recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
ערימת צדפים Whaleback במיין
**ערימת פסולת** (או **מִידֶן** – Midden, מסקנדינבית דרך אנגלית ביניים), היא הגדרה כללית המשמשת בתחום הארכאולוגיה לתיאור אתרים המכילים פסולת שקשורה בחיי היומיום של האדם. הערימות יכולות להיות חד־פעמיות שנוצרו על ידי קבוצות נוודים, או רב־פעמיות שהיו בשימוש מספר דורות של התיישבות קבע. במקרה האחרון, הסטרטיגרפיה של הערימה יכולה להפוך חשובה. 

עצמות בעלי חיים, צואה, קונכיות, מזון רקוב, שרצים, קדרות שבורה ושאר עצמים בעלי חשיבות ארכאולוגית יכולים למצוא את דרכם לתוך ערימת פסולת. בכך הם מספקים לארכאולוגים מידע חיוני בחקר התזונה ומנהגי עמי־קדם. ערימות בעלות תנאי לחות אנארובית יכולות לשמר שרידים סביבתיים עדינים, היכולים לשמש באנליזה לאקלים ושימוש עונתי. 

ערימת הפסולת במזרח צ'ינסברי היא דוגמה מפורסמת לערימה גדולה. הערימה מתוארכת לאלף הראשון לפנה"ס ונמצאת במישור סולסברי בבריטניה. הערימה מורכבת משכבות על גבי שכבות של חלמיש, פחם, עצמות, קדרות וצואה. גובההּ עומד על שני מטרים וחצי, ורוחבה על מאה ארבעים מטרים, למרות 2,500 שנות חשיפה לפגעי מזג האוויר. מספר ארכאולוגים סבורים שלמצבור הזה היה בסיס טקסי, ושההסבר לגודלו ולמשך חייו נעוץ בהשלכה טקסית של תוצרת ושל פסולת. 

ערימות צדפים נמצאות באזורים חופיים כצפון אמריקה, דרום אמריקה, אוסטרלואסיה ואחרים. הן מורכבות בעיקר מקונכיות של רכיכות, ומתפרשות כשאריות ממזונן של קבוצות נוודים או ציידים. חלק מהדוגמאות מייצגות ארוחות קטנות של יחידים, בעוד אחרות באורך ורוחב מטרים רבים מייצגות מאות שנים של השלכת צדפות. בברזיל, הן ידועות כסאמבקויס. ערימות אלו נוצרו לאורך תקופה ארוכה בין האלף ה-6 לפנה"ס עד להתיישבות האירופאית.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **אתרי ערימות צדפים** |

* ערימת פסולת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NDL: 00564697

 |
"**נפש יהודי**" או בשמו השני "**הלילה האחרון של אוטו ויינינגר**", הוא מחזה ביוגרפי, המבוסס על סיפור אמיתי מאת יהושע סובול, העוסק באוטואנטישמי הפילוסוף היהודי, אוטו ויינינגר החווה זכרונות והזיות מחייו, כשהוא מוטל גוסס בחדר ששכר, לאחר שירה כדור ליד ליבו.
במחזה "נפש יהודי" נזכר אוטו וחווה מחדש את רגעיו עם חבריו ברגר וקלרה באחוזה של טיץ מורו, את אימו חולת השחפת ואביו השאפתן שציפה שבנו ילך בדרך שסלל לו. 

כמו כן מפתח ויינינגר את תורתו לגבי היהדות והציונות. היהדות והנשיות, שתיהן מייצגות את היסוד ההרסני בחברה, כפי שכתב בספרו "מין ואופי". הספר נכתב תחילה כעבודה לשם קבלת התואר דוקטור, אשר הוענק לו ב-1 ביולי 1902. באותו יום המיר את דתו ועבר לכנסייה הפרוטסטנטית, מתוך ייאוש ושנאה לעיקרון היהודי המקנן בתוכו (עליו כתב בספרו) ומתוך נאמנות לתפיסתו, אך התנצרותו לא נתנה לו מנוח, והוא התאבד.

הגולה לטענתו היא צורת החיים הטבעית ליהודי. ויינינגר מתלבט האם להצטרף לתנועה הציונית שראה בה את "השריד האחרון של אצילות שעוד נותר ביהדות". אך משום הנחתו שהיהדות תגבר על הציונות וזו "תטבע בה כמו אבן בביצה", הוא מחליט בסופו של דבר להשתחרר מקללת היהדות, ומתנצר.

ב"נפש יהודי", מדובר על מחלתו של אוטו, שהיא פיזית ובעיקר נפשית. מחלתו מובילה אותו בסופו של דבר להתאבד. החברה שהוא חי בה חולה, ערכיה, נרקבים וקורסים והמוצא היחיד מבחינתו, כאדם שנוטל אחריות לאשמתו ומשום שלא יכול היה לשאת את היסודות הנשיים והיהודיים בו עצמו, הוא המוות.

> 
> אני מין בית שהתריסים בו מוגפים לנצח. השמש זורחת מעל הבית, מחממת מבחוץ, אבל שום חלק לא נפתח, שום קרן אור אינה חודרת. מר ועגום, הוא מסרב להיפתח לאור. מה מתרחש בתוך הבית? פעילות קדחתנית, נואשת, פראית, ריקון, פינוי, סילוק הכל הצידה, לפניות. התודעות מחרידה, איטית, לאפילה המשתררת.
> 
> 
> 
>

המחזה על הבמה
-------------

המחזה הוצג לראשונה בשנת 1982 בתיאטרון חיפה בבימויו של גדליה בסר, בליהוק הבא:
אוטו: דורון תבורי, לאופולד: אנאטול קונסטנטין, אדלאיד: לאורה ריבלין, ברגר: גורי סגל, טיץ: יוסוף אבו ורדה, קלרה: דליה שימקו, אדלה: לאורה ריבלין, כפיל: תחיה דנון, תפאורה: אדריאן ווקס, תלבושות: עדנה סובול.

לקריאה נוספת
------------

* **נפש יהודי - הלילה האחרון של אוטו ויינינגר**, תל אביב: הוצאת אור-עם, 1982
* מונולוג מהמחזה באתר בית צבי

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4581104-0
* VIAF: 211743016
* WorldCat (עם VIAF): 211743016

 |
**מצעד אלבומי הסטרימינג הבריטי** (באנגלית: **Official Albums Streaming Chart**) הוא מצעד מוזיקה המבוסס על מספר ההשמעות של אלבומים בפלטפורמות הסטרימינג השונות, כמו ספוטיפיי, דיזר, Google Play Music, אפל מיוזיק וטיידל בממלכה המאוחדת. הוא כולל נתונים הן משירותי הסטרימינג החינמיים והן מהשירותים שכרוכים בתשלום נוסף. הנתונים נאספים על ידי חברת המצעדים הרשמית הבריטית ומפורסמים מדי שבוע באתר הרשמי שלה ובמגזין *Music Week*.

הוצג חראשונה ב-1 במרץ 2015, לאחר שאושרה ההחלטה לשלב נתוני סטרימינג במצעד האלבומים הבריטי. הנוסחה לחישוב מצעד זה לוקחת את המספר הכולל של ההשמעות משתים עשרה הרצועות המצליחות ביותר בגרסה הסטנדרטית של אלבום, ומפחיתה את ההפרש בין שתי הרצועות המושמעות ביותר לבין הממוצע הכללי של השאר. האלבום הראשון שכבש את פסגת המצעד היה *x* של אד שירן עם מכירות סטרימינג העומדות על 3,369 עותקים. האלבום השלישי של שירן, *÷*, מחזיק בתואר "האלבום ששהה הכי הרבה זמן במקום הראשון במצעד".

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של מצעד אלבומי הסטרימינג הבריטי

הערות שוליים
------------

1. ↑  Copsey, Rob (11 בפברואר 2015). "Official Albums Chart to include streaming data for first time". Official Charts Company. נבדק ב-12 בנובמבר 2015. `{{cite news}}`:  (עזרה)
2. ↑  Copsey, Rob (7 במרץ 2015). "Ed Sheeran tops first ever Official Albums Streaming Chart". Official Charts Company. נבדק ב-12 בנובמבר 2015. `{{cite news}}`:  (עזרה)
3. ↑  Jones, Alan (1 במרץ 2015). "Sam Smith tops first streaming integrated UK Albums Chart". *Music Week*. Intent Media. נבדק ב-17 בנובמבר 2015. `{{cite news}}`:  (עזרה)
כרזת הסדרה
**קוסמוס** (באנגלית: **Cosmos: A Personal Voyage**, "קוסמוס: מסע אישי") היא סדרת טלוויזיה בת 13 חלקים בהגשת ועריכת קרל סייגן. הסדרה עוסקת בנושאים מדעיים, בין השאר במקור החיים ומקומנו ביקום. הסדרה שודרה ב-PBS בשנת 1980, והפכה לסדרה הנצפית ביותר של הרשת. הסדרה זכתה בפרס אמי ובפרס פיבודי.

את הפסקול לסדרה הלחין המלחין היווני ואנגליס, דבר שהקנה לו פרסום ומודעות בינלאומית.

הסדרה לוותה בספר בעל שם זהה, בן 13 פרקים המקבילים לפרקי הסדרה. הספר זכה בפרס הוגו עבור הספר הלא-בדיוני הטוב ביותר.

הסדרה שודרה בישראל בטלוויזיה הלימודית בסוף 1984 וזכתה לפופולריות רבה, עקב כך שודרה שוב מיד בשידור חוזר לבקשת הצופים.

לסדרה נוסף בשנת 1989 פרק נוסף, ובו משוחחים קרל סייגן וטד טרנר אודות ההתפתחויות המדעיות שאירעו אחר שידור הסדרה.

סדרת המשך, קוסמוס: מסע לחלל, שודרה ב-2014.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קוסמוס** בוויקישיתוף
* 

* "קוסמוס", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

* "קוסמוס", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  דף הסדרה באתר CosmoLearning
2. 1 2  חנוך מרמרי, עוד הזדמנות לגלות את הקוסמוס, חדשות, 28 בדצמבר 1984
3. ↑   Cosmos E14: Ted Turner Interviews Dr. Sagan (En/Gr Subs), סרטון בערוץ "cosmosgrsubs", באתר יוטיוב (אורך: 44:29)
4. ↑  אתר למנויים בלבד מורן שריר, מסע מבוקר לתוך התקף חרדה, באתר הארץ, 31 במרץ 2014
**טרבל** (בבולגרית: **Тервел**) היא עיירה במחוז דובריץ', שבצפון-מזרח בולגריה. העיירה היא המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז המשנה טרבל, שממוקם בחלק המערבי ביותר של מחוז דובריץ'. נכון לדצמבר 2009 התגוררו בעיירה 6,667 תושבים.

היסטוריה
--------

השם הטורקי העות'מאני הישן של העיירה היה **קורטבונאר** ("Kurtbunar") שפירושו בטורקית הוא "באר הזאבים. במהלך רוב ימי הביניים האזור של העיירה היה חלק מהאימפריה הבולגרית. הכפר הוזכר לראשונה בפנקסי המיסים העות'מאניים משנת 1673. בשנת 1878, קורטבונאר הפך לחלק מנסיכות בולגריה. בעקבות מלחמת הבלקן השנייה, נאלצה בולגריה לוותר על השליטה בקורטבונאר ולהעביר את השליטה בשטח לרומניה יחד עם החלק כל החלק הדרומי של חבל דוברוג'ה. בתקופה שהשטח היה תחת שלטון רומני הכפר שימש כמרכז המנהלי של מחוז דורוסטור. השליטה באזור קורטבונאר חזרה לבולגריה לאחר שבולגריה ורומניה חתמו על הסכם קראיובה בשנת 1940. השם הבולגרי של העיירה טרבל, מכבד את זכרו של טרבל מבולגריה, בנו ויורשו של אספרוך, שליט בולגריה של חבל הבלקן בין השנים 701–721. בינואר 1960 הכפר הוכרז כעיר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טרבל** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של טרבל

|  **רשויות מקומיות וערי מחוז דובריץ' שבבולגריה** |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| בלצ'יק • דובריץ' • גנרל טושבו • קווארנה • קרושארי • שאבלה • טרבל | מחוז דובריץ' |

 |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007555374005171

 |
קברו בבית הקברות היהודי בקלוז'-נאפוקה (דרך טורדאי 154–156)
**מרק אנטל** (במקור עד 1898 **קוֹהְְן (כהן),** בהונגרית: **Antal Márk**; דווצ'ר, 18 באפריל 1880 – קלוז'-נאפוקה, 29 באוקטובר 1942) היה מורה, מתמטיקאי, פוליטיקאי של חינוך יהודי-הונגרי, אביהם של יאנוש אנטל ושל אישטוואן אנטל. הוא ארגן וניהל את "בית הספר התיכון היהודי תרבות" בקלוז'-נאפוקה.

ביוגרפיה
--------

מרק אנטל נולד במשפחה יהודית כבנם של שמעון קוהן (הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן) ושל מריה פרייס. ב-6 ביולי 1905, בבודפשט הוא התחתן עם סרן וינטרניץ, בתם של אנטל וינטרניץ ושל פני פרידמן. בשנת 1907 התקבל מרק לתא הבונים החופשיים רפורם (Reform) בבודפשט. לאחר סיום לימודיו בבודפשט, עבד שם ומשנת 1907 היה העורך המשותף של "דפי המתמטיקה של בתי הספר התיכוניים" ובשנת 1919 בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית עבד בוועדה העממית לחינוך ציבורי. הוא ראה במתמטיקה כלי נשק חשוב במאבק נגד איתני הטבע והעבודות שלו הרחיבו את תורת הצמדות והבניות בגאומטריה.

העיקרון המנחה של מדיניות החינוך שלו היה להבטיח את המשכיות החינוך על ידי ארגון מוסדות מחוץ לבית הספר. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היגר תחילה לווינה, ואחר כך עבר לקלוז'-נאפוקה, ושימש כמנהל "אגודת בתי הספר הלאומיים היהודיים תרבות". הוא גייס אינטלקטואלים מתקדמים לצוות ההוראה של התיכון היהודי ללא הבחנה דתית.

הוא היה מרצה קבוע בבית הספר הפתוח (החינמי) של איגוד העובדים (1921–1925), אז ביחד עם ויקטור דזנאי (מקודם: דיטריכשטיין) ואחרים ערך כתב עת לנוער יהודי בשם "המזרח הצעיר" (1922). לאחר הפסקת פעילות בית הספר בשנת 1927 היה מתמטיקאי בחברת הביטוח מינרווה. הוא ארגן סמינרים של מדעי החברה המרקסיסטיים בדירתו.

כעובד המחלקה למדעי הטבע של איגוד המוזיאונים בטרנסילבניה (EME), הוא הציג את תורת היחסות של אלברט איינשטיין ושיבח את אנשי המתמטיקאי פרקש בויאי. בסתיו 1940 הוא נלחם להקמת גימנסיה יהודית בקלוז'-נאפוקה, שהוא היה מנהלה עד מותו. כתביו המתמטיים נותרו בכתב יד.

ספרות
-----

* ספר זיכרון למרק אנטל. אד. משה ויינברגר, קלוז'-נאפוקה, 1943.
* אלמר יאנצ'ו: זכרו של מרק אנטל. יחידה, 1946/33; פרסם מחדש את בני זמננו. 1976. 216–219.
* מיקו אימרה: מרק אנטל והחוג שלו. קורונק, 1972/12; 1976. 83-89.
* יוליה סגה: זוכרת את מרק אנטל. תרבות, 1980/4.
* מרק אנטל, בביצוע סרט על מרק אנטל, סרטון באתר יוטיוב

לקריאה נוספת
------------

* Romániai magyar irodalmi lexikon: Szépirodalom, közírás, tudományos irodalom, művelődés I. (A–F). Főszerk. Balogh Edgár. Bukarest: Kriterion. 1981.
* ↑ Palatinus, 1939.: Palatinus József: A szabadkőművesség bűnei II: A magyarországi szabadkőműves páholyok tagjainak névsora 1868-tól 1920-ig. Budapest: Budai-Bernwallner József könyvnyomdája. 1939.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מרק אנטל** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  A Belügyminisztérium 1898. évi 14978. sz. rendelete. MNL-OL 30789. mikrofilm 855. kép 3. karton. Névváltoztatási kimutatások 1898. év 41. oldal 39. sor.
2. ↑  A házasságkötés bejegyezve Budapest V. ker. polgári házassági akv. 716/1905. folyószám alatt.
מארי **יחיא בן אברהם והב** (ה'תר"ע – י"ד בשבט ה'תשל"ג, 1910 – 17 בינואר 1973) היה רב ממוצא תימני, רבה של קהילת בית עד'אקה שבמרכז תימן, וסופר סת"ם.

ביוגרפיה
--------

מארי יחיא והב נולד לאביו אברהם ולאמו סעדה לבית עוזרי, בעיירה בית עד'אקה שבמרכז תימן בשנת ה'תר"ע (1910) בערך. אביו אברהם היה שייך' קהילת בית עד'אקה (גובה המיסים והמוציא לפועל את הוראות הרב). דודו אחי אמו היה מארי ישראל עוזרי, רב העיירה.

היה הבכור מבין שישה אחים. לפרנסתו פתח חנות קטנה ובה מכר תבלינים ופיצוחים. למד תורה בתחילה אצל רבני העיר, מארי דוד מזעקי, ולאחר מכן אצל דודו, נכדו של מארי דוד, מארי ישראל עוזרי. היה נוסע לעיר צנעא ללמוד בבית מדרשו של מארי חיים כסאר. נשא לאישה את אורה (נצ'רה) בת מארי שוכר שרעבי. לאחר פטירת מארי ישראל עוזרי, רב העיירה, התמנה מארי יחיא כרבה של העיירה.

זכה ועלה לארץ ישראל בעלייה הגדולה בשנת ה'תש"ט (1949), והתיישב בתחילה במושב צוריאל שבצפון הארץ. לפרנסתו עבד כסופר סת"ם, והיה נוסע מדי שבוע לירושלים למסור את מה שכתב לסוכן. בגלל המרחק הרב מביתו לירושלים, בעזרת חברים הצליח לרכוש דירה בשכונת התקווה בתל אביב. בתל אביב למד יחד עם חבריו הרב אברהם חייבי והרב יוסף צוברי, הרב צוברי העריכו מאוד, והיה מפנה אליו שאלות בהלכה שהיה נשאל. מארי יחיא היה מוסר שיעורים בקביעות בבית הכנסת נתן, בית הכנסת של השרעבים בשכונת התקווה. בשיעוריו למדו תלמוד, משנה תורה להרמב"ם ושולחן ערוך, ומשתתפי השיעור היו זקנים תלמידי חכמים. הרב צוברי אמר עליו שהוא היה "חריף ובקי בתלמוד יותר מכל בני הישיבה".

לפרנסתו שימש כסופר סת"ם ברבנות בתל אביב. במסגרת עבודתו היה מטפל בספרי תורה שהגיעו מאירופה אחרי השואה, והיה מתקנם.

בשנותיו האחרונות, למרות שחלה, היה מתמסר למסירת השיעורים, ואף שהיה מתעלף כמה פעמים בדרכו לבית הכנסת, לא היה מתבטל משיעורים בסדרם הקבוע.

נפטר בי"ד בשבט ה'תשל"ג (17 בינואר 1973) בתל אביב, ונטמן בבית העלמין קריית שאול בעיר.

ראו גם
------

* מארי ישראל עוזרי
* בית עד'אקה

לקריאה נוספת
------------

* ד"ר משה גברא, **אנציקלופדיה לחכמי תימן**, כרך א', המכון לחקר חכמי תימן, בני ברק, ה'תשס"א (2001), עמ' 110

| תקופת חייו של הרב יחיא והב על ציר הזמן |
| --- |
| 
ציר הזמןציר הזמן

 |

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3 4  הרב עמרם עוזירי, **מלאך ה' - מתולדות חיו של רבינו ישראל עוזירי זתע"א**, ה'תש"ף (2020), עמ' צד
2. 1 2 3 4  רבקה להב (והב), **סיפור עליה וקליטה של משפחת והב**, באתר הקשר הרב דורי, 8 במרץ 2015
3. 1 2  מצבת מארי יחיא ואשתו, מתוך האתר billiongraves
4. ↑  מסמכי עלייה (מספר 10 ברשימה), באתר אתר הג'וינט (באנגלית)
5. 1 2 3  ד"ר משה גברא, **אנציקלופדיה לחכמי תימן**, כרך א', המכון לחקר חכמי תימן, בני ברק, ה'תשס"א (2001), עמ' 70
יעקב בן-הרצל, יוזם התוכנית ומגישה, ורחל הרמתי, מפיקת התוכנית
"**בית המשפט**" הייתה תוכנית רדיו ששודרה ב"קול ישראל" במשך שנים רבות, וכללה משפט מבוים, שהתבסס על משפט אמיתי שנערך בישראל או בחו"ל.

את הפורמט של התוכנית הגה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 השדרן יעקב בן-הרצל, משפטן בהשכלתו, והוא שכתב והגיש את התוכנית.

סדרת התוכניות הראשונה שודרה מתחילת שנות ה-50 עד שנת 1955, שבה יצא בן-הרצל להשתלמות בארצות הברית במסגרת "פוינט-פור" – תוכנית מלגות של ממשלת ארצות הברית לכוכבי רדיו וטלוויזיה.

התוכנית חודשה בשנת 1965 ושודרה מדי שבוע עד שנת 1983, בהגשתו של בן-הרצל ובהפקת רחל הרמתי. שידורה של כל תוכנית נמשך כשעה. בן הרצל פתח כל תוכנית במילים: "גבירותי ורבותי, עלילת המשפט שלפניכם אירעה במציאות, ושמות ופרטים שונו כדי שלא לפגוע באנשים חפים מפשע".

צוות התוכנית כלל:

* אב בית-דין – שופט או שופט לשעבר.
* תובע – אחד מאנשי פרקליטות המדינה.
* סניגור – עורך-דין נודע בתחומו.
* "מושבעים" – עיתונאים שהציגו את הפן הציבורי ורב שהציג את הפן היהודי-דתי.
* פקיד עזר (כרוז) שתפקידו העיקרי היה הקריאה הידועה: "בית המשפט", והצגת העדים, בקריאה רמה שנועדה להזמינם מהמסדרון.

בין המשתתפים כאב בית הדין נטלו חלק השופט שלמה תוסיה-כהן וויקטוריה אוסטרובסקי-כהן, שהתחילה להשתתף בתוכנית בהיותה תובעת ומונתה לשופטת אחרי שסיימה את תפקידה כ"שחקנית".

התובע הראשון היה פרקליט מחוז תל אביב יעקב בר-אור שהיה גם סגנו של גדעון האוזנר, התובע במשפט אייכמן.
התובע השני היה סברין שראטר, שבתוקף תפקידו בפרקליטות נכח בתלייתו של אייכמן ופיזור אפרו בים.
התובעת השלישית פנינה דבורין, שהייתה בתחילת דרכה בפרקליטות וכבר אז בבחינת "כוכב עולה".

כסנגורים כיהנו עורכי הדין גבריאל בך, שהיה אחר כך לשופט בית המשפט העליון, אמנון גולדנברג, צבי לידסקי, נירה לידסקי, אמנון זכרוני, גד נשיץ ודוד יפרח .

עם תחילת שידור התוכנית קמה סערה בלשכת עורכי הדין ונאסר לפרסם את שמות המשתתפים מפאת פרסומם האישי, שהיה אסור ולא נאה באותם זמנים.

בין ה"מושבעים" ניתן היה לשמוע את העיתונאים אורי קיסרי, שלום רוזנפלד, גבריאל צפרוני והפסיכולוג הקליני אוריאל עקביא.

שחקנים רבים וידועים השתתפו בתוכנית, בהם יוסי בנאי, אבנר חזקיהו, שלמה בר-שביט, עדנה פלידל, טובה פרדו, חינה רוזובסקה, מרים זוהר, ליא קניג, תיקי דיין, אסתר גרינברג-שבק, יעקב בן-סירא, גדעון זינגר, נירה רבינוביץ', אברהם ניניו, בצלאל לונדון, דודו טופז ועוד.

פקיד העזר (הכרוז) היה שלמה פנדו, וזה היה גם תפקידו במציאות.

הערות שוליים
------------

1. ↑  אמנון דנקנר ודוד טרטקובר, **איפה היינו ומה עשינו**, הוצאת כתר.
**מדליית "עשור לחרות ישראל"** היא המדליה הממלכתית הראשונה שהונפקה במדינת ישראל, במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל.

בשנת 1958, במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל, הנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות מדליה שבצִדה האחד העתק של המטבע "יהודה השבויה" מוקף בשלשלאות ובכתובת העברית "גלתה יהודה" עם התאריך העברי (השגוי) "תל"א". מצדה האחר של המדליה מופיע העתק של עץ התמר שמופיע במטבע המקורי, מעברו האחד אישה נושאת אלומת שיבולים ומעברו האחר גבר הנושא על כתפו מעדר. המילים "Israel Liberata" ("ישראל המשוחררת" בלטינית) ו"ירושלים" משולבות באיור, ומסביבו מופיעה הכתובת "עשור לחרות ישראל", עשרה כוכבים בני שישה קודקודים (דומים למגני דוד) והתאריך העברי "תשי"ח". את המדליה עיצב אוטה וליש על-פי הצעה של ליאו קדמן. הייתה זו המדליה הממלכתית הראשונה של מדינת ישראל. המדליה נוצקה בזהב בעשרת אלפים עותקים, אולם הביקוש לה עלה על מספר העותקים המוצע, ולפיכך הוחלט להנפיק גרסה נוספת שלה.

הגרסה השנייה (ראו תמונה) שונה במידה ניכרת מן העיצוב הראשון. מעצבי הגרסה השנייה היו גרד רוטשילד וזאב ליפמן מ"סטודיו רולי". הם בחרו גרסה אחרת של המטבע הרומי הקדום מבין הגרסאות המוכרות, ושינו במקצת את הכתובת שמסביבו. בגרסתם מופיעה הכתובת "יהודה השבויה" עם התאריך העברי "ג'תת"ל" באותיות עבריות. בחלק מההנפקות מופיעה גם הכתובת "Judea Captive 70 C.E" באנגלית. מצדה האחר של המדליה בגרסת "סטודיו רולי" מופיע עץ תמר, מעברו האחד אישה מניפה תינוק ומעברו האחר גבר כורע ושותל עץ. האיור אינו כולל כתובות, אולם מסביב לו מופיעה הכתובת "ישראל המשוחררת" עם התאריך העברי "תש"ח" והכתובת "Israel liberated 1948" באנגלית, או בהנפקה אחרת: "Israel liberata" בלטינית ו"עשור לחרות ישראל תשי"ח". גרסה זו מעוצבת בסגנון המזכיר ריאליזם סוציאליסטי.

קישורים חיצוניים
----------------

* נרי שנידור, עבדות, שחרור ויצירה, **עת־מול** 216, אפריל 2011
* השחרור – מדליה ממלכתית ארד, באתר של החברה הישראלית למדליות ולמטבעות
**נובל סטאר** (בצרפתית: **Nouvelle Star**) שתרגומו: "כוכב חדש", היא תוכנית טלוויזיה מסוגת תוכניות הריאליטי, שבמרכזה תחרות שירה, המשודרת בערוץ הטלוויזיה M6 הצרפתי. התוכנית מבוססת על התוכנית הבריטית "פופ איידול". היא עלתה לשידור בשנת 2003, במקביל לעלייתה של תוכנית הטלוויזיה הישראלית בעלת השם הדומה, "כוכב נולד".

מנחה התוכנית ב"נובל סטאר" הוחלף באמצע העונה הרביעית. בשלוש העונות הראשונות הפיק והנחה את התוכנית בנז'אמין קסטלדי, שהפיק והנחה גם את התוכניות הראשונות בעונה 4, אך הוא פרש באמצע העונה, והוחלף על ידי המנחה וירז'יניה אפירה.

בניגוד לתוכניות מקבילות במדינות אחרות, משתתפים בתחרות "נובל סטאר" הצרפתית גם מתחרים תושבי מדינות ריבוניות אחרות. בנוסף לאזורי מיון הזמרים בצרפת עצמה מתקיימת בחירת זמרים גם בעיר לייז', העיר דוברת הצרפתית הגדולה ביותר בבלגיה, הנחשבת כמרכז התרבותי של ולוניה.

בעונה הראשונה של התוכנית נערכו מיונים למועמדים גם בחבל קבק הקנדי, שמעבר לים. אולם הם הופסקו לאחר שבקנדה החלה להיות משודרת התוכנית "קנאדיאן איידול".

המחוזות הצרפתיים שבהם מתקיימים מיונים כיום הם: לייז', טולוז, רנה, מרסיי, ליל, ליון ופריז. מתוך 2500 מתחרים, מגיעים 150 איש משלבי הסינון הסופיים, המתקיימים באופן קבוע באולם הטריאנון, אחד התיאטראות המפוארים בפריז. ארבעת השופטים מסננים את המועמדים המתחרים עד למספר של 20 מתחרים, העומדים לבחירת הקהל. בדומה לתחרות האמריקאית, ובניגוד לתחרות הישראלית, השופטים מעירים אמנם את הערותיהם - אך אין להם זכות למתן "חסינות בפני הדחה" למתמודדים, וכל המתחרים בכל תוכנית עומדים להצבעת הקהל בלבד.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **נובל סטאר** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של נובל סטאר
* נובל סטאר, ברשת החברתית פייסבוק

* נובל סטאר, ברשת החברתית טוויטר

* "נובל סטאר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
**מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה** (באנגלית: The **Gold Medal of the Royal Astronomical Society**, (RAS)) היא הפרס הגבוה ביותר של החברה המלכותית לאסטרונומיה, שנוסד בשנת 1824 והוענק במקור עבור הישגים יוצאי דופן בתחומי האסטרונומיה. בעקבות ההתפתחות המדעית והגילויים החדשים במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20, הפרס הוגדר מחדש, הן מבחינת תחומי המחקר שבגינם הוא הוענק והן מבחינת תדירות הענקת הפרס. החל משנת 1903 תחומי המחקר שבגינם ניתן הפרס הורחבו והוגדרו לשתי קטגוריות והוענקו בשנים מסוימות עבור אסטרונומיה ובשנים אחרות עבור גיאופיזיקה. בשנת 1964, הפרס הורחב בשנית לשתי מדליות בשנה להבטחת איזון בתחומי המחקר והוענק בתדירות שנתית באסטרונומיה (כולל אסטרופיזיקה, קוסמולוגיה וכו') ובגיאופיזיקה (כולל פיזיקה סולארית, מדעים פלנטריים, טקטוניקה וכו').
במהלך היסטוריית הענקת הפרס, היו שנים שבהן הפרס הוענק למספר מועמדים באותה שנה בתחום האסטרונומיה והיו שנים שבהן הפרס לא הוענק כלל, כיוון שלא נמצאו אישים ראויים לקבלת הפרס (לא היו גילויים ומחקרים חדשים).

הראשונים שזכו בפרס היו צ'ארלס בבג' ויוהאן פרנץ אנקה. בשנים הראשונות הוענקו מספר מדליות מזהב ומכסף כל שנה (השנה האחרונה שבה הוענקו מדליות מכסף הייתה ב-1827), אך ב-1833 הוחלט להעניק רק מדליית זהב אחת כל שנה. ב-1846 נתגלה כוכב הלכת השמיני נפטון מה שיצר בעיה למי להעניק את הפרס. רבים חשו שיש להעניק את הפרס במשותף לג'ון קוץ' אדמס שחישב את מסלולו של נפטון וקבע היכן יש לחפש אותו ואורבן לה-ורייה שגילה אותו תצפיתית. בשל המחלוקת, לא חולק הפרס ב-1847.

ב-1848 חולקו כפיצוי 12 "פרסי עדות" לאנשים שונים, כולל אדמס וורייר ולא הוענקה מדליית הזהב. ב-1849 חודשה הענקת הפרס עם מגבלת זוכה יחיד לשנה. אדמס קיבל את המדליה לבסוף ב-1866. ורייר קיבל אותה ב-1868, והמעניק היה ג'ון אדמס, שהיה נשיא החברה המלכותית לאסטרונומיה באותה עת.

הנוהג להעניק מדליה אחת נמשך עד 1963 כאשר רק ב-1867 ו-1886 הוענקו שתי מדליות.

האישה הראשונה לקבל את המדליה הייתה קרוליין הרשל בשנת 1828. לאחריה לא ניתנה מדליה לאישה עד לשנת 1996, שבה הוענקה המדליה לאסטרונומית ורה רובין.

נכון לשנת 2020, מדליית הזהב של החברה המלכותית מוענק כל שנה עבור קידום תחומי המחקר באסטרונומיה ובגיאופיזיקה. הענקת הפרס הורחבה וסווגה עבור יחידים**;** בתחומי האסטרונומיה Gold Medal (A) ובתחומי הגיאופיזיקה ((Gold Medal (G ועבור קבוצות מחקר**;** בתחומי האסטרונומיה Group Award (A) ובתחומי הגיאופיזיקה Group Award (G).

תיאור המדליה – בצד אחד יש דימוי בפרופיל של סר אייזק ניוטון עם הכיתוב בלטינית "nubem pellante mathesi" (באנגלית: that expel a mathematics) והכיתוב באנגלית: Royal Astronomical Society.
בצד השני דימוי טלסקופ 40 הרגל במצפה הכוכבים של סר ויליאם הרשל שהיה הנשיא הראשון של החברה האסטרונומית המלכותית והכיתוב (המוטו של הרשל) בלטינית "quicquid nitet notandum" (באנגלית: Whatever Shines Should be Observed, בתרגום חופשי: "מה שמאיר חייבים לתצפת"), (בתמונה) שם האסטרונום האמריקאי אסף הול והשנה 1879 שבה הוענקה לו המדליה. הפורמט של המדליה זהה בכל שנה למעט הכיתוב של מקבל המדליה והשנה שבה מוענקת המדליה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Gold Medal Winners" (PDF). RAS. 2019. נבדק ב-15 ביולי 2019. `{{cite web}}`:  (עזרה) רשימת זוכי מדליית הזהב של החברה המלכותית אתר החברה המלכותית לאסטרונומיה
**נוביצה וליצ'קוביץ'** (סרבית קירילית: **Новица Величковић**; נולד ב-5 באוקטובר 1986 בבלגרד, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סרבי, אשר שיחק עבור פרטיזן בלגרד, ריאל מדריד ונבחרת סרביה בעמדת הפאוור פורוורד. גובהו 2.05 מטר.

ביוגרפיה
--------

### קריירת מועדונים

לפני מעברו לפרטיזן בלגרד, וליצ'קוביץ' שיחק כדורסל עבור מחלקות הנוער של מועדון הכדורסל דרבומרקאנט ושל גרבינה זאמון. בשנת 2001 עבר לקבוצת הנוער של מועדון הפאר הסרבי ושיחק בקבוצה זו עד לעונת 2003/04. לאחר שבעונה לאחר מכן הוקפץ לקבוצה הבוגרת של פרטיזן בלגרד. וליצ'קוביץ' שיחק בפרטיזן במשך חמש שנים. 

וליצקוביץ' שותף בשליטתה הכמעט מוחלטת של פרטיזן בלגרד בסרביה וזכה עמה במספר רב של תארים קבוצתיים - חמש אליפויות סרביה ושני גביעי סרביה. יתר על כן, הוא שותף עמה בהצלחתה במפעלים האירופיים, העפיל עמה שלוש פעמים לשלב הבתים השני של מפעל היורוליג היוקרתי, וזכה עמה שלוש פעמים בליגה האדריאטית. נוסף על כך, במדי פרטיזן זכה במספר תארים אישיים, בפיינל פור של הליגה האדריאטית זכה בתואר ה-MVP. ובמסגרת משחקי היורוליג זכה בתואר הכוכב העולה של היורוליג. שתי הזכיות בתארים היו בעונת 2008/09.

בעקבות הישגים מרובים אלו סומן וליצ'קוביץ' כאחד הכדורסלנים העתידים של אירופה ולאחד השחקנים החמים בשוק ההעברות. מספר מועדוני-על ביבשת רצו להעסיקו, כולל ריאל מדריד, שלבסוף צלחה והחתימה אותו כחלק מפרויקט הגלאקטיקוס הנרחב, שמתקיים בקבוצת הכדורסל בראשות אטורה מסינה. וליצ'קוביץ' חתם בריאל עד לשנת 2013.

### קריירה בינלאומית

וליצ'קוביץ' היה חבר בסגל נבחרות הכדורסל הצעירות של סרביה במשך כשש שנים. הוא שותף באליפויות אירופה: 2005 עד גיל 19, ו-2007 עד גיל 21. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עם הנבחרת הבוגרת באליפות אירופה 2007 בספרד. הוא עזר לנבחרת לעלות ממשחקי המוקדמות לאליפות אירופה 2009 לאליפות עצמה שתתקיים בספטמבר בפולין.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **נוביצה וליצ'קוביץ'** בוויקישיתוף
* נוביצה וליצ'קוביץ', ברשת החברתית טוויטר
* פרופיל, באתר eurobasket
* פרופיל, באתר פיב"א
* פרופיל, באתר היורוליג
* פרופיל, באתר ליגת העל הספרדית בכדורסל (בספרדית)
* דף השחקן באתר היורוליג
* דף השחקן(הקישור אינו פעיל) באתר הרשמי של פרטיזן בלגרד

הערות שוליים
------------

1. ↑  כתבה אודות הישגיו באתר הליגה האדריאטית
2. ↑  וליצ'קוביץ' הכוכב העולה של היורוליג

| הכוכב העולה של היורוליג |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| 2005: לורבק • 2006: ברניאני • 2007: פרננדס • 2008: גלינארי • 2009: וליצ'קוביץ' • 2010: רוביו • 2011: מירוטיץ' • 2012: מירוטיץ' • 2013: פאפאניקולאו • 2014: בוגדנוביץ' • 2015: בוגדנוביץ' • 2016: אברינס • 2017: דונצ'יץ' • 2018: דונצ'יץ' • 2019: ביתאדזה • 2020: *לא הוענק* • 2021: גרובה • 2022: יוקובאיטיס • 2023: מדר |

 |

| **נבחרת סרביה – אליפות העולם בכדורסל 2010 (מקום רביעי)** |
| --- |
| 1  • 
2  • 
3  • 
4 תאודוסיץ' • 
5 טפיץ' • 
6 ראשיץ' • 
7 פאוניץ' • 
8 בייליצה • 
9 מרקוביץ' • 
10 סבאנוביץ' • 
11 קשלי • 
12 קרסטיץ' •
13 פרוביץ' • 
14 וליצ'קוביץ' •
15 מצ'באן •
מאמן: איבקוביץ' | סרביהסרביה |
פסל החירות בניו יורק ניצב על כן החסום בריבוע ששטחו הקטאר אחד**הקטאר** (סמל: **ha**) הוא יחידת מידה השווה ל-10,000 מטר רבוע ומשמשת למדידת שטח של משטח כלשהו, לרוב קרקע. השם "הקטאר" הוא הלחם של הקידומת "הקטה" המשמשת להגדלה פי מאה (בעקבות המילה היוונית ἑκατόν - מאה) עם יחידת השטח אר. בשנת 1795, עם הצגתה של השיטה המטרית, נקבעה בה יחידת השטח **אר**, השווה למאה מ"ר, וממנה נגזרה יחידת השטח הקטאר, שהיא מאה אר. בשנת 1960, עם קביעתה של מערכת היחידות הבינלאומית, האר וההקטאר לא נכללו בה. הלשכה הבינלאומית למידות ולמשקלות כוללת את ההקטאר ברשימה של יחידות מידה לא סטנדרטיות שניתן להשתמש בהן עם מערכת היחידות הבינלאומית.

הקטאר אחד שווה ל:

* 10,000 מ"ר
* 0.01 קמ"ר
* 10 דונם.

שטחה של כיכר טרפלגר בלונדון הוא כהקטאר אחד, הקטאר הוא גם שטח הדשא (שמסביבו מסלולי הריצה) באצטדיון אתלטיקה תקני. הכן עליו ניצב פסל החירות בניו יורק חסום בריבוע שאורך צלעו 100 מטר ושטחו, לכן, הקטאר אחד בדיוק.

יחידות שטח המבוססות על אר
-------------------------

* סנטיאר: מאית אר = מטר רבוע (מ"ר) אחד.
* אר: 100 מ"ר
* דקאר: 10 אר = 1,000 מ"ר = דונם אחד. יחידת השטח דונם מקובלת במדינות האימפריה העות'מאנית לשעבר (טורקיה, ישראל, ירדן, לבנון וסוריה). בשם דקאר היא מקובלת בנורווגיה, וביוון היא קרויה סטרמה.
* הקטאר: 100 אר = 10,000 מ"ר = 10 דקאר = 10 דונם. יחידת שטח זו נמצאת בשימוש נרחב בעולם. במדינות האיחוד האירופי זו יחידת המידה הרשמית לציון שטחי קרקע.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הקטאר** בוויקישיתוף
* המרה של יחידות שטח בריטיות ואמריקאיות ליחידות מטריות
* מחשבון להמרה של יחידות שטח
* הקטאר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Table 6. Non-SI units accepted for use with the International System of Units, באתר הלשכה הבינלאומית למידות ולמשקלות

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* HDS: 027609

 |
**טְייֵנְצִ'י** (במנדרינית: **明熹**, משמעות מילולית: "פתיחות שמיימית";‏ 23 בדצמבר 1605 – 30 בספטמבר 1627) היה קיסר סין ה-16 משושלת מינג. בכור בניו של הקיסר טַאיצַ'אנְגּ ואחיו הבכור של הקיסר צ'ונְגְגֶ'ן, אחרון הקיסרים של שושלת מינג. תקופת שלטונו, בין 1620 ל-1627, עמדה בסימן עלייה בשחיתות שלטונית ובסמכותם של פקידים בממשל, שימוש נרחב בגִ'ין-יִיוֵיי, המשטרה החשאית, בכדי להשקיט כל התקוממות, והתחזקותם של המאנצ'ו, תושבי מנצ'וריה, בהנהגתו של נוּרהַאצְ'י.

טיינצ'י מת ב-1627, בגיל 21, ומכיוון שבנו היחיד נהרג בפיצוץ, היה זה אחיו שירש אותו ונשא את התואר הקיסר צ'ונְגְגֶ'ן. הוא נקבר באתר דֶאלִינְג, שבקברי שושלת מינג.

ביוגרפיה
--------

ג'וּ יוּאוּ-גְּ'יַאו כפי שנודע בשמו הפרטי, נולד ב-23 בדצמבר 1605, בשנת 33 לשלטון סבו, וָאן-לִי, קיסר סין. אביו, הקיסר טַאיצַ'אנְגּ, נפטר פחות מחודש מאז שירש את הכתר, ועל כן היה זה ג'ו יואו-ג'יאו שירש אותו בגיל 15 והוכתר כקיסר סין תחת השם המלכותי "טְייֵנְצִ'י". כישוריו האקדמיים היו ירודים עד לכדי היותו אנאלפבית לחלוטין. הוא גדל בחצר הקיסרית מלאת התככים של סבו ולא זכה לתשומת לב כיוון שהיה לכאורה השני בתור לסדר הירושה, רק לאחר אביו. בזמנו הפרטי נהג לעבוד בנגרות. טיינצ'י הפקיד חלק נרחב מסמכויות השלטון בידי המיילדת והמטפלת בו, ובידי סריס שהיה לעוזר של אמו.

הסריס, װֵײ גּ'ונְגּ-שְׂײֵן, נעזר בגִ'ין-יִיוֵיי, המשטרה החשאית, בכדי להטיל מורה על כל המעורבים בחצר הקיסרית ולהסדיר את סמכותו. לאחר 4 שנים בשלטון, קבוצה של רפורמים ניסתה להציג מחדש ערכים קונפוציאנים לממשל אך בתגובה וויי הורה לענות אותם למוות יחד עם כ-700 מתומכיהם. בשנה השישית למלכותו של טיינצ'י, אירע בעיר האסורה פיצוץ מוזר ומסתורי ביותר, שנחשב לאזהרה מפני היות טיינצ'י שליט איום. בשנה שקדמה לפיצוץ המסתורי הזה הופיעו תופעות טבע קיצוניות רבות, הכוללות בצורת קשה. ימים לפני הפיצוץ, תושבים העידו כי ראו עננים צבעוניים ושחורים ושמעו סוגי מוזיקה בלתי מוסברים. באותו יום של הפיצוץ, נטען מצידם של תושבים כי נראה כדור ברק בבייג'ינג. נסיך הכתר של טיינצ'י ובנו היחיד מת בפיצוץ זה, וכך גם יותר מ-20,000 אנשים אחרים.

"שלטון הטרור" שהנהיג וויי נמשך כעת ללא הפרעה עד למותו של הקיסר טיינצ'י בסוף ספטמבר 1627. יורשו, הקיסר צ'ונְגְגֶ'ן, הגלה את וויי ג'ונג-שיאן למחוז אַנחְווֵי, שם התאבד האחרון. הנזק שנגרם למערכת השלטונית בתקופת קיסרותו של טיינצ'י היה בלתי הפיך. הסכמתו השקטה של הקיסר לסבלם העצום של בני עמו שכנעה רבים כי שושלת מינג איבדה את מנדט השמיים, מה שהוביל רבים לפנות לתמיכת המאנצ'ו, בהנהגת נוּרהַאצְ'י, שהחל במלחמת מינג–צ'ינג.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טיינצ'י, קיסר סין** בוויקישיתוף
* טיינצ'י, קיסר סין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* טיינצ'י, קיסר סין, באתר קברי שושלת מינג (באנגלית)
* טיינצ'י, קיסר סין, באתר סין מביאה (באנגלית)

| קיסרי סין בשושלת מינג |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| חונְגְווּ • גְּ'ייֵנװֶן • יוֹנְגָּלֶה • חונְגּשִׂי • שׂוֵאנְדֶה • יִינְג-דְזונְג • גִ'ינְגְטָאי • יִינְג-דְזונְג • צֶ'נְגּ-חְװַה • חונְגּגְ'ה • גֶ'נְגְדֶה • גְ'יָאגִ'ינְג • לונְגְצִ'ינְג • וָאן-לִי • טַאיצַ'אנְגּ • טְייֵנְצִ'י • צ'ונְגְגֶ'ן |

 |
| פורטל סין |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ISNI: 0000 0000 4764 3688
* LCCN: no2006124342
* NTA: 191881198
* VIAF: 78544585
* WorldCat: lccn-no2006124342

 |
**הקורפוס ה-9** היה קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם השנייה ובמהלך מלחמת קוריאה.

היסטוריה
--------

### מלחמת העולם הראשונה

ב-25 בנובמבר 1918 הוקם הקורפוס ה-9 כחלק מהארמייה השנייה, ופיקד על כוחות לאורך קו שביתת הנשק, וב-5 במאי 1919 פורק הקורפוס.

### מלחמת העולם השנייה

ב-29 ביולי 1921 הוקם הקורפוס ה-9 כחלק מיחידות המילואים של צבא ארצות הברית, וב-24 באוקטובר 1940 הופעל הקורפוס בפורט לואיס, וושינגטון והוא היה אחראי על אימון יחידות למלחמה. לאחר המתקפה על פרל הארבור הועבר הקורפוס לחוף המערבי, על מנת להגן מפני פלישה יפנית, אך בשנת 1944 הוא הועבר לפורט מקפרסון, ג'ורג'יה, לקראת ההיערכות מעבר לים. בספטמבר 1944 נשלח הקורפוס לזירת האוקיינוס השקט, שם הוצב תחת פיקוד הארמייה העשירית, והוא אימן יחידות לקראת קרב אוקינאווה. ביולי 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית והיה אמור להילחם תחת פיקודה במבצע נפילה, אולם בשל כניעת יפן לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי נשלח הקורפוס באוקטובר לשמש כחיל כיבוש ביפן.

### חיל כיבוש ביפן

בשנת 1950 עזבה הארמייה השישית את יפן, וכוח הכיבוש הצטמצם לארמייה השמינית, שכללה שני קורפוסים וארבע דיוויזיות; הקורפוס ה-1, שכלל את הדיוויזיות ה-24 וה-25, והקורפוס ה-9, שכלל את דיוויזיית הפרשים ה-1 והדיוויזיה ה-7. לאחר צמצום נוסף נותר רק הקורפוס ה-9 ביפן, והוא פיקד על כל היחידות שנותרו שם.

### מלחמת קוריאה

עם פרוץ מלחמת קוריאה תוגבר הקורפוס ביחידות חדשות, והוא נשלח לקוריאה שם לחם בהחזקת קו ההגנה של מתחם פוסאן, ולאחר מכן השתתף במתקפת כוחות האו"ם. בנובמבר 1950 ספג הקורפוס אבדות כבדות במהלך המתקפה הסינית–צפון קוריאנית, ולאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים עד לסיום המלחמה בשנת 1953.

### לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נותר הקורפוס ביפן, ובשנת 1957 הוא הועבר לבסיס האמריקני באוקינאווה. בשנת 1972 חזר הקורפוס לפעול ביפן, ובשנת 1994 פורק הקורפוס.
**משרד ההגנה של ברית המועצות** (Министерство обороны СССР) היה המשרד הממשלתי בסובנרקום של ברית המועצות, שהיה אחראי לניהול הצבא האדום משנת 1953 (עת החליף את הקומיסריון העממי לענייני צבא ואת הקומיסריון העממי לענייני צבא) ועד 1992 (עת התפרקה ברית המועצות).

את מרבית מחלקותיה קיבל משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית.

משרד ההגנה הנחה את חמשת השירותים המזוינים ואת כל הפעילות הצבאית על בסיס יומי. הוא היה אחראי על שדה, חימוש ואספקת השירותים המזוינים, ובימי שלום כל הפיקודים הטריטוריאליים של הכוחות המזוינים דיווחו לו. משרד ההגנה היה מאויש כמעט במלואו על ידי אנשי צבא מקצועיים, והיה לו מונופול על מידע צבאי מכיוון שלברית המועצות היו חסרים ארגוני מחקר ביטחוניים עצמאיים הנמצאים לעיתים קרובות במדינות אחרות. מונופול זה נתן לקצינים סובייטים בכירים ללא עוררין השפעה על מנהיגי המפלגה והממשל בסוגיות, החל מפיקוח על נשק, לפיתוח נשק ועד מכירת נשק למדינות זרות, המשפיעים על עמדתם ויוקרתם של הכוחות המזוינים.

היסטוריה
--------

עד 1934 הגוף העיקרי האדום הצבא האדום היה **הקומיסריון העממי לענייני צי וצבא** (Народный комиссариат по военным и морским делам СССР) שבמרץ 1934 נקרא **קומיסריון ההגנה העממי** (Народный комиссариат обороны СССР).

ב-25 בפברואר 1946 קומיסריון ההגנה אורגן ליצירת **הקומיסריון העממי של הכוחות המזוינים** 
של ברית המועצות **(Народный комиссариат Вооружённых Сил СССР), שבמרץ 1946 הפך ל**משרד הכוחות המזוינים **(Министерство Вооружённых Сил СССР).**

בפברואר 1950 המשרד פוצל ל**משרד הצבא** (Военное министерство СССР) ו**משרד הצי** (Военно-Морское министерство СССР), אשר במרץ 1953 אוחדו ליצירת **משרד ההגנה הסובייטי** (Министерство обороны СССР).

במרץ 1992 המשרד פורק סופית.

מבנה
----

המשרד אורגן כחלק ממועצת השרים והיה כפוף גם לסובייט העליון ולוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.

המשרד הורכב ממטה כללי, מינהל פוליטי ראשי, מינהל המודיעין הראשי, מחלקת ברית ורשה, שירותים ומינהלים מרכזיים.

שרים
----

|  |  |
| --- | --- |
|  |  ראו גם – **שר ההגנה של רוסיה** |

| שם | תפקיד | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| ניקולאי פודווייסקי | הקומיסר העממי לענייני צבא וצי | 1917–1918 |  |
| לב קמנייב | הקומיסר העממי לענייני צבא וצי | 1918–1919 |  |
| לאון טרוצקי | הקומיסר העממי לענייני צבא וצי | 1919–1925 | שר הצבא הראשון של ברית המועצות |
| מיכאיל פרונזה | הקומיסר העממי לענייני צבא וצי | 1925 | ממלא מקום |
| קלימנט וורשילוב | קומיסר ההגנה העממי | 1925–1940 |  |
| סמיון טימושנקו | קומיסר ההגנה העממי | 1940–1941 |  |
| יוסיף סטלין | הקומיסר העממי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות | 1941–1947 |  |
| ניקולאי בולגנין | שר הצבא של ברית המועצות | 1947–1949 | בשנת 1946, הקומיסריונים העממיים הפכו למשרדי ממשלה |
| אלכסנדר ואסילבסקי | שר הצבא של ברית המועצות | 1949–1953 |  |
| ניקולאי בולגנין | שר ההגנה של ברית המועצות | 1953–1955 |  |
| גאורגי ז'וקוב | שר ההגנה | 1955–1957 |  |
| רודיון מלינובסקי | שר ההגנה | 1957–1967 |  |
| אנדריי גרצ'קו | שר ההגנה | 1967–1976 |  |
| דמיטרי אוסטינוב | שר ההגנה | 1976–1984 |  |
| סרגיי סוקולוב | שר ההגנה | 1984–1987 |  |
| דמיטרי יאזוב | שר ההגנה | 1987–1991 |  |
| יבגני שאפושניקוב | שר ההגנה | 1991 | שר ההגנה האחרון של ברית המועצות |
**אמאוזאורוס** (שם מדעי: **Emausaurus**) הוא סוג של דינוזאור בעל אגן דמוי-עוף מקבוצת התיראופורה שהתקיים באירופה של היורה התחתון שלפני 181 מיליון שנה מזמננו.

מאפיינים
--------

המאובנים של דינוזאור זה התגלו ליד העיירה גרימן (Grimmen) שבמקלנבורג-מערב פומרניה, גרמניה והשרידים שלו כללו חלק ימני מהגולגולת, לסת תחתונה, חוליות, שברי צלעות, צלעות, חלקי גפיים וטפרים ולוחיות עצם על הגב. הדינוזאור תואר למדע ב-1990 בידי החוקר הרמוט האבולד (Harmut Haubold) ומשמעות שמו היא ראשי תיבות של אוניברסיטת גרייפסוואלד (באנגלית: "Ernst Moritz Arndt University of Greifswald"), לצד הסיומת היוונית: "זאורוס" - לטאה. זהו הדינוזאור היחיד שהתגלה בממצאים אלו.

היה זה דינוזאור בעל אגן דמוי-עוף קדום שדמה מעט לסקלידוזאורוס ולסקוטלוזאורוס וכמותם היה בעל כיסוי לוחיות עצם לאורך הגוף ששימש להגנה. הפרט שנמצא הגיע לאורך של 2.5 מטרים ולמשקל 70–90 ק"ג, אך כנראה שהיה שייך לפרט צעיר. אורך הבוגר הגיע לשלושה עד ארבעה מטרים ולמשקל של 240 ק"ג. מעט פרטים ידועים עליו ונראה שהיה פרימיטיבי ביותר לקבוצת התיראופורה, אשר אולי נע על ארבע רגליים אך הזדקף על רגליו האחוריות כדי להגיע לצמחייה גבוהה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אמאוזאורוס** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GBIF
 |

* Emausaurus במדריך הדינוזאורים The Dino Directory של המוזיאון להיסטוריה של הטבע (לונדון)
**הקורפוס ה-9 של הצבא הבריטי** היה קורפוס בריטי אשר במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בגליפולי ובחזית המערבית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה לחם במהלך המערכה בתוניסיה.

היסטוריה
--------

### מלחמת העולם הראשונה

סמל הקורפוס במלחמת העולם הראשונה
הקורפוס הוקם באנגליה בשנת 1915 בפיקודו של פרדריק סטופפורד, והיה מופקד על הנחיתה במפרץ סובלה כחלק מהמערכה בגליפולי. בשנת 1916 נשלח הקורפוס לצרפת, שם לחם בשנת 1917 בקרב מסין ובקרב איפר השלישי. באפריל 1918 ספג הקורפוס אבדות כבדות בקרב איפר הרביעי ולכן הועבר לגזרת האן שהייתה שקטה, אולם הותקף במהלך הקרב השלישי על האן וספג שוב אבדות כבדות. במהלך מתקפת מאה הימים לחם הקורפוס כחלק מהארמייה רביעית, ולאחר המלחמה פורק הקורפוס.

### מלחמת העולם השנייה

באפריל 1941 הוקם הקורפוס מחדש, כחלק מכוחות הבית בבריטניה, ותחת פיקודו נכללו הדיוויזיה ה-59, דיוויזיית המחוז דרהאם ונורת' ריידינג ודיוויזיית המחוז נורת'מברלנד. בנובמבר 1942 לחם הקורפוס במבצע לפיד כחלק מהארמייה הראשונה, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך המערכה בצפון אפריקה, ובכלל זה במהלך המערכה בתוניסיה. ב-13 במאי 1943 נכנעו 250,000 חיילי מדינות הציר בתוניסיה, וב-3 ביוני 1943 פורק הקורפוס.

מפקדים
------

### מלחמת העולם הראשונה

* פרדריק סטופפורד (17 ביוני 1915–16 באוגוסט 1915)
* בוואור דה ליל (16 באוגוסט 1915–24 באוגוסט 1915)
* ג'וליאן בינג (24 באוגוסט 1915–8 בפברואר 1916)
* אלכסנדר המילטון-גורדון (20 ביוני 1916–10 בספטמבר 1918)
* וולטר ברייתווייט (13 בספטמבר 1918–1919)

### מלחמת העולם השנייה

* רידלי פאקנהאם-וולש (7 ביוני 1941–17 בנובמבר 1941)
* אדווין מוריס (18 בנובמבר 1941–31 בינואר 1942)
* פרנסיס נוסוורתי (1 בפברואר 1942–11 בספטמבר 1942)
* ג'ון קרוקר (12 בספטמבר 1942–29 באפריל 1943)
* בריאן הורוקס (29 באפריל 1943–3 ביוני 1943)
**גבריאל (גבי) גידור** (1931 – 6 בנובמבר 2022) היה מנכ"ל התעשייה האווירית לישראל.

ביוגרפיה
--------

גידור נולד בהונגריה ב-1931, בן ליצחק גייגר. במלחמת העולם השנייה היה אסיר במחנה ריכוז. ב-1947 העפיל לארץ ישראל באונייה "גאולה", האונייה נתפסה על ידי שלטונות המנדט הבריטי, גידור גורש למחנות המעצר בקפריסין ושהה בהם עד הקמת המדינה. עם הגיעו לישראל התגייס לצה"ל ושירת בחיל האוויר. הושאל למכון הממשלתי לבדק מטוסים (לימים התעשייה האווירית) והקים את בתי המלאכה הראשונים למכשירים ואביזרים תעופתיים. בהמשך נשלח מטעם חיל האוויר להשתלמויות במפעלים לייצור מטוסים באירופה. ב-1960 מונה לראש ענף תחזוקה בחיל בדרגת סגן-אלוף. בשנים 1964 עד 1966 שהה בצרפת כראש משלחת משרד הביטחון ונציג חיל האוויר.

ב-1966 מונה לראש אגף מטוסים בתעשייה האווירית ולאחר מכן שימש סגן מנהל חטיבת בדק מטוסים. ב-1970 מונה לסמנכ"ל החברה והיה אחראי על ייצור מטוס הכפיר. ב-1974 מונה לסמנכ"ל החטיבה לייצור כלי טיס. ב-1977 מונה למנכ"ל התעשייה האווירית. הוא כיהן בתפקיד עד 1982, פרש עקב חילוקי דעות עם שר הביטחון אריאל שרון. תקופתו כמנכ"ל אופיינה בהפיכתה של התעשייה האווירית לחברה התעשייתית וליצואנית הגדולה בישראל, כולל עסקאות נשק חשאיות עם הרפובליקה העממית של סין, בהחלטת הממשלה על הוצאה לפועל של פרויקט הלביא ופיתוחו בתעשייה האווירית.

לאחר פרישתו מהתעשייה האווירית היה מנהל עסקי שאול אייזנברג בצפון אמריקה.

היה נשוי ואב לארבעה, התגורר בתל אביב. הלך לעולמו ב-6 בנובמבר 2022 והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.

לקריאה נוספת
------------

* צה"ל בחילו, אנציקלופדיה לצבא ולביטחון, הוצאת רביבים, עמ' 204

הערות שוליים
------------

1. ↑  גבריאל גידור נתמנה מנכ'ל התעשיה האווירית, מעריב, 18 בספטמבר 1977
2. ↑  וייצמן יזם את שילוב אייזנברג בעסקת הנשק עם סין לפני 20 שנה, באתר גלובס, 4 בפברואר 1999
3. ↑  דרך גידור באייזנברג, כותרת ראשית, 15 ביוני 1983
4. ↑  אריאלה איילון, ההליך הנדיר שתיקן גם את המסתם בלב וגם את המפרצת בבטן של גבריאל בן ה-91, באתר ynet, 20 ביולי 2022
5. ↑  גבריאל גידור ז"ל, באתר מודעות אבל באינטרנט, ‏7 בנובמבר 2022

| ראשי התעשייה האווירית לישראל |
| --- |
| יושבי ראש החברה | מיכאל פירון • ישראל סחרוב • דוד עברי • מרדכי הוד • צבי צור • יאנוש בן גל • אורי אור • יאיר שמיר • דב בהרב • רפי מאור • הראל לוקר • עמיר פרץ |  |
| מנהלים כלליים | אל שווימר • גבריאל גידור • מאיר דביר • נמרוד שלום אריאב • משה קרת • יצחק ניסן • יוסי וייס • נמרוד שפר • בועז לוי |
קטע מחומת הסוגרים בחצור. הקטע מחובר לצד הדרומי של שער התאים בעיר
**חומת סוּגרים** היא מערך הגנתי המורכב משתי חומות, חיצונית ופנימית. בתוך החלל הריק שבין החומות הוצבו קירות חוצצים, במטרה ליצור חדרים. לתוך החדרים הייתה גישה מדלתות תוך-עירוניות.
החדרים הפנימיים שימשו כחדרי אחסון, או מגורי חיילים בעתות שלום. בעתות מלחמה מולאו בעפר וכך ספקו לעיר הגנה רבה יותר מכל חומה מוצקה. כמו כן, מבנן הפשוט הנמיך את מחיר בנייתן. לתוך החומה לרוב הוכנסו מגדלים רבים שרוחבם עלה על רוחב החומה. נוסף למגדלים, שולבו בחומה שערי תאים.

המוקדמות במערכות הללו נמצאו בתל אל פול, כנראה אתר "גבעת שאול", לקראת תום תקופת הברזל I. מופעים מוקדמים נוספים של חומת הסוגרים בני המאה העשירית נמצאו גם בנחל ארנון (מואב הקדומה), העי (א-תל), המצפה (א-נצבה ליד רמאללה), גבעון ומכמש (חרבת א-דווארה). מאוחר יותר, בתקופת הברזל II, הפכה החומה לאופיינית עבור ערי המלכות החשובות כמגידו, גזר וחצור. היא ממשיכה להופיע באופן בולט במאות ה-8 וה-7 לפני הספירה. יגאל ידין שיער כי בניין החומות הללו היה חלק יחיד במינו ממפעל הבנייה של המלך שלמה, כפי שמתואר במלכים א', ט', ט"ז : "...לִבְנוֹת...וְאֶת-חָצֹר וְאֶת-מְגִדּוֹ, וְאֶת-גָּזֶר". 

ארכאולוגים מאוניברסיטת תל אביב שללו את התיקוף של ידין לגבי מערכות הגנה שכאלו, ובייחוד שערי תאים, באתרים דוגמת אשקלון. הארכאולוגים ישראל פינקלשטיין ודוד אוסישקין תיארכו את מרבית מרכיבי השכבה המכילה את השער התאי במגידו למאה התשיעית לפנה"ס. היותה של מגידו המפתח לחקר ארכאולוגיית הממלכה המאוחדת משפיע על תארוכי בניין החומות.

ארכאולוגים אחרים כמו עמיחי מזר טענו שאי אפשר לאשש בוודאות את התיאוריה של ידין, אולם מאידך הממצאים לא החלטיים מבחינת תארוך כדי לשלול אותה על סף. לכן לדעתם אף היום ניתן להחזיק בדעה זו.

לקריאה נוספת
------------

* ידין יגאל, **חצור**, הוצאת ספריית מעריב והאוניברסיטה העברית, 1975.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **חומת סוגרים** |

* בנין חומת סוגרים
* ביצורי שלמה(?) בעת הברזל II
* היסטוריה יהודית, הוויכוח על המאה העשירית לפנה"ס

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4588994-6

 |
**הקורפוס ה-9** (בגרמנית: **IX. Armeekorps**) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.

היסטוריה
--------

הקורפוס הוקם בקאסל ב-1 באוקטובר 1934, וכמפקדו הראשון מונה פרידריך דולמן. במהלך המערכה בפולין שהה הקורפוס בחזית המערבית, כחלק מהארמייה הראשונה. במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס בתחילה כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות B, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך **מבצע אדום** כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות A. במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית, והשתתף בקרב סמולנסק, ובקרב על מוסקבה, ובבלימת מתקפת הנגד הרוסית סביב מוסקבה, לחם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית. הקורפוס לחם בקרבות השונים בגזרה המרכזית, ובסוף המלחמה לחם בקרבות בפרוסיה המזרחית.

מפקדים
------

* גנרל חיל התותחנים פרידריך דולמן (1 באוקטובר 1934 - 25 באוגוסט 1939)
* גנרל חיל הרגלים הרמן גייר (25 באוגוסט 1939 - 31 בדצמבר 1941)
* גנרל חיל הרגלים הנס שמידט (31 בדצמבר 1941 - 15 באוקטובר 1943)
* גנרל חיל הרגלים אריך-היינריך קלסנר (15 באוקטובר 1943 - 5 בדצמבר 1943)
* גנרל חיל התותחנים רולף ווטמן (5 בדצמבר 1943 - 20 באפריל 1945)
* גנרל לוטננט הרמן הוהן (20 באפריל 1945 - 8 במאי 1945)

סדר כוחות
---------

### המערכה בצרפת

במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:

* הדיוויזיה ה-15
* הדיוויזיה ה-205

### מבצע ברברוסה

בתחילת מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:

* הדיוויזיה ה-137
* הדיוויזיה ה-263
* הדיוויזיה ה-292

קישורים חיצוניים
----------------

* הקורפוס ה-9 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
**גבריאל האנוט** (6 בנובמבר 1889 - 10 באוגוסט 1968) היה כדורגלן ועיתונאי צרפתי. האנוט הקים את גביע אירופה לאלופות, שלימים הפך לליגת האלופות, וכך גם את פרס כדור הזהב, פרס הניתן לשחקן הטוב של השנה, אשר נבחר על פי ביצועיו בשנה הקודמת.

ביוגרפיה
--------

האנוט רשם 12 הופעות בנבחרת צרפת. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך ב-8 במרץ 1908 נגד נבחרת שווייץ. בקיץ 1908 נכלל בסגל הנבחרת, אך לא זכה לשחק. האנוט הספיק לערוך 10 הופעות נוספות בנבחרת עד תחילתה של מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה רשם הופעה נוספת, כקפטן נגד נבחרת בלגיה ב-9 במרץ 1919.

בעקבות תאונת מטוס שהיה מעורב בה, נאלץ האנוט לסיים את הקריירה ככדורגלן והתחיל את דרכו כעיתונאי. האנוט ועמיתו בעיתון הצרפתי ל'אקיפ, ז'אק פראן, היו המובילים העיקריים מאחורי הקמת גביע אירופה לאלופות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **גבריאל האנוט** בוויקישיתוף

* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* SUDOC: 122589726
* VIAF: 214336675
* WorldCat: viaf-214336675

 |
**פריץ בורגר** (בגרמנית: **Fritz Burger**‏; 10 בספטמבר 1877 – 22 במאי 1916) היה היסטוריון אמנות ואמן גרמני. יחד עם וסילי קנדינסקי ופרנץ מארק, חלקו את העיקרון לפיו האמנות היא סובייקטיבית, מנקודת מבט זו הוא העריך מחדש ההיסטוריה.

ביוגרפיה
--------

פריץ בורגר גדל בבית עשיר. המשפחה הייתה בעסקי בנקאות במינכן. לאחר לימודי אדריכלות באוניברסיטה הטכנית במינכן והכשרה מעשית כאדריכל, שינה בורגר נושא ומקום לימוד בשנת 1900 והחל ללמוד תולדות האמנות בהיידלברג. מגיל 19 הוא נסע תחילה לפריז ולאיטליה ושהה באנגליה לתקופה ארוכה יותר.

בשנת 1902 התחתן עם קלרה פון דון, בתו של הארכאולוג היידלברג פרידריך פון דון. בשנת 1903 הוא קיבל מדליית זהב קטנה בתערוכת האמנות הגדולה בברלין וגדולה בשנת 1907. בורגר סיים את לימודיו בהיידלברג בשנת 1903 עם דוקטורט. הוא בילה זמן רב עם משפחתו בפרייבורג ב־1903/04 ובפירנצה ופריז בין 1904 ל־1906.

באותה שנה הוא הוסמך כפרופסור לתולדות האמנות המודרנית באוניברסיטת מינכן, שם לימד היסטוריה של אמנות עד אוגוסט 1914. בנוסף לפעילות ההוראה באוניברסיטה, לימד בורגר היסטוריה של האמנות באקדמיה לאמנויות יפות במינכן משנת 1912 וזמן קצר לאחר פרוץ המלחמה באוגוסט 1914, בורגר הצטרף לצבא בשנת 1915 בחיל התותחנים. באביב 1916 הוא הועבר לחזית המערבית, שם נהרג פריץ בורגר ב־22 במאי 1916 בקרב ורדן.

פריץ בורגר, תמונה משפחתית
בתקופת שהותו במינכן המשיך פריץ בורגר בקשר הדוק עם עולם האמנות. ב־1911 החל בורגר לעבוד כאמן בעצמו. לאחר ניסיונות ראשוניים בצבעי שמן, הוא פנה בעיקר לטכניקת הפסטל. בשנים הבאות הוא גם יצר עבודות אחרות כציורי פחם או תחריטים. עד שנת 1915, בחירת הנושאים התבססה אך ורק על הנוף או על הסביבה הקרובה אליו. בחירת הנושאים הזאת השתנתה בשנת 1916. הוא עצמו ראה את דרכו האמנותית בבתפיסת עולם של חבורת "הפרש הכחול".

תפיסת עולם
----------

פריץ בורגר משמש דוגמה להיסטוריון אמנות שכיוון את תולדות האמנות למודרניזם של ראשית המאה העשרים, ואשר חיפש גישה חדשה ליצירות האמנות. בעזרת עבודתו המוקדמת על אמנות הרנסאנס תרם בורגר תרומות משמעותיות לידע ולמחקר בתחום, בעוד הפרויקט המדעי החשוב ביותר שלו כלל את ה"שיטתיות בתולדות האמנות", אשר הופיע כספר לתולדות האמנות משנת 1913. בורגר סבר כי צריך להתקיים שינוי הכרחי של הפרשנויות הרעיוניות של אמנות בעבר לטובת ידע ברור. השקפתו כי יש להבין את הפעילות האמנותית כתהליך של ידע רוחני וחושני, עמדה במרכז הכשרתו ב"התמחות בתולדות האמנות" באוניברסיטת מינכן.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פריץ בורגר** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Rolf M. Hauck: Fritz Burger (1877–1916). Kunsthistoriker und Wegbereiter der Moderne am Beginn des 20. Jahrhunderts. Dissertation, München 2005
2. ↑  Elena Filippi: *Fritz Burger auf den Spuren Palladios. Im Lichte unveröffentlichter Dokumente.* In: *Scholion*, 5/2008, S. 122–151.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007279498905171
* BIBSYS: 90354114
* BnF: cb12714209g (data)
* GND: 117165662
* ISNI: 0000 0001 1021 2814
* LCCN: n90610954
* NKC: jo2007376765
* NLA: 35312271
* NTA: 071926984
* Trove: 907660
* VcBA: 495/172757
* VIAF: 12430570
* WorldCat: lccn-n90610954

 |
**חומר פולימרי** (או **חימר פולימרי**) הוא חומר גלם לפיסול המבוסס על הפולימר פוליוויניל כלוריד (PVC). הוא רך ומאפשר שימוש נוח לצורך יצירת פריטים עדינים וזעירים. העיצוב הסופי מתקבל לאחר חימום בתנור ייחודי או אף בתנור אפייה ביתי רגיל.

בתחילת דרכו נעשו בו שימושים תעשייתיים כגון יצור חלקי בובות וכפתורים באירופה. אמנים אמריקאים החלו לעשות בו שימוש יצירתי יותר כשהחלו ליצור חרוזים ותכשיטים וכן לשלבו ביצירה מזכוכית ובקרמיקה.

לחימר הפולימרי ניתן להוסיף פיגמנטים והוא משווק במגוון צבעים וגימורים. ניתן לערבב חומר בצבעים שונים על מנת לקבל מרקמים שונים וצבעוניים, וישנו מגוון רחב של שיטות עיבוד ושימוש.

אומנים שונים ברחבי העולם יוצרים מהחומר הפולימרי מגוון עשיר של יצירות אומנות, בין היתר פסלונים ומיניאטורות, ציור בחומר, פיסול וציפוי, יצירת תכשיטים, פסיפס וציפוי ריהוט ביתי בצורה אומנותית.

בין החברות השונות המוכרות את החומר הפולימרי יש הבדלים בקשיות החומר, ביכולות שלו להשתלב עם חומרים אחרים כגון חומרים מצפים, ובזמני חימום ואפיה שונים. בין החומרים הנפוצים בישראל: "פימו", "פרמו", "המועדון הלבן - White club", מוצרים על שם "דונה קאטו" ועוד.

קיימות קהילות אינטרנט העוסקות ביצירה בחומר פולימרי ומספקות הדרכה למתחילים ולמתקדמים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **חומר פולימרי** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007537118405171
* LCCN: sh95010843

 |