recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
תנור שמעליו כירה חשמלית
**כירה חשמלית** (ברבים: כיריים חשמליות, מכונה גם **פלטה**) היא מכשיר חשמלי המיועד לחימום מזון. 

הכירה כוללת גוף חימום צמוד למשטח, או הבנוי באופן המאפשר להניח עליו כלי בישול. 

ההספק החשמלי של כיריים ביתיות נע בתחום של 800 - 5,000 ואט.

סוגי כירה חשמלית
----------------

כיריים חשמליות נבדלות זו מזו בשני חלקיהן העיקריים: אלמנט החימום והמשטח. הבדל נוסף הוא אופן החיבור לחשמל: חד או תלת מופעי.

בכיריים חשמליות ישנות, לא היה קיים משטח אלא הגוף המחומם היה מונח ישירות על גוף החימום שהיה בנוי בצורת ספירלה שטוחה. מאוחר יותר הופרדו גופי החימום מהמשטח שהיה עשוי מחומר מתכתי. כיום, ניתן למצוא שילובים של מספר אלמנטי חימום ומשטחים. אלמנטי חימום הקיימים היום הם:

* **רדיאן** - גוף חימום העשוי סליל מתכתי ממתכת עמידה לטמפרטורות גבוהות, בדומה לסליל של נורת ליבון. גרסאות מתקדמות של הרדיאן מכונות גם "היי לייט".
* **הלוגן** - נורת הלוגן בהספק גבוה.
* **אינדוקציה** - החימום מתבצע ישירות בסיר על ידי חימום השראתי. שיטה זו משאירה את המשטח עליו מונח הסיר קר בכל עת, אך נדרשים סירים מיוחדים לבישול.

המשטחים הקיימים היום עשויים ממגוון חומרים, העיקריים שבהם הם זכוכית קרמית, זכוכית מחוסמת וחומרים קרמיים נוספים.

גופי החימום בכיריים יכולים להיות מסודרים, ומוזנים, בחיבור חשמלי תלת מופעי. חיבור כזה מאפשר הספק כולל גבוה יותר.

הבדלים עיקריים בין כירה חשמלית לכירת גז
---------------------------------------

לווח מתגים בכירה חשמלית
בעבר, ההבדל העיקרי היה מהירות החימום והקירור של המשטח: המשטח הקרמי מתחמם לאט יחסית לכירת גז אך גם מתקרר לאט יותר ואפשר להמשיך לבשל עליו גם לאחר כיבוי הלהבה. כיום, עם הגיוון הרב בשיטות החימום החשמליות וכן במבערי הגז, ההשוואה אינה כללית אלא ספציפית לכל סוג כירה חשמלית ומבער גז. יחד עם זאת, ישנם מספר הבדלים ברורים, הנובעים משיטת החימום. להלן השוואה בין גוף חימום חשמלי ללהבת גז.

* בניית המערכת - החלטה על שימוש ייחודי בכיריים חשמליות מייתר התקנת מערכות גז בישול על כל הכרוך בהן
* צורת שימוש - לכיריים חשמליות מודרניות אפשרויות בקרה רבות כגון שליטה בטמפרטורה, קוצב זמן, תכנות מחזורי בישול ועוד.
* בטיחות - השימוש בכיריים חשמליות בטוח יותר משימוש בכיריים גז.
* תחזוקה - כיריים חשמליות מודרניות מעוצבות כך שתחזוקתן, בעיקר בכל הקשור לניקוי, קלה מאוד.
* לרוב הכיריים החשמליות מגבלה של שימוש בכלים בעלי תחתית שטוחה לחלוטין. שימוש בכלים עם תחתית שאינה שטוחה מפחית משמעותית את יעילותן.

ראו גם
------

* פלטת שבת

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **כירה חשמלית** בוויקישיתוף
* יעל חן, כיריים אינדוקציה: יתרונות, חסרונות ומה צפוי לגז? אתר וואלה! NEWS, ‏9.1.2012
|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| (מולטימדיה) | 

|  |
| --- |
| **פנטזיה מס. 4 בדו מינור K 475 מאת מוצרט**
פנטזיה מס. 4 בדו מינור K 475 מאת מוצרט  
 |

 |
| לעזרה בהפעלת הקבצים |

עטיפת המהדורה הראשונה של הפנטזיה בדו מינור K 475 ושל הסונאטה בדו מינור מס.14 K 457 מאת מוצרט, הוצאת ארטאריה, וינה 1785
מוצרט בשנת 1781
**הפנטזיה מס. 4 בדו מינור K 475** היא פנטזיה לפסנתר סולו, שנכתבה על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט ב-20 במאי 1785 בווינה ושהוקדשה לתלמידתו, תרזה פון טראטנר. הפנטזיה פורסמה באותה שנה על ידי המוציא לאור העיקרי של מוצרט בווינה, ארטאריה. היא הופיעה כאופוס 11 יחד עם הסונטה מס. 14 K 457, שהכתבה לפניה, והנחשבת להמשכה הלוגי. נראה שבמכתב שאבד רמז המלחין שראה בפנטזיה מעין פרולוג לסונטה מס. 14. שתי היצירות קשורות ביניהן לא רק בטונליות שלהן אלא גם באווירה, על אי השקט והסבל המורגשים בה.
להבדיל מיצירות קודמות של המלחין, פנטזיה זאת נכתבה מלכתחילה לפסנתר ולא לצ'מבלו ועל כן צליליה נשמעים כספציפיים לפסנתר. מוצרט מנצל את יכולות הגוון של הכלי ומכניס ליצירה אפקטים כרומטיים מיוחדים.

### היסטוריה

תרזה פון טראטנר הייתה תלמידתו של מוצרט החל מדצמבר 1781. בעלה היה מוציא לאור ובינואר -ספטמבר 1784 היה בעל דירה שאותה השכיר למלחין בבניין הקרוי טראטנרהוף ברחוב גראבן בווינה (לימים הבית 591–596, שנהרס בשנת 1911). בני הזוג טראטנר היו הסנדקים של ארבעת ילדיו של מוצרט.

### מבנה

היצירה כוללת חמישה חלקים - במקצבים איטיים ומהירים לסירוגין: אדאג'ו, אלגרו, אנדנטינו, פיו אלגרו ואדאג'ו=טמפו פרימה ("מקצב כמו בהתחלה"). יש לה מהלך מעגלי. המוטיב ההתחלתי (adagio) בדו מינור מתבסס על האקורד היסודי ומזכיר את הנושא מן ה"קיריה" שבמיסה סולמניס בדו מינור K 139 שהלחין מוצרט כשהיה בן 12 וממשיך אל נשואים שהטונליות שלהם מתרחקת כל הזמן מזו שבבסיס כדי להתעכב אחר כך בקטע לירי ארוך ברה מז'ור. אחר כך בא קטע allegro בעל טונים דרמטיים (מלה מינור דרך סול מינור, פה מז'ור עד לפה מינור) וקטע andantino בעל מקצב לירי וקודר בסי במול מז'ור עם שינויים מפתיעים בדינמיקה. הקטע più allegro ברה מינור, ממשיך בחומר שבאנדנטינו, אולם באווירה שונה, עם משפטים קצרים ושבורים המובילים אל ה adagio השני. כאן חוזר החומר ההתחלתי עם הרמוניות המעניקים לקטע טונים קודרים. כשנראה שהמהלך מסתיים בהשלמה מופיעה התפרצות סופית הדוחה את פתרון המתחים (אולי לקראת ההמשך בסונטה)

משך היצירה:כ-12 דקות.
בדומה ליצירות רבות לפסנתר הפנטזיה בדו מינור היא מאוד תובענית. בה מצאה ביטוי "היכולת הגאונית לאלתור של מוצרט, מחוזקת גם על ידי שפה מוזיקלית חופשית ונועזת כאחד" .

לקריאה נוספת
------------

* Adelaïde de Place en François René Franchefort (dir) *Guide de la Musique du piano et de clavecin*, Fayard 1987 p.546

הערות שוליים
------------

1. ↑  Adelaïde de Place1987

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007439713205171
* BnF: cb14785726d (data)
* LCCN: n81112133
* MusicBrainz work: 95557a03-c668-3619-ab8f-74a141f277dc
* VIAF: 185089369
* WorldCat (עם VIAF): 185089369

 |
אלוף-משנה רמטין סבטי, 2012
**רמטין סבטי** (נולד ב-1972) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, בתפקידו האחרון שימש מפקד מחוז ירושלים והמרכז בפיקוד העורף.

קורות חייו
----------

סבטי נולד וגדל בטהראן שבאיראן להורים מהמדאן. בגיל 15 נמלט לפקיסטן, משם עבר לשווייץ בטרם עלה לישראל בדצמבר 1987. למד בכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים.

ב-1991 התגייס לצה"ל, את שירותו הצבאי החל בגדוד 101 של חטיבת הצנחנים. הוא בוגר המחזור הראשון של קורס קציני חילוץ והצלה של פיקוד העורף ב-1993. כקצין חילוץ והצלה נטל חלק במשימות הומניטריות בעקבות הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה, הפיגוע בשגרירות ארצות הברית בקניה, רעידת אדמה ביוון, רעידת האדמה באיזמיט (1999), וכן בחילוץ הנפגעים באסון ורסאי. ב-2012 קודם לדרגת אל"ם ומונה למפקד יחידת החילוץ וההצלה הארצית של פיקוד העורף וכן שימש ראש מחלקת תורה ופיתוח. בנובמבר 2012 עמד בראש משלחת הסיוע לנפגעי קריסת הקניון באקרה, גאנה. בנובמבר 2013 עמד בראש משלחת הסיוע לנפגעי טייפון האיאן בפיליפינים. ב-2014 מונה למפקד בה"ד 16 וביולי 2015 מונה למפקד מחוז מרכז של פיקוד העורף. באוגוסט 2016 נסגר המחוז ואוחד עם מחוז ירושלים ונקרא מחוז ירושלים והמרכז, ואל"ם סבטי מונה למפקדו. שירת בתפקיד עד אוקטובר 2017 ויצא לחופשת שחרור.

ביום העצמאות ב-2012 היה בין משיאי המשואות.

סבטי הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. נשוי לצפורה ארז-סבטי, אף היא קצינה בדרגת אלוף-משנה בפיקוד העורף, והם הורים לשניים.

קישורים חיצוניים
----------------

* אמיר בוחבוט‏, מי הקצין האירני שאחראי על העורף הישראלי?, באתר וואלה!‏, 28 ביולי 2012
* דנה פטרוב, 21 שנים לפיקוד העורף: "נמצאים במקום אחר מבחינת האמצעים והיכולות", באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 4 באפריל 2013
* יעל שני, האיראני שיגן עלינו מהאיום של אחמדיניגאד, 10 בספטמבר 2012 אתר mynet1

* Meir Javedanfar, The Iranians behind the Israeli rescue missions, ‏NOVEMBER 17, 2013

הערות שוליים
------------

1. ↑  רויטרס, קריסת הקניון בגאנה: צה"ל מחפש ניצולים. צפו, באתר ynet, 9 בנובמבר 2012
2. ↑  יואב זיתון, משימת צה"ל בפיליפינים: הקמת בי"ח שדה, באתר ynet, 14 בנובמבר 2013
**דוכסות גדולה** היא טריטוריה הנמצאת תחת שליטתו של דוכס גדול או דוכסית גדולה.

מקור הדוכסויות הגדולות
----------------------

המונח **דוכסות גדולה** נטבע בסביבות המאה ה-15 כדי לציין את אדמותיו של דוכס חזק במיוחד. אחד השימושים הראשונים בתואר חדש זה נעשה על ידי דוכסי בורגונדיה, כאשר הם שלטו על שטח גדול מצרפת המודרנית וכן על רוב שטחי הולנד, בלגיה ודוכסות לוקסמבורג (ארצות השפלה הבורגונדיות). המונרכיה הראשונה שנקראה רשמית דוכסות גדולה הייתה הריבונות של משפחת מדיצ'י בטוסקנה תחת האדונות העליונה של האימפריה הרומית הקדושה, שהפכה לדוכסות הגדולה של טוסקנה בשנת 1569. טוסקנה נשארה דוכסות גדולה עד שנת 1860, כשאז הפכה לחלק מממלכת סרדיניה.

השימוש בתואר דוכס גדול לא היה נפוץ במיוחד עד תחילת המאה ה-19, אז נפוליאון העניק דוכסויות גדולות לרבים מבני בריתו והגדיל בכך את אדמותיהם. בעקבות תבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו בשנת 1815 חדלו להתקיים מספר דוכסויות גדולות שהוא יצר, כמו הדוכסות הגדולה של ברג. למרות זאת, הנציגים שהתאספו בקונגרס וינה הסכימו להמשך השימוש בתואר "דוכס גדול" על ידי דוכסים ונסיכים שהוחזרו להם אדמותיהם, ובמיוחד אלו ששלטו על אזורים שהיו שייכים לאימפריה הרומית הקדושה. כך נוצרו במאה ה-19 מונרכיות רבות במרכז אירופה תחת השם "דוכסויות גדולות", כמו למשל הדוכסות הגדולה של הסן. באותו הזמן הורחב השימוש בתואר "דוכס גדול" ברוסיה, שבה הוא שימש לציין בן משפחה של הצאר.

לוקסמבורג
---------

הדוכסות הגדולה היחידה שקיימת כיום היא לוקסמבורג, והיא מתנהלת היום כמונרכיה חוקתית עצמאית, אלא שתוארו של העומד בראשה נשאר "דוכס גדול". לוקסמבורג הפכה לדוכסות גדולה בשנת 1815, כאשר עברה לשליטת וילם הראשון, מלך הולנד, בעת שהולנד הפכה לממלכה עצמאית. לוקסמבורג נשארה דוכסות גדולה תחת הכתר ההולנדי עד שנת 1890. בשנה זו מת וילם השלישי, מלך הולנד ודוכס לוקסמבורג בלי להותיר אחריו יורש זכר. את כס המלוכה ההולנדי ירשה בתו של וילם השלישי, וילהמינה, אך חוקי הירושה של לוקסמבורג, שנבעו מהחוק הסאלי, אסרו על אישה שליטה. לפיכך ירש את התואר "דוכס לוקסמבורג" בן-דודה הרחוק, אדולף, דוכס נסאו.

דוכסויות גדולות חשובות במהלך ההיסטוריה
--------------------------------------

* הדוכסות הגדולה של ליטא (1236-1795, חולקה בין ממלכת פרוסיה והאימפריה הרוסית)
* הדוכסות הגדולה של טוסקנה (1569-1860, הפכה לחלק מממלכת סרדיניה)
* הדוכסות הגדולה של באדן (1806-1814, הפכה לחלק מבוואריה)
* הדוכסות הגדולה של הסן (1806-1918, הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית)
* הדוכסות הגדולה של פינלנד (1809-1917, הכריזה על עצמאות כרפובליקה בעקבות מהפכת אוקטובר ברוסיה)
* הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג (קיימת מאז 1815, עצמאית מאז 1890)
* הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין (1815-1918, הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית)
* הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ (1815-1918, הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית)
* הדוכסות הגדולה של אולדנבורג (1829-1918, הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית)
* הדוכסות הגדולה של קרקוב (1846-1918, הפכה לחלק מפולין)

ראו גם
------

* דוכסות

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דוכסות גדולה** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 7715136-7

 |
בשפות תכנות, **פונקציה מחוללת** שלרוב נקראת **Generator Function** (או **Generator**) היא פונקציה שדרכה ניתן לשלוט באיטרציה של לולאה. למעשה כל פונקציה מחוללת היא איטרטור. קריאה לפונקציה מחוללת מחזירה אובייקט המשמש כאיטרטור. בפונקציות מחוללות הערכים מוחזרים אחד אחד: בכל קריאה לאובייקט מוחזר ערך אחד, ובקריאה נוספת הפונקציה ממשיכה מהמקום בו היא הפסיקה עד שהיא מחזירה ערך נוסף. האיטרציה ממשיכה עד שהפונקציה מפסיקה להחזיר ערכים.

היתרון בפונקציות מחוללות הוא שבניגוד לפונקציה שמחזירה מערך או אוסף של ערכים, אין צורך לחכות שהפונקציה תסיים לרוץ ותחזיר את כל הערכים שחושבו, אלא ניתן להשתמש בערכים שמתקבלים טרם הושלמה פעולתה של הפונקציה המחוללת. דבר זה מעניק את השליטה באיטרציה למי שקורא לפונקציה, וכך ניתן לעצור מוקדם או לעשות חישוב רק בעת הצורך.

דוגמאות לפונקציות מחוללות
-------------------------

להלן דוגמת קוד לפונקציה מחוללת בפייתון המחזירה אובייקט המשמש כאיטרטור לסדרת פיבונאצ'י עד האיבר ה־n. ניתן לשים לב לכך שההבדל בינה לבין פונקציה רגילה המחשבת את האיבר ה־n הוא קטן ביותר:

```
def fib(n):
 a, b = 0, 1
 for i in range(n):
  a, b = b, a + b
  yield a

```
על מנת להדפיס את מספרי פיבונאצ'י הראשון עד ה־15 ניתן להשתמש בלולאת for פשוטה:

```
for i in fib(15):
 print(i)

```

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007562694505171
* BnF: cb122247630 (data)
* GND: 4129040-9
* LCCN: sh85053846

 |
**חיים ירון** (17 ביוני 1929 – 11 באפריל 2023) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, כיהן כראש מחלקת הציוד של חיל האוויר במלחמת יום הכיפורים.

ביוגרפיה
--------

נולד בגרמניה, התגייס לפלמ"ח ב-1947 והצטרף להכשרת כפר מנחם. במלחמת העצמאות שירת בגדוד החמישי של חטיבת הראל, השתתף בליווי שיירות לירושלים, במבצע מכבי ובמבצע נחשון. נפצע בניסיון כיבוש הראדר. בזמן ההפוגה הראשונה עבר קורס מפקדי כיתות. לאחר מכן לחם במבצע יואב ונפצע שוב.

ב-1950 עבר לשרת בחיל האוויר כמכונאי וכקצין טכני. ב-1953 היה ממקימי טייסת הסילון הראשונה, ב-1955 עבר לשרת כקצין טכני בטייסת מטוסי אוראגן. ב-1958 החל בלימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות של הטכניון, ובשנת 1962 קיבל תואר ראשון בהנדסת מכונות. באותה שנה מונה לקצין ההנדסה של בית הספר לטיסה וב-1964 מונה למפקד טייסת תחזוקה בבסיס חצור, שירת בתפקיד זה בתקופת מלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה מונה לראש מצ"ד 3, ענף במטה החיל אשר היה אחראי בין השאר על ייצור חלקי חילוף למטוסי חיל האוויר, ב-1969 יצא במשלחת לארצות הברית לקליטת ראשוני מטוסי הפנטום בחיל האוויר.

ב-1970 מונה לסגן ראש מחלקת הציוד של חיל האוויר ובאפריל 1971 מונה לראש המחלקה, שירת בתפקיד זה עד 1 בספטמבר 1974, כולל בתקופת מלחמת יום הכיפורים, במלחמה פעלה המחלקה באופן אינטנסיבי להשבה לכשירות של מטוסי החיל הפגועים, פיתוח אמצעי התגוננות נגד טילי נ"מ וקליטת מטוסי הפנטום שהגיעו ברכבת האווירית מארצות הברית.

לאחר שחרורו מצה"ל הוגש נגדו כתב אישום באשמה של קבלת שוחד בתקופת היותו ראש ענף וראש מחלקת ציוד, על מנת לקדם את עסקי חברת "התכוף" ("כארמור" של היום), הוא זוכה במשפט בעוד נותן השוחד, התעשיין יוסף מהרשק, הורשע.

ב-1975 דרס למוות ילדה, הוא הועמד לדין והורשע בגרימת מוות, הוא ערער לבית המשפט המחוזי בו זוכה מכל אשמה.

עם שחרורו מצה"ל מונה למנכ"ל חברת "האחים מילצ'ן", ובהמשך כיהן כיו"ר חברת ציקלון מוצרי תעופה. ב-1983 קיבל את פרס התעשייה. ב-1987 הקים חברת ייעוץ פרטית.

ירון היה חבר קורטוריון הטכניון וחבר בוועד המנהל של אגודת דורשי הטכניון בישראל.

נישא לאראלה ונולדו להם שלושה בנים.

נפטר ב-11 באפריל 2023.

לקריאה נוספת
------------

* אריה הלל, **וידי אדם מתחת כנפיהם – תולדות המערך הטכנולוגי בחיל האוויר 1948–1973**, הוצאת מערכות, 1999

קישורים חיצוניים
----------------

* חיים ירון, באתר הפלמ"ח
* יגאל לב, הפציעה השלישית, מעריב, 28 בינואר 1977

הערות שוליים
------------

1. ↑  תא"ל (מיל.) ירון זוכה; התעשיין מהרשק הורשע בשוחד, דבר, 4 בנובמבר 1976
2. ↑  תא"ל (מיל.) זוכה מגרימת מוות בתאונה, דבר, 29 ביוני 1977
3. ↑  יואב קרני, הבי.בי.סי.: ישראל נתנה ידה לקשר בינלאומי למכירת נשק לרודזיה, מעריב, 12 ביוני 1979;  

ציקלון נוסק לשנות ה-2000, מעריב, 30 במאי 1984;  

אורי גינוסר, מישוש דופק אצל צבא ארה"ב, מעריב, 17 ביוני 1986;  

דן ארקין, יוסף ולטר ומנחם רהט, 'זקהיים מביא היום רק 2 חלופות רציניות ללביא', מעריב, 4 בינואר 1987
4. ↑  זוכי פרס התעשייה, באתר התאחדות התעשיינים
5. ↑  מגזין הטכניון, חורף 2013

| ראשי להק הציוד בחיל האוויר |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| אליעזר בודנקין • הלל אל דאג • יהושע גילוץ • יהודה רבין • אריה הלל • ישראל רוט • חיים ירון • יוסף מעין • מיכה כהן • יצחק גבע • אבנר רז • רמי דותן • יצחק גת • אמנון הררי • אלון דומניס • שמעון שריד • זאב שניר • יעקב בורטמן • רן לוי • רן בשביץ • שמעון צנציפר • שלומי קונפורטי |

 |
בסימפוניה החמישית של בטהובן, המוטיב המרכזי מורכב משלושה תווים קצרים זהים, ולאחריהם אחד ארוך שנמוך מהם בטרצה קטנה. ‏האזנהi‏?‏
המוטיב שבתמונה מופיע ביצירות רבות של באך, ובין היתר בפרקים הראשונים של הקונצ'רטו הברנדנבורגי השלישי ושל הקונצ׳רטו הברנדנבורגי השישי ‏האזנהi‏?‏במוזיקה, **מוטיב** הוא רצף של תווים, של תבנית מוזיקלית או של קטע מוזיקלי קצר שיש לו חשיבות מיוחדת לאופי של יצירה מוזיקלית. מוטיב הוא היחידה הקטנה ביותר של היצירה שמרכיבה את הנושא שלה ומקנה לה זהות ייחודית. מוטיב עשוי להיות בעל היבטים הרמוניים, מלודיים או קצביים והוא היחידה המבנית הקטנה ביותר שהיא בעלת זהות כרעיון מוזיקלי. המלחין אנטון וברן הגדיר מוטיב כ- "החלקיק העצמאי הקטן ביותר ברעיון מוזיקלי", שניתן לזהות באמצעות חזרות על המוטיב בשינויים קלים. המלחין האוסטרי ארנולד שנברג הגדיר מוטיב כ- "יחידה המכילה תכונה אחת או יותר של מרווח וקצב שנוכחותם נמצאת בשימוש מתמיד לאורך כל היצירה".

שימוש
-----

מוטיבים משמשים לבניית מלודיות ונושאים, ולהלחנת קטעים. מוטיבים משמשים ליצירת נושא משותף ליצירה מוזיקלית ותורמים להרגשת השלמות שלה. מוטיבים חשובים במיוחד בקטעי הפיתוח של סונטות כולל פרקים בצורת סונטה בסימפוניות, רביעיות מיתרים וכו'. ניתן לראות שורשים של התפתחות מוטיבים בסונאטות המקלדת של סקרלטי ובצורת הסונאטה של היידן ושל מוצרט. שימוש נרחב במוטיבים נעשה ביצירותיו של בטהובן. דוגמה קלאסית ומפורסמת לשימוש במוטיב היא "מוטיב הגורל" - תבנית של שלושה תווים קצרים ולאחריהם אחד ארוך. המוטיב פותח את הסימפוניה החמישית, ומופיע שוב לאורך כל היצירה בתמורות שונות ומגוונות.

סוגים
-----

מוטיבים מתחלקים לשני סוגים - מוטיב הרמוני, ומוטיב מלודי. מוטיב הרמוני הוא סדרת אקורדים המוגדרת באופן מופשט, כלומר ללא התייחסות למנגינה או לקצב. מוטיב מלודי הוא רצף מלודי שקובע את אורך התווים שיופיעו על רצף זמן, ואת גובהם. מוטיב קצבי הוא המונח המציין נוסחה קצבית אופיינית.

מוטיב שקשור תמתית לאדם, למקום או לרעיון נקרא לייטמוטיב. לעיתים נעשה שימוש בסוג מיוחד של מוטיב, שנקרא קריפטוגרמה מוזיקלית (אנ'), שהוא מוטיב מלודי שמשתמש בקשר בין תווים לבין אותיות כדי לייצר מנגינה שקשורה למילים או לשמות. דוגמה למוטיב כזה היא מוטיב BACH.

ראו גם
------

* מוטיב (אמנות חזותית)
* מוטיב (ספרות ואמנות)
* ריף (מוזיקה)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מוטיב** בוויקישיתוף
* מוטיב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  White (1976), p. 30.
2. 1 2 3  Samuel Chase, What Is A Motif In Music? | HelloMusicTheory,  (באנגלית בריטית)
3. ↑  Webern (1963), pp. 25–26. Cited in Campbell, Edward (2010). *Boulez, Music and Philosophy*, p. 157. מסת"ב 978-0-521-86242-4.
4. ↑  Neff (1999), p. 59. Cited in Campbell (2010), p. 157.
5. ↑  Willi Apel, Ralph Daniel Washington, **The Harvard brief dictionary of music**, Washington square press, 1991
6. 1 2  Motive (Motif) | Music Appreciation, courses.lumenlearning.com

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NKC: ph138527

 |
**דוריס לויטהרד** (בגרמנית: **Doris Leuthard**;‏ נולדה ב-10 באפריל 1963, מרנשוואנד, ארגאו) היא פוליטיקאית שווייצרית שהייתה חברה במועצה הפדרלית (ממשלה) של שווייץ בשנים 2006-‏2018. כיהנה כסגנית נשיא שווייץ ב-2009 וב-2016 וכנשיאה ב-2010 וב-2017. היא מילאה את תפקיד שרת הכלכלה (ראש המחלקה הפדרלית לכלכלה) (2010-2006) ושרת הסביבה, התחבורה, האנרגיה והתקשורת.(2018-2010).

דוריס לויטהרד נבחרה מטעם המפלגה הנוצרית דמוקרטית (CVP), והייתה היושבת-ראש שלה בשנים 2004–2006.

קורות חיים
----------

דוריס לויטהרד נולדה ביישוב מרנשוואנד שבקנטון ארגאו, הבכורה מבין ארבעה ילדים במשפחה שווייצרית דוברת גרמנית-אלמנית. אביה היה חבר בפרלמנט של קנטון ארגאו. לאחר שלמדה בבית ספר יסודי ביישוב הולדתה ובמורי, למדה לויטהרד בגימנסיה הקנטונלית בעיר ווֹלן. אחרי שלמדה משפטים באוניברסיטת ציריך, השתלמה בפריז ובקלגרי שבקנדה. בתום התמחות במשרד עורכי דין בקנטון ארגאו החל משנת 1989, עבדה כעורכת דין ערים מורי ווולן שותפות עם עמיתים אחרים למקצוע. הייתה חברה במועצות המנהלים של כמה חברות ובנקים, ובמקביל הייתה פעילה מאוד במסגרת האוניברסיטאות העממיות בקנטון שלה.

דוריס לויטהרד נשואה לעו"ד רולנד האוזין.

קריירה פוליטית
--------------

פעילה במסגרת המפלגה הנוצרית דמוקרטית. נבחרה כסגן היושב-ראש שלה בשנת 2001, ובשנת 2004 ירשה את תפקידו של פיליפ שטרהלין בראש המפלגה. כמנהיגה הצליחה לשקם את הפופולריות של תנועה פוליטית זו לאחר התבוסה בבחירות בשנת 2003.
ב-14 ביוני 2006 נכנסה למועצה הפדרלית של שווייץ במקום הפוליטיקאי הפרנקופוני ז'וזף דייס. החל מ-1 באוגוסט באותה שנה (2006) נכנסה לתפקיד שר הכלכלה, שפונה על ידי דייס. ב-2010 עברה לכהן כשרת הסביבה, התחבורה, האנרגיה והתקשורת. היא סיימה את כהונתה במועצה בסוף 2018.

ב-10 בדצמבר 2008 נבחרה לויטהרד לסגן נשיא שווייץ לשנת 2009 במקביל לכהונתה במועצה הפדרלית, וב-2010 כיהנה כנשיאה. היא כיהנה שוב כסגנית הנשיא וכנשיאה ב-2016 ו-2017 בהתאמה.

דוריס לויטהרד הייתה האישה השלישית בתפקיד נשיאהּ של הקונפדרציה, והאישה הראשונה ממוצא גרמני-אלמני שמילאה תפקיד זה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דוריס לויטהרד** בוויקישיתוף
* דוריס לויטהרד, באתר המחלקה לכלכלה של המועצה הפדרלית של שווייץ
* נתונים ביוגרפיים באתר הפרלמנט השווייצרי

הערות שוליים
------------

1. ↑  שלמה פפירבלט, למה צוחקים פתאום באירופה על נשיא שוויץ? - אירופה הקלאסית, באתר הארץ, 8 במרץ 2016

| נשיאי שווייץ (משנת 2000) |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| 2000: אוגי ‏•‏‏ 2001: לאואנברגר ‏•‏‏ 2002: ויליגר ‏•‏‏ 2003: קושפאן ‏•‏‏ 2004: דייס ‏•‏‏ 2005: שמיד ‏•‏‏ 2006: לאואנברגר ‏•‏‏ 2007: קלמי-רה ‏•‏‏ 2008: קושפאן ‏•‏‏ 2009: מרץ ‏•‏‏ 2010: לויטהרד ‏•‏‏ 2011: קלמי-רה ‏•‏‏ 2012: וידמר-שלומפף ‏•‏‏ 2013: מאורר ‏•‏‏ 2014: בורקהלטר ‏•‏‏ 2015: סומרוגה ‏•‏‏2016: שניידר-אמאן ‏•‏‏ 2017: לויטהרד ‏•‏‏ 2018: ברסה ‏•‏‏ 2019: מאורר ‏•‏‏ 2020: סומרוגה ‏•‏‏ 2021: פרמלן ‏•‏‏ 2022: קאסיס ‏•‏‏ 2023: ברסה |  |

 |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1050736621
* HDS: 046646
* ISNI: 0000 0000 8008 5585
* LCCN: n2009055455
* SUDOC: 189526262
* VIAF: 100656643
* WorldCat: lccn-n2009055455

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק במתקן הטרמפולינה. אם התכוונתם לענף ספורט תחרותי, ראו טרמפולינה (התעמלות).
נער קופץ על טרמפולינה
פיסת בד מתוחה של טרמפולינה
**טרמפולינה** (לפי האקדמיה ללשון העברית: **קַפֶּצֶת**; **קַפָּצִית**) היא מתקן המורכב מפיסת בד המתוחה באמצעות קפיצים על מסגרת פלדה. האריג עצמו אינו אלסטי, ומקור האלסטיות של הטרמפולינה הוא בקפיצים המחברים אותו למסגרת. 

במדינות רבות (בולטת במיוחד בתחום זה אוסטרליה) הטרמפולינות קיימות בגינות רבות.

היסטוריה
--------

### טרמפולינות קדומות

משחק דמוי טרמפולינה פותח על ידי האינדיאנים משבט האינואיט בצפון אמריקה. האינואיטים מילאו עור ניבתן באוויר, והשתמשו בו כמקפצה. ישנם אזכורים ספרותיים מהמאה ה-19 למשחק אירופאי במסגרתו מתחו אנשים שמיכה והשתמשו בה על מנת להקפיץ את השחקנים באוויר. משחק מסוג זה מוזכר בספר דון קישוט אך שם מדובר באמצעי ענישה.

מקפצת שמיכה מעיין זו הופיעה בקרקס של פבלו פנקה בשנת 1843.

### הטרמפולינה המודרנית

הטרמפולינה המודרנית הראשונה הומצאה על ידי ג'ורג' ניסן בשנת 1936. ניסן, ספורטאי באוניברסיטת איווה שבארצות הברית ראה אמני קרקס הקופצים מעל שמיכה מתוחה. ניסן, בסיוע ידידו לארי גריסוולד החלו לבנות במוסך ביתם בדים על מסגרת מתכת, כאשר קפיצי מתכת השאירו את הבד מתוח. ניסן קרא למתקן "טרמפולין" (*trampolín*) שמשמעו בספרדית: "לוח קפיצה". ניסן שמע את המונח בעת שביקר במקסיקו בשנות ה-30, והחליט לבחור בצורת הכתיבה האנגלית כשם המסחרי של המוצר.

בשנת 1942 הקימו ניסן וגריסוולד את חברת גריסוולד-ניסן טרמפולינות (Griswold-Nissen Trampoline & Tumbling Company) והחלו לשווקו באופן מסחרי.

שימושים
-------

ילד קופץ על טרמפולינה.
הטרמפולינות משמשות לספורט, שחרור לחצים, פיתוח קואורדינציה ועוד.

### אדריכלות

בשנת 2012 הציע משרד האדריכלים הצרפתי איי-זד-סי (Atelier Zündel Cristea) לעשות שימוש בטרמפולינות כאלמנט אדריכלי, כחלק ממרכיבי גשר שיוקם על נהר הסן. בהתאם להצעה זו, גשר להולכי רגל יורכב מבלונים טבעתיים אשר יעוגנו בכבלי מתיכה מפלדה לגדות הסן. במרכז הטבעות יורכבו טרמפולינות אשר יקפיצו את הולכי הרגל מטבעת לטבעת ויאפשרו בכך חציית נהר הסן.

ראו גם
------

* טרמפולינה (התעמלות)

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **טרמפולינה** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **טרמפולינה** |

* עמית עקירוב, רופאי ילדים: זהירות, טרמפולינה, באתר דוקטורס, 9 באוקטובר 2012
* נטעלי גבירץ, ‏ארגון רופאי הילדים האמריקני: "טרמפולינות מסוכנות לילדים", באתר ‏מאקו‏, 30 בספטמבר 2012
* לימור עברון גילת, קאמבק מהאייטיז: למה בריא לקפוץ על טרמפולינה, באתר ynet, 3 בפברואר 2015
* טרמפולינה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  פוסטר קרקס משנת 1843
2. ↑  ההיסטוריה של ספורט הטרמפולינה
3. ↑  קורות חייו של ניסן וההיסטוריה של הטרמפולינה
4. ↑  אוליבר וויינרייט, גרדיאן, הצעה בצרפת: גשר טרמפולינות מעל הסיין, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2012

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007546202805171
* GND: 4191523-9
* LCCN: sh85136852
* NDL: 00573295

 |
**יצחק אורון** (1924 – יולי 2014) היה מזרחן ישראלי. כיהן כמנהל מכון שילוח, ראש חטיבת המחקר במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ויועץ ועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים.

קורות חיים
----------

אורון נולד בטרויבורג שבפרוסיה המזרחית, בנם של יונה אריה לואי ומרתה סוקולובסקי. הוא עלה לארץ ישראל באוגוסט 1939. הוריו, אחותו ובני משפחה נוספים נשארו באירופה ונספו בשואה. אורון התגורר בכפר פינס והיה ממייסדי קיבוץ בארות יצחק.

במלחמת העצמאות שירת כקצין מודיעין בגדוד השני של הפלמ"ח וחטיבת הנגב. הוא עסק בין השאר במגעים עם הבדואים באזור הנגב. בהמשך שירותו שירת במחלקת המחקר של אגף המודיעין, הוא שימש ראש ענף מצרים וסגן ראש המחלקה.

ב-1959 ייסד עם ראובן שילוח ויהושפט הרכבי את מכון שילוח ושימש מנהלו הראשון. מטרת המכון הייתה לעסוק בהיסטוריה מודרנית של מדינות המזרח התיכון ואפריקה. אורון ריכז במכון אוספים של עיתונות ערבית וארכיון עשיר ונדיר. ב-1966 עבר המכון לפעול תחת אוניברסיטת תל אביב ואורון המשיך לפעול במכון כחבר ועדת מחקר.

ב-1967 החל לשרת במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. אחרי מלחמת ששת הימים ביצע מחקר על בסיס תחקורי שבויי מלחמה מצרים במטרה לעמוד על מצבה החברתי והמדיני של מצרים. בעקבות המלצת ועדת אגרנט לחקר נסיבות פריצתה של מלחמת יום הכיפורים להקים יחידת מחקר במוסד, מונה אורון לעמוד בראש אגף המחקר החדש.

בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, מונה כציר-יועץ לענייני חקלאות בשגרירות ישראל במצרים ופעל להרחבת שיתופי הפעולה החקלאיים וסיוע בהקמת חוות חקלאיות במצרים.

ב-1982 מונה על ידי מנכ"ל משרד החוץ דוד קמחי, עמיתו מהמוסד, למנהל המרכז למחקר מדיני וכיהן בתפקיד עד 1985. ב-1989 מונה ליועץ לוועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים של הכנסת ושימש בתפקיד במשך כעשור.

חיים אישיים
-----------

אורון היה נשוי לזהבה ואב לשלושה ילדים.

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר למנויים בלבד עופר אדרת, איש המוסד שחזה את השלום, באתר הארץ, 31 ביולי 2014
* יצחק אורון, דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987011290388505171
* ISNI: 0000 0004 4364 4877
* LCCN: no2014160865
* VIAF: 298941372
* WorldCat: lccn-no2014160865

 |
תהליך היפנוזה. ציור של ריצ'רד ברג מ-1887
**היפנותרפיה** היא שיטת טיפול המשתמשת בטכניקות היפנוזה כדי לשפר את מצבו של המטופל. 

מקור המונח הוא בשפה היוונית - היפנוס שמשמעותה שינה, ותרפיה שמשמעותה טיפול.

הראשונים שהשתמשו בשיטת טיפול זו היו יוזף ברוייר וזיגמונד פרויד במספר טיפולים בסוף המאה ה-19. התחום התרחב והתקדם בשנות ה-70, בין השאר בעקבות פרסומה של גישת ההיפנותרפיה של מילטון ה. אריקסון.

הטיפול
------

במהלך הטיפול, המטפל משתמש בהיפנוזה ומביא את המטופל למצב מודעות שונה, הקרוב לשינה, על מנת לאפשר סוגסטביליות של המטופל, בו יוכל לחוות שינויים בתחושתו, בפיזיולוגיה שלו ובהתנהגותו. הטיפול מתבצע על ידי האטת גלי המוח של המטופל בעזרת שיחה מרגיעה של המטפל, דבר הדומה למדיטציה.

הגדרת ההיפנותרפיה בחוק
----------------------

היפנותרפיה אינה מאושרת או אסורה על החוק, מכיוון שהיא כוללת דרכי טיפול כגון מדיטציה, דמיון מודרך, או כל דבר הפועל על ידי דיבור ושיחה וגורם לשינוי במחשבתו של המטופל, ובכך היא שונה בהגדרתה מהיפנוזה, אשר מחויבת באישור רשמי לעיסוק בה. עם זאת, שימוש בהיפנוזה בתוך הטיפול מחייב הסמכה חוקית לכך. חוק ההיפנוזה בישראל אוסר על אנשים שלא הוסמכו בידי המדינה (והם אך ורק רופאים, פסיכולוגים, או רופאי שיניים) לטפל באמצעות היפנוזה. בחלק ממדינות העולם ישנם חוקים דומים, ובאחרות, השימוש בהיפנוזה למטרות רפואיות או בידוריות אינו מוגבל בידי המחוקק.

לקריאה נוספת
------------

* מייקל היפ, ווינדי דריידן, **היפנותרפיה - מדריך**, הוצאת אח.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **היפנותרפיה** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **היפנותרפיה** |

* ארגון NCH, ארגון ללא מטרות רווח להיפנותרפיה בבריטניה (באנגלית)
* היפנוזה, באתר "כללית רפואה משלימה"

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007541683205171
* GND: 4026378-2
* LCCN: sh87004305
* LNB: 000110795
* NDL: 00570011
* NKC: ph121002

 |
**אַקוּרֵיירִי** (באיסלנדית: **Akureyri**) היא המרכז העירוני השני בגודלו באיסלנד, והיא שוכנת בצפון המדינה. לפי מפקד שנערך ב-2018, גרים בעיר 18,860 נפש.

גאוגרפיה
--------

העיר ממוקמת בצד המערבי של הפיורד אייפיורדור (Eyjafjörður) ומוקפת בהרים. הגבוהים בהם הוא ההר סולור (Súlur) המגיע לגובה של 1,213 מטר וקלידרפייטל (Hlíðarfjall) הנישא לגובה של 1,116 מטר. החוף הוא רצועה צרה המגודרת בגבעות תלולות. בתקופות קדומות היו לשונות אדמה הנכנסות לים אך רובן נשטפו אל תוך הים. תחתית הפיורד נקראת פוטלורין (Pollurinn) והיא משמשת כנמל טבעי ויש בה רוחות שקטות. מרכז אקוריירי נמצא קרוב לנמל.

כיוון שהעיר נמצאת בתחתית פיורד ארוך, האקלים מזכיר יותר את האקלים בפנים איסלנד, שמשמעו טמפרטורות קיצוניות יותר, קייצים חמים יותר וחורפים קרים יותר, מאשר ברוב ערי איסלנד. ההרים מגינים על העיר מפני רוחות עזות.

היסטוריה
--------

הויקינגים התיישבו במקום כבר במאה התשיעית. האזכור הממוסמך הראשון של העיר נמצא בתעודה מ-1562, המדברת על משפט ניאוף של אישה. במאה ה-17 סוחרים דנים בחרו לבסס את מחנותיהם במקום, בשל היותה נמל טבעי וממוקמת באזור פורה ביותר מבחינה חקלאית. הסוחרים הדנים לא גרו במקום במשך כל השנה, בחורף בתיהם ננעלו והם חזרו לדנמרק. התיישבות קבע התחילה רק בשנת 1778 והמקום קיבל מעמד של עיר על ידי מלך דנמרק (שהיה אז גם מלך איסלנד) ב-1786 יחד עם עוד חמש ערים באיסלנד. המלך קיווה בצעד זה לשפר את תנאי החיים של האיסלנדים כיוון שעד אז לא היו קיימים מרכזים עירוניים באי. בכל מה שנוגע לאקוריירי, ההכרזה לא הייתה מוצלחת, ואוכלוסיית ה"עיר" עמדה על 12 תושבים. ב-1836 איבדה אקוריירי את מעמד העיר שלה וקיבלה אותו מחדש ב-1862. מנקודה זו התחילה לגדול בזכות הנמל הטבעי שלה ואולי גם בגלל איכות האדמה החקלאית. תעשיית עיבוד תוצר חקלאי הפך להיות העורק של העיר וקידם את המשך הגדילה של העיר. במאה ה-20 גדלה העיר עוד בעקבות נדידת אוכלוסייה מכפרים אל תוך ערים. מסחר ושירותים הפכו להיות הסקטורים העיקריים בגלל ירידת העיסוק בייצור וחקלאות בשנות ה-90.

בעשר השנים האחרונות, דייג הפך להיות ענף חשוב באקוריירי. אוניברסיטת אקוריירי פתחה שעריה ב-1987. בעיר נמל תעופה המשמש לטיסות פנים בדרך כלל, אך ישנן טיסות מהעיר גם לקופנהגן.

ערים תאומות
-----------

* רוסיהרוסיה מורמנסק, רוסיה
* שוודיהשוודיה ואסטראס (אנ'), שוודיה
* גרינלנדגרינלנד נארסאק, גרינלנד
* דנמרקדנמרק ראנס (אנ'), דנמרק
* איי פארואיי פארו ואגור (אנ'), איי פארו
* איסלנדאיסלנד הפנרפיירדיר, איסלנד
* פינלנדפינלנד לאהטי, פינלנד (מ־1947)
* נורווגיהנורווגיה אולסון, נורווגיה
* ארצות הבריתארצות הברית דנוור, קולורדו, ארצות הברית
* קנדהקנדה גימלי (אנ'), מניטובה, קנדה

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **אקוריירי** |

* אתר האינטרנט הרשמי של אקוריירי(באיסלנדית) ו(באנגלית)
* אתר נמל אקוריירי
* אוניברסיטת אקוריירי
* אקוריירי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

מבט על העיר אקוריירי

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007557453905171
* GND: 4218545-2
* ISNI: 0000 0004 0643 7238
* LCCN: n82029338
* MusicBrainz: e0686820-a44d-496d-b46f-4165c3cfd11a
* NKC: ge128647
* VIAF: 155956887
* WorldCat: lccn-n82029338

 |
מפת בית העלמין דרום
**בית העלמין הדרום**, הידוע גם בשמות **בית העלמין חולון** ו**בית העלמין בת ים**, הוא בית עלמין בדרום-מזרח העיר בת ים, בגבול עם חולון וראשון לציון.

מיקום
-----

בית העלמין הדרום שוכן סמוך למחלף קוממיות בנתיבי איילון בדרום העיר בת ים ובגבול עם חולון וצפונית-מזרחית לשכונת נווה חוף בראשון לציון. ליד בית העלמין שוכן האצטדיון העירוני של בת ים ומסוף אוטובוסים.

תחילה השתרע בית העלמין על שטח של 500 דונם, ומאוחר יותר הורחב בעוד 300 דונם. בבית העלמין פועל גם בית קברות צבאי.

היסטוריה
--------

בית העלמין הוקם בשנת תשכ"ד (1964), לאחר שהשטח בבית הקברות נחלת יצחק ובית עלמין טרומפלדור החל לאזול. ראש עיריית בת ים, דוד בן ארי, התנגד להקמתו, משום שהעדיף שימושים אחרים לשטח שנלקח למטרה זו. בית העלמין יועד להיות בית עלמין האזורי הראשי של תל אביב, וכך היה במשך 15 שנים, עד לפתיחתו של בית העלמין ירקון. הוא תוכנן על ידי האדריכל ר"מ מאיר. את טקס הפתיחה ערך הרב הראשי של תל אביב איסר יהודה אונטרמן, בז' באדר תשכ"ד. בחודש אייר של אותה שנה נטמן בבית העלמין הנפטר הראשון.

אנדרטאות לזכר קהילות יהודיות שחרבו בשואה
למרות היותו בתחום שיפוטה של בת ים, רבים מכנים אותו "בית העלמין חולון", וזאת מפני שעם פתיחתו הכניסה היחידה אליו הייתה מהשער המזרחי, מכיווּן חולון. רק לאחר מספר שנים נבנה השער הצפוני מכיווּן בת ים, שעם בנייתם של נתיבי איילון הפך לשער המרכזי.

כמו ברוב בתי העלמין הגדולים בישראל, גם בבית העלמין הדרום ישנן מצבות רבות לזכרן של קהילות שנספו בשואה, ומתחת לחלקן אפר של הנספים.

בבית העלמין קבורים כ-200,000 נפטרים, והוא מוגדר על ידי המוסד לביטוח לאומי כ"בית עלמין סגור".

בבית העלמין מצויה חלקה להורים שכולים, חלקה לילדים וחלקות לקבוצות אוכלוסייה ייחודיות נוספות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית העלמין הדרום** בוויקישיתוף
* בית העלמין הדרום, באתר חברה קדישא
* מתקדמות עבודות ההכשרה בבית העלמין החדש בבת־ים, מעריב, 2 בינואר 1964
* קודש בית־עלמין חמישי באזור תל אביב–יפו, דבר, 21 בפברואר 1964
* גבריאל בן-שמחון, בית העלמין החדש בחולון מחכה לסיפוח 300 דונאם, מעריב, 30 במרץ 1966
* בית העלמין הדרום, באתר BillionGraves

הערות שוליים
------------

1. ↑  א. צבי, בת-ים אינה רוצה להפריש שטח בשביל בית קברות, מעריב, 19 בדצמבר 1961.
יצחק עירוני (מימין) במהלך טקס הענקת פרס ביטחון ישראל
**יצחק עירוני** (גורודצר) (אפריל 1922 - 25 בספטמבר 1975) היה מנכ"ל התעשייה הצבאית (תע"ש) ומנכ"ל משרד הביטחון.

חייו
----

עירוני נולד באפריל 1922 בעיירה אלכסנדריה שבפולין (אז בפלך ווהלין, כיום במערב אוקראינה), בנם של רבקה ונח גורודצר. בשנת 1930, בילדותו, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. למד בגימנסיה העברית "הרצליה". כנער בן 15 הצטרף לארגון ההגנה. תחילה היה מקשר רכוב על אופניים ומחלק את ה"פתקאות" בין המפקדים. אחר כך עבר קורס מפקדי כיתות וקורס מפקדי מחלקות ב-1940 ושירת בתפקידי פיקוד והדרכה במנגנון הקבע של הארגון. נשלח לניו יורק במסגרת משלחת רכש ולאחר קום המדינה עבד במשרד הביטחון. השלים תואר מוסמך בהנדסת ייצור באוניברסיטת קולומביה ב-1953. 

ב-1950 הצטרף לתעשייה הצבאית, שימש כעוזרו של המנכ"ל צבי דר, ב-1957 מונה לסגן המנכ"ל וביולי 1967 לממלא מקומו. 

ב-15 באוקטובר 1967 מונה למנכ"ל התעשייה הצבאית, במהלך כהונתו התמודד עם הדרישה מתע"ש לספק את צורכי הצבא בעקבות האמברגו הצרפתי על ישראל ובמהלך מלחמת ההתשה. 

ב-1972 מונה למנכ"ל משרד הביטחון, וכיהן בתפקיד זה במהלך מלחמת יום הכיפורים. ב-1975, בהיותו במשלחת לפנטגון עם שר הביטחון שמעון פרס, נפטר מהתקף לב.

קישורים חיצוניים
----------------

* יצחק עירוני מנהל תע"ש במקום צ. דר שיצא לפנסיה, דבר, 16 באוקטובר 1967
* ביוגרפיה בוויקיטקסט

הערות שוליים
------------

1. ↑  אתר "Billiongraves"

| מנכ"לי משרד הביטחון |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| לוי אשכול • אליעזר פרי (פרלסון) • פנחס ספיר • זאב שינד • שמעון פרס • אשר בן נתן • משה קשתי • ישעיהו לביא • יצחק עירוני • פנחס זוסמן • יוסף מעין • אברהם בן יוסף • אהרן בית-הלחמי • מנחם מרון • דוד עברי • אילן בירן • עמוס ירון • יעקב תורן • גבי אשכנזי • פנחס בוכריס • אודי שני • דן הראל • אודי אדם • אמיר אשל • אייל זמיר |

 |
**דקלה ברקאי** (נולדה ב-6 באוקטובר 1970) היא מפיקת טלוויזיה וקולנוע ישראלית.

ביוגרפיה
--------

נולדה וגדלה בפתח תקווה, בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.

ברקאי החלה את דרכה בתחום הקולנוע והטלוויזיה כמפיקה במשרד ההפקה טליסמה. במסגרת זו הפיקה בפועל בין השנים 1998-1995 את שלוש העונות של הסדרה המצליחה "הפוך" בבימויו של שמואל חיימוביץ' ובהפקתו של יונתן ארוך.

מאוחר יותר הקימה את חברת ההפקות אבוט-ברקאי בשותפות עם מפיק הטלוויזיה איתן אבוט וכיום היא מנהלת את מחלקת הדרמה בחברת אבוט המאירי מקבוצת Fremantle העולמית.

ברקאי ידועה כמעורבת יצירתית בסרטים ובסדרות אותם היא מפיקה.

בין סדרות הטלוויזיה הבולטות שהפיקה נמצאת "שטיסל" שלוש עונות מאת אורי אלון ויהונתן אינדורסקי ובבימויו של אלון זינגמן. הסדרה הופקה עבור yes ובדצמבר 2015 עלתה לשידור בNETFLIX, שם זכתה להכרה והצלחה בינלאומית רבה. הסדרה זכתה ב-11 פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2013, ביניהם פרס סדרת הדרמה הטובה ביותר וב6 פרסי אקדמיה נוספים לשנת 2015.

ברקאי הפיקה והיא יוצרת שותפה של סדרת הטלוויזיה - "המנצח" מאת אורי אלון, בבימויו של אלון זינגמן ובכיכובו של ליאור אשכנזי, הסדרה הופקה עבור yes בשנת 2018.

כמו כן הפיקה גם את סדרת הטלוויזיה "סרוגים", שלוש עונות של הסדרה המצליחה בבימויו של לייזי שפירא, שהופקה עבור yes ושודרה גם בערוץ 2 ובערוץ 10. הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לקולונוע ולטלוויזיה לסדרה הטובה ביותר לשנת 2009 ובפרסי אקדמיה נוספים.

ברקאי הפיקה גם את סדרת הטלוויזיה "הנספח" שיצר וביים אלי בן דוד, עבור הוט ואת הסדרה "מתי נתנשק" שיצרה דלית קהן ושנמכרה לרימייק ולשידור בארצות שונות בעולם.

בתחום סרטי הקולנוע הפיקה את סרט הקולנוע "סיפור קיץ" שביים שמואל חיימוביץ', את סרט הקולנוע "היו לילות" בבימוי רוני ניניו ובכיכובם של משה ודאנה איבגי, ואת הסרטים התיעודיים "רעות" בבימוי סיגל עמנואל, זוכה פרס הביכורים בפסטיבל דוקאביב 2011, ו"הביטחוניים" בבימוי שמעון דותן שהופק בשיתוף עם ARTE צרפת וזכה בפרס מיוחד בפסטיבל סאנדנס.

קישורים חיצוניים
----------------

* דקלה ברקאי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
* דקלה ברקאי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* דקלה ברקאי, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי
* דקלה ברקאי, באתר ספר הקולנוע הישראלי

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007310895605171

 |
רפאל בן גרא
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.  
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
יעקב חסן
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.  
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
**חטיפת השליחים הישראלים באלג'יריה** התרחשה ב-17 בפברואר 1958. שני שליחי עלייה, שפעלו באלג'יריה לשם העלאת היהודים משם לישראל, נחטפו על ידי אנשי מחתרת ה-FLN, שמרדה בשלטון הצרפתי באלג'יריה. כחודשיים לאחר החטיפה הם נרצחו על ידי שוביהם. הדבר נודע לישראל רק לאחר זמן. גופותיהם לא נמצאו.

החטיפה והרצח
------------

השליחים היו רפאל בן גרא הכט, יליד גרמניה בן 42 ויעקב חסן, יליד תוניסיה בן 32. הם נשלחו למרוקו ב-1955 על ידי הסוכנות היהודית כדי לארגן שם את עלייתם של יהודים. בסוף שנת 1956 עברו לפעול באלג'יריה וסייעו למשפחות רבות לעלות לישראל.

ב-17 בפברואר 1958 ביקשו השניים לנסוע מהעיר טיארט (אנ') בצפון המדינה אל העיר אפלו (אנ'), שנמצאה כ-170 קילומטר מדרום מזרח לה. הם שכרו מונית שהייתה נהוגה על ידי תושב מקומי, אך לא הגיעו ליעדם. כשחברים יצאו לחפשם התגלתה המכונית שבה נסעו כשהיא שרופה במרחק של כעשרה קילומטר מאפלו. השליחים עצמם נעלמו. בתחילת מרץ התברר מפי תושבים מקומיים שהם נחטפו על ידי כנופיה של אנשי ה-FLN.

פעילות נמרצת ננקטה כדי לאתר את השניים. ישראל פנתה אל ארגון הצלב האדום הבינלאומי ואנשי הקונגרס היהודי העולמי בארצות הברית יצרו קשר עם נציגי ה-FLN שליד ארגון האומות המאוחדות. במשך מספר חודשים התנהלו עמם מגעים והובטח מספר פעמים כי השניים ישוחררו, אך הדבר לא קרה. בדיעבד התברר כי אנשי ה-FLN ניסו שלא לחשוף את העובדה שהשניים כבר לא היו בין החיים.

באמצע חודש יולי הודיע ארגון הצלב האדום כי שני החטופים נרצחו על ידי שוביהם כבר ב-14 באפריל. בחודש אוגוסט אישרו אנשי ה-FLN בארצות הברית את הידיעה - לדבריהם השליחים הומתו כ-4–6 שבועות לפני כן.

יום ה-14 באפריל נקבע כיום מותם הרשמי של שני השליחים. גופותיהם לא נמצאו ולא הוחזרו.

בן גרא, תושב מושב בצרה, הניח אשה ושני ילדים. חסן, תושב מושב בית הגדי, הניח אשה וחמישה ילדים.

הנצחה
-----

רחוב בעיר אשדוד נקרא על שם שני השליחים - רחוב חסן ובן-גרא. בית כנסת הוקם על שם חסן בעיר נתיבות.

בשנת 1986 הונצחו שמות השניים באתר ההנצחה לחללי קהילת המודיעין.

לקריאה נוספת
------------

* **השניים שלא חזרו: יעקב חסן, רפאל בן-גרא**, תל אביב, המחלקה להתיישבות, הסוכנות היהודית לארץ ישראל, 1986

קישורים חיצוניים
----------------

* אסתר גולן, לאן נעלם רפי בן גרא, באתר ארגון יוצאי מרכז אירופה, 2008
* רפי בן גרא הכט, באתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
* יעקב חסן, באתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
* רפאל בן גרא, באתר המרכז למורשת המודיעין
* יעקב חסן, באתר המרכז למורשת המודיעין
* ידיעות מאתר עיתונות יהודית היסטורית:
	+ צבי לביא, 2 ישראלים בשבי האלג'ירים, מעריב, 21 בפברואר 1958
		- ישעיהו אביעם, "רפי לא היה פחדן" - אומרת אשתו במושב בצרה
	+ שלמה נקדימון, רצח מחריד וציני של שני שליחי מצווה, חרות, 19 באוגוסט 1958
	+ 2 השליחים שנחטפו באלג'יריה נרצחו, הצופה, 19 באוגוסט 1958 ‏(המשך)
		- קרבנות החטיפה
	+ מורדי אלג'יריה רצחו את שני השליחים מישראל, הבוקר, 19 באוגוסט 1958 ‏(המשך)
		- יעקב חסן הי"ד
		- רפאל בן גרא הי"ד
	+ רפאל בן גרא ויעקב חסן ז"ל הונצחו באנדרטת חמ"ן, מעריב, 11ביוני 1986
שמשון בלוך על הסוס. התמונה צולמה ב-1918 בבקעת הירדן סמוך ליריחו עם גדוד 39 של קלעי המלך
**קבוצת קדם** הייתה מסגרת הגנתית, אשר הוקמה בשנת 1920 והיוותה את אחד מגרעיניו הראשונים של ארגון ההגנה בתל אביב.

רקע
---

קבוצת קדם הייתה אחת מכמה קבוצות דומות, אשר טרם הצטרפותן לארגון ההגנה פעלו על בסיס מקומי וללא תאום או פיקוד אזורי. מסגרת זו התבססה בעיקרה על יוצאי הגדודים העבריים לשעבר, ופעלה להגן על האוכלוסייה היהודית באזור יפו וסביבתה.

יוזם הקמתה ומפקדה הראשון היה שמשון בלוך, בעברו חייל בגדוד נהגי הפרדות, אשר נטל חלק במערכה בגליפולי בשנת 1915, ולאחר מכן חייל בגדוד 39 של קלעי המלך, אשר נטל חלק בקרבות השחרור האחרונים של הצבא הבריטי בעמק הירדן בשנת 1918.

קבוצת זו, אשר מנתה בשיאה ככל הנראה כ-50 איש, השתכנה ופעלה במבנה בו שכן בעבר מלון הפאר "בלה ויסטה" (כיום אזור גן צ'ארלס קלור). מבנה זה נרכש מאחר יותר על ידי חברת הבניה "קדם", אשר הפכה אותו למשכן למשרדיה ולמגורים עבור עובדיה, ומכאן נגזר גם שמה של הקבוצה.

במאורעות תרפ"א (מאי 1921) בלטה הקבוצה בפעילותה להגנת יהודי האזור מפני הפורעים הערבים. זאת, היות שהייתה היחידה אשר החזיקה בנשק מבין מסגרות ההגנה שפעלו באזור. מבין בין 47 היהודים שנפלו חלל במאורעות אלה היה גם חבר קבוצת קדם, משה סטרלצין, אשר נהרג כאשר ניסה להציל משפחה יהודית בשכונת נווה שלום. עם תום המאורעות השתלבה קבוצה זו עם ארגון ההגנה הארצי ופעלה במסגרתו. גם בשנים שלאחר מכן, היוותה קבוצת קדם כוח מגן מרכזי בעיר.

קבוצת הקומנדו של קדם משנת 1921 בתל אביב
לדברי אחד ממפקדיה, ראובן גולדברג, מתוך קבוצת קדם יצאו בשנים שלאחר מכן רבים ממפקדיה של "ההגנה" בתל אביב.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קבוצת קדם** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט של ארגון ההגנה
* תומר דרור, **ראשיתה של קבוצת קדם ושילובה בארגון ההגנה בתל אביב**, אתר מערכות, 31 בדצמבר 2020.
* אילן שחורי, **שנת האפס של תל אביב - מאמרים ומחקרים בתולדות ת"א**, אתר תל אביב שלי, מאי 2021.
* תומר דרור, **ראשיתה של קבוצת קדם ושילובה בארגון ההגנה בתל אביב**, מערכות, עמ' 153-160, דצמבר 2020 טבת תשפ"א
* יותם אחיאסף, **עשרים גרוש לכל שורה של שיר**, תרבות וספרות, "הארץ", 30 דצמבר 2020

הערות שוליים
------------

1. ↑  מוסה ברנר, **עשרה מי יודע? (עשרת מפקדי ה"הגנה" של העיר תל-אביב)**, תל-אביב: הוצאת המחבר, תשמ"ח, עמ' 23
2. 1 2  שאול אביגור ואחרים (עורכים), **ספר תולדות ההגנה, כרך ב', חלק ראשון**, הספריה הציונית, תל־אביב: הספריה הציונית, תל־אביב, תשל"א, מהדורה שלישית, עמ' עמ' 277
3. 1 2  תומר דרור, ראשיתה של קבוצת קדם ושילובה בארגון ההגנה בתל־אביב, באתר מערכות, ‏דצמבר 2020
4. ↑  תומר דרור, מערכות הגנה - ע"מ 153-160, ‏דצמבר 2020, טבת תשפ"א
5. ↑  עורך יוסף אריכא, מחבר שמעון-דוד יפה, **בימי הדמים בשנת תרפ"א, בתוך: תל-אביב, מקראה היסטורית-ספרותית**, תל-אביב: עיריית ת"א, 1959, עמ' 99
6. ↑    
שגיאות פרמטריות בתבנית:צ-מאמר   
פרמטרי חובה [ מחבר ] חסרים , משה סטרלצין, **"הארץ", 8 מאי 1921, ע"מ 3**
7. ↑  עורך יוסף אריכא, מחבר יוסף דקל, **משטרת תל-אביב וה"הגנה", בתוך: תל-אביב, מקראה היסטורית-ספרותית**, תל-אביב: עיריית תל-אביב, 1959, עמ' 109
ארנסט הרצפלד
**ארנְסט אמיל הרצפלד** (בגרמנית Ernst Emil Herzfeld; ‏23 ביולי 1879 - 20 בינואר 1948) היה ארכאולוג גרמני ממוצא יהודי, איראנולוג (מומחה לתולדות איראן).

קורות חיים
----------

הרצפלד נולד ב-1879 בפרובינציית הנובר שבממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית. הוא למד אדריכלות במינכן ובברלין, ולקח גם שיעורים באשורולוגיה, בהיסטוריה של העת העתיקה ותולדות האמנות.

בין השנים 1903–1905 הוא היה עוזרו של ואלטר אנדראה (Andrae) בחפירותיו באשור, ומאוחר יותר ערך מסעות רבים בעיראק ובאיראן בתחילת המאה עשרים. הוא סקר ותיעד אתרים היסטוריים רבים בטורקיה, סוריה, פרס ובייחוד בעיראק (למשל בגדאד, קטסיפון), תרקה וסאמרא. הוא הראשון שזיהה בסאמרא תרבות חדשה שנקראת תרבות סאמרא על שם האתר. בשנים 1911–1913 הוא ביצע בסאמרא את החפירות הראשונות של אתרים מהתקופה האיסלאמית. לאחר שירות צבאי במלחמת העולם הראשונה, הרצפלד התמנה לפרופסור מן המניין ל"Landes- und Altertumskunde des Orients" בברלין בשנת 1920. הוא היה הפרופסור הראשון לארכאולוגיה של המזרח הקרוב בעולם. בשנים 1923–1925 הוא ערך מחקרים בפרס ותיאר בפעם הראשונה רבים מהשרידים החשובים ביותר של המדינה ביניהם נקש-י רוסתם. בשנת 1925 הוא עבר לטהראן ונשאר שם עד 1934. הוא היה שותף ביצירת חוק העתיקות הפרסי, וחפר בערי הבירה של הממלכה האחמנית: בפסארגאדה ובפרספוליס.

בסוף 1934 הוא עזב את איראן ללונדון, במחשבה לעזוב לשנה אחת בלבד, אך לא חזר יותר לאיראן. בשנת 1935 הוא נאלץ, על רקע המשטר הנאצי, לעזוב את תפקידיו בגרמניה, והיה לחבר בסגל המכון למחקר מתקדם האמריקאי, בשנים 1936–1944. הרצפלד מת בבזל, (שווייץ) בשנת 1948.

ארכיוניו
--------

חלק הארי של מסמכיו של ארנסט הרצפלד נמצאים בארכיונים של גלריית פריר וגלריית ארתור מ. סקלר, בסמית'סוניאן, בוושינגטון. הארכיון מכיל כ-30,000 מסמכים הכוללים רשימות שלו מהשטח, תצלומים, שרטוטים ורשימות מצאי מפורטות מחפירותיו בסאמרא, בפרספוליס, בפסארגאדה ובמקומות אחרים באיראן, עיראק, טורקיה וסוריה.

מספריו
------

* *Iranische Felsreliefs*, 1910
* *Archäologische Reise im Euphrat- und Tigris-Gebiet*, 4 Vols. 1911-1920 (together with Friedrich Sarre
* *Paikuli*, 2 Vols. 1924
* *Die Ausgrabungen von Samarra*, 5 Vols. 1923-1930
* *Archaeological History of Iran*, (Schweich Lectures for 1934)
* *Altpersische Inschriften*, 1938
* *Iran in the ancient East*, 1940
* *Zoroaster and his world*, 2 Vols. 1947

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ארנסט הרצפלד** בוויקישיתוף
* הארכיון בסמית'סוניאן (באנגלית)
* אגודה לחקר לאמנות ולארכאולוגיה האיסלמיות על שם ארנסט הרצפלד (בגרמנית)
* ארנסט הרצפלד, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007300215805171
* BnF: cb12680202c (data)
* CiNii: DA0313059X
* GND: 118550225
* ISNI: 0000 0001 2133 6011
* KulturNav: 5207ce45-e894-4945-87e3-55e8c6eaa4b0
* LCCN: n85087752
* NKC: uk20191025969
* NLG: 139954
* NTA: 073402001
* PIC: 295248
* SNAC: w6fb8ms3
* SUDOC: 07470642X
* Trove: 1289518
* ULAN: 500230745
* VcBA: 495/125767
* VIAF: 54270363
* WorldCat: lccn-n85087752

 |
**קטעי היסטוריה** (בלטינית: *Excerpta Historica*, אקסרפטה היסטוריקה; ביוונית: ᾽Εκλογαί) או **הקטעים הקונסטנטיניים** (*Excerpta Constantiniana*) היא אנתולוגיה יוונית בת 53 כרכים של קטעים מאת לפחות 25 היסטוריונים, שהוזמנה על ידי הקיסר הביזנטי **קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס** (שלט בשנים 945–959), אך כנראה לא הושלמה עד לאחר מותו.

רק שני כרכים שרדו בשלמותם, ובנוסף אליהם שרדו גם פרגמנטים (קטעים) של שלושה כרכים אחרים. ידועים שמותיהם של 21 כרכים נוספים. הכרכים ידועים בדרך כלל בכותרות הלטיניות שלהם, וכך גם הכותרת של כלל הקטעים ("אקסרפטה היסטוריקה").

ייתכן שהיצירה המקורית לא הייתה באמת מבחר של קטעים אלא אנתולוגיה של טקסטים שלמים שסודרו מחדש באופן נושאי. לפי ההקדמה, הפרויקט כלל לקיחת חיבוריהם של היסטוריונים נבחרים וסידור מחדש של הקטעים שלהם לפי נושאים ולא לפי כרונולוגיה. אולם קיימות עדויות לכך שבוצע קיצור, וישנה גם פרשנות.

ההיסטוריון הקדום ביותר שנכלל ב"קטעי היסטוריה" הוא הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס) והאחרון הוא גאורגיוס המרטולוס (המאה ה-9 לספירה). בקטעים ששרדו קיים גם חומר שלא נשמר בשום מקום אחר, כולל מבחר מפוליביוס, ניקולאוס איש דמשק, דקסיפוס, אונאפיוס, פריסקוס, פטרוס הפטריקי (אנ'), מננדרוס פרוטקטור (אנ') ויוחנן מאנטיוכיה. היסטוריונים נוספים שנכללו היו תוקידידס, קסנופון, דיודורוס סיקולוס, דיוניסיוס מהליקרנסוס, יוסף בן מתתיהו, אריאנוס מניקומדיה, יאמבליכוס (אנ'), אפיאנוס מאלכסנדריה, קסיוס דיו, סוקרטס מקונסטנטינופול, תאודורטוס (אנ') מקירוס (אנ'), סוזומנוס, פילוסטורגיוס, זוסימוס, פרוקופיוס, אגתיאס (אנ') ממירינה (אנ'), תאופילקטוס סימוקאטה (אנ'), יואנס מלאלס ומלכוס מפילדלפיה (רבת עמון). סדר המחברים בתוך הכרכים אינו מופיע בהתאם להיגיון ברור. לעומת זאת, קטעים של אותו מחבר בתוך כרך, תמיד מוצגים לפי סדר.

רק ארבעה כרכים שרדו, בשלמותם או בחלקם, מבין 53 הכרכים המקוריים. הכרך השלם ששרד הוא *Excerpta de legationibus* (קטעים על משלחות), המחולק לשני חלקים: *Excerpta de legationibus gentium ad Romanos* (קטעים על משלחות העמים לרומא) ו- *Excerpta de legationibus Romanorum ad gentes* (קטעים על משלחות מרומא אל העמים). הכרך המקורי, שנשמר באל אסקוריאל, נשרף ב-1671, אך לא לפני שנעשו ממנו כמה עותקים. באסקוריאל נשמר גם עותק מהמאה ה-16 של *Excerpta de insidiis* (קטעים על מארבים), עם עותק נוסף מהמאה ה-16 בספרייה הלאומית של צרפת. שני כרכים מקוריים נוספים שרדו בחלקם: ה- *Excerpta de virtutibus et vitiis* (קטעים על סגולות ומידות טובות) ב-Codex Peirescianus ו-*Excerpta de sententiis* כפלימפססט בספריית הוותיקן. פולביו אורסיני (אנ') הכין את המהדורה הראשונה של "קטעי היסטוריה" שנדפסה באנטוורפן ב-1582.

מטרת "קטעי היסטוריה" הייתה כמעין מראה לנסיכים (אנ'). מכיוון שהאמינו שהיסטוריה מכילה לקחים מועילים לשליטים, זה נחשב ליתרון לסדר את ההיסטוריה בצורה נושאית, כך שאם קיסר היה מודאג לגבי משלחת קרובה, הוא יוכל לקרוא על כל הדוגמאות של משלחות בהיסטוריה הרומית במקום אחד. מחברי הלקסיקון סודא (שלהי המאה ה-10) השתמשו ב"קטעי היסטוריה" לעיתים קרובות יותר מאשר בחיבורים המקוריים שהקטעים נלקחו מתוכם.

מהדורות
-------

* *Excerpta Historica iussu imperatoris Constantini Porphyrogeniti Confecta*, ed. Ursul Boissevain, Carl de Boor, Theodor Büttner-Wobst, and Anton Roos, 4 vols. Berlin: Weidmann, 1903–1910.
*אירנה'* (ביוונית עתיקה: **Εἰρήνη**) היא אלת השלום במיתולוגיה היוונית. היא המקבילה היוונית של האלה הרומית "פאקס".

אירנה היא אחת מההורות. היא בתם של זאוס ושל תמיס אלת הצדק.

פולחנה
------

אירנה מתוארת לרוב באמנות כאשה צעירה ויפה, האוחזת את קרן השפע וכן שרביט ולפיד. במטבעות הנושאות את דמותה היא נראית לפעמים מחזיקה עלה זית, או עומדת ליד ערימת כלי נשק שרופים.

היא הייתה נערצת במיוחד באתונה העתיקה. אחרי הניצחון של האתונאים על ספרטה בשנת 375 לפנה"ס, הוקמו לה מזבחות באתונה על חשבון הציבור. בשנת 371 לפנה"ס הונהג קרבן מדינה שנתי לכבודה. כמו כן עמד באראופגוס פסל שלה, בו היא נראית נושאת בזרועותיה את פלוטוס, אל העושר והכסף. הפסל הוכן בידי קפיסודוטוס הזקן, וזכה לפופולריות כה רבה עד שדמותו של קפיסודוטוס הונצחה על גבי מטבעות. 

הפסל המקורי אבד, אולם שרדו העתקי שיש רומיים שלו. ההעתק המפורסם ביותר מוצג במוזיאון גליפטותק, במינכן שבגרמניה. בפסל נראית אירנה מביטה באהבה אימהית בפלוטוס, והוא למעשה נועד להראות לציבור כי השפע משגשג תחת חסות השלום. הפסל היה במקור באוסף של וילה אלבני ברומא, אולם נבזז בידי נפוליאון בונפרטה והובא לצרפת. לאחר מפלתו של נפוליאון, רכש את הפסל לודוויג הראשון, מלך בוואריה.

במחזהו של אריסטופאנס, "השלום", חקלאי אתונאי זקן מנסה לשחרר את אירנה מכלאה וכך לעצור את המלחמה הפלופונסית.

הנצחה
-----

האסטרואיד 14 אירנה (אנ') שהתגלה על ידי ג'ון ראסל הינד ב-1851, נקראה על שמה, לפי הצעתו של האסטרונום ג'ון הרשל.

לקריאה נוספת
------------

Wünsche, Raimund (2007). Glyptothek, Munich: masterpieces of Greek and Roman sculpture. C. H. Beck. p. 79. מסת"ב 978-3-406-56508-3.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אירנה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Smith, **Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology**, "Eire'ne", 1873
2. ↑  קורנליוס נפוס, "**טימותאוס**", 2.
3. ↑  פאוסניאס, "**תיאורה של יוון**, 1.8.2.
4. ↑  תמונה של הפסל בוויקישיתוף.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 118845756
* VIAF: 15566717
* WorldCat: viaf-15566717

 |