ג׳ון דנאקן פרגוסון, מעיל סיני,1909
**הצבעוניים הסקוטים** (באנגלית: **The Scottish Colourists**;‏ 1900 – 1930) היו קבוצה של ארבעה ציירים, שלושה מאדינבורו, שעבודתם הפוסט-אימפרסיוניסטית, אף שבתחילה לא הוכרה כלל עולמית, הייתה לה השפעה מעצבת על האמנות והתרבות הסקוטית המודרנית. ארבעת האמנים, פרנסיס קאדל, ג'ון דאנקן פרגוסון, לסלי האנטר וסמואל פפלו, היו ציירים פוריים שפעלו מתחילת המאה העשרים עד תחילת מלחמת העולם השנייה. אף שהיא קבוצה אחת עם הישג קולקטיבי ותחושה משותפת של זהות בריטית, אמנותם או הקריירה הציורית שלהם היו הטרוגניים.

עם זאת, באופן כללי, הקבוצה גילתה עניין משותף בהתפתחויות האמנותיות המתרחשות בצרפת, ונראה שהיא מתעסקת עם סגנונות שונים כגון קוביזם, פוסט-אימפרסיוניזם, פוביזם ופוטוריזם. נראה היה שהתנועה ירדה עד סוף מלחמת העולם השנייה, ולא חוותה התעוררות. עבודותיהם קיימות במספר גלריות לאמנות סקוטיות, כולל הגלריה הלאומית הסקוטית לאמנות מודרנית.

היסטוריה
--------

הצבעוניים הסקוטים שילבו את הכשרתם בצרפת ואת עבודתם של אימפרסיוניסטים ופאוביסטים צרפתיים, כמו קלוד מונה, אנרי מאטיס ופול סזאן, עם מסורות הציור של סקוטלנד. מבשר תנועה זו היה ויליאם מקטאגרט (1835–1910), צייר נוף סקוטי שהושפע מהפוסט-אימפרסיוניזם. הוא נחשב לאחד המפרשים הגדולים של הנוף הסקוטי ולעיתים קרובות הוא מתויג כ"אימפרסיוניסט סקוטי".

ייתכן שהביטוי 'הצבעוניים הסקוטים' לפי מקמילן שימש לראשונה כבר ב-1915 במגזין "סטודיו". האסוציאציה הספציפית שלו בדפוס, שוב על פי מקמילן, שימשה לראשונה את טום ג'יי הונימן, מבקר האמנות והמנהל של מוזיאון גלאזגו לאמנות, בספרו Three Scottish Colourists שפורסם ב-1950.

ארבעת האמנים אכן הציגו יחדיו, לראשונה בשנת 1924 בפריז בתערוכה בגלריה. ובשנה שלאחר מכן, הם הופיעו יחדיו בתערוכה בלונדון בגלריה בכיכר לסטר. בסך הכל, ארבעת האמנים הציגו שלוש פעמים במהלך חייהם.

פרנסיס קאדל, אגרטל מים, 1922
הצבעוניים הסקוטים היו ידועים בעולם במהלך חייהם, אך עבודתם ירדה בזמן מלחמת העולם השנייה, עד שהם התגלו מחדש בשנות ה-80 ולאחר מכן מילאו תפקיד משפיע בפיתוח האמנות הסקוטית.

סגנון אמנותי
------------

בעוד שלכל אחד מארבעת האמנים היה סגנון ייחודי, עבודתם חלקה תחומי עניין משותפים בניסויים עם אור וצל, משיכות מכחול שטוחות, שימוש נועז בצבע, וגוון תוסס ובטוח. הנושא שלהם נחשב לעיתים קרובות לשמרני בהשוואה לעמיתיהם הצרפתיים, מכיוון שחלק גדול ממנו כלל נופי איים, פנים העיר אדינבורו ודגמים אופנתיים.

חלק גדול מעבודותיהם המוקדמות הושפע מאנשים כמו אדואר מאנה והאימפרסיוניסטים הצרפתים. ניתן לראות את השפעתו של מאנה הן בסכמת הצבעים המוקדמת, כשהשתמשו בגוונים רכים ומושתקים, והן במשיכות המכחול העבות שלהם. 'התקופה הלבנה' של פפלו מראה השפעה כזו עם האיזון העדין של הגוון והצבע, ועם קרמיות עשירה במרקם הצבע.

סמואל פפלו, הבקבוק השחור, 1905
עם זאת, ככל שהתרבות החזותית הצרפתית התפתחה בתחילת המאה ה-20, כך התפתח גם הסגנון האמנותי של הקולוריסטים. ג'ון דנקן פרגוסון היה הראשון בקבוצה שחש את השפעתם של הקוביסטים והפוטוריסטים, שהתנסו בקצב כדרך לחבר בין החזית והרקע של היצירות. הקצב הפך למגמה מתמשכת ביצירתו, כאשר מאוחר יותר העירו מבקרים על יכולתו היוצאת מן הכלל לתרגם את השמחה והמוזיקליות של נושאיו באמצעות שימוש בצבע. לצד הקוביזם, ניתן לראות ניסויים מאוחרים יותר בסגנונות הפוסט-אימפרסיוניזם בשימוש דמוי מאטיס בצבע ירוק להעברת צללים, ובקומפוזיציות הנוף המבניות והטונאליות שהושפעו מסזאן.

זה לא אומר שהתנועה רק העתיקה את הסגנונות והנושאים של האמנות הצרפתית. הם "ספגו ועיבדו מחדש את הצבעים החזקים והתוססים של הציור הצרפתי לכדי ניב סקוטי ייחודי במהלך שנות ה-20 וה-30". פפלו הצהיר כי סגנונו היה ניסיון למצוא בו-זמנית אמת באמצעות אור, צורה וצבע, ובמקביל להישאר נאמן לרגשותיו ולהבנתו של האמנות שהוא יוצר. ניתן לראות את ההשפעה של תנועת האמנות קלטית הסקוטית בעבודותיו של ג'ון דנקאן פרגוסון. הקלטיות התמקדה בצורות מופשטות ובדפוס פני שטח מפורט, ארגון מחדש של החלל וקומפוזיציה בצורה כמעט קוביסטית.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הצבעוניים הסקוטים** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  McEwan, P J M, The Dictionary of Scottish Art and Architecture, 2nd Edition (2004), Glengarden Press, Ballater, 620pp, over 12,000 references and bibliography.
2. ↑  "Artists' Journey | The Scottish Colourists". The Scottish Colourists | Biographies, Influences & Works of Art. 3 September 2012. Retrieved 5 May 2022.
3. ↑  Macmillan, D, Scottish Art 1460 – 2000 (2000), Mainstream Publishing, Edinburgh and London, 464pp, 369 illustrations, a magisterial work, see Chapter XVII The Colourists.
4. ↑  "The Scottish Colourists | Biographies, Influences & Works of Art". The Scottish Colourists | Biographies, Influences & Works of Art. Retrieved 30 April 2022.
5. ↑  intr. Dunlop, Ian (1988). Two Scottish colourists : Samuel John Peploe, R.S.A. ans Francis Campbell Boileau Cadell, R.S.A. R.S.W. Lefevre Gallery. OCLC 920892601.
6. ↑  "The Collections | The Scottish Colourists". The Scottish Colourists | Biographies, Influences & Works of Art. 3 September 2012. Retrieved 5 May 2022.
7. ↑  "The Scottish Colourists". Explore Art. Retrieved 26 October 2012.
8. ↑  *Honeyman, T J (1950), Three Scottish Colourists, Thomas Nelson & Sons Ltd, London*.
9. ↑  Billcliffe, R, The Scottish Colourists (1989), John Murray, London, 176pp with 136 colour plates.
10. ↑  Kram, Miriam (July 2000). "The Scottish colourists". Magazine Antiques. Archived from the original on 5 October 2009. Retrieved 25 June 2008.
11. ↑  "The Scottish Colourists". Visit Scotland.com. Archived from the original on 29 April 2008. Retrieved 25 June 2008.
12. ↑  Fowle, Frances (2008). *Impressionism & Scotland*. National Galleries of Scotland, Culture and Sport Glasgow. Edinburgh: National Galleries of Scotland.
13. ↑  Duthy, Robin (1 January 1989). "The Colourists: Scotland's Gift to Painting". The Connoisseur. 219 (924): 122–126.
14. ↑  Long, Philip (2000). The Scottish colourists, 1900-1930 : F.C.B. Cadell, J.D. Fergusson, G.L. Hunter, S.J. Peploe. Elizabeth Cumming, Royal Academy of Arts, Dean Gallery. Edinburgh: Mainstream Pub. in association with National Galleries of Scotland.
15. ↑  Morrison, John (2003). *Painting the nation : identity and nationalism in Scottish painting, 1800-1920*. Edinburgh University Press.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007292843905171
* LCCN: sh00008544

 |