recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Herr, wie du willt, so schicks mit mir** (בעברית: אדון, אם תרצה), רי"ב 73, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון השלישי שלאחר חג ההתגלות, 23 בינואר 1724.

היסטוריה
--------

קנטטה זו הייתה החמישית בשנה, לאחר שבשנה הקודמת הלחין עשרים וחמש קנטטות. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 154. באך ביצע את היצירה לפחות פעם אחת נוספת ב-1748 או 1749.

ב-1870 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 18 של פרסומיה.

מילים ומוזיקה
-------------

סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מהאיגרת אל הרומים ומהבשורה על-פי מתי בהם מתואר הסיפור כיצד ישו ריפא את המצורע. הלברית נכתבה על ידי מחבר לא ידוע והיא מצטטת בפתיחה את דברי המצורע לישו: "אֲדֹנִי אִם־תִּרְצֶה תּוּכַל לְטַהֲרֵנִי". בהמשך נעשה שימוש בפסוקים מתוך מזמור של קספר ביננמן (Kaspar Bienemann). כורל הסיום הוא ממזמור של לודוויג הלמבולד (Ludwig Helmbold).

הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני סופרן, טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, ובתזמור של שתי קרנות, שני אבובים, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. לקנטטה חמישה פרקים:

1. כורל ורצ'יטטיב לשלושת הסולנים: *Herr, wie du willt, so schicks mit mir* (אדון, אם תרצה)
2. אריה לטנור: *Ach senke doch den Geist der Freuden* (אנא, החדר נא את רוח השמחות)
3. רצ'יטטיב לבס: *Ach, unser Wille bleibt verkehrt* (אבוי, רצוננו יישאר עיקש)
4. אריה לבס: *Herr, so du willt* (אדון, אם רצונך הוא)
5. כורל: *Das ist des Vaters Wille* (זהו רצון אבי)

הקלטות
------

היצירה הוקלטה במלואה 12 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את גוסטב ליאונהארדט (ב-1977), פיליפ הרווחה (ב-1990), ג'ון אליוט גרדינר (ב-2000) ומסאקי סוזוקי (ב-2001).

קישורים חיצוניים
----------------

* פרטי הקנטטה באתר קנטטות באך
* טקסט הקנטטה באתר קנטטות באך (בתרגום לעברית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  באתר bach-digital
2. ↑  רשימת פרסומי באך באתר IMSLP
3. ↑  מתי, ח, 1-13
4. ↑  רשימת ההקלטות באתר קנטטות באך

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007576888605171
* BnF: cb139258468 (data)
* GND: 300007612
* LCCN: n90727351
* MusicBrainz work: 98a6c474-9d97-47ce-9536-3e3daf568f5e
* VIAF: 183955019
* WorldCat (עם VIAF): 183955019

 |
קרומהורנים בגדלים שונים, מתוך "סינטגמה מוזיקום" של פרטוריוס (1619)
קרומהורן אלט וקרומהורן באס מודרניים
הלשונית הפנימית בקרומהורן אלט
**הקרומהורן** הוא כלי נגינה ממשפחת כלי נשיפה מעץ, שהיה נפוץ בעיקר בתקופת הרנסאנס. בעידן המודרני הכלי שב לשימוש כאשר החלה התעניינות ותחייה של מוזיקה זו.

השם קרומהורן מקורו במלה גרמנית שמשמעה "קרן מכופפת" או "קרן עקומה".

אמצעי הפקת הצליל בכלי הוא פייה כפולה של עלים הדומים לאלה שבאבוב או בקלרינט, אשר מהודקים זה לזה בדבק ובחוטים. לפייה יש בתחתיתה צינור מתכת קטן המוכנס לקצהו העליון של כלי מעץ הדומה לחליל. על הפייה מגן מכסה שפתח נשיפה מצוי בראשו. הנשיפה אל הפתח מזרימה אוויר אל הפייה הכפולה הרועדת ומפיקה את הצליל. הפקת גובהי צליל שונים מופקת מה-"חליל" בעזרת חורים ואצבועים הדומים לאלה של חלילית.

לקרומהורן יש צליל מזמזם ומאנפף חזק מאוד, המזכיר חמת חלילים. משערים שעקב חוזק הצליל השתמשו בקרומהורנים באירועים מוזיקליים באוויר הפתוח. מנעד הצלילים מוגבל בדרך כלל לטווח של נונה גדולה. ישנם קרומהרנים שבהם מכניזם המאפשר הפקת מספר צלילים נוספים.

בגלל המנעד המוגבל של הכלי, התפתחה משפחה של קרומהורנים בגדלים שונים ולכן בגובהי צליל שונים, בדומה לחליליות: סופרן, אלט טנור ובס, בדומה להרכב המקהלה וקונסורטים של כלי נגינה אחרים מתקופת הרנסאנס. כיום גם מיוצרים קרומהורנים מסוג סופרנינו ובס גדול.

כמעט ולא נכתבה מוזיקה שנועדה מפורשות לקרומהורנים, פרט לכמה יצירות מתקופת הרנסאנס (כמו היצירה טאנדרנאקן לחמישה קרומהורנים מאת מלחין אלמוני) או מהבארוק המוקדם (פאוואן בארבעה קולות לארבעה קרומהורנים מאת יוהאן הרמן שיין, מתוך הקובץ "משתה מוזיקלי" משנת 1617). יצירה זו בנוסח המקורי אינה מתאימה לנגינה בקרומהורנים מודרניים. למרות זאת, אפשר ומקובל כיום לנגן בקרומהורנים ריקודים מתקופת הרנסאנס והברוק המוקדם, כמו אלו שנאספו בספרים של טילמן סוזאטו, פייר אטניין, קלוד ז'רבז, מיכאל פרטוריוס ואחרים. יצאו לאור אנתולוגיות של מוזיקה להרכבים בעיקר של ארבעה קרומהורנים. באנתולוגיות אלה נעשו פעמים רבות טרנספוזיציות כדי להתאים את היצירות לקרומהורנים. גם בהקלטות מוזיקה של ימי הביניים אפשר לשמוע קרומהורנים, אך השימוש בהם הוא משוער ומסתמך הרבה על תמונות ותיאורים ספרותיים מהתקופה.

מיכאל פרטוריוס הציע להשתמש בקרומהורנים בכמה מיצירותיו הדתיות כאלטרנטיבה אפשרית לטרומבונים, דולציאנים וכלים אחרים.

בשנות השבעים של המאה העשרים נעשה שימוש מחודש בכלי בקרב להקות רוק פרוגרסיבי שנטו לשלב מוזיקת בארוק ביצירותיהן. דוגמה טובה לכך היא להקת גריפון הבריטית, שאת שימושה בקרומהון ניתן לשמוע באלבומה השלישי והמוערך Red Queen to Gryphon Three.

ראו גם
------

קורנמוז

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קרומהורן** בוויקישיתוף
* קרומהורן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007535967005171
* BnF: cb122705687 (data)
* GND: 4165812-7
* LCCN: sh85034371
* MusicBrainz: e1b9fc01-a349-444f-b798-9893b5af83f4

 |
**מחלף תל קשיש** הוא מחלף בצפון-מערב עמק יזרעאל, המחבר בין הכבישים 6, 77 ו-66 (כביש 66 מסומן בתוואי שסומן בעבר ככביש 70, וראה להלן), מצפון לצומת התשבי ומדרום למחלף העמקים, ממערב וסמוך לתל קשיש שעל שמו הוא קרוי. 

לפי התכנון המקורי של חברת כביש חוצה ישראל והחברה הלאומית לדרכים, הכביש היה אמור להתפצל במחלף זה לשתי זרועות. האחת לכיוון צומת עמיעד **במזרח** והשנייה לכיוון שלומי **בצפון**. בסופו של דבר, **הזרוע למזרח** אינה נחשבת כחלק מכביש חוצה ישראל, והיא מסומנת ככביש 77, שהוארך דרומה עד למחלף תל קשיש, במקביל לכביש 722. **הזרוע לצפון** נחשבת כחלק מכביש חוצה ישראל, וכביש 70 מתלכד עמהּ בין מחלף תל קשיש לבין מחלף העמקים ובין צומת זבולון לבין מחלף סומך (בקטעים אלו מסומן הכביש ככביש 6, ומהווה כביש מהיר ללא תשלום אגרה), ועובר בסמוך לה, ליד מחלפי אבליים, יאסיף, כברי ושלומי המתוכננים. בשלומי שבו מסתיים כביש 70, יסתיים גם כביש 6.

לפי התכנון, כביש 70 מחליף סימון משני צידיו של המחלף: מדרום, תוואי הכביש בין צומת התשבי לבין מחלף תל קשיש, מסומן ככביש 66. מצפון, כפי שכבר נאמר, תוואי הכביש בין מחלף תל קשיש לבין מחלף העמקים, מסומן ככביש 6.

מבנה המחלף
----------

**מדרום** מקשר המחלף בין הכבישים 66 (על התוואי שסומן בעבר ככביש 70) ו-6 (המגיע במנהרה, מערבית לאזור תעשייה יקנעם) לבין כביש 77. **ממזרח** מקשר המחלף בין כביש 77 לבין הכבישים 66 ו-6. **מצפון** מקשר המחלף בין כביש 6 (על התוואי שסומן בעבר ככביש 70) לבין הכבישים 77 ו-66.

**הקישור מדרום**, בין הכבישים 66 צפונה ו-6 צפונה לבין כביש 77 מזרחה, מתבצע באמצעות רמפה ימנית קצרה. **הקישור ממזרח**, בין כביש 77 מערבה לבין הכבישים 66 דרומה ו-6 דרומה, מתבצע באמצעות רמפה שמאלית ארוכה, שחלקה הראשון ממונהר. באמצע הרמפה השמאלית, מתפצלת התנועה לכיוון כביש 6 דרומה ולכיוון כביש 66 דרומה: הנהגים שפונים לכביש 66 דרומה עולים על גשר שעולה מעל לכביש 6 דרומה. **הקישור מצפון**, בין כביש 6 דרומה לבין כביש 77 מזרחה, מתבצע באמצעות רמפה שמאלית קצרה. רמפה ימנית קצרה יוצאת מכביש 6 דרומה ומחברת אותו לכביש 66 דרומה, דרך הגשר שהוזכר לעיל.

* היציאה הצפונית ממנהרות תל קשיש, ספטמבר 2022היציאה הצפונית ממנהרות תל קשיש, ספטמבר 2022
* היציאה הצפונית ממנהרות תל קשיש, ספטמבר 2022היציאה הצפונית ממנהרות תל קשיש, ספטמבר 2022
* היציאה הצפונית ממנהרות תל קשיש, ספטמבר 2022היציאה הצפונית ממנהרות תל קשיש, ספטמבר 2022
* מחלף תל קשישמחלף תל קשיש

ראו גם
------

* כבישי ישראל
* החברה הלאומית לדרכים
* חברת כביש חוצה ישראל

הערות שוליים
------------

1. ↑  "חוצה ישראל", הארכת כביש 6 בצפון, בעמוד הפייסבוק של שבתשתיות, 27 בספטמבר 2018

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**מחלף יקנעם** | **מחלפים בכביש 6** | **הבא**:**מחלף העמקים** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**-** | **מחלפים בכביש 77** | **הבא**:**מחלף ישי** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**-** | **מחלפים בכביש 66** | **הבא**:**צומת התשבי** |
**הספרוטסטודו** (שם מדעי: ***Hesperotestudo***; מילולית: "צב מערבי") הוא סוג נכחד של צב פרהיסטורי מהמשפחה צבים יבשתיים, אשר התקיים באמריקה הצפונית ואמריקה המרכזית בין האוליגוקן לסוף הפליסטוקן. סוג זה תואר ב-1950 בידי ארנסט ויליאמס (אנ') ונחשב בעבר לחלק מהסוג צב כוכבי אך בהמשך המינים שלו הופרדו. הם עדיין נחשבים לקרובים לסוג זה, לסוג צב גופר ולסוג הנכחד *Stylemys*. האב הקדמון של בני סוגים אלה הגיע לאמריקה הצפונית במשך האאוקן ומשם הם התפצלו לסוגים שונים.

מיני הצב היו שונים בגודלם. חלקם היו קטנים יחסית בגודל 20 עד 30 ס"מ אך הגדולים ביותר מביניהם דמו מעט לצבי ענק מודרניים ועלו על אורך 1 מטר והיו בעלי שריון גרמי חזק שהיה מכוסה באוסטאודרם לאורך העצמות. ככל הנראה הם התבססו על תזונה צמחית והיו איטיים יחסית. הם היו מותאמים יחסית לאקלים קר, מה שעזר להם לשגשג לאורך עידן הקרח בארצות הברית גם באזורים ממוזגים, בהם נדירים צבי יבשה.

צבים אלה נכחדו במשך סוף הפליסטוקן כשייתכן שהאדם צד אותם עד שנעלמו. אחרוני השרידים שלהם מתוארכים ללפני 300 אלף שנה.

### מינים

* Hesperotestudo bermudae
* Hesperotestudo crassiscutata
* Hesperotestudo ducateli
* Hesperotestudo gilbertii
* Hesperotestudo orthopygia
* Hesperotestudo osborniana
* Hesperotestudo turgida
* Hesperotestudo williamsi

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הספרוטסטודו** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* EOL
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  Don Moll, Lauren E. Brown, Reinterpretation of the Climatic Adaptation of Giant Fossil Tortoises in North America, **Herpetological Journal** 27, 2017, עמ' 276–286
**מקסימיליאן הנריק הורביץ** (Maksymilian Horwitz; ‏6 בספטמבר או 27 באוגוסט 1877, ורשה – 20 בספטמבר 1937, מוסקבה) היה פעיל קומוניסטי יהודי-פולני ובינלאומי, ועיתונאי.

ביוגרפיה
--------

נולד לגוסטב הורביץ (1844–1882) ויוליה הורביץ לבית קליינמן (1845–1912). אביו היה בנו של הרב אלעזר הורוויץ – הרב הראשי של וינה. אחותו הייתה הסופרת, המתרגמת והמו"לית ינינה מורטקוביץ.

בשנת 1898 הוא סיים את הפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה גנט שבבלגיה וקיבל תואר דוקטור. באותו זמן היה פעיל בתנועת הפועלים בבלגיה. מ-1898 חזר לוורשה, היה פעיל במפלגה הסוציאליסטית הפולנית והיה ממנסחי המצע שלה. באוקטובר 1903 השתתף בכינוס יהודי מטעם המפלגה הסוציאליסטית בגרודנו ושם הוחלט על מאבק בציונות. בשנים 1905–1906 הוא נכלא בביתן העשירי של מצודת ורשה, גורש לסיביר ומשם נמלט לשווייץ. היה פעיל בארגונים ומפלגות שונות של השמאל הסוציאליסטי והקומוניסטי בפולין. בשנת 1905 נעצר ונכלא שוב ונמלט שוב מהכלא. בשנת 1922 היה לחבר הוועד הפועל של הקומינטרן. לאחר 1926 סולק מפעילות בקומינטרן בפולין ומאז שהה באופן קבוע בברית המועצות. שם היה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. לאחר הקונגרס השביעי של האינטרנציונל הקומוניסטי (1935) בשנים 1935–1937, הוא היה המזכיר הפוליטי של העיתון "Komunisticzeskij Internacjonał" וחבר ועדת הביקורת הבינלאומית של הקומינטרן.

ב -21 ביוני 1937 במוסקבה נעצר על ידי הנ.ק.ו.ד. כחלק מהטיהורים הגדולים ב-20 בספטמבר 1937, הורשע על ידי בית הדין המיוחד של ברית המועצות על בגידה של המולדת ובחברות בארגון טרור נגד המהפכה. הוא הוצא להורג ביריה עוד באותו יום. גופתו נשרפה בקרמטוריום בבית העלמין בדונסקי.

שמו טוהר על ידי הסובייט העליון של ברית המועצות בתאריך 29 באפריל 1955.

אשתו, סטפניה הורוביץ-וולקה (לבית הרינג, 1881-1937?), הייתה גם פעילה בתנועת הפועלים ונפלה גם קרבן לטיהורים הגדולים.

בנם, סטניסלב ביילסקי-ולצקי (Stanisław Bielski-Walecki), מהנדס טיס, מ-1926 בברית המועצות, שב לפולין ב-1947, והיה אלוף-משנה בצבא הפולני.

לקריאה נוספת
------------

* יואנה אולצ'אק-רוניקר, **בגן הזיכרון**, הוצאת שוקן, 2012, תרגם מפולנית עוזי פריידקין

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מקסימיליאן הורביץ** בוויקישיתוף
* ערכו באתר המכון היהודי ההיסטורי בוורשה (אורכב 16.02.2018 בארכיון Wayback Machine) (בפולנית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007309729905171
* GND: 127269665
* ISNI: 0000 0001 0957 6282
* LCCN: nb2007014298
* NKC: js2006345173
* NLP: A11406239
* NTA: 129776963
* SUDOC: 133748359
* VIAF: 18241344
* WorldCat: lccn-nb2007014298

 |
**מקסימיליאן הרמן מקסי** (רומנית: Max Hermann Maxy; התפרסם יותר בראשי התיבות "מ. ה. מקסי"; ‏26 באוקטובר 1895 – 19 ביולי 1971), צייר ומאייר יהודי-רומני, פרופסור לאמנות במכון לאמנות פלסטית בבוקרשט, רומניה, מנהל המוזיאון לאמנות של רומניה ומראשי הוועד הדמוקרטי היהודי.

ביוגרפיה
--------

מקסי נולד בבראילה, אך במהרה עברה משפחתו לבוקרשט, שם עשה את לימודיו. בין השנים 1913-1916 למד בבית הספר לאמנויות יפות אצל הפרופסורים פרידריך סטורק וקמיל רסו. הוא נלחם במלחמת העולם הראשונה ולאחריה, בשנת 1918, יחד עם האמנים י. רוס וי. שטוירר, ארגן ביאשי תערוכה עם מוטיבים מהחזית. בשנת 1920 הוא הציג את תערוכת היחיד הראשונה על נושאי המלחמה ובשנת 1921 לקח חלק בתערוכת "החברה לאמנות רומנית".

בין השנים 1922-1923 למד בברלין יחד עם ארתור סגל והשתתף בהקמת קבוצת נובמבר. הוא הציג בגלריות של "דר שטורם" לצד P. Klee ו-L. Marcoussis ובשנת 1924 השתתף בתערוכה הבינלאומית של הקבוצה Contimporanul (בן זמננו) לצד קונסטנטין ברנקושי, מרסל ינקו, ויקטור בראונר, ארתור סגל, מ. פטרשקו ק. מיכאילסקו, Klee, והנס ארפ. באותה שנה פתח את "האקדמיה לאמנות מודרנית ומעטרת" ברוח הבאוהאוס. האקדמיה הופכת בשנת 1928 ל"סטודיו לאמנות מעטרת" המקדם את סגנון האר דקו.

מקסי ייסד את כתב העת האוונגארדי "אינטגרל" שבו השתתפו גם ברבו פונדויאנו, אילריה וורונקה ואחרים. הוא המשיך בניהול כתב העת עד 1928. בשנת 1926, בהיותו בפריז עבד מקסי על תמונות הרקע והתלבושות של שני מחזות, אחד של פירנדלו והשני של אנדרה ז'יד. בשנת 1929, לאחר ששב לרומניה, השתתף בתערוכה של הקבוצה "אמנות חדשה" וזכה למדליית הזהב בתערוכה העולמית של ברצלונה (1929). בין השנים 1930-1938 המשיך להציג עם קבוצת Contimporanul, בתערוכה של רומא ובהפגנות של הקבוצה האומנותית "קריטריון".

משנת 1939 התחיל לעבוד עבור התיאטרון היהודי "באראשאום" בבוקרשט ומשנת 1941, לאחר שנכנסו לתוקף חוקי הפרדת העיסוק הגזעניים, היה לאחד ממנהלי התיאטרון והתחיל ללמד בבית ספר חדש לאמנויות שפתחו למען היהודים שסולקו מבתי הספר הרומניים. לאחר המלחמה ארגן תערוכה בשם "עבודה ואמנות" שבה הוצגו מעבודות התלמידים והמורים גם יחד.

בשנת 1949 מונה לתפקיד מנהל המוזיאון לאמנות של רומניה וקיבל תפקיד של פרופסור אוניברסיטאי במכון לאמנות פלסטית על שם ניקולאה גריגורסקו. הוא לימד שם עד שנת 1951. נפטר בשנת 1971.

עבודתו המוקדמת של מקסי הושפעה מאוד מהקונסטרוקטיביזם, אך בהמשך ניכרת פנייה למודרניזם מתון.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מקסימיליאן הרמן מקסי** בוויקישיתוף
* יודאיקה רומניה (ברומנית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007463294505171
* BnF: cb11439144p (data)
* GND: 13179860X
* ISNI: 0000 0000 6687 6778
* LCCN: no2008132585
* NTA: 297528602
* RKD: 54172
* SNAC: w6vr0zpq
* SUDOC: 16605447X
* ULAN: 500030192
* VIAF: 49048962
* WorldCat: lccn-no2008132585

 |
**מכתבי תענך** הם שלושה עשר לוחות שהתגלו באתר הארכאלוגי תל תענך בדרום עמק יזרעאל. הלוחות כתובים בכתב היתדות האכדי על גבי חומר (בדומה למכתבי אל עמרנה). 12 תעודות התגלו בחפירות של 1903–1904, ותעודה נוספת התגלתה על ידי אלברט גלוק בשנת 1968. התעודות הן מתקופה שקדמה לתקופת אל עמרנה והן מתוארכות לתקופת הברונזה המאוחרת א (1470-1550 לפנה"ס לערך), אבל מבחינת סגנונן שייכות לאותה תרבות. התעודות הן חלק מאוסף המוזיאון למזרח התיכון הקדום השוכן באיסטנבול.

בנוסף לתעודות אלה נחשפה קבוצה של תעודות מכנען בכאמד א-לוז היא כּוּמידוּ במכתבי אל-עמארנה, השוכנת היום בלבנון.

התעודות
-------

התעודות שהתגלו בחפירות של 1904-1903 כוללות שבעה לוחות וחמישה שברים והן מתחלקות לשמונה מכתבים. ארבעה מתוך השמונה הם מכתבים שלמים שנשלחו למלך או מושל מקומי ששמו תַלוִישַר. ארבעת המכתבים הנוספים שהתגלו בחפירות אלו, וכן התעודה שהתגלתה על יד גלוק הם למעשה רשימות מינהליות המכילות שמות אנשים פרטיים. בארבעת המכתבים נעשה שימוש בניב כנעני, זהו שימוש קדום לניב זה בתעודות אכדיות.

מכתבים 5 ו-6 נשלחו על ידי אישיות בשם אמנחותפ שהיה פקיד מצרי שישב בעזה. מכתב מס' 6 נשלח מעזה, וייתכן שהוא המוקדם מבין שני המכתבים. במכתב זה פונה אמנחותפ למושל תענך בדרישה לשלוח לו את מכסת החיילים ומרכבות לחיל המצב שלו, שבויים שנפדו על ידו, ומסים. במכתב מס' 5 שייתכן ונשלח ממגידו, הוא דורש באופן תקיף יותר את הסוסים שתלוישר התחייב לשלוח, את המתנה, ואת האסירים, כיוון שכנראה שתַלוִישַר לא הזדרז לשלוח לאחר מכתב 6. בשני המכתבים משתקף ניב כנעני.

שני המכתבים הנוספים הם מכתבי מושלים שכנים. מכתב מספר 2 נשלח ממושל בשם "אַחִיַמִי". במכתבו הוא מספר שנשאר לבד בבית ריק ומבקש מתלוישר שישלח אליו קשת, יתרים לקשת, שני גלגלי מרכבה וציר, שני בגדים וחנית נחושת. במכתב נוסף, מושל בשם "אֶחְלִיתֶשוּבּ" מבטיח להחזיר חמישים שקל כסף, מבקש עצים ומור, ומציע את אחת השפחות שלו לצורך מכירה או נישואים. במכתבים אלה התגלו סימני כנענית, יחד עם ביטויים בבליים שכיחים.

ברשימות המינהליות נזכרים כ-90 שמות, כ-60% מהם הם שמות שמיים צפון-מערביים, ו 20% שמות חוריים-אנטוליים או הודו-אריים. כן נזכרות מספר ערים במרחב הכנעני שהיו להן קשרים עם העיר תענך, ביניהן העיר הקדומה רחוב.

הארכאולוג בדז'יך הרוזני שהצטרף לחפירותיו של ארנסט זלין לאחר גילוי המכתבים, פרסם בדוחות החפירה את העתקי המכתבים. בשנת 2005 פורסם הפענוח של ארבעת המכתבים השלמים בשפה העברית, בספרה של ציפורה כוכבי-רייני "למלך אדוני - מכתבי אל-עמארנה".

ראו גם
------

* מכתבי אל-עמארנה
* מכתבי כומידו

לקריאה נוספת
------------

* ציפורה כוכבי-רייני, **למלך אדוני: מכתבי אל-עמארנה**, ירושלים, מוסד ביאליק, 2005 עמודים: 14-13, 307-305
* A.E. Glock, Anew Ta'anek Tablet ,BASOR 204, 1971,pp. 17-30
* A.F. Rainey, Verbal Usages in the Taanach Text IOS 7, 1977, pp 33-64

קישורים חיצוניים
----------------

* תענך טקסט 1 - פענוח הטקסט
* תענך טקסט 1 - תרגום לאנגלית (אורכב 29.10.2016 בארכיון Wayback Machine)
* תענך טקסט 2 - תרגום לאנגלית (אורכב 29.10.2016 בארכיון Wayback Machine)
* תענך טקסט 5 - תרגום לאנגלית (אורכב 29.10.2016 בארכיון Wayback Machine)
* תענך טקסט 6 - תרגום לאנגלית (אורכב 29.10.2016 בארכיון Wayback Machine)

הערות שוליים
------------

1. ↑  ציפורה כוכבי-רייני, למלך אדוני: מכתבי אל-עמארנה, ירושלים, מוסד ביאליק, 2005 עמוד 14
2. ↑  אלברט א' גלוק, "תענך", האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, כרך 4, עמודים 1615-1614
**פטרישה אמורים** (בפורטוגזית: **Patricia Filler Amorim**; נולדה ב-13 בפברואר 1969) היא שחיינית אולימפית לשעבר, ברזילאית-יהודייה, אלופת המכביה השלוש-עשרה (1989), אלופת ברזיל ושיאנית אמריקה הדרומית שייצגה את מדינתה במשחקים האולימפיים (סיאול 1988). כיהנה כנשיאה של מועדון הספורט פלמנגו (Clube de Regatas do Flamengo) בשנים 2009 - 2012 ובכך הייתה לאישה היחידה בתפקיד זה.

קורות חיים
----------

אמורים נולדה וגדלה בריו דה ז'ניירו. היא החלה להתאמן בעקבות אחותה הבכורה פאולה, שהחלה לשחות בגיל 3 בגלל מחלת האסתמה שממנה היא סבלה.

### 1985

בתחרויות השחייה של המכביה השתים-עשרה שנערכו בבריכת אוניברסיטת תל אביב, ביולי 1985, זכתה אמורים במדליית ארד, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:04.25 דקות, אחרי שריל קריגסמן (8:58.38 דקות) ושרה רודולף (9:01.54 דקות), שתיהן מארצות הברית.

### 1986

באליפות העולם שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 סיימה אמורים במקום 25 במשחה ל-200 מטר חופשי, במקום 24 במשחה ל-400 מטר חופשי ובמקום 20 במשחה ל-800 מטר חופשי.

### 1987

במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה בשנת 1987 היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:37.38 דקות ו-3 פעמים במקום חמישי במשחים ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:05.70 דקות, 400 מטר חופשי בתוצאה של 4:21.99 דקות ו-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:03.95 דקות.

### 1988

באולימפיאדת סיאול (1988) סיימה אמורים במקום 25 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:04.74 דקות, במקום 24 במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא דרום אמריקה חדש של 4:19.64 דקות, שיא זה החזיק מעמד כ-10 שנים ונשבר על ידי ניירה ריבריו מברזיל, במקום 21 במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא דרום אמריקה חדש של 8:51.95 דקות, שיא זה נשבר לאחר 10 שנים על ידי אנה מוניז ובמקום 11 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:56.29 דקות, כשחיינית שלישית היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 59.92 שניות.

### 1989

בתחרויות השחייה של המכביה ה-13 שנערכו בבריכת אוניברסיטת תל אביב, ביולי 1989, זכתה אמורים ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:23.64 דקות, לפני מיכל אמין (4:25.14 דקות) ולורי זייגר מארצות הברית (4:26.13 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:01.15 דקות, לפני לורי זייגר (9:01.92 דקות) ומיכל אמין (9:08.09 דקות). מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:07.55 דקות, אחרי ג'ני זוסר מארצות הברית (2:07.11 דקות) ולפני מיכל אמין (2:09.89 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:04.15 דקות, אחרי רות גרודסקי שקבעה שיא מכביה חדש של (5:01.75 דקות) ולפני ג'ואנה זייגר (5:07.40 דקות), שתיהן מארצות הברית.

### 1993

בתחרויות השחייה של המכביה ה-14 שנערכו בבריכת אוניברסיטת תל אביב, ביולי 1993, זכתה אמורים במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:08.56 דקות, אחרי ליסה מרטין מארצות הברית שקבעה שיא מכביה חדש של 2:04.24 דקות וקרן רגאל מישראל (2:07.01 דקות).

חייה האישיים
------------

אמורים נשואה ואם לארבעה ילדים. כיהנה כנשיאת מועדון הספורט פלמנגו מדצמבר 2009 ועד דצמבר 2012 ובכך הייתה לאישה היחידה שכיהנה בתפקיד זה.

הישגים ותארים
-------------

* בין השנים 1983 - 1989 שברה אמורים 29 שיאי דרום אמריקה.

קישורים חיצוניים
----------------

| עיינו גם בפורטל: |
| --- |
|  | **פורטל שחייה** |

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פטרישה אמורים** בוויקישיתוף

* פטרישה אמורים, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי
* פטרישה אמורים, באתר olympedia.org

הערות שוליים
------------

1. ↑  אלכס פרסלמן, החזה של אייל עטור זהב, מעריב, 22 ביולי 1985
תוכנית ההתבצרות השווייצרית על שני קווי ביצורים: האחד (באדום) על גבולות המדינה, והשני (בכחול) על גדות רכס האלפים בתוך המדינה.
בונקר שווייצרי ממוצב לימאט, קיים מאז מלחמת העולם השנייה.
תעלה באורח 7.6 קילומטרים מתוך מבצר פורגלס, סנט גאלן (קנטון).
**ההתבצרות הלאומית** (בצרפתית: **réduit national**) הוא הכינוי לאסטרטגית מלחמה צבאית הגנתית שהגתה שווייץ במלחמת העולם השנייה מתוך חשש לפלישת גרמניה הנאצית לשטחה והפרה של הנייטרליות המדינית שלה. האסטרטגיה התבססה על הקמת שני קווי אש, האחד על גבולותיה של שווייץ והשני על הרי האלפים היושבים בליבה של הארץ, ועל גיוס העם השווייצרי כולו למאבק נגד פלישה גרמנית אפשרית, אפילו בלוחמת גרילה. במקרה של מלחמה, צבא שווייץ, הקטן והחלש ביחס למקבילו הגרמני, יכול היה לנצל את הטופוגרפיה ההררית של ארצו ולכפות על גרמניה לוחמת שחיקה.

הוגה האסטרטגיה היה הגנרל אנרי גיזאן, שווייץ, כמדינה נייטרלית, חששה מפני גורל דומה לזה של ארצות נייטרליות אחרות באירופה שנשאבו לתוך המלחמה, והתכוננה לפלישה של מדינות הציר לארצה (אכן הייתה קיימת תוכנית פלישה גרמנית לשווייץ ואינטרס גרמני לספח את שווייץ בדומה לאנשלוס כחלק מ"מבצע טננבאום").

המנהל, הגאוגרפיה, הלך הרוח האזרחי ועוד תרמו למעמדה של שווייץ ביחס לרוב מדינות אירופה האחרות בהתמודדות מול גרמניה. מבנה השלטון בשווייץ הוא כזה המנטרל את כוחו של הממשל המרכזי, שלא יכול להכריז על כניעת המדינה. הטופוגרפיה ההררית של המדינה הייתה בולמת את עיקר הפעילות של הלופטוואפה בשמיה ובולמת גם את הבליצקריג של הצבא הגרמני. העם השווייצרי, על כל פלגיו האתניים, היה קנאי לריבונות שלו ולנבדלות שלו משכניו, הגרמנים, הצרפתים והאיטלקים, ורשויות השלטון קראו להתנגדות עממית מזוינת מול כל פולש אפשרי. בסופו של דבר, להרתעה שיצרה האסטרטגיה הייתה השפעה על כך שגרמניה לא פלשה לשווייץ במהלך המלחמה, וזאת אף על פי ששווייץ הופצצה אווירית בידי הצדדים הלוחמים ושהצבא השווייצרי הפיל מטוסים הן של מדינות הציר והן של בעלות הברית שהפרו את תחום הטריטוריה האווירית שלה. תוכנית ההתבצרות הלאומית תרמה למיתוס על סגולותיה הצבאיות של שווייץ ויכולתה להגן על עצמה בעיתות מלחמה בלי להתערב ישירות ובכך לשמור על נייטרליות.

ראו גם
------

* שווייץ במלחמות העולם
* תוכנית המבצר האחרון

קישורים חיצוניים
----------------

* Réduit: Das geheime Militärbunker-Netzwerk der Schweizer Alpen, נשיונל ג'יאוגרפיק, 26 בפברואר 2021 (בגרמנית)
* Réduit, הלקסיקון השווייצרי הלאומי (HLS), 20 באוגוסט 2010 (בגרמנית)
* GESCHICHTLICHES, המוסד להיסטוריה צבאית של קנטון צוג (MHSZ) (בגרמנית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* HDS: 008696

 |
דגם מערכות האש שעל מזבח העולה
**מערכת (אש) הקטורת** (נקראת גם **מערכה שנייה** או **מערכה שנייה של קטורת**) היא אחת משלוש מערכות האש שהיו על מזבח העולה (לצד המערכה הגדולה ומערכת התמיד). מערכת הקטורת נקראת כך משום שבגחליה השתמשו להקטרת קטורת הסמים.

השימוש במערכת הקטורת
--------------------

### גחלים למזבח הזהב

בכל בוקר היה אחד הכהנים שזכה בעבודה זו בפיס לוקח מחתת הכסף ועולה לראש מזבח העולה. שם הוא היה חותה ממערכת הקטורת כמות גחלים ויורד בכבש.
בירידתו מהמזבח הוא היה מעביר את הגחלים למחתת זהב. מחתת הזהב הייתה קטנה ממחתת הכסף ולכן נשפכו מעט גחלים, שאותם היו מטאטאים אל אמת המים
לאחר מכן היו מעבירים בעזרת מחתת הזהב את הגחלים אל מזבח הקטורת ושם היו משתמשים בהם להקטרת הקטורת.

### הקטרת הלבונה

מידי שבת היו מקטירים את בזיכי הלבונה על מערכת הקטורת.
בזיכי הלבונה היו שתי כפות שהונחו על שולחן לחם הפנים ביחד עם לחם הפנים, ובהם הייתה לבונה. כאשר היו מפנים את לחם הפנים מהשולחן, היו מקטירים את הלבונה על מערכת הקטורת.

סידור מערכת הקטורת
------------------

את מערכת הקטורת היו מסדרים, מיד לאחר סידור המערכה הגדולה, מעצי תאנה יפים, בכמות של כחמש סאים, שאותם היו מביאים מלשכת העצים. במסכת תמיד מתואר אופן סידור מערכת הקטורת על מזבח העולה.

> 
> בררו משם עצי תאנה יפים, לסדר את המערכה השנייה לקטורת, מכנגד קרן מערבית דרומית, משוך מן הקרן כלפי צפון ארבע אמות: כעומד חמש סאין גחלים; ובשבת כעומד שמונת סאין גחלים, ששם היו נותנין שני בזיכי לבונה של לחם הפנים.
> 
> 
> 
> — מסכת תמיד, פרק ב', משנה ה'
> 

### מקום וגודל מערכת הקטורת

מערכת הקטורת הייתה ממוקמת במרחק ארבע אמות מהקרן הדרומית מערבית כלפי צפון, וגודלה היה משתנה בהתאם ליום בשבוע:

* ביום חול היו במערכה עצים בכמות שתספיק לחמש סאים של גחלים.
* בשבת היו במערכה עצים בכמות שתספיק לשמונה סאים של גחלים, כדי שהלבונה שמקטירים על האש לא תכבה אותה.

קישורים חיצוניים
----------------

* מאמר על בזיכי הלבונה, מאת מכון המקדש

הערות שוליים
------------

1. ↑  בשבת, שאסור לכבות את הגחלים, היו מכסים אותם בעזרת הפסכתר.

| מזבח העולה |
| --- |
| מערכות מזבח העולה | המערכה הגדולה • מערכה שנייה של קטורת • מערכת התמיד |  |
| מקומות על מזבח העולה | הכבש • התפוח • השיתין • בית הדשן |
| כלי מזבח העולה | פסכתר • מגרפה • מזרק • מחתה |
| עבודות במזבח העולה | תרומת הדשן |
**טרכיאה** (שם מדעי: *Tarchia*) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת האנקילוזאוריים שחי בתקופת קרטיקון עליון לפני 75-70 מיליון שנה. מאובניו נמצאו בערבות מונגוליה ב-1977 ותוארו על ידי החוקרת טרזה מריאנסקה.

מאפיינים
--------

יצור זה הגיע לאורך 8 מ' והיה האנקילוזאור האסייתי הגדול ביותר ואולם גולגולתו הגיע לאורך של 40 ס"מ בלבד. מראהו התבסס על דמיון לדיפולוזאורוס (Dyoplosaurus). ליצור זה היה גוף גדול, כתפיים ורגליים נמוכות ושריון גרמי לאורך הגוף שכוסה בבליטות קוצניות. בקצה הזנב הייתה אלה כבדה שהגנה עליו מטורפים. הראש היה בעל מקור קרני ושיניים קטנות ומאחורי הלחי היו 2 דוקרנים גדולים. הגולגולת כוסתה שריון והייתה משוריינת.

היצור חי בערבות של מונגוליה הקדומות וייתכן שאף במדבר, ורעה צמחייה לצד אוכלי עשב נוספים כמו הזאורולופוס. אויבו העיקרי היה הטרבוזאורוס.

בתרבות
------

* דינוזאור זה הופיע בסרט דינוזאור בחיים! שם פרט אחד מותקף על ידי טרבוזאורוס.
* בנוסף הוא מופיע בסדרה האמת על דינוזאורים רצחניים ובמשחק ללכת עם דינוזאורים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טרכיאה** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* EOL
* GBIF
 |

* 
* 
* 
* 
* איור של טרכיאה לצד טרבוזאורוסים, זאורולופוסים וגלימימוסים.איור של טרכיאה לצד טרבוזאורוסים, זאורולופוסים וגלימימוסים.
"קפה תרבות" בסנקט פטרבורג (2016).
 הקומה השנייה של בית הקפה (2007).
 הבניין בשדרת נבסקי מס' 18 (2007).
**קפה ספרות** (ברוסית: **Литературное кафе**), או **קפה ספרותי**, הוא בית קפה ומסעדה היסטורית בנייבסקי פרוספקט שבסנקט פטרבורג, בעלת חשיבות היסטורית רבה בשל הסופרים הנודעים של הספרות הרוסית שהרבו לבקר בה כולל אלכסנדר פושקין, פיודור דוסטויבסקי וחבריהם במאה התשע עשרה.

היסטוריה
--------

בשנים 1812–1814 שופץ הבניין, שנבנה באמצע המאה ה-18 בשדרת נבסקי 18 בסנקט פטרבורג, עיר הבירה של רוסיה באותה תקופה, על ידי הסוחר קוטומין שייעד את המבנה כדירה לסוחרים. בבניין זה פתחו ס. וולף וט. ברנגט את הקונדיטוריה שלהם, שנחשבה לטובה ביותר בעיר. בשנת 1834 נוסף בית קפה סיני ( *Café chinois*). הקונדיטוריה הפכה במהרה למקום בו התכנסו סופרים מהספרות הרוסית, כמו אלכסנדר פושקין, מיכאיל לרמונטוב, טאראס שבצ'נקו ופיודור דוסטויבסקי.

בשנת 1837 פושקין, בדרך לדו-קרב הקטלני שלו עם גאורגי ד'אנטס, פגש שם את הסגן שלו לדו-קרב, קונסטנטין דנזאס. בשנת 1840 הוצג כאן דוסטויבסקי בפני מיכאיל פטרשבסקי, הסוציאליסט האוטופי.

בשנת 1877, לאחר סגירת הקונדיטוריה, נפתחה במקום מסעדה ברמה גבוהה, בה ביקרו לעיתים קרובות מוזיקאים כמו פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי ופיודור שאליאפין. נאמר כי צ'ייקובסקי הזמין שם כוס מים שהתבררה כנגועה בכולרה, ממנה מת.

בשנים 1858–2001, בקומת המרתף נפתחה חנות לספרים משומשים, שהפכה למוכרת יחסית. בשנים 1978–1981 שופץ המבנה כולו ובשנת 1983 המסעדה נפתחה מחדש כ"קפה ספרות" או "בית קפה ספרותי".

בהווה
-----

קפה ספרות תופס שתי קומות בבניין ובו תמונות רבות של סופרים רוסים תלויים על קירותיו. בשולחן אחד בקומה העליונה יושבת דמותו של פושקין עשוית שעווה. על פי המסורת הרוסית, נערכים כאן מדי פעם ערבי קריאת שירה.

המשקה המסורתי של רוסיה אינו קפה, אלא תה שחור המוגש כאן בסמובר.

ראו גם
------

* סופרים רוסים של המאה ה-19
* קפה פרוקופ (פריז)
* סלונים ספרותיים

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קפה ספרות** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של קפה ספרות

הערות שוליים
------------

1. ↑  Boglachev, S. V. House of Kotomin. *Saint Petersburg Encyclopedia*. Retrieved 14 November 2017.
2. 1 2 3  Bogdanov, I. A. Wolff et Beranget Confectionery. *Saint Petersburg Encyclopedia*. Retrieved 14 November 2017.
3. ↑  Literary Cafe – Since 1816
פירוש נוסף ערך זה עוסק בחייל חמוש במוסקט. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו מוסקטר (פירושונים).
מוסקטר אנגלי מאמצע המאה ה-18
טרסיו ספרדי עם מוסקטרים באגפים ונושאי רמחים במרכז
**מוסקטרים** (בצרפתית: **Mousquetaires**) היו חיילים רגליים שחימושם העיקרי – רובה מוסקט (ומכאן שמם). המוסקטרים, אשר התקיימו עוד מראשית המאה ה-16, החלו להיות נפוצים כחיל עיקרי נפרד בצבאות אירופה רק במאה ה-17. בתחילה התחרו המוסקטרים עם נושאי רמחים על הבכורה בין חילות הרגלים, אך עם הזמן נעלמו נושאי הרמחים כליל מצבאות אירופה, ונותרו המוסקטרים – אשר היו בבחינת "סוסי העבודה" של הצבאות, עד אשר הוצאו משירות בהדרגה במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19.

התפתחות
-------

המוסקטר התפתח מחיל הרגלים שקדם לו: הארקבוזר – חייל שנשקו רובה ארקבוז. ארקבוז היה רובה קל יותר מהמוסקט, ועוצמתו הייתה קטנה יותר. כתוצאה מכך, התקשו הכדורים שנורו ממנו לחדור את שריון הלוחות שעטו האבירים. הופעת המוסקט באמצע המאה ה-15 בסין והפצתו באירופה במאה ה-16 הובילה לדחיקתו האיטית של הארקבוז, אשר הוחלף ברובה החדש. בשל קצב האש האיטי והעוצמה הנמוכה של הארקבוז, היו הארקבוזרים חשופים מאוד להתקפת פרשים. בהיעדר כידון רובה בתקופה זו, נאלצו הארקבוזרים להסתמך על הגנתם של נושאי הרמחים מפני התקפות הפרשים.

המוסקטים הראשונים היו כבדים מאוד – משקלם היה כ-10 ק"ג – וצריך היה להשעין אותם על חצובה בעת הירי. בנוסף לכך, המוסקטים הראשונים היו מצוידים בבריח פתיל, אשר לא היה אמין במיוחד. חרף חסרונות אלה, הפכו מוסקטרים נפוצים מאוד בצבאות האירופיים, ויחד עם נושאי הרמחים הרכיבו את עמוד השדרה של חיל הרגלים הטיפוסי בתקופתם.

המצאתו של בריח הצור במאה ה-16 והפחתת משקלו של המוסקט אפשרה גמישות פעולה רבה יותר של המוסקטרים, אשר החלו לדחוק את רגליהם של נושאי הרמחים, עד אשר נעלמו אלה כליל במאה ה-18, עם כניסתם של כידוני הרובה לשירות.

טקטיקה
------

המבנה הטקטי הגדול הראשון של המוסקטים הוא הטרסיו הספרדי, שהתפתח ממבנים קודמים של רובים ורמחים: המוסקטרים באגפיו של גוש נושאי רמחים, ובעת התקרבות פרשים היו נושאי הרמחים מגנים על המוסקטרים. 

טקטיקה זו הייתה נפוצה מאוד במאה ה-16, אך בהמשך הכניס בה גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה שינוי חשוב: במקום לסדר את חייליו בגושים גדולים העדיף גוסטב לסדר אותם בקווים ארוכים – וכך נולדה הטקטיקה הקווית. בשיטת סידור זו, מוסקטרים רבים יותר עמדו בקו החזית, ומשקלם של נושאי הרמחים הצטמצם. עיקרה של השיטה היה התקדמות בצעדים מחושבים וזהירים – וירי במטחים. 

בשל היותו של המוסקט רובה לא מדויק ובעל קצב אש שאינו עולה על שלושה כדורים בדקה, הייתה הטקטיקה הקווית מקובלת בצבאות האירופיים רק עד המאה ה-19 – עת נדחקה על ידי כלי נשק מדויקים יותר ובעלי קצב אש גבוה יותר.

ראו גם
------

* שלושת המוסקטרים
* פוסילייר

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מוסקטר** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb13771515w (data)
* NKC: ph872751

 |
**סנצ'ז המלוכלך** (באנגלית: **Dirty Sanchez**) הוא מונח המתאר אקט מיני בו צואה נמרחת מעל השפה העליונה של אחד מן המשתתפים, בדרך כלל בעזרת הפין לאחר קיום יחסי מין אנאליים. העיתונאי דן סאבאג' טוען כי המונח הוא בדיוני לחלוטין. הסופר בריאן בולדריי שכתב את הספר "Dirty Words: A Literary Encyclopedia of Sex" טוען כי המונח הוא אגדה אורבנית. במילון "The New Partridge Dictionary of Slang and Unconventional English" שנכתב על ידי הסופר אריק פרטרידג' כתוב כי למרות שנראה שהמצאת המונח כוונה כדי לעורר הלם, אין ספק כי חלק מן האנשים יתנסו בכך.

אטימולוגיה
----------

שמו של המונח נובע מן הלכלוך של הצואה והעובדה שהמריחה מזכירה שפם. העיתונאי גוסטבו ארלנו טוען כי המונח מעורר קונוטציה סטראוטיפית כנגד שפמים מקסיקנים. השימוש במונח החל בקהילה הגאה של בריטניה בשנת 1960.

בתרבות
------

* בסרט "בתול בן 40", מוג' שמגלה כי אנדי הוא בתול, מספר לו על חדוות המין ועל אקטים מיניים ובתוכם סנצ'ז המלוכלך וטרומבון חלוד.
* בסרט "דודג'בול", חברי קבוצת ה"ממוצעים" חוגגים את העפלתם לטורניר המחניים בלאס וגאס בפאב שנקרא "סנצ'ז המלוכלך".
* השדרן הווארד סטרן משתמש במונח בתכיפות.
* בסדרת האנימציה "איש משפחה" נעשה שימוש במונח המומצא "רמירז הבוצי" (באנגלית: Muddy Ramirez) כדי להימנע מקנסות וצנזורה שכן רשות התקשורת הפדרלית בארצות הברית הגדירה את המונח כבלתי מהוגן.

ראו גם
------

* קופרופיליה

הערות שוליים
------------

1. ↑  Baker, Paul (2004). Fantabulosa: A Dictionary of Polari and Gay Slang. Continuum International Publishing Group. p. 109
אין תמונה חופשיתאין תמונה חופשית
**ברוך שיין**  (י"ג באדר ה'תרע"א, 13 במרץ 1911 -, 9 ביוני 1994) היה עיתונאי, ועורך לילה בעיתון הצופה וערך תוכניות רדיו בקול ישראל בעיקר בתחום החזנות והמוזיקה היהודית.

ביוגרפיה
--------

שיין נולד ב-1911 בעיירה ביאלובז'ג בפולין, לחנינא- נתן ואסתר גולדה. בגיל 13 עברה המשפחה להתגורר בעיר גארוולין שבדרום מזרח פולין. למד לימודים תורנים בבית מדרש בעיר ובנוסף לימודי השכלה כללית ואת השפה העברית ודקדוקה בבית ספר ערב "יבנה" בעיר.

בנעוריו היה חבר בתנועת "השומר הדתי" והשתתף כציר בוועידת התנועה, שהתקיימה בוורשה תרצ"ב. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל באנייה "פולניה" .רבים מבני משפחתו שנשארו בחו"ל נספו בשואה. זמן קצר לאחר שעלה ארצה הצטרף ברוך שיין כזמר-חזן ל"מקהלת תל אביב" בניצוחו של המלחין והמנצח לייאו ליוב. במקביל למד לימודי מוזיקה אצל המלחין והמורה יצחק אדל.

אל עולם העיתונות הגיע ברוך שיין במקרה. בשנת 1938 התקבל כעובד דפוס בעיתון הצפה ששכן אז ברחוב הרצל 16 בתל אביב. והיה מראשוני עובדי בית הדפוס של "הצפה" .אט אט החל ב לפרסם ב"הצפה" כתבות ומאמרים בנושאי חזנות לצד עבודתו כפועל דפוס בעיתון.

בשנת 1942 נשא ברוך שיין לאישה את בלה ליפשיץ בת מרים ובן ציון ליפשיץ שעלתה עם משפחתה לארץ בתחילת שנות ה-30 מהעיר וולקוביסק שבפולין. בשנת 1950 הצטרף ברוך שיין למערכת עיתון הצופה, כעורך לילה. ופרסם בעיתון זה כתבות ומאמרים רבים על אירועי חזנות ושירה יהודית בהמשך היה בעל טור קבוע ב"הצפה" בו סקר הנעשה בעולם החזנות. במחצית שנות ה-50 במקביל לעבודתו ב"הצפה" החל לעבוד ב"קול ישראל" בעריכת תוכניות דת. ונמנה עם עובדיה הראשונים של המדור להווי ומסורת יהודית בקול ישראל. ברוך שיין עבר קורס עורכי תוכניות בהדרכת לאה פורת, וקורס בנושא קומוניקציה ציבורית בהדרכת ד"ר דינה גורן. בשנים 1956–1958 כאשר בנימין צביאלי עורך התוכנית קבלת שבת יצא לשליחות בחו"ל ערך ברוך שיין את התוכנית קבלת שבת. לאורך השנים ערך תוכניות נוספות כמו "מלווה מלכה" ועוד. כמו כן הפיק וערך שידורים חיים של קונצרטים בהשתתפות גדולי החזנים בארץ ובעולם, שיין ערך במשך עשרות שנים התוכנית פרקי חזנות כבקשתך והיה מראשוני העיתונאים בארץ שסיקר באופן שוטף ופעיל את הנעשה בעולם החזנות והשירה היהודית והתמיד בכך לאורך שנים רבות.

שיין שימש יו"ר אגודת לח"ן (ליכוד חובבי נגינה), שנוסדה בט"ו בשבט תשי"ב (1952) ומטרותיה עידוד החזנות והיצירה היהודית. ב-1965 הלכה לעולמה רעייתו בלה שיין. לאחר מלחמת ששת הימים נשא לאשה את שרה דמסט, אלמנתו של יוסף דמסט, מחללי כפר עציון בשנת תש"ח.

שיין ניהל במשך חמש שנים את חוג חובבי חזנות שליד עיריית תל אביב. לאורך השנים השתתף בכינוסים ומפגשים בנושאי חזנות ונשא בהם דברים, היה חבר באגודת העיתונאים בתל אביב. משנותיו הראשונות בישראל היה חבר בתנועת "המזרחי" ובמועצת "הפועל המזרחי" תל אביב והשתתף כציר בוועידות תנועת המזרחי-מפד"ל. בשנת תשמ"ה הוענק לו התואר "יקיר התנועה". כמו כן הוענק לו התואר "יקיר בית הכנסת הגדול" בתל אביב.

ברוך שיין הלך לעולמו ב-9 ביוני 1994 בגיל 83 והובא למנוחות בבית העלמין בקריית שאול. הותיר אחריו בת, הדסה ורגון ששימשה בתפקיד ראש מדור השאלה בין-ספרייתית באוניברסיטת בר-אילן, רעייתו של פרופ' (אמריטוס) שמואל ורגון.

קישורים חיצוניים
----------------

* אלי .אלון, סיפור חייו של העיתונאי ברוך שיין , באתר News1 מחלקה ראשונה‏, 26 ביוני 2018

  



|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007303767605171
* ISNI: 0000 0000 6856 1307
* VIAF: 97466160
* WorldCat (עם VIAF): 97466160

 |
**מועדון ארוחת הבוקר** הייתה תוכנית בוקר סאטירית ששודרה ברדיו 103fm החל מ-2016, בהנחיית שי גולדשטיין ולאה לב כחלופה לתוכנית שי ודרור. התוכנית הופסקה ב-13 בפברואר 2020.

רקע
---

לאחר שהצמד שי ודרור נפרדו באוגוסט 2016 המשיך גולדשטיין להגיש את תוכנית הרדיו באותה המשבצת לצד אורי גוטליב ולאה לב. מעט מאוחר יותר קיבלה התוכנית את השם "מועדון ארוחת הבוקר" (כשמה בעבר של התוכנית של שי ודרור בימי חמישי, אשר כללה מגישים אורחים נוספים). החל מה-4 ביוני 2017 הגיש את תוכנית הבוקר לצידה של לאה לב בלבד. כאשר בימי חמישי מצטרף בדרך כלל גוטליב לצד מגישים נוספים שי אביבי, גיל קופטש ועוד.

על התוכנית
----------

בתוכנית התקיימו פינות יומיות ביניהם: 'מה הוא אומר' - פספוסים וקטעים מצחיקים מכלי התקשורת, שיחת טלפון מפתיעה, ידיעת היום, מבזק חדשות סאטירי, ופינות שבועיות ביניהם: החיפושים הפופולריים בגוגל, רכילות וסלבס, 'אלף עצבנית', כשאבא ואמא בני דודים ועוד. מספר פעמים הסתבך שי גולדשטיין באמירות שפגעו בכמה אנשים ביניהם: אביבית בר זוהר, אסי עזר, עדן פינס, ואמיר אוחנה. אביבית בר זוהר הגישה תביעת לשון הרע נגד התוכנית, בעקבותיה חייב בית המשפט את גולדשטיין ואת תחנת הרדיו לפצותה ב-25 אלף שקלים.
ב-13 בפברואר 2020 הופסקה התוכנית ובמקומה משודרת תוכנית אקטואליה בהגשת ענת דוידוב וגולן יוכפז. גולדשטיין ולב המשיכו את שיתוף הפעולה בסדרה 'לעבור את הלילה' שצפויה לעלות מ-29 בפברואר 2020 ב־yes שבה משחק גולדשטיין את 'תמיר בן טוב', ולב את 'נטע ליברמן'.

קישורים חיצוניים
----------------

* עמוד התוכנית באתר 103 fm
* מועדון ארוחת הבוקר, ברשת החברתית פייסבוק
* מועדון ארוחת הבוקר, ברשת החברתית אינסטגרם

הערות שוליים
------------

1. ↑  המגישים הפרובוקטיבים שי גולדשטיין ולאה לב נפרדים מ־103
2. ↑  פינת הייעוץ של א' - א': "למה אורי עזב? מה הוא מג'נון?!", באתר 103fm
3. ↑  אביבית בר זוהר נגד שי ולאה
4. ↑  המגישים הפרובוקטיבים שי גולדשטיין ולאה לב נפרדים מ־103
5. ↑  חדש בטלוויזיה: סדרות וסרטי yes, פברואר 2020
בולבוסים במצפור מצד זוהר
**בולבוסים** הם תרכיזי קלציט המכילים שאריות של חומר אורגני. לבולבוסים צורת כדור פחוסה כשל תפוחי אדמה, וזה גם מקור שמם.

היווצרות
--------

על קרקעית הים נוצרת בוצה של חומרים מן היבשה (חומרי בליה וסחף) ומן הים (שרידי בעלי חיים וצמחים). בבוצה זו מתרחשים תהליכי דיאגנזה (diagenesis): תהליכים פיזיקליים, כימיים וביוגניים המלכדים את הגרגרים לסלע באמצעות הידוק ודחיסה. תהליכים אלה חלים על המשקע הרך לאחר הרבדתו וגורמים להתקשותו. בכמה מן הסלעים שעברו תהליכים כאלה – פוספוריט, צור, פורצלניט ואחרים – נמצאו תרכיזים קרבונטיים – בולבוסים.

במשך זמן רב היה תהליך היווצרותם של הבולבוסים בגדר תעלומה, אולם משנתגלו במרכזם של בולבוסים שרידים אורגניים – קל היה לשער אותו.

פסל בולבוסים בערד
שריד אורגני (שלד דג, למשל) שנח בתוך הבוצה לא התפרק בסביבה הדלה בחמצן והפך לגרעין התגבשות של קלציט. הקלציט הלך והתגבש סביבו ללא כיוון מסוים (מכאן הכדוריות), ובמקרים רבים אף פירק אותו או החליף את החומר האורגני המקורי והפך אותו למאובן. תהליכי דיאגנזה מיצקו את הסלעים סביב הכדור, ובלחצם של אלה תחת כוח הכבידה קיבל את צורתו הפחוסה.

מקורם האורגני של הבולבוסים אינו מוטל בספק, ובולבוסים שבורים מכילים תזכורת כזו או אחרת לתהליך היווצרותם: שלדים מקוריים, מאובנים או ריח של ביצים סרוחות כאשר פנים הבולבוס בא במגע עם החמצן באוויר.

נמצאו גם בולבוסים בעלי חגורות צור. הסבר אפשרי לתופעה זו הוא הבדלים בחומציות בין אזור ההתגבשות לסביבתו או עלייה ברמת החומציות של סביבת ההיווצרות בשלבים מאוחרים יותר של ההתגבשות.

באזורים רבים התפרקו סלעי הסביבה ונחשפו הבולבוסים. שדה בולבוסים ידוע נמצא דרום-מזרחית לשמורת הר צין בנגב, אך מצויים גם אחרים. באזורים שונים באזור הדרום ניתן אף לראות את הבולבוסים מציצים מתוך הסלעים בתוכם נוצרו. בולבוסים הם ערך טבע מוגן על פי חוק בישראל.

בעיר ערד מוצב פסל הבולבוסים שעוצב על ידי מתכנן העיר, האדריכל יונה פיטלסון והאמן גדעון פרידמן.

#### שדה הבולבוסים בהר צין

* 
* 
* שדה הבולבוסים בהר ציןשדה הבולבוסים בהר צין

הערות שוליים
------------

1. ↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
**מֻעאד' אִבְּן ג'בּל** (בערבית: **مُعاذ ابن جبل**; 603 – 639) היה אחד מהצחאבה, בני לווייתו של מוחמד.

ביוגרפיה
--------

אבן ג'בל היה בין שבעים האנשים מהאנצאר אשר נשבעו אמונים לנביא בשבועת עקבה השנייה. דבקותו הפכה אותו לפוסק הלכה מומחה, גדול יותר מכל האחרים. ההיסטוריה מציירת אותו כאדם בעל תובנות יוצאות דופן, ובעל שכל היוצא מגדר הרגיל. ועומר בן אל-ח'טאב נהג להתייעץ איתו. מספרים שכאשר הוא היה מדבר, היה זה כאילו שאור ופנינים זוהרים מתוך פיו. הוא הגיע לפסגות הידע והכבוד בעוד הנביא היה בחיים, ונשאר במעמדו הנישא גם לאחר מותו של הנביא.

אבן ג'בל היה ידוע בנדיבותו. כאשר מוחמד נפטר, הוא היה עדיין בתימן, לשם שלח אותו מוחמד במטרה ללמד את המוסלמים את דתם והלכתם. כאשר שב מתימן במהלך שלטונו של אבו בכר, עומר אבן אלח'טאב שמע שהתעשר, והציע לאבו בכר שהקהילה תיקח חצי מהונו.

לאחר זמן מה, אבן ג'בל היגר לסוריה, שם הוא חי בין האנשים כמורה ומומחה להלכה. כאשר אבו עוביידה, המושל של סוריה נפטר, עומר אבן אלח'טאב מינה את אבן ג'בל לתפוס את מקומו של אבו עוביידה בשלטון. כמה חודשים אחר כך הוא נפטר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מועאד' אבן ג'בל** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Lings, Martin. **Muhammad : his life based on the earliest sources**, Rochester, Vt.: Inner Traditions, 2nd U.S. ed, 2006
2. ↑  Hazleton, Lesley, 1945-, **The first Muslim : the story of Muhammad**, New York: Riverhead Books, 2013
3. ↑  "Mu'adh Ibn Jabal (RA)". *Hadith of the Day* (באנגלית אמריקאית). 2012-12-24. נבדק ב-2018-04-01.
4. ↑  Armstrong, Karen, 1944-, **Islam : a short history**, New York: Modern Library, Modern Library ed, 2000
5. ↑  Mu’adh Ibn Jabal RA, sohabih.blogspot.co.il (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* TDVİA: muaz-b-cebel

 |
**סנצ'ו גארס השישי, מלך נווארה** (בבסקית: **Antso VI.a**‏; 21 באפריל 1132 – 27 ביוני 1194), כונה **החכם** (בבסקית: **Jakituna**, בספרדית: **el Sabio**) היה מלך נווארה משנת 1150 ועד מותו ב-1194. הוא היה המלך הראשון שהסיר רשמית את התואר "מלך פמפלונה" לטובת מלך נווארה, ובכך שינה את ייעודה של ממלכתו. סנצ'ו גארס היה אחראי להבאת ממלכתו למסלול הפוליטי של אירופה.

ביוגרפיה
--------

 חותם מלכותי לא שלם של סנצ'ו השישי.
סנצ'ו השישי נולד ב-21 באפריל 1132 והיה בנם הבכור של גרסיה רמירז, המשקם ומרגרט מל'איגל.  הוא ירש בשנת 1150 ממלכה חלשה, נתונה לפשיטות תכופות על ידי ממלכת קסטיליה של אלפונסו השביעי ועל ידי רוזנות ברצלונה של רמון ברנגואר הרביעי, אשר היה גם מלך אראגון, אשר בשנת 1140 הסכים לחלוקת הממלכה בהסכם קאריון.

הוא ניסה לתקן את גבולות ממלכתו, שצומצמו על ידי הסכמי טודיין וקאריון, עליהם נאלץ לחתום עם קסטיליה ואראגון בתחילת שלטונו. בהסכם סוריה, קסטיליה אושרה בסופו של דבר בבעלותה שטחים שנכבשו. לנוכח השתלטות צבאית קסטיליאנית אפשרית על שטחים נוספים במערב נווארה, סנצ'ו השישי החזיר לעצמה את הסמכות המלכותית על ידי הקמת מספר ערים בשנת 1181, כולל סן סבסטיאן, ויטוריה וטרווינו, בין היתר.

הוא היה עוין לרמון ברנגאר הרביעי, רוזן ברצלונה, אך בנו של רמון אלפונסו השני, מלך אראגון, חלק עמו את האדמות שנלקחו ממורסיה בהסכם סנגואסה ב-1168. ב-1190 שוב חתמו שני השכנים בבורחה על הסכם של הגנה הדדית מפני התפשטות קסטיליה.

הוא מת ב-27 ביוני 1194, בפמפלונה, שם הוא קבור.

משפחתו
------

ב-20 ביולי 1153, התחתן סנצ'ו גארס עם סנצ'ה מקסטיליה, בתם של אלפונסו השביעי, מלך לאון וקסטיליה וברנגריה מברצלונה.  נולדו להם שישה ילדים:

* ברנגריה סאנצ'ס, התחתנה עם ריצ'רד הראשון.  היא מתה ללא ילדים.
* סנצ'ו סאנצ'ס, שכונה *החזק*,  ירש את אביו ושלט כמלך נווארה בין השנים 1194 ל-1234, התחתן בתחילה עם קוסטנס מטולוז ולאחר מכן עם בתו של פרידריך הראשון, הרומאי הקדוש. הקיסר או, לפי מקורות אחרים, של יוסוף השני, ח'ליף מרוקו.
* בלאנש סאנצ'ס, התחתנה עם תיאובלד השלישי, רוזן שמפאן.  בנה תיאובלד יהפוך למלך נווארה לאחר מות דודו.
* פרננדו סאנצ'ס.
* תרזה סאנצ'ס.
* קונסטנצה סאנצ'ס.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סנצ'ו השישי, מלך נווארה** בוויקישיתוף
* סנצ'ו השישי, מלך נווארה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
* סנצ'ו השישי, מלך נווארה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3 4  Luscombe & Riley-Smith 2004, p. 759.
2. ↑  Sancho VI entry at the Encyclopedia Britannica
3. ↑  O'Callaghan 1975, p. 680.
4. ↑  Gómez Moreno 1946, p. 8.
5. ↑  Jimeno Jurío 1970, p. 223 y 263.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BIBSYS: 2006368
* LCCN: n93002444
* SUDOC: 069247943
* VIAF: 63213329
* WorldCat: lccn-n93002444

 |
אלופת מזרח גרמניה (1984)
האצטדיון הביתי
**דינמו ברלין** (Berliner FC Dynamo) הוא מועדון כדורגל גרמני מברלין, שהוקם ב-15 בינואר 1966 והוא מועדון הכדורגל המוצלח ביותר בגרמניה המזרחית עם 10 זכיות רצופות באליפות ליגת העל המזרח-גרמנית.

במשך שנים רבות הייתה לה יריבות עם אוניון ברלין, במסגרת הדרבי של ברלין.

היסטוריה
--------

דינמו ברלין הוקם כיורש לקבוצת הכדורגל של המשטרה (Sportgemeinde Deutsche Volkspolizei Berlin) שנוסדה בשנת 1949 בברלין. במרס 1953 הקבוצה תפסה את מקומה של קבוצת SC Volkspolizei Potsdam בליגה השנייה במזרח גרמניה. הקבוצה שינתה את שמה כמה פעמים.

הקבוצה נחשבה למוצלחת מאוד בשנות ה-50 ונודעה לשמצה כמי שזכתה לתמיכה מלאה השטאזי וראשהּ, אריך מילקה.

דינמו זכתה ב-10 אליפויות רצופות בשנים 1979–1988, עם עזרה של שיפוט מוטה ולא הוגן - ההונאה הייתה בוטה כל כך ועוררה מורת רוח אך המועדון נהנה מתמיכת הפוליטביורו של המפלגה השלטת במזרח גרמניה. המניפולציה לכאורה במשחק האליפות בעונת 1985–1986 (שבו דינמו סיימה בתיקו) הובילה למחאה ארצית שהביאה לענישת השופט ברנד סטומפף.

בשנת 1989 זכתה בגביע המזרח גרמני כשניצחה במשחק הגמר את קבוצת קמניצר. בשנת 1990 שונה שם המועדון לפ.ק. ברלין בניסיון להתרחק מן העבר הלא נעים ולהתחדש, אבל בשנת 1999 הקבוצה חזרה לשם דינמו. ללא תמיכת השלטון, כבעבר, הקבוצה התדרדרה עד לליגה השלישית בגרמניה והיא ננטשה על ידי רוב האוהדים. מעונת 2000/2001 ועד עונת 2007/2008 שיחקה לסירוגין בליגה הרביעית ובליגה החמישית.

מעונת 2008/2009 ועד עונת 2013/2014 הקבוצה שיחקה ברציפות בליגה החמישית. בעונות 2008/2009, 2009/2010 סיימה במקום השני ובעונת 2012/2013 סיימה במקום השלישי בליגה החמישית. בסוף עונת 2013/2014 סיימה במקום הראשון והעפילה לליגה הגרמנית הרביעית - אך טרם הצליחה לשוב לרמות הגבוהות של הכדורגל בגרמניה.

תארים
-----

* ליגת העל המזרח-גרמנית: 1979, 1980, 1981, 1982, 1983, 1984, 1985, 1986, 1987, 1988.
* הגביע המזרח גרמני: 1959, 1988, 1989

הישגים באירופה
--------------

* **גביע אירופה לאלופות**:
	+ רבע גמר (2): 1979/1980, 1983/1984
	+ שמינית גמר (4): 1980/1981, 1981/1982, 1984/1985, 1986/1987
* **גביע אופ"א**:
	+ שמינית גמר (1): 1972/1973
* **גביע אירופה למחזיקות גביע**:
	+ חצי גמר (1): 1971/1972
	+ שמינית גמר (1): 1989/1990

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דינמו ברלין** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של דינמו ברלין
* דינמו ברלין, ברשת החברתית פייסבוק

* דינמו ברלין, ברשת החברתית טוויטר

* פרופיל, באתר Transfermarkt

* פרופיל, באתר Soccerway

* פרופיל, באתר WorldFootball.net

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4333576-7
* SUDOC: 093837356
* VIAF: 126416532
* WorldCat: viaf-126416532

 |
**מיהאי פוגאן** (בהונגרית: **Pogány Mihály**;‏ 1875 גיור (עיר) – 1924 טימישוארה) היה עיתונאי וסופר יהודי-הונגרי כותב בהונגרית, שפעל בעיר טימישוארה (האימפריה האוסטרו-הונגרית, משנת 1920 רומניה), ושהתפרסם כמייסד והעורך הראשי של העיתון ההונגרי "טמשווארי הירלפ" (Temesvári Hírlap).

קורות חיים
----------

מיהאי פוגאן נולד במשפחה יהודית בשנת 1875 בעיר גיור (גייר) בהונגריה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא למד בגימנסיה בעיר הולדתו ונמשך כל כך למקצוע העיתונאות שוויתר על לימודים אקדמיים. בהתחלה כתב בעיתון "גיורי הירלפ" של גיולה סאוואי. אחרי נישואיו לתושבת חבל באנאט, אאוגניה לבית פוקס, ילידת הכפר ז'בל, עבר לאזור הולדתה והתיישב בעיר טימישוארה, בירת הבאנאט. בנם לסלו, לימים עיתונאי גם כן, נולד עדיין בגיור בשנת 1901.

ב-15 בנובמבר 1903 קבוצת משכילים הונגרים, וביניהם גם פוגאן, האוטודידקט, הקימו בטימישוארה (טמשוואר) את היומון "טמשווארי הירלפ", בהתחלה בעריכתו של פאלך בירו, איש משאטוראליאויהיי כש פוגאן כיהן כסגן עורך. בהתחלה נשא העיתון אופי פוליטי. בשנת 1906 אחרי עזיבתו של בירו, התמנה פוגאן לעורך ראשי, ויתר על ועד המערכת, וערך את העיתון לבד.

פוגאן הקים גם בית דפוס והפך את העיתון לאטרקטיבי עבור קהלים רחבים. בשנת 1912 יחד עם סמואל קסטרינר וקארוי נוימן ייסד בית דפוס חדשני בשם "הוניאדי" שבו הדפיס גם את עיתונו. העיתון שיפר את תוכנו ומראהו והפך לאחד השופרות של התרבות ההונגרית בטרנסילבניה. בשנת 1908 החברה המייסדת מכרה לו את העיתון. העיתון אירח בדפיו סופרים ידועים כמו פרנץ מולנר, בלה רווס, אלק גוז'דו ואחרים.

פוגאן עצמו פרסם בצעירותו נובלות בעיתון "פיגטלן מדיאראורסאג" וניסה את כוחו בכתיבת סיפורים, מחזות וביקורת ספרות אותן פרסם בבודפשט. בין השאר תרגם להונגרית מגרמנית את הרומן הקצר "Der Spielkasten" (A játékszekrény - תיבת המשחקים) (1908) מאת הנס היינץ אוורס
היה פעיל באגודת "יאנוש אראן" בטימישוארה וזמן מה היה חבר במועצת העיר טימישוארה. פוגאן היה פעיל כחבר מחליף בהנהגת ברית ההונגרים ברומניה.

בעיצומה של פעילותו, נפטר מיהאי פוגאן מדלקת ריאות בגיל 47 בחורף 1924. בנו לסלו המשיך את מפעלו בניהול העיתון עד להנהגת חוקי הגזע נגד היהודים ברומניה ב-1940.

קישורים חיצוניים
----------------

* Cristina Borca - pe saitul fotovechi

*Mihály Pogány - Jurnalist, editor, proprietar de ziar şi de tipografie* (ברומנית)

* באתר ההונגרי Arcanum
* Getta Neumann, Andrei Pogány art. Mihaly Pogány on BJT O enciclopedie a evreilor din Timișoara

אנציקלופדיה של יהודי טימישארה (עורכת: ג'טה נוימן)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Arcanum