recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**בית ברגהיים** (הקדמי והאחורי) הם שני מבנים המהווים כיום חלק מקריית עיריית ירושלים.

היסטוריה
--------

מבנים אלה (אשר כונו גם "בניין דארוטי") נבנו בסמטת יוחנן מגוש חלב בשלהי המאה ה-19, למול גן העיר. המבנים נבנו כביתו הפרטי של הבנקאי והסוחר העשיר מלוויל פטר ברגהיים, שהיה יהודי מומר מגרמניה.

המבנה הפנימי (בית ברגהיים האחורי) נבנה בראשית שנות ה-1870, והמבנה הקדמי נבנה בשנת 1880. מבנה דו קומתי זה שילב בנייה אירופאית האופיינית לגרמניה (גג רעפים עם עליית גג) עם בנייה ירושלמית טיפוסית (שערים וחלונות מקושתים בקומתו התחתונה). שער הכניסה למבנה עוטר באבן ראשה שעליה חקוק מגן דוד, ומשני צדי הפתח הוצבו ספסלי אבן (מצטבות) - מוטיב המאפיין בנייה מוסלמית בעיר העתיקה. בחלקה הצפוני של חזית המבנה הייתה חנות שהכניסה עליה הייתה מבעד שער קמור.  

מאחורי המבנה הקדמי הייתה חצר ובה בור מים ואורוות. המבנה הקדמי והאחורי היו מחוברים ביניהם בגשר עילי.

אחרי מותו של ברגהיים ופשיטת הרגל של הבנק שלו נאלצה המשפחה למסור את בית ברגהיים ללורד ביוט. לאחר מכן הפך לחלק ממלון דה פראנס (Hotel de France) שפעל במקום. בשנות ה-20 של המאה ה-20 שימש המבנה כמשרדה של הנרייטה סאלד ולאחר מכן הפך למלון שנקרא מלון דארוטי (Darouti's Hotel). לאחר מלחמת העצמאות שימש המבנה כמעבדות של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.

התוכניות השונות להקמת קריית עיריית ירושלים ובעיקר תוכניתו של האדריכל אלפרד מנספלד הציעה להרוס מבנה זה, אולם תוכנית ניב[דרושה הבהרה] התנגדה להריסה. המבנים הקדמיים והאחוריים שומרו וכיום מהווה חלק מקריית העירייה. הגשר בין המבנים נהרס.

גלריה
-----

* בית ברגהיים האחוריבית ברגהיים האחורי
* שער בית ברגהיים האחורישער בית ברגהיים האחורי
* שלט הסבר המתאר את המבנהשלט הסבר המתאר את המבנה

לקריאה נוספת
------------

* דוד קרויאנקר, **סיפור קריית העירייה, ירושלים**, הוצאת אריאל, 1993.

הערות שוליים
------------

1. ↑  גרונוולד, **הבנקאות בירושלים בתקופה העות'מאנית**, הרבעון לכלכלה, גיליון כ"ד, אפריל 1977

| קריית העירייה של ירושלים - מבט מכיוון דרום לצפון |
| --- |
| 

 |
| **כיכרות**: |
| כיכר ספרא | כיכר צה"ל | גן דניאל |
| **מבנים היסטוריים**: |
| בניין עיריית ירושלים ההיסטורי | בית ברגהיים  בניין החברה התנ"כית | בניין אביחיל | בניין הבייגלמאכער |
**קוליברי כיפה** (שם מדעי: *Calypte costae*) הוא מין של עוף ממשפחת הקוליבריים. זהו אחד ממיני העופות הקטנים ביותר בעולם- אורכו הממוצע הוא רק 7.62 סנטימטרים. הזכר מאופיין בכיפתו השחורה, ראשו וגרונו השחורים, כיפתו הסגולה, והכתמים הסגולים והצהובים על בטנו. הנקבה פחות בולטת לעין ובצבעים אפור, חום בהיר וירוק. פלומת הצעירים תתחלף בנוצות הבוגר בערך בגיל שנה.

הקוליברי שכיח למדי בארצות הברית, קליפורניה ומקסיקו. סביבת החיים המועדפת עליו היא מדבר, אך בעת מחסור בצוף הקוליברי ינדוד למקום אחר.

עונת הרבייה היא בין החודשים ינואר למאי. מפגני החיזור של הקוליברי הם טיסה לפני הנקבות. הקוליברי בונה קן בצורת כוס מצמחים וחזזיות. אורכו הממוצע של הקן הוא 2-4 ס"מ, קוטרו כ-3-4 ס"מ ובדרך כלל ממוקם כמטר-שני מטרים מעל הקרקע. אורך בניית הקן הממוצע הוא 4-5 ימים. הקן ממוקם בדרך כלל על ענפים. הנקבה מטילה כ-2 ביצים בממוצע ודוגרת עליהם במשך כ-15-18 ימים. הביצה הראשונה מוטלת בדרך כלל כיום-יומיים לאחר השלמת הקן, הביצה השנייה מוטלת יומיים לאחר הראשונה. עזיבת הקן על ידי הגוזלים מתבצעת אחרי כ-20 יום מאז בקיעתם. הבוגרים ממשיכים להאכילם גם אחרי שהם יוצאים מן הקן, עד שהיו בוגרים מספיק כדי לתפוס אוכל בעצמם. הגוזלים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קוליברי כיפה** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* ADW
* ITIS
* NCBI
* GBIF
* IBC
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  קוליברי כיפה באתר הרשימה האדומה של IUCN
סמל האצולה. במרכז החלק השמאלי התחתון, על רקע תכלת מצויות שלוש הטבעות הקרויות טבעות בורומאיות
ארמון בורומאו באי "איזולה בלה" שבאיים הבורומאים באגם מאג'ורה
**בית בורומאו** (באיטלקית: **La famiglia Borromeo**) היא משפחת אצולה איטלקית רבת השפעה בעיקר באזור מילאנו, רוזני ארונה מן המאה ה-15. בין בניה הידועים בני הדודים הקרדינלים הקדוש קארלו בורומאו ופדריקו בורומיאו מייסדה של הספרייה האמברוזיאנית, שניהם כיהנו כארכיבישופי מילאנו. בשלט האצולה של המשפחה מופיעות שלוש טבעות שלובות שנתנו את השם לקשר הידוע כ"טבעות בורומאיות".

היסטוריה
--------

האדם הראשון הנזכר בהיסטוריה והנושא את שם המשפחה הוא פיליפו שהיה ראש המורדים הגיבלינים של סן מיניאטו ונלחם בשנת 1367 בשירותו של קארל החמישי כנגד הגואלפים של פירנצה. הוא נלכד והוצא להורג בפירנצה ב-1370. חמשת בניו מצאו מקלט במילאנו.

ויטליאנו היה הראשון מבני בורומאו שקיבל אזרחות של מילאנו ב-1406 מאת דוכס מילאנו פיליפו מריה ויסקונטי. הוא שירת בחצרו כשר אוצר וכיועץ. ב-1445 קיבל פייף (שטחי אדמה ותואר העובר בירושה) רוזן ארונה. ב-1447 מינה אותו הסנאט של הרפובליקה האמברוזית לאחד משנים-עשר ה"שופטים" (המנהיגים, למעשה). הוא נפטר שנתיים לאחר מכן. בנו, פיליפו, פיתח עסקי בנקאות ופתח סניפים בברצלונה ולונדון וצבר עושר רב. הוא התחתן עם פרנצ'סקה ויסקונטי שמשפחתה הייתה קשורה בקשרי נישואין גם עם משפחת ספורצה. ב-1450 העניק לו דוכס מילאנו, פרנצ'סקו ספורצה, תואר אביר זהב לאות תודה על סיוע משפחת בורומאו בהגנה על העיר.

בראשית המאה ה-16 החלו בני המשפחה לרכוש את האיים הבורומאים, קבוצת איים באגם מאג'ורה שבעמק הפו. על אחד מהאיים הקימו ארמון מפואר.

ב-2004 נישאה צאצאית המשפחה, הנסיכה לויניה בורומאו לתעשיין ג'ון אלקן, נשיא פיאט.

סמל האצולה
----------

סמל האצולה, כמו סמלים הרלדיים רבים מסוגו, התפתח עם השנים. בראש הסמל מופיעה המלה הלטינית "humilitas" (ענוה) באותיות גותיות.

ה-"capo dell'impero": נשר אימפריאלי גרמני שחור על רקע מוזהב מציין את מקור המשפחה כתומכי המפלגה הגיבלינית. החדקרן המתבונן אל סמל בית ויסקונטי (נחש זולל נער) נוסף לשלט עם הפיכת ויטליאנו לרוזן ב-1445. הטבעות הבורומאיות המשתלבות הוענקו לפיליפו בורומאו על ידי דוכס מילאנו פרנצ'סקו ספורצה והן מציינות את הקשר בין שלוש המשפחות החזקות במילאנו ויסקונטי, ספורצה ובורומאו, ה"איחוד הבלתי נפרד" (unione inscindibile). אחד הסמלים הבלתי שגרתיים בשלט הוא גמל היושב בתוך סל נצרים. זה היה הסמל שאימץ ויטליאנו כאשר היה עני וחסר כל וביקש שדודו העשיר ג'ובאני יפרוס עליו את חסותו.

השלט מוצג על מספר בנייני מרכזיים במילאנו, על הספרייה האמברוזיאנית (שהוקמה על ידי פדריקו בורומאו) על בניינים בכיכר בורומאו, בקתדרלת מילאנו (שקארלו בורומאו היה בין מכונניה), על כרכוב הגג של ארמון Borromeo d'Adda מן המאה ה-18 ברחוב מנצוני נמצא סמל הטבעות הבורומאיות ובמקומות נוספים.

קישורים חיצוניים
----------------

* | מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **בית בורומאו** |
* אתר האינטרנט הרשמי של בית בורומאו (באיטלקית)
* אתר אודות המשפחה (באנגלית)
* אודות שלט האצולה (באנגלית)
* גנאלוגיה של בית בורומאו
	+ - חלק 1
	+ - חלק 2
	+ - חלק 3
אין לבלבל עם אין לבלבל ערך זה, העוסק בבן **גֶּבֶר**, אדם שחי בתקופת בית שני, עם הערך "איתמר בן גביר", העוסק בחבר הכנסת בן **גְּבִיר**.
**בֶּן גֶּבֶר** היה הממונה על נעילת השערים בבית המקדש השני, מחמישה עשר הממונים הקבועים שהיו בבית המקדש.

תפקידו
------

בבית המקדש השני היו שערים רבים: שערי העזרה, שכללו את **השער העליון**, **שער הדלק**, **שער הבכורות**, **שער המים** - בדרום, **שער יכניה** או **שער הניצוץ**, **שער הקרבן**, **שער הנשים**, **שער השיר** או **שער המוקד** - בצפון, שני **שערי המערב**, ובמזרח - **שער ניקנור** והפשפשים הסמוכים לו, ו**שער עזרת נשים** הניצב במזרח עזרת הנשים ומחבר בינה לבין החיל, כשהוא משמש שער ככניסה הראשית לעזרת הנשים. מלבדם היו גם שערי האולם וההיכל הפנימיים, וייתכן שבתפקידו של בן גבר נכללו גם חמשת שערי הר הבית, החיצוניים מכל השערים - שני **שערי חולדה** מדרום, **שער קיפונוס** ממערב, **שער טדי** מצפון ו**שער המזרחי** שבמזרח.

על כל השערים הללו היה להינעל בלילה ולהיפתח שנית בבוקר. שומרי השערים שהיו אחראיים לפתיחתם ונעילתם של שערי המקדש לא היו הכהנים אלא הלוויים, העושים זאת כשירות כהנים, ובן גבר היה הממונה העליון עליהם; וכדברי הרמב"ם - "על פיו נועלין ועל פיו פותחין, ואין התוקעין תוקעין בכל יום לפתיחת השערים אלא ברשותו. ובכל יום תוקעין במקדש שלש תקיעות לפתיחת השערים, תקיעה תרועה ותקיעה." כך גם בפירוש המשנה כתב הרמב"ם כי בן גבר היה "מכריז בבוא השמש לנעילת שערים, והיו נועלין שערי המקדש."

התפארת ישראל הוסיף ושיער כי בן גבר היה האחראי גם על תיקון השערים, כשהיה צורך לתקנם.

תיאורו כממונה
-------------

המשנה מתארת את חמישה עשר בעלי התפקידים החשובים בבית המקדש, ובהם בן גבר:

> 
> אלו הן הממונין שהיו במקדש: יוחנן בן פינחס, על החותמות; אחיה, על הנסכים; מתתיה בן שמואל, על הפייסות; פתחיה, על הקינין, פתחיה זה מרדכי, למה נקרא שמו פתחיה? שהיה פותח בדברים ודורשן ויודע שבעים לשון; בן אחיה, על חולי מעיים; נחוניא, חופר שיחין; גביני, כרוז; **בן גבר**, על נעילת שערים; בן בבי, על הפקיע; בן ארזה, על הצלצל (כלי נגינה); הוגרס בן לוי, על השיר; בית גרמו, על מעשה לחם הפנים; בית אבטינס, על מעשה הקטורת; אלעזר, על הפרוכת; ופנחס, על המלבוש.
> 
> 
> 
> — משנה, מסכת שקלים, פרק ה', משנה א'
>

ראו גם
------

* שערי המקדש
* שמירת המקדש

הערות שוליים
------------

1. ↑  ראו מסכת מידות.
2. ↑  משנה תורה, הלכות כלי המקדש והעובדין בו, פרק ז' הלכה ג'.
3. ↑  מסכת שקלים, פרק ה' משנה א'.
4. ↑  מסכת שקלים, שם.

| חמישה עשר ממונים שהיו בבית המקדש השני |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| יוחנן בן פינחס על החותמות • אחיה על הנסכים • מתתיה בן שמואל על הפייסות • פתחיה על הקינין • בן אחיה על חולי מעיים • נחוניא חופר שיחין • גביני כרוז • בן גבר על נעילת שערים • בן בבי על הפקיע • בן ארזה על הצלצל • הוגרס בן לוי על השיר • בית גרמו על מעשה לחם הפנים • בית אבטינס על מעשה הקטורת • אלעזר על הפרוכת • פנחס על המלבוש |  |

 |
**אבעבועות הפרות** (אבעבועות הבקר) היא מחלת עור הנגרמת על ידי נגיף (***Cowpox virus***). תסמיני המחלה הם אבעבועות אדומות על העור והיא מועברת על ידי מגע מפרות לבני אדם. הנגיף שגורם לאבעבועות הפרות שימש לביצוע החיסון המוצלח הראשון נגד מחלה אחרת. המחלה מחסנת כנגד מחלת האבעבועות השחורות הקטלנית הנגרמת על ידי נגיף הווריולה (*Variola major virus*). בשל כך נגזרה המילה הלועזית "vaccination" (חיסון) מהמילה הלטינית vaca, שפירושה פרה.

גילוי תופעת החיסון
------------------

ב-1796 הבחין הרופא הכפרי הבריטי אדוארד ג'נר בכך שחולים שחלו והתאוששו מאבעבועות הפרות, נראו כמחוסנים לא רק ממקרים נוספים של אבעבועות הפרות, אלא גם מהמחלה הקשה יותר, האבעבועות השחורות. על ידי גירוד הנוזל מפצעי האבעבועות הפרות לעור של אנשים בריאים, הצליח ג'נר לחסן אנשים אלו מאבעבועות שחורות.

נגיף אבעבועות הפרות נפוץ באירופה, בעיקר בממלכה המאוחדת. מקרים בהם המחלה פוגעת בבני אדם נדירים מאוד, ובדרך כלל מועברת מחתולים מבויתים. תקופת הדגירה של המחלה היא 9-10 ימים. הנגיף שכיח בקיץ ובסתיו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אבעבועות הפרות** בוויקישיתוף

* אבעבועות הפרות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NKC: ph387198

 |

**הבהרה:** המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
**ויקטור קזאנצב** (ברוסית: **Виктор Германович Казанцев**‏; פברואר 1946 – 14 בספטמבר 2021) היה מפקד בכיר של הצבא הרוסי במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה.

ביוגרפיה
--------

ויקטור קזאנצב נולד בכפר קוחנובו בבלארוס הסובייטית. בשנת 1963 הוא סיים פנימייה צבאית וגויס לצבא של ברית המועצות. לאחר סיום בית ספר לקצינים הוא שירת בתפקידי פיקוד שונים. בשנים 1987–1991 הוא היה סגן מפקד ארמייה.

בשנים 1991–1996 ויקטור קזאנצב שירת במזרח הרחוק הרוסי. בשנת 1996 הוא הועבר לאזור הקווקז ובשנים 1997–2000 היה מפקד הכוחות באזור צפון קווקז. הוא היה מפקד הכוחות הרוסים במהלך הפלישה לדגסטאן. בספטמבר 1999 הוא היה אחראי על תכנון ואישור מבצע במהלכו יחידה של ספצנאז ספגה אבדות כבדות כתוצאה מחוסר תאום עם חיל האוויר הרוסי. בנושא זה נפתחה חקירה שבאוקטובר 2000 נסגרה ללא קביעת אחראים על הנושא.

בפברואר 2000 ויקטור קזאנצב קודם לדרגת גנרל ארמייה. במאי 2000 ויקטור קזאנצב עזב את השרות הצבאי ומונה לנציג נשיא רוסיה במחוז הפדרלי הדרומי. הוא סיים את הכהונה בשנת 2004 והוחלף על ידי ולדימיר יאקובלב.

משנת 2004 ועד למותו הוא התגורר בקרסנודר ועסק בפעילות עסקית פרטית.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ויקטור קזאנצב** בוויקישיתוף
* קורות חיים (ברוסית)
פירוש נוסף ערך זה עוסק בכרך הראשון משלושת הספרים של הטרילוגיה הקהירית. אם התכוונתם לטרילוגיה כולה, ראו הטרילוגיה הקהירית.

**בית בקהיר** (בערבית: **بين القصرين** - תעתיק לעברית - **בין אלקצרין**, תרגום לעברית - **בין שני הארמונות**) הוא רומן מאת הסופר המצרי נגיב מחפוז, שיצא לאור בשנת 1956. רומן זה הוא הכרך הראשון מבין שלושת הכרכים, אשר מהווים את הטרילוגיה הקהירית של נגיב מחפוז, אשר נחשבת בידי רבים ליצירתו הספרותית הגדולה והחשובה ביותר של הסופר.

עלילת הספר
----------

הספר מציג בפני הקורא לראשונה את אחמד עבד אל-ג'ואד, סוחר אמיד בשוק של קהיר, את אמינה, אשתו הנאמנה, ואת חמשת ילדיהם של השניים: יאסין הבן הבכור, בנו של אל ג'ואד ושל אשתו הקודמת, המקבל את אמינה כאמו המאומצת. פהמי הבן האמצעי, סטודנט למשפטים וצעיר חולמני ההופך למהפכן נלהב למען התנועה לעצמאות מצרים. כמאל הבן הצעיר, תלמיד בית ספר שקדן בבית הספר הדתי אגא חליל שבמרכז קהיר, אשר במהלך עלילת הספרים הופך במידה רבה לגיבורה האמיתי של הטרילוגיה. חדיג'ה האחות הבכורה, אשר חרף חזותה המרירה והזועפת חלומה הגדול הוא להינשא חרף פגמיה החיצוניים, ועאישה הבת הצעירה, היפהפייה של המשפחה אשר נאלצת להתמודד עם החלטתו של אביה שלא להסכים לנישואיה טרם נישואי אחותה הבכירה.

הספר עוקב אחר חייהם של בני המשפחה, כמשפחה ממוצעת מהמעמד הבינוני-גבוה בקהיר של העשור השני של המאה ה-20, אשר נאלצים לחיות תחת שלטונו הסמכותי, ולעיתים אף הרודני, של אבי המשפחה, עבד אל-ג'ואד, אשר שולט במשפחתו ביד רמה. הספר מתמקד במידה רבה בעלילותיהם השונות של שלושת בני המשפחה, יאסין, פהמי וכמאל, אשר פועלים כל אחד בדרכו על מנת להגשים את שאיפותיהם, וזאת יחד עם כפיפותם המוחלטת להלכה למרותו של האב. כמו כן הספר עוקב אחר שאיפתן של שתי בנות המשפחה, חדיג'ה ועאישה, למצוא חתן, ואת הסכסוך הסמוי בין שתיהן לנוכח החלטתו הנחושה של האב שלא לאפשר את נישואיה של עאישה, הבת הצעירה, טרם נישואיה של חדיג'ה.

במהלך העלילה, האידיליה המוצגת בספר, אודות משפחה אשר מתקיימת למעשה במעין עולם משלה, נשברת בהדרגה בעקבות הניצנים הראשונים של המרד המצרי כנגד השלטון הקולוניאלי במצרים, אשר מתבטא בספר באמצעות תיאור מאבקו של המנהיג המצרי סעד זע'לול למען עצמאותה של מצרים. התסיסה ברחוב המצרי כנגד השלטון הבריטי, אשר זוכה לתיאור נרחב בספר, עתידה להשפיע ישירות על חיי המשפחה, בעקבות התגייסותו של הבן האמצעי פהמי, לטובת המטרה, וכתוצאה מכך לתחילתה של שרשרת אירועים אשר מאיימת לפרק את המשפחה כליל.

תרגום לעברית
------------

הספר תורגם לעברית בידי סמי מיכאל, ויצא לאור בהוצאת "ספרית הפועלים" בשנת 1981.

ראו גם
------

* הטרילוגיה הקהירית
* נגיב מחפוז

קישורים חיצוניים
----------------

* הספר "בית בקהיר", באתר "סימניה"
* אריק גלסנר, על "בית בקהיר", של נגיב מחפוז, המדור לספרות ב"7 לילות" של "ידיעות אחרונות", יוני 2017
* בית בקהיר, באתר OCLC (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4387474-5

 |
**פיליפ דאמס** (בהולנדית: **Filip Daems**, נולד ב-31 באוקטובר 1978 בטורנהאוט שבבלגיה) הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק בעמדת הבלם. 

דאמס העביר את מרבית הקריירה בבורוסיה מנשנגלדבך, בה שימש קפטן, וערך שבע הופעות במדי נבחרת בלגיה.

קריירת מועדונים
---------------

דאמס החל את קריירת הבוגרים שלו בליירסה הבלגית, שם שיחק עד לקיץ 2001, אז עבר לגנצ'לרבירליגי מליגת העל הטורקית. דאמס שיחק בגנצ'לרבירליגי שלוש עונות וחצי, כאשר העונה הטובה ביותר הייתה עונת 2002/03 בה הבקיע שבעה שערי ליגה ב-27 הופעות. בפגרת החורף של עונת 2004/05 עזב דאמס את גנצ'לרבירליגי וחתם בבורוסיה מנשנגלדבך. עד לסוף עונת 2004/05 ערך דאמס 11 הופעות והבקיע שער אחד. בעונה זו ניצלו דאמס וגלאדבך מירידה על חודה של נקודה אחת. בעונת 2006/07 נשרה גלדבאך לבונדסליגה השנייה, כאשר דאמס שיחק בקבוצת המילואים של המועדון בעונה זו, לאחר שסבל מפציעה. בעונת 2007/08 חזר דאמס לסגל הקבוצה הבכירה, והעפיל עמה בחזרה לבונדסליגה. בעונת 2008/09 דאמס וגלדבאך ניצלו ממשחקי המבחן על חודה של נקודה אחת. דאמס הבקיע שני שערים בעונה זו, במהלכה מונה כקפטן הקבוצה. בעונת 2010/11 סיימו דאמס וגלדבאך במקום ה-16 בבונדסליגה ונאלצו להתמודד במשחקי מבחן מול בוכום. דאמס וגלדבאך ניצחו 1-0 במשחק הראשון וסיימו בתיקו 1-1 בגומלין ונשארו בליגה. בעונת 2011/12 סיימו דאמס וגלדבאך במקום הרביעי בליגה, הישג השיא של דאמס עם הקבוצה, והבטיחו מקום בליגת האלופות. דאמס שיתף פעולה בהגנה בעונה זו עם דאנטה, מרטין שטרנצל והובארד נורדבייט. גלדבאך ספגה בעונה זו 24 שערים בלבד, והייתה ההגנה השנייה בטיבה בליגה אחרי באיירן מינכן. בעונת 2012/13 הודחו גלדבאך ודאמס בפלייאוף העלייה לליגת האלופות על ידי דינמו קייב, והמשיכו למפעל הליגה האירופית. גלדבאך ודאמס צלחו את שלב הבתים, בו הבקיע דאמס שער אחד, והודחו בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי לאציו. בבונדסליגה סיימו גלדבאך ודאמס במקום השמיני. בעונת 2013/14 סיימו גלדבאך ודאמס במקום השישי בבונדסליגה. בעונת 2014/15 דאמס מיעט מאוד לשחק, ובקיץ 2015 עזב דאמס את גלדבאך לאחר עשר עונות וחצי, וחזר לבלגיה כאשר חתם בוסטרלו.

בעונת הבכורה של דאמס בוסטרלו, הוא היה שחקן הרכב קבוע, וקבוצתו סיימה במקום הלפני אחרון בליגת העל הבלגית, ונשארה בליגה מכיוון שרק המקום האחרון נשר. בעונת 2016/17 נשרו וסטרלו ודאמס לליגת המשנה הבלגית מהמקום האחרון. לאחר עונה זו לא שיחק דאמס, ולמעשה פרש ממשחק פעיל.

קריירה בינלאומית
----------------

בין השנים 1998 ו-1999 ערך דאמס תשע הופעות במדי נבחרת בלגיה עד גיל 21. את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת בלגיה הבוגרת, ערך דאמס בשנת 2004, בהפסד 3-0 לנבחרת גרמניה. לאחר מכן דאמס לא לבש את המדים הלאומיים עד לשנת 2008. דאמס ערך הופעה נוספת במשחק ידידות ועוד שלוש הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010 במדי בלגיה, אך לא הצליח להעפיל עם הנבחרת למונדיאל 2010 עצמו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פיליפ דאמס** בוויקישיתוף

* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית)
* פרופיל, באתר Soccerway
* פרופיל, באתר National Football Teams
* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu
השלט על הבית ברחוב הנבל בעיר העתיקה בירושלים המספר את סיפורו
**ברוך בן דוד אלמשרקי (מזרחי)** היה יהודי שעלה לירושלים בסמוך לשנת 1620, וקנה בניין בירושלים בעל 5 דירות (חדרים).

יש מסורות שונות אודות מאין הגיע ברוך בן דוד מזרחי לארץ ישראל. על פי מסורת משפחתית אחת עלה לארץ ישראל מטורקיה והוא מצאצאי רבי אליהו מזרחי (הרא"ם, 1435–1526). על פי מסורת אחרת המשפחה היא מצאצאי מגורשי ספרד והגיעה לארץ ישראל דרך ונציה.

בראש חודש חשוון[דרושה הבהרה] שנת ה'ת"ד (1643) כתב אבי המשפחה צוואה, על פיה הוא מוריש את הבתים שקנה בירושלים לבניו, ובלבד שאלה יורישו את הבתים לבניהם ואלה יורישו את הבתים לבני בניהם ובלבד שלא ימכרו את הבתים ולא ימשכנו אותם עד קץ כל הדורות, עד ביאת המשיח, שכן ברצונו לחזור ולגור בבתים עם תחיית המתים. הבתים עברו בירושה מאב לבן, כאשר בני המשפחה מתגוררים בבתים ולא עוזבים אותם ולא עוזבים את וירושלים (למרות הגירה נמשכת של היהודים בירושלים מהלך אותה תקופה וזאת במקביל לגלי עלייה ניכרים לירושלים).

בתחילת המאה העשרים, כאשר היהודים המבוססים עזבו את העיר העתיקה בירושלים, עברו בני המשפחה לעיר החדשה ובנו בתים בה, תוך שהם ממשיכים ומשכירים הבתים. במלחמת העצמאות נפלה העיר העתיקה לידי ממשלת ירדן. במלחמת ששת הימים חזרו הבתים לידי שליטת ממשלת ישראל, אשר הפקיעה את כלל הבניינים ברובע היהודי, ותמורתם שילמה פיצויים בלבד. בני המשפחה בחרו שלא לקבל פיצויים על הפקעת הנכס, ובמקום זאת סיכמו על תליית שלט הנצחה על הבית (המצוי ברחוב המלאך בעיר העתיקה).

באחד מהסרטים על המשפחה הבטיח טדי קולק ראש עיריית ירושלים, כי ברוך מזרחי יוכל לקבל את חמשת בתיו עם ביאת המשיח. הבטחה שחודשה על ידי ראשי עיריית ירושלים הבאים, אורי לופוליאנסקי וניר ברקת.

בין הצאצאים של ברוך מזרחי: הרב ניסים חיים משה מזרחי (שהיה הראשון לציון בשנים 1745–1749), הנשיא החמישי יצחק נבון, מתורגמן ממשלת המנדט יצחק עבאדי, עו"ד גלעד שר, עו"ד שמואל שמיר שכתב רבות על המשפחה, עו"ד רפאל שמיר ובנו פרופ' רון שמיר ראש הקתדרה לביואינפורמטיקה באוניברסיטת ת"א, ועו"ד צבי שמיר.

לקריאה נוספת
------------

* שמואל שמיר (מזרחי), **הצוואה והנחלה**, במערכה גיליון 200
* ישראל מאיר מזרחי, **פרי הארץ חלק ג**
* מ.ד. גאון, **יהודי המזרח בארץ ישראל**

הערות שוליים
------------

1. ↑  Barry Davis, Jerusalem and the Mizrahis, four centuries on, JPost, 07/05/2010.
**ג'יימס אוגוסטוס סודם** (באנגלית: **James Augustus Suydam**;‏ 27 במרץ 1819 – 15 בספטמבר 1865) היה אדריכל, עורך דין וצייר אמריקאי. הוא נחשב לאחד מבכירי ציירי הלומיניזם. הוא ידוע ברבים כצייר נוף אמריקאי ואחד המובילים מחברי אסכולת נהר הדסון.

ביוגרפיה
--------

ג'יימס אוגוסטוס סודם נולד ב־27 במרץ 1819, צאצא למשפחת סוחרים הולנדית ותיקה בניו יורק. הוריו היו ג'יין וג'ון סודם.

הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת העיר ניו יורק (כיום אוניברסיטת ניו יורק - NYU), והחל את הקריירה שלו כאיש עסקים. באותו הזמן הפנה חלק משמעותי מזמנו לציור, למד אצל אמן מפורסם[דרושה הבהרה] וצייר דיוקנאות. בגיל שלושים נבחר למועדון אגודת המאה (אנ'). סודם היה גם חבר באגודת סנט ניקולס בעיר ניו יורק (אנ') וחבר לחיים באגודת התנ"ך של ניו יורק (כיום Biblica) (אנ').

ג'יימס סודם, לונג איילנד, 1862
סודם היה אחד הציירים הקבועים שהתקבצו לצייר בנורת' קונוויי (אנ'), ניו המפשייר, הוא הציג את הציור "האחו בקונוויי" באתנאום ניו יורק ובאתנאום בוסטון (אנ'). הוא פתח את הסטודיו שלו בבניין הסטודיו ברחוב העשירי (אנ'), בשנת 1858. בשנה שלאחר מכן הוא נבחר כחבר כבוד באקדמיה הלאומית לעיצוב (אנ'), שהעניקה לו חברות מלאה בשנת 1861.

סודם נפטר במפתיע בנורת' קונוויי בגיל 46. מכירת האחוזה שלו לאחר מותו חשפה כי היו ברשותו יצירות של ציירים כמו רמברנדט, אלברכט דירר, אדריאן ואן אוסטדה, רפאל ואמנים עכשוויים, ביניהם רוזה בונר, ארי שפר וג'ורג' כלב בינגהאם. בצוואתו, השאיר 50,000 דולר לאקדמיה הלאומית יחד עם אוסף 92 הציורים שכולל יצירות של אמנים אמריקאים מפורסמים כמו פרדריק אדווין צ'רץ', שארל אדואר פרר (אנ'), ג'ון פרדריק קנסט ואנדראס אכנבאך.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ג'יימס אוגוסטוס סודם** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Saint Nicholas Society of the City of New York, **Genealogical Record**, The Society, 1905. (באנגלית)
2. ↑  Steve Shipp, **American art colonies, 1850-1930 : a historical guide to America's original art colonies and their artists**, Westport, Conn : Greenwood Press, 1996
3. ↑  The Saint Nicholas Society of the City of New York, 1916, p. 175
4. ↑  Annual Report, Issue 32, New York Bible Society, 1856, p. 57
5. ↑  "Funeral of James A. Suydam". *The New York Times*. 1865-09-20. p. 8. נבדק ב-2020-06-07.
6. ↑  Metropolitan Museum of Art (New York N.Y.) (2000). Art and the Empire City: New York, 1825-1861. Metropolitan Museum of Art. p. 92. מסת"ב 9780870999574.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 122467701
* ISNI: 0000 0001 1632 5596
* LCCN: n2006027660
* RKD: 76131
* SNAC: w6jh5mkx
* SUDOC: 120615193
* ULAN: 500019642
* VIAF: 45183833
* WorldCat: lccn-n2006027660

 |
**אריך ויקטור קרל אוגוסט פרנקה** (בגרמנית: **Erich Victor Carl August Franke**; ‏21 ביולי 1866 – 7 בספטמבר 1936) היה איש צבא גרמני אשר שימש כמפקד האחרון של השוצטרופה בדרום-מערב אפריקה הגרמנית.

ביוגרפיה
--------

פרנקה נולד בעיירה Zlaté Hory, באזור צ'כיה של ימינו. התגייס לצבא בשנת 1887, והגיע לדרגת "אובר-לוטננט" (Oberleutnant) בחיל ההנדסה. ב-26 במאי 1896 הוא התגייס לשוצטרופה, כוח גרמני שתפקידו היה להגן על המושבות הקולוניאליות של גרמניה. חודש לאחר מכן הוא כבר הפך למושל העיר אומרורו. הוא לקח חלק בדיכוי מרידות של מקומיים, ובין היתר לקח חלק ברצח העם של ההררו והנאמה. הוא הביס את המורדים ליד אומרורו, בעקבות כך הוא זכה לכינוי "גיבור אומרורו", וב-2 בנובמבר 1905 הוענק לו הפור לה מריט בידי וילהלם השני, קיסר גרמניה. 

בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ארגן פרנקה מתקפת עונשין מוצלחת על כוח פורטוגזי בדרום-מערב אפריקה הגרמנית. בעקבות כך הועלה לדרגת אוברסט-לוטננט (Oberstleutnant), וקיבל את הפיקוד על כל כוח השוצטרופה של דרום-מערב אפריקה הגרמנית. אולם עקב היתרון המספרי של הבריטים הדרום-אפריקנים והפורטוגזים, ב-12 במאי 1915 נפלה בידי הפולשים ווינדהוק הבירה. הכוחות הגרמניים נדחקו צפונה, וב-1 ביולי נוצחו בידי הצבא הפולש באוטווי (Otavi). בעומדו בפני סכנת כיתור, וכאשר כוח פשיטה דרום-אפריקני בעורפו, נכנע פרנקה, ב-9 ביולי 1915, בקהורב (Khorab), עם 2,166 מחייליו. כמה שבועות אחר כך נפלה כל המושבה בידי צבא דרום אפריקה.

עד סיום המלחמה נכלא פרנקה במחנה שבויים דרום-אפריקני מאולתר. לאחר המלחמה שוחרר. הוא פרש משירות צבאי ונישא למריה דיקמן. הוא סבל ממחלות כרוניות שבהן לקה במהלך שירותו, ונפטר בהמבורג בשנת 1936.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ויקטור פרנקה** בוויקישיתוף
* Namibian Biography Page
* Neue Deutsche Biographie
* Eintrag über Victor Franke im Deutschen Koloniallexikon von 1920

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 124436595
* ISNI: 0000 0000 5019 7578
* LCCN: no2004107671
* NTA: 070451451
* VIAF: 77248129
* WorldCat: lccn-no2004107671

 |
**הסכם פרדריקסהאמן** (בשוודית: **Freden i Fredrikshamn**) היה הסכם שלום שנחתם ב-17 בספטמבר 1809 בין האימפריה הרוסית לבין שוודיה וסיים את המלחמה הפינית שהחלה בשנת 1808 בין הצדדים.

הצד הרוסי היה מיוצג בשיחות על ידי ניקולאי רומיאנצב (שר החוץ) ודוד אלופאוס (השגריר בשוודיה). ואילו הצד השוודי יוצג על ידי קורט פון סטדינק (השגריר ברוסיה) ואנדרס סקולדנברד (שר בכיר).

בהתאם להסכם, שטח פינלנד עבר לשליטה רוסית והוקמה הדוכסות הגדולה של פינלנד שהיו לה זכויות אוטונומיות בתוך האימפריה הרוסית. כמו כן, שוודיה חויבה לסכם תנאי שלום עם צרפת. עד אז היא הייתה חברה בכל הבריתות נגד צרפת. אלכסנדר הראשון הבטיח המשך קיום חוקים ישנים בפינלנד, אך הדבר לא הוזכר בהסכם. כאשר בסוף המאה ה-19 הרוסים החלו במדיניות אקטיבית ברוסיפיקציה של האזור, הם טענו שהדבר אינו נוגד את ההסכם באופן פורמלי.

במסגרת ההסכם גם איי אולנד עברו לרוסיה ונהפכו להיות חלק של פינלנד, למרות שהיו מיושבים על ידי שוודים בלבד. גם עתה הם מהווים חלק של פינלנד.

ההסכם היה בתוקף עד לשנת 1920 כאשר במסגרת חוזה טרטו פינלנד קבלה את עצמאותה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הסכם פרדריקסהאמן** בוויקישיתוף
* טקסט ההסכם (ברוסית)
**ג'יימס אלברט גארי** (באנגלית: **James Albert Gary**;‏ 22 באוקטובר 1833 - 31 באוקטובר 1920) היה פוליטיקאי ותעשיין טקסטיל אמריקאי.

ביוגרפיה
--------

ג'יימס אלברט גארי נולד באנקסוויל, קונטיקט, כבנם של ג'יימס סאליבן ופאמליה (לבית פורסט) גארי. רב-סבו, ג'ון גארי, היגר מאנגליה ב-1712 והתיישב בניו המפשייר. אביו היה יצרן כותנה וב-1840 עבר לאלברטון, מרילנד, שם הוא הקים את מפעלי הכותנה אלברטון.

ג'יימס אלברט התחנך במכון רוקוויל ובקולג' אלגייני שבפנסילבניה. ב-1861 הוא היה לשותף בחברת ג'יימס ס. גארי ובניו של אביו ובמותו ב-1870 הוא ירש את הבעלות על החברה. במשך כמה שנים הוא היה נשיא אגודת הסוחרים והתעשיינים ושל הבנק הלאומי האזרחי. הוא גם היה סגן-נשיא חברת הגז של בולטימור ומנהל בנק החיסכון של בולטימור. כמו כן הוא היה מנהל חברת המחסנים של בולטימור, חברת ביטוח האש האמריקנית, חברת הביטוח של הסוחרים והתעשיינים וחברת הביטוח והנאמנות של בולטימור.

### קריירה פוליטית

ב-1856 הוא התמודד מטעם המפלגה הוויגית למושב בסנאט של מרילנד, אך נוצח. ב-1861 הוא היה נציג לוועידת האיחוד שהתקיימה בבולטימור. ב-1870 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית וב-1879 הוא נוצח בבחירות למשרת מושל מרילנד. בכל מערכות הבחירות לנשיאות שהתקיימו בין השנים 1872–1896 הוא היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית. בשנים 1880–1896 הוא היה חבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית.

ב-1897 מונה גארי על ידי נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית. באפריל 1898 הוא התפטר מהתפקיד מסיבות בריאותיות.

חיים אישיים
-----------

ב-1856 נשא גארי לאישה את לווינה ו. קורי, בתו של ג'יימס קורי. לזוג נולדו עשרה ילדים ששמונה מתוכם הגיעו לבגרות. בנם, א. סטנלי גארי היה לשותף בחברה המשפחתית. גארי היה חבר פעיל בכנסייה הפרסביטריאנית בבולטימור.

ג'יימס אלברט גארי נפטר בולטימור ב-31 באוקטובר 1920 ונטמן בבית הקברות לודון פארק שבעיר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ג'יימס אלברט גארי** בוויקישיתוף
* "James Albert Gary Biography". Twentieth Century Biographical Dictionary of Notable Americans 1904. Archived from the original on 2013-10-22.
* ג'יימס אלברט גארי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

| המנהלים הכלליים של מחלקת הדואר של ארצות הברית ושל שירות הדואר של ארצות הברית |
| --- |
| הקונגרס הקונטיננטלי  (1789-1775) | פרנקלין • בצ'י • האזרד | החותם של מחלקת הדואר של ארצות הברית |
| מחלקת הדואר | 

|  |  |
| --- | --- |
| מחוץ לקבינט  (1829-1789) | אוזגוד • פיקרינג • האברשאם • גדעון גריינג'ר • מגז • מקלין |
| כחבר הקבינט  (1971-1829) | ברי • קנדל • נילס • פרנסיס גריינג'ר • ויקליף • ג'ונסון • קולמר • הול • האברד • קמפבל • ארון בראון • הולט • קינג • בלייר • דניסון • רנדל • קרסוול • מרשל • ג'וול • טיינר • קיי • מיינרד • ג'יימס • האו • גרשם • האטון • וילאס • דיקינסון • ואנאמייקר • ביסל • וילסון • גריי • סמית' • פיין • ויין • קורטליו • וון לנגרקה מאייר • היצ'קוק • ברלסון • הייז • וורק • ניו • וולטר פולגר בראון • פארלי • ווקר • האנגן • דונלדסון • סאמרפילד • דיי • גרונוסקי • אובריאן • ווטסון • בלונט |

 |
| שירות הדואר  (1971 ואילך) | בלונט • קלסן • ביילר • בולגר • קרלין • קייסי • טיש • פרנק • רניין • הנדרסון • פוטר • דונהו • ברנן • דג'וי |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1200528638
* LCCN: n97065617
* SNAC: w6mc95mr
* VIAF: 70677413
* WorldCat: lccn-n97065617

 |
**בניין משרד החוץ של רוסיה** (ברוסית: **Здание Министерства иностранных дел РФ**) הוא אחד משבעה גורדי שחקים סטליניסטים, שתוכננו על ידי ולדימיר גלפרייק ואדולף מינקוס.

מאז 1991 משמש כמטה משרד החוץ הרוסי ובו נמצאת גם לשכת השר.

מאפיינים
--------

 נוף כללי עם הבניין הראשי של אוניברסיטת מוסקבה ברקע
 גשר בורודינסקי ובניין המשרד בלילה
לגורד השחקים 27 קומות וגובהו 172 מטרים. הבניין מכוסה בחומת אבן חיצונית עם מקרין אומנות ועמודים. הפנים מעוטר באבנים ומתכות. צריח מתכת בראש גג המגדל, מטמיע את צלליתו עם אלה של שש האחיות האחרות.

היסטוריה
--------

אבן הפינה לגורד השחקים הונחה בשנת 1948 והבנייה הושלמה בשנת 1953. על פי הביוגרפיה של האדריכל מינקוס (שפורסמה בשנת 1982), תוכניות טיוטה נערכו לראשונה בשנת 1946 ונעות בין 9 ל-40 קומות. בשנת 1947 הוצעו שני עיצובים: האחד השתמש בכבלי שכבה ואילו השני קרא לבנייה יעילה יותר שהגיעה לשיאה עם ראש מלבני קהה. בתוכנית שנייה הוצעה בניית צריח מתכת, שיוסיף סטלין, אישר אישית הוספה זו לגג המגדל. 

כיום, הבניין מאכלס את המשרדים של משרד החוץ של רוסיה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בניין משרד החוץ של רוסיה** בוויקישיתוף
* נתוני הבניין באתר emporis.com

הערות שוליים
------------

1. ↑  Kiernan, Maria. Moscow: A Guide to Soviet and Post-Soviet Architecture, Ellipis, London, 1998, p.126. 127
2. ↑  Russian: Варзар, Л. «М. А. Минкус», М, 1982, p.66
מעגילה מטיפוס נורהאמאר ברוק, מודל 3005-2, משנת 1934
מעגילה משנת 1930
**מעגילה** היא עזר כביסה מכני המורכב מצמד גלילים במסגרת קשיחה, המחוברים באמצעות גלגלי שיניים. בגרסה הביתית היא מונעת ביד או בחשמל. במקור שימש המכשיר לסחיטת כביסה, וכיום הוא משמש לגיהוץ סדינים, מפות, מגבות ובגדים.

מעגילה לכביסה
-------------

המעגילה לכביסה הומצאה במאה ה-18. הייתה זו גרסה מפושטת וזולה של מעגילת הקופסה מהמאה ה-17. מעגילות הקופסה היו גדולות ויקרות ושימשו במשקי בית אמידים ובמכבסות מסחריות גדולות. משקי בית ממעמד הביניים וכובסות פרטיות השתמשו במעגילה הפשוטה. מאוחר יותר במאה ה-19, מנוע הקיטור נרתם להנעת מעגילות במכבסות מסחריות.

עם המצאת מכונת הכביסה, היא הייתה פשוט אמבט על רגליות או גלגלים, עם מעגילה בראשן. זמן קצר לאחר מכן, הפכו מכונות הכביסה החשמליות את השימוש הזה במעגילה לארכאי, ועמו את הצורך בסחיטה מכנית של כבסים. בארצות מסוימות, וספציפית בעולם האנגלו-סקסי, המעגילות נעלמו לחלוטין.

עם היעלמותן של מעגילות הסחיטה, מעגילות לגיהוץ הפכו נפוצות יותר. בשנות ה-40 של המאה העשרים פותחו מעגילות חשמליות, והן עדיין משמשות בחדרי כביסה רבים, בזכות קלות השימוש בהן לעומת מגהץ או מלחצי מכנסיים, בייחוד כאשר מגהצים פיסות בד גדולות או מקפלים קיפולים חדים.

דגמים חשמליים מאוחרים יותר הורכבו מתוף מרופד, אשר מסתובב ונלחץ לעומת מגהץ חם (קבוע או עשוי אף הוא כתוף מסתובב). מעגילות כאלו שימשו בדרך כלל לגיהוץ מוצרי טקסטיל שטוחים, כסדינים ומפות. מפעילי מעגילה מיומנים יכלו לגהץ במעגילה גם חולצות ומכנסיים, אך מפעילים רשלניים היו עשויים לגהץ את ידיהם בטעות.

משקי בית אירופאיים וגם ישראליים באמצע המאה העשרים התגאו במצעיהם המגוהצים.

בספרות
------

י"ל גורדון כותב בסיפורו "מעלות ומורדות":

> 
> "בשעה הזאת שאנחנו מביאים את קוראֵנו אל הבית הזה הדולפקי, הוא הספסל העומד בקרן האפלה, פתוּח וכרים וכסתות מוּצעות בו אשר לא ידעו מעגילה ולא עלה עליהם הכובס מימיהם."
> 
> 
> 
>

לקריאה נוספת
------------

* שמואל קליין, **על טעויות אחדות בפרושי שמות ומקומות**, ציון - ידיעות החברה הארץ ישראלית להיסטוריה ואתנוגרפיה, תר"צ, א' עמ' 2

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מעגילה** בוויקישיתוף
* י"ל גורדון, מעלות ומורדות, אתר פרויקט בן יהודה

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NKC: ph262229

 |
**רוברט גלינצה** (ברומנית: **Robert Glință**; נולד ב-18 באפריל 1997) הוא שחיין רומני. אלוף אירופה (בודפשט 2021) ואלוף עולם לנוער (סינגפור 2015) במשחה ל-100 מטר גב.

ביוגרפיה
--------

גלינצה נולד וגדל בפיטשט.

### 2015

באליפות העולם לנוער שנערכה בסיגפור באוגוסט 2015 זכה גלינצה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא אליפות חדש של 54.30 שניות.

### 2016

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.50 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא לאומי חדש של 53.34 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:57.91 דקות.

### 2018

#### סגן אלוף אירופה

באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, בריטניה באוגוסט 2018 זכה גלינצה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.55 שניות, אחרי קלימנט קולסניקוב מרוסיה שקבע שיא עולם חדש של 24.00 שניות ולפני שיין ראיין מאירלנד (24.64 שניות). בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא לאומי חדש של 24.12 שניות, 8 מאיות השנייה בלבד איטי משיא העולם בן 9 השנים של ליאם טנקוק מבריטניה (24.04 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.81 שניות, 9 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 53.63 שניות.

### 2019

באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.67 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 24.53 שניות ועלה מהמקום השני למשחה הגמר. במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.22 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 53.40 שניות.

### 2021

#### אלוף אירופה

באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה במאי 2021 זכה גלינצה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית הזהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא לאומי חדש של 52.88 שניות, לפני הוגו גונזלז מספרד (52.90 שניות) ואפוסטולוס כריסטו מיוון ויוהאן נדוי ברואר מצרפת (52.97 שניות). מדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.42 שניות, אחרי קלימנט קולסניקוב שקבע שיא עולם חדש של 23.80 שניות ולפני הוגו גונזלז (24.47 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 22 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.74 דקות.

באולימפיאדת טוקיו (2020) סיים גלינצה במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 52.95 שניות.

שיאים אישים
-----------

### בריכה אולימפית

* 50 מטר גב: 24.12 שניות (2018), **שיא רומניה**
* 100 מטר גב: 52.88 שניות (2021), **שיא רומניה**
* 200 מטר גב: 1:57.91 שניות (2016)

### בריכת 25 מטר

* 50 מטר גב: 23.03 שניות (2020), **שיא רומניה**
* 100 מטר גב: 49.64 שניות (2020), **שיא רומניה**
* 200 מטר גב: 1:51.87 דקות (2020), **שיא רומניה**

ראו גם
------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **רוברט גלינצה** בוויקישיתוף

| עיינו גם בפורטל: |
| --- |
|  | **פורטל שחייה** |

קישורים חיצוניים
----------------

* רוברט גלינצה, באתר olympedia.org
* רוברט גלינצה, באתר Swimrankings
* רוברט גלינצה, באתר SwimSwam
**ג'יימס מריט איבס** (באנגלית: **James Merritt Ives**‏; 5 במרץ 1824 – 3 בינואר 1895) היה ליתוגרף ואיש עסקים אמריקאי. הוא פיקח על הצד העסקי והפיננסי של חברת הדפוס "קורייר ואיבס" אותו ניהל יחד עם שותפו העסקי, נתנאל קורייר.

ביוגרפיה
--------

איבס נולד ב-5 במרץ 1824 בעיר ניו יורק. אביו עבד כמפקח על בית החולים בעיר ניו יורק. הוא היה אמן אוטודידקט, שהשכלתו לאמנות כללה ביקורים בגלריות לאמנות ובספריית אסטור. אף שהלך לעבוד בגיל 12, הוא המשיך את לימודי האמנות בכוחות עצמו.

ב-24 ביוני 1846 התחתן עם קרוליין קלארק (1827–1896). לזוג נולדו שישה ילדים, שני בנים וארבע בנות. קרוליין הייתה גיסתו של אחיו של נתנאל קורייר, צ'ארלס קורייר. צ'ארלס המליץ על איבס לנתנאל, ששכר אותו כמנהל חשבונות בשנת 1852 עבור חברת הדפוס האמנותי והליתוגרפיה שלו.

עד מהרה התברר כי כישרונו של איבס כאמן והידע האמנותי העניק לו תובנה חשובה לגבי מה שהציבור רוצה, וכישוריו בעסקים ובשיווק תרמו משמעותית לצמיחת החברה. איבס סייע בשיפור ומודרניזציה של שיטות הנהלת החשבונות של קורייר, ארגן מחדש את המלאי וייעל את שיטות הייצור. בשנת 1857 הציע קורייר לאיבס שותפות מלאה בחברה, המכונה "קורייר ואיבס", והפכה את איבס למנהל הכללי. בתפקידו החדש אייבס עזר לקרייר לראיין אמנים ובעלי מלאכה פוטנציאליים, ולבחור תמונות שהמשרד יפרסם. זה היה איבס שעודד הפקה של תמונות אידיאליות של החיים באמריקה בתקופה שהמעמד הבינוני גדל, והביקוש למוצרי הדפוס גדל מאוד.

חברת "קורייר ואיבס" הייתה ידועה בזכות הדפסי האמנות הפופולריים ביותר כמו סצינות חורף, נופים, אירועי ספורט, ספינות ואייקונים של חיי המאה ה-19. הדפסים אלה עדיין מבוקשים מאוד על ידי אספנים בהווה.

איבס עבד במשך ארבעים שנה בחברה עד מותו בריי, ניו יורק בשנת 1895.

הוא קבור בבית העלמין גרין ווד, ניו יורק.

לאחר מותו של איבס המשיכו בניו ובניו של קורייר לנהל את המשרד עד לסגירתו בשנת 1907.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ג'יימס איבס** בוויקישיתוף
* ג'יימס איבס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  James Merritt Ives, born 5 Mar 1824, died 3 Jan 1895, freepages.rootsweb.com
2. ↑  Currier & Ives, Printmakers to the American People, www.tfaoi.com
3. ↑  Antique Collector Articles - The Enduring Appeal of Currier & Ives Prints, www.howmuchisitworth.com

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007279820505171
* BNE: XX1588417
* GND: 105748878X
* ISNI: 0000 0000 7890 0827
* LCCN: n81109106
* RKD: 41232
* SNAC: w6dj6p5v
* Trove: 948366
* ULAN: 500029333
* VIAF: 33325946
* WorldCat: lccn-n81109106

 |
**צוקאסה יושידה** (ביפנית: **芳田司**; נולדה ב-5 באוקטובר 1995) היא ג'ודוקא יפנית המתחרה בקטגוריית המשקל עד 57 ק"ג, זוכת מדליית ארד מאולימפיאדת טוקיו 2020 ואלופת עולם (2018).

ביוגרפיה וקריירה
----------------

יושידה נולדה בשנת 1995 בעיר קיוטו. בילדותה החלה להתאמן בג'ודו וכבר בשנותיה בבית הספר היסודי, זכתה בתחרויות ג'ודו ארציות לגילה. בנערותה המשיכה לזכות בתחרויות ג'ודו ארציות ובשנת 2011 זכתה במדליית ארד באליפות העולם לקדטים שנערכה בקייב. בשנת 2012 זכתה באליפות יפן עד גיל 20. בדצמבר 2014 יושידה זכתה במדליה הראשונה שלה בתחרות מהסבב העולמי המקצועי כאשר זכתה במדליית ארד בגראנד סלאם טוקיו.

באליפות העולם 2017 אשר נערכה בבודפשט, זכתה יושידה במדליית כסף. את שני קרבותיה הראשונים ניצחה באיפון וברבע הגמר ניצחה בזכות עונשים. בחצי הגמר ניצחה באיפון את הלן רשבו הצרפתייה לאחר תרגיל ריתוק בשם יוקו-שיהו-גטאמה. בגמר יושידה התמודדה מול סומייה דורג'סורן המונגולית ולאחר ארבע דקות ללא ניקוד, נכנס הקרב לזמן ניקוד זהב. קרוב לתשע דקות בתוך זמן ניקוד הזהב, היא הפסידה בווזארי לאחר שיריבתה ביצעה תרגיל בשם קושי-גורומה שהטיל אותה על צידה.

באליפות העולם 2018 אשר נערכה בבאקו, זכתה יושידה במדליית הזהב. היא החלה בסיבוב השני בו ניצחה באיפון את אמלי שטול הגרמנייה. בשמינית הגמר היא ניצחה באיפון את תלמה מונטיירו הפורטוגלית וברבע הגמר היא ניצחה שוב באיפון את קוון יו-ג'ונג הדרום-קוריאנית לאחר שני ניקודי ווזארי. בחצי הגמר יושידה ניצחה בווזארי את כריסטה דגוצ'י הקנדית בזמן ניקוד זהב לאחר שהטילה את יריבתה על צידה בעזרת תרגיל אוצ'י-מטה. בגמר יושידה התמודדה מול נקודה סמית'-דייוויס הבריטית וניצחה תוך דקה ו-19 שניות לאחר שני ניקודי ווזארי המשתווים לאיפון; הראשון בתרגיל הראי-גושי והשני בתרגיל קוסוטו-גאקה.

באליפות העולם 2019 אשר נערכה בטוקיו, זכתה יושידה בפעם השנייה במדליית הכסף. לאחר שלושה ניצחונות היא הגיעה לשלב חצי הגמר מול רפאלה סילבה הברזילאית וניצחה באיפון בתוך זמן ניקוד זהב לאחר תרגיל סיאו-נגה. בגמר היא התמודדה מול כריסטה דגוצ'י הקנדית והפסידה בווזארי.

באולימפיאדת טוקיו 2020, זכתה יושידה במדליית ארד. היא החלה את דרכה בסיבוב השני בו ניצחה באיפון את לו טונגצ'ואן הסינית וברבע הגמר היא ניצחה בווזארי את תמנע נלסון-לוי הישראלית. בחצי הגמר היא הפסידה בווזארי לנורה דג'קובה מקוסובו ונשרה לקרב על מדליית הארד. בקרב על המדליה היא ניצחה באיפון את אטרי ליפרטליאני הגיאורגית באמצעות שני ניקודי ווזארי שהשיגה משני תרגילי אוצ'י-מטה. בנוסף למדליה בתחרות האישית, זכתה יושידה במדליית כסף יחד עם נבחרת יפן בתחרות הקבוצתית.

זכיות בתחרויות מהסבב העולמי
---------------------------

| שנה | קטגוריה | עיר | מדינה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2015 | גראנד סלאם | טיומן | רוסיהרוסיה רוסיה |
| 2015 | גראנד סלאם | טוקיו | יפןיפן יפן |
| 2016 | גראנד סלאם | באקו | אזרבייג'ןאזרבייג'ן אזרבייג'ן |
| 2016 | גראנד סלאם | טיומן | רוסיהרוסיה רוסיה |
| 2016 | גראנד סלאם | טוקיו | יפןיפן יפן |
| 2017 | גראנד סלאם | טוקיו | יפןיפן יפן |
| 2018 | מאסטרס | גואנגג'ואו | הרפובליקה העממית של סיןהרפובליקה העממית של סין סין |
| 2019 | גראנד סלאם | דיסלדורף | גרמניהגרמניה גרמניה |
| 2021 | מאסטרס | דוחה | קטארקטאר קטאר |

קישורים חיצוניים
----------------

* צוקאסה יושידה, באתר olympedia.org
* צוקאסה יושידה, באתר איגוד הג'ודו העולמי
* צוקאסה יושידה, באתר JudoInside.com

הערות שוליים
------------

1. ↑  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
**טבול יום** הוא כינוי, בהלכות טומאה, לאדם שנטמא וטבל, אך עדיין לא הסתיים היום בו טבל. דרגת טומאתו היא שני לטומאה. 

מסכת טבול יום מסדר טהרות, עוסקת בדיניו של טבול יום.

הסבר המונח
----------

טבול יום הוא אדם שהיה טמא בטומאה של אב הטומאה או ראשון לטומאה, וטבל במקווה טהרה, אך עדיין לא הסתיים היום בו טבל. במונח התלמודי זה נקרא "טעון הערב שמש". תהליך הטהרה מסתיים רק עם סיומו של היום בשקיעת השמש וכניסת הערב. דין זה נלמד מהפסוק בספר ויקרא, פרק כ"ב, פסוק ז': "וּבָא הַשֶּׁמֶשׁ וְטָהֵר וְאַחַר יֹאכַל מִן הַקֳּדָשִׁים כִּי לַחְמוֹ הוּא".

דיניו
-----

טבול יום מטמא תרומה ועושה אותה שלישי לטומאה ומטמא קדשים ועושה אותם רביעי לטומאה.

במצב זה של טומאה קלה, רשאי הוא לאכול מעשר שני, אך לא תרומה. בסוף היום - תהליך טהרתו נשלם, ואם הוא כהן יהיה מותר לו גם לאכול תרומה. לגבי רוב הטמאים, סוף היום משלים לגמרי את טהרתם, והם רשאים גם לאכול קודש. ברם, לגבי כמה מן הטמאים (זב, זבה, יולדת ומצורע). קבעה התורה שעליהם להביא קרבן להשלמת טהרתם. עד הבאת קרבנם הם מוגדרים כ**מחוסר כיפורים**, ואסורים לאכול קרבן או להיכנס לבית המקדש.

לטבול יום דינים מיוחדים: בעוד שטומאת משקין "עושה תחילה", כלומר שהיא תמיד תהיה ראשון לטומאה בין אם המשקים נגעו באב הטומאה ובין אם נגעו בראשון לטומאה, הרי שמשקין שנגע בהם הטבול יום הם כמו כל שאר הטומאות - דרגה אחת פחות מהדבר המטמא.

טבול יום חייב כרת על ביאת מקדש והמקור לכך הוא בפרשת תזריע - "ואל המקדש לא תבא", פסוק העוסק באשה ה"יושבת על דם טוהר" שדינה כטבול יום. אמנם, לטבול יום מותר להיכנס עד עזרת נשים (לא כולל), דהיינו עד החיל (כולל).

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טבול יום** בוויקישיתוף
* הערך "טבול יום", במיקרופדיה תלמודית, באתר ויקישיבה

הערות שוליים
------------

1. ↑  פירוש המשניות להרמב"ם, במשנה, מסכת טבול יום, פרק ד', משנה א'.
2. ↑  משנה מסכת נגעים פרק יד משנה ג
3. ↑  טבול יום פרק ב' משנה א'.
4. ↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות ביאת מקדש, פרק ג', הלכה י"ד.
5. ↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות בית הבחירה, פרק ז', הלכה י"ז.

| טומאה וטהרה ביהדות |
| --- |
| דרגות טומאה | אבי אבות הטומאה • אב הטומאה • ולד הטומאה (ראשון • שני • שלישי ורביעי) |  |
| דרגות קבלת טומאה | חולין • מעשר שני • תרומה • קודש • חטאת |
| קבלת טומאה | אוהל • מגע • משא • היסט • מדרס • ביאה • בועל נידה • ביאה לבית • מדף • בליעה • עיסוק |
| מטמאים מן התורה | מת • נבלת חיה ובהמה • נבלת עוף טהור • נבלת השרץ • בעל קרי • פולטת שכבת זרע • מטמאי משכב ומושב - נידה, יולדת, זבה, זב • צרעת (אדם, בתים, בגדים) • שכבת זרע • חטאות המטמאות • מי חטאת |
| מטמאים מן דרבנן | ידיים • ארץ העמים • בית הפרס • כתבי הקודש • גויים • עבודה זרה • טבילה במים שאובים |
| נטמאים | אדם • כלים (כלי מתכות, כלי עץ, כלי חרס, בגדים, כלי עור, שק, וכלי עצם) • אוכלים • משקין |
| אחרים | טומאת מקדש וקדשיו • האיסור לכהן להיטמא למת • הכשר לקבל טומאה • טומאה רצוצה • טומאה הותרה בציבור |
| טהרה | טבילה • פרה אדומה • מקווה • חציצה • טבול יום • מחוסר כיפורים • טהרת מצורע • טבילת עזרא |
| סדר טהרות | כלים • אהלות • נגעים • פרה • טהרות • מקוואות • נידה • מכשירין • זבים • טבול יום • ידיים • עוקצים |

**הבהרה:** המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
**בית ג'לאט** המכונה גם **בית הקרמיקה**, הוא מבנה המצוי בשכונת טלביה בירושלים, ברחוב אלקלעי 8, בפינת רחוב דיזראלי.

היסטוריה
--------

בית ג'לאט נבנה בשנת 1926 על פי תוכניות האדריכל ספירו ח'ורי פתאסיס עבור אליאס ג'לאט ורעייתו קתרין. אליאס ג'לאט היה איש עסקים ערבי נוצרי - קתולי אשר שימש כקונסול כבוד של הונגריה בירושלים, וכנשיא מועדון רוטרי בירושלים.

בשנת 1948, לאחר דרישה של ארגון ההגנה, עזבו בני המשפחה את ביתם ועברו ללבנון. משם היגרו לאנגליה ולארצות הברית.

במהלך מלחמת העצמאות הועבר המבנה לידי מוסד עליית הנוער. במבנה שוכנו ילידי עליית הנוער שהתגוררו קודם לכן במשק שבמוצא, ואשר נאלצו לעזוב את המשק בשל הפגזות צבא ממלכת ירדן. לאחר מלחמת העצמאות עבר המבנה לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים. מוסד עליית הנוער שכן במבנה עד שנות ה-70, ולאחר מכן הושכר המבנה לארגונים שונים. בשנת 2001 הושכרה קומת הקרקע של המבנה למוסד חינוכי של רשת אמי"ת, והקומה השנייה שימשה כאכסניה לבנות. בהמשך העשור הראשון של המאה ה-21 נמכר המבנה ושופץ, והוא שב לשמש כבית מגורים.

תיאור המבנה
-----------

המבנה נבנה בפאר רב, קומתו העליונה של המבנה מעוטרת באריחי קרמיקה ארמנית, והמבנה נחשב למבנה הקרמיקה המעוטר ביותר בירושלים. קשת חלונות המבנה וכן פינות המבנה עוטרו בדוגמת אבלק שהייתה אופיינית בבניה הממלוכית. על גגו של המבנה עיטורים שונים ובהם עיטורי פרחים, ואף שיני חומה (השונים ממבנים אחרים בשכונה בצורתם - צורה המדמה פרח, ולא צורה המזכירה את חומות ירושלים).

בשל קשריו העסקיים הרבים של אליאס ג'לאט, הבית, שנבנה כבית ליוואן אופייני (צורת הבנייה האופיינית למבנים ערבים עד אמצע המאה ה-20, והייתה נפוצה ביותר בשכונות טלביה וקטמון), כלל שני חדרי אירוח - בקומה הראשונה היה בית אירוח עבור אליאס ג'לאט, ובקומה שנייה חדר אירוח משפחתי אשר שימש את רעיתו.
בשנות ה-60 שימש המבנה לעליית הנוער תחת ניהולו של מר בנציון גבורין ורעייתו אסתר.

לקריאה נוספת
------------

* דוד קרויאנקר, **שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית**, מכון ירושלים לחקר ישראל, כתר הוצאה לאור, 2002

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית ג'לאט** בוויקישיתוף
**טאריק צאלח** (בשוודית: **Tarik Saleh**; נולד ב-28 בינואר 1972, סטוקהולם) הוא מפיק, עיתונאי ובמאי קולנוע שוודי.

ביוגרפיה
--------

טאריק צאלח נולד בסטוקהולם מאם שוודית ואב מצרי. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הוא היה בין אמני גרפיטי בולטים במדינה. בהמשך הוא התחיל לעבוד בטלוויזיה השוודית. בשנת 2007 הוא זכה בפרס על עבודתו בטלוויזיה.

בשנת 2009 הוא כתב תסריט וביים סרטו Metropia. הסרט הוצג במספר פסטיבלים לקולנוע וזכה בפרסים לרבות פסטיבל הסרטים של ונציה.

בהשראת רצח סוזן תמים הוא כתב תסריט וביים סרט The Nile Hilton Incident. סרט זה זכה בפרס הסרט הטוב ביותר של האקדמיה השוודית לקולנוע.

בשנת 2019 פורסם כי יביים סרט חדש בשם "חוזה מסוכן" וכריס פיין ישחק את התפקיד הראשי, בעוד הסרט עתיד לצאת לאקרנים ברחבי ארצות הברית ב-1 באפריל 2022.

בשנת 2022 הוקרן סרטו "הילד מגן עדן" בתחרות הרשמית בפסטיבל הקולנוע בקאן, ואף זכה בפרס התסריט הטוב ביותר לאותה שנה. בסרט משחקים גם השחקנים הערבים-ישראלים תאופיק ברהום, מוחמד בכרי ומכרם ח'ורי.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טאריק צאלח** בוויקישיתוף

* טאריק צאלח, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* טאריק צאלח, באתר AllMovie (באנגלית)
* טאריק צאלח, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* קורות חיים
* אמיר בוגן, "אני הסיוט של הנאצים, הפשיסטים וכל הימין הקיצוני כי אני לא חלק משבט", באתר ynet, 23 במאי 2023

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BIBSYS: 7078693
* BNE: XX5811020
* GND: 1023374099
* ICCU: UBOV808870
* ISNI: 0000 0001 1948 3514
* LCCN: no2007038760
* NTA: 334140951
* RERO: 02-A013751853
* SELIBR: 275957
* SUDOC: 220900337
* VIAF: 34438094
* WorldCat: lccn-no2007038760

 |
**מעבר שיפקה** (בבולגרית **Шипченски проход**) הוא מעבר הרים ברכס הרי הבלקן בבולגריה, המהווה את הגבול בין מחוז סטארה זאגורה ומחוז גברובו, מחבר בין הערים גברובו ו-קאזאנלק, ואורכו 13.5 קילומטרים. המעבר נחצה על ידי הכביש המהיר ומסילת הרכבת המחברת את רוסה לסטארה זאגורה עד אדירנה שבטורקיה. חצייתו של מעבר זה פותחת את הדרך לעבר דרום בולגריה ומזרחה, אזור תראקיה, האזור שכונה בתקופה העות'מאנית "מחוז רומליה המזרחית", בואכה החלק האירופי של טורקיה.

במעבר עתיד לעבור תוואי נתיב מספר 3 בנתיבי התעבורה האירופיים, אשר מוצאו באיסטנבול שבטורקיה, ויעדו תהיה העיר סנטיאגו דה קומפוסטלה בספרד.

במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) היה מעבר זה זירתם של ארבעה קרבות בין צבאות האימפריה הרוסית, מיליציית המתנדבים הבולגרית האופלצ'נצי וצבאות האימפריה העות'מאנית ובמהלכם הצליחו הכוחות הרוסיים להשתלט על המעבר ולהחזיק בו, למרות ניסיונות העות'מאנים לחזור ולהשתלט עליו. בקרבות אלו נמנו 25,000 נפגעים עות'מאנים וכ-10,000 נפגעים רוסים ובולגרים. 

הקרב הרביעי, שנערך בראשית ינואר 1878 ובו חוסלה לחלוטין ההתנגדות העות'מאנית, חרץ את גורל המלחמה והעמיד את הרוסים תוך זמן קצר בעמדת איום על איסטנבול.

בשנת 1934 הוקם על פסגת הר סטולטוב אתר הנצחה לחללי קרבות מעבר שיפקה במלחמת העצמאות הבולגרית, ובו אנדרטה בגובה 31.5 מטרים הנראית למרחוק.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מעבר שיפקה** בוויקישיתוף
* אתר פארק מוזיאון שיפקה
* מעבר שיפקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  "המלחמה העות'מאנית-רוסית 1877-1878.", באתר russianwarrior.com (באנגלית).

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007529982605171
* LCCN: sh87005396
* VIAF: 315526624
* WorldCat (עם VIAF): 315526624

 |
**יאל ארנסטו קסטיו ורטה** (בספרדית: **Yahel Ernesto Castillo Huerta**; נולד ב-6 ביוני 1987 בגוודלחרה) הוא קופץ למים מקסיקני, המתחרה בקפיצות מ-3 מטרים וממטר אחד. בקפיצות הסינכרוניות, בן זוגו של קסטיו הוא חוליאן סאנצ'ס.

קריירה
------

קסטיו השתתף לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת בייג'ינג (2008), בה סיים במקום השביעי בקפיצה מ-3 מטרים. במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו במאיאגואס שבפוארטו ריקו בשנת 2010, זכה בשתי מדליות זהב בקפיצה מ-3 מטרים (בקפיצה הסינכרונית בן זוגו היה חוליאן סאנצ'ס) ובמדליית כסף בקפיצה ממטר אחד.

באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי ב-2011 זכו קסטיו וסאנצ'ס במדליית ארד בקפיצות הסינכרוניות מ-3 מטרים, ובמקצה היחידים סיים קסטיו במקום השישי. באותה שנה זכה בשתי מדליות זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בעיר הולדתו, גוודלחרה, בקפיצות מ-3 מטרים.

באולימפיאדת לונדון (2012) סיים קסטיו במקום השישי במקצה היחידים, ויחד עם סאנצ'ס סיים במקום השביעי בקפיצות הסינכרוניות. באליפות העולם שנערכה בברצלונה ב-2013 התחרה רק במקצה היחידים, וזכה במדליית הארד.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יאל קסטיו** בוויקישיתוף

* יאל קסטיו, באתר olympedia.org