recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
פארק פורט טיירון
מצודת טיירון
מבט מכיוון נהר ההדסון
**פארק פורט טריון** (באנגלית: **Fort Tryon Park**) הוא פארק ציבורי הממוקם בשכונת הדסון הייטס שבאזור וושינגטון הייטס של רובע מנהטן בעיר ניו יורק. הפארק ממוקם בראש רכס באזור אפר מנהטן (מנהטן העליונה), שטחו 270,000 מ"ר, והוא נמצא בסמוך לנהר ההדסון ולגשר ג'ורג' וושינגטון. בפארק ממוקם מוזיאון הקלויסטרס - סניף של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות המציג את אמנות ימי הביניים.

היסטוריה
--------

קודם להתיישבות האירופאית באי מנהטן, היה האזור מיושב על ידי אינדיאנים משבט צ'קווסגק. האזור נקרא "הגבעה הארוכה" ("לאנג' ברג") על ידי המתיישבים ההולנדים שהתיישבו במנהטן.

באזור בו נמצא כיום הפארק, נערכה במהפכה האמריקאית ב-16 בנובמבר 1776 קרב מצודת וושינגטון בין 2,900 חיילים אמריקאים לבין 8,000 לוחמים הסיאנים שנשכרו על ידי הממלכה המאוחדת. בעקבות ניצחון הבריטים בקרב, שונה שם האזור ל"פורט טריון" על שמו של סר ויליאם טריון, המושל הבריטי של ניו יורק.

לאחר תום מלחמת העצמאות האמריקאית הפכה המצודה לשטח פרטי שהיה בעלות ד"ר סמיואל ווטקינס, הגנרל גניאל בטרפילד, בוס טוויד וסי. קי. ג'י. בילינגס. בשנת 1917 רכש ג'ון ד. רוקפלר את מבנה המצודה והאזור סביבה, ושכר את פרדריק לו אולמסטד הבן, בנו של מתכנן סנטרל פארק, על מנת לתכנן במקום פארק, במטרה להעניק את הפארק במתנה לתושבי העיר ניו יורק. הפארק נבנה על פי תוכניותיו של אולמסטד במהלך השפל הכלכלי הגדול (ובכך איפשר תעסוקה לרבים מתושבי האזור). הפארק הושלם בשנת 1935, ובו מסלולי הליכה רבים ותצפיות נוף לעבר נהר ההדסון ונהר הארלם. במסגרת העבודות הוקם גם מבנה הקלויסטרס שנבנה משילוב של ארבעה מנזרים שהובאו מאירופה.

בתקופה שבין שתי מלחמות העולם נקראה השכונה שמדרום לפארק על שם הפארק "פורט טריון", והמרכז היהודי בשכונה נקרא גם כיום "מרכז מצודת טריון.

בשנות ה-70 של המאה ה-20, בשל גירעון תקציבי, הפסיקה עיריית ניו יורק לתחזק את הפארק והגן הפך לגן פרא ולמוקד לפעילות פשיעה. בשנת 1983, קרן גרינאייקר, בשיתוף עם מחלקת הפארקים והנופש של עירית ניו יורק, שכרה את חברת אדריכלי הנוף קוונל רוטשילד ושות' על מנת להכין תוכנית לשיקום הפארק. עבודות השיקום נמשכו שלוש שנים.

בפארק צולמו סצנות מסרטו של קלינט איסטווד "Coogan's Bluff".

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פארק פורט טריון** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של פארק פורט טריון
* אתר קרן הנאמנות של הפארק
* אתר אגודת חברי פארק טריון
* פסטיבל ימי הביניים השנתי שנערך בפארק
* תמונות הפארק

הערות שוליים
------------

1. ↑  תיאור הקרב במצודת וושינגטון
**צאנגברג** (בגרמנית: **Zangberg**) היא עירייה במחוז מולדורף שבבוואריה בגרמניה.

גאוגרפיה
--------

העיירה ממוקמת באזור Bavaria בחלקו הצפוני של עמק נהר איסן.

לעיירה יש שתי מחוזות משנה: ויילקירשן וזאנגברג.

בעיירה יש גם את המחוזות המקומיים הבאים: Atzging, Emerkam, Englhör, Hausmanning, Herrnteisenbach, Kaps, Kröppen, Landenham, Moos, Moosen, Palmberg, Permering, Stegham, Taubenthal, Weiher and Weilkirchen.

היסטוריה
--------

צאנגברג הוזכרה בפעם הראשונה בשנת 1285, בעוד שויילקירשן כבר תועד בשנת 788. במהלך הרפורמה המינהלית בבוואריה בשנת 1818, הוקמה העירייה.

במהלך מלחמת העולם השנייה אותר בעיירה מחנה משנה של מחנה הריכוז דכאו.

תיאור העיירה מאת מייקל ונינג (1645–1718)

דמוגרפיה
--------

בשנת 1970 התגוררו בעיירה רק 569 תושבים. האוכלוסייה גדלה ל-800 בשנת 1987 ול-947 בשנת 2000. בשנת 2004 הגיעה האוכלוסייה ל-1,000 תושבים.

גלריה
-----

* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

ראו גם
------

* רשימת מחנות משנה של דכאו

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **צאנגברג** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של צאנגברג (בגרמנית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  אחד ממחוזות המשנה
2. ↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-9 בפברואר 2009. נבדק ב-1 בנובמבר 2008. `{{cite web}}`:  (עזרה);  (עזרה)

  


|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4430926-0
* MusicBrainz: 95a815c1-053e-43fc-bffe-4ba79344a34e
* VIAF: 240073016
* WorldCat: viaf-240073016

 |
**סרגיוס הרביעי**, נולד בשם **פייטרו מרטינו בוקאפורצ'י** (באיטלקית: **Pietro Martino Buccaporci**;‏ 970 – 12 במאי 1012), היה אפיפיור ברומא בין השנים 1009–1012.

ביוגרפיה
--------

בוקאפורצ'י נולד בשנת 970 ברומא, כבן לסנדלר פשוט. בצעירותו הוא פנה ללימודי כמורה, ועד מהרה טיפס בסולם הדרגות בכנסייה, וב-25 במרץ 1004 מונה לקרדינל על ידי האפיפיור יוחנן השמונה עשר, ומונה לבישוף של אלבנו.

לאחר התפטרותו של קודמו יוחנן השמונה עשר, נבחר בוקאפורצ'י כאפיפיור ב-31 ביולי 1009. במהלך שלטונו שלט ברומא למעשה ג'ובאני קרסנציו, ממשפחת קרסנטי. תקופת כהונתו הייתה מלווה במלחמות בעקבות הסכסוך בין היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבין ארדואינו מאיבראה, שהכתיר את עצמו כמלך איטליה לאחר מותו של אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.

במהלך כהונתו הוא עשה מאמצים להקל על הרעב ברומא, ופטר כמה מנזרים מהמיסים לאפיפיורות. בשנת 1009 הוציא סרגיוס הרביעי בולה אפיפיורית שקראה למנוע ממוסלמים את הגישה לכנסיית הקבר, לאחר שנהרסה על ידי הח'ליף הפאטמי אל-חאכִּם בִּאמר אללה. אמנם קיימת מחלוקת בין ההיסטוריונים האם באמת הוציא סרגיוס הרביעי את הבולה הזאת, או שרק קודם למסע הצלב הראשון ייחסו לו את הבולה.

ב-12 במאי 1012 מת סרגיוס הרביעי ברומא, במקומו מונה כאפיפיור בנדיקטוס השמיני.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סרגיוס הרביעי** בוויקישיתוף
* ערך באנציקלופדיה הקתולית (באנגלית)
* סרגיוס הרביעי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**יוחנן השמונה עשר** | **אפיפיור(רשימת האפיפיורים)** | **הבא**:**בנדיקטוס השמיני** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007397419305171
* GND: 100960529
* ISNI: 0000 0001 1477 2296
* LCCN: nb2007019584
* NKC: skuk0005214
* NTA: 07376745X
* SUDOC: 252870875
* VcBA: 495/46001
* VIAF: 89638134
* WorldCat: lccn-nb2007019584

 |
גנרל של דיוויזיה **לואי ארנסט דה מודהוי** (בצרפתית: **Louis Ernest de Maud'huy**; 17 בפברואר 1857 – 16 ביולי 1921) היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה ונשיא תנועת הצופים הראשון של צרפת.

ביוגרפיה
--------

### תחילת דרכו

דה מודהוי נולד ב-17 בפברואר 1857, בעיר מץ שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה. החלטתו להתגייס לצבא צרפת בשנת 1878, הונעה, כמו רבים מבני דורו, מתוצאותיה של מלחמת צרפת–פרוסיה. הוא למד באקדמיה הצבאית סן-סיר, בשנת 1907 קיבל פיקוד על רגימנט החי"ר ה-35 בבלפור. ב-10 ביולי 1913 הוא כבר החזיק בדרגת גנרל של בריגדה, וקיבל פיקוד על בריגדת החי"ר ה-80. ב-4 ביולי 1914 קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-19, והוא פיקד עליה עד 24 ביולי.

### מלחמת העולם הראשונה

 ערך מורחב – **מלחמת העולם הראשונה**  

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה דה מודהוי מפקד הדיוויזיה ה-16. ב-4 בספטמבר הוא קיבל פיקוד על הקורפוס ה-18, ובקרב הראשון על המארן פיקד על הקורפוס כחלק מהאגף השמאלי של הארמייה החמישית. הוא פיקד על הקורפוס עד 30 בספטמבר, וב-1 באוקטובר במהלך המירוץ אל הים, הוקמה הארמייה העשירית ומודהוי מונה כמפקד שלה. הארמייה שלו השתתפה בקרב אראס והצליחו למנוע מהגרמנים לכבוש את העיר. ב-2 באפריל 1915 הוא מונה למפקד הארמייה השביעית, ופיקד עליה עד 3 בנובמבר.

ב-2 באפריל 1916 קיבל פיקוד על הקורפוס ה-15 ופיקד עליו עד 25 בינואר 1917, עת קיבל פיקוד על הקורפוס ה-11. הוא פיקד עליו עד 3 ביוני 1918. לקראת סוף המלחמה הוא מונה למושל הצבאי של עיר הולדתו מץ, שנכבשה מחדש מידי הקיסרות הגרמנית.

### אחריתו

לאחר המלחמה פרש מודהוי מהצבא. הייתה לו קריירה פוליטית קצרה כנציג של מחוז מוזל. ביולי 1920 הוא נבחר כנשיא של תנועת הצופים בצרפת. הוא מת בפריז ב-16 ביולי 1921 והוא בן 64.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **לואי דה מודהוי** בוויקישיתוף
* לואי דה מודהוי (בצרפתית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Alamy Limited, Stock Photo - General Louis de Maud'huy, French Officer in the First World War, Alamy (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb14979039x (data)
* GND: 127818049
* ICCU: PALV078049
* ISNI: 0000 0000 8039 7714
* The Léonore id LH//1796/41 is not valid.
* SUDOC: 154072745
* VIAF: 3507164
* WorldCat: viaf-3507164

 |
**לואי ז'אדן** (בצרפתית **Louis-Emmanuel Jadin**; ‏21 בספטמבר 1768 – 11 באפריל 1853) היה מלחין ונגן צ'מבלו צרפתי.

ביוגרפיה
--------

לואי ז'אדן נולד בוורסאי כאחד מחמשת הילדים של משפחת מוזיקאים יוצאי בלגיה. לפי מקורות אחדים אביו היה ז'אן - בטיסט ז'אדן (יליד נמור ,1744 – 1790), כנרבקפלה המלכותית של ההבסבורגים בבריסל ומלחין.
לפי מקורות אחרים - אביו היה אחיו של ז'אן-בטיסט, פרנסואה ז'אדן (יליד 1731, גרה, על יד בזנסון), נגן אבוב בגדוד הקרוי "בופרמון" ואחר כך נגן בסון בתזמורת של המלכים לואי החמישה עשר ולואי השישה עשר.

בשנת 1760 המשפחה עברה לוורסאי, שם התקבל פרנסואה כנגן בסון ראשי בקפלה המלכותית של מלכי צרפת ופעל בתפקיד זה עד מותו בשנת 1789. עוד אח של האב, ז'ורז' ז'אדן (נ' 1742)
עבד גם הוא כנגן בסון באותה קפלה בוורסאי.

לואי ז'אדן למד נניגת פסנתר אצל אחיו היאסנט ז'אדן והחל לעבור בתיאטרון Théâtre de Monsieur. כבר בגיל 20 הוא כתב אופרה שהוצגה בוורסאי. בשנת 1792 הוא היה מוזיקאי של המשמר הלאומי וכתב מספר יצירות לתזמורת של המשמר. היצירה שהוא כתב בשנת 1793 זכתה להצלחה רבה. הוא היה חשוד בתמיכה במלוכה בעקבות עבודתו בחצר המלך. הוא נעצר ונכלא בקונסיירז'רי אך הצליח להימלט. בשנת 1802 הוא מונה לפרופסור בקונסרבטואר של פריז. בשנת 1806 לואי ז'אדן מונה למנהל Théâtre Molière.

בשנת 1824 לואי ז'אדן התקבל ללגיון הכבוד.

לואי ז'אדן כתב כ-40 וודווילים ואופרות שהוצגו במספר תיאטראות בפריז בנוסף לכך הוא כתב שירים פטריוטיים למקהלה, סימפוניות ומספר רב של יצירות נוספות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **לואי ז'אדן** בוויקישיתוף

* לואי ז'אדן, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* ביוגרפיה
* יצירות של לואי ז'אדן

הערות שוליים
------------

1. ↑  R.Fuller, 1999- Dolmetsch Online
2. ↑  פרנסואה ז'אדן בבלוג מוקדש למלך לואי השישה-עשר ולימי המהפכה
3. ↑  R.Fuller,1999 - Dolmetsch Online

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007339961105171
* BNE: XX1774677
* BnF: cb13488146f (data)
* CiNii: DA1013679X
* GND: 117050628
* ISNI: 0000 0001 2100 4295
* LCCN: n86048996
* The Léonore id LH//1347/65 is not valid.
* MusicBrainz: 09cfd41d-03fe-4383-9396-b6b1ebcb9ec2
* NKC: xx0171183
* NTA: 07028279X
* SNAC: w6ff3z93
* SUDOC: 071390405
* Trove: 1498036
* VcBA: 495/181521
* VIAF: 32150810
* WorldCat: lccn-n86048996

 |
**התנועה לזכויות הגבר** (באנגלית: **Men's Rights Movement** - **MRM**) היא תנועה חברתית עולמית המהווה את אחד החלקים הגדולים ביותר והמוכרים ביותר בתנועת הגברים. מטרת התנועה היא פעילות למען זכויות המגדר הגברי בעידן המודרני.

עיקר העיסוק של התנועה כיום הוא מאבק למען שוויון בדיני גירושין, אך קבוצות רבות המזדהות עם התנועה עוסקות גם במאבק למען הוצאת מילת זכרים אל מחוץ לחוק, בהחלת גיוס חובה לנשים לצבאות של מדינות בהן קיים גיוס חובה לגברים, השוואת גיל הפרישה במדינות בהן גיל הפרישה של נשים נמוך יותר (לדוגמה ישראל), מאבק באפליית גברים בקבלה למקומות עבודה ובנושאים נוספים הקשורים לזכויות המין הגברי.

מרבית הקבוצות והארגונים המזוהים עם תנועה זו מגדירים עצמם או מוגדרים על ידי מתנגדיהם כאנטי-פמיניסטים. הארגון המוכר ביותר במדינת ישראל המזהה עצמו עם מטרות התנועה הוא מפלגת רע"ש - זכויות הגבר במשפחה.

ראו גם
------

* תנועת הגברים
* יום הגבר הבינלאומי
* הגלולה האדומה - סרט תיעודי בבימויה קאסי ג'יי 2016
* א' זה אבא - תנועה ישראלית למען שוויון זכויות לאבות בהליכי גירושין ובהורות
* וורן פארל - מאבותיה של תנועת הגברים
* אפליית גברים
* MGTOW

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר למנויים בלבד נירית אנדרמן, איך הבמאית הפמיניסטית השתכנעה שגברים מופלים לרעה, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2017
* הגלולה האדומה - הקדימון המורחב לסרט התיעודי על התנועה לזכויות הגברים, בבימויה של קאסי ג'איי, 2016, באתר יוטיוב
**סֶרגוֹ שַׁאליבַּאשׁווִילִי** (בגאורגית: სერგო შალიბაშვილი,‏ 22 ביוני 1962 - 16 ביולי 1983) היה אתלט בתחום הקפיצה למים, שייצג את ברית המועצות. בשנת 1978 זכה במדליית כסף באליפות אירופה לנוער שנערכה בפירנצה, קפיצתו הייתה מגובה של 10 מטרים.

מותו
----

שאליבאשווילי מת בגיל 21 בעת שהשתתף באוניברסיאדת אדמונטון בשנת 1983. הוא ניסה לבצע שלושה וחצי גלגולים לאחור בתנוחת עובר ("טאק"), אך נפגע בראשו. במשך שבוע היה שרוי בתרדמת, הכרתו לא שבה אליו, ובתום השבוע הוא מת מהתקף לב.

הציון הכולל שהוענק לו על ידי השופטים עבור הקפיצה שהובילה למותו היה 0.0, שכן שופט צרפתי מחבר השופטים נתן לו ציון של 3.5-.

גרג לוגניס היה בין משתתפי תחרות הקפיצה למים וחזה במאורע. הוא תיאר את התאונה במילים אלו:

> 
> הייתה לי תחושה מוקדמת. עצמתי את עיניי ולחצתי על אוזניי. ידעתי שמשהו נורא קרה כאשר הרגשתי שמגדל הקפיצה רועד. שמעתי צרחה. רצתי וראיתי הרבה דם בבריכה. רצתי לקפוץ בעקבותיו אבל אנשים צעקו לעברי אל תיגע בו! אל תיגע בו! לא יכולתי להמשיך להסתכל.
> 
> 
> 
> 

בוב רידז, מאמן נבחרת הקפיצה של ארצות הברית, האשים את מאמנו של שאליבאשווילי באסון. הוא ציין כי לאורך כל תקופת האימונים סרגו היה חלש בביצוע התרגיל. כאשר נשאל מדוע לא הזהיר את המאמנים הסובייטים, הוא ענה שחשש להתערב בענייניהם. על פי הדיווחים, המאמנת הראשית של שאליבאשווילי הייתה אימו, תאיס מונטין, והיא עבדה במכון הלאומי הגאורגי לחינוך גופני. היא לא נכחה בעת התחרות. היא הייתה באבל כבד על מות בנה היחיד, ושיבחה את מאמצי החילוץ וההחייאה של בית החולים באדמונטון.

לאחר ארבע שנים, אירעה תאונת ספורט דומה בה נהרג ניית'ן מידה, אתלט אוסטרלי, בעת האימונים לתחרות. גרג לוגניס זכה במדליית זהב באולימפיאדת 1988 כאשר ביצע בהצלחה את התרגיל שבו שאליבאשווילי נהרג.

שאליבאשווילי הוא האתלט היחיד עד כה מענף ספורט המים שמת במהלך אימונים או בעת תחרות רב-לאומית כגון אוניברסיאדה, משחקים אולימפיים או משחקי חבר העמים הבריטי.

קישורים חיצוניים
----------------

* סרגו שאליבאשווילי, באתר olympedia.org

הערות שוליים
------------

1. ↑  סרגי צ'ליבשוילי - מוות באוניברסיאדת אדמונטון
2. ↑  אתלט סובייטי מת לאחר תאונה בבריכה
**דולפין נהרות ארגואיי** (שם מדעי: *Inia araguaiaensis*) הוא מין ממשפחת האיניים שבתת סדרת לווייתני שיניים. מין זה דומה מאוד לדולפין האמזונאס ובהרבה מיונים משייכים אותו למין זה, אך לאחרונה הוא הופרד ממנו.

דולפין זה מצוי ברחבי הנהרות של ארגואייה וטוקנטינס שבברזיל. הוא נבדל מדולפין האמזונאס במספר השיניים המרובות שלו וכן במבנה הגולגולת. הוא הופרד אף מהמין החדש דולפין נהרות בוליביאני שיש לו יותר שיניים גם ממנו. דולפין זה מצוי גם ברחבי יערות גשם מוצפים ברחבי ברזיל.

דולפין זה יכול להגיע לאורך 2.6 מ' וצבעו העיקרי ורדרד. הוא מנווט את דרכו במים בחיפוש אחרי דגים באמצעות איכון הד.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דולפין נהרות ארגואיי** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

| דולפיני נהרות |
| --- |
| איניים |
| איניה | דולפין האמזונאס • דולפין נהרות ארגואיי • דולפין נהרות בוליביאני |  |
| נהרתניים |
| נהרן | נהרתן הגנגס • נהרתן האינדוס |
| פונטופוריים |
| פרנסיסקנה לה פלטה (סוג ומין יחיד) | פרנסיסקנה לה פלטה |
| ליפוטיים |
| דולפין נהרות סיני (סוג ומין יחיד) | דולפין נהרות סיני |
חרב הפלקטה מהמאה ה-4 לפנה"ס
**פלקטה** (Falcata) היא חרב שהייתה בשימוש השבטים האיברים בעת העתיקה. הייתה בשימוש נרחב עד הכיבוש הרומי.

מקור השם
--------

המושג "פלקטה" איננו עתיק, כפי שניתן היה לצפות ממושג המתאר חרב מהעת העתיקה. נראה שהמונח הומצא על ידי פרננדו פולגוסיו בשנת 1872. מקור השם הוא ככל הנראה בביטוי הלטיני *ensis falcatus*, כלומר "חרב מגל". הוא בחר בשם "פלקטה" ולא "פלקטוס" כי חרב בספרדית היא בלשון נקבה ואילו "פלקטוס" היא בזכר. אף שהשם לא נולד בעת העתיקה הוא אומץ על ידי הקהילה המדעית.

היסטוריה וצורה
--------------

מקור הפלקטה דומה למקור רוב החרבות העתיקות בעלות צורה זו. פלקטה כמו חרבות מגל אחרות הגיעה מסכין-מגל שמקורו בחקלאות בתקופת הברזל. עם הזמן הסכין התארכה עד כדי כך שאפשר היה להשתמש בה בתור חרב. חרב זו דומה לחרבות אחרות מהצורה הזאת כמו למשל הח'ופש המצרי והקופיס היווני.

פלקטה היא חרב בעלת להב אחד שהולך ומתרחב לקראת השליש האחרון של הלהב ואז חוזר ומתעקל בכיוון הנגדי על מנת ליצור את החוד. כך נוצרת חרב קמורה קמעה הטובה בעיקר לשיסוף, אך גם לדקירה. הידית מעוצבת בצורת וו ולעיתים קרובות נוספה שרשרת לידית על מנת לאפשר אחיזה טובה יותר של החרב. אף שפלקטה היא בעיקרה חרב בעלת להב אחד בלבד, נמצאו פלקטות עם שני להבים מחודדים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פלקטה** בוויקישיתוף
שער הכניסה למבנה
קברים בחצר בית הכנסת
אולם התפילה
**בית הכנסת נידחי ישראל** הוא בית כנסת ספרדי השוכן ברובע סנט מייקל שבברידג'טאון, בירת ברבדוס, והוא בית הכנסת הפעיל היחיד בעיר. בית הכנסת הוא אחד העתיקים בהמיספירה המערבית והוא מוכר כאתר בעל חשיבות לאומית, ונכלל מאז שנת 2011 בהכרזת ארגון אונסק"ו על העיר כאתר מורשת עולמית.

המבנה
-----

המבנה הרבוע מתנשא לגובה של 12 מטרים ובו שתי קומות. קירותיו בעובי של כ-60 ס"מ מעוגלים בארבע פינותיו, ועל גגו העשוי מעץ הוא נושא מעקה מסוגנן. חלונות קומת הבניין השנייה מחודדים והוא מכוסה בטיח בגוון ורדרד. מעל ארון הקודש נקבע חלון עגול עשוי זכוכית צבעונית, ובו נראה מגן דוד. באולם התפילה ובעזרת הנשים ניצבים ספסלי עץ מהגוני משוחזרים, הפונים אל הבימה. 8 נברשות משוחזרות תולות מהתקרה ומאירות את האולם, ואליהן מצטרפות 12 מנורות קיר. עמודי שיש איטלקי מחלקים את חלל אולם התפילה ונושאים את משקלה של עזרת הנשים. בית הכנסת יכול להכיל כ-300 מתפללים.

בבית הקברות שבחצר בית הכנסת כ-400 מצבות הנושאות כיתובים בעברית, אנגלית ולאדינו. בשנת 2008 נחשפו בחצר בית הכנסת שרידיו של מקווה, ככל הנראה מהמאה ה-17. באותה שנה נפתח בבניין סמוך שהוקם בשנת 1750, מוזיאון המספר את סיפורה של הקהילה היהודית של ברבדוס.

היסטוריה
--------

תחילתה של הקהילה היהודית בברבדוס עם הגעת ראשוני היהודים לאי בשנת 1628. באמצע המאה ה-17 הגיעו לברבדוס כ-300 יהודים מרסיפה שבברזיל, אשר נמלטו אליו ממנה בשל רדיפות הפורטוגזים. יהודים אלה הקימו את בית הכנסת בשנת 1654. המבנה ניצב על תילו עד שנהרס בסופת הוריקאן בשנת 1831. הוא הוקם מחדש ונחנך ב-1 באפריל 1833, אך הקהילה היהודית באי הלכה והתדלדלה, ובאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 נותר בברבדוס יהודי שומר מצוות בודד. בית הכנסת ננטש ונמכר בשנת 1929.

במשך השנים עבר המבנה שינויים רבים: עזרת הנשים שהייתה ערוכה כמרפסת בצורת האות ח' מעל האולם המרכזי, הפכה לקומה השנייה של המבנה, החלונות המחודדים והרצפה הוחלפו, וגג המבנה על המעקה המקיף אותו כוסה. המבנה עבר מיד ליד פעמים רבות ושימש, בית היתר, כמחסן, ספרייה, משרדים וכמעוזו של מועדון למרוצי סוסים. בית-הקברות שבחצר בית הכנסת הפך לאתר השלכת פסולת.

בשנת 1983 השתלטה ממשלת ברבדוס על המבנה במטרה להורסו ולהקים תחתיו בית משפט. שנתיים לאחר מכן, ב-1985, בעקבות מחאה מצד הקהילה היהודית באי שמנתה אותה עת כשישים איש, מסרה ממשלת ברבדוס את הבניין לידי "הקרן הלאומית של ברבדוס" (The Barbados National Trust). שיפוץ המבנה בעלות של כמיליון דולר החל בשנת 1986 והשיב אותו למצבו המקורי. לבית הכנסת הוחזרו תשמישי הקדושה המקוריים שהוחזקו משך השנים במוזיאון ברבדוס ובבית כנסת בלונדון, ודלתו שנקבעה בבית פרטי הותקנה מחדש. בית הקברות נוקה מאשפה, ועם סיום העבודות חזר הבניין לשמש כבית כנסת.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית הכנסת נידחי ישראל** בוויקישיתוף
* בית הכנסת נידחי ישראל, ברשת החברתית פייסבוק
* בית הכנסת באתר לשכת התיירות של ברבדוס
* אודות המוזיאון היהודי
* אודות בית הכנסת בניו יורק טיימס
* were 'Bearded Ones?'(הקישור אינו פעיל)

הערות שוליים
------------

1. ↑  בית הכנסת הראשון נוסד ב-1636 ברסיפה, ברזיל
2. ↑  לפי גרסה אחרת ב-1651.
טבעת פין מתכתית
**טבעת פין** או **קוק רינג** (מאנגלית: **Cock ring**) היא טבעת המיועדת לענידה על הפין. הטבעת מעכבת את זרימת הדם אל הפין וממנו, ובכך מאפשרת שמירה על זקפה ממושכת. יש טבעות המיועדות לענידה סביב הפין עצמו, ואחרות מקיפות גם את שק האשכים. בדרך כלל עשויות טבעות הפין עור, גומי, סיליקון, ניילון או מתכת.

השימוש בטבעות הפין נועד להגביר את ההנאה מיחסי המין באמצעות הזקפה הממושכת. בנוסף, עשויה הטבעת להעצים את תחושת האורגזמה. שימוש נוסף בטבעות פין הוא לצרכים רפואיים, שכן הן עשויות לסייע לגברים הסובלים ממידה מסוימת של אין-אונות לשמר את זקפתם. 

בנוסף לטבעות הפין הסטטיות, יש גם טבעות פין רוטטות. טבעות אלה נועדו אף הן לשפר את ההנאה מיחסי המין, הן של העונד אותן והן של בן או בת זוגו. טבעות פין אחרות מעוצבות כך שיגבירו את תחושת הגירוי של הדגדגן או של פי הטבעת שהן באות עמם במגע במהלך יחסי המין. 

ענידה הדוקה מדי של טבעת הפין או לתקופה ממושכת מדי עלולה לסכן את המשתמש בה ולגרום לנמק באיבר המין. בדרך כלל ממליצים יצרני הטבעות לא לענוד אותן למשך למעלה מ-30 דקות. סכנה נוספת עלולה להיגרם למי שנרדם בעודו עונד את הטבעת, ועלול לסבול מנזק עצבי.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טבעת פין** בוויקישיתוף
בית הכנסת **שמואל הנביא לעדת התרגום** הוא בית כנסת ירושלמי שהוקם בשנות ה-60 של המאה ה-20 בידי יוצאי "עדת התרגום" הכורדים שמקורם בעיר נע'דה, בגבול שבין איראן, טורקיה ואזרבייג'ן.

היסטוריה
--------

לאחר עליית הקהילות הכורדיות היהודיות מאורמיה ונע'דה לישראל, השתכנו חלקם בשכונת הבוכרים ובשכונת בית ישראל החדשה, והקימו יחד בית כנסת במבנה קטן ששכן ברחוב יחזקאל שבשכונת הבוכרים. לאחר מספר שנים, לאור הריבוי במספר המתפללים, הוחלט בשנת 1966 על הקמת מבנה לבית הכנסת ברחוב שמואל הנביא 55. הקרקע נרכשה עוד בתחילת המאה ה-19, והבנייה בוצעה בידי בני העדה בעצמם, שהיו ברובם בעלי מקצועות בתחום הבנייה. הנחת אבן הפינה לבית הכנסת נערכה ב-14 ביוני 1966, בהשתתפות הרב עובדיה יוסף.

כיום מתקיימות בבית כנסת כלל תפילות ימי החול והשבת בידי בני העדה האחרונים שנשארו לגור בסביבתו, יחד עם מתפללים צעירים הגרים בסמוך, שאינם מבני העדה. בשנת 2012 השתכנה בקומה העליונה של בית הכנסת ישיבת "משכנות הלויים", ומקיימת בה סדרי לימוד קבועים. בשנת 2013 נערכו שיפוצים בחצר הכניסה לבית הכנסת, ובחודש מאי 2017 נהרסה תיבת האבן הגדולה שעמדה במרכז בית הכנסת, והוחלפה בתיבת עץ. בחודש ספטמבר 2018 שופצו החזית והמבוא, ובית הכנסת הורחב מעט.

מבנה
----

מבנה בית הכנסת כולל שתי קומות, ולא נראה מיוחד כלפי חוץ. הקומה הראשונה שימשה בעבר כאולם שמחות לבריתות ולאירועים קטנים של בני העדה, ולאחר מכן כבית הכנסת של חסידות זוויהל, עד לעזיבתה בחודש אוגוסט 2017. בקומה השנייה הגבוהה יותר, שוכן בית הכנסת, ובחציה העליון עזרת נשים מוגבהת. על קירות בית הכנסת מופיעים עיטורים מאוירים, ועל חלקם תלויות גם מצבות זיכרון והנצחת התורמים ובני העדה. חלונות בית הכנסת צרים וארוכים, וכוללים זכוכיות בצבעים שונים. בקיר הכניסה משמאל ישנן מצבות הנצחה לזכרם של לוחמי צה"ל מבני העדה שנהרגו במלחמות ישראל, ובתקרת בית הכנסת תלויות נברשות שונות ועתיקות, בחלקן, שהוקדשו על ידי תורמים שונים.

בחודש ספטמבר 2018 הסתיימה עבודת שיפוץ מבנה הקומה התחתונה, לאחר שנערכו בה שינויים.

מבנה בית הכנסת לעדת התרגום

ראו גם
------

* נאש דידן

קישורים חיצוניים
----------------

* יוסף בן רחמים, האובדים בארץ אשור - בירושלים, באתר יד יצחק בן-צבי
* בניית בית כנסת בירושלים, באתר נאש דידן

הערות שוליים
------------

1. ↑  כך לפי המתפללים, אולם לפי יוסף בן רחמים, ב"האובדים בארץ אשור - בירושלים", הוקם בית הכנסת על ידי מתפללים שפרשו מבית הכנסת "יבנה" השוכן ברחוב פולנסקי שבשכונת בית ישראל, לאחר סכסוך שהתגלע ביניהם
קירמיקה של דוד אוהנסיאן בבית אות המוצר הירושלמי
**דוד אוהנסיאן** (בארמנית: **Davit Ohannessian**; ‏1884 – 1952) היה אמן אריחי קרמיקה ארמני, יליד האימפריה העות'מאנית, הנחשב לאבי אמנות הקרמיקה הארמנית בירושלים.

ביוגרפיה
--------

אוהנסיאן נולד בשנת 1884 בכפר הארמני מורדקאי שבמזרח אנטוליה, וגדל בעיר אסקישהיר. בהיותו בן 14 נפטר אביו והוא עזב את לימודיו כדי לעזור בפרנסת המשפחה. בנעוריו הצטרף לסדנת קרמיקה בבעלות ארמנית בקוטהיה. בגיל 23 ייסד סדנת קרמיקה בשותפות עם אמנים נוספים, שם התמחה ביצירות מונומנטליות ובשחזור אריחים בסגנון המסורתי של איזניק. לצד עבודות פרטיות רבות ביצע אוהנסון גם עבודות ציבוריות גדולות כגון אריחים לקבר הסולטאן ראשיד הרביעי ולבית הדואר המרכזי באיסטנבול, עבודות שימור ב"מסגד הירוק" בעיר בורסה וכן עבודות שימור במתחם המקודש במכה.

בזמן רצח העם הארמני במלחמת העולם הראשונה גלו בני המשפחה לעיר חַלַבּ שבסוריה, שם פגש אוהנסיאן את מארק סייקס, דיפלומט בריטי שהעסיק את אוהנסיאן בעבר. סייקס השיג עבור אוהנסיאן הזמנה לשיקום אריחי הקרמיקה שעיטרו את כיפת הסלע שנוצרו במהלך המאה ה-16. אוהנסיאן הביא מקוטהיה קבוצת אמנים ובהם נשאן בליאן ומגרדיץ' קרקשיאן, בעזרתם ייסד את הסדנה שנקראה "אריחי כיפת הסלע".

בשנת 1920, לאחר שהופסקו עבודות השחזור בהר הבית בשל מחסור בכספים, העביר אוהנסיאן את הסדנה למבנים ב"ויה דולורוזה". בשנת 1922 עזבו בליאן וקרקשיאן את הסדנה והקימו סדנה עצמאית שנקראה "Palestine Pottery" בדרך שכם. במשך השנים עבדו בסדנה של אוהנסיאן אמנים ארמנים רבים. בין האמנים גם קבוצה של יתומים ארמנים שהובאו מטורקיה. בין העבודות העיקריות שיצר היו אריחים למלון "אמריקן קולוני", למרפאות החוץ של בית החולים סנט ג'ון, אריחים לבית הארחה של כנסיית סנט אנדרוז, "בית המזרקה" ב"מוזיאון רוקפלר", שלטי רחובות בעיר העתיקה ירושלים, שלטים על מצודות טגארט ביניהם שלט חזית תחנת המשטרה המנדטורית תרשיחא ושלט על תחנת המשטרה המנדטורית ברחובות ועוד. הסדנה פעלה עד שנת 1948. אוהנסיאן נפטר בביירות בשנת 1952.

גלריה
-----

* בית המזרקה במוזיאון רוקפלר, שנות השלושים של המאה ה-20בית המזרקה במוזיאון רוקפלר, שנות השלושים של המאה ה-20
* שלט בחזית תחנת משטרת מעלות-תרשיחא עם חתימת האמן בשוליים מימין למטהשלט בחזית תחנת משטרת מעלות-תרשיחא עם חתימת האמן בשוליים מימין למטה

לקריאה נוספת
------------

* Sato Moughalian, Feast of Ashes: The Life and Art of David Ohannessian

* כנען-קדר, נורית, **הקרמיקה הארמנית של ירושלים, שלושה דורות, 1919–2000**, יד יצחק בן-צבי, 2002
* שלו-כליפא, נירית, "דוד אוהנסיאן וסדנת 'אריחי כיפת הסלע' 1919–1920", בתוך: כנען-קדר, נורית; עובדיה, אשר (עורכים), **אמנות ואומנות, זיקות וגבולות**, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2003, עמ' 145–162

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דוד אוהנסיאן** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ICIA: 570952
* NLI: 987007420908405171
* GND: 1190830604
* ISNI: 0000 0004 9981 4089
* LCCN: no2018155446
* RERO: 02-A028218604
* SUDOC: 253219434
* ULAN: 500478619
* VIAF: 32154257829524150596
* WorldCat: lccn-no2018155446

 |
**שארל אלכסנדר דה קאלון** (בצרפתית: **Charles-Alexandre de Calonne**;‏ 20 בינואר 1734 - 29 באוקטובר 1802), היה שר האוצר של צרפת בשנות ה-80 של המאה ה-18.

ביוגרפיה
--------

קאלון נולד ב-20 בינואר 1734 בדוואי, ללואי דה קאלון, אשר עבד כעורך דין בבית המשפט בדוואי, ולאן הנרייט דה פרנקוויל. היו לו אחים נוספים, כמו מארי אן דה קאלון, ז'אק דה קאלון ומארי מדלן דה קאלון.

הוא הלך בדרכו של אביו, למד משפטים בפריז ולאחר מכן עבד כתובע ציבורי, פרקליט בממשלת המחוז של ארטואה. קאלון עבד מאוחר יותר בדוואי כתובע מבית המשפט של ארטואה, שם המשיך את הקריירה שלו כתובע הכללי, ולאחר מכן הוא הפך לאנטנדנט של מץ (1768) וליל (1774).

בשנת 1769 הוא התחתן עם מארי ז'וזפין מרק דה מונט-סן-פייר, בתו של מפקח פיננסי במשרד גביית המיסים של האוצר.

במהלך המשבר שקדם למהפכה הצרפתית, כששר אחר שר ניסו לשווא למלא את האוצר הריק והודחו בשל כישלון, מונה קאלון ב-3 בנובמבר 1783 לשר האוצר. הוא היה חייב את מעמדו לשארל גראבייה, רוזן ורז'ן, שהמשיך לתמוך בו במשך שלוש שנים וחצי; אך המלך לא היה נלהב כלפיו, ולפי השגריר האוסטרי, מעמדו הציבורי היה גרוע ביותר. קאלון היה נועז ביותר, ולא פחד להביע את דעתו בציבור.

בתקופתו, צרפת נקלעה למשבר כלכלי קשה. כדי לפתור את בעיותיה הכלכליות של צרפת, בשנת 1786 הציע קאלון רפורמה בענייני כספים: הוא ביקש להטיל מס על כל בעלי הקרקעות, וכדי לעודד את המסחר הציע לבטל מיסים עקיפים ומכסים פנימיים - מכסים שהוטלו על סחורות שהובלו ממחוז למחוז בתוך צרפת; עוד הציע קאלון להחרים מעט מרכוש הכנסייה ולייסד אספות נבחרים במחוזות המדינה, שבהן ישבו נציגים מכל המעמדות ויעסקו בענייני הציבור. הצעותיו של קאלון היו נועזות למדי בהתחשב במבנה המעמדות של החברה בצרפת, והן נדחו. בלחץ האצילים הדיח המלך לואי השישה עשר את קאלון מתפקידו ב-8 באפריל 1787 וגירש אותו ללורן.

למעשה, תוכנית הרפורמה הנועזת שלו, שבוצעה מאוחר יותר על ידי ז'אק נקר, הייתה עשויה להציל את המלוכה אם רק המלך היה נותן לה תמיכה רצינית. קאלון נסע זמן קצר לאחר מכן לאנגליה וניהל התכתבות פולמוסית עם נקר בנושאי כספים. ב-1789, כשעמדה להתכנס אספת המעמדות, הוא חזר לפלנדריה בתקווה לעמוד לבחירות; אך נאסר עליו להיכנס לצרפת. כנקמה הצטרף למפלגת המהגרים בקובלנץ וכתב עבורם. בדרך זו הוציא כמעט את כל ההון שאשתו, אלמנה עשירה, הביאה לנישואים. ב-1802, לאחר שעבר חזרה ללונדון, הוא קיבל אישור מנפוליאון בונפרטה לחזור לצרפת. הוא מת בפריז ב-29 באוקטובר 1802, חודש לאחר שחזר לארץ הולדתו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שארל אלכסנדר דה קאלון** בוויקישיתוף
* שארל אלכסנדר דה קאלון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007272604105171
* BnF: cb118948837 (data)
* CANTIC: a1145393x
* GND: 118675362
* ICCU: IEIV021240
* ISNI: 0000 0001 2145 0615
* LCCN: n85099874
* NKC: mzk2009511027
* NLA: 35754811
* NLG: 167765
* NTA: 070270007
* RKD: 440202
* SELIBR: 182711
* SNAC: w6pr804f
* SUDOC: 026763184
* Trove: 1072614
* ULAN: 500315296
* VcBA: 495/173245
* VIAF: 100165047
* WorldCat: lccn-n85099874

 |
טבק השיח
**טבק השיח** (שם מדעי: *Nicotiana glauca*) הוא מין של בן שיח רב-שנתי בסוג טבק.
עלי טבק השיח ניתנים גם הם לעישון, אולם אין זה המין שמגדלים לייצור סיגריות.

מאפיינים
--------

זהו שיח זקוף, גבוה וצר, עם גזעים מעוצים דקים וענפים ירוקים מכחילים, העשוי להגיע לגובה של 4 מטר. מדיף ריח לא נעים. העלים מסורגים, פשוטים, תמימים, גדולים, ביציים ונישאים על פטוטרת ארוכה. הם מכוסים בשכבה של אבקה לבנה מעין דונג, וגונם ירוק מכחיל. 

בארץ ישראל, טבק השיח פורח במשך עונה ארוכה, ממרץ עד אוקטובר. כל הצמח, כולל העלים, הוא קרח. מספר הענפים בו מועט. הפרחים ערוכים בתפרחת ארוכת-עוקצים. הפרח צהוב נוטה מעט לירוק, מסמרי, צינורו ארוך (כ-3 ס"מ), האוגן פרוש ושעיר מלמטה. הגביע צינורי ובו חמישה עלים. חמש אונות הכותרת אינן סימטריות לגמרי. לוע הכותרת משונץ. 5 האבקנים ארוכים, אחד מהם קצר מן האחרים. 2 עלי שחלה. ההאבקה בארץ ישראל היא כנראה האבקה עצמית. במולדתו הוא מואבק על ידי ציפורים ופרפרים. 

בישראל הוא צמח פולש, שמוצאו מדרום אמריקה. הוא גדל במגרשים ריקים בעיר ובאתרי-בניה, במחצבות, באשפתות, בתעלות-ביוב פתוחות, ביישובים נטושים ובקירות עתיקים. הוא נפוץ מאוד במדבר יהודה, באזור מפעלי ים המלח, במישור רותם ובסביבות העיר באר שבע. נפוץ כמעט בכל אזורי הארץ. 

השיח צומח צמיחה מהירה לגובה רב.
הצמח רעיל לאדם ולמקנה. אכילתו עלולה לגרום למוות. ידוע על פועלים תאילנדיים שהורעלו מאכילת עלי השיח. משמש ברפואה העממית לטיפול חיצוני בלבד. הוא משמש לטיפול בפצעים, בדלקות עור, בכינים ובפרעושים. לעיסה של עליו גורמת להקאה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טבק השיח** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* TPL
* EOL
* ITIS
* NCBI
* GBIF
* IPNI
* צמחיית ישראל ברשת
* צמח השדה
* Tropicos
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  צמח השדה :: פרחים וצמחי הבר של ארץ ישראל :: ונשמרתם לנפשותיכם: מצמחים רעילים
2. ↑  טבק השיח
"ערב", סביב 1852, שמן על בד, מוזיאון מטרופוליטן, ניו יורק
"סירות על נהר אואז", 1865, ציור על עץ, הלובר, פריז
"החווה", 1855, שמן על בד, הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון
**שארל-פרנסואה דוביני** (בצרפתית: **Charles-François Daubigny**;‏ 15 בפברואר 1817 – 19 בפברואר 1878) היה צייר צרפתי.

ביוגרפיה
--------

שארל-פרנסואה דוביני נולד בפריז למשפחת ציירים. הוא למד את אמנות הציור מאביו, הצייר אדמונד פרנסואה דוביני, ומדודו פייר דוביני שהיה צייר מינאטורות. בילדותו נשלח על ידי משפחתו לחיות בכפר ולמנדואה, שעל גדות הנהר אואַז מצפון מערב לפריז. הוא שהה שם שנים מספר ואהבתו לטבע השאירה עליו את רישומה במשך כל ימי חייו. ב-1831–1832 עבד במוזיאון הלובר בפריז והעתיק את ציוריהם של יאקוב ואן רויסדאל ושל ניקולא פוסן.[דרוש מקור] ב-1836 נסע לאיטליה, וביקר ברומא, פירנצה, פיזה וג'נובה. ב-1838 החל להציג את תמונותיו בתערוכה בפריז. ב-1843 התגורר בכפר ברביזון שבפאתי יער פונטנבלו (על שמו קרויה אסכולת ברביזון), והחל לצייר בחיק הטבע. ב-1852 פגש בצייר ז'אן-בטיסט קאמי קורו, ושניהם נסעו לצייר יחדיו ברחבי צרפת ושווייץ.

ב-1857 החל דוביני לצייר את מראות הנהר אואַז בסביבות הכפר אובר סור אואז, שליד כפר ילדותו ולמנדואה. ציורים אלה נעשו מעל סיפון סירתו שאותה הפך לסטודיו. מכאן ואילך חל שינוי בסגנון ציורו, וסגנון זה הותקף על ידי מבקרי האמנות כ- "התרשמות" (Impression). אף על פי כן, ציוריו זכו להערכה רבה, וב-1859 הוענק לו אות לגיון הכבוד. ב-1865 נתמנה לחבר השופטים של התערוכה בפריז. בתפקידו זה תמך בהצגת תמונותיהם של חבריו הצעירים קאמי פיסארו, קלוד מונה, אלפרד סיסלי ואדגר דגה.

דוביני נפטר בפריז ב-1878, ועל פי צוואתו נקבר ליד ידידו קאמי קורו בבית העלמין פר לשז שבפריז.

מציוריו החשובים
---------------

* ערב על הנהר אואַז (1865)
* סירה על הנהר אואַז (1865)
* נוף ליד פונטואז (1866)
* נקודת המפגש של הנהרות סן ואואַז (1868)
* נוף בשלג, ולמנדואה (1875)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שארל-פרנסואה דוביני** בוויקישיתוף
* שארל-פרנסואה דוביני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* שארל-פרנסואה דוביני, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007527013405171
* AAG: 1019
* AGSA: 3126
* BIBSYS: 97020365
* BNE: XX901687
* BnF: cb11937543t (data)
* CiNii: DA0919275X
* DSI: 5941
* GND: 118671057
* ICCU: CUBV083035
* ISNI: 0000 0001 2138 6609
* KulturNav: 0f8b983b-6405-4954-bd90-e55fba5497e1
* LCCN: n50037946
* The Léonore id LH//665/84 is not valid.
* NGV: 916
* NKC: ola2002113721
* NLA: 35033517
* NLP: A36317378
* NTA: 070425124
* PIC: 13509
* RKD: 20106
* SNAC: w6cr5xj2
* SUDOC: 027304337
* TePapa: 575
* Trove: 806091
* ULAN: 500115164
* VIAF: 71399615
* WorldCat: lccn-n50037946

 |
"היכל המילניום" מבחוץ
הלוגו הקודם
**קוסרקסקי קלאב ורשאץ** (בסרבית: **Kошаркашки Kлуб Вршац**) היא קבוצת כדורסל סרבית מהעיר ורשאץ, המתמודדת בליגת העל הסרבית.

היסטוריה
--------

הקבוצה נוסדה בשנת 1946 ושיחקה בליגה היוגוסלבית. בשנת 1992 הפכה חברת התרופות "Hemofarm" לספונסר העיקרי שלה, וסלל את הדרך עבור המועדון להעפלה לליגה הסרבית הבכירה בסיום עונת 1997/98.

בשנת 2001 חנכה הקבוצה את אולמה הביתי החדש, "היכל מילניום", המכיל 5,000 מקומות ישיבה.

הקבוצה עשתה את זה כל הדרך עד לגמר גביע קוראץ' בעונת 2000/01 והפסידה בגמר נגד אוניקאחה מאלגה. ההצלחה המקומית נמשכה עם הופעות בחצי הגמר הפלייאוף בשנים 2001 ו -2002.

הקבוצה הגיעה לשיא הראשון שלה בעונת 2002/03 כשהגיעה לגמר הגביע הסרבי, אך הפסידה לז'לזניק בלגרד.

בעונת 2004/05 הקבוצה זכתה בתואר הראשון בתולדותיה, כשניצחה את פרטיזן בלגרד בגמר אליפות הליגה האדריאטית. בראשות טופיץ' מילנקו, נבוסה בוגבץ' ופטר פופוביץ', המועדון הגיע לחצי הגמר גביע יול"ב באותה העונה, אך ניצחון של 23 נקודות במשחק הראשון לא הספיק, והיריבה היוונית מקדוניקוס הצליחה להתגבר בגומלין על ההפרש הגבוה ולהגיע לגמר.

בעונת 2005/06 חזרה הקבוצה לחצי הגמר גביע יול"ב, אך הודחה עם זריקה בשנייה האחרונה נגד אריס סלוניקי. הקבוצה הגיעה באותה עונה גם לחצי הגמר של הליגה האדריאטית ולגמר גביע הסרבי.

בשנת 2006/07, הפסידה הקבוצה לאוניקס קאזאן בשמינית גמר גביע יול"ב, אך הגיעה לחצי הגמר של האדריאטית וחצי גמר הגביע הסרבי.

בעונת 2007/08 - הפסידה בגמר האדריאטית לפרטיזן. בגמר פלייאוף האליפות ובגמר הגביע - הפסידה גם נגד פרטיזן. בגביע יול"ב הפסידה לאקאסביו ז'ירונה בשמינית גמר.

בעונת 2008/09 הגיעה עד לחצי גמר האדריאטית והפסידה לפרטיזן. ולחצי גמר היורוקאפ והפסידה לריטאס וילנה 73-68.

בעונות 2009/10 ו-2010/11 לא עברה את שלב הבתים ביורוקאפ. ובאדריאטית סיימה במקום השישי.
בחודש ספטמבר 2010 הוגרלה מול הפועל גלבוע גליל במסגרת מוקדמות היורוליג, והדיחה אותה בשני מפגשים.

בתחילת עונת 2012/13, עזב הספונסר של הקבוצה (ענק התרופות "המופארם") את המועדון ושמה של הקבוצה חזר לשם המקורי "קוסרקסקי קלאב ורשאץ".

תארים והישגים
-------------

* **הליגה הסרבית**:
	+ מקום שני: 2004, 2005, 2008, 2010, 2011
	+ חצי גמר: 2001, 2002, 2007, 2009
* **הגביע הסרבי**:
	+ גמר: 2003, 2006, 2008
	+ חצי גמר: 2002, 2007, 2009, 2012
* **הליגה האדריאטית**:
	+ אליפות (1): 2005
	+ גמר: 2008
* **גביע קוראץ':**
	+ גמר: 2001
* **יורוקאפ:**
	+ חצי גמר: 2005, 2006, 2009

שחקנים בולטים בעבר ובהווה
-------------------------

* סרביהסרביה מילאן מצ'באן
* סרביהסרביה דארקו מיליצ'יץ'
* ארצות הבריתארצות הברית וונטיגו קאמינגס
* מונטנגרומונטנגרו איבן מראש
* מונטנגרומונטנגרו מילוס בוריסוב
* סלובניהסלובניה גוראן יאגודניק

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **המופארם ורשאץ** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של המופארם ורשאץ
**אפיוס קלאודיוס קאודקס** (בלטינית: **Appius Claudius Caudex**) היה פטריקי מבית האב של הקלאודיים. הוא נבחר לקונסול שנת 264/263 לפנה"ס, ופיקד על חיל המשלוח שיצא לעזרת הממרטינים במסאנה שבסיציליה בתחילת המלחמה הפונית הראשונה. הוא נחשב למצביא הרומי הראשון שנלחם מחוץ לאיטליה.

לדברי פוליביוס חצה קלאודיוס את המצר בלילה מרגיום אל מסאנה, התייצב תחילה לקרב נגד הסירקוסאים בהנהגת היירון ואחר כך נגד הקרתגים בהנהגת חנו בן חניבעל וניצח את שניהם. לאחר מכן הוליך את חייליו אל סירקוסאי, אך התקפותיו על העיר לא הצליחו והוא שב אל מסאנה, השאיר בה חיל מצב ומשם הפליג חזרה אל רגיום.

סנקה, הלועג לאלו המבלים את ימיהם במחקרים ספרותיים חסרי תועלת, מזכיר את אפיוס קלאודיוס בהביאו דוגמאות לדברים בטלים שאין בהם צורך: "מי הוא הראשון אשר המריץ את הרומיים לרדת באניות? זה היה קלאודיוס, אשר בעבור פעלו ההוא כינוהו בשם Caudex (גזע עץ)."

בנו, פובליוס קלאודיוס פולכר, היה קונסול ב-249 לפנה"ס.

מקורות
------

* לוציוס אנאוס סנקה. **שיחות פילוסופיות**. מתורגמות מרומית עם מבואות והערות מאת אהרן קמינקא. תל אביב, הוצאת דבר בהשתתפות מוסד ביאליק, תש"ג.

ראו גם
------

* קרב מסאנה

קישורים חיצוניים
----------------

* Appius Claudius Caudex in: Livius.org
* App. Claudius Caudex (11) in: Smith, W. (editor).*A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*. 1873. Digitized copy in: Perseus.

הערות שוליים
------------

1. ↑  פוליביוס, 1.11-16 .
2. ↑  סנקה, קוצר החיים, יג בתרגום אהרן קמינקא.
בראשית הייתה המיניות סוג של הסתגלות ביולוגית. אולם, בתרבויות שיצרו בני האנוש היא הפכה למוקד כוחני של תכנים וערכים חברתיים ומוסריים והצמיחה סמלים ומוטיבים שחדרו לכל תחומי התרבות (גרגרסן 2003).
תרבות מינית היא התחום החברתי השולט בהתנהגות מינית שאצל קהילה מסוימת. זוהי תרבות המבוססת על התנהגויות מסורתיות ובאה להבדיל את הקבוצה מתרבויות אחרות, ובכך מקנה לה תוכן וייחודיות. 

התרבות היא מערכת מורכבת של כללים וחוקים שעיקר מרכיביהם הם פחדים ואמונות תפלות, אשר פותחה על ידי המין האנושי במשך דורות רבים במגמה לפקח, לווסת ולשלוט על התענוג המיוחד הזה. ניתן למצוא חפיפה בין "מערכת החוקים" הזו למושג "מוסר", שכן, קהילות וקבוצות אתניות שונות נכנעו לאמות מידה אלה, שבתחילת דרכן נחשבו דתיות ולאחר מכן פשוט הפכו לנורמות (גרהאם 1971).
מערכת נורמות זאת היא דינאמית מתפתחת ומשתנה במקביל לשינויים חברתיים ומבניים בתוך כל קבוצה (פרויד 2002). 
ניתן לבחון את התרבות המינית על-פי חלוקה לקטגוריות הבאות: 

* בתחום החברתי - מי שולט ומי מעצב את התרבות, כלומר, על-פי אילו ערכים נקבעות הנורמות: ערכי הכנסייה, שלטון החוק וכדומה.
* סמלים – מסורות ואמנות טפלות אשר בכוחן לעודד פעילות מינית או לעכב פעילות מינית. לדוגמה ביהדות רב הוא כסמל מעכב לפעילות מינית.
* בנוסף, ניתן לבדוק את תחום החקיקה המדינית או הממשלתית ואת מידת האכיפה של החוקים הנוגעים למיניות. לדוגמה הגבלת גיל הנישואין או היחס לזנות.
* אומנות – על פי יצירות אומנות בתרבות והמסרים המובעים בהן ניתן ללמוד על ערכים, שאיפות והרגשות המודחקים ביחס לתרבות המינית. לדוגמה, שימוש במיניות בפרסומות מראה על חברה ליברלית.

פרמטר נוסף על-פיו נוכל לעמוד על טיבה של תרבות מינית מסוימת הוא אמצעי השליטה בהתנהגות המינית, קרי המסכמות החברתיות: מה נחשבת התנהגות רצויה ומה לאסורה. ומעבר לכך, הריבוד החברתי, מה נחשב מיני ונחשק ומה פחות. 
המידה שהתרבות פתוחה לשינויים יכולה לתת לנו מושג נוסף ולהעיד על אופי התרבות המינית. תרבות אשר יכולה להשתנות בשל שינויים תרבותיים, נורמות ומהפכות חדשות, וכמו גם, בשל חילופי שלטון או אימוץ של ערכים מיניים מתרבויות אחרות. 
בהקשר זה תרבות מינית נתונה לשינויים רחבים אף יותר המושפעים מתהליכים גלובאליים. לקבוצה היכולת לאמץ מאפיינים של תרבות זרה, ולכפות ממאפייניה על תרבויות אחרות – קולוניאליזם. לדוגמה התרבות האמריקאית שמפיצה את התרבות המינית שלה דרך תוכניות הטלוויזיה והקולנוע, ובכך עושה גלובליזציה לתרבות המינית (גרהאם 1971). 
ככל שבתרבות מינית יהיו קיימות תתי קבוצות רבות יותר, כך יהיה ניתן ללמוד על עושרה של התרבות המינית.

לקריאה נוספת
------------

* גרגרסן, א. (2003) סקס: מדריך מעשי. הוצאת אסטרולוג: הוד השרון.
* גרהאם, ל. (1971) המהפכה המינית. הוצאת א' רובינשטיין: ירושלים.
* פרויד, ז. (2002) מיניות ואהבה. הוצאת עם עובד: תל אביב.
"**טיגריס**" (1954) הוא הדפס מאת הצייר הישראלי יעקב פינס.

תיאור
-----

נושא ההדפס הוא דמות של טיגריס על רקע שטוח. סביב הדימוי מופיעה מסגרת שחורה, התוחמת את התיאור. העבודה מציגה את השפעת האמנות היפאנית על פינס בבחירת הנושא ובשימוש בטכניקת "איריס", המשלבת שני צבעים על לוח ההדפסה המתמזגים ביניהם. אולם, בשונה מאמנות זו פינס בחר להשתמש בהקצרה של הטיגריס, שרגלו הקדמית שלוחה אל עבר הצופה, ושדמותו מועצמת בשל כך.

ההדפס נוצר בשנת 1954 בטכניקה של חיתוך עץ. פינס יצר את לוח ההדפסה בחיטוב של לוח עץ לבוד ובשתי מהדורות, שהודפסו ללא שימוש במכבש. הראשונה כללה 38 עותקים שהודפסו בצבע שחור מלוח אחד. המהדורה השנייה נדפסה ב-22 עותקים וכללה גם הדפסה של לוח הדפס נוסף של צבע (איריס) ברקע הדימוי. הדימוי שימש כסמל לגן החיות של אוקלנד, ארצות הברית.

ההדפס הוצג בתערוכת עבודותיו של פינס בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די. סי. בשנת 1954. בשנת 1985 הוצג בתערוכת יחיד שערך מוזיאון ישראל לפינס, ובשנת 2015 הוצגה הגרסה השחורה בתערוכה "בצלאל החדש: ההשפעה הגרמנית על האמנות הישראלית" בבית הרמן שטרוק.

הערות שוליים
------------

1. ↑  במהדורה הראשונה (1985) של קטלוג הדפסיו של פינס מופיע ההדפס בשם "נמר". במהדורה השנייה (2000) תוקן השם ל"טיגריס".
2. ↑  ראו: פרי להמן, מאירה, **פינס: חיתוכי עץ, 2000-1942**, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2000, עמ' 7
3. ↑  ראו: פרי להמן, מאירה, **פינס: חיתוכי עץ, 2000-1942**, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2000, לוח 111
4. ↑  ראו: א. מן, תגליפי עץ של יעקב פינס, מעריב, 17 בספטמבר 1954
5. ↑  ראו: פרי להמן, מאירה, **פינס: חיתוכי עץ, 1985-1942**, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1985; פרי להמן, מאירה, **פינס: חיתוכי עץ, 2000-1942**, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2000
**אֶפִּיטַף** (מיוונית עתיקה: epi = על, ‏ taphos = הקבר) הוא כתובת שנחרתת על גבי מצבה. האפיטף בא לספר את שבחי המת ואת תהילתו. בעולם הקלאסי היו לאפיטף גם כללים צורניים. בדרך כלל הוא נכתב בצורת שיר בן שני טורים. האפיטפים, שנחרתו גם כסיפורים וכציורים, שיבחו את הקרבות הגדולים, את מעשי הבנייה, ואת חיי השליטים. אפיטפים היו נהוגים בכל רחבי העולם העתיק. למלל של האפיטפים, בכל התקופות, יש עניין רב - ספרותי, היסטורי וביוגרפי. ספרות מחקר שלמה נוצרה אודות האפיטף. ממחקרים אלו לומדים החוקרים רבות על אישים, תקופות, לשונות וסגנונות ספרותיים.

כתיבת אפיטפים נהוגה גם בעולם היהודי. אולם בעברית, שפת התפילה והטקס הדתי במשך דורות רבים, לא נוצרה מילה המתרגמת בדיוק את המילה "אפיטף". מנהג כתיבת האפיטף הביא גם ליצירת סוגה ספרותית של יצירת אפיטפים בדיוניים או אמיתיים, אבל בעלי מגמות וכוונות, שנכתבו בידי משוררים שונים. חלקם נחרתו ממש באבני המצבות של המשוררים, וחלקם נכתבו כשירים ונדפסו בספרי המשוררים.

בעברית ידוע שירו של חיים נחמן ביאליק "אחרי מותי" ("אַחֲרֵי מוֹתִי סִפְדוּ כָּכָה לִי"), שיש בו הצעה לכתיבת האפיטף. משורר היידיש הגדול איציק מאנגר כתב מספר סונטות שהן אפיטפים לכל דבר. בתרבות הפופולרית ידוע שירה של להקת קינג קרימזון "Epitaph", מתוך אלבומה In the Court of the Crimson King.

* אפיטף במילאנו, משנת 1439אפיטף במילאנו, משנת 1439
* אפיטף עברי על קברו של יעקב טוגנדהולד, בבית הקברות היהודי בוורשהאפיטף עברי על קברו של יעקב טוגנדהולד, בבית הקברות היהודי בוורשה
* אפיטף עברי מפואר (הכולל אקרוסטיכון) בבית הקברות היהודי בוורשהאפיטף עברי מפואר (הכולל אקרוסטיכון) בבית הקברות היהודי בוורשה
* "זעקת שבר"; אפיטף נוסף מבית הקברות היהודי בוורשה"זעקת שבר"; אפיטף נוסף מבית הקברות היהודי בוורשה

ראו גם
------

* אפיגרמה
* תנצב"ה

לקריאה נוספת
------------

* שמעון בוזגלו, **כאן שוכב: מבחר אפיטפים מיוון העתיקה**, אבן חושן, 2015
* יהושבע סמט שינברג, **שירת האפיטפים: מבחר כתובות מתוך ז'אנר נשכח בשירת ההשכלה העברית**, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', יולי 2017.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **אפיטף** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **אפיטף** |

* אפיטף, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* כתובות על מצבות, דף שער בספרייה הלאומית

* יהושבע סמט שינברג, מצבות שרות(הקישור אינו פעיל), מגזין סגולה להיסטוריה וידיעת הארץ, תמוז תש"ף, יולי 2020

* ליקטה, ביארה והוסיפה מבוא: שנהב ברטוב, ‏ארט-פואטיקה בשירת משוררי האימפריה העות'מאנית במחצית השנייה של המאה ה-16, **דחק** י', ספטמבר 2018, עמ' 33–54.

הערות שוליים
------------

1. ↑  ראו: אַחֲרֵי מוֹתִי, באתר פרויקט בן-יהודה.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007550769405171
* BNE: XX538141
* BnF: cb11941446b (data)
* GND: 4015056-2
* LCCN: sh85044460
* NDL: 00560884
* NKC: ph119981

 |
**תרבות טראמרה** (באיטלקית: **Terramare**) היא תרבות חומרית, בעלת סממנים ייחודיים, שהתקיימה בצפון איטליה - במרכז עמק הפו ובמחוז אמיליה-רומאניה, בימי איטליה הקדם-רומית, בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת, מהמאה ה-18 לפנה"ס עד המאה ה-12 לפנה"ס.

מפת אזור תרבות טראמרה
חפצים של תרבות טראמרה
מגל המשויך לתרבות טראמרה

מקור השם
--------

מקור השם טראמרה הוא במונח: **terra mara**, באיטלקית - קרקע עם רקבובית שחורה. מרכיב חשוב בקרקע מסוג זה הוא חוואר אשר שוקע באגם. הצבע השחור בולט בשרידי התלים ששימשו למגורים בתקופת קיום תרבות טראמרה. מכאן בא שמה של התרבות החומרית. 

בני תרבות טראמרה גרו ביישובים המכונים טראמריקולי (terramaricoli). מגוריהם נחקרו בשנים 1860-1910. יישובים אלה נחשבו למערות קבורה, אשר היו בשימוש העמים הגאליים והרומיים. האיכרים באזור השתמשו באדמה השחורה לצורכי דישון הקרקע. רק בשנת 1860 הוצע להגדירם בתור מבני מגורים, בדומה לממצאים דומים באתרים נוספים בצפון, אשר ניתן לסווגם בתור תרבות חומרית ייחודית.

התיאור
------

למרות ההבדלים בין האתרים - כשישים במספר - ניתן להבחין במבנה אופייני של היישוב. הוא בנוי בצורת טרפז, כאשר הרחובות בנויים במרובע, כולל ארבע פינות וארבע גדרות בשיפוע ישר. המבנים בנויים על תילי אדמות, אולי על מנת לשמור על היציבות באדמת הביצה. אולם, אין בכך הסבר מספיק, שכן התלים נבנו גם על אדמה יציבה. המבנים מוקפים קירות תמך ותעלות מים למטרת הגנה. רוב היישובים אותרו במחוז אמיליה. בתקופת הברונזה התיכונה היה גודל היישובים כ-8 דונם והם הוקמו בצפיפות של 1 ל-25 קמ"ר. בתקופות מאוחרות ננטשו רוב היישובים ונמצא יישוב בודד שהשתרע על פני כ-600 דונם.

אתר התרבות
----------

בעיר פוביליו (Poviglio) הנמצאת 70 ק"מ צפונית מרג'ו אמיליה, במרכז שפלת עמק הפו, מצויים ריכוזים של אתרים של תרבות טראמרה שמכונים "La Terramara di S. Rosa". באתרים התבצעו חפירות מטעם ממשלת איטליה בשיתוף פעולה עם חובבי עתיקות מרג'ו, מילאנו ועוד. ביישובים נמצאו שרידים מתקופת הברונזה: המאה ה-12 - המאה ה-15 לפנה"ס. השטח הנחקר הוא 4,000 מ"ר ונחשב לאחד מאתרי המחקר הגדולים בהיקפם.

ממצאי החפירות
-------------

בחפירות נמצאו מעט כלי אבן. שאר החפצים עשויים ברונזה, כמו גרזנים, חרבות, סכינים סיכות, וכאלה אשר עברו עיבוד, כמו מחטים, מגלים, כלי גילוח, תכשיטים אישיים. חפצים אחדים עשויים מעץ, מעצמות וגם מענבר, וכן מוצרי קדרות גסים ומעובדים ותוצרי זכוכית. נמצאו גם דמויות מגולפות של בעלי חיים ושל בני אדם, אולי יצירות האמנות הפלסטית הקדומות ביותר באיטליה.

מקור התרבות
-----------

קיימים חילוקי דעות לגבי מוצאם של "האיטלקיים" הראשונים (שכונו *Italici*), ועל פי אחת ההשערות מוצאם הוא איברו-ליגורי (Ibero-Ligurian). המבנה המורם נועד להגנה וזאת לאור הדייקים ותעלות ההצפה מסביב ליישובים. אם כי לא התגלו עמים שפלשו לאזור, אשר מפניהם היה על התושבים לנוס למקומות המבוצרים.

על פי השערה אחרת, הגיעו בני תרבות טראמרה בשני גלים: בתחילת תקופת האבן ובתחילת תקופת הברונזה. הם הגיעו ממרכז אירופה מעמק נהר הדנובה, והביאו משם את מסורת הבנייה על תל מוגבה.

אתרים שבהם נמצאו שרידי התרבות
-----------------------------

* Santa Rosa di Poviglio
* Fondo Paviani
* Case del Lago
* Case Cocconi

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **תרבות טראמרה** בוויקישיתוף
* על התרבות (באיטלקית)
* על התרבות במוזיאון במודנה(הקישור אינו פעיל)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007529780605171
* BnF: cb133369281 (data)
* GND: 4184794-5
* LCCN: sh85134099
* SUDOC: 035791519

 |
**רישרד איון** (צרפתית: **Richard Ayoun**; ‏ 23 בינואר 1948 - 30 במאי 2008) היה היסטוריון וחוקר יהודי-אלג'יראי-צרפתי. פרופסור מן המניין להיסטוריה של עם ישראל בזמן העתיק, והיסטוריה של היהודים במדינות ערב. מומחה לשפות מזרחיות באוניברסיטאות בפריז.

קורות חיים
----------

רישרד איון, יליד אלג'יר שבאלג'יריה הצרפתית, היה דוקטור להיסטוריה, מוסמך לעברית על ידי אוניברסיטת פאריס - 8, ומאסטר ועידות בתרבות ישראל (העולם הספרדי) מטעם אי.נ.ל.קו. (Inalco) משנת 1982. הוא גם היה בקיא בניהול מחקר. הוא לימד את היסטורית היהודים מצפון אפריקה באוניברסיטת פאריס – 8, מ-1991 והיסטורית היהודים בעידן המודרני באוניברסיטת פאריס – 1 הסורבון מ-1984. 

נושא הדוקטורט שלו היה מנהל חדש של קטלוג משרה רבנית בצרפת ובאלג'יריה במאה ה-19, עליו קבל ציון מכובד ביותר עם פרגון מהשופטים, והסמכה לנהל מחקרים: היהדות בין אסלאם ונצרות מימי הבניים לעידן החדש. (אוניברסיטת פאריס – סורבון 4).

איון נפטר בפריז בגיל 60. בכל שנות חייו חש חובה להיות נוכח בשטח כשמדובר בחיים בצוותא בין יהודים ומוסלמים, ובמיוחד כאשר מרוקו היא הסמן הימני. עבורו זה היה חיוני ומחויב המציאות. זה היה חלק במאבקו למען השלום.

בנושאים של יצירה ספרותית ומדעית ביהדות מרוקו, איון לא היסס להתכתב עם דוקטורנטים בני מרוקו במטרה להנחות אותם, באוניברסיטה בפריז. הוא היה מקבל תדיר את הכי מוכר והמועדף עליו, חסן מז'די (**Hassan Majdi**) ממרקש. הוא היה המנחה בתיזה שלו ועבד בצמוד לו במחקר לדוקטורט, על הנושא "אמונה בקדושים וביקור בקברי צדיקים אצל יהודי מרוקו". (Le culte des Saints et les pèlerinages des Juifs du Maroc)

עורכי התיזות האחרים, 7 במספר היו מועמדים להיות מונחים על ידי רישרד איון בשנה הבאה. הנושא שלהם היה "זכירה יהודית מרוקאית". 
הוא עסק בעבודתו האחרונה, בנושא האהוב עליו: "טיטואן: היהודים מבפנים ומבחוץ". עבודה זו הושלמה. 

הוא כתב 449 דיווחים, תמונות מצב, 4 ספרים, השתתף בעריכת 62 עבודות ועוד 145 מאמרים הם פרי עטו, על היהדות הספרדית, על יהדות צפון אפריקה, ועל היהדות בצרפת.

בין עבודותיו: 

* יהודי אלג'יריה, אלפיים שנות היסטוריה, בשיתוף עם ברנרד כהן, 1982.
* ספרדים מאתמול ומהיום: 70 דמויות בשיתוף חיים וידל ספיחה, 1992 עם תרגום לספרדית.
* יהודי צרפת אמנציפציה ואינטגרציה (1787–1812), 1997. פרולוג על ידי ז'אן-פייר פיליפיני.
* זודיאו-ספרדים: דרכים של קהילה, 2003, תורגם לאנגלית.

עבודתו האחרונה, מושגים ביהדות בנצרות ובאסלאם, ביחד עם גלאב בנשייך ורז'יס לדו ב-2006.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **רישרד איון** בוויקישיתוף
* רישרד איון (1948-2008), דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007302860305171
* BNE: XX1178715
* BnF: cb118897202 (data)
* GND: 1172452393
* ISNI: 0000 0001 1816 1310
* LCCN: n80039676
* NTA: 069536317
* SUDOC: 026698668
* VIAF: 73849419
* WorldCat: lccn-n80039676

 |
**בית כנסת דניאל** (בפרסית: **کنیسه دانیال**) המכונה גם **בית הכנסת פולני** (בפרסית: **کنیسه لهستانی‌ها**) הוא בית הכנסת האשכנזי היחיד באיראן. הוא ממוקם ברחוב טיר 30 (שנודע בעבר כרחוב Ghavam Al Saltaneh), בטהראן.

בית הכנסת שימש בעיקר פליטים יהודים פולניים, שהגיעו לעיר בזמן מלחמת העולם השנייה.

בתחילת הגעת המהגרים הפולנים הם התפללו בבית הכנסת חיים, אך עם הגידול במספר הפליטים היהודים מפולין ב-1940, החליטו המהגרים לבנות בית כנסת בנוסח אשכנזי.

בהסכמת מנהיגי הקהילה, הוקצה להם השטח המערבי של בית הכנסת חיים.

כשבית הכנסת דניאל נפתח לראשונה הוא הכיל שישים מקומות לגברים, ועוד 25 מקומות לנשים בחדר שהיה ממוקם בצידו השמאלי. שלושה ספרי תורה בנוסח אשכנז הובאו אליו מפולין ובהם קראו בבית הכנסת.

לאחר המהפכה האיראנית עזבו רוב מתפללי בית הכנסת את איראן, ומאז הוא משמש בעיקר את יהודי איראן.

הערות שוליים
------------

1. ↑  "قدم زدن در خيابان اديان" (בפרסית). אורכב מ-המקור ב-2016-12-29. נבדק ב-2016-12-28.
2. ↑  "خیابانی-برای-گفتگوی-ادیان-در-تهران فردانیوز به نقل از روزنامه قانون، "خیابانی برای گفتگوی ادیان در تهران"" (בפרסית). נבדק ב-2016-12-28.
3. ↑  "کنیسای دانیال - لهستانی ها" (בפרסית). 7dorim.com. נבדק ב-2014-06-17.