recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
דיוקנו של ראזין
סטפן ראזין (וסילי סוריקוב)
**סְטֵנְקָה (סְטֵפַּן) ראזין** (ברוסית: **Степан Тимофеевич Разин**; ‏1630 – 16 ביוני 1671) היה קוזאק, מנהיג המרד הגדול ברוסיה הצארית במאה ה-17.

ראזין נולד בכפר זימובייסקיה במחוז וולגוגרד של ימינו (שם נולד מאוחר יותר ימליאן פוגצ'וב – מנהיג המרד הגדול הבא). בשנת 1661 הוא ניהל משא ומתן עם הקלמיקים, ומכאן ניתן להסיק שהוא היה כבר בעל מעמד ומוניטין בין הקוזאקים של הדון. גם לאחיו, איוואן ופרול, היה מוניטין צבאי. בשנים 1662–1663 פיקד ראזין על יחידה קוזאקית בפשיטות לשטחים של חאנות קרים והאימפריה העות'מאנית. באותה תקופה, הוויוודה האציל יורי דולגורוקוב החליט להוציא להורג את אחיו הבכור של ראזין, איוואן ראזין. ככל הנראה, תרם אירוע זה במידה רבה להתנהגותו בהמשך של סטפן ראזין.

בשנת 1667 הוביל ראזין פשיטה מוצלחת של קוזאקים על הערים בוולגה התחתונה, בנהר אורל ובפרס.

המרד
----

באביב 1670 החל ראזין במרד גלוי נגד השלטון. הוא שלח כרזות בהן הציע לכל האיכרים והצמיתים להצטרף לכוחותיו תוך הבטחת חופש והנהגת השיטה הנהוגה ביישובים קוזאקים בשטחים שיכבוש. לא הייתה לו כוונה לסלק את הצאר אלכסיי הראשון מהשלטון, אך בהתאם לכרזות כל הסובבים את הצאר מושחתים ויש להחליפם. הוא גם פיזר שמועות שבמחנה שלו נמצא הבן של הצאר (שכבר לא היה בחיים) וראש הכנסייה לשעבר ניקון (שהיה בגלות ונשללו ממנו כל תאריו). בכל הערים שהצליח לכבוש הנהיג ראזין ממשל קוזאקי, תוך הריגת נציגי השלטונות וביזה של מעמד הביניים. בכל השטחים סביב הוולגה החלו מרידות של איכרים ושל עמי הוולגה: מארי, צ'ובשים ומורדבה. לאחר כיבוש אסטרחן, צאריצין, סראטוב וסמרה התקדם ראזין עד לסימבירסק אך לא הצליח לכבוש אותה. ב-4 באוקטובר 1670, במהלך קרב סמוך לעיר, נפצע ונמלט לאזור נהר הדון. במקביל, החלו כוחות גדולים מטעם השלטון להתקדם לכיוון נהר הדון.

ראשי הקוזאקים המקורבים לשלטון הבינו היטב שהצאר עלול לנקום בכל האוכלוסייה הקוזאקית, ולכן, באפריל 1671, כבשה האצולה הקוזאקית בקרב עקוב מדם את מעוזו של ראזין והסגירה אותו לידי השלטונות הרוסיים ושליחי הצאר.

הוצאתו להורג
------------

ב-6 ביוני 1671 הוצא ראזין להורג בכיכר בּוֹלוֹטְנַיָה שבמוסקבה, בחברת אחיו הצעיר פְרוֹל.

השיר
----

אודות סטפן ראזין נכתב שיר רוסי עממי המתאר את מעלליו. כותרת השיר היא "סטנקה ראזין". השיר, שנכתב בסביבות שנת 1883, זכה להצלחה מסחרית במערב דווקא במאה ה-20 תחת הכותרת "The Carnival is Over", לאחר שהוקלט על ידי להקת הפולק האוסטרלית "המשחרים". השיר צעד בראש מצעדי המכירות בבריטניה ובאוסטרליה בשנת 1965. בשנות השמונים הוקלטה לשיר גרסה נוספת על ידי להקת הדיסקו הגרמנית "בוני אם".

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סטפן ראזין** בוויקישיתוף
* סטפן ראזין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007273700805171
* BnF: cb16261445w (data)
* GND: 118641883
* ISNI: 0000 0000 8205 8695
* LCCN: n82233827
* LNB: 000150341
* NDL: 00621350
* NKC: xx0008515
* NLP: A11857845
* NTA: 071231218
* SUDOC: 084720425
* VIAF: 21042472
* WorldCat: lccn-n82233827

 |
**סטפן רופייה** (בצרפתית: **Stéphane Ruffier**; נולד ב-27 בספטמבר 1986 בבאיון, צרפת), הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת השוער.

קריירה
------

רופייה התחיל בגיל 6 לשחק בקבוצת אביון באיון שבעיר הולדתו. בהתחלה הוא שיחק כחלוץ, בעקבות גובהו, אולם יכולותיו הטכניות המוגבלות מנעו ממנו להתקדם. יחד עם מאמן הקבוצה, הוא מחליט לעבור לעמוד בין הקורות. בעמדת השוער הוא גילה יכולות גבוהות ומתקדם מהר מאוד לרמות הגבוהות. ב-2003 הוא עבר לקבוצת הנוער של מונקו ושנתיים מאוחר יותר הוא עולה לקבוצה הבוגרת. בעונת 2005/6 הוא הושאל לקבוצת נעוריו ששיחקה בליגה השלישית בצרפת שם הוא שימש כשוער ראשון ולאחר שנת השאלה הוא שב למונקו שם הוא שימש ששוער שני לפאביו רומא. הוא שותף במספר משחקים מועט ובעונת 2008/9, לאחר מעברו של רומא למילאן, הוא התחיל לשמש כשוער ראשון עד לעונת 2010/11. בתום העונה מונקו יורדה ליגה ורופייה עובר לסנט אטיין.

נבחרת לאומית
------------

ב-2008, במקביל להפיכתו לשוער ראשון במונקו הוא זומן לנבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 21 בה הוא שיחק רק שלושה משחקים. ב-2010 זומן לראשונה לסגל הרחב של הנבחרת הבוגרת של צרפת לקראת מונדיאל 2010 אולם אינו נמצא ב-23 השחקנים שנוסעים למונדיאל. לאחר כישלון צרפת במונדיאל הוא זומן על ידי המאמן דידייה דשאן כשוער ראשון ומשחק במשחק הידידות נגד נורווגיה. לאחר מכן הוא לא מזומן לנבחרת צרפת עד למאי 2013 שבעקבות פציעתו של סטיב מנדנדה הוא זומן לשמש כשוער שני להוגו לוריס. לאחר מכן הוא מזומן שנית לשמש כשוער שני ללוריס במונדיאל 2014 בעקבות פציעה נוספת של מנדנדה.

תארים
-----

**סנט אטיין**

* גביע הליגה הצרפתית: 2013

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סטפן רופייה** בוויקישיתוף

* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר Soccerway
* פרופיל, באתר BDFutbol
* פרופיל, באתר WorldFootball.net
* פרופיל, באתר National Football Teams
* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu
* פרופיל, באתר ESPN

| **נבחרת צרפת – מונדיאל 2014** |
| --- |
| 1 לוריס • 
2 דבושי • 
3 אברה • 
4 וראן • 
5 סאקו • 
6 קבאי • 
7 קאבלה • 
8 ולבואנה • 
9 ז'ירו • 
10 בנזמה • 
11 גריזמן • 
12 מאבובה •
13 מנגאלה • 
14 מטווידי •
15 סאניה •
16 רופייה •
17 דין •
18 סיסוקו •
19 פוגבה •
20 רמי •
21 קוסיילני •
22 שניידרלין •
23 לנדרו •
מאמן: דשאן | צרפתצרפת |
**גיטה שרובר** (8 באוגוסט 1917 - 11 ביוני 2004) הייתה נדבנית ישראלית ויקירת העיר ירושלים. באמצעות קרן גבריאל שרובר שהקימה נבנו בין היתר תיאטרון ירושלים, טיילת שרובר בירושלים ובית גבריאל על שפת הכנרת.

ביוגרפיה
--------

גיטה בלסון נולדה בריגה שבלטביה, בתם השנייה של בטי וליאופולד בלסון. כשהייתה בת שלוש, לאחר שחרור אביה מהכלא הסובייטי, עברה המשפחה לברלין בירת גרמניה. היא ואחיה היו חברים תחילה במכבי צעיר ולאחר מכן בתנועת הנוער הציונית-סוציאליסטית "הבונים" בקבוצתו של אנצו סרני. ב-1933 חזרו הוריה לריגה, שם נרצחו כשהנאצים הגיעו לעיר בשנת 1941. אחיה, יפים, עלה לארץ ישראל וגיטה יצאה להכשרה חקלאית בדנמרק.

בשנת 1934 עלתה לארץ ישראל עם קבוצה של "הבונים" שהצטרפה לפלוגת הקיבוץ המאוחד "שער הנגב" בגדרה (לימים קיבוץ כפר סאלד), ונישאה לג'ורג' פאפה, חברהּ מהתנועה. כעבור זמן מה עבר הזוג לתל אביב. בשנת 1943 התנדבה שרובר לצבא הבריטי, הצטרפה לכוח העזר של הנשים בחיל האוויר המלכותי ושירתה בקהיר. בשנת 1945 נולד בנה היחיד גבריאל, ולאחר מכן עברה עם משפחתה לירושלים. בתקופה בין 1945 ל-1948 פעלו גיטה וג'ורג' במאבק להקמת המדינה במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. בשנת 1949 התגרש הזוג.

בתחילת שנות החמישים הקימה שרובר עסק פרטי. ולטר איתן, מנכ"ל משרד החוץ, שכר את שירותיה ותפקידה היה ללוות אישים חשובים בעת ביקורם בארץ. בשנת 1954 פגשה את מיילס שרובר, איל-פלדה יהודי עשיר מוונצואלה, שהגיע לביקור בישראל כמלווה מטעם משרד החוץ. שנה אחר כך, ב-1955, נישאה לו והוא אימץ את בנה גבריאל. המשפחה חיה זמן מה בקראקס ובשנת 1958 חזרה לישראל. המשפחה גרה בוילה שרובר, בשכונת טלביה בירושלים. באותן שנים הייתה פעילה עם בעלה למען הקמת תיאטרון ירושלים. לאחר מות בעלה בשנת 1976 המשיכה גיטה לנהל את וילה שרובר ולארח בה רבים מנכבדי העולם. בשנת 1988 נפטר בנה גבריאל ממחלת האיידס ומאז פעלה רבות להנצחת שמו, באמצעות קרן גבריאל שרובר. היא פיקחה על עבודות הקמת בית גבריאל שעל שפת הכנרת, שבו לפי רצונה היה אמור להיחתם הסכם השלום בין ישראל לסוריה.

בשנת 1995 החליטה קרן גבריאל שרובר להעניק את "פרס גבריאל לשלום".

בשנת 1997 הוענק לגיטה שרובר אות יקיר ירושלים. מיילס שרובר זכה בפרס בשנת 1975.

שרובר נקברה בהר המנוחות בירושלים.

מדליה שהוענקה לשרובר בשנת 1989

קישורים חיצוניים
----------------

* גיטה שרובר באתר בית גבריאל
* שיר-לי גולן-מאירי, מותה של נדבנית, באתר ynet, 13 ביוני 2004
* מיכאל יעקובסון: וילה שרובר, הבית המפורסם בירושלים: עבר, הווה - והעתיד?, 10.12.13, Xnet

הערות שוליים
------------

1. ↑  גברת שרובר, העולם הזה, גיליון 2463, עמודים 28–30
2. ↑  בשנת 1995 הוענק הפרס לאליקים רובינשטיין, מי שהיה ראש משלחת ישראל לשיחות השלום עם ירדן ולד"ר פאיז א-טראונה, שהיה ראש משלחת ירדן לשיחות השלום עם ישראל. בשנת 1996 הוענק הפרס לג'ורג' שולץ, וורן כריסטופר וג'יימס בייקר, על תרומתם להסכם השלום בין ישראל לירדן וכהכרת תודה לארצות הברית. פרטים על פרס גבריאל לשלום באתר "בית גבריאל בכנרת".
**סטפנו אוסי** (באיטלקית: **Stefano Ussi** ‏; 3 ספטמבר 1822–1901) היה צייר איטלקי, שנודע בתחילת דרכו בציורי ההיסטוריה שלו, ואחר כך בתיאור נושאים אוריינטלים.

ביוגרפיה
--------

הוא נולד בפירנצה ולמד שם באקדמיה לאמנויות יפות אצל אנריקו פולסטריני. בין עמיתיו היו פייטרו בנבנוטי וג'וזפה בזאוולי. 

לאחר לימודיו באקדמיה, נרשם כמתנדב למלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה, במהלכה נפל בשבי הכוחות האוסטריים. לאחר שחזר לפירנצה, הוא זכה בפרס הטריאנלה על ציור "תחיית לזרוס" ב-1849, והציג עבודות בשנים הבאות בנושאים היסטוריים וספרותיים.

הוא מזוהה עם קבוצת הציירים מאקיאיולי - שהיו קבוצת ציירים מאזור פירנצה, שאפשר לראות בהם מבשרי האימפרסיוניזם מבחינת הנושאים והצבעים שהם ציירו. הוא זכה להצלחה רבה עם יצירתו "גירוש הדוכס מאתונה" שהוצג בפירנצה בתערוכה הראשונה בשנת 1861. הוא זכה בפרס בפריז בשנת 1867, על יצירתו המייצגת את הגירוש במאה ה-14 של השליט העריץ של פירנצה.

בתקופתו של אוסי, אירועי ימי הביניים קיבלו משמעויות פטריוטיות חדשות כאשר הממלכה האיטלקית הייתה בתהליכי גיבוש ואיחוד. 

אוסי נחשב לאחד מהציירים האוריינטליים החשובים בתקופתו.  הוא ביקר במצרים ב-1869 לרגל פתיחת תעלת סואץ, וחזר ב-1872 בהזמנת החדיב. יחד עם חברו, הצייר צ'זארה ביזאו. הוא ליווה משלחת דיפלומטית איטלקית למרוקו בשנת 1875. הרישומים הרבים שעשה במסעות אלו סיפקו לו חומר בשנים שלאחר מכן.

המשנה למלך מצרים הזמין ציור גדול המתאר ״עלייה לרגל למכה״.

ב-1880, בטורינו הוא הציג את ״פנטזיה מרוקאית״ וכן ״משפחה ערבית במדבר״. בשנת 1881 במילאנו, הוא הציג את ״החג של מוחמד בטנג'יר״. בין שאר יצירותיו ניתן למנות את ״הפרשים הערבים״.

הוא מת בפירנצה ב-1901.

גלריה
-----

* 
* 
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סטפנו אוסי** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  ARTGATE - Fondazione Cariplo, www.artgate-cariplo.it
2. ↑  Dizionario degli Artisti Italiani Viventi: pittori, scultori, e Architetti, by Angelo de Gubernatis. Tipe dei Successori Le Monnier, 1889, page 531-2.
3. ↑  The Orient in dreams, paintings, and exploration, Culturaitalia (באיטלקית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 130175900
* ISNI: 0000 0000 6687 0421
* LCCN: nr90020811
* RKD: 78843
* ULAN: 500014508
* VIAF: 38018310
* WorldCat: lccn-nr90020811

 |
**בויגה עצים חום** (שם מדעי: *Boiga irregularis*) הוא מין נחש תת-ארסי מסוג בויגה שבמשפחת הזעמניים. הנחש מצוי בטבע באינדונזיה וקצה מלזיה, גינאה החדשה וצפון אוסטרליה אך הובא על ידי האדם לאי גואם שם הוא מין פולש בעל השלכות אקולוגיות הרסניות ביותר.

מאפיינים
--------

אורכו של הבויגה נע בין 1.5–2 מטר ויכול אף להגיע לשלושה מטר. הנחש בעל עיניים גדולות וצבעו חום-זהוב. הוא מצוי במשך רוב זמנו בין ענפי העצים ונתלה מהם במשך היום מלופף.

הוא בעל שיני ארס קטנות היכולות לקטול את טרפו כל עוד הנחש פוער מספיק קדימה את הלסת. לאדם הארס אינו קטלני אך הנחש עשוי להיות אגרסיבי בתגובה לאיום.

הוא פעיל במשך הלילה וניזון מטרף קטן של זוחלים אחרים, עופות, עטלפים, מכרסמים. הארס הורג את הטרף במהירות והנחש בולע אותו שלם.

הנחש הופץ לאי גואם שמצפון לאינדונזיה, במערב האוקיינוס השקט, ככל הנראה כ"נוסע סמוי" על ספינות. לנחש לא היו טורפים טבעיים כך שהוא היה יכול להתרבות ולהתבסס באי. הנחש הרג את אוכלוסיית העופות הטבעיים באי. הנחש הצליח להגיע גם לאיים וייק, טיניאן, אוקינאווה שביפן, דייגו גרסיה, הוואי ואפילו לטקסס שבארצות הברית. ייתכן שהוא נראה גם באי סאיפאן.

הנחש גרם לפגיעה קשה בעופות המקומיים כולל ביונת פרי מריאנית (Ptilinopus roseicapilla), חטפית גואם (Myiagra freycineti) שנכחדה, זנבן רופוס (Rhipidura rufifrons) ומיזומליה מיקרונזית (Myzomela rubratra) וכן בכמה מעטלפי הפרי של האי.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בויגה עצים חום** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* EOL
* ADW
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

* בויגה עצים חום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* אלכס סלבנקו, האסון של גואם, באתר "מדע גדול, בקטנה", 16 באוגוסט 2017

הערות שוליים
------------

1. ↑  בויגה עצים חום באתר הרשימה האדומה של IUCN

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007541969705171
* GND: 4611081-1
* LCCN: sh93007307

 |
**פארק החולדות** הוא כינוי למחקר בנושא התמכרות לסמים שנערך בשנות ה-70 המאוחרות (ופורסם בשנת 1980), על ידי הפסיכולוג הקנדי ברוס ק. אלכסנדר ועמיתיו באוניברסיטת סיימון פרייזר בקולומביה הבריטית שבקנדה.

השערתו של אלכסנדר הייתה כי סמים לא גורמים להתמכרות, ושההתמכרות לכאורה לסמים הנרקוטיים שנצפתה בשכיחות בחולדות מעבדה ניתנת לייחוס לתנאי החיים שלהם, ולא לתכונות הממכרות של הסם עצמו. הוא כתב בנייר עמדה לסנאט הקנדי בשנת 2001, שניסויים קודמים שבהם חולדות מעבדה הוחזקו מבודדות בכלובי מתכת צפופים, נקשרו למנגנון הזרקה עצמית, רק מראים כי "בעלי חיים במצוקה קשה, כמו אנשים במצוקה קשה, יקלו על מצוקתם בצורה תרופתית אם יוכלו".

כדי לבחון את השערתו, אלכסנדר בנה פארק חולדות, מושבת דיור בגודל 8.8 מטר רבוע (95 רגל מרובע), פי 200 מהשטח של כלוב מעבדה סטנדרטי. היו 16-20 חולדות משני המינים במעון, שפע של מזון, כדורים וגלגלים למשחק, ומספיק מקום להזדווגות וגידול הגורים. תוצאות הניסוי תמכו בהשערתו. חולדות שנאלצו לצרוך מורפין הידרוכלוריד במשך 57 ימים רצופים הובאו לפארק החולדות וניתנה להן הבחירה בין מי ברז רגילים ומים מהולים במורפיום. על פי רוב, הם בחרו במים רגילים. במאמרו כתב על כך אלכסנדר: "שום דבר שניסינו... לא יצר משהו שנראה כמו התמכרות בחולדות ששוכנו בסביבה רגילה באופן סביר." קבוצות ביקורת של חולדות מבודדות בכלובים קטנים צרכו הרבה יותר מורפיום בניסוי זה ובכמה מהניסויים שאחריו.

המאמר המקורי נדחה על ידי כתבי העת המדעיים החשובים ופורסם לבסוף בכתב עת קטן יחסית, "Psychopharmacology". מספר ניסויים אחרים שנערכו בעקבות המחקר, לא הצליחו לשחזר את תוצאותיו. עם זאת, המחקר עורר תשומת לב באשר לתנאי הכליאה של חולדות מעבדה והשפעתם על תוצאות ניסויים. מחקרים חדשים מתחילת המאה ה-21 מצאו כי סביבה מעשירה עשויה להקטין את התמכרותם של עכברים למורפיום, וכן להפחית סיכון להפרעות כמו אלצהיימר, הנטינגטון ופרקינסון. 

אלכסנדר עצמו ממשיך להרצות על מחקרו; החל מ-1985 הוא עבר לחקור התמכרות לסמים בקרב בני אדם מתרבויות מגוונות, מתוך הנחה שההבדלים הבין-תרבותיים בין אנשים מדמים את ההבדל בין חולדות בכלוב לעומת בפארק.

קישורים חיצוניים
----------------

* פארק החולדות, באתר של ברוס ק. אלכסנדר

הערות שוליים
------------

1. ↑  Alexander, Bruce K. (2001) "The Myth of Drug-Induced Addiction", a paper delivered to the Canadian Senate, January 2001
הכניסה למסעדה
**אנוטקה פינקיורי** (באיטלקית: **Enoteca Pinchiorri**) היא מסעדה השוכנת ליד בזיליקת סנטה קרוצ'ה בפירנצה, טוסקנה.

הבעלים הם ג'ורג'יו פינקיורי, אוֹצֵר יין במקצועו ואני פיאולדה (נולדה ב-1945), שגדלה בפרומנד דז אנגלה שבניס, בת להורים בתעשיית המלונאות. בגיל 20 עברה אני לפריז, שם הייתה עובדת ממשלה, עברה לאנגליה, ומשם עברה לטוסקנה. היא למדה לבשל בעצמה. ג'ורג'יו פינקיורי, פתח ב-1972 את בר היין אנוטקה נציונלה (Enoteca Nazionale) והוסיף את השם פינקיורי לשמו. פיאולדה, שהגיעה לטוסקנה, הכירה את פינקיורי והייתה הטבחית בבר שלו. בתחילה הם הגישו מאכלים ספורים שליוו יינות גדולים, אותם בחר ג'ורג'יו.

המסעדה זכתה בכוכב אחד במדריך מישלן האדום ב-1982, בשני כוכבים ב-1983, ניקוד עליו שמרה עד לשנת 1993 והחזיקה בו שנתיים, עד שהורדה לשני כוכבים (באותה שנה פתחה את מסעדת אנוטקה פינקיורי בטוקיו), היא זכתה מחדש בשלושה כוכבים בשנת 2004, ניקוד עליו היא שומרת כיום (2010). היא נכללת ברשת רלה א שאטו מאז שנת 1983.

המסעדה נבחרה במקום ה-44 ברשימת 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2003, במקום ה-48 בשנת 2005, במקום ה-29 בשנת 2006, במקום 41 בשנת 2007 ובמקום ה-32 בשנת 2008.
היא נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.

השפים הם אני פיאולדה, איטלו באסי וריקרדו מונקו. 
מרתף היין של המסעדה הוא מהגדולים בעולם והוא מכיל 4,000 סוגי יינות שונים ו-150,000 בקבוקים, בעיקר איטלקיים, צרפתיים וקליפורניים, כש-200 יינות מוצעים לשתייה בכוס.

לקריאה נוספת
------------

* Michael Steinberger, **Au Revoir to All That: The Rise and Fall of French Cuisine**, Bloomsbury Publishing PLC, 2010; pp. 173-174.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אנוטקה פינקיורי** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של אנוטקה פינקיורי
* המסעדה במדריך השולחנות הגדולים בעולם(הקישור אינו פעיל)
* ריאיון עם אני פיאולדה, theworldwidegourmet.com
* ריאיון עם אני פיאולדה, iviewme.wordpress.com‏, 13 ביוני 2010
* אביטל ענבר, כוכבות במטבח, באתר nrg‏, 24 בפברואר 2002

הערות שוליים
------------

1. ↑  אנוטקה פינקיורי במקום ה-48 ברשימת 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2003
2. ↑  אנוטקה פינקיורי במקום ה-48 ברשימת 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2005
3. ↑  אנוטקה פינקיורי במקום ה-29 ברשימת 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2006
4. ↑  אנוטקה פינקיורי במקום ה-41 ברשימת 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2007
5. ↑  אנוטקה פינקיורי במקום ה-32 ברשימת 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2008
**ג'וניור מלאנדה** (28 באוגוסט 1994 – 10 בינואר 2015) היה כדורגלן בלגי, אשר שיחק בעמדת הקשר בקבוצת וולפסבורג ונהרג בתאונת דרכים ב-10 בינואר 2015.

קריירה
------

מלאנדה החל את הקריירה בקבוצת הנערים של אנדרלכט, ב-1 ביולי 2007 עבר לקבוצת הנערים של ליל, לפני שעבר לשחק בקבוצת זולטה ורכם שם שיחק 65 משחקים, כבש שמונה שערים ומסר חמישה בישולים.

ב-31 ביולי 2013 חתם בקבוצת וולפסבורג הגרמנית, תמורת 4 מיליון יורו שעברו אל זולטה ורכם אליה הושאל חזרה לאחר שחתם בוולפסבורג.

מלאנדה הופיע לראשונה בוולפסבורג במשחק קבוצתו מול מיינץ 05 כאשר נכנס כמחליף וקבוצתו ניצחה בתוצאה 0-3.
הוא כבש לראשונה במשחק קבוצתו מול ורדר ברמן בניצחון 1-3.

מותו
----

ב-10 בינואר 2015 בשעה 15:35 שעון גרמניה מלאנדה נסע עם חבריו במכונית פולקסווגן בדרך להאנובר. ליד פורטה ווסטפאליקה אשר במדינת נורדריין-וסטפאליה, המכונית איבדה שליטה, התהפכה והתנגשה בעץ. לדברי המשטרה, מלאנדה, אשר ישב במושב האחורי, היה ללא חגורת בטיחות, מעוצמת הפגיעה נזרק מהמושב האחורי ומותו נקבע במקום.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ג'וניור מלאנדה** בוויקישיתוף

* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר Soccerway
* פרופיל, באתר BDFutbol
* פרופיל, באתר WorldFootball.net
* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1065198752
* VIAF: 314790915
* WorldCat (עם VIAF): 314790915

 |
שרטוט הדגמה
עוגן מתיחה מסוגנן בקלויסטר של קתדרלת סנט-טרופים בארל (צרפת)
עוגני מתיחה באבן ישראל
**עוגן מתיחה** הוא מרכיב בהנדסת מבנים, שנועד לחיזוק קירות מבנים לפני המצאת הבטון המזוין או לשם חיזוק קירות מבנה עתיק קיים ללא הריסתו.

קירות מבנה, שנבנו מקבילים זה לזה נוטים עם השנים וזעזועי קרקע שונים להתרחק זה מזה תוך תנועה איטית ביותר של "נפילה" כלפי חוץ, דבר שעלול להביא להתמוטטות המבנה. על מנת למנוע את התרחקות הקירות זה מזה הומצא עוגן המתיחה.

העוגן מורכב ממוט או כבל פלדה המושחל לאורך המבנה מצד לצד ובולט מחוץ לגבולות הקיר, משני צידי המבנה. בחלקים הבולטים מחוץ לקיר חרוטה הברגה. על ההברגות מבריגים אומי פלדה ו"מותחים" אותם באמצעים מכניים. כך נוצר לחץ חיצוני על הקיר המונע ממנו להתמוטט כלפי חוץ.

בעקבות רעידת האדמה של 1927 התגלה שבתים שנבנו בשיטה זו בירושלים לא התמוטטו, בעוד בתים שלא היו בנויים כך נסדקו ואף התמוטטו. לפיכך הגדירו השלטונות הבריטים בתקן הבנייה את השימוש בעוגני מתיחה.

אומי הפלדה החיצוניים נראים מן הרחוב, לפיכך החליטו אדריכלים להפוך אותם למרכיב קישוטי. כך ניתן לראות בשכונות נחלאות בעיקר, ובשכונות נוספות בירושלים אומים של עוגני מתיחה עגולים, מרובעים, בדוגמת פרפרים, ספירלות, צורות X, S, 8 ועוד.

עוגני מתיחה משמשים גם כיום לשימור מבנים, באופן שלא ישנה את חזותם..

לקריאה נוספת
------------

* דוד קרויאנקר, **אדריכלות בירושלים תקופות וסגנונות - שכונות ומבני ציבור יהודיים מחוץ לחומות 1860 - 1914**, ירושלים 1983
* יעקב שפר, מערכות עגינה במבנים היסטוריים, **אתרים** 3, ספטמבר 2013, עמ' 83-86

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עוגן מתיחה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  ראו למשל יגאל גבזה, פריקים של שימור - דירה בשוק הפשפשים ביפו 18/07/2001

* מוטות המתח של עוגני מתיחה חשופים מצידם הפנימימוטות המתח של עוגני מתיחה חשופים מצידם הפנימי
**פורטו טורס** (באיטלקית: **Porto Torres**, בשפת סאסארזה: **Pòlthu Tòrra**, בשפת סרדו: **Pòrtu Tòrres**, בלטינית: **Porto Torres** או **Turris Libissonis**, או **Turris Libisonis**, ביוונית: **Πύργος Λιβύσσωνος** - מבוטא Pyrgos Libyssonos) היא עיר נמל עתיקה, במפרץ דל'אסינרה (Golfo dell'Asinara), בנפת סאסארי שבצפון-מערב סרדיניה. מספר תושביה של העיר עמד בשנת 2006 על 21,935 תושבים.

תולדות העיר
-----------

בעת העתיקה הוקמה במקום העיר הרומאית Turris Libyssonis. היא הייתה אחת הערים החשובות בסרדיניה באותה עת. היא שכנה בחוף הצפוני, 25 ק"מ מזרחה לכף הצפוני-מזרחי של האי, כף פלקונה (Capo del Falcone) ובתוככי המפרץ המכונה היום מפרץ דל'אסינרה. סבורים שהעיר נוסדה כבר על ידי יוליוס קיסר. היא הוקמה בתור קולוניה ושמה המקורי היה  *Colonia Julia*. הסופר פליניוס הצעיר מספר לנו כי זו הייתה המושבה הרומאית היחידה באי. ההנחה היא שלא קדם יישוב למושבה, אלה רק הייתה במקום מצודה. היא מוזכרת בכתביו בתור נקודת מוצא לנתיבי דרכים, אך ללא חשיבות מיוחדת כל שהיא. לפי השרידים שנמצאו, של עקבות גלגלי עגלות בדרך, יש להניע כי הייתה עיר מסחר חשובה באימפריה הרומית. לפי אבן מיל שנמצאה יצא ממנה הדרך המרכזית של האי, אשר הובילה ישירות מפורטו טורס לקליארי - או בשמה אז קרליס Caralis. עוד דרך הובילה ממנה לחוף המערבי ולמרכז האי, אל Othoca, היום, Santa Giusta אשר ממנה התחברה גם כן לקליארי. בשנת 1964 נמצאו שני אבני מצבה עם כיתוב בעברית, עדות להימצאות יהודים בעיר. בתקופת ימי הביניים היא הייתה מושב הבישוף.

בעיר יש שרידים מהתקופה הרומאית. מלבד הנמל, גם שרידי מקדש, אשר לפי כתובת שנמצאה בו הוקדש לפורטונה – אלת המזל. הוא שוחזר בימי "פיליפ הערבי", מרחצאות, בסיליקה, אמת מים וגשר קטן מעל לנהר שכונה: Fiume Turritano. העיר העתיקה התקיימה עד המאה ה-11, כאשר רוב האוכלוסייה עברה לסאסארי מסיבות של ביטחון.

הנמל
----

מרכזה של העיר הוא הנמל. ממנו יש תנועת אוניות ליעדים באגן הים התיכון כאשר היעדים החשובים הם: מרסיי בצרפת וג'נובה באיטליה. מהעיר יוצאים גם הכבישים הראשיים לקליארי ולסאסארי.
הנמל הקיים הוא מלאכותי. הוא נבנה בחלקו הגדול על יסודות הנמל הרומאי. תעשיות כימיות ממלאות מקום נכבד בכלכלת העיר ובתנועת המטענים של הנמל. זהו הנמל הגדול באי מבחינת היקף שינוע המטענים דרכו, והשני בגודלו במספר הנוסעים שעוברים בו.

כנסית סן גבינו
--------------

בעיר מצויה כנסייה בעלת סגנון בנייה מיוחד מהמאה ה-11, כנסיית סן גבינו San Gavino. הכנסייה נבנתה מאבנים חצובות של גרניט, פורפיר. היא הכנסייה הגדולה בסרדיניה הבנויה בסגנון רומנסקית מיוחדת היא צורת הבנייה ומבנה החזית לעומת חזותה העורפי. מצויים בכנסייה סרגופגים רומאיים.

גלריה
-----

* בלילהבלילה
* עקבות המרכבות הרומאיות בדרךעקבות המרכבות הרומאיות בדרך
* כנסית סן גבינוכנסית סן גבינו

מבט על העיר

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פורטו טורס** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של פורטו טורס
* פורטו טורס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  על שרידים ארכאולוגיים יהודיים באי (בדף המתקבל יש להקליד חיפוש "sardegna" כדי להגיע למאמר)
2. ↑  Porto Torres באתר Autorità Portuale Nord Sardegna.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007564509405171
* BnF: cb11994832h (data)
* GND: 4473598-4
* MusicBrainz: 764735d4-ff93-42b0-bcc6-eed7ddd5216e
* NKC: ge1169253
* VIAF: 126695400
* WorldCat: lccn-n82134305

 |
פסלו של גווידו ד'ארצו
גווידו ד'ארצו לומד נגינה במונוקורד אצל טבאלד
**גווידו ד'אָרצוֹ** (או: **גווידו מֵאָרֶצוֹ**; באיטלקית: **Guido d'Arezzo**;‏ 991 או 992 - אחרי 1033) היה תאורטיקאי מוזיקה מתקופת ימי הביניים. נחשב לממציא התיווי המוזיקלי המודרני, כתב התווים על גבי חמשה (שאז כללה רק ארבע שורות במקום חמש, כנהוג כיום) שהחליף את רישומי הנוימות; הטקסט שלו, ה"מיקרולוגוס", היה החיבור הנפוץ ביותר בנושא מוזיקלי בימי הביניים אחרי כתביו של בואתיוס.

גווידו היה נזיר מן המסדר הבנדיקטיני מעיר המדינה האיטלקית ארצו. מחקר עדכני מתארך את ה"מיקרולוגוס" שלו לשנת 1025 או 1026; הואיל וגווידו קבע במכתב את גילו כשלושים ושבע כאשר כתב את המסה, משערים ששנת הולדתו הייתה בסביבות 991 או 992. ראשית הקריירה שלו הייתה במנזר פומפוזה על חוף הים האדריאטי, סמוך לפרארה. בתקופת חייו שם, עמד על הקושי שיש לזמרים לזכור מזמורים גרגוריאניים. הוא המציא שיטה לשינון מהיר של מזמורים ותוך זמן קצר עשה לו שם בצפון איטליה. בד בבד עם פרסומו, עורר את עוינותם של הנזירים האחרים במנזר, וזו הניעה אותו לעזוב את המקום ולעבור לארצו, עיר שלא היה בה מנזר, אך הייתה בה קבוצה גדולה של זמרי קתדרלה, ובישוף ארצו, טבאלד, הזמינו להדריכם.

ביתו של גווידו ד'ארצו
בתקופת חייו בארצו פיתח גווידו טכנולוגיות הוראה חדשות, כגון תיווי חמשה וסולפז', אביו-מולידו של סולם דו-רה-מי, שהברותיו לקוחות מן ההברות הראשונות של כל אחד מפסוקי המוזיקה הראשונים בבית הראשון של מזמור התפילה Ut queant laxis. ייתכן שעבודתו זו התבססה על עבודתו הקודמת בפומפוזה, אבל האנטיפונים שכתב שם אבדו. לגווידו מייחסים גם את המצאת "היד הגווידונית",
שיטת מנמוניקה נפוצה בשימוש, של מיפוי שמות התווים לפי חלקי היד האנושית. ה"מיקרולוגוס", שנכתב בקתדרלת ארצו והוקדש לטבאלד, מכיל את שיטת ההוראה של גווידו כפי שפותחה באותו זמן. תוך זמן קצר משכה השיטה את תשומת לבו של האפיפיור יוחנן ה-19, שהזמין את גווידו לרומא. קרוב לוודאי שגווידו יצא לשם ב-1028, אך הוא חזר עד מהרה לארֶצו, מחמת בריאותו הרעועה. דבר אינו ידוע עליו לאחר זמן זה, פרט לכך שהאנטיפון האבוד שלו הושלם ככל הנראה בשנת 1030.

על שם גווידו ד'ארצו קרוי "תיווי מוזיקה גווידו" (GUIDO music notation), פורמט לתצוגת מחשב של פרטיטורות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **גווידו ד'ארצו** בוויקישיתוף

* גווידו ד'ארצו, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* גווידו ד'ארצו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

* Ut queant laxis, אתר צלילוגיה

הערות שוליים
------------

1. ↑  ג'יימס גולוויי וויליאם מאן, "מוזיקה בכל הזמנים", עמ' 28-30
2. ↑  קלוד פלסיקה, "גווידו ד'ארצו" בגרוב אונליין
3. ↑  אנדרו יוז ואדית גרזון-קיוי, "סולמיזציה" בגרוב אונליין.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007580985305171
* BIBSYS: 45925
* BNE: XX997156
* BnF: cb12158339f (data)
* CiNii: DA04046229
* GND: 118543431
* ICCU: SBLV310004
* ISNI: 0000 0003 6927 538X
* LCCN: n50018328
* MusicBrainz: 4bc2115c-dc91-4a7d-8738-6764bc1a05bb
* NKC: jn20031104002
* NLP: A27659513
* NTA: 068528809
* SELIBR: 187799
* SUDOC: 030099498
* VcBA: 495/25641
* VIAF: 36956566
* WorldCat: lccn-n50018328

 |
**התזמורת הפילהרמונית ג'ורג'ה אנסקו** (ברומנית: **Filarmonica „George Enescu" din București**) היא התזמורת שפועלת בבוקרשט משנת 1868. משנת 1955 נקראת על שם ג'ורג'ה אנסקו.

היסטוריה
--------

התזמורת הוקמה בשנת 1868 על ידי אדוארד ווכמן וב-15 בדצמבר התקיימה ההופעה הראשונה. בשנת 1888 הסתיימה בניית "אטנאום הרומני", התזמורת חנכה אותו ב-5 במרץ 1889 ומאז הוא מהווה אולם הבית של התזמורת.

מייסד התזמורת היה גם המנצח הראשי שלה עד לשנת 1907. ג'ורג'ה אנסקו החל את שיתוף הפעולה עם התזמורת עוד בהיותו בן 16 כאשר הוא ניצח על היצירה הראשונה שלו. ג'ורג'ה ג'ורג'סקו היה מנצח הראשי של התזמורת בשנים 1921–1944 ותקופה נוספת בשנים 1953–1964.

לאחר מלחמת העולם השנייה ליד התזמורת הוקמה מקהלה. לאחר פטירת ג'ורג'ה אנסקו התזמורת נקראה על שמו ובאופן מסורתי היא פותחת את האירועים של הפסטיבל הבינלאומי ג'ורג'ה אנסקו.

במהלך השנים בתפקיד של המנצח הראשי של התזמורת כיהנו מנצחים רומנים בולטים לרבות קונסטנטין סילבסטרי והוריה אנדרייסקו (משנת 1999).

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של התזמורת הפילהרמונית ג'ורג'ה אנסקו

* התזמורת הפילהרמונית ג'ורג'ה אנסקו, באתר ספוטיפיי

* התזמורת הפילהרמונית ג'ורג'ה אנסקו, באתר AllMusic (באנגלית)

* התזמורת הפילהרמונית ג'ורג'ה אנסקו, באתר MusicBrainz (באנגלית)

* התזמורת הפילהרמונית ג'ורג'ה אנסקו, באתר Discogs (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007317574005171
* BNE: XX148144
* BnF: cb13903472t (data)
* CiNii: DA12011106
* GND: 1212767-X
* ISNI: 0000 0001 0658 1393
* LCCN: n88655754
* LNB: 000251107
* MusicBrainz: 065f0337-a663-4003-ba26-d4beb1c741b9
* NKC: ko2004252690
* NSK: 000443842
* RERO: 02-A018766736
* SUDOC: 172754712
* VIAF: 122622990
* WorldCat: lccn-n88655754

 |
**ריוגוקו קוקוג'יקן** (ביפנית: **両国国技館**) ידוע גם בשם **אולם הסומו ריוגוקו** הוא אולם ספורט מקורה הנמצא ברובע סומידה שבטוקיו, יפן סמוך לשכונת ריוגוקו ומכאן שם המקום "ריוגוקו" קוקוג'יקן. האולם ממוקם בסמוך למוזיאון אדו טוקיו. האולם הוא האולם השלישי בטוקיו המזוהה בשם קוקוג'יקן, השניים האחרים שגם אירחו תחרויות סומו נסגרו והאולם הנוכחי הוא בעצם הממשיך שלהם. האולם נפתח בינואר של שנת 1985 והוא יכול להכיל עד 11,098 איש. האולם צפוי לארח את תחרויות האגרוף באולימפיאדת טוקיו (2020).

האולם מארח בעיקר תחרויות סומו. מתוך ששת טורנירי הסומו הגדולים מארח האולם שלושה טורנירים, טורניר השנה החדשה שמתרחש בחודש ינואר, טורניר הקיץ שמתרחש בחודש מאי וטורניר הסתיו שמתרחש בחודש ספטמבר. באולם ישנו גם מוזיאון שעוסק בסומו.

האולם אירח גם תחרויות ספורט אחרות מענפים דוגמת אגרוף והיאבקות וכן גם אירועי מוזיקה. בשנים האחרונות אירח האולם את טורניר הגמר של ליגת ההיאבקות היפנית ועוד אירועי היאבקות מיוחדים שארגנה ליגת ההיאבקות. בנוסף, ביולי 2015 אירח האולם את תחרות הWWE הראשונה ששודרה בשידור ישיר מיפן - תחרות ה-WWE The Beast in the East.

היסטוריה
--------

הגרסה הראשונית של האולם נפתחה גם היא בשכונות ריוגוקו לאחר שהפופולריות של הסומו עלתה במהלך תקופת מייג'י והיה צורך באולם שיארח תחרויות סומו. במהלך מלחמת העולם השנייה הוחרם האולם על ידי הצבא היפני הקיסרי שהשתמש בו כבסיס צבאי. במהלך מלחמת העולם השנייה תחרויות הסומו התקיימו במגרשי בייסבול פתוחים.

במהלך התקופה בה יפן הייתי כבושה על ידי ארצות הברית, המפקד העליון של כוחות הברית, שחשב שסומו הוא אמנות לחימה פחות מאיימת משאר אמנויות הלחימה היפניות התיר ליפנים לערוך טורנירים באולם החל מנובמבר 1945. למרות זאת, כוחות הכיבוש האמריקני השתלטו פעמים רבות על המקום ויצרו בו זירת החלקה, הטורניר האחרון שנערך באולם נערך בנובמבר 1946 אז עברו תחרויות הסומו למקדש מייג'י עד לשנת 1954.

בשנת 1954 נפתח אולם הקוקוג'יקן השני, הקוריאמה קוקוג'יקן במחוז טאייטו שבטוקיו. תחרויות הסומו של טוקיו הועברו לשם עד לשנת 1985, אז נפתח הגרסה האחרונה והשלישית במספר של אולם הקוקוג'יקן הריוגוקו קוקיג'אן וכל התחרויות הועברו אליו. האולם הישן, הקוריאמה קוקוג'יקן נסגר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ריוגוקו קוקוגיקן** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של ריוגוקו קוקוגיקן (ביפנית)

* אתר האינטרנט הרשמי של ריוגוקו קוקוגיקן (ביפנית)
* 100 שנה לריוגוקו קוקוג'יקן (באנגלית)

| אתרי אולימפיאדת טוקיו (2020) |
| --- |
| אתרים מרכזיים בטוקיו | האצטדיון האולימפי • הגימנסיון של מטרופולין טוקיו • הפורום הבינלאומי • טוקיו דום • אולם הספורט הלאומי יויוגי • ניפון בודוקאן • ריוגוקו קוקוגיקן |
| מטרופולין טוקיו | אצטדיון טוקיו • מועדון קנטרי • אצטדיון יוקוהמה • קוליסאום ארייאקה • ארייאקה ארנה • מרכז ההתעמלות האולימפי • מרכז הספורט מים טוקיו • פולו מים ארנה טוקיו |
| אצטדיוני כדורגל | אצטדיון טוקיו • האצטדיון הבין-לאומי יוקוהמה • סאפורו דום • האצטדיון האולימפי • סאיטימה 2002 • אצטדיון מאייגי |


|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* MusicBrainz: b81e243b-5a04-4f4c-893e-aeb99bce48e3
* NDL: 00634506
* VIAF: 257871700
* WorldCat (עם VIAF): 257871700

 |
איור של קוג מחותם העיר שטרלזונד
**קוג** היה הדגם הבסיסי של ספינת מסחר אירופאית בימי הביניים. הספינה כללה תורן יחיד ועליו מפרש מרובע והייתה בנויה מעץ אלון. הדגם פותח במאה ה-10 בים הצפוני (מוזכר לראשונה בכתב יד מאמסטרדם משנת 948) ושימש לשיט מסחרי צמוד-חופים. החל מן המאה ה-12 הורחבו הספינות על מנת לאפשר הפלגה בים הפתוח, יכולת חדשנית באותה תקופה, ובכך היו עדיפות על הספינות שהיו קיימות עד אז, הגליאות והסירות הארוכות של הויקינגים. על הקוג הוקמו מעין בימות גבוהות בקדמת הספינה ובסיפון האחורי, שעליהן יכלו להתמקם קשתים, שירו אל ספינות אויב. בימות אלו נקראו "מבצרים" (castels). עם הזמן הם הלכו וגדלו, התרוממו לגובה רב יותר, ונבנו כחלק אינטגרלי ממבנה הספינה. בעיקר אפיין השימוש בדגם את סוחרי ברית ערי הנזה. 

הדגם שימש לכל אורך ימי הביניים לכל אורך חופי אירופה המערבית, כולל חופי הים התיכון המערבי. במהלך השנים השתכללה צורת הספינה, היא הוגבהה, נוספו לה תורני-משנה וסיפוני הקשתים חוזקו על מנת להציב בהם תותחים. הדגם נעלם במאה ה-15 והוחלף על ידי דגמים משוכללים יותר כמו הקאראק.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **קוג** |

* קוג של ברית הנזה
* הקוג

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007283910805171
* GND: 4031628-2
* KulturNav: dbe12596-2714-4b4b-8604-1ec92851eba4
* LCCN: sh85027757

 |
**קבוצת הארמיות השישית** (באנגלית: **Sixth Army Group**) הייתה קבוצת ארמיות של כוחות בעלות הברית, אשר פעלה במערב אירופה במלחמת העולם השנייה. בשל היותה הדרומית בקבוצות הארמיות של בעלות הברית שפעלו בצפון-מערב אירופה היא נקראה גם "קבוצת הארמיות הדרומית".

מפקדת קבוצת הארמיות הוקמה בקורסיקה ב-1 באוגוסט 1944, לקראת פלישת בעלות הברית לדרום צרפת (מבצע דרגון). הוכפפו לה הכוחות האמריקניים והצרפתיים שנועדו להשתתף במבצע זה – הארמייה האמריקנית השביעית והארמייה הצרפתית הראשונה ששמה עד ה-25 בספטמבר 1944 היה "הארמייה הצרפתית B". מפקדי ארמיות אלו היו לוטננט גנרל אלכסנדר פאץ' (Alexander Patch) וגנרל ז'אן דה לאטר דה טאסיני (Jean de Lattre de Tassigny), בהתאמה. למפקד קבוצת הארמיות מונה לוטננט גנרל ג'ייקוב דיוורס (Jacob L. Devers) האמריקני. 

לאחר הפלישה לדרום צרפת ב-15 באוגוסט 1944 התקדמו חיילי קבוצת הארמיות צפונה לתוך צרפת במעלה עמק הנהר רון, וב-11 בספטמבר חברו ליד העיר דיז'ון עם אגפה הימני של קבוצת הארמיות ה-12, אשר הבקיעה את דרכה מחזית הפלישה לנורמנדי אל לב צרפת.

מהקמתה ועד מחצית ספטמבר 1944 הייתה קבוצת הארמיות כפופה למפקדת כוחות בעלות הברית בזירת הים התיכון (שעליה פיקד גנרל הנרי מייטלנד וילסון). ב-14 בספטמבר, לאחר החבירה עם קבוצת הארמיות ה-12, הועברה קבוצת הארמיות השישית תחת פיקודה של המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (SHAEF), אשר פיקדה על יחידות בעלות הברית במערב אירופה.

מספטמבר 1944 התקדמה קבוצת הארמיות לאורך הגבול השווייצרי והתייצבה בגזרה הדרומית של חזית המערכה בגבול צרפת-גרמניה. היא כבשה את חבל אלזס מידי הגרמנים, ובינואר ופברואר 1945 כבשו חייליה את כיס קולמר. היא חדרה אל תוך בוואריה, חצתה את נהר הריין וכבשה את חלקה המערבי של אוסטריה. ב-5 במאי 1945, ערב כניעת גרמניה, נפגשו חיילי קבוצת הארמיות במעבר ברנר בגבול אוסטריה-איטליה עם חיילי קבוצת הארמיות ה-15 של בעלות הברית, שהגיעה שמה לאחר התקדמות ולחימה מדרומה של איטליה אל צפונה. בשיא כוחה פעלו במסגרת קבוצת הארמיות 23 דיוויזיות – 12 אמריקניות ו-11 צרפתיות.

לאחר סיום המלחמה באירופה, ב-14 ביולי 1945, פורקה קבוצת הארמיות השישית.

לקריאה נוספת
------------

* Jeffrey J. Clarke, Robert Ross Smith, **Riviera to the Rhine**, Washington, D.C.: Center of Military History, United States Army, 1993.
* Harry Yeide and Mark Stout, **First to the Rhine : the 6th Army Group in World War II**, St. Paul, MN: MBI, 2007.
* David P. Colley, **Decision at Strasbourg : Ike’s strategic mistake to halt the Sixth Army Group at the Rhine in 1944**, Annapolis, MD.: Naval Institute Press, 2008.

קישורים חיצוניים
----------------

* Riviera to the Rhine, מתוך סדרת הספרים צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה באתר המרכז להיסטוריה צבאית של צבא ארצות הברית.

הערות שוליים
------------

1. ↑
**קוברה יורקת שחורה** המכונה לעיתים **קוברת זברה יורקת** (שם מדעי: ***Naja nigricincta***) היא מין של קוברה יורקת החיה ברחבי אפריקה הדרומית והיא ארסית מאוד. כמה חוקרים סוברים שהיא בעצם תת-מין של קוברה יורקת שחורת-צוואר.

קוברה זו מגיעה לאורך 1.2-1.5 מטר וצבעה שחור עד אפור כהה, ורדרד, צהוב ולעיתים גם לבן כשהגוף מוקף בפסים אנכיים כהים. הפרטים הצעירים מכילים פחות פסים מהבוגרים. ראש הקוברה רחב ובדומה למינים קרובים היא יכולה לפרוש את צווארה, שגם הוא שחור עם פס אופקי צהוב, כדי להרתיע אויבים. אם זה לא עוזר היא יכולה לפעור את לועה ולירוק דרך ניביה ארס היכול לעוור את עיני האויב, גם ממרחק של 2 מטרים. ארס זה יכול לעוור לזמן רב ולעיתים אף באופן קבוע.

נשיכת הקוברה עצמה קטלנית בהרבה מהיריקה והיא יכולה לגרום לשיתוק מהיר, דימום פנימי מסיבי ופגיעה בפעילות הלב. ללא טיפול מהיר יכולה הקוברה להרוג אדם תוך כמה שעות, אך הארס נועד בעיקר עבור טרפה הכולל מיני מכרסמים, זוחלים מדבריים לרבות שאר נחשים וטרף פגיע אחר. קוברה זו שוכנת מדבריות ואזורים יבשים והיא משיגה את כל הנוזלים שלה מהטרף.

### תת-מינים

ישנם 2 תת-מינים לקוברה זו:

* Naja nigricincta nigricincta - נפוצה בצפון ובמרכז נמיביה ובדרום אנגולה. קוברה זו בעלת פסים רבים יותר מקרובתה.
* Naja nigricincta woodi - נפוצה בדרום נמיביה, דרום בוטסואנה, לסוטו ובדרום אפריקה. היא כהה מעט יותר מקרובתה.

קוברה יורקת בתוך הפארק הלאומי אטושה

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קוברה יורקת שחורה** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |


1. ↑  קוברה יורקת שחורה באתר הרשימה האדומה של IUCN
**דניאל ואן בויטן** (בצרפתית: **Daniel Van Buyten**; נולד ב-7 בפברואר 1978 בשימיי, בלגיה) הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק בעמדת הבלם בבאיירן מינכן ובנבחרת בלגיה.

קריירה
------

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. 
בעונת 2003-2004 ואן בוייטן, כשחקן אולימפיק מרסיי, הושאל לתקופה קצרה למועדון האנגלי מנצ'סטר סיטי אבל לא השלים את מעברו הרשמי לפרמייר ליג. ביוני 2006, באיירן מינכן הכריזה שרכשה את ואן בוייטן מיריבתה לבונדסליגה המבורג, והחתימה אותו על חוזה עד לעונת 2009-2010.

ואן בויטן הרשים מאוד בעונתו הראשונה במועדון הבווארי, כשיצר מרכז הגנה חזק מאוד ביחד עם שותפו הברזילאי לוסיו. ואן בוייטן הבקיע את שערו הראשון למען באיירן מינכן במשחק מול אנרג'י קוטבוס ב-9 בדצמבר 2006. כמו כן הבקיע את שערו השני למועדון בהפסד לבורוסיה דורטמונד. למרות זאת, תרומתו החשובה ביותר של ואן בוייטן הגיעה מול מילאן ב-3 באפריל 2007, במשחק הראשון של רבע גמר ליגת האלופות. ואן בוייטן כבש שני שערי חוץ וגרם לשוויון שהביא לבאיירן מינכן יתרון למשחק הגומלין.

ואן בויטן זומן לסגל נבחרת בלגיה למונדיאל בברזיל בשנת 2014. הוא היחיד בסגל הנבחרת הבלגית ששיחק בנבחרת גם במונדיאל 2002, המונדיאל הקודם שבו השתתפה.

באוגוסט 2014 החליט לפרוש ממשחק פעיל.

חייו האישיים
------------

אביו פרנץ היה מתאבק נודע באירופה בין השנים 1960-1980. אמו רנטה גרמנייה.

כאשר שיחק במדי מנצ'סטר סיטי, ואן בויטן, ביחד עם השחקנים ג'אמל בלמדי וויסנטה ווסו, היו קורבנות למעילה שבוצעה על ידי שני בנקאים, שבה נגנבו למעלה מ-350,000 פאונד מחשבונותיהם של השלושה. בינואר 2006 שני עובדי הבנק נדונו למאסר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דניאל ואן בויטן** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של דניאל ואן בויטן

* פרופיל, באתר Transfermarkt

* פרופיל, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית)

* פרופיל, באתר Soccerway

* פרופיל, באתר WorldFootball.net

* פרופיל, באתר National Football Teams

* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu

| **נבחרת בלגיה – מונדיאל 2002** |
| --- |
| 1 דה פליגר • 
2 דפלנדרה • 
3 דה בוק • 
4 ואן מאייר • 
5 ואן קרקהובן • 
6 סימונס • 
7 וילמוטס • 
8 חור • 
9 סונק • 
10 ואלם • 
11 ורהיין • 
12 ואן דר היידן •
13 ואנדנדריסחה • 
14 ורמנט •
15 פיטרס •
16 ואן בויטן •
17 אנגלברט •
18 ונדרהאחה •
19 טיס •
20 סטרופר •
21 בופין •
22 אמפנזה •
23 הרפול •
מאמן: ואסייחה | בלגיהבלגיה |

| **נבחרת בלגיה – מונדיאל 2014** |
| --- |
| 1 קורטואה • 
2 אלדרווירלד • 
3 ורמאלן • 
4 קומפני • 
5 ורטונגן • 
6 ויטסל • 
7 דה בראונה • 
8 פלאיני • 
9 לוקאקו • 
10 אזאר • 
11 מיראלס • 
12 מיניולה •
13 בוסו • 
14 מרטנס •
15 ואן בויטן •
16 דפור •
17 אוריגי •
18 לומבארטס •
19 דמבלה •
20 יאנוזאי •
21 ואנדן בורה •
22 שאד'לי •
23 סימאן •
מאמן: וילמוטס | בלגיהבלגיה |
**קוברה יורקת אדומה** (שם מדעי: *Naja pallida*) היא מין של קוברה יורקת הנפוצה באפריקה בעלת קשקשים ורודים-אדומים.

מאפיינים
--------

אורכה של הקוברה 0.7-1.2 מטר ועד 1.5 מטר. היא בעלת גוף ורוד-אדום עם גרון בעל רצועות של שחור ולבן ולפעמים היא מופיעה גם בכתום. הראש רחב והעיניים גדולות ומעוגלות עם אישונים לבנים. השיניים שלה יכולות לירוק ארס עד למרחק 2 מטר ולגרום לעיוורון למי שנפגע בעיניו. עם זאת השיניים עצמן ארסיות ויכולות לגרום לננשך בחילות, הקאות, התקפים והתעלפויות ובסופו של דבר, בהיעדר טיפול רפואי, גם מוות.

הקוברה חיה בטבע במזרח אפריקה בג'יבוטי, אריתריאה, סומליה, דרום מצריים, צפון ומזרח אתיופיה, צפון טנזניה, צפון סודאן וקניה. הם חיות בסוואנות, בדרך כלל ליד מקורות מים.

הקוברות הן חיות מהירות ואגרסיביות שביום נמצאות במסתור כמו מאורה, בור או קן של טרמיטים ובערב עולות לצוד. עם זאת הקטנים הם פעילי יום החיים באתרים שבהם לא שוכנים בוגרים, העלולים לטרוף אותם ללא כל בעיה.
הן ניזונות בעיקר מקרפדות וצפרדעים וגם מעכברים, ציפורים קטנות ונחשים אחרים שונים. הן מריחות את הטרף באמצעות הלשון הרגישה שלהן והורגות אותו עם שיני הארס הגדולות. באזורים מסוימים הן ניזונות מלולי תרנגולים מקומיים.

הקוברה היא מין מאוד קטלני אם הוא מכיש מקרוב ויכול להרוג בקלות, אך הוא מתרחק בדרך כלל מהאדם ומקרי המוות נדירים. רוב הטורפים מעדיפים לא להתעסק איתו וכשטורף תוקף אותו הנחש מרים את צווארו, יורק ונושף ואז יורק את הארס מבין שיניו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קוברה יורקת אדומה** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* EOL
* ADW
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

* קוברה יורקת, באתר פתניים (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  קוברה יורקת אדומה באתר הרשימה האדומה של IUCN
**סיסוריים** (שם מדעי: Clariidae), היא משפחה של דגי מים מתוקים מסדרת השפמנונאים החיים בנהרות ברחבי אסיה.

דגים אלו יכולים להגיע לאורך של 2 מטר ולהם סנפירים קטנים, זנב מפוצל וראשים ענקיים בעלי שפמים ישרים. הם חשים בתנועה סביבם על ידי שפמיהם. רבים מהם כהים ומוסווים במים והם יכולים לנשום אוויר.

הם חיים בטבע בנהרות ואגמים מטורקיה וסוריה עד לסין ולבורנאו. הם צמודי קרקעית וחיים בנהרות מלאי סחופת, בשל כך קשה להבחין בהם במקרים רבים.

המין שפמנון תניני ענק הוא מין ענקי המגיע לאורך 2 מטר וחי בנהרות דרום מזרח אסיה. מאמינים שדג זה ניזון מאנשים ששוחים בנהר.

סוגים
-----

* שפמנון תניני (*Bagarius*)
* *Gagata*
* *Gogangra*
* *Nangra*
* *Sisor*
* *Glyptothorax*
* *Chimarrichthys*
* *Creteuchiloglanis*
* *Exostoma*
* סוג ומין יחיד *Glaridoglanis andersonii*
* *Glyptosternon*
* *Myersglanis*
* *Oreoglanis*
* *Parachiloglanis*
* *Pareuchiloglanis*
* *Pseudexostoma*
* *Pseudecheneis*
* *Pseudolaguvia*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סיסוריים** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* EOL
* ADW
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NKC: ph1158013

 |
השוואה בין מושגים פילוגנטיים ופנטיים
בביולוגיה **סיסטמטיקה** או **תורת המיון** היא חקר מגוון צורות החיים, הן בעבר והן בהווה, והקשרים בין יצורים חיים לאורך זמן. הקשרים מדומיינים כעצים אבולוציוניים (מילים נרדפות: קלדוגרמה, עץ פילוגנטי, פילוגנטיקה). לפילוגניות שני מרכיבים: סדר הסתעפות של הענפים (מראה את הקשרים בין הקבוצות) ואורך הענף (מראה את כמות האבולוציה). עצים פילוגנטיים של מינים ודרגות טקסונומיות גבוהות יותר משמשים לחקר ההתפתחות של תכונות (למשל, מאפיינים אנטומיים או מולקולריים) ותפוצת האורגניזמים (ביוגאוגרפיה). במערכת אחרות, סיסטמטיקה משמשת להבנת ההיסטוריה האבולוציונית של החיים על כדור הארץ.

ראו גם
------

* טקסונומיה (ביולוגיה)
* קלדיסטיקה – מתודולוגיה בשיטתיות
* עץ פילוגנטי – היחסים ההיסטוריים בין שושלות של אורגניזם

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סיסטמטיקה** בוויקישיתוף
* ידיעת הטבע - מיון, דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007560769305171
* GND: 4128136-6
* LCCN: sh85090225
* NKC: ph165157

 |
**דניאל הלפר** (נולד ב-7 בינואר 1988) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר.

קריירת מועדונים
---------------

הלפר החל לשחק כדורגל בקבוצת MFC פניקס מנהיים 02. ב-1997 הוא הצטרף לקבוצת קייזרסלאוטרן. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-11 בדצמבר 2005 מול באיירן מינכן. שערו הראשון שהבקיע, היה חלק מצמד שערים במשחק מול דיסבורג, והפך אותו למבקיע הצעיר ביותר בכל הזמנים עבור קייזרסלאוטרן בגיל 18 ו-28 ימים בלבד. באוגוסט 2007, הלפר חתם בארמיניה בילפלד. ב-22 בנובמבר 2008, הוא כבש את שערו הראשון עבור מועדונו החדש, במשחק מול שטוטגרט. אחרי 3 עונות בבילפלד, הוא נמכר למינכן 1860 בה הוא נכנס להרכב הפותח במקום דניאל בירופקה. הלפר שיחק במינכן 3 עונות לפני שחתם על חוזה תלת-שנתי בקלן, בקיץ 2013. בעונתו הראשונה בקבוצה היה שותף הלפר להעפלתה של קלן לבונדסליגה. בשנת 2015 חתם הלפר בקייזרסלאוטרן וחזר לקדנציה נוספת בקבוצה. בשנת 2018, לאחר שהקבוצה ירדה אל הליגה הגרמנית השלישית, תם חוזהו של הלפר והוא שוחרר מהמועדון. מאז הוא מועסק כמאמן בקבוצות בליגות נמוכות בגרמניה.

בשנים 2008-2009 הוא שיחק בנבחרת הנוער של גרמניה וכבש צמד שערים ב-3 משחקים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דניאל הלפר** בוויקישיתוף

* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית)
* פרופיל, באתר Soccerway
* פרופיל, באתר WorldFootball.net
* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu
* פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
**קוברה מצרית** (שם מדעי: *Naja haje*), ידוע גם בשם **"أورايوس"** ערבית מצרית מבטאים: **Ouraeus** (נגזר מהמילה היוונית עתיקה: οὐραῖος) הוא מין נחש ממשפחת הפתניים המצוי באזורים חצי-מדבריים לאורך אפריקה. עקב תפוצתה הצפונית היא נמצאת גם במצרים, בה נחשבה לסמל תרבותי ודתי ומכאן שמה. הקוברה קטלנית ביותר לאדם ובשנים האחרונות חל גידול בתקריות בינה לאדם, עקב כניסה ליישובים אנושיים, בהם שורצים במכרסמים.

תיאור
-----

הקוברה היא נחש באורך של 1.5 - 2 מטרים אף שנמדדו גם פרטים באורך 2.59 מטרים. צבעה חום בהיר עד כהה וקרוב לשחור, כשהצידיים והבטן בהירים יותר בגוונים חום בהיר עד צהוב ושמנת. כמו שאר הקוברות, היא בעלת מפרש סביב צווארה העוזר לה להרתיע יריבים. הקוברה מטילה בין 8 ל-33 ביצים הבוקעות כעבור 60 יום.

הקוברה המצרית היא מין ליילי אך פעילה גם בשעות הבוקר המוקדמות בהם היא מתחממת בשמש. היא ניזונה מיונקים קטנים, מקרפדות, מלטאות ומנחשים קטנים יותר, לרבות קוברות אחרות. את הטרף היא הורגת בארסה החזק, שגם מסייע לעיכול חלקי של הטרף.

מחייתה של הקוברה היא באזורים חצי מדבריים בהם צמחייה (אף לא במדבר עצמו), סוואנות, נווי מדבר ובאזורים מסוימים אף בים התיכון. הקוברה נמצאת גם ביישובי האדם, בהם שורצים מכרסמים כמו חולדות וכך באה במגע עם אנשים.

הארס של הקוברה המצרית מכיל רעלים נוירוטוקסינים התוקפים את מערכת העצבים וגורמים לשיתוק השרירים, לבחילות והקאות, רעידות וכן למוות. כמות הארס הממוצעת שמזריקה הקוברה מצרית היא 175 - 200 מ"ג והוא נחשב לאחד מהחזקים שבארסי הקוברות, אף שהוא חלש משל הקוברה הפיליפינית. עם זאת קוברה זו מזריקה יותר ארס בכל הכשה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קוברה מצרית** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  קוברה מצרית באתר הרשימה האדומה של IUCN

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007593190405171
* LCCN: sh2011001124

 |
**סיסליידה דו אמור לימה** (בפורטוגזית: **Sisleide do Amor Lima**; נולדה ב-2 ביוני 1967), הידועה בכינוי **סיסי**, היא כדורגלנית עבר ומאמנת כדורגל ברזילאית.

חייה
----

סיסי נולדה ב-1967 בעיר אספלנדה, שבמדינת באהיה, ברזיל. כבר בגיל שש היא החלה לשחק כדורגל, בצוותא עם אביה ואחיה הגדול, פאולו. כשהייתה בת 14, עזבה סיסי את ביתה ועברה לסלבדור, על מנת שתוכל לשחק בצורה מקצוענית. שנתיים לאחר מכן, כשהיא בת 16 בלבד, ערכה סיסי את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ברזיל.

ב-1988, היא הייתה חלק מסגל הנבחרת שהשתתף בטורניר ההכנה של פיפ"א לקראת גביע העולם 1991. טורניר ההכנה נערך בסין, והנבחרת הברזילאית סיימה במקום השלישי לאחר הפסד בחצי הגמר לנורווגיה. שלוש שנים לאחר מכן, היא לא הייתה יכולה להשתתף בגביע העולם הראשון לנשים, משום שלא שוחררה על ידי קבוצתה.

בגביע העולם הבא שנערך, ב-1995 בשוודיה, סיסי כבר הייתה חלק מהסגל. בטורניר עצמו, לא הצליחו הברזילאיות לעבור את שלב הבתים, לאחר שסיימו עם 3 נקודות בלבד. שנה לאחר מכן, היא זכתה באליפות ברזיל עם "סאאד אספורטה קלאב" - הקבוצה הברזילאית הראשונה ששילמה משכורות לנשים. באותה שנה, נערך בפעם הראשונה טורניר הכדורגל האולימפי לנשים, וסיסי נבחרה לסגל הברזילאי. היא כבשה שער אחד נגד גרמניה בשלב הבתים, אך הברזילאיות פספסו את המדליות וסיימו במקום הרביעי.

בגביע העולם שנערך בארצות הברית ב-1999, הגיעה סיסי לרגע השיא בקריירה המקצוענית שלה. את שלב הבתים של הטורניר סיימה ברזיל במקום הראשון, כשבמהלכו כובשת סיסי שישה שערים. ברבע הגמר ניצחו הברזילאיות 3-4 את ניגריה, משער זהב של סיסי בדקה ה-104. במשחק חצי הגמר, נוצחה ברזיל 2-0 על ידי האמריקאיות, שבסופו של דבר גם זכו בתואר. סיסי סיימה כמלכת השערים של הטורניר (בצוותא עם סון ון הסינית), וקטפה גם את פרס כדור הכסף, המוענק לשחקנית השנייה בטיבה במונדיאל.

שנה אחר כך, סיימה ברזיל שוב במקום הרביעי בטורניר הכדורגל האולימפי, בדיוק כמו באטלנטה 1996. היה זה הטורניר הבינלאומי האחרון בקריירה של סיסי, שב-12 שנים בנבחרת ברזיל, היא כבשה 30 שערים.

בשנת 2001, הוקמה ליגת ה-WUSA, שהייתה לליגת כדורגל הנשים המקצוענית הראשונה בארצות הברית. סיסי הצטרפה לקבוצת ביי אריאה סייבר'רייס, וכבר בעונה הראשונה זכתה עם הקבוצה באליפות. בנוסף, היא הייתה מלכת הבישולים של הליגה, בצוותא עם קריסטין לילי (10 בישולים). היא שיחקה בקבוצה במשך כל שלוש העונות שבהן הייתה קיימת הליגה, ולאחר מכן עברה לקליפורניה סטורם מליגת ה-WPSL. בשנת 2005, היא הגיעה עם קליפורניה עד לגמר האליפות, אך הקבוצה הפסידה. למרות ההפסד בגמר, זכתה סיסי בתואר ה-MVP של הליגה.

ב-2009, עם הקמת ליגת ה-WPS, מונתה סיסי למשרת עוזרת המאמן בקבוצת גולד פרייד. במהלך העונה, הודיעה סיסי שהיא חוזרת לשחק, ובכך הייתה לכדורגלנית המבוגרת ביותר בליגה. היא ערכה שלושה משחקים במסגרת הליגה, כשבמקביל היא המשיכה לתפקד כעוזרת המאמן. לאחר עונה זו, פרשה סיסי ממשחק פעיל. בהמשך הקריירה שלה כמאמנת, אימנה סיסי במספר קבוצות תיכונים ומכללות בארצות הברית.

קישורים חיצוניים
----------------

* פרופיל, באתר Soccerdonna (בגרמנית)
* פרופיל, באתר Soccerway

| זוכות נעל הזהב של גביע העולם בכדורגל |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| 1991: אקרס • 1995: אהרונס • 1999: סון ון וסיסי • 2003: פרינץ • 2007: מרטה • 2011: סאווה • 2015: סאסיץ' • 2019: ראפינו |

 |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* VIAF: 232377640
* WorldCat: viaf-232377640

 |
קוברה בגן חיות.
**קוברה מימית מפוספסת** (שם מדעי: ***Naja annulata***) הוא מין של קוברה אפריקנית ממשפחת הפתניים החיה סביב אגן הקונגו. זו אחת משתי הקוברות המכונות "קוברות מים", לצד המין קוברה מימית קונגולזית (*Naja christyi*), החי באותו אזור.

קוברה זו גדולה למדי באורך ממוצע של 1.4-2.2 מטר אך נמצאו פרטים באורך של 2.7 מטר. צבע קשקשי הקוברה חום-זית עד חום-כתום מוקף ברצועות פסים שחורות שבאמצעם פס דק בהיר. הזנב שחור לחלוטין והראש עבה וצבעו ירוק-חום ואזור העיניים והשפתיים בהיר. הבטן צהובה עד לבנה ומוקפת ברצועות פסים. העיניים גדולות וצבעם אפור.

הקוברה שוכנת כשמה בקרבת מקווי מים לאורך יערות הגשם או סוואנות מיוערות במרכז ומערב אפריקה המשוונית במדינות הבאות: בורונדי, קמרון, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, גינאה המשוונית, רואנדה, גבון ואנגולה. הקוברה חיה גם באגם טנגניקה ולעיתים מגיעה לחופיה בטנזניה, זמביה בנוסף לבורונדי.

מין קוברה זו היא שחיינית לעיתים קרובות והיא יכולה לצלול עד עומק 25 מטר למשך 10 דקות. הקוברה פעילת יום ולילה, אך יותר פעילה ביום. היא כמעט ולא יוצאת מהמים והיא איטית ביבשה. אם היא מרגישה מאוימת במים היא תתרחק לעומק. ביבשה היא תאיים באמצעות ניפוח צווארה ואם זה לא יעזור היא תכיש.

ארסה של קוברה זו מיועד בעיקר להרוג את טרפה הכולל בעיקר דגים אך גם דו-חיים שהיא מוצאת במים. הוא מיועד להגנה רק כשימוש משני, אך הוא קטלני לאדם. מדד ה-LD50 שלה הוא 0.143 מ"ג/ק"ג.

**תת-מינים**:

* Naja annulata annulata
* Naja annulata stormsi

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קוברה מימית מפוספסת** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |



1. ↑  קוברה מימית מפוספסת באתר הרשימה האדומה של IUCN