריה לא הגיע והם לא ידעו מדוע. הכהנים הופתעו מאיחורו ואחד מהם העז ונכנס למקדש כדי לחפשו. הוא מצא את זכריה ההרוג. הכהנים השמיעו קול בכי במשך שלושה ימים ולאחר מכן הכריזו על שמעון ככהן הגדול החדש.

בסוף החיבור, המספר מציג את עצמו כיעקב (ג'יימס).

ראו גם
------

* קפלת סקרובני

קישורים חיצוניים
----------------

* טקסט של הבשורה באנגלית
* L'apocrifo diGiacomo. Tra fede e tradizione
* הבשורה על-פי יעקב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007528044305171
* BIBSYS: 90110385
* BnF: cb120692728 (data)
* GND: 4176006-2
* LCCN: n88658221
* NKC: unn20211106990
* SELIBR: 169519
* SUDOC: 028966678
* VcBA: 492/26708
* VIAF: 184746618
* WorldCat (עם VIAF): 184746618

 |