recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
הקתדרלה החדשה, ניתן לראות תמיכות דואות גותיות לצד כיפות בארוקיות
**הקתדרלה החדשה של סלמנקה** (בספרדית: **Catedral Nueva**, ובשמה הרשמי: **Catedral de la Asunción de la Virgen**) היא קתדרלה רומית קתולית בסלמנקה, ספרד. היא נמצאת ליד הקתדרלה הישנה של סלמנקה ומהווה אחת משתי הקתדרלות של העיר. היא נבנתה מהמאה ה-16 עד המאה ה-18 בשני סגנונות: אדריכלות גותית ואדריכלות הבארוק. הבנייה החלה ב-1513 והקתדרלה נחנכה ב-1733. את הבנייה יזם פרננדו השני, מלך אראגון. ב-1887 הוכרזה הקתדרלה כמונומנט לאומי בצו מלכותי.

בשנת 1988 הוכרזה העיר העתיקה של סלמנקה כאתר מורשת עולמית. האתר כולל בין היתר את אוניברסיטת סלמנקה, את הקתדרלה החדשה של סלמנקה ואת הקתדרלה הישנה של סלמנקה.

אדריכלות
--------

מבט מבפנים על הכיפה
מגדלי הקתדרלה
הבנייה החלה בתקופה בה הסגנון הגותי החל להיות פחות פופולרי והחל להשתנות לסגנון הרנסאנס, דבר שהוליד את סגנון הפלטרסק (Plateresque) בספרד. ברם, הקתדרלה החדשה שמרה על רוב אופייה הגותי בגלל שהרשויות רצו שתשתלב עם הקתדרלה הישנה. לכן, הקתדרלה החדשה נבנתה בסגנון גותי מאוחר גם במאות ה-17 וה-18. ברם, במאה ה-18, נוספו שני אלמנטים ששברו את האחידות הגותית של המבנה: כיפות בארוקיות מסוג קופולה על מגדל הפעמונים (גובהה 92 מטר) ומקום המצלב. הקתדרלה החדשה נבנתה ללא הרס הקתדרלה הישנה כפי שבדרך כלל קורה, אלא שקיר של הקתדרלה החדשה נשען על הקיר הצפוני של הישנה. מסיבה זו, היה צורך לחזק את הקתדרלה הישנה, ומגדל הפעמונים נבנה על הקתדרלה הישנה.

שניים מהאדריכלים הראשיים של הקתדרלה היו חואן חיל דה אונטניון (Hontañón) ובנו רודריגו (אנ').

פנים הקתדרלה
הכניסה הראשית מורכבת מ-3 קשתות, כל אחת מובילה לאחת משלוש הספינות של הספינה הראשית. כל השלושה מעוטרים בגילופי אבן עשירים. בין הקישוטים והפסלים על החזית נמצא פסל של אסטרונאוט מרחף בחלל; הוא נוסף בעבודות שחזור מ-1992 כסמל למאה ה-20. כמו כן, נוסף פסל המתאר אריה מחזיק בגביע גלידה.

* תגליף פלטרסק מודרני של אסטרונאוט ליד אחד משערי הקתדרלהתגליף פלטרסק מודרני של אסטרונאוט ליד אחד משערי הקתדרלה
* תגליף של אריה אוחז בגביע גלידהתגליף של אריה אוחז בגביע גלידה

שחזור אחרי רעידת האדמה בליסבון
------------------------------

סדקים וחלונות שבורים עדיין נראים כזכר להרס שגרמה רעידת האדמה בליסבון, שהתחוללה ב-1 בנובמבר 1755. אחרי רעידת האדמה היה צורך לתקן את הכיפה ואת בסיס המגדל, שתוגבר בתמיכות בצורת בסיס של פירמידה, דבר שהרס את הפרופיל של בסיס המגדל (שהיה תאום לזה של קתדרלת סגוביה).

האסון מונצח בטקס ה"מריקלו" (Mariquelo) (ספ') המסורתי, המתרחש מדי שנה ב-31 באוקטובר, ובו אנשים מטפסים על הכיפה ומנגנים בחליל ותופים לאות תודה לאל על הצלת הקתדרלה.

בסביבות 1950 הוחלט לכוון את עוגב הקתדרלה. מועצת הקתדרלה הזמינה מומחה מבלגיה שבדק את העוגב וגילה שגם אחרי מאה שנים ללא טיפול נשאר העוגב מכוון להפליא. תוצאה זו יוחסה לאקלים היבש של האזור.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הקתדרלה החדשה של סלמנקה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של הקתדרלה החדשה של סלמנקה
* הקתדרלה החדשה של סלמנקה, בספרדית

הערות שוליים
------------

1. 1 2  Garcia Vincente, Jose (2002). "Catedral Nueva". אורכב מ-המקור ב-2008-08-21. נבדק ב-2009-11-13.
2. ↑  Rui Silva (2006-11-16). "O Astronauta da Catedral de Salamanca" (בפורטוגזית). נבדק ב-2008-07-17.
3. ↑  מאמר באתר סנופס (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007570747905171
* GND: 4307225-2
* LCCN: n80145679
* VIAF: 246234352
* WorldCat: lccn-n80145679

 |
**בית הכנסת בגוצה דלצ'ב** היה בית כנסת אשר פעל בעיר גוצה דלצ'ב בבולגריה מ-1905 ועד ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20.

היסטוריה
--------

 ערכים מורחבים – **הקהילה היהודית בגוצה דלצ'ב**  

הקהילה נוסדה בשלהי המאה ה-19 על ידי פליטים שנמלטו מקרבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והגיעו לעיר שנותרה בשליטה עות'מאנית. ב-1900 נמנו בעיר 100 יהודים. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה העיר על ידי צבא ממלכת יוון ולעיר הגיעו מאות פליטים יהודים. לאחר מלחמת העולם הראשונה נותרה בגוצה דלצ'ב קהילה יהודית בת 166 נפשות. הרוב המוחלט של בני הקהילה עלו לישראל לאחר הקמתה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 התגוררה בעיר משפחה יהודית אחת, משפחת בָּרוּכוֹב. המשפחה התגוררה בקומה העליונה של מבנה בית הכנסת כאשר הקומה התחתונה משמשת למסחר וכמחסן.

המבנה
-----

בית הכנסת הוקם בראשית המאה ה-20, בשלהי שלטונה של האימפריה העות'מאנית באזור. המבנה בן שתי קומות, ומעוטר בכיפה ובה חלונות עם ויטראז'ים בצורת מגן דוד. ב-1950 נמכר המבנה למשפחת ברוכוב שהייתה המשפחה היהודית האחרונה שהתגוררה בעיר. בהמשך, הוכרז המבנה אתר מורשת בולגרי. לאורך השנים הפכה קומתו הראשונה של המבנה למחסן, וקומתו השנייה שימשה למגורים. ב-2008 הוסר המבנה מרשימת אתרי המורשת בבולגריה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית הכנסת בגוצה דלצ'ב** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  נתונים היסטוריים של אוכלוסייה במקדוניה "אוכלוסיית יהודי גוצה דלצ'ב בראשית המאה ה-20", באתר promacedonia.org (במקדונית).
2. ↑  חיים קשלס, **דורות הראשונים**, בתוך אנצקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 63-65.
3. ↑  קרן צבי, "יהודי בולגריה, מבוא היסטורי קצר", באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה.
4. ↑  .Dimana Trankova, Anthony Georgieff, **A Guide to Jewish Bulgaria**, Vagabond Media Ltd, 2011, ISBN 9549230635, pages 134-135.
הרב **רפאל יונה ראם** (מבוטא: **רוֹם**; ה'תרל"א/ה'תרל"ב, 1871 – כ"ד באלול ה'תרפ"ב, 17 בספטמבר 1922) היה רב ירושלמי, חבר בית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים, חבר מועצת הרבנות הראשית הראשונה, דיין בבית הדין לערעורים ורב שכונות בעיר.

ביוגרפיה
--------

נולד בבירז' שבליטא לרב שלמה רום וחווה רבקה לבית מגיד, נינת הרב אליהו, בנו של רבי אברהם אחי הגר"א. אחיו הצעיר היה הרב אליהו ראם. בשנת ה'תרמ"ג או ה'תרמ"ד, כשהיה כבן 13, עלה עם משפחתו לירושלים. למד בישיבת עץ חיים בחורבת רבי יהודה החסיד אצל הרב שמואל סלנט, ועם הקמת ישיבת תורת חיים עבר ללמוד בה. בין השאר, למד בחברותא עם הרב יעקב משה חרל"פ והרב צבי פסח פרנק, ובין השניים נותרו קשרי חברות אמיצים עד לפטירת הרב ראם. כמו כן, הצטרף ל"ישיבת אור חדש", בית מוסר מיסודם של תלמידי רבי שמחה זיסל זיו מקלם. בשנת ה'תרנ"ב התחתן עם גולדה בתו של הסוחר והלמדן ר' אברהם קרצ'מר שעלה מביאליסטוק ליפו, והיה ממקימי הקהילה האשכנזית ביפו ומייסדי השכונות נווה שלום ונווה צדק. גיסיו היו הרבנים נפתלי הירץ קרצ'מר (בעל "נעם המצוות") ויוסף גרשון הורביץ (לימים רב שכונת מאה שערים, ראש ישיבת מאה שערים וחבר בית הדין של הפרושים בירושלים). לתקופה מסוימת שימש כר"מ בישיבת אור חדש. לצד לימודו בתורת הנגלה, התקרב למקובלי ירושלים, ובפרט לרבני ישיבת המקובלים בית אל ולרב שמעון צבי הורוביץ, עד שהחל להתפלל בסידור עם כוונות הרש"ש. עם זאת, נהג להסתיר את עיסוקו בקבלה.

בי' בתמוז ה'תרס"ו התמנה (בברכת ר' שמואל סלנט) לרב השכונות כרם, בתי הורודנא, בית יעקב ומחנה יהודה. הוא עבר להתגורר בשכונת שערי צדק, מול בית החולים שערי צדק. בשנת ה'תרע"ז, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, נפטר הדיין הרב אריה לייב הרשלר, והרב ראם נבחר על ידי הרב פרנק למלא את מקומו כחבר בית הדין הפרושי, על אף התנגדותם של חלק מעסקני העדה. בשנת 1919 היה חבר משרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים. כשהוקמה הרבנות הראשית לישראל בשנת ה'תרפ"א, התמנה לחבר המועצה הראשונה מטעם העדה האשכנזית. באותה התקופה, חברי מועצת הרבנות הראשית היו גם דייני בית הדין לערעורים. מסופר, שכאשר באו לבית הדין בעלי דין שאינם אשכנזים והוא לא הבין את לשונם, היה לומד בזמן שאמרו את טענותיהם למתורגמן, וכך הספיק לגמור ספרי שו"ת רבים. בשנת ה'תרפ"ב חלה במחלת כליות, ולאחר מספר חודשים, בכ"ד באלול, נפטר, בגיל 52. נקבר בחלקת הפרושים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.

בתו חיה גיטל נישאה לרב ישראל מאיר טיקוצ'ינסקי. בנם הוא הרב רפאל יונה טיקוצ'ינסקי והרב יצחק טיקוצינסקי.

מתלמידיו
--------

* הרב שמואל גדליה ניימן – מראשי ישיבת עץ חיים ובעל "גידולי שמואל" על הש"ס.
* הרב שמואל אהרן שזורי – מזכיר הרבנות הראשית לישראל ועורך "קול תורה".

לקריאה נוספת
------------

* הרב שבתי דב רוזנטל (עורך), **אדרת אליהו: ספר זיכרון** לרב אליהו ראם, ירושלים תשנ"א, פרק י"א.

קישורים חיצוניים
----------------

* הספדו של הרב שזורי על הגאון ר' יונה ראם זצ"ל, אתר ישיבה, אדר תש"ע
* כרטיס הקבר של הרב יונה ראם באתר הר הזיתים

הערות שוליים
------------

1. ↑  הרב יעקב משה חרל"פ זצ"ל אתר ישיבת מרכז הרב
2. ↑  כיצד מתמנים דיינים?, הצופה 27 בנובמבר 1964
3. ↑  עדות עמיתו הרב בן ציון אברהם קואינקה, "אדרת אליהו" עמ' קיט
**וול סטריט 14** (באנגלית: **14 Wall Street**) הוא גורד שחקים הממוקם בוול סטריט 14 שברובע הפיננסי במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 164.59 מטרים והוא בעל 29 קומות. הוא תוכנן על ידי משרד האדריכלים "טרוברידג' וליוינגסטון" (Trowbridge & Livingston) בסגנון אדריכלות נאו-קלאסית ושימש כמטה המשרדים של ארגון הבנקאות Bankers Trust. בנייתו החלה בשנת 1910 והסתיימה בשנת 1912. תוספות עיצוביות בסגנון האר דקו, שתוכננו על ידי משרד האדריכלים "שריב, לם והרמון", נבנו בו בין השנים 1931-1933. הפירמידה בראשו מהווה נקודת ציון בקו הרקיע של מנהטן ואף הפכה ללוגו של ה-Bankers Trust גם לאחר שמכר את הבניין בשנת 1937.

הבניין הוא בעל מעמד מבנה היסטורי עירוני מה-14 בינואר 1997.

היסטוריה
--------

הקמפנילה של סן מרקוציור אמן של המאוזוליאום בהליקרנסוס
הרעיון התכנוני העומד מאחורי תכנונו של וול סטריט 14 היה למקם את ראש המאוזוליאום בהליקרנסוס על הקמפנילה של סן מרקו שבוונציה. בעוד גורדי שחקים רבים באותה תקופה השתמשו בהשראת מגדלי הפעמונים הוונציאנים כמודל עיצוב מגדלים מודרניים, היה וול סטריט 14 הראשון ששם "מקדש" בראשו. בפירמידה זו לבדה ישנן שבע קומות והיא הופיעה בסלוגן של ה-Bankers Trust ‏("A Tower of Strength").

שלב הבנייה הראשון החל עם רכישת בניין גילנדר בן 20 הקומות, שניצב במגרש, והריסתו. עם הריסתו נחשב בניין גילנדר לגורד השחקים הראשון שמפנה את מקומו לגורד שחקים אחר. כשהושלם היה לבניין הבנקאי הגבוה בעולם.

בשנת 2012, רכש אלכסנדר רווט (Alexander Rovt), מיליארדר שעשה את הונו בעסקי הדשנים, את הבניין תמורת 303 מיליון דולר אמריקאי.

ראו גם
------

* גורדי שחקים בניו יורק
* גורדי שחקים מוקדמים

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **וול סטריט 14** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של וול סטריט 14 (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  וול סטריט 14 באתר skyscraperpage.com
2. ↑  וול סטריט 14 באתר structurae.net
3. ↑  וול סטריט 14 באתר Empois.com
4. ↑  New York City Landmarks Preservation Commission; Postal, Matthew A. (ed. and text); Dolkart, Andrew S. (text). (2009) Guide to New York City Landmarks (4th ed.) New York:John Wiley and Sons. ISBN 978-0-470-28963-1, p.14
5. ↑  האריס גייל "Bankers Trust Building Designation Report" (14 בינואר 1997)
6. ↑  "Skyscraper Going: Higher One Coming. Razing 20-Story Gillender Building to Make Room for 32-Story Bankers' Trust Home". ניו יורק טיימס 30 באפריל 1910.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* VIAF: 316746756
* WorldCat: viaf-316746756

 |
**חאן רמת ישי** הוא מבנה בולט בשולי כביש 75 (מחיפה לנצרת), בתחום היישוב רמת ישי. הבניין נבנה בתחילת המאה ה-20 על קרקע שהייתה שייכת למשפחת סורסוק הלבנונית להלנת אריסי המשפחה. המקום נקנה על ידי גואלי קרקעות העמק ושימש למגורים זמניים של תושבי היישוב וקבוצות חלוציות שונות. המבנה מוגדר כאתר מורשת ומשמש כסמלה של רמת ישי.

ההיסטוריה של המקום
------------------

החאן נבנה בין השנים 1896–1902 על ידי משפחת סורסוק מלבנון כחלק מהכפר ג'ידה (אולם יש עדויות שהמבנה היה כבר קיים בתקופת הגעתו של נפוליאון לארץ ב-1799). המבנה יועד לפועלים שעיבדו את אדמות המשפחה בעמק יזרעאל.

בשנים 1920–1923 רכשה קהילת ציון אמריקאית את אדמות הכפר ואת החאן. לאחר הרכישה שימש המקום למגורי אנשי גדוד העבודה מהעלייה השלישית שעסקו בסלילת כביש חיפה - נצרת, בייבוש ביצות העמק ובהכשרת קרקע. בהמשך גרו במקום אנשי השומר הצעיר שהגיעו מביתניה עילית ועברו בהמשך לבית אלפא.

עם ייסוד רמת ישי ב-1925 שימש המקום למגורי המשפחות הראשונות שהתיישבו במקום עד להקמת בתי הקבע. בהמשך הוקם בחאן מפעל אריגה "נול".

בתקופת המאורעות (1936-1939) שימש המקום כתחנת נוטרים והתושבים ביצרו את המקום על מנת שישמש כעמדת מגן. 2 נוטרים נפלו במקום (מרדכי פלדמן מיגור וצבי לוין תושב המקום).

המבנה
-----

מבנה בן 3 קומות עשוי מאבני כורכר. שימש במשך זמן רב חלק ממתחם משחטת "עוף העמק" (משרדים). ניכר שהקומה השלישית וחלק מהאגף המזרחי הן תוספות מאוחרות יותר (או שאלו תיקונים נרחבים של קירות שנפגעו מירי או משיני הזמן). כמו כן ניכר שהתוספות/תיקונים נעשו מתוך כוונה לשמר את אופי המבנה. הבניה מאופיינת בקשתות (גם של הדלתות והחלונות וגם של חלק מהחדרים הפנימיים). הבניין מיועד לשימור.

גלריית תמונות
-------------

* הפינה הצפון מערביתהפינה הצפון מערבית
* הפינה הדרום מזרחיתהפינה הדרום מזרחית
* הצד הדרומי, מבט מעוף העמקהצד הדרומי, מבט מעוף העמק
* הצד הצפוני, מבט מכביש 75הצד הצפוני, מבט מכביש 75
* חדר בקומה הראשונהחדר בקומה הראשונה
* החאן בסמל רמת ישי, בשלט הכניסה ליישובהחאן בסמל רמת ישי, בשלט הכניסה ליישוב

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **חאן רמת ישי** בוויקישיתוף
* ההיסטוריה של רמת ישי באתר המועצה המקומית
* גילי חסקין, "מ'מנור' לרמת ישי - גלגוליו של ניסיון התיישבותי בדגם של כפר תעשייתי", חלק א', חלק ב'
* מנחם תלמי, הטירה עומדת להיהרס, דבר, 8 במרץ 1965
* זאב וילנאי, המבנה ברמת ישי, דבר, 14 בנובמבר 1975

הערות שוליים
------------

1. ↑  אסתר ניצני, החאן ששרד בעמק, דבר, 3 בנובמבר 1975
2. ↑  זאב וילנאי, המבנה ברמת־ישי, דבר, 14 בנובמבר 1975
3. ↑  מלכתחילה הוקמה רמת ישי כישוב המבוסס על תעשיית טקסטיל
4. ↑  מרדכי פלדמן נהרג ב 12-אוק'-1936 ממארב של ערבים, נקבר ביגור - מתוך אתר יזכור של משרד הביטחון
5. ↑  צבי לוין נהרג ב 5-יוני-1938 במהלך קרב לילי עז וממושך עם כנופיית פורעים ערבים שהתנפלו על היישוב, נקבר במושב בית שערים - מתוך אתר יזכור של משרד הביטחון
**חדר האוכל בתל יוסף** הוא בניין היסטורי במרכז קיבוץ תל יוסף, אשר נחנך בשנת 1935 על פי תכנונו של האדריכל לאופולד קרקואר. חדר האוכל מהווה דוגמה לאחד המבנים בסגנון הבינלאומי הבולטים שנבנו בארץ.

היסטוריה
--------

חדר האוכל תוכנן מספר שנים לאחר העלייה אל הקרקע בקיבוץ תל יוסף, קיבוץ הנוסד בשנת 1921 בעמק חרוד. תחילה, התכנון לחדר האוכל נוצר על ידי האדריכל ריכרד קאופמן, אך בקיבוץ דחו את ההצעה וקאופמן הגיש הצעה נוספת, שגם היא נדחתה. לאחר מכן, הוחלט לתת לאדריכל לאופולד קרקואר, שהושפע מאדריכלות נאו-קלאסית, לתכנן את המבנה. בשנת 1933 החלה הבנייה של חדר האוכל, ולאחר שנתיים, בשנת 1935, חדר האוכל נחנך.

התכנון של קרקואר כלל מבנה דו קומתי המשתרע על שטח של 16 על 16 מטרים מפלס עליון. הכניסה לחדר האוכל נעשתה מהמדשאה המרכזית תוך עלייה במדרגות, כמו כן, הרעיון של קרקואר כלל מבנה שמורכב מגושים ריבועיים המשתלבים זה בזה. כדי לאפשר אולם רחב ללא עמודים, תכנן קרקואר גג מרובע עליון הנשען בזווית של 45 מעלות, גג זה אפשר פתיחת חלונות לאוורור ולתאורה טבעית. כמו בעבודות אחרות של קרקואר, כל המבנה של חדר האוכל נוצק מבטון וטויח בלבן, ובכך השתלב באדריכלות הבינלאומית של התקופה.

חדר האוכל שימש כמקום מפגש בחגים, בנוסף נעשו בו מסיבות, אסיפות, מפגשים וטקסים.

במדשאה שלמרגלות הבניין הוקמה בריכת נוי מלבנית, אשר בשנת 1941 הוצבו לצדה פסלי דמויות שפסל דוד פולוס. פסל אחד שעיצב פולוס הוא זוג הורים הלובשים בגדי ים, ופסל שני שעיצב הוא שני ילדים שאחד מהם אוחז עוף מים שבפיו מזרקה. לאחר מספר שנים, בריכת הנוי נאטמה באדמה וכוסתה בדשא. הפסלים נשארו במקומם, אך הוזנחו עד שנת 2011, בה עברו שיפוץ.

כדי שבחגים יהיה ניתן לארח בחדר האוכל 600 עד 700 איש, הוחלט בשנת 1966 להרחיב את חדר האוכל. כדי לעשות זאת, חברי הקיבוץ פנו למחלקה הטכנית של איחוד הקבוצות והקיבוצים, משרד אדריכלים ומהנדסים שסיפק עבודות תכנון לקיבוצי התנועה. המחלקה הציעה להם להקים חדר אוכל חדש, אך חברי הקיבוץ דחו את ההצעה והתעקשו להרחיב את הקיים. לבסוף הוחלט שחדר האוכל ישופץ על ידי אריך ראש, שתכנן את הרחבת המבנה תוך שמירה על אופי הבניין המקורי.

בשנת 2000, התחיל תהליך של צמצום הפעילות בחדר האוכל עד לסגירתו הסופית לאחר שנים אחדות. כיום מוגדר הבניין כאתר מורשת בישראל, אך הוא אינו משמש עוד לייעודו המקורי. אולם האוכל משמש לאירועי הקהילה המקומית, כאשר חלק משטח המטבח הוסב למחסן וחלקו האחר למפעל פסטה.

חדר האוכל מוזכר כמעט בכל סקירה היסטורית של אדריכלות ישראלית. בשנת 1990, עוצב בול דואר בהשראת חדר האוכל על ידי אד ואן אויין. הבול עוצב במסגרת הסדרה "אדריכלות בישראל", ומופיעה בו פרספקטיבה של הבניין ותצלום ישן.

ראו גם
------

* חדר האוכל של קיבוץ גניגר

לקריאה נוספת
------------

* פרדי כהנא, **לא עיר לא כפר, האדריכלות של הקיבוץ 1990-1910**, יד טבנקין, הוצאת ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2011
* פרדי כהנא, **עיצבנו חלום, מבט אישי על תכנון הקיבוץ**, הוצאה פרטית, 2012

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **חדר האוכל בתל יוסף** בוויקישיתוף
* עמנואל טל, ‏פרקים בהתהוותו ועיצובו של חדר-האוכל הקיבוצי (1935-1926), **קתדרה** 70, ינואר 1994, עמ' 159-155
* הסעודה האחרונה: בניין חדר האוכל ההיסטורי של תל יוסף הפך למחסן, באתר Xnet
* סיבוב בשלושה חדרי אוכל בקיבוצים: גבעת עוז, אשדות יעקב איחוד ותל יוסף, באתר חלון אחורי

הערות שוליים
------------

1. ↑  סיבוב על סדרת בולי אדריכלות בישראל, מיכאל יעקובסון, באתר חלון אחורי, 24 באפריל 2019
**טירת פישְצָ'לָאוּסקי** (בבלארוסית: **Пішчалаўскі замак**; ברוסית: **Пищаловский замок** – **טירת פישצ'אלובסקי**) היא מבנה ברחוב ולדארסקי בעיר מינסק שבבלארוס המשמש כבית סוהר וידוע רשמית כמתקן הכליאה מספר 1, אך מכונה בציבור "ולדארקה" על שם הרחוב שהוא שוכן בו, או בשם "הבסטיליה הבלארוסית".

המבנה תוכנן על ידי האדריכלים קזימיר חרשצ'אנוביץ' ורודולף פישצ'אלה שעל שמו נקרא המקום.

היסטוריה
--------

בנייתו הושלמה בשנת 1825 ומאז הוא משמש כבית הסוהר המרכזי של העיר מינסק וכולאים בו אסירים פוליטיים. לאורך השנים נכלאו בו אסירים פוליטיים רבים כדוגמת יאקוב קולאס, איוואן פוליחוב ופליקס דזרז'ינסקי, שהיה היחיד לאורך שנות קיומו של הכלא שהצליח לברוח מהמתחם; שני ניסיונות של אסירים אחרים הסתיימו בכישלון.

כיום
----

מתקן הכליאה מס' 1 של מינסק (СИЗО № 1) הוא בית הכלא היחיד[דרושה הבהרה] בבלארוס המשמש לכליאת עצורים לפני משפט והוא בית הסוהר היחיד באירופה המוציא לפועל עונשי מוות (באמצעות כיתת יורים).

ראו גם
------

* מערכת הביטחון הבלארוסית
* כלא אוקרסטין
* אמריקאנקה

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טירת פישצ'לאוסקי** בוויקישיתוף
* מידע כללי (ברוסית)
**טירת קנוטסתורפ** (מאנגלית: **Knutstorp Castle**, משוודית: **Knutstorps slott**) היא טירה בסקונה בדרום שוודיה, המרוחקת כ-60 קילומטרים ממאלמה.

היסטוריה
--------

הטירה נבנתה במאה ה-16 ובנייתה נשלמה בשנת 1550 בידי אוטה ברהה. הטירה הייתה מקום הולדתו של בנו, האסטרונום טיכו ברהה.
לפני שהטירה נבנתה, עוד באמצע המאה ה-14, אדמות הטירה שימשו כקרקע חקלאית. לקראת סוף ימי הביניים קרקע זו נרכשה על ידי משפחת ברהה, שנמנתה עם מעמד האצולה. בשנת 1551 בנה אוטה ברהה סכר על מקורות מים מקומיים ובכך יצר אגם. בתוך האגם נוצר אי, ועליו בנה אוטה את הטירה.
כדי להרחיב את טירתו, שרף אוטה את שדותיהם של 7 איכרים והבריח אותם אל מעבי היערות הסמוכים.

בעלות על הטירה
--------------

טיכו ברהה ירש חצי מהטירה. כאשר עזב לדנמרק בשנת 1546 הוא מכר את חלקו לאחיו סטין ברהה. סטין נפטר בשנת 1620 והוריש את טירת אביו לבנו השני - אריק ברהה שמכר בתורו את הטירה לאחיו יורגן ברהה, שבנו היה האחרון מבני משפחת ברהה ששהה בטירת קנוטסתורפ. הטירה נלקחה ממנו כאשר סקונה עברה לשליטת שוודיה, אבל הוא קיבל אותה בחזרה בהסכם קופנהגן. הטירה הייתה שייכת למשפחת ברהה עד שנת 1663. ליורגן ברהה הייתה רק בת בשם סופי סטינסטדאטר ברהה שנישאה לקנוד אוטסן ת'וט (מאנגלית: Knud Ottesen Thott) ולהם נולדו שלושה ילדים (הקישור אינו פעיל). מכאן ואילך הייתה הטירה רכושה של משפחת ת'וט במשך תקופה מסוימת, שלאחריה עברה לקצין בצבא השוודי בשם **Åke Henriksson Tott** ולאחר מכן למשפחה האצילה **Ankarstierna**.
ב-1771 נמכרה הטירה לרוזן פרדריק ג'ורג' קארל האנס אוברווכטמייסטר. מאז ועד היום הטירה שייכת למשפחתו. כיום הטירה היא בית פרטי ואינה משמשת כאתר תיירותי.

שריפות בטירה
------------

במלחמת סקונה שהתחוללה בין השנים 1675 ל-1679 תגבר קרל האחד עשר, מלך שוודיה את הטירה בחיל מצב. כוחות הדנים הסתערו על הטירה ב-23 ביוני 1678 והעלו אותה באש. טירת קנוטסתורפ שוקמה בשנת 1728. הרוזן קלאס אדם אוברווכטמייסטר ואשתו אמלי לבית פון וראנגל נטעו גינה, ובשנת 1830 נתבקש האדריכל קרל גיאורג ברוניוס לשחזר ולהרחיב את הבניין. האדריכל הוסיף לטירה שני אגפים, ואלה הושמדו בשרפה בשנת 1956, כך שנותר רק הבניין הראשי.

אדריכלות הטירה
--------------

גבולות גג הטירה בנויים בסגנון האופייני לתקופה הנקרא "משולש מדרגות".
האולם הגדול מחולק לחדרים. האגף המערבי מקומר והוא שומר על כמה מאפיינים של הבניין המקורי. המבנה העיקרי באגף המזרחי הוא חדר האוכל של הטירה. חדר האוכל מכוסה בטפט בד גדול המכיל ציורי שמן המתארים נופים.

ראו גם
------

* אוטה ברהה
* ביטי בילי
* טיכו ברהה
* טירת טוסתרופ

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טירת קנוטסתורפ** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של טירת קנוטסתורפ
**יד לילדי הגולה** היא אנדרטת זיכרון לשואה הנמצאת במרכז קיבוץ משמר העמק, בתוך גן הנקרא **פינת הגולה**. האנדרטה נוצרה על ידי הפסל הישראלי זאב בן-צבי, והיא מוקדשת ללוחמת במרד גטו ורשה, טוסיה אלטמן, ומתרכזת במיליון וחצי הילדים שהושמדו בשואה.

היסטוריה
--------

הקמת האנדרטה, 1945  
תצלום מאוסף מרכז המידע לאמנות ישראלית.
לרבים מחברי הקיבוץ היו משפחות באירופה. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, עם הגעת הידיעות על השואה, הועלתה בקשה להנציח את זכר יקיריהם. חבר הקיבוץ יעקב חזן, ממנהיגי השומר הצעיר, קיבל אישור ממוסדות התנועה להקמת אנדרטת זיכרון בקיבוץ. הוא פנה לפסל הירושלמי זאב בן-צבי, שהחל לבנות את האנדרטה בשנת 1945 והתיישב בקיבוץ עם משפחתו במשך שנתיים עד סיום העבודה.

במלחמת העצמאות נפגע הפסל מהפגזות תותחי קאוקג'י בקרב משמר העמק. בן-צבי סירב לבקשת הקיבוץ לתקן את הפגיעה, ואמר שהיא מביעה את סבלו המתמשך של העם היהודי גם לאחר השואה. עד היום נראית הפגיעה בפסל, ליד מרפק האישה.

במקום מתקיים בכל שנה טקס ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.

תיאור
-----

במרכז האנדרטה, העשויה אבן ירושלמית, ניצב פסל גדול של ילד הנשען על אימו ובזרועות פרושות הוא מבקש שתציל אותו אבל היא בייאושה מפנה ממנו את מבטה כי אינה יכולה לעזור לו.

בנוסף לפסל זה נמצאים במקום עוד שלושה פסלים:

* ילדים עומדים בתור להשמדה
* אם מגוננת על ילדיה
* ילד מסתתר

במקום נמצא קטע ממכתבה האחרון של טוסיה אלטמן לקרוביה בארץ ישראל:

> 
> ...ישראל אובד לעיני. אני פורשת כפי וקצרה ידי מהושיע. הושיעו!
> 
> 
> 
> 

טוסיה אלטמן נלחמה עם מרדכי אנילביץ במרד גטו ורשה בבונקר ברחוב מילא 18. היא הוסגרה לבסוף לגסטפו כשהיא סובלת מכוויות בכל חלקי גופה, ומתה כעבור יומיים לאחר עינויים.

גלריה
-----

* אם מגוננת על ילדיהאם מגוננת על ילדיה
* ילדים בתור להשמדהילדים בתור להשמדה
* ילד מסתתרילד מסתתר
* מכתבה של טוסיה אלטמןמכתבה של טוסיה אלטמן
* מראה כללי של האנדרטהמראה כללי של האנדרטה
* שלט הנצחה בכניסה לפינת הגולהשלט הנצחה בכניסה לפינת הגולה

לקריאה נוספת
------------

* **גיבורים ונואשים - 60 שנה למרד גטו ורשה**, הוצאת בית לוחמי הגטאות, ע' 114-116, 2003.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יד לילדי הגולה** בוויקישיתוף
* יד לילדי הגולה במשמר העמק(הקישור אינו פעיל)
* סרטונים זאב בן-צבי מפסל את "יד לילדי הגולה" במשמר העמק, 1947. קטע מסרט "דמעת הנחמה הגדולה", במאי: יוסף לייטס
קברה של חנה סנש
**יד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה** היא חלקת קבורה ממלכתית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל שיועדה לקבורתם של שבעה מהצנחנים היהודיים שנשלחו לסייע לכוחות הברית במלחמת העולם השנייה כנגד גרמניה הנאצית ונהרגו בין שורות האויב באירופה. החלקה מסומנת בצורת עיגול מוקפת שיחים גבוהים וממוקמת בצמוד אל חלקת גדולי האומה. הקברים מסודרים בצורת האות V, המסמלת את ניצחונן של בעלות הברית.

היסטוריה
--------

במסגרת הפעילות להבאת חללי מלחמת העצמאות לקבורה, עלתה גם ההצעה, ביוזמת שאול אביגור, להביא את צנחני היישוב לקבורה בישראל. גופתה של חנה סנש הייתה הראשונה שהובאה לקבורה בישראל, בגלל שהיא הייתה קבורה בבית קברות אזרחי בבודפשט ועל כן התהליך של העברת עצמותיה היה יחסית פשוט. לבקשת אמה ואחיה נקבע שהיא תקבר בהר הרצל. ב-26 במרץ 1950 הובאה סנש על ידי אוניית מלחמה של חיל הים הישראלי לנמל חיפה. ב-27 במרץ 1950 נערך מסע הלווייתה שהחל בחיפה, נמשך בקיבוץ שדות ים שסנש הייתה מראשוניו, והמשיך משם דרך תל אביב לירושלים. 

בספטמבר 1952, לאחר שהושגו האישורים להעברת עצמותיהם מבית הקברות הצבאי הבריטי בו היו קבורים, הובאו עצמותיהם של חביבה רייך ורפאל רייס לישראל מצ'כוסלובקיה. הם נטמנו בהר הרצל בסמוך למקום קבורתה של חנה סנש. 

בעקבות הבאת עצמותיהם של רייך ורייס, עלתה מצד משפחות וחברי צנחני היישוב שמקום קבורתם לא נודע, שייעשה להנצחתם בישראל. במענה לכך, הוקמו בהר הרצל לצד קברות צנחני היישוב שעצמותיהם הועלו, לוחות זיכרון עם שמות צנחני היישוב שמקום קבורתם לא נודע. ביולי 1954 הובאו לקבורה בסמוך לצנחני היישוב שניים מקרבנות אסון מעגן. 

ב-28 בנובמבר 1954 נערך במקום טקס נוסף במהלכו הוסר הלוט מעל ארבע מצבות שהוקמו לזכרם של אבא ברדיצ'ב, פרץ גולדשטיין, צבי בן יעקב, ואנצו סרני שמקום קבורתם לא נודע.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה** בוויקישיתוף
* קברי שבעת הצנחנים בהר הרצל באתר "ועדת חבר העמים לקברי מלחמה"
* ספר דבר, הוסר הלוט מעל מצבות הצנחנים-השליחים בהר הרצל, דבר, 29 בנובמבר 1954

הערות שוליים
------------

1. ↑  כאן כתוב שמדובר בסמל הצנחנים: י. אבן חן, קברים בצלע הר ובצלע חזון, הצופה, 8 במאי 1956
2. 1 2 3  "סופרנו", כך הועברו גוויות הצנחנים, דבר, 8 באוקטובר 1952
3. ↑  חנה סנש והצנחנים לישראל, דבר, 5 בינואר 1950
4. ↑  ארונה של חנה סנש יובא לקבורה בהר הרצל, דבר, 13 במרץ 1950
5. ↑  חנה סנש ז"ל הובאה לקבורות בבית העלמין הצבאי על הר הרצל, חרות, 29 במרץ 1950
6. ↑  עצמות הצנחנים הובאו לארץ, על המשמר, 10 בספטמבר 1952
7. ↑  מרים נגבית, עם העלאת עצמותיהם לארץ, דבר, 19 בספטמבר 1952
8. ↑  קרבנות העצרת במעגן הובאו למנוחות, חרות, 1 באוגוסט 1954
**יוֹקוֹהָמָה לַנְדְמַרְק טָאוֶר** (ביפנית: 横浜ランドマークタワー) הוא גורד שחקים בעיר יוקוהמה שביפן, המתנשא לגובה של 296.3 מטר – היה עד לשנת 2012 הבניין הגבוה ביותר במדינה. המגדל שוכן ברובע מינאטו מיראי 21 בעיר, בסמוך למוזיאון יוקוהמה לאמנות. בנייתו הסתיימה בשנת 1993.

בבניין מלון חמישה כוכבים הנמצא בקומות מס' 49–70 וכולל 603 חדרים בסך הכול, ואילו ב-48 הקומות התחתונות שלו נמצאות חנויות, מסעדות, מרפאות ומשרדים. בקומה ה-69 ישנו מצפה, סקיי גרדן, שממנו נשקף נוף פנורמי של 360 מעלות על העיר. בקומה ה-71 מוצבים בפינות מנוגדות של הבניין שני מנחתי תנודות (tuned mass damper).

במגדל פועלות המעליות השניות במהירותן בעולם, אשר מגיעות למהירות של 12.5 מטר בשנייה (45 קמ"ש). מהירות זו מאפשרת הגעה לקומה ה-69 בתוך 40 שניות. בעבר היו אלה המעליות המהירות בעולם, עד לבנייתן של המעליות במגדל טאיפיי 101, אשר מגיעות למהירות של כ-60 קמ"ש.

תכנון הבניין נעשה בידי משרד יו סטאבינס ושות', שכיום נקרא קלינגסטאבינס.

תמונות
------

* 
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יוקוהמה לנדמרק טאוור** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של יוקוהמה לנדמרק טאוור (ביפנית)
* יוקוהמה לנדמרק טאוור, ברשת החברתית פייסבוק

* יוקוהמה לנדמרק טאוור, ברשת החברתית אינסטגרם
* אתר המגדל (באנגלית)
**בית הכנסת בסמוקוב** היה בית כנסת אשר פעל בעיר סמוקוב בבולגריה מ-1861 ועד ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20.

היסטוריה
--------

 ערכים מורחבים – **הקהילה היהודית בסמוקוב**  

קהילה יהודית מאורגנת בעיר מתועדת במסמכים עות'מאניים החל משלהי המאה ה-17. בראשית המאה ה-20 נכללה העיר ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בממלכת בולגריה ומנתה כ-1,000 נפשות. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה כ-500 נפשות. לאחר הקמת מדינת ישראל, עלו אליה מרבית יהודי העיר וב-1949 נמנו בסמוקוב 85 יהודים. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.

המבנה
-----

בית הכנסת הוקם במימון משפחת אריה, שהגיעה לסמוקוב מווינה, ובנייתו החלה ב-1857. את הבנייה ביצעו פועלים עות'מאנים שנשכרו באדירנה על ידי בני משפחת אריה. ב-1861 נחנך בית הכנסת. שטחו 330 מטר מרובע, גובהו 8 מטרים והיו בו 38 חלונות ובהם ויטראז'ים. בתקרה הפנימית של בית הכנסת הותקן עץ מגולף עם סמלי מגן דוד ונתלו ממנו נברשות. המבנה ניצב במרכזה של השכונה היהודית בסמוקוב אשר הוקמה ב-1813. בית הכנסת פעל עד ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 וננטש. ב-1962 שופץ ושוקם המבנה על ידי משרד התרבות הבולגרי. ב-1965 הוכרז המבנה אתר מורשת בולגרי ותוכנן להפוך אותו לאולם קונצרטים. ב-1975 פרצה במקום שרפה, שהחריבה את המבנה. בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20 הוחל בשיפוץ נוסף, שלא הושלם בשל בעיות תקציב. באפריל 2018 חתם ארגון "שלום", ארגון הגג של יהודי בולגריה, על הסכם עם עיריית סמוקוב ובו הועבר מבנה בית הכנסת בעיר לרשות העירייה, וזאת לצורך שיפוצו.

הכתובת מעל הכניסה בבית הכנסת (2019)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית הכנסת בסמוקוב** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  חיים קשלס, "דורות הראשונים", בתוך **אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה**, ירושלים: 1967, עמ' 65.
2. ↑  חיים קשלס, **קורות יהודי בולגריה - כרך ד', מאחורי מסך הברזל**, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 296.
3. ↑  חיים חדשים לבית הכנסת בעיר סמוקוב, באתר "כולנו בולגרים".
4. ↑  .Dimana Trankova, Anthony Georgieff, **A Guide to Jewish Bulgaria**, Vagabond Media Ltd, 2011, ISBN 9549230635, pages 145-149.
**ראובן פז** (1950- 24 בפברואר 2015) היה חוקר שב"כ, ומחלוצי חוקרי האסלאם הרדיקלי בעולם.

ביוגרפיה
--------

פז נולד בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי בעיר. לאחר שירותו הצבאי הצטרף ב-1971 לשירות הביטחון הכללי (שב"כ) שם עבד כדסקאי במרחב הצפון, ובין היתר חקר ב־1972 את פרשת אודי אדיב.

למד מזרחנות וערבית באוניברסיטת חיפה, שם סיים את התואר הראשון ב-1974 ואת התואר השני ב-1989. ב-1982 היה ממייסדי יחידת המחקר של השב"כ, התמחה בחקר תנועת חמאס והתנועה האיסלאמית בישראל וראיין את בכירי התנועה שהיו כלואים בישראל, ביניהם שייח' אחמד יאסין, ובספטמבר 1988 היה הראשון שפרסם תרגום לעברית של אמנת החמאס. מטרת הראיונות הייתה לעמוד על האידאולוגיה ותהליכי העומק בארגון. היכרותו העמוקה עם תנועת חמאס שימשה לו כבסיס לעבודת הדוקטור שכתב עבור אוניברסיטת חיפה, שם גם שימש בין השנים 1989–1998 כמרצה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון. במקביל שימש גם כחוקר אורח במרכז דיין של אוניברסיטת תל אביב.

ב-1994 פרש פז משירותו בשב"כ והתמקד בקריירה האקדמית שלו כחוקר האסלאם הפונדמנטליסטי באוניברסיטת חיפה ובמכון לחקר מדיניות הטרור במרכז הבינתחומי הרצליה, ועמד בראשו בשנים 1997-2000. במהלך השנים הרצה בוועידות בינלאומיות, והעביר חוות דעת ותדרוכים במחלקות מחקר של ארגוני ביון, בהם מטה ה־CIA בלנגלי שבווירג'יניה, במועצה לביטחון לאומי בישראל, במוסד ובאמ"ן, וכעד מומחה ב-19 תיקים שעסקו בטרור בבתי משפט בארצות הברית.

ב-2002 ייסד את PRISM (The Project for the Research of Islamist Movements), פרויקט מחקר במסגרת מכון גלוריה לחקר המזרח התיכון ויחסים בינלאומיים במרכז הבינתחומי הרצליה.

חיים אישיים
-----------

פז היה נשוי לדניאלה ולהם שני ילדים משותפים. לאחר גירושיו היה בזוגיות במשך 15 שנה, עד מותו, עם הבמאית לינדה מישל. סבו היה סעדיה פז, מראשוני ארגון השומר.

קישורים חיצוניים
----------------

* ראובן פז, באתר Academia.edu

הערות שוליים
------------

1. 1 2  יוסי מלמן, ‏פיצוח הגרעין: סגן סבא"א מסביר מה ייחשב מבחינת ישראל להסכם טוב עם איראן, באתר מעריב אונליין, 28 בפברואר 2015
2. ↑  יוסי מלמן, השב"כ דרש שוויון. אז הוא דרש, באתר הארץ, 23 במאי 2004
3. ↑  אורן כהן, זהו החמ"ס, באתר חדשות, ‏7 באוקטובר 1988
4. ↑  Reuven Paz - Powerbase, powerbase.info
5. ↑  ראומה שחור, "אולי תכנית רבין מכובדת, אבל אין פלשתינים שמוכנים לדבר איתו", באתר מעריב, ‏6 באפריל 1989
6. 1 2  Dr. Reuven Paz Z"L, ICT (באנגלית אמריקאית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007298949405171
* GND: 1161375511
* ISNI: 0000 0000 8195 4543
* LCCN: nr90021940
* VIAF: 7241484
* WorldCat: lccn-nr90021940

 |
**כנסיית טמפליאוקיו** (פינית **Temppeliaukion kirkko**; שוודית **Tempelplatsens kyrka** - בשתי השפות "כנסיית הכיכר") היא כנסייה לותרנית בהלסינקי, בירת פינלנד, השוכנת כקילומטר ממערב לתחנת הרכבת של הלסינקי.

הקמה
----

במקום הייתה אמורה לקום כנסייה כבר בשנות ה-30 של המאה ה-20, אך התוכנית לא יצאה אל הפועל בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה. הכנסייה הנוכחית תוכננה על ידי האדריכלים טואומו סואומלאינן (Tuomo Suomalainen) ואחיו טימו (Timo Suomalainen), לאחר שתוכניתם זכתה בתחרות אדריכלות בשנת 1961. מסיבות תקציביות הוקטן שטחה של הכנסייה המוצעת בכרבע. הבנייה החלה בחודש פברואר 1968 והכנסייה הוקדשה בספטמבר 1969. 

חלל הכנסייה נחצב בסלע גרניט, וקירות הסלע הם בגובה של 5 עד 8 מטרים. מעל לקירות נקבעו חלונות זכוכית ומעליהם כיפה עשויה מנחושת בגובה מרבי של 13 מטר. תכנון הכנסייה וקירות הסלע החשוף שעוצבו בפעילות קרחונית, הביאו לכך שהיא מצטיינת באקוסטיקה מצוינת, ובמקום נערכים קונצרטים. בכנסייה עוגב שלו 43 משלבים, אך אין לה מגדל פעמונים, וצלצול הפעמונים נוצר על ידי הקלטה המשודרת באמצעות רמקולים הקבועים מחוץ למבנה. הכנסייה היא אתר תיירותי פופולרי בעיר, והיא זוכה לכחצי מיליון מבקרים מדי שנה.

גלריה
-----

* הכניסה אל הכנסייההכניסה אל הכנסייה
* גג המבנהגג המבנה
* חלונות המבנהחלונות המבנה
* העוגבהעוגב

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **כנסיית טמפליאוקיו** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של כנסיית טמפליאוקיו
* Rectification to the design history of the Temppeliaukio Church

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BIBSYS: 3022492
* GND: 7545327-7
* LCCN: nb2005013339
* MusicBrainz: 87c258d8-c71f-448b-9eb8-838bd1581c92
* VIAF: 145671283
* WorldCat: lccn-nb2005013339

 |
הלונדון איי – מבט מנהר התמזה
תאי הנוסעים
ה**לונדון איי** (מאנגלית: **London Eye**, מילולית: ה"עין של לונדון"), מכונה גם **גלגל המילניום**, שגובהו 135 מטרים, הוא גלגל הענק השני בגובהו באירופה אחרי המוסקבאי, והגבוה ביותר בעולם עד שנת 2006. הגלגל נמצא על הגדה הדרומית של נהר התמזה ברובע למבת', בלונדון שבאנגליה, צפונית לגשר וסטמינסטר, ממול ארמון וסטמינסטר – הפרלמנט הבריטי. את הגלגל מפעילה חברת המשקאות קוקה-קולה.

את הלונדון איי תכננו האדריכלים דייוויד מרקס וג'וליה בארפילד. לגלגל 32 תאי נוסעים סגורים וממוזגים, המכונים "בועות"; בכל בועה מקום לעשרים וחמישה נוסעים, כך שבסך הכול יכולים 800 נוסעים לנסוע בגלגל בו-זמנית. הגלגל מסתובב במהירות של 0.9 קילומטר לשעה לערך, כך שתא נוסעים מקיף את הגלגל בערך כל חצי שעה.

הגלגל אינו עוצר את סיבובו כדי לאסוף נוסעים. מהירותו איטית דייה כדי שהנוסעים יוכלו להיכנס אל התא ולצאת ממנו תוך כדי תנועת הגלגל.

הגלגל נבנה חלקים חלקים, והוסע למקומו ברפסודות על התמזה, שם הורכב על צדו והורם למקומו, בקצב של 2 מעלות לשעה, עד שהגיע לזווית הרמה של 65 מעלות. הגלגל נשאר במצב מוטה זה עד שבניית הבסיס הסתיימה, אז הורם הגלגל למקומו.

הגלגל נפתח רשמית לקהל ב-31 בדצמבר 1999 לרגל חגיגות המילניום, בידי ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, אולם בשל תקלות הוא נפתח למבקרים רק במרץ 2000. במהלך השנתיים הראשונות להפעלתו ביקרו בגלגל 8.5 מיליון מבקרים ועד היום הוא בין מוקדי התיירות המרכזיים בלונדון.

עד שנת 2006 היה הלונדון איי גלגל הצפייה הגבוה בעולם. בשנה זו עבר אותו כוכב נאנצ'אנג, ובשנת 2007 עבר הסינגפור פלייר את שניהם. השיא נשבר עוד מספר פעמים וכיום גלגל הצפייה הגבוה בעולם הוא עין דובאי בדובאי.

קישורים חיצוניים
----------------

| עיינו גם בפורטלים: |
| --- |
|  | **פורטל לונדון** |
|  | **פורטל האדריכלות** |

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **לונדון איי** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של לונדון איי (באנגלית בריטית)
* לונדון איי, ברשת החברתית פייסבוק

* לונדון איי, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

* לונדון איי, ברשת החברתית אינסטגרם

* לונדון איי, סרטונים בערוץ היוטיוב
* לונדון איי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

מבט על הגלגל בשעת לילה בהיותו בתנועה (תצלום בחשיפה ארוכה).

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4742054-6
* MusicBrainz: 5c6e7ed0-aab1-41b8-9e00-1c96dd5ff35f
* VIAF: 241883445
* WorldCat: viaf-241883445

 |
**יוסי (יוסף) ניסן** (נולד ב-9 ביוני 1969) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית להבים. הפסיד בבחירות ב־2024 וצפוי להיות מוחלף בידי אלעד ארזי.

ביוגרפיה
--------

ניסן גדל בשכונה ה' בבאר שבע. הוא בנם של יהודית, פקידה ראשית בפיקוד דרום בשירות קבע משך כ-30 שנה ואריק ניסן שהיה סגן ראש העיר באר שבע, ומזכיר מועצת הפועלים. הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון.

ניסן מתגורר ביישוב להבים משנת 2002. בשנת 2003 התמודד לראשונה בבחירות, ועמד בראש סיעת "להבים שלנו" שהשיגה שני מושבים. בבחירות אלה התמודד גם על ראשות המועצה המקומית וקיבל 33% מהקולות.

בבחירות בשנת 2008 בחר שלא להתמודד על ראשות המועצה והמשיך לכהן לאחריהן כחבר מועצה. בבחירות 2013 התמודד על ראשות המועצה ושוב זכה ב-33% מהקולות, שני לראש המועצה הנבחר אלי לוי שזכה ב-41% מהקולות.

בשנת 2017 הגישו נגדו גילי ויואל עזריה וחברות שבשליטתם תביעת דיבה שבה דרשו פיצוי בשך שני מיליון ש"ח, עקב פוסט שפרסם בפייסבוק בעניינם. בית המשפט דחה את התביעה על הסף, קבע שזו תביעת השתקה, וחייב את התובעים בהוצאות משפט בסך 100,000 ש"ח.

בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 זכה ניסן לתמיכת מפלגת העבודה ונבחר לתפקיד ראש המועצה ברוב של 63 אחוזים עד 2024.

בתפקידו האחרון שימש ניסן כמנהל הרשות לנהיגה ספורטיבית מיום הקמתה. לפני כן היה יועץ כלכלי לשר התחבורה ודירקטור מטעם המדינה במכון וינגייט.

בעבר היה שחקן כדורסל בליגות הנמוכות. הוא שיחק בהפועל באר שבע, מכבי באר שבע, בית"ר באר שבע ובנס ציונה.

בבחירות למועצת להבים שהתקיימו ב-27 בפברואר 2024 הפסיד לאלעד ארזי שקיבל 51.9% מהקולות לעומת כ-48.1% לניסן.

ניסן נשוי לאורלי ואב לשלושה.

קישורים חיצוניים
----------------

* שרון טל, "דרך חדשה": מה מתכנן יוסי ניסן ליישוב להבים?, באתר באר שבע נט, 8 ביוני 2018.

הערות שוליים
------------

1. ↑  יעקב סיטרוק דהן, יוסי ניסן לראשות מועצת להבים, באתר שבע, 29 במאי 2018
2. ↑  תוצאות הבחירות המקומיות 2013, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2013
3. ↑  אורן פרסיקו, פס"ד: תביעות השתקה מזיקות לחופש הביטוי, לעיתונות, לדמוקרטיה ולמערכת המשפט, באתר העין השביעית, 12 באוגוסט 2021
4. ↑  אילן שי, נזכרים, מאחלים ומקווים, באתר שבע, 8 באוקטובר 2018
5. ↑  רותם שרון, מהפך בלהבים ובמיתר מציאות חדשה בעומר תוצאות הבחירות ביישובי הלווין, באתר באר שבע נט, ‏28 בפברואר 2024
**מסגד סולטאן-מוראטובה** (במקדונית: **Султан-муратова џамија**), הידוע גם בשם **מסגד הסולטאן** (במקדונית: **Султанска џамија**), **מסגד היונקר** (במקדונית: **Хјунќар џамија**) ו**מסגד השעון** (במקדונית: **Саат-џамија**), הוא מסגד בסקופיה, מקדוניה הצפונית, שממוקם ממזרח לביט-פזאר (מק'), ליד מנזר וירגינסקי (מק'). המסגד נבנה ב-1436, לזכר סולטאן האימפריה העות'מאנית, מוראט השני והוא המסגד העתיק והשמור ביותר שנמצא בחבל הבלקן.

אטימולוגיה
----------

המסגד נקרא על שמו של סולטאן האימפריה העות'מאנית, מוראט השני, שנתן את ההוראה להקמתו. מלבד היותו "סולטן-מוראטובה", הוא מכונה גם "מסגד היונקר" (בטורקית: *hünkâr*), שפירושו המילולי הוא "אימפריאלי" או "מסגד הסולטאן"; וכ"מסגד השעון", בגלל מגדל השעון שנמצא בחצר המסגד.

היסטוריה
--------

המסגד ומגדל השעון
המסגד נבנה ב-1436, כמורשת של הסולטאן העות'מאני מוראט השני. לאורך ההיסטוריה, המסגד נחשף פעמיים לאש. ב-1537, נשרף חלקו העליון והמינרט, ולאחריו בנייה מחודשת של המבנה בהוראת הסולטאן סולימאן הראשון. השריפה השנייה הייתה תוצאה של השרפה הגדולה (אנ') של 1689, במהלכה נגרם נזק עצום למסגד ולמגדל השעון. המסגד נבנה מחדש ב-1712, בהוראת הסולטאן אהמט השלישי. ב-1912, המסגד נבנה מחדש פעם נוספת. ופעם נוספת ב-1963 מפני שנפגע קשות מרעידת האדמה.

ראו גם
------

* מוראט השני
* מגדל השעון (סקופיה)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מסגד סולטאן-מוראטובה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. 1 2  Султан-Муратова (Хјунќар) џамија(הקישור אינו פעיל), Проект „Стара скопска чаршија".
2. ↑  Султан-муратова џамија (אורכב 14.09.2017 בארכיון Wayback Machine), официјално мрежно место на Град Скопје.
**אמבלודונטים** (שם מדעי: Amebelodontinae היא תת-משפחה של יונקים גדולים מסדרת הפילאים שמשויכת למשפחת הגומפותריומיים אשר חיו בין תקופת המיוקן לפליוקן לפני 16-2.5 מיליון שנה. כמה חוקרים רואים בה משפחה נפרדת.

מינים אלו חיו באמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית וגם באפריקה וחלק מאסיה.
חלקם הגיעו לאורך שישה מטרים, לגובה 2.5 מטרים ולמשקל 4.5 טונות. בשל מידותיהם היו טורפים מעטים מאוד שסיכנו אותם. יתכן שהם חיו בעדרים בערבות.

הרגלי אכילה
-----------

למינים בתת-משפחה זו ניבים מוארכים ובולטים מאוד, ובעבר סברו שהם נועדו לחפור באדמה או ללקט צמחי מים מבריכות. עם זאת הניבים העליונים שלהם לא היו מועילים להם למטרה זו. ייתכן יותר שהניבים הללו עזרו להם לבקע צמחייה קשיחה.

סימני השחיקה על הניבים של חלק מהפרטים מצביעים על כך שהמינים להם השתייכו השתמשו בניבים כדי לחתוך דרך צמחייה.

סוגים
-----

* *Afromastodon*
* אמבלודון (*Amebelodon*)
* *Aphanobelodon*
* *Archaeobelodon*
* *Eurybelodon*
* *Konobelodon*
* פלטיבלודון (*Platybelodon*)
* *Progomphotherium*
* *Protanancus*
* *Serbelodon*
* *Torynobelodon*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אמבלודונטים** בוויקישיתוף
* אמבלודונטים, באתר GBIF (באנגלית)
**בית הכנסת בשומן** היה בית כנסת אשר פעל בעיר שומן בבולגריה מ-1860 ועד 1950.

היסטוריה
--------

 ערכים מורחבים – **הקהילה היהודית בשומן**  

ב-1780 הוצב בשומן הקצין היהודי חיים אהרן אשכנזי אשר שרת בצבא העות'מאני כרופא חיל המצב שחנה בעיר. הוא קיבל היתר מהשלטונות להתיישבות יהודים ובהדרגה זרמו לעיר משפחות יהודיות להן הוקצתה חלקת קרקע בין מסגד טומבול (אנ') והמדרסה, ובתוכה נבנתה שכונת חצר (מלאדינו: קורטיז'ו). ב-1830 נבנה במרכז שכונת החצר בית כנסת מעץ. לאור הגידול המואץ במספר בני הקהילה הוחלט להקים מבנה בית כנסת חדש וזה נחנך ב-1860. ב-1878, ציינה הוועדה הרומנית לקונגרס ברלין כי בשומן מתגוררת קהילה יהודית בת 1,000 נפשות. ב-1900 נמנתה קהילת שומן ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות בולגריה ומנתה 1,200 נפשות. לאחר מלחמת העולם הראשונה, חל קיטון הדרגתי במספר בני הקהילה ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 616 נפשות. במאי 1943 הגיעו לעיר מאות מיהודי סופיה אשר גורשו לערי השדה, ומקצתם נותרו להתגורר בשומן. עם סיום המלחמה נמנו בעיר 1,000 יהודים, רובם עלו לישראל לאחר הקמתה. ב-1949 התגוררו בשומן 84 יהודים ובראשית המאה ה-21 נמנו בה 40 יהודים.

המבנה
-----

כאמור, ב-1830 הוקם צריף בית כנסת במרכז שכונת החצר, אשר הפך לצר מלהכיל את מספר המתפללים. כאשר הוחלט להקים מבנה חדש ומודרני פרצה מחלוקת בין צעירי הקהילה אשר ביקשו להקים מבנה מפואר ברוח עידן התחייה הלאומית הבולגרית לבין הוותיקים שביקשו להקים מבנה צנוע כדוגמת קודמו. ידם של הצעירים הייתה על העליונה וב-1860 נחנך המבנה החדש בן שתי הקומות. ב-1943 התקין מהנדס ממגורשי סופיה שעון שמש על קיר המבנה וזה הפך לאחד מסמלי העיר. ב-1950, לאחר העלייה ההמונית לישראל פסק השימוש בבית הכנסת והוא הפך למחסן. ב-1964 הועברו שתי פרוכות מבית הכנסת בשומן לבית הכנסת בסופיה. בתקופת הרפובליקה העממית של בולגריה תוכנן להסב את המבנה לאולם קונצרטים, אך התוכניות לא מומשו. ב-1975 הוכרז המבנה אתר מורשת בולגרי, אך לא בוצעו בו עבודות שיקום כלשהן. ב-1995 קרסה תקרת המבנה ומספר שנים לאחר מכן נהרס באופן יזום על ידי הרשות המקומית. שתי מזרקות אבן שהיו בחזית בית הכנסת שרדו. על אחת מהן חקוקה כתובת בעברית: "כל ישראל ערבים זה לזה". שתי המזרקות הועברו לחצר מוזיאון ההיסטוריה של שומן.

הערות שוליים
------------

1. ↑  נתן מיכאל גלבר, **שאלת יהודי בולגריה בקונגרס של ברלין (1878)**, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 155.
2. ↑  חיים קשלס, **היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878-1898)**, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 65.
3. ↑  צבי קרן, הקהילה היהודית בשומן, באתר "כולנו בולגרים".
4. ↑  הקהילה היהודית בשומן, באתר בית התפוצות.
5. ↑  חיים קשלס, **קורות יהודי בולגריה - כרך ד', מאחורי מסך הברזל**, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 296.
6. ↑  .Dimana Trankova, Anthony Georgieff, **A Guide to Jewish Bulgaria**, Vagabond Media Ltd, 2011, ISBN 9549230635, pages 94-95.
**טור D2** הוא גורד שחקים הממוקם במרכז העסקים הראשי לה דפאנס שנמצא במטרופולין פריז. המגדל מתנשא לגובה של 175 מטרים ושטחו הכולל הוא 50,000 מטרים רבועים. בניית המגדל החלה בשנת 2011 ונסתיימה בשנת 2014, המגדל נפתח לציבור בינואר 2015. המגדל כולל 37 קומות.

היסטוריה
--------

ההיתר לבניית טור D2 ניתן בנובמבר 2009, והוא נבנה באתר הריסתו של מגדל וריטאס. הבעלות על שטח מגדל וריטאס נמכרה לחברת סוסייטה ז'נרל ב-16 במרץ 2010. ב-16 ביוני 2011 הריסת מגדל וריטאס החלה.

שלב ההריסה של מגדל וריטאס הסתיים בספטמבר 2011, ובניית יסודות מגדל D2 התקיימו בין אוקטובר 2011 לפברואר 2012. הריסת מגדל וריטאס בוצעה על ידי חברת Prodemo ובניית מגדל D2 בוצעה על ידי חברת הבנייה הצרפתית Vinci SA. הארכיטקט אנתוני בשו זכה במכרז יחד עם טום שיהאן בפרויקט של בניית מגדל D2 בגובה 175 מטרים, בצורה שקיבלה השוואה לעורך דין בצורה תלת־ממדית אשר מפתח שלוש חזיתות שונות.

מגדל D2 נראה מלפנים כמגדל בצורת גליל כמו מגדל טורה אגבר (ברצלונה, ספרד) ומגדל סוויס רה (לונדון, הממלכה המאוחדת), אך כאשר מסתובבים סביב הבניין ניתן לראות כי צידו דק.

בניית המגדל הסתיימה בדצמבר 2014, וחנוכתו התקיימה ב-27 בינואר 2015. בשנת 2015 המגדל זכה בפרס האדריכלות 'ArchiDesignClub' בקטגוריית משרדים ועסקים.

שלבי הבנייה
-----------

* 4 באוקטובר 2012: הנחת אבן הפינה.
* 27 באוקטובר 2012: השלמת בניית היסודות.
* 30 בנובמבר 2012: תחילת בניית מבנה המתכת.
* 25 באוגוסט 2013: מבנה המתכת מגיע לקומה ה-13.
* 9 במרץ 2014: השלמת המגדל.

גלריה
-----

* בניית המגדל, 18 במאי 2013 בניית המגדל, 18 במאי 2013

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מגדל D2** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מגדל D2
* מידע על מגדל D2 באתר EMPORIS.
* מידע על מגדל D2 באתר 'skyscraperpage'.

הערות שוליים
------------

1. ↑  אריק ונדלין, מכירת זכויות השטח לחברת סוסייטה ז'נרל, 18 במאי 2010, 'www.news-banques.com' (בצרפתית)
2. 1 2 3  פרויקט דיפנס 92: מגדל D2, ‏ 4 בדצמבר 2010, 'défense-92.fr' (בצרפתית)
3. ↑  חנוכת מגדל D2, ‏ 28 בינואר 2015, 'défense-92.fr' (בצרפתית)
שלט עורך דין של ישראל שוחט
**מוזיאון בית השומר** הוא מוזיאון לתולדות ארגון "השומר", התפתחות כוח המגן בארץ ישראל, וההתיישבות בגליל ובאצבע הגליל הפועל בכפר גלעדי. מופעל על ידי יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון וקיבוץ כפר גלעדי ומוכר כאתר מורשת של מדינת ישראל על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך. בסמוך למקום נמצאת חלקת אנשי השומר בבית הקברות כפר גלעדי - תל חי.

היסטוריה
--------

המוזיאון הוקם על ידי אנשי "השומר", ובראשם מאיר ספקטור, רחל ינאית בן-צבי ונחום הורביץ בשנת 1969 במטרה להציג את תולדותיהם של ארגון "השומר" והארגון ממנו צמח, "בר גיורא", ואת תפקידיהם בהתיישבות, בגיוס נשק ובהגנת היישוב. מבנה המוזיאון תוכנן כמעין מגדל שמירה על צלע ההר הצופה לעבר אצבע הגליל וחצר תל חי. 

אוצר המוזיאון ותצוגתו כוללים מסמכים היסטוריים, צילומים, דגמים ובהם ה"מדאפה" (בערבית: חדר האורחים) שבהם התקבלו תושבי האזור וחדרם של מניה וישראל שוחט, דיוראמה אור-קולית, חיזיון אור-קולי, מבחר כלי נשק, דגלים ופריטי לבוש של חברי "השומר". בחדר הנצחה מוצגים קורות חייהם של חברי "השומר", ובאגף אחר מוצגות עבודותיה של הפסלת בתיה לישנסקי בת דורם של אנשי "השומר". במוזיאון מוצג גם סיפורן של הנשים חברות "השומר", שיצאו למאבק על שוויון חובות וזכויות בארגון וביססו בכך תקדים ודגם לחיקוי.

בין המוצגים במוזיאון נמצאים דגלו המקורי של הארגון ועליו סיסמתו "בדם ואש יהודה נפלה בדם ואש יהודה תקום", הרובה של יוסף טרומפלדור, אותו קיבל מאנשי "השומר" עם הגיעו להגנה על תל חי, וספרים על תולדות "השומר" וחבריו, בהם "יזכור" שראה אור בשנת 1916.

משנת 2008 פועל המוזיאון במתכונת חדשה, לאחר שיפוצו במלאת מאה שנים לייסוד "בר גיורא". התצוגה החדשה נוצרה בעיצובו של האדריכל אורי אברמסון ובשיתוף עם עמותת מורשת "השומר". המבקרים עוברים בין תחנות שונות ומפעילים סרטוני מולטימדיה, בין השאר של הצלם יעקב בן דב, המראים את תקופת העלייה השנייה, וברקע מוקראים מכתבים שכתב איש "השומר" למשפחתו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מוזיאון בית השומר** בוויקישיתוף
* בית השומר, באתר כפר גלעדי
* מוזיאון בית השומר, באתר "חדר מורים"
* פתיחת תצוגה חדשה מוזיאון בית "השומר", באתר משרד הביטחון
* סרט תעוד נדיר של מקימי ארגון השומר משנות ה-30

הערות שוליים
------------

1. ↑  **מדריך לאתרי מורשת - אתרי ביקור ומוזיאונים היסטוריים**, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2019, עמ' 21
2. ↑  הונחה אבן פינה לבית השומר ליד קבר טרומפלדור, דבר, 4 במרץ 1966; נחנך בית השומר בכפר גלעדי, דבר, 8 במאי 1969

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007375569805171

 |
**מגדל Imagine Peace** (באנגלית: **Imagine Peace Tower**, באיסלנדית: **Friðarsúlan**, שמשמעו הוא "עמוד השלום") הוא אנדרטה שהוקמה לזכרו של ג'ון לנון, חבר להקת הביטלס, על ידי אלמנתו יוקו אונו. היא ניצבת באי וידיי (Viðey) שבמפרץ קולהפיורדור (Kollafjörður), ליד רייקיאוויק שבאיסלנד.

מבנה
----

האנדרטה היא מגדל אור המוקרן אנכית כלפי מעלה ממצבת אבן עגולה בקוטר של ארבעה מטרים ובגובה של שני מטרים, הניצבת על גבי בימה המצופה באבן מקומית. עוצמת 15 הזרקורים היוצרים את מגדל האור היא 75 קילוואט, ואלומת האור מגיעה לגובה של כארבעה קילומטר.

על גבי המצבה חרותות המילים "Imagine Peace" ב-24 שפות (ועברית בכללן). מילים אלו כמו גם שמה של האנדרטה הן תזכורת לשיר השלום של לנון, Imagine.
מתחת למצבה נטמנו מאות אלפי איחולים לשלום שיוקו אונו אספה במסגרת מפעל עצי האיחולים (Wish Trees) שלה. על לוח נוסף על גבי האנדרטה נכתב: "אני מקדישה מגדל אור זה לג'ון לנון. אהבתי לך היא לנצח. יוקו אונו, 9 באוקטובר 2007".

איסלנד נבחרה על ידי יוקו אונו כאתר להקמת האנדרטה בשל יופי נופיה ובשל ייצור החשמל הגאותרמי הידידותי לסביבה הנוהג בה. הקמת האנדרטה החלה ב-9 באוקטובר 2006 והיא נחנכה שנה אחת לאחר מכן. בנוסף ליוקו אונו השתתפו בטקס חנוכת האנדרטה בנה ובנו של לנון, שון לנון, חבר להקת הביטלס רינגו סטאר ואוליביה הריסון, אלמנתו של ג'ורג' הריסון. פול מקרטני הוזמן לטקס אך לא הגיע (בשל הופעה בבית משפט באותו מועד).

האנדרטה הוקמה בשיתוף פעולה בין יוקו אונו, עיריית רייקיאוויק, מוזיאון רייקיאוויק לאמנות וחברת האנרגיה של העיר.

לפי תוכניתה של יוקו אונו יאיר המגדל במשך חודשיים בכל שנה - מ-9 באוקטובר, יום הולדתו של לנון, ועד ה-8 בדצמבר, יום הירצחו. בנוסף יודלק המגדל בשבוע הראשון של החורף (21–28 בדצמבר) ובשבוע הראשון של הקיץ (21–28 ביוני) וכן בערב השנה החדשה (31 בדצמבר). עיריית רייקיאוויק החליטה להדליק את אורות המגדל לכבוד יוקו אונו גם ביום הולדתה, 18 בפברואר.

* הכיתוב על גבי האנדרטה באנגליתהכיתוב על גבי האנדרטה באנגלית
* הכיתוב על גבי האנדרטה באיסלנדיתהכיתוב על גבי האנדרטה באיסלנדית
* הכיתוב על גבי האנדרטה בעבריתהכיתוב על גבי האנדרטה בעברית
* מראה מהעירמראה מהעיר

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **מגדל השלום Imagine** |

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מגדל Imagine Peace
* על האנדרטה באתר Wired