recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**דֶקוֹלְטֶה** (**Décolletage**) הוא החלק העליון בטורסו של האישה, בין מותנה וצווארה, הכולל את הכתפיים הגב והחזה שנחשפים בהתאם לסגנון הלבוש שלה. המונח משמש בעיקר עבור מחשופים בעלי מפתח גדול המבליטים את אזור המחשוף, בייחוד כאלה הנמצאים בשמלות ערב, שמלות נשף, בגדי גוף ובגדי ים. 

דקולטה היא מילה בצרפתית הנגזרת מ-decolleter שפירושו "לחשוף את הצוואר" או "בלי צווארון". המונח הופיע לראשונה בספרות האנגלית לפני שנת 1831.

העור באזור הדקולטה ממועט בבלוטות חלב ושכבות שומן, ולכן הוא נוטה להתקמטות יותר מחלקים אחרים.

היסטוריה
--------

שמלות שחשפו את אזור הצוואר והחלק העליון בגופן של נשים, היו נפוצות מאוד לפחות החל מהמאה ה-11. אופנה זו נמשכה עד לתקופה הוויקטוריאנית במאה ה-19. שמלות נשף או ערב הבליטו את אזור המחשוף ולבישת שמלות עם מחשוף בולט באזור הדקולטה הייתה מקובלת יותר מחשיפת הרגליים והקרסוליים. 

במאה ה-15 אגנס סורל, פילגשו של שארל השביעי, מלך צרפת, הובילה בחצר המלוכה הצרפתית את אופנת לבישת שמלות עם מפתח דקולטה רחב שחשף את שדיה לגמרי. במאה ה-16 הייתה נפוצה אופנת נשים המציגה שדיים חשופים באופן מלא, אצל נשים בכל המעמדות השונים בחברה.

סגנונות דקולטה היו פופולריים באנגליה במאה ה-17 ואף מלכת אנגליה מרי השנייה והנרייט מארי, אשתו של המלך צ'ארלס הראשון, נהגו ללבוש שמלות החושפות מפתח חזה נדיב. האדריכל איניגו ג'ונס אף נהג לעצב עבור הנרייט מארי תלבושות לנשף מסכות שחשפו באופן מלא את שדיה. 

בחוגי האצולה ובמעמד העליון הצגת השדיים נחשבה לעיתים לסמל סטטוס, סימן ליופי, עושר או מעמד חברתי. החל מהרנסאנס השד החשוף עורר הקשר אל הפסלים העירומים מיוון הקלאסית שהשפיעו רבות על האמנות, הפיסול והארכיטקטורה של התקופה.

לאחר המהפכה הצרפתית המחשוף הפך להיות גדול בחזית וקטן בגב. לקראת סוף התקופה הוויקטוריאנית הצווארון המלא היה באופנה, אם כי שמלות עם דקולטה נלבשו באירועים רשמיים. בתום התקופה השתנו עמדות חברתיות והחלו לדרוש מנשים לכסות את שדיהן בציבור.

במהלך שנת 1913 נכנסה אופנת צווארוני V וצווארונים עגולים, שאנשי דת בעולם הביעו זעזוע ממנה. הבישופים של הכנסייה הקתולית בקיסרות הגרמנית התאחדו והוציאו מכתב שתקף את האופנה המודרנית. בה בעת האופנה הפכה למאופקת יותר במונחים של מחשוף, בעוד שחשיפת הרגל הפכה למותרת יותר בחברות מערביות החל ממלחמת העולם הראשונה ועד לאופנת המאה ה-21.

קישורים חיצוניים
----------------

* | מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **דקולטה** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **דקולטה** |
* דקולטה במילון החופשי (באנגלית)
* איתי יעקב, משנות ה-50 ועד אוסקר 2018: איך השתנו המחשופים על השטיח האדום, באתר Xnet‏, 5 במרץ 2018

הערות שוליים
------------

1. 1 2  Historian Reveals Janet Jackson's 'Accidental' Exposing of Her Breast (באנגלית)
2. ↑  French Caricature (באנגלית)
**אלברט קואוטס** (באנגלית: **Albert Coates**‏; 23 באפריל 1882 - 11 בדצמבר 1953) היה מנצח ומלחין אנגלי-רוסי.

ביוגרפיה
--------

אלברט קואוטס נולד בסנקט פטרבורג שברוסיה להורים אנגליים מיורקשייר. הוא למד בקונסרבטוריון בלייפציג, עבד תקופה מסוימת באופרת החצר בדרזדן והתמנה למנצח בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג. הופעת הבכורה של בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן הייתה בשנת 1914 בהצגת טריסטן ואיזולדה של ריכרד וגנר. דינמי בגישתו ומצליח בייחוד במוזיקה רוסית, הציג קואוטס הרבה יצירות חדשות לקהל המאזינים, ביניהן יצירות משל רייף וון ויליאמס, ארנולד באקס ואלכסנדר סקריאבין. ניצח בלונדון על הביצוע הפומבי המלא הראשון של "כוכבי הלכת". בשנות ה-20 ובראשית שנות ה-30 הרבה לנצח על התזמורת הסימפונית של לונדון. הוא תרם רבות בראשית הדרך להצגת מוזיקה תזמורתית על גבי תקליטים, החל בשנת 1920 עם ה"פואמת האקסטזה" של סקריאבין ואחר כך בניצוח על מובאות רבות מטבעת הניבלונגים של וגנר וכן, (בשנת 1925) הסימפוניה התשיעית של בטהובן. בין היצירות שהלחין: האופרות "סמיואל פיפס" ו"פיקוויק". בשנת 1946 השתקע בדרום אפריקה, שם נפטר.

אלברט קואוטס לא היה קרוב משפחה של אריק קואוטס, מלחין המוזיקה הקלה, או של זמר הטנור, ג'ון קואוטס.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אלברט קואוטס** בוויקישיתוף

* אלברט קואוטס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* אלברט קואוטס, באתר AllMusic (באנגלית)
* אלברט קואוטס, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* אלברט קואוטס, באתר Discogs (באנגלית)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**תומאס ביצ'ם** | **מנצח ראשי, התזמורת הסימפונית של לונדון** 1919 - 1922 | **הבא**:**וילם מנגלברג** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007283662305171
* BNE: XX1480509
* BnF: cb138925956 (data)
* CiNii: DA11010990
* GND: 116617675
* ISNI: 0000 0000 8360 7174
* LCCN: n82216024
* MusicBrainz: 5f060bc5-3118-463a-b889-3c03f479c80b
* NKC: xx0199123
* SNAC: w61n8bwh
* SUDOC: 080491618
* Trove: 1196282
* VIAF: 17407064
* WorldCat: lccn-n82216024

 |
שולחנות ישיבה בחצר האכסניה
**אכסניית קמברלנד** (אנגלית: **Cumberland Lodge**) הוא בית מגורים השוכן בווינדזור גרייט פארק, במרחק של כחמישה קילומטרים דרומית לטירת וינדזור.

היסטוריה
--------

האכסניה נבנתה ב-1650 על ידי קפטן בצבא אנגליה בשם ג'ון בייפילד, לאחר שאוליבר קרומוול מכר חלקות קרקע בווינדזור גרייט פארק. עד 1670 נודעה האכסניה בשם בית בייפילד, ולאחר מכן ניו לודג', וינדזור לודג' וריינג'ר לודג'. לאחר הרסטורציה החליט המלך צ'ארלס השני להכריז על הבית כמקום מגוריו הרשמי של הריינג'ר של גרייט פארק, שהוא מינוי מלכותי שבדרך כלל ניתן למישהו המקורב לריבון הבריטי.

בין הדיירים הידועים של הבית ניתן למנות את:

* בפטיסט מיי, הריינג'ר הראשון.
* שרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו (1702–1744); ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, מת בבית זה ב-1722.
* ג'ון ספנסר (1744–1746)
* הנסיך ויליאם, דוכס קמברלנד ובנו של ג'ורג' השני.
* הנסיך הנרי, הדוכס מקמברלנד וסטרתירן ובנו של פרדריק, נסיך ויילס (1765–1790).
* אן, הדוכסית מקמברלנד וסטרתירן ואלמנתו של הנרי (1790–1803).
* ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס החמישי ממרלבורו (עד 1822)
* הנסיך אוגוסטוס פרדריק, דוכס סאסקס ובנו של המלך ג'ורג' השלישי (1830–1843).
* הלנה, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של המלכה ויקטוריה ואשתו של כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין (1846–1923).
* אדמונד פיצאלן-הווארד, ויקונט פיצאלן הראשון מדרוונט, האחרון שכיהן בתפקיד המשנה למלך של אירלנד (1923–1947).

ב-1936 שימש הבית למספר מפגשים בין מזכירו הפרטי של המלך אדואד השמיני לראש ממשלת בריטניה סטנלי בולדווין, שבסופו של דבר הובילו להחלטתו של המלך לוותר על כתרו.

ב-1947 העניק ג'ורג' השישי את זכות השימוש בבית לקרן סנט קתרין, הידועה כיום כקרן ג'ורג' השישי והמלכה אליזבת של סנט קתרין. קרן זו היא קרן בעל מטרות חינוכיות-נוצריות, שהוקמה על ידי אמי בולר. היא התבססה על חוויותיה מגרמניה שבין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה, וטענה שעליית הנאציזם נבעה בין השאר מכך שהאוניברסיטאות בגרמניה לא לימדו את הסטודנטים שלהן כיצד לחשוב בצורה ביקורתית, ולא סיפקו סביבה מתאימה לדיונים.

כתוצאה מכך היא הגתה את הרעיון של מרכז מגורים שבו ייפגשו התלמידים עם המורים שלהם באווירה נינוחה, ידונו בנושאים בעלי חשיבות בתחום האתיקה והחברה, ולא יהיו נתונים במסגרת מאולצת של לימודים אקדמיים. היא זכתה בתמיכתם הפעילה של המלך והמלכה, וב-1968 הוחלט לשנות את שם הקרן כהוקרה על תרומתם. אליזבת, המלכה האם, הייתה הפטרונית של הקרן, והנסיכה מרגרט הייתה המבקרת שלו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אכסניית קמברלנד** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של אכסניית קמברלנד
* קמברלנד לודג' באתר Royal Berkshire History

  


|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4311609-7
* VIAF: 234293729
* WorldCat (עם VIAF): 234293729

 |
**סלאח פאיק** (בערבית: **صلاح فائق**, תעתיק מדויק: **צלאח פאא'ק**; נולד ב-1945 בכירכוכ שבעיראק) הוא משורר, מתרגם ואמן קולאז'ים עיראקי גולה, החי כיום באנגליה. נחשב לאחד המחדשים הבולטים של השירה בפרוזה בשפה הערבית.

ביוגרפיה
--------

סלאח פאיק נולד בשנת 1945 בעיר כירכוכ שבצפון עיראק לאב טורקמני ולאם כורדית. בנעוריו היה חבר במפלגה הקומוניסטית העיראקית ונלחם מטעמה במסגרת המאבק הלאומי הכורדי נגד השלטונות העיראקיים. בהמשך עבר לבגדאד ועבד בה בעבודות כפיים שונות. בשל פעילותו הפוליטית עזב פאיק את עיראק לסוריה בשנת 1974, ובהמשך עבר לביירות, ממנה שב תוך זמן קצר לדמשק עם פרוץ מלחמת האזרחים במדינה. לאחר שנים ספורות בדמשק, עזב ללונדון, שם שהה במשך עשרים שנה ועבד כמגיה ועורך בעיתונים ובכתבי-עת ערביים שיצאו בעיר. בשנת 1994 עזב את לונדון והשתקע בפיליפינים, וחזר לאנגליה רק בשנת 2019.

קריירה כמשורר
-------------

פאיק היה חבר בחבורה הספרותית שנקראה חבורת כירכוכ, שהיו חברים בה משוררים וסופרים אחרים בני העיר, כדוגמת סרגון בולוס, פאדל אל-עזאווי, מואייד א-ראווי, ג'ליל אל-קייסי, ג'אן דמו והאב יוסף סעיד. כאשר עזבו חברי החבורה את כירכוכ לבגדאד ובהמשך למקומות שונים בגלות, החבורה התפזרה אך חבריה המשיכו לשמור על קשרים אלה עם אלה גם ממקומות גלותם.

בשל פעילותו הפוליטית של פאיק במסגרת המפלגה הקומוניסטית העיראקית, שיריו ויצירתו כמעט ולא פורסמו בעיראק והוא נאלץ להתפרנס מעבודות כפיים כגון עבודה כטכנאי רכבות בחברת הרכבות העיראקית, בבניין, בצביעה, במאפיות ובחברת הגז. כשחי בבגדאד, הכיר פאיק את המשורר עבד אל-והאב אל-ביאתי (אנ'), מגדולי המשוררים העיראקים של התקופה. אל-ביאתי ראה שירים שכתב פאיק ועודד אותו לפרסם אותם בכתבי-עת בסוריה ובלבנון. אל-ביאתי הכיר את פאיק למשוררים ומוציאים לאור רבים ובהמשך סייע לו בהוצאת דרכון וביציאה מעיראק, תוך שהמליץ לו שלא לשוב אליה.

קובץ השירים הראשון של פאיק, "בני ערובה", פורסם בחסותו של אל-ביאתי בדמשק בשנת 1975, זמן קצר לאחר שעבר אליה פאיק ופרסם אותו בחסות עבד אל-והאב אל-ביאתי בדמשק בשנת 1975. קובצי השירה הבאים של פאיק ראו אור כבר מחוץ לעולם הערבי: "הארץ הזאת" פורסם בלונדון בשנת 1978; "שרפה נוספת הראויה לעיר" פורסם בלונדון בשנת 1979; "דרך לים" פורסם בפריז בשנת 1983; "מחוזות וחלומות" פורסם בלונדון בשנת 1984; ו"הסתלקות" פורסם אף הוא בלונדון בשנת 1987. במשך השנים פורסמו גם קבצים מתורגמים משירתו לשפות אנגלית, צרפתית, טורקית ופרסית. בשנים האחרונות תורגמו חלק משיריו גם לעברית.

אחרי עזיבתו לפיליפינים מיעט פאיק לפרסם את שירתו. בעשור האחרון חזר לפרסם, אך הוא עושה זאת כמעט אך ורק בעמוד הפייסבוק הפרטי שלו,, שבו הספיק לפרסם מאות שירים שכתב בשלושת העשורים האחרונים. השירים נאגדו בכמה עשרות ספרים שהוציא פאיק בהוצאה עצמית; ניתן להוריד אותם בחינם בעמוד הפתוח שלו.

מבחר משיריו של פאיק, "**דבר לא יצילני מן הבדידות**", ראה אור בתרגום ראשון לעברית בהוצאת קשב לשירה בשנת 2021.

קישורים חיצוניים
----------------

* אסתר אטינגר, גלות מזהרת, באתר "מעלה", ספטמבר 2021 - על "דבר לא יצילני מן הבדידות"

הערות שוליים
------------

1. ↑  עיתון 77, ללא כותרת
2. ↑  Salah Faik, פייסבוק (בערבית)
3. ↑  Salah Faik Poetry, פייסבוק (בערבית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007452083205171
* BnF: cb165367842 (data)
* ISNI: 0000 0003 6248 631X
* LCCN: n86015694
* SUDOC: 156720949
* VIAF: 224774627
* WorldCat: lccn-n86015694

 |
דקומנוס בתדמור שבסוריה
**דֵקוּמָנוּס** (לטינית: **Decumanus** – עשירי) הוא רחוב רוחבי בעיר רומית החוצה את העיר ממזרח למערב.

בדרך כלל בכל הערים שנבנו על ידי הרומאים ברחבי האימפריה, כמו גם במחנות הצבאיים שלהם, השתמשו בתכנון עירוני כמעט זהה שהיה מבוסס על רשת רחובות סדורה, בצירים צפון-דרום ומזרח-מערב, שבמרכזה עוברים שני רחובות ראשיים "קארדו מקסימוס" (cardo Maximus) בציר צפון-דרום, ו"דקומנוס מקסימוס" (decumanus maximus) בציר מזרח-מערב. במחנה הרומי הייתה "הדרך העשירית" (via decumana או via decimana) הדרך שהפרידה בין הקוהורטה התשיעית לקוהורטה העשירית (כפי שה-via quintana, "הדרך החמישית", הפרידה בין הקוהורטה החמישית לשישית).

בערים רבות, שהיו בעבר קולוניות רומיות, יש זכר לצירים אלה גם כיום. דוגמה לכך היא העיר העתיקה של ירושלים, בה הקארדו המערבי (יש הרואים בו "קארדו מקסימוס") ניכר ברחובות סוק ח'אן א-זית, והמשכו ברחוב היהודים. ה"דקומנוס מקסימוס" הוא למעשה ציר "נחל צולב" המקשר בין שער יפו להר הבית, וניכר היטב ברחוב דוד - הגבול בין הרובע המוסלמי והרובע הנוצרי שמצפון לו, והרובע הארמני והרובע היהודי שמדרום לו. מתווה צירים ראשיים מצטלבים דומה ניתן לראות, לדוגמה, גם בעיר פריז: מסלול הציר המרכזי (cardo maximus) מצפון לדרום נשמר עד היום ברחוב סן ז'ק בגדה השמאלית ורחוב סן מרטן בגדה הימנית; הציר האופקי העיקרי (decumanus) נשמר במסלול רחוב סן אונורה וסן אנטואן, (כיום רחוב ריבולי), עד כיכר הבסטיליה.

ראו גם
------

* מונחון גאוגרפיה עירונית
סטפאן מקארוב
אנדרטה לזכרו בעיר קרונשטאדט
מקרוב על גבי בול דואר סובייטי
הפסל היהודי פ. פישמן במהלך עבודה על הדיוקן
**סטפאן אוסיפוביץ' מקארוב** (ברוסית: Степа́н О́сипович Мака́ров; ‏8 בינואר 1849, 27 בדצמבר - 13 באפריל 1904, 31 במרץ) היה תת אדמירל מפורסם באימפריה הרוסית, מפקדו רב ההישגים והמעוטר של הצי הרוסי הקיסרי, אוקיינוגרף בעל שם שזכה בפרס מטעם האקדמיה הרוסית למדעים וסופר.

ילדותו
------

מקארוב נולד במיקולאייב אוקראינה. אביו היה קצין זוטר בצי הרוסי. סטפאן מקארוב לאחר שסיים את בית הספר לקציני צי החל את השרות הצבאי.

מלחמת רוסיה - טורקיה
--------------------

מקארוב זכה לעיטורים רבים עבור שירותו כקפטן של ספינת טורפדו בהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). מקארוב היה בין הראשונים שאימצו את רעיון ספינות טורפדו ואף פיקד בעצמו על ספינה כזו. מקרוב היה הראשון ששיגר טורפדו מספינת טורפדו לעבר ספינה טורקית ב-16 בינואר 1877.

משלחות אוקיינוגרפיות סביב לעולם
-------------------------------

מקרוב הוביל שתי משלחות אוקיינוגרפיות מסביב לעולם על גבי הקורבטה "ויטיאז" (גיבור, אביר) (בין השנים 1886–1889 ובין השנים 1894–1896)
מקארוב הגה את רעיון שוברת הקרח, פיקח על הבנייה ואף פיקד על המסעות הראשונים על שוברת הקרח "ירמאק" בחוג הארקטי בשנים 1899 ו-1901.

מלחמת רוסיה - יפן
-----------------

מקארוב קודם למפקד צי האוקיינוס השקט של רוסיה. כחודש לאחר שקיבל את הפיקוד נהרג מקרוב במהלך מלחמת רוסיה–יפן. אנית הפיקוד שלו פטרופבלובסק התפוצצה וטבעה כשעלתה על מוקש ימי במבואות פורט ארתור.

הנצחתו
------

מקארוב הונצח באנדרטה בעיר קרונשטאדט ובוולדיווסטוק. בנוסף, מספר ספינות נקראו "האדמירל מקארוב" וגם אי בקבוצת האיים ציבולק בארכיפלג נורדנסקיילד.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סטפאן מקארוב** בוויקישיתוף
* על האדמירל מקרוב ברוסית
* ביוגרפיה באתר peoples.ru ברוסית
* סטפאן מקארוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
* סטפאן מקארוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  התאריכים לפי הלוח היוליאני

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007303029505171
* BIBSYS: 3087620
* BNE: XX5285316
* BnF: cb16832085p (data)
* GND: 118730339
* ISNI: 0000 0000 8090 3760
* LCCN: n86136083
* NDL: 00769998
* NKC: jo2003168071
* NLG: 241215
* NLP: A24296922
* NTA: 192841386
* SNAC: w6w418s8
* SUDOC: 130955345
* VIAF: 10640853
* WorldCat: lccn-n86136083

 |
**לאונטוזאורוס** (שם מדעי: *Leontosaurus*) הוא סוג נכחד של תראפסיד גדול ממשפחת הגורגונופסיים, אשר חי בסוף הפרם של דרום אפריקה, כ-260 עד 252 מיליון שנה מזמננו.

הסוג תואר ב-1950 בידי החוקר רוברט ברום (אנ') והחוקרת מרג'רי גרינווד (Marjorie Greenwood) והכיל מין יחיד - *Leontosaurus vanderhorsti*. הוא התגלה בתצורות בלפור (Balfour Formation) שבמדבר קארו בדרום אפריקה.

סינאפסיד טורף זה היה קרובם של הרובידגיה והדינוגורגון וגם הגיע לגודל דומה של עד שלושה מטרים. כמותם היה בעל מבנה גולגולת כבדה ומבנה לסתות חזקות בעלות ניבים מזדקרים ששימושו להרוג טרף כמו זוחלים קדומים וסינאפסידים אחרים. היו לו גפיים ארוכות וזנב ארוך שעזר בייצוב וככל הנראה הוא היה טורף-על באזור מחייתו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **לאונטוזאורוס** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  Kammerer, Christian F. (2016). "Systematics of the Rubidgeinae (Therapsida: Gorgonopsia)". PeerJ. 4: e1608. doi:10.7717/peerj.1608. PMC 4730894. PMID 26823998
**ל'אסקולניה** (בקטלאנית: **L'Escolania**) היא מקהלת נערים של קולות סופרן ואלט הפועלת במנזר הבנדיקטיני סנטה מריה דה מונטסראט, סמוך לברצלונה שבחבל קטאלוניה בספרד. כאשר הרפרטואר דורש זאת, המקהלה מלווה במקהלת הקאפלה של מונטסראט, המורכבת מנערי מקהלה בוגרים והנזירים של מקהלת קאפלת הכומריה.

ל'אסקולניה מזמרת מדי יום בבזיליקה של מונטסראט, לעיתים קרובות לפני קהל גדול של צליינים ומבקרים מכל רחבי העולם. ה"סלבה רג'ינה" של צהרי היום הייתה, במהלך העשורים האחרונים, לפרק המקובל ביותר בעבודת הקודש היום-יומית.

מאז שלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, המקהלה יוצאת מתחומי הבזיליקה ומופיעה בקונצרטים בקטאלוניה ובעולם. הקונצרט החשוב ביותר בסיבוב האחרון היה עם "תזמורת הלאומים" (l'Orquesta de les Nations) בניצוח ג'ורדי סאבאל, וההשתתפות באופרה "חלום ליל קיץ" של בנג'מין בריטן בתיאטרון של ברצלונה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ל'אסקולניה** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של ל'אסקולניה
* ל'אסקולניה, סרטונים בערוץ היוטיוב

* ל'אסקולניה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

* ל'אסקולניה, באתר MusicBrainz (באנגלית)

* ל'אסקולניה, באתר Discogs (באנגלית)
* דיסקוגרפיה

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007449250505171
* GND: 5106436-4
* ISNI: 0000 0001 1958 6572
* LCCN: n87803889
* MusicBrainz: 39f03310-5468-4b94-8832-7aba49a6a1df
* VIAF: 157016803
* WorldCat: lccn-n87803889

 |
**הכוכב הגדול של הצלב הגדול של צלב הברזל** (בגרמנית: **Stern zum Großkreuz des Eisernen Kreuzes**) היה העיטור הצבאי הגבוה ביותר של ממלכת פרוסיה והקיסרות הגרמנית. זה נחשב עיטור בכיר לצלב הגדול של צלב הברזל.

היסטוריה
--------

הכוכב הגדול של הצלב הגדול של צלב הברזל הוענק לגנרלים המצטיינים ביותר שביצעו מעשי הנהגה לטובת המדינה הפרוסית והגרמנית המאוחרת יותר. הוא הוענק רק פעמיים, בהפרש של מאה שנה, לפילדמרשל גבהרד לברכט פון בליכר בשנת 1815 על חלקו בניצחון על נפוליאון בקרב ווטרלו, ולפילדמרשל פאול פון הינדנבורג ב-25 במרץ 1918 על התנהלותו במהלך מתקפת האביב בשנת 1918.  הינדנבורג קיבל את הצלב הגדול של צלב הברזל ב-9 בדצמבר 1916.

העיטור היה ידוע בכינויו "הכוכב של בליכר" (**Blücherstern**) על שם מקבלו הראשון. 

גרסת מלחמת העולם השנייה של הכוכב תוכננה, אך מעולם לא הוענקה רשמית.  לאחר ניצחון בעלות הברית במאי 1945, תפס צבא ארצות הברית את האב-טיפוס היחיד הידוע, שאוחסן בבונקר. כעת הוא חלק מאוסף המוזיאון של האקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, ניו יורק.

גלריה
-----

* גרסת העיטור משנת 1813גרסת העיטור משנת 1813
* גרסת העיטור משנת 1914גרסת העיטור משנת 1914
* גרסת העיטור משנת 1939גרסת העיטור משנת 1939

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הכוכב הגדול של הצלב הגדול של צלב הברזל** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Price 2011, pp. 136–137.
2. ↑  Zabecki 2014, p. 1628.
3. ↑  Littlejohn & Dodkins 1968, p. 120.
4. ↑  Price 2011, p. 137.
**לֶאוֹנְטִי מְרוֹבֵלי** (בגאורגית: **ლეონტი მროველი**) היה כותב רשומות גאורגי מהמאה האחת עשרה, כפי הנראה כרוניקן כנסייתי, שכתב מספר חלקים של הרשומות הגאורגיות, בהן את כַּרתְּלִיס צחוֹברֶבָּה (ქართლის ცხოვრება). מרובלי איננו שם משפחה אלא שם תואר לבישוף הדיוקסיה של רוּאִיסִי (אנ'), שהיה כפי הנראה הבישוף שלו. תרגום נוסף לשמו הוא **לאונטיוס מרואיסי**.

מחוץ לפירושים מאוחרים לכתבי-היד המכונים בשם "הרשומות הגאורגיות" או "הכרוניקות הגאורגיות", אוזכר לאונטי בכתובים על ידי הארכיבישופים של רואיסי שלוש פעמים: בכתב-יד מן המאה האחת עשרה מהר אתוס; בתרגום הפירוש של יוחנן כריסוסטומוס לבשורה על-פי מתי שנעשה על ידי אֶכּוותִּימֶה מאתוס (אנ'); ובכתב-יד משנת 1066 ממערות תּרֵחווִי (גאו') שבמרכז גאורגיה, שבו התייחסות ספציפית אליו. כתב יד זה הפריך את ההשערה כי לאונטי היה בן המאה השמינית או תחילת המאה העשירית.

ידוע כי בשנת 1103 הוא כבר לא כיהן בתפקיד כנסייתי, כיוון שלא סיפר בכתביו על כינוס הסינוד הכנסייתי שכונס על ידי המלך דוד הבנאי ברואיסי ובקתדרלה הסמוכה אוּרבּנִיסִי (אנ'). חלק מההיסטוריונים זוקפים לזכותו של לאונטי את כתיבתם של חלקים מהרשומות הגאורגיות של ימי הביניים, ואילו היסטוריונים אחרים רואים בו רק מהדר של טקסטים מוקדמים יותר שאסף. מכל מקום, מרובלי ככותב רשומות התמקד בכתיבה ספרותית על חשבון כתיבה בסגנון כנסייתי.

מבין ההיסטוריונים המוקדמים רק לאונטי והיסטוריון אלמוני של תמר המלכה, הציגו רשימה מלאה של בני מעמד האצולה אריסתווי.

חיבורים
-------

החיבורים המיוחסים ללאונטי מרובלי:

* ההיסטוריה של המלכים והאבות הקדמונים של הגאורגים (גאו')
* מות הקדושים של ארצ'יל הקדוש (גאו')

לקריאה נוספת
------------

* דונלד ראיפיילד (2000), **הספרות של גאורגיה**: היסטוריה, עמ' 59, 63, מסת"ב 0700711635, (באנגלית)
* סטפן ראפ (2003), **מחקרים בהיסטוריוגרפיה של גאורגיה בימי הביניים**: טקסטים מוקדמים והקשרים אירואסיאתיים, עמ' 156–163, מסת"ב 9042913185, (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  **ההיסטוריה של העם הגאורגי**: במאה ה-19, עמ' 238, (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 102416680
* ISNI: 0000 0000 6257 7973
* LCCN: n80069686
* SUDOC: 23444939X
* VIAF: 89265241
* WorldCat: lccn-n80069686

 |
**ל'אקספרס** (בצרפתית: **L'Express**) הוא שבועון חדשות בשפה הצרפתית הרואה אור בפריז מאז 1953. מבחינה פוליטית ממוקם השבועון במרכז המפה הפוליטית. לשבועון מצורף מוסף סגנון חיים בשם L'Express Styles.

היסטוריה
--------

השבועון נוסד על רקע ההתנגדות לקולוניאליזם הצרפתי על ידי ז'אן-ז'אק סרוון-שריבר JJSS (צר') (לימים ראש המפלגה הרדיקלית) ורעייתו, פרנסואז ז'ירו, שערכה לפני כן את שבועון הנשים Elle (ולימים שרת התרבות). המודל ששימש ליצירת השבועון היה ה-Time Magazine האמריקאי ושבועון החדשות הגרמני דר שפיגל.

בראשית ימיו הביע השבועון עמדה נחרצת של תמיכה במדיניותו של ראש ממשלת צרפת, פייר מנדס פראנס, בסיום מלחמת הודו-סין הראשונה, יציאת צרפת מווייטנאם ומתן עצמאות לאלג'יריה. בשנת 1958, לאחר שפורסם שגיליון של השבועון יכלול מאמר ביקורת של ז'אן-פול סארטר על ספרו של מתנגד המשטר אנרי אלג, *La question*, נאסרה הפצת הגיליון הכולל את המאמר על ידי הממשלה הצרפתית. על מנת לשוב ולהפיץ את השבועון, נאלץ השבועון להוציא גיליון ללא מאמר הביקורת של סארטר. המאמר, כולל ההסבר מדוע לא פורסם, הופיע לבסוף כהקדמה לספר, שנאסר להפצה אף הוא.

ב-1964 פרשו מל'אקספרס העיתונאים ז'אן דניאל ואנדרה גורז (צר') וייסדו את השבועון לה נובל אובזרווטר, שהביע את עמדת השמאל הבורגני (פריזאי בעיקר). במקביל הפך ל'אקספרס למרכזי יותר בדעותיו.

ב-1977 רכש ג'יימס גולדסמית את השבועון מסרוון-שריבר.

ב-1986 החל השבועון להיות מופץ גם במהדורה בלגית בשם *Le Vif/L'Express*, כתוצאה ממיזוג עם שבועון מקומי.

ב-1988 נמכר השבועון לתאגיד Vivendi (שבבעלותו גם קבוצת הטלוויזיה +Canal, חברת המוזיקה יוניברסל מיוזיק גרופ, אתר שיתוף התוכן Dailymotion ועוד). ב-2002 ניצב במקום ה-16 בין שבועוני החדשות העולמיים (ובמקום השלישי בצרפת לאחר לה פיגארו ולה נובל אובזרווטר). ב-2006 נמכר השבועון לקבוצת Roularta. נכון לשנת 2009 הופץ ב-568,000 עותקים.

בשנת 2014 רכשה את השבועון קבוצת אלטיס שבשליטת איש העסקים הישראלי-צרפתי פטריק דרהי.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ל'אקספרס** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של ל'אקספרס (בצרפתית)
* ל'אקספרס, ברשת החברתית טוויטר

* ל'אקספרס, סרטונים בערוץ היוטיוב

הערות שוליים
------------

1. ↑  Patricia-Pia Célérier, An Interview with Henri Alleg, African Studies Review Vol. 57, No. 2 (SEPTEMBER 2014)], p. 152
2. ↑  Top 50 Finance/Business/News magazines worldwide (by circulation)
3. ↑  L'Express
4. ↑  Roularta to sell seven French magazines to tycoon Patrick Drahi, רויטרס

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb11869307b (data)
* VIAF: 168832292
* WorldCat: viaf-168832292

 |
**חבר המועצות המקומיות** הוקם באפריל 1938. החבר נרשם כאגודה עות'מאנית והממשלה המנדטורית הכירה בו כגוף המייצג את השלטון המקומי. 

מטרתו הייתה להוות גוף לפעולה משותפת של המועצות מול המוסדות הלאומיים ושלטונות המנדט הבריטי. בשנת 1939 דרש החבר שחבריו ישותפו כחברים בוועד הלאומי ושהוועד הלאומי ירכז את פעילותו בשטח שיפוטן של המועצות המקומיות אך ורק דרך המועצות. הסכמה על כך הושגה בסוף 1939. פעילות זאת הייתה למורת רוח מפלגות הפועלים שראו בכך ניסיון של הארגונים האזרחיים להשיג יתרונות פוליטיים. מנהל החבר היה חיים אריאב שהיה גם מזכיר התאחדות האיכרים, דבר שהביא לבקורת מצד ארגוני הפועלים שטענו שהחבר מהווה זרוע של התאחדות האיכרים. 

בשנת 1940 היו מיוצגים בחבר היישובים העירוניים למחצה: בני ברק, רמת גן, בת ים ונתניה והמושבות הגדולות: רחובות, ראשון לציון, פתח תקווה, חדרה, הרצליה, כפר סבא ורעננה. 

החבר שימש מכשיר מרכזי להדרכה ולכיוון של המועצות המקומיות; לברר את הדרכים לקידום הפעולה המוניציפלית ולהכניס בה אחידות, תוך הבנה הדדית עם השלטונות והמוסדות הלאומיים.

מהתחלה צנועה גדל החבר והקיף כמעט את כל המועצות המקומיות העבריות- כעשרים במספר. ראשי המועצות היו בתוקף תפקידם חברי הנהלת החבר. החבר היה נציגות של המועצות העבריות שדנה בשאלות המשותפות לכולן.

החבר עסק בחינוך ותרבות, אספקה, תחבורה, רווחה ובריאות.

הערות שוליים
------------

1. 1 2  בחבר המועצות המקומיות, דבר, 8 ביוני 1938
2. ↑  שאלת הבטחון במחוז הדרום, הצופה, 3 באוגוסט 1938
3. ↑  חבר המועצות המקומיות והוועד הלאומי, דבר, 24 באוקטובר 1939
4. ↑  חבר המועצות החליט להשתתף באופן פעיל בוע"הל, המשקיף, 4 בדצמבר 1939
5. ↑  בניגוד מוחלט לדעת רוב התושבים, דבר, 26 ביוני 1939
6. ↑  במועצת המושבה כפר סבא, דבר, 22 באוקטובר 1939
7. 1 2  דבר היום, דבר, 25 בפברואר 1940
8. ↑  חבר המועצות המקומיות, פעולותיו ותפקידיו, הצופה, 27 בפברואר 1940
9. ↑  חבר המועצות המקומיות מכשיר הריאקציה, משמר, 13 בנובמבר 1947
10. ↑  דרישה להפסקת השביתה בבתי הספר, הצופה, 9 בינואר 1940
11. ↑  כינוס תזונה בין המושבות, הצופה, 18 בנובמבר 1940
12. ↑  חבר המועצות דן בשאלות התנועה, דבר, 26 במאי 1952
13. ↑  הדסה תעזור למפעלי הבריאות במושבות, המשקיף, 23 בפברואר 1940
**סמל סומלילנד** (בסומלית: **Astaanta Qaranka Somaliland**; בערבית: **شعار أرض الصومال**) הוצג ב-14 באוקטובר 1996 יחד עם דגל סומלילנד, לאחר שאושר על ידי הוועידה הלאומית. הוא הוצע על ידי עבדאללהי עבדי עומאר. מאז שהמדינה הכריזה על עצמאותה ב-18 במאי 1991, רק מדינה אחת הכירה בה כמדינה ריבונית, והיא טאיוואן, אשר בעצמה אינה מוכרת כמדינה ריבונית.

תיאור
-----

 עבדאללהי עבדי עומר, מציג את הסמל הלאומי של סומלילנד ב-1996.
הסמל מורכב ממאזניים המסמלים צדק בין אזרחי סומלילנד; עיט צלאח א-דין בצבע קפה המחזיק את המאזניים כאות לדמוקרטיה; שתי ידיים לוחצות יד המייצגות את השוויון והחופש של תושבי סומלילנד; ענף זית המסמל שלום בין תושבי סומלילנד; ורקע צהוב המייצג את התרבות הבהירה והיפה ואת תושבי סומלילנד. בקליגרפיה האסלאמית מעל המאזניים כתוב את הבסמלה. זאת כדי לסמל שהאסלאם היא הדת הרשמית הנהוגה בסומלילנד.

בחוקה של סומלילנד, כפי שאושרה ב-31 במאי 2001 על פי משאל העם, נכתב:

> **סעיף 7: הדגל, הסמל וההמנון הלאומי**
> 
> סמל האומה יהיה מורכב מעיט בצבע קפה שעל חזהו כתוב, בערבית, "אללה אכבר". מתחת לנשר שתי ידיים לוחצות יד, וזוג מאזניים תלוי מעליו ויורד משני צדדיו. העיט (והמאזניים והידיים) מוקפים משני צדדיהם ומתחתיהם בשני גדילי עלים ירוקים השזורים בבסיסם, ובמרווח העליון בין שני העלים כתובה הבסמלה הערבית.
> 
> 

* שימו לב שה"אללה אכבר" הוסר מהסמל מסיבות לא ידועות ותמונה זהובה נוספה במקומו. כמו כן, שונה צבע הבסמלה; מצבע חום לצבע אדום.

סמלי סומלילנד הבריטית
---------------------

### 1903–1950

 הסמל הראשון של סומלילנד הבריטית.
כאשר הבריטים סיפחו וכבשו את האזור המקיף את סומלילנד ב-1903, הם הקימו מדינת חסות והפכו אותה לחלק מהאימפריה הבריטית. הבריטים יצרו דגל לאזור וגם סמל. הסמל כלל דיסק לבן עם תמונה של קודו, אנטילופה שחיה בסומלילנד. הסמל הוצג גם על הדגל.

### 1950–1960

 הסמל האחרון של סומלילנד הבריטית.
במהלך 1950, סמל סומלילנד הבריטית שונה. הסמל היה מורכב ממגן המחולק אנכית, לירוק וכחול, בעל צ'יף שכולל מגן סומלי, ביחד עם שתי חניתות בצורת צלב סאלטייר. החלק הירוק הכיל ייצוג של מינרט לבן, והחלק הכחול כלל דאו ערבי במהלך הפלגה, עם עוגן זהוב בבסיסו. ראש של קודו, עם הכתר המלכותי בין קרניו, על "זר הצבעים". כלומר, לבן וירוק יוצרים את הציצה.

מדינת החסות קיבלה עצמאות כמדינת סומלילנד ב-26 ביוני 1960, ואוחדה עם טריטוריית הנאמנות האיטלקית של סומליה ב-1 ביולי 1960, וכך נוצרה הרפובליקה הסומלית.

ראו גם
------

* דגל סומלילנד

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סמל סומלילנד** בוויקישיתוף

| סמלי מדינות אפריקה |
| --- |
| מדינות | אוגנדה • אלג'יריה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה • בורונדי • בורקינה פאסו • בוטסואנה • בנין • גבון • גאנה • ג'יבוטי • גינאה • גינאה ביסאו • גינאה המשוונית • גמביה • דרום אפריקה • דרום סודאן • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • טוגו • טנזניה • כף ורדה • לוב • ליבריה • לסוטו • מאוריטניה • מאוריציוס • מאלי • מדגסקר • מוזמביק • מלאווי • מצרים • מרוקו • הרפובליקה המרכז אפריקאית • ניז'ר • ניגריה • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • סודאן • סומליה • סיישל • סיירה לאון • סנגל • צ'אד • קומורו • קונגו • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו • קמרון • קניה • רואנדה • תוניסיה | אפריקה |
| שטחים תלויים | אזוואד • איי מדירה • אסנשן • האיים הקנריים • זנזיבר • טריסטן דה קונה • מיוט • מלייה • סאוטה • סהרה המערבית • סומלילנד • סנט הלנה • ראוניון |
| אירופה • אפריקה • אסיה • אוקיאניה • אמריקה הצפונית • אמריקה הדרומית |
**אן רדקליף** (באנגלית: Ann Radcliffe;‏ 9 ביולי 1764 - 7 בפברואר 1823) הייתה סופרת אנגליה וחלוצת הרומן הגותי.

חייה
----

רדקליף נולדה כאן וורד (Ward) בהולבורן שבלונדון. היא נישאה לוויליאם רדקליף, עורך ה"אינגליש כרוניקל" בשנת 1788. לזוג לא נולדו ילדים ורדקליף, בעידודו של בעלה, החלה לכתוב רומנים.

הרומן הראשון שפרסמה, "טירות את'לין ודנביין" בשנת 1789 התווה את הדרך לרומנים הבאים שלה, שכללו תמיד אישה צעירה, תמימה אך אמיצה, המוצאת את עצמה בטירה קודרת ומסתורית, בה שולטים אדונים מסתוריים ואפלים, בעלי עבר מסתורי ואפלולי עוד יותר.

הרומנים של רדקליף היו פופולריים מאוד בתקופתה, בפרט בקרב המעמד הגבוה והמעמד הבינוני המתפתח באנגליה, ובמיוחד בין הנשים במעמד זה. ספריה הידועים ביותר היו "התעלומה של אודולפו" משנת 1794 ו"האיטלקי" משנת 1796.

רדקליף נודעת ביכולתה המרשימה לשימוש בתיאורי נוף מפורטים ליצירת אווירה של אימה ואי וודאות. טכניקה זו מושפעת מתפיסות רומנטיות ומתאוריית ה"סאבליים" של אדמונד ברק, הרואה בטבע כוח אינסופי ובהכרח בלתי מובן לאדם, ועל כן מעורר השראה ופליאה אך גם יראה וטרור.

ספריה של רדקליף, למרות ערכם הספרותי הדל יחסית והעלילה הנוסחאתית שלהם, היו בעלי השפעה רבה על כותבים רבים בדורה. ג'יין אוסטן הקדישה את חלקו השני של הרומן הראשון שלה, "נורתאנגר אבי" (1803), לפרודיה משעשעת ונוקבת על "התעלומה של אודולפו" ועל מעמדו התרבותי והחברתי של הרומן הגותי בכלל. סימנים מובהקים של השפעה ניתן למצוא גם ברומן "ג'יין אייר" של שרלוט ברונטה, בו הגיבורה מגיעה לטירה רדקליפית מובהקת. השפעה ניכרת הייתה לרוח הגותית גם על השירה הרומנטית-טרגית-אפלה של קולרידג', שלי וקיטס.

ספרה של אן רדקליף A Romance of the Forest תורגם לעברית על ידי זהבה פישר בשם "רומן ביער", ויצא לאור במסגרת "החממה" של הוצאת סטימצקי.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אן רדקליף** בוויקישיתוף
* כתבי אן רדקליף בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
* אן רדקליף, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* אן רדקליף, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
* אן רדקליף (1764-1823), דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007279724505171
* BIBSYS: 90390993
* BNE: XX1642397
* BnF: cb11920978p (data)
* CANTIC: a11286301
* CiNii: DA01648928
* GND: 118597590
* ICCU: CFIV112561
* ISNI: 0000 0001 1067 4293
* LCCN: n79056784
* LNB: 000052727
* NDL: 00453572
* NKC: jn20000604548
* NLA: 36532106
* NLG: 121497
* NLK: KAC201803085
* NLP: A11810816
* NSK: 000193297
* NTA: 070320578
* RERO: 02-A026446766
* SELIBR: 208785
* SNAC: w6gb2pn5
* SUDOC: 027087476
* Trove: 1276492
* VcBA: 495/171882
* VIAF: 64010774
* WorldCat: lccn-n79056784

 |
**ולדיסלב נפוליונוביץ' (ולדימיר ניקולייביץ') קלמבובסקי** (ברוסית: **Владислав Наполеонович (Владимир Николаевич) Клембовский**; 28 ביוני 1860 - 19 ביולי 1921) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על ארמיות במלחמת העולם הראשונה, ושימש לתקופה קצרה גם כראש המטה הכללי של הצבא.

ביוגרפיה
--------

### תחילת דרכו

קלמבובסקי נולד ב-28 ביוני 1860 כבן למשפחת אצולה עם רקע צבאי ממוצא פולני. אביו שרת בצבא האימפריה הרוסית בדרגת פולקובניק, ושני אחיו גם הם שרתו בדרגות בכירות. ב-1877 הוא נרשם ללימודים בבית הספר הצבאי אלכסנדרוב, וב-1879 התגייס לצבא והוצב ברגימנט איזמאילובו של המשמר הקיסרי. בין 1885-1886 הוא הוצב במטה הקורפוס ה-13, וב-15 בפברואר 1886, מונה לשליש הדיוויזיה ה-1. ב-1887 הוא מונה למפקד פלוגת נייבסקי ברגימנט ה-1 של הדיוויזיה ה-1. בין 1887-1889 שימש כמפקד פלוגת סופיה ברגימנט ה-2. בין 1890-1894 שימש כמורה בבית הספר לקציני פרשים בטבר. ב-1894 כבר החזיק בדרגת פולקובניק ומונה לקמ"ט בבריגדה ה-1. בין מאי לספטמבר 1895 שימש כמפקד גדוד ברגימנט השני של המשמר הקיסרי. ב-27 בנובמבר 1897 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-7, וב-16 בספטמבר 1899 הועבר למלא את אותו התפקיד בדיוויזיית הפרשים ה-11 ולאחר מכן בדיוויזיה ה-31. ב-30 ביוני 1901 מונה למפקד רגימנט החי"ר ה-122 טמבוב. הוא לחם עם הרגימנט במלחמת רוסיה–יפן ונפצע פעמיים. ב-1904 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-21 באוקטובר של אותה שנה מונה לראש מטה הקורפוס ה-4 ולאחר מכן הקורפוס ה-10. ב-1912 הועלה לדרגת גנרל לייטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-9.

### מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

 ערך מורחב – **מלחמת העולם הראשונה**  

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, נכללה הדיוויזיה של קלמבובסקי במסגרת הקורפוס ה-10 אשר היה חלק מהארמייה השלישית. הוא לחם עם הדיוויזיה בקרב גליציה. ב-19 באוגוסט הוא מונה למפקד הקורפוס ה-16. ב-17 בספטמבר 1915 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-13 בדצמבר של אותה שנה הוא מונה לראש מטה החזית הדרום-מערבית תחת אלכסיי ברוסילוב. הוא השתתף עם החזית במתקפת ברוסילוב המוצלחת. בהמלצתו של ברוסילוב, ב-6 בדצמבר 1915 הוא מונה למפקד הארמייה החמישית, אולם כעבור חודש ויתר על התפקיד בשל מחלה. ב-25 באוקטובר 1916 הוא מונה למפקד הארמייה ה-11, וב-20 בדצמבר מונה לעוזר הרמטכ"ל. ב-11 במרץ 1917 מינה אותו אלכסנדר קרנסקי כראש המטה הכללי של הצבא. הוא ויתר על התפקיד ב-5 באפריל ומונה למפקד החזית הצפונית. החזית השתתפה תחת פיקודו במתקפת קרנסקי, אולם בפועל, פחות מחצי מהכוח הלוחם שלה השתתף בלחימה. השאר פשוט סירבו לתקוף. הייתה זו אחת הסיבות לכישלון המתקפה. ב-28 באוגוסט, בעיצומה פרשת קורנילוב, הוא הודח מהפיקוד על החזית, והוצע לו לחזור להיות מפקד הצבא במקום לאוור קורנילוב, אולם הוא דחה את ההצעה ופרש מהצבא.

ב-1918 הוא נעצר בידי המפלגה הבולשביקית, אולם שוחרר לאחר שהסכים להתגייס לצבא האדום. הוא לא מילא תפקידים צבאיים בצבא האדום, אלא שימש כיו"ר הוועדה הצבאית-היסטורית בלבד. ב-1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, הוא נעצר בשל מוצאו הפולני ונכלא בבוטירקה. ב-1921 הוא פתח בשביתת רעב, אלא שאיש לא גילה התעניינות במצבו והוא מת מרעב כעבור שבועיים ב-19 ביולי של אותה שנה והוא בן 61.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ולדיסלב קלמבובסקי** בוויקישיתוף
* ולדיסלב קלמבובסקי (ברוסית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1058713353
* ISNI: 0000 0004 0354 1232
* VIAF: 5324608
* WorldCat: viaf-5324608

 |
הקבר שלו בוונציה
**אנדראה גריטי** (באיטלקית: **Andrea Gritti**; ‏17 באפריל 1455 – 28 בדצמבר 1538) היה הדוכס ה-77 של ונציה. גריטי כיהן כדוג'ה מאז מינויו בשנת 1523 ועד פטירתו.

חייו
----

גריטי נולד בבארדולינו הסמוכה לוורונה. בצעירותו שהה זמן רב בקונסטנטינופוליס בה פעל לפיתוח הסחר של לה סרניסימה. בשנת 1499 נכלא גריטי בקונסטנטינופוליס על ידי השלטונות באשמת ריגול ונידון להוצאה להורג. בזכות חברותו עם אישים בכירים בממשל העות'מאני הומתק דינו, והוא שוחרר מכלאו כעבור מספר שנים.

בשנת 1509, לאחר ההפסד הוונציאני בקרב אנדאלו, בעקבותיו איבדה ונציה שטחים רבים בצפון איטליה, התמנה גריטי לתפקיד פרובדיטור - האחראי מטעם הרפובליקה על מפקדי הצבא השכירים, ובהוראת מועצת העשרה עמד בראש כוחות מקומיים אשר הביאו לבסוף לשחרורה של פדובה, החזרתה לשליטה וונציאנית, והגנתה מפני כוחותיו של מקסימיליאן הראשון קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1510, בעקבות מותו של ניקולו די פיטיליאנו, מונה גריטי למפקד הצבא הוונציאני. גריטי הגן על ונציה מפני הצבא הצרפתי ופיקד על הצבא הוונציאני במהלך מלחמת ליגת קמבריי. בשנת 1512 עמד בראש המשא ומתן עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת, שהביאה לכך שוונציה עזבה את הליגה הקתולית ועברה לצידה של צרפת.

בשנת 1523 נבחר גריטי לדוג'ה. לאחר בחירתו חתם גריטי על הסכם עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובעקבותיו עזבה ונציה את המלחמות האיטלקיות. גריטי ניסה לשמור על הנייטרליות של ונציה, וקרא לקרל ולפרנסואה להפסיק את הלוחמה ביניהם ולהתגונן יחדיו מפני האימפריה העות'מאנית אשר כבשה באותה עת חלקים מהונגריה. בשנת 1537, בעקבות התקפת הסולטאן סולימאן הראשון על קורפו, פרצה מלחמה בין ונציה לבין האימפריה העות'מאנית.

גריטי הלך לעולמו בשנת 1538.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אנדראה גריטי** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BNE: XX5486109
* BnF: cb12082240c (data)
* GND: 118901338
* ISNI: 0000 0000 8155 3539
* LCCN: n85354425
* SNAC: w6mc8zq7
* SUDOC: 143886142
* ULAN: 500206674
* VcBA: 495/29775
* VIAF: 74651632
* WorldCat: lccn-n85354425

 |
**יוהאן החמישי, נסיך אנהלט-צרבסט** (בגרמנית: **Johann V. von Anhalt-Zerbst**;‏ 4 בספטמבר 1504 – 4 בפברואר 1551), היה נסיך גרמני מבית אסקניה, אשר שלט בנסיכות אנהלט-דסאו. ובשנת 1544 ייסד מחדש את נסיכות אנהלט-צרבסט.

ביוגרפיה
--------

יוהאן נולד ב-4 בספטמבר 1504 בדסאו, לארנסט הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ולמרגרטה ממינסטרברג-אלס, בתו של היינריך הראשון, דוכס מינסטרברג-אלס, ונכדתו של ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה.עם מותו של אביו בשנת 1516, יוהאן ואחיו גאורג השלישי ויואכים הראשון ירשו את אנהלט-דסאו, ובמהלך השנים הראשונות שלהם, שימשה אמא שלהם כעוצרת.

האחים שלטו במשותף בנסיכות כמעט עשרים ושמונה שנה, ובשנת 1544 חולקה הנחלה בין האחים; יוהאן קיבל את אנהלט-צרבסט, גאורג קיבל את אנהלט-פלצקאו ויואכים קיבל את אנהלט-דסאו.

ב-15 בפברואר 1534, התחתן יוהאן עם מרגרטה מברנדנבורג, דוכסית פומרניה, בתו של יואכים הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ואלמנתו של גאורג הראשון, דוכס פומרניה, ובנה החורג של מרגרטה - פיליפ הראשון, דוכס פומרניה-וולגשט נאלץ לשלם לה קצבה שנתית של 1,200 גילדן מאוצרו האישי, על מנת לכסות את העלות של הנדוניה שלה.

אל מרגרטה התלוותה בתה הקטנה - גאורגיה, אשר חיה עמה עד לשנת 1543, ולאחר מכן חזרה לפומרניה, שם גדלה אצל אחיה.

בשנת 1544 סבל יוהאן משבץ מוחי, ובעקבות כך יחסיו עם מרגרטה החמירו במהלך השנים הבאות; בשנת 1550 רצה להכניס את אשתו למעצר, אולם היא ברחה משטחי הנסיכות. ב-4 בפברואר 1551 מת יוהאן בצרבסט, ובניו קרל, יואכים ארנסט וברנהרד ירשו את נחלותיו.

משפחתו
------

ב-15 בפברואר 1534, התחתן יוהאן עם מרגרטה מברנדנבורג, דוכסית פומרניה, בתו של יואכים הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ממנה היו לו שישה ילדים:

* קרל הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט (1534–1561).
* יואכים ארנסט, נסיך אנהלט (1536–1586).
* מריה מאנהלט-צרבסט (1538–1563), התחתנה עם אלברכט העשירי, רוזן בארבי-מיהלינגן.
* ברנהרד השביעי, נסיך אנהלט-צרבסט (1540–1570).
* מרגרטה מאנהלט-צרבסט (1541–1547).
* אליזבת מאנהלט-צרבסט (1545–1574), התחתנה עם וולפגנג השני, רוזן בארבי-מיהלינגן.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יוהאן החמישי, נסיך אנהלט-צרבסט** בוויקישיתוף

  


|  |
| --- |
| **יוהאן החמישי, נסיך אנהלט-צרבסט**  בית אסקניה  נולד:4 בספטמבר 1504 מת:4 בפברואר 1551 |
| **ארנסט הראשון** | **נסיכות אנהלט-דסאו  1516–1544**  **בשיתוף עם גאורג השלישי ויואכים הראשון** | **חלוקת הנסיכות בין האחים** |
| **הקמה חדשה** | **נסיכות אנהלט-צרבסט  1544–1551** | **קרל הראשון  יואכים ארנסט  ברנהרד השביעי**
 |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb162967446 (data)
* GND: 104173734
* ISNI: 0000 0000 1343 2364
* VIAF: 17655229
* WorldCat: viaf-17655229

 |
**יוהאן גאורג רמזאואר** (בגרמנית: **Johann Georg Ramsauer**;‏ 7 במרץ 1795 - 14 בדצמבר 1874) היה מנהל עבודה במכרה אוסטרי בכפר האלשטאט וארכאולוג חובב. בשנת 1846 הוא גילה בעיירת הולדתו את שדה הקברות המפורסם מתקופת הברזל ובעקבות זאת ניהל בו חפירות ראשונות בשנים 1863-1846.

קורות חיים
----------

רמזאואר נולד בהאלשטאט, כפר ציורי של כורי מלח בזאלצקמרגוט בדרום מערב אוסטריה, אז באימפריה הרומית הקדושה וכבר בגיל 13 נכנס לעבוד כחניך (Manipulationszögling) במכרה המלח. בגיל 36 התמנה לתפקיד בכיר (Bergmeister) במכרה. 

בנובמבר 1846, בעת פתיחת מחצבה חדשה התמזל מזלו לגלות שדה קברות לא ידוע עד אז, שהיווה תגלית חשובה בחקר ההיסטוריה הקדומה של אירופה; היה זה שריד של תרבות הלסטט מתקופת הברזל המוקדמת. 

רמזאואר הצטיין בתיעוד המדוקדק של הממצאים יחד עם הכורה איזידור אנגל שרשם אותם בציורים וסקיצות. ב-17 השנים הבאות נחפרו על ידו 980 קברים, שהכילו 19,497 פריטים. בגלל מליחות הקרקע חפצי ברונזה וברזל רבים נשמרו בצורה טובה. בגלל היותו חסר הסמכה מקצועית בתחום, לא זכה רמזאואר בזמנו להערכה על פועלו ופנייתו בשנת 1859 לקיסר פרנץ יוזף שבה ביקש לציין את תרומתו בפרוטוקולים של החפירות, נדחתה.
רמזאואר העניק בדרך כלל יותר תשומת לב לחפצי המתכת מאשר לשלדים ולכדים. בסופו של דבר, קיבל הדרכה בהמשך החפירות מטעם מוזיאון פרנציסקו-קרולינום שבלינץ ואחר כך מה"קבינט למטבעות ועתיקות" בווינה, שגם כיסה את הוצאות החפירות. 

יוהאן גאורג רמזאואר היה נשוי שלוש פעמים והיה אב ל-22 ילדים; ב-5 בנובמבר 1863 פרש לגמלאות והתיישב בעיר לינץ, בה נפטר בשנת 1874.

שדה הקברות בהאלשטאט
-------------------

בשנת 1872 טבע ההיסטוריון השוודי האנס הילדברנד את המונח "תרבות האלשטאט" המציין את תקופת הברזל המוקדמת שממצאי שדה הקברות העתיק בהאלשטאט השתייכו עליה. 
למרות שרמזאואר סבר כי החפירות במקום מוצו, עד שנת 1939 המשיכו להתגלות בו קברות רבים אחרים. בשנת 1994 חודשו בו בהצלחה עבודות חפירה מטעם המוזיאון להיסטוריה של הטבע מווינה (Naturhistorisches Museum Wien).

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יוהאן גאורג רמזאואר** בוויקישיתוף
* ביוגרפיה מאת M.Pertlwieser ו H.Zapfe ב Österreichisches Band 8 Biographisches Lexikon 1815–1950 עמוד 409, Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Wien 1983

* באתר על האלשטאט "סנדק של תקופה בתולדות האנושות, באתר על הכפר האלשטאט Die Urgeschichte - Taufpate einer Epoche der Menschheitsgeschichte

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 118959980
* VIAF: 27871030
* WorldCat (עם VIAF): 27871030

 |
**שירות החקירות הלאומי של הכוחות הקנדיים** (באנגלית: **Canadian Forces National Investigation Service**, בראשי תיבות: **CFNIS**) הוא יחידת החקירות של המשטרה הצבאית של הכוחות הקנדיים.

היסטוריה
--------

השירות נוסד בשנת 1997 כדי לחקור ענייני פשיעה חמורים הקשורים למידע ממשלתי הנוגע למחלקת ההגנה הלאומית והכוחות הקנדיים (FAC). הוא פועל כיחידה למניעת פשיעה והוקם על רקע חשדות לניהול לא תקין של כוחות הצבא במהלך מבצעים בסומליה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית לשעבר של יוגוסלביה ומשימות צבאיות מורכבות אחרות.

הקמת השירות בוצעה כחלק מהמלצות הקבוצה המייעצת אד-הוק בנושא צדק צבאי ושירותי חקירה של המשטרה הצבאית, בראשותו של השופט בריאן דיקסון ודו"ח קבוצת הביקורת על שירותי המשטרה הצבאית (דו"ח בלזיאל), אשר דרש ממערכת המשפט הצבאית להפעיל סמכויות חקירה בלתי תלויות בפיקוד הכללי.

סמכויות
-------

השירות חוקר אירועים חמורים או עבירות פליליות נגד רכוש, אנשים ומחלקת ההגנה הלאומית הקשורים למידע חשוב ממשלתי. הוא מפקח על אנשים הנדרשים לעמוד בקוד התנהגות השירות, ללא קשר למיקום הכוחות הקנדיים ולדרגתם או מעמדם. אזרחים המשרתים לצד הצבא עשויים להידרש גם לציית לכללי ההתנהגות. בנוסף, כמו כל אנשי המשטרה הצבאית של כוחות הצבא הקנדיים, לאנשי השירות ישנה הזכות להגיש תביעות לבתי משפט אזרחיים במקרה שאזרחים מפרים את החוק בבסיסי צבא או בסביבתם.

### משימה

בקנדה ובעולם, הגוף מהווה גוף חקירות משטרתי מקצועי, שנועד לשמור על האימון המבצעי והיכולת המבצעית של הכוחות המזוינים.

רק אנשי המשטרה הצבאית משרתים בשירות. הם נבחרים לתפקידים אלה ולרוב הם בעלי ניסיון רב הן בקנדה והן במשימות מעבר לים. הכשרת חקירות לאנשי צוות השירות דומה לזו של כל סוכנות משטרה גדולה אחרת בקנדה. ההכשרה מתקיימת באקדמיה למשטרה צבאית בבסיס בורדן, מכללת המשטרה הקנדית באוטווה, ובאגודות שונות של סוכנויות משטרה קנדיות המשתפות פעולה עם הצבא. אנשי השירות נדרשים לציית לקוד ההתנהגות של המשטרה הצבאית ולסטנדרטים המקצועיים של המשטרה הצבאית, והם כפופים ללשכת חקירת התלונות במשטרה הצבאית, גוף מעין שיפוטי פדרלי שהוקם על ידי הפרלמנט של קנדה.

לקריאה נוספת
------------

* Belzile C. H. Lieutenant-General (ret.) Report of the Military Police Services Review Group.— Department of National Defence, 1998.
* Garrick W. H. CFNIS Annual Report.— Department of National Defence, 2006.

קישורים חיצוניים
----------------

* שירות החקירות הלאומי של כוחות הצבא הקנדיים (NISRC)
**אולפנת בני עקיבא מירון** היא אולפנה השייכת למרכז ישיבות בני עקיבא. היא ממוקמת במושב מירון שבמועצה האזורית מרום הגליל, סמוך לקבר רבי שמעון בר יוחאי. כאשר הוקמה האולפנא על ידי הרב משה צבי נריה באלול תשל"ב (ספטמבר 1971) היא נקראה "זהורית" על שמו של רבי שמעון בר יוחאי, שעל פי המסורת חיבר את ספר הזוהר.

הרב מיכאל קאפח הוא ראש האולפנה ולצדו המנהל הכללי של מוסדות בני עקיבא במירון, צחי סעדה.

באולפנה משולבות מדריכות צעירות. חלקן מהמדריכות עושות זאת במסגרת השירות הלאומי שלהן וחלקן עובדות באולפנה.

התלמידות
--------

באולפנה מתחנכות כ-450 תלמידות המגיעות מיישובים רבים בצפון כמו: חצור הגלילית וסביבותיה, צפת, כרמיאל, קצרין ויישובי רמת הגולן, מעלות וסביבותיה, יישובי מרום הגליל. בשנים האחרונות מגיעות גם בנות ממקומות מרוחקים יותר כגון עכו, נוף הגליל, בית רימון, נתניה, ירושלים ועוד.

חטיבת הביניים – כיתות ז'-ח' – בנות אקסטרניות השבות כל יום לביתן, כיתות ט'-י"ב - במסגרת פנימייתית.

כ-20% מתלמידות האולפנה הן עולות מאתיופיה ועולות מהודו השייכות לשבט בני מנשה. העולות משולבות בכל הפעילות החברתית באולפנא כחלק מיישום האידאולוגיה של קליטת עליה וצמצום הפערים החברתיים בין שכבות האוכלוסייה.[דרוש מקור]

### פרס חינוך

בשנת תש"ס זכתה האולפנה בפרס החינוך הדתי מטעם משרד החינוך על מכלול הפעילות באולפנה.

ב־2013 זכה מיכאל קאפח, ראש האולפנה, בתעודת מנהל מצטיין של ישיבות ואולפנות בני עקיבא.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של אולפנת בני עקיבא מירון
* האולפנא, באתר של מרכז ישיבות בני עקיבא

הערות שוליים
------------

1. ↑  חוברת פרס החינוך הדתי לשנת תש"ס בהוצאת משרד החינוך ממנל החינוך הדתי
**אנדריי שפיצר** (כ"ג בתמוז תש"ה, 4 ביולי 1945 – כ"ו באלול תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מאמן סיף וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.

קורות חיים
----------

אנדריי שפיצר נולד לטיבור ולאלאונורה בעיר טימישוארה ברומניה, למשפחה בת שני ילדים. אביו נפטר כשהיה בן 11. מצעירותו היה סייף נלהב.
הוא עלה לישראל ב-1964, בגיל 19, עם אמו ואחותו. 
בישראל ניסה לגייס צעירים לספורט הסייף. בשנת 1968 נשלח על ידי איגוד הסייף הישראלי ללימודים ב"בית הספר הגבוה לסייף "עם "מאסטר אברהם" בהאג שבהולנד. משפחת סמיטלו אירחה אותו בביתם שבצפון האג. 
שב לישראל בשנת 1970. ועזר בהקמת האקדמיה ללימודי סיף. שפיצר נהפך לאחד מבכירי מורי הסיף בארץ ולימד במכון וינגייט. באפריל 1971 נישא לאנקי בהאג. הוא גר ברמת גן עם אשתו ובתו התינוקת, שנולדה חודשים ספורים לפני שטס לאולימפיאדת מינכן.

שפיצר שהה בביקור אצל הורי אשתו בהולנד, והגיע למינכן 4 שעות לפני שהטרוריסטים חברי ארגון הטרור, "ספטמבר השחור", פרצו לחדרו והרגו את יוסף רומנו ואת משה ויינברג וחטפו אותו ועוד 8 אנשים מהמשלחת האולימפית הישראלית. 

שפיצר נראה פעם אחת בלבד בזמן החטיפה. הוא היה עם גופייה לבנה, כשידיו כפותות מקדימה, וניהל משא ומתן עם המשטרה הגרמנית. כששפיצר אמר משהו שהחוטפים לא רצו שיגיד, הם הכו אותו עם רובה ה-AK-47 והרחיקו אותו מהחלון. זו הייתה הפעם האחרונה שנראה בחיים. 

לאחר 20 שעות של משא ומתן, הוא הובל יחד עם שאר החטופים חברי המשלחת למסוק. בניסיון חילוץ כושל של המשטרה הגרמנית נרצח שפיצר מיריות רובה של אחד המחבלים. 

שפיצר נקבר לצד עמיצור שפירא, קהת שור, אליעזר חלפין ומארק סלבין בבית העלמין קריית שאול שבתל אביב. הותיר אחריו את אשתו ובתו, אמו ואחותו.

אלמנתו, אנקי, התחתנה מחדש ושמה שונה לאנקי שפיצר-רכס. היא הייתה ממובילי המאבק לחקירת ניסיון החילוץ הכושל של חברי המשלחת מידי החוטפים. בשנת 2003 הסדירו משפחות קורבנות הטבח את הפיצוי הכספי שקיבלו ממשלת גרמניה. 

ב-2015 חשפו אנקי ואילנה רומנו, אלמנתו של יוסף רומנו, בראיונות ובסרט תעודי כי על פי תמונות ודוחות שנמסרו להם מהרשויות בגרמניה, עולה כי הספורטאים בני הערובה הוכו ועונו לנגד עיני חבריהם בטרם נרצחו.

אנקי משמשת כתבת לענייני ישראל בערוץ טלוויזיה בהולנד.

קישורים חיצוניים
----------------

* אנדרי שפיצר, באתר olympedia.org
* דף לזכר אנדרי שפיצר, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
* אנדרי שפיצר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  אנדרי שפיצר באתר GRAVEZ
2. ↑  חדשות 2, ‏סרט חושף מידע חדש על הטבח במינכן, באתר ‏מאקו‏‏, ‏1 בדצמבר 2015‏

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1266443126
* VIAF: 2293166172268190800002
* WorldCat (עם VIAF): 2293166172268190800002

 |
**Human T-Lymphotropic Virus type 2** או **HTLV-2** הוא נגיף השייך למשפחת נגיפי Retroviridae.
בניגוד לנגיף הראשון להיות מזוהה מאותה המשפחה, HTLV-1, ועל אף הדמיון הרב ביניהם (70% הומולגיה ברצף) נגיף זה כעת לא נחשב למחולל מחלה באופן ישיר בבני אדם.
הנגיף נמצא בעיקר בקרב אוכלוסיות ילידים בצפון ודרום אמריקה, כמו גם במדינות מסוימות באסייה.
ההדבקה בנגיף מתאפשרת בזמן הנקת הילוד, במהלך קיום יחסי מין לא מוגנים ועל ידי חשיפה למנות דם מזוהמות בעת עירויי דם או שימוש במחטים מזוהמות.

וירולוגיה
---------

למרות שהנגיפים HTLV-1 ו-HTLV-2 עושים שימוש ברצפטורים דומים עבור הכניסה לתאים ויכולים שניהם להדביק סוגי תאים רבים במבחנה, כאשר נבדקים תאים הנלקחים מדם נשאים מתברר כי לשני הנגיפים תאים מאכסנים שונים - בעוד HTLV-1 מדביק בעיקר תאי T נושאי החלבון CD4 (תאי T מסייעים), HTLV-2 מדביק בעיקר תאי T נושאי החלבון CD8 (תאי T ציטוטוקסיים). המשמעות היא ש־HTLV-2 מדביק ישירות את אותם התאים שמתפקידם לזהות תאים מודבקים בנגיף.

פתוגנזה
-------

הנדבקים ב־HTLV-2 ישאו אותו לכל החיים ללא סימפטומים והנגיף טרם קושר לגרימת מחלה.

קיימים דיווחים על מחלה דמוית HAM/TSP בנשאי HTLV-2 אך הקשר הסיבתי טרם הוכח ועומס ויראלי גבוה לא נראה כגורם סיכון בנגיף זה.
מחקר ארוך טווח שעקב אחרי נשאי HTLV-1, HTLV-2 וקבוצת בקרה מקרב תורמי דם בארצות הברית מצא שלנשאי HTLV-2 סיכון גבוה באופן מובהק סטטיסטית לחלות במחלות ממאירות (מסוגים שונים) ועלייה כרונית במדדי דם שונים כגון לימפוציטים וטסיות דם
. המנגנונים המובילים לכך אינם ברורים.

קישורים חיצוניים
----------------

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NCBI
 |

* גיליון מיוחד בנושא HTLV בכתב העת המדעי Viruses
* HTLV aware (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Roucoux DF, Murphy EL. "The epidemiology and disease outcomes of human T-lymphotropic virus type II".AIDS Rev. 2004;6(3):144-54. PMID 15595431
2. ↑  Biswas HH, Kaidarova Z, Garratty G, Gibble JW, Newman BH, Smith JW, Ziman A, Fridey JL, Sacher RA, Murphy EL; HTLV Outcomes Study. "Increased all-cause and cancer mortality in HTLV-II infection".J Acquir Immune Defic Syndr. 2010 Jul;54(3):290-6. PMID 20512047
3. ↑  Bartman MT1, Kaidarova Z, Hirschkorn D, Sacher RA, Fridey J, Garratty G, Gibble J, Smith JW, Newman B, Yeo AE, Murphy EL; HTLV Outcomes Study (HOST) Investigators. "Long-term increases in lymphocytes and platelets in human T-lymphotropic virus type II infection.".blood 2008 Nov 15;112(10):3995-4002. PMID 18755983

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007574725605171
* LCCN: sh2010007849

 |