**ג'ורג' הרביעי** (באנגלית: **George IV**, **ג'ורג' אוגוסטוס פרדריק George Augustus Fredrick**‏; 12 באוגוסט 1762 – 26 ביוני 1830) היה מלך הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד ומלך הנובר מ-29 בינואר 1820 עד למותו ב-1830. החל מ-1811 ועד לעלייתו לכס המלוכה שימש כנסיך עוצר (Prince regent) בתקופה בה לקה אביו במחלה קשה.

ג'ורג' הרביעי היה בנם הבכור של המלך ג'ורג' השלישי והמלכה שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ. הוא ניהל סגנון חיים מוחצן ששימש דוגמה לאופנות של "תקופת העוצרות" (Regency era). הוא היה פטרונם של צורות חדשות של פנאי וסגנון. המלך ג'ורג' הרביעי הזמין את האדריכל ג'ון נאש לבנות את הביתן המלכותי בברייטון ולשפץ את ארמון בקינגהאם, ואת ג'פרי ויאטוויל (אנ') לבנות מחדש את טירת וינדזור. קסמו ותרבותו של ג'ורג' זיכו אותו בתואר "הג'נטלמן הראשון של אנגליה", אך אורח חייו המופקר ויחסיו הרעועים עם הוריו ואשתו, קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל, גרמו לו לבוז מצד העם. הוא אסר על אשתו להגיע להכתרתו וביקש מהממשלה להציג הצעת חוק שלא עברה במטרה להתגרש ממנה.

שריו תיארו את התנהגותו כאנוכית, לא אמינה וחסרת אחריות. במהלך רוב תקופת מלכותו ושלטונו של ג'ורג', רוברט ג'נקינסון כיהן כראש ממשלת הממלכה המאוחדת. ממשלת ליברפול עמדה בראש הניצחון הסופי של בריטניה על נפוליאון בונפרטה, וניהלה משא ומתן למען הסכם שלום עם צרפת. לאחר פרישתה של ליברפול מהמשא ומתן, ג'ורג' הרביעי נאלץ לקבל את האמנציפציה הקתולית למרות שהתנגד לה. בתו היחידה, שארלוט הנסיכה מווילס, נפטרה ב-1817, וכך גם אחיו הצעיר הנסיך פרדריק ב-1827, אז ירש אותו אח צעיר נוסף בכס המלוכה, ויליאם הרביעי.

ראשית חייו
----------

ג'ורג' נולד בארמון סנט ג'יימס בלונדון ב-12 באוגוסט 1762, כבנם הבכור של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ושל שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ. כבנו הבכור של המלך ג'ורג' השלישי, הפך בעת לידתו לדוכס קורנוול ולדוכס רות'סיי; ומאוחר יותר לנסיך ויילס ולרוזן צ'סטר שבוע לאחר מכן. ב-18 בספטמבר של אותה שנה הוטבל לנצרות על ידי הארכיבישוף מקנטרברי תומאס סקר (אנ'). סנדקיו היו דודו מצד אמו אדולף פרידריך הרביעי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, דודו מצד אביו הנסיך ויליאם, דוכס קמברלנד וסבתו אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג. ג'ורג' היה תלמיד מוכשר, ולמד במהירות לדבר צרפתית, גרמנית ואיטלקית, בנוסף לאנגלית, שפת האם שלו.

בגיל 18 הוקם לו משק בית נפרד משלו. בניגוד דרמטי לאביו נטול השערוריות, ניהל בהתלהבות חיי הוללות מוחצנים שכללו שתייה מרובה, הרפתקאות ומספר רב של פילגשים. הוא היה איש שיחה שנון והפגין טעם טוב, אך יקר מאוד, בעיצוב ארמונו. לג'ורג' מלאו 21 שנים ב-1783, וקיבל מענק של 60,000 ליש"ט מהפרלמנט והכנסה שנתית של 50,000 ליש"ט מאביו. זה היה מעט מדי עבור רצונותיו – האורווה שלו עלתה 31,000 ליש"ט לשנה. לאחר מכן הקים את מקום מגוריו בבית קרלטון (אנ'). אביו, שהיה שמרן פוליטי, התרחק מבנו בגלל דבקותו של האחרון בצ'ארלס ג'יימס פוקס ולפוליטיקאים אחרים בעלי עמדות קיצוניות.

זמן קצר לאחר שהגיע לגיל 21, הנסיך ג'ורג' התאהב במריה פיצהרברט (אנ'). היא הייתה מבוגרת ממנו בשש שנים, אלמנה פעמיים וקתולית. אף על פי כן, הנסיך היה נחוש להתחתן איתה. זאת למרות חוק ההסדר 1701, ששלל מבני או בנות זוג של קתולים את הזכות לרשת את כתר בריטניה, וחוק הנישואים המלכותיים 1772, שאסר על נישואיו של הנסיך ג'ורג' ללא הסכמת המלך.

למרות זאת, בני הזוג התחתנו ב-15 בדצמבר 1785 בביתה של מריה ברחוב פארק, מייפייר. מבחינה משפטית החתונה הייתה מבוטלת, שכן הסכמתו של המלך לא ניתנה (ואף פעם לא התבקשה). מסיבות פוליטיות, הנישואים נשארו סודיים ופיצהרברט הבטיחה לא לחשוף אותם.

הנסיך ג'ורג' נקלע לחובות בגלל אורח חייו המופרז, אביו סירב לסייע לו ואילץ אותו לעזוב את בית קרלטון ולעבור לגור בביתה של פיצהרברט. ב-1787 הציעו בעלי בריתו הפוליטיים של הנסיך לפטור את חובותיו באמצעות מענק פרלמנטרי. מערכת היחסים של ג'ורג' עם פיצהרברט הייתה חשודה, וחשיפת הנישואים הבלתי חוקיים הייתה גורמת לסיכול כל הצעה פרלמנטרית לסייע לו. מנהיג המפלגה הוויגית צ'ארלס ג'יימס פוקס הכריז שדבר נישואיהם הוא דיבה. פיצהרברט לא הייתה מרוצה מההכחשה הפומבית של הנישואים במונחים כה חריפים, ושקלה לנתק את קשריה עם ג'ורג'. הנסיך ג'ורג' פייס אותה בכך שביקש מחבר המפלגה הוויגית ריצ'רד ברינסלי שרידן (אנ') לחזור על הצהרתו של פוקס במילים זהירות יותר. בינתיים, הפרלמנט העניק לנסיך ג'ורג' 161,000 ליש"ט לתשלום חובותיו ו-60,000 ליש"ט עבור שיפורי דירתו בבית קרלטון.

משבר העוצרות של 1788
--------------------

דיוקן של ג'ורג' ב-1809
כיום ידוע שג'ורג' השלישי סבל ממחלה בשם פורפיריה. בקיץ 1788 התדרדר מצב בריאותו הנפשית, אך יחד עם זאת הוא היה מסוגל למלא כמה מחובותיו ולהכריז על פיזור הפרלמנט בין 25 בספטמבר ועד ל-20 בנובמבר. במהלך תקופה זו השתבשה דעתו של המלך והוא החל להיות מסוכן לעצמו. כאשר הפרלמנט התכנס מחדש בנובמבר המלך לא היה מסוגל לשאת את הנאום מן הכס במסגרת טקס פתיחת הפרלמנט. הפרלמנט מצא את עצמו במצב בלתי נסבל. על פי חוק עתיק יומין הוא לא יכול היה להמשיך בעבודתו עד אשר המלך לא יישא את נאומו.

אף על פי שמבחינה חוקית היה הפרלמנט מנוע מלעשות כן, החלו ציריו לדרוש את מינויו של עוצר. בדיון בבית הנבחרים הכריז צ'ארלס גיימס פוקס כי על פי דעתו הנסיך הופך באופן אוטומטי לריבון עקב העובדה שנבצר מהמלך למלא את תפקידו. ראש הממשלה ויליאם פיט הבן החזיק בדעה מנוגדת וטען שבהיעדרו של חוק אחר, הזכות למנות עוצר נתונה אך ורק לפרלמנט. הוא אף הכריז שללא הסמכה מהפרלמנט, לנסיך מוויילס אין שום סמכות למנות ממשלה יותר מאשר לכל נתין אחר בממלכה. למרות חילוקי הדעות ביניהם על עצם מינויו של עוצר, הסכימו פיט ופוקס כי ג'ורג' יהיה המועמד הנוח ביותר למלא את התפקיד.

הנסיך מוויילס, אף על פי שנפגע קשות מעזות המצח של פיט, לא נתן את תמיכתו המלאה לגישתו של פוקס. אחיו של הנסיך, הנסיך פרדריק, דוכס יורק, הכריז שג'ורג' לא ייקח לעצמו שום סמכות ללא הסכמה מוקדמת של הפרלמנט. עם קבלתן של החלטות ראשוניות בנושא, התווה פיט קווי יסוד למוסד העוצרות, בהציעו שסמכויותיו של הנסיך תהיינה מוגבלות. בין שאר קווי היסוד לתוכנית זו עמדו העקרונות שהנסיך לא יוכל למכור את נכסיו של המלך ולא להעניק תוארי אצולה לאיש מלבד ילדיו של המלך. הנסיך מוויילס גינה את הצעותיו של פיט וטען כי התוכנית תגרום לחולשת השלטון ולאי סדר מוחלט בכל זרועות הממשל. לטובת הממלכה הסכימו שני הצדדים להגיע לפשרה.

מכשול טכני משמעותי נבע מכך שהמלך טרם נשא את הנאום מן הכס והדבר מנע מהפרלמנט להמשיך ולנהל דיונים ולקיים הצבעה על כל נושא שהוא. את הנאום היה צריך לשאת המלך, אך את מקומו יכלו למלא נציגים מלכותיים הידועים בתואר "לורדים נציבים" (Lords Commissioners). אך שום מסמך שמסמיך את הנציגים הללו לא היה תקף מבלי שהיה מוטבע עליו החותם הגדול של הממלכה. את החותם לא היה ניתן להטביע ללא הסכמה מוקדמת של המלך. פיט וחבריו השרים התעלמו ממגבלה אחרונה זו והורו ללורד צ'נסלור להטביע את החותם ללא הסכמת המלך כדי שההחלטה תקבל תוקף של חוק. מעשה זה הוגדר על ידי אדמונד ברק כשקר, כזיוף וכהונאה. אחיו של ג'ורג', דוכס יורק, הגדיר את התוכנית כבלתי חוקית לחלוטין. יחד עם זאת, אישים אחרים בפרלמנט חשו שצעד כזה חיוני כדי לשמור על קיומה של ממשלה חזקה. בסופו של דבר, ב-3 בפברואר 1789, יותר מחודשיים לאחר שהפרלמנט התכנס, פתח הפרלמנט באופן רשמי את דיוניו על ידי קבוצה "בלתי חוקית" של לורדים נציבים. חוק העוצרות הוגש לפרלמנט, אך לפני שהתקיימה עליו הצבעה, המלך החלים. ג'ורג' השלישי הכריז באופן רטרואקטיבי שפעולתם של הלורדים הנציבים הייתה תקפה.

נישואין
-------

דיוקן של קרוליין - 1808
מריה פיצהרברט
חובותיו של ג'ורג' החלו לתפוח ואביו סירב לסייע לו אם לא יסכים להינשא לבת דודתו הנסיכה קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל. ב-1795 הסכים לכך הנסיך וטקס הנישואין התקיים ב-8 באפריל בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס. בכל מקרה היו הנישואים הללו הרי אסון. בני הזוג לא התאימו זה לזה. השניים נפרדו רשמית לאחר לידתה של ילדתם היחידה הנסיכה שרלוט מוויילס ב-1796 ומכאן והלאה חיו בנפרד. הנסיך מוויילס המשיך לקיים מערכת יחסים עם מרי פיצהרברט עד יומו האחרון, למעט כמה תקופות של פירוד ביניהם.

בנוסף היו לג'ורג' כמה פילגשים כמו מרי רובינסון, שחקנית שקיבלה קצבה נדיבה לאחר שהיא איימה למכור לעיתונות את המכתבים שהוא כתב לה, גרייס אליוט שהייתה גרושתו של רופא, ופרנסס ויליירס, הרוזנת מג'רזי, שבמשך כמה שנים שלטה בחייו של הנסיך. בשלב מאוחר יותר של חייו היו לג'ורג' מאהבות נוספות מחוגי האצולה שהיו נשים נשואות. במסגרת מערכות היחסים הללו נולדו לו כמה ילדים בלתי חוקיים.

על פי השמועות, לג'ורג' נולדו כמה ילדים באופן בלתי חוקי: ג'יימס אורד (נולד ב-1786), שעבר לארצות הברית והפך לכומר ישועי, היה על פי הדיווחים בנם של ג'ורג' ומריה. בסוף ימיו, ג'ורג' סיפר לחברו שיש לו בן ששירת כקצין חיל הים באיי הודו המערבית, שזהותו נקבעה בהיסוס כהנרי הרווי (1786–1824). ילדים נוספים שדווחו כוללים את ג'ורג' סימור קרול, ויליאם המפשייר וצ'ארלס "בו" קנדי. אנתוני קמפ מאגודת הגנאלוגים, דחה את הטענות שג'ורג' היה אביהם של אורד, הרווי, המפשייר וקנדי.

נושא חובותיו של הנסיך, שהצטברו לסכום עצום של 630,000 ליש"ט (55 מיליון ליש"ט בערכים של היום) ב-1795, נפתר, לפחות באופן זמני, על ידי הפרלמנט. בסרבו לכסות את החוב בבת אחת, החליט הפרלמנט להוסיף לו קצבה שנתית נוספת של 65,000 ליש"ט. ב-1803 נוספה קצבה שנתית נוספת של 60,000 ליש"ט והחובות שהצטברו עד 1795 שולמו במלואם ב-1806, אף על פי שהחובות שנצברו מאז 1795 נותרו בעינם.

ב-1804 התגלע סכסוך על עניין האפוטרופסות על הנסיכה שרלוט, שבסופו היא הועברה לחסותו של סבה המלך. הפרשה גם המשיכה בהקמתה של ועדת חקירה פרלמנטרית בנוגע להתנהגותה של הנסיכה קרוליין כאשר היא הואשמה בלידתו של בן בלתי חוקי. החקירה ניקתה את קרוליין מכל חשד אך גינתה את התנהגותה.

עוצרות
------

בסוף שנת 1810 סבל שוב המלך ג'ורג' השלישי ממחלה לאחר מותה של בתו הצעירה, הנסיכה אמיליה, בגיל 27. הפרלמנט הסכים לפעול על פי התקדים של 1788. ללא הסכמתו של המלך, הלורד צ'נסלור הטביע את החותם הגדול של הממלכה על מכתבי הרשאה המסמיכים את הלורדים הנציבים ואלה האחרונים חתמו בשמו של המלך על ההסכמה המלכותית על חוק העוצרות של 1811. החוק הגביל כמה מסמכויותיו של הנסיך העוצר. ב-5 בפברואר 1811 מונה ג'ורג' כנסיך עוצר (Prince Regent).

העוצר התיר לשריו לנהל באופן חופשי את ענייני הממשלה והעסיק את עצמו כשליט ברמה פחותה מזה של אביו. העיקרון שהמלך ממנה לתפקיד ראש הממשלה את האדם שזוכה לתמיכת הרוב בבית הנבחרים, בין אם הוא מחבב אותו אישית ובין אם לאו, התמסד באותה תקופה. ממשלותיו של ג'ורג', עם סיוע קל מצדו, משלו בבריטניה בתקופת הניצחונות במלחמות הנפוליאוניות, ניהלו משא ומתן על הסכמי השלום וניסו להתמודד עם המשברים החברתיים והכלכליים שלאחר המלחמות. אחד המשברים הפוליטיים המשמעותיים שהעסיקו את בריטניה באותה תקופה היה נושא מתן שוויון הזכויות לקתולים וביטול המגבלות הפוליטיות שהוטלו עליהם. הטורים, בהנהגתו של ספנסר פרסיבל, התנגדו למהלך, בעוד שהוויגים תמכו בו. בראשית תקופת העוצרות, ציפו מהנסיך מוויילס לתמוך במנהיג הוויגים, ויליאם גרנוויל. למרות זאת, הוא לא מינה מידית את גרנוויל לראשות הממשלה. בהשפעת אמו, הוא טען שפיזורה המידי של ממשלה טורית תגבה מחיר גבוה מדי מבריאותו של המלך, שהיה תומך של הטורים.

ב-1812, כשנראה היה שסיכוייו של המלך להחלים קלושים, נכשל ג'ורג' שוב בניסיונו למנות ממשלה וויגית. תחת זאת הוא ביקש מהוויגים להצטרף לממשלה הקיימת של ספנסר פרסיבל. הוויגים בכל מקרה סירבו לשתף פעולה עקב חילוקי הדעות על נושא שוויון הזכויות לקתולים. באי רצון התיר הנסיך לפרסיבל להמשיך לכהן כראש ממשלה.

ב-10 במאי 1812, נרצח פרסיבל ביריות מתנקש. ג'ורג' היה מוכן שהממשלה תמשיך לכהן עם אותם שרים תחת ראש ממשלה חדש. בית הנבחרים הכריז רשמית על רצונו בקיומה של ממשלה חזקה ואפקטיבית. לפיכך, הציע הנסיך את ראשות הממשלה לריצ'רד וולסלי (Richard Wellesley) ולאחר מכן לפרנסיס ראודון-הייסטינגס (Francis Rawdon-Hastings). שני האישים סירבו להצעה ובסופו של דבר מונתה מחדש ממשלתו של פרסיבל כשרוברט ג'נקינסון (Robert Jenkinson) מונה כראש ממשלה.

הטורים, בניגוד לוויגים כמו צ'ארלס גריי, שאפו להמשיך את מסע המלחמה באירופה כנגד נפוליאון. קואליציה אנטי-צרפתית, שכללה את רוסיה, פרוסיה, אוסטריה, בריטניה ועוד כמה מדינות קטנות, הביסה את נפוליאון ב-1814. בקונגרס וינה הוחלט שנסיכות הנובר, שהייתה באיחוד פרסונלי עם בריטניה מאז 1714, תהפוך להיות ממלכת הנובר. ב-30 בדצמבר 1814 חתם ואשרר הנסיך את הסכם גנט שסיים את מלחמת 1812 עם ארצות הברית. נפוליאון חזר מגלותו ב-1815, אך הוא הובס בקרב ווטרלו על ידי ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, אחיו של ריצ'רד ולסלי.

בתקופה זו, לקח ג'ורג' חלק פעיל ביצירתו של מה שקרוי "סגנון העוצרות" (Regency style). בלונדון הוקם ריג'נטס פארק ונסלל רחוב ריג'נט. בדעתו של הנסיך עלה הרעיון לבנות מרחצאות חמים על שפת הים והוא הקים את הביתן המלכותי בברייטון שנבנה על ידי האדריכל ג'ון נאש בסגנון שהושפע מבניין הטאג' מהאל ופנים הבניין היה מעוצב בסגנונות סינים והודים.

מלך
---

טקס ההכתרה של ג'ורג' הרביעי - 1821
ג'ורג' הרביעי בציור של תומאס לורנס, 1822
עם מותו של ג'ורג' השלישי ב-1820, הפך הנסיך העוצר למלך בגיל 57 בשם **ג'ורג' הרביעי,** מבלי שיחולו שינויים משמעותיים בסמכויותיו. באותו זמן סבל המלך מהשמנת יתר ונראה שהיה מכור לאופיום.

מערכת היחסים של ג'ורג' הרביעי עם אשתו קרוליין כבר הייתה בשפל המדרגה בעת שעלה לכס המלוכה. מאז 1796 הם חיו בנפרד ושניהם ניהלו רומנים. ב-1814 עזבה קרוליין את בריטניה לאירופה, אך היא בחרה לשוב לקראת טקס ההכתרה של בעלה ולדרוש באופן פומבי את זכויותיה כמלכה. למרות זאת סירב ג'ורג' להכיר בה כמלכה והורה לשגרירי בריטניה לדאוג שבחצרות המלוכה באירופה יתייחסו אליה בהתאם. בצו מלכותי נמחק שמה של קרולין מספרי התפילה של הכנסייה האנגליקנית. המלך רצה להתגרש, אך יועציו סברו שכל הליך גירושין יהיה כרוך בחשיפת כל מערכות היחסים הבלתי חוקיות שלו. לפיכך, הוא ביקש שיועבר חוק המקנה לפרלמנט סמכויות של בית משפט. על פי החוק הייתה קרוליין מנושלת מתוארה כמלכה. החוק נתפס כבלתי פופולרי לחלוטין בציבור ולא אושר בפרלמנט. ג'ורג' החליט בכל מקרה לאסור את הגעתה של קרוליין לטקס ההכתרה שלו שהתקיים ב-19 ביולי 1821. קרוליין חלתה באותו יום ומתה ב-7 באוגוסט. בימיה האחרונים היא חזרה כמה פעמים על טענתה שהיא הורעלה.

טקס ההכתרה היה מרהיב ויקר ועלותו עמדה על 243,000 ליש"ט (18,749,000 ליש"ט בערכים של 2014). לשם ההשוואה, עלות טקס ההכתרה של ג'ורג' השלישי עמד על 10,000 ליש"ט בלבד. למרות התקציב העצום, היה זה אירוע פופולרי מאוד. ב-1821 נעשה ג'ורג' למלך הראשון שביקר באירלנד מאז ריצ'רד השני. בשנה שלאחר מכן הוא ביקר באדינבורו, שנחשב לביקור הראשון של מלך בריטי מכהן בסקוטלנד מאז אמצע המאה ה-17.

ג'ורג' הרביעי בילה את רוב שנות מלוכתו האחרונות בטירת וינדזור, אך הוא המשיך להיות מעורב בפוליטיקה. בתחילה ציפו שהוא יתמוך בשוויון הזכויות לקתולים בהסתמך על דעותיו בנושא כפי שהביע אותן ב-1797, אך ב-1813 דעותיו האנטי-קתוליות נעשו ברורות. ב-1824 הוא הוקיע בפומבי את המהלך. לאחר שנשבע את שבועת האמונים בטקס ההכתרה שלו, היה ג'ורג' סמוך ובטוח שכעת עליו להיות מגן האמונה הפרוטסטנטית והוא לא יכול להוביל צעד פרו-קתולי כזה. השפעתו של המלך הייתה כה חזקה בנושא וכך גם הייתה דעתם של שרי ממשלתו של הלורד ליברפול מהמפלגה הטורית. במצב זה נראה שהחוק לשוויון הזכויות לקתולים אבוד. יחד עם זאת, ב-1827 פרש הלורד ליברפול והוחלף על ידי ג'ורג' קנינג שהיה תומך נלהב בחוק. כשנכנס קנינג לתפקידו, המלך, שעד כה הסתפק בהנחיית השרים בשאלה הקתולית בשיחות פרטיות, סבר כי כעת עליו לשאת הצהרה פומבית שתחושותיו בנושא זהות לאלה של אביו.

עמדתו של קנינג לא התקבלה בעין יפה על ידי רוב הטורים השמרנים, כולל הדוכס מוולינגטון. כתוצאה מכך נאלצה הממשלה לכלול בתוכה שרים וויגים. קנינג מת מאוחר יותר באותה שנה והשאיר את פרדריק ג'ון רובינסון להוביל את הקואליציה הוויגית-טורית החלשה. רובינסון סיים את תפקידו ב-1828 והעבירו לדוכס מוולינגטון שבאותו שלב הבין שדחיית צעדים מסוימים שיקלו על הקתולים, תהיה צעד בלתי נבון. בקושי רב השיג הדוכס מוולינגטון את הסכמת המלך להצגתו של חוק להקלה על הקתולים ב-29 בינואר 1829. תחת לחץ מאחיו האנטי קתולי, נסוג ג'ורג' מהסכמתו לחוק וכמחאה התפטרה הממשלה כולה ב-4 במרץ. למחרת, כשהוא תחת לחץ פוליטי עצום, הסכים המלך לחוק והממשלה המשיכה לכהן. ב-13 באפריל ניתנה לבסוף ההסכמה המלכותית לחוק.

### בריאותו ומותו

הרגלי השתייה ואורח החיים המתירני של ג'ורג' הרביעי גבו מחיר כבד מבריאותו בסוף שנות העשרים של המאה ה-19. אהבתו לסעודות גדולות ולכמויות אדירות של אלכוהול הביאו אותו להשמנה חולנית והפכו אותו למטרה לחיצי לעג בכל פעם שנראה בפומבי. ב-1797 משקלו הגיע ל-111 ק"ג, וב-1824 הגיע היקף מותניו ל-130 ס"מ (50 אינץ'). הוא סבל משיגדון, מטרשת העורקים, מבצקת וככל הנראה מפורפיריה. הוא בילה ימים שלמים במיטה וסבל מהתכווצויות של קוצר נשימה שגרמו לו למצבי חנק. קיימים כמה דיווחים שלקראת סוף ימיו הוא לקה בנפשו כמו אביו, אך במידה פחותה יותר. הוא טען לעיתים שהוא נכח בקרב ווטרלו, מה שעשוי היה להעיד על כך שלקה בשיטיון, או שאולי הייתה זו רק בדיחה שנועדה להרגיז את הדוכס מוולינגטון.

שנותיו האחרונות של ג'ורג' הרביעי עמדו בסימן של התדרדרות במצב בריאותו הפיזית והנפשית ובסימן נסיגה מפעילות ציבורית. עוזרו האישי כתב ביומנו: "לא קיים כלב בזוי, פחדן ואנוכי יותר ממנו. לא היו מלכים חכמים וטובים רבים ואני מאמין שהוא היה אחד מהגרועים שבהם". בדצמבר 1828 ג'ורג התעוור כמעט לחלוטין כתוצאה מקטרקט, והיה לו שיגדון כה חמור בידו ובזרועו הימנית, עד שלא יכול היה עוד לחתום על מסמכים. באמצע שנת 1829 דייוויד וילקי דיווח שהמלך "מתבזבז בצורה מפחידה יום אחרי יום", ושהוא השמין מאוד. ג'ורג' לקח לאודנום על מנת לנטרל את כאביו החזקים בשלפוחית השתן, שהותירו אותו כלקוי נפש במשך ימים רבים. הוא עבר ניתוח להסרת הקטרקט בספטמבר 1829, אז לקח באופן קבוע 100 טיפות לאודנום לפני אירועים ממלכתיים.

באביב 1830 מותו הקרוב של ג'ורג' היה ברור, אך למרות דעיכתו הברורה, ג'ורג' זכה להערצה על כך שהוא נאחז בעקשנות בחיים.

לאחר שג'ורג' התעורר בערך בשלוש לפנות בוקר ב-26 ביוני 1830 בטירת וינדזור, הוא ביקש לקרוא לרופאו הנרי הלפורד (אנ'), וקרא למשרתיו "סר הנרי! סר הנרי! הביאו אותו; זה המוות!". ג'ורג' מת בשעה 3:15 לפנות בוקר. לדברי הלפורד, ג'ורג' מת שמונה דקות לאחר שהגיע אליו. הנתיחה שלאחר המוות גילתה שג'ורג' מת מדימום מדרכי העיכול העליונות שנבע מקרע של כלי דם בקיבתו. ג'ורג' הרביעי נקבר בקפלת ג'ורג' הקדוש בטירת וינדזור ב-15 ביולי, לבקשתו הוא נקבר עם תליון שנשא את ציורה של מריה פיצהרברט.

בתו החוקית היחידה של ג'ורג', הנסיכה שרלוט מוויילס, מתה ב-1817 מדימום בעת לידה והוולד נולד מת. בנו השני של ג'ורג' השלישי, הנסיך פרדריק, דוכס יורק, מת ב-1827. את כסאו של ג'ורג' הרביעי ירש אחיו הצעיר יותר, הנסיך ויליאם, דוכס קלרנס, שמלך כויליאם הרביעי.

מורשתו
------

פסלו של ג'ורג' הרביעי מאת סר פרנסיס לגאט צ'נטרי בכיכר טרפלגר
פסלו של ג'ורג' הרביעי מאת סר פרנסיס לגאט צ'נטרי באדינבורו
במותו של ג'ורג' כתב הטיימס: "מעולם לא היה אדם שהתאבלו עליו כה מעט. איזו עין הזילה עליו דמעה? ליבו של מי נשבר בקרבו? אם היה לו אי פעם ידיד, חבר מסור בשלב כלשהו של חייו, אנו מוחים על כך ששמו מעולם לא הגיע לידיעתנו". למרות האמירה הזאת נראה כי כן הייתה לפחות אחת שהתאבלה עליו, למרות שמערכת היחסים ביניהם נקטעה כשמריה פיצהרברט שמעה כי ביקש להיקבר עם תמונתה היא התאבלה עלייו.

בזמן משבר מתן שוויון הזכויות לקתולים, אמר הדוכס מוולינגטון שג'ורג' היה "האדם הגרוע ביותר, האנוכי ביותר, הכוזב ביותר, בעל האופי החולני ביותר והאדם ללא כל תכונה חיובית שהוא נתקל בו בימי חיו". לעומת זאת, בנאום ההספד שהוא נשא על המלך בבית הלורדים הוא כינה אותו "האדם המושלם ביותר בדורו" ושיבח את הידע שלו ואת כישרונו. רגשותיו האמיתיים של ולינגטון נמצאים במקום כלשהו באמצע בין שתי אמירות אלה, כפי שמאוחר יותר הוא אמר שג'ורג' היה "פטרון נפלא של אומנויות... שילוב יוצא מן הכלל של כישרון, שנינות, חוש הומור, עקשנות ואופי טוב ובקיצור, תערובת של איכויות מנוגדות".

ג'ורג' הרביעי כונה "הג'נטלמן הראשון של אנגליה" בהקשר לסגנונו ולהליכותיו. היו לו גם תכונות טובות: הוא היה מהיר-תפיסה, פיקח ובעל ידע. יחד עם זאת, עצלנותו וגרגרנותו גרמו לו לבזבז את רוב תכונותיו הטובות. כפי שעיתון הטיימס כתב פעם שהוא היה מעדיף נערה ובקבוק על פני פוליטיקה והטפות מוסר.

פסלים רבים של ג'ורג' הרביעי הוצבו ברחבי בריטניה, רבים מהם עדיין בחייו. פסל שלו רוכב על סוס ניצב בכיכר טרפלגר ואחר מחוץ לביתן המלכותי בברייטון. הרחוב הראשי באדינבורו קרוי על שמו ותחנת הרכבת קינגס קרוס שבלונדון קרויה על שם פסל שלו שהוקם במקום בראשית שנות השלושים של המאה ה-19.

בסדרת הטלויזיה הקומית הבריטית "הפתן השחור", בעונה השלישית (1987), גילם השחקן יו לורי את דמותו של הנסיך ג'ורג' הרביעי, והוא הוצג שם כגנדרן, פזרן, טיפש ואדיש לענינים הפוליטיים.

תאריו
-----

* 12 באוגוסט 1762 – 29 בינואר 1820: הוד מעלתו המלכותית, דוכס קורנוול
* 19 באוגוסט 1762 – 29 בינואר 1820: הוד מעלתו המלכותית, נסיך ויילס
* 5 בפברואר 1811 – 29 בינואר 1820: הוד מעלתו המלכותית, הנסיך העוצר
* 1 באוקטובר 1814 – 29 בינואר 1820: הוד מעלתו המלכותית, נסיך הכתר של הנובר
* 29 בינואר 1820 – 26 ביוני 1830: הוד מלכותו, המלך

שלטי האצולה
-----------

* 1762-18011762-1801
* 1801-18201801-1820
* 1820-18301820-1830
* 1820-1830 (בסקוטלנד)1820-1830 (בסקוטלנד)

אילן יוחסין
-----------


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ג'ורג' השני, מלך בריטניה |   | קרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך |   | פרידריך השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג |   | מגדלנה אוגוסטה, נסיכת אנהלט-צרבסט |   | אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ |   | כריסטיאנה אמיליה משוורצבורג-זונדרסהאוזן |   | ארנסט פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן |   | סופיה אלברטינה, רוזנת ארבאך-ארבאך |
|   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|
|   |   | פרדריק, נסיך ויילס |   |   |   |   |   | אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג |   |   |   |   |   | הדוכס קרל לודוויג פרידריך ממקלנבורג, נסיך מירוב |   |   |   |   |   | אליזבת אלברטינה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|
|   |   |   |   |   |   | ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | **ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת** |
|

לקריאה נוספת
------------

* Baker, Kenneth (2005). "George IV: a Sketch". *History Today*. **55** (10): 30–36.
* Baker, Kenneth (2005). *George IV: A Life in Caricature*. London: Thames & Hudson. ISBN 0-500-25127-4.
* Derry, John W. (1963). *The Regency Crisis and the Whigs*. Cambridge University Press.
* Innes, Arthur Donald (1914). *A History of England and the British Empire*. Vol. 3. The MacMillan Company.
* Innes, Arthur Donald (1915). *A History of England and the British Empire*. Vol. 4. The MacMillan Company.
* Machin, G. I. T. (1964). *The Catholic Question in English Politics 1820 to 1830*. Oxford: Oxford University Press.
* Prebble, John (1988). *The King's Jaunt: George IV in Scotland, 1822*. London: Collins. ISBN 9-780002-154048.
* Priestley, J. B. (1969). *The Prince of Pleasure and His Regency (1811–20)*. London: Heinemann. ISBN 978-0-434-60357-2.
* Raymond, John (1962). "King George IV: A Reappraisal". *History Today*. **12** (8, 9): 538–547, 614–621.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת** בוויקישיתוף
* מידע על ג'ורג הרביעי באתר בית המלוכה הבריטי
* מידע על ג'ורג' באתר www.britroyals.com
* מידע על ג'ורג' באתר www.bbc.co.uk
* מידע על ג'ורג' הרביעי באתר www.regencyhistory.net
* ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
* ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* ג'ורג' ה-4, (1762-1830), מלך בריטניה הגדולה, דף שער בספרייה הלאומית

הערות שוליים
------------

1. ↑  E. A Smith, George IV, Yale University Press, 1999, p. 1
2. ↑  E. A Smith, George IV, Yale University Press, 1999, p. 2
3. ↑  Christopher Hibbert, George IV, Prince of Wales, 1762–1811, Longman, 1974, p. 2
4. ↑  Christopher Hibbert, George IV, Prince of Wales, 1762–1811, Longman, 1974, p. 48
5. ↑  Christopher Hibbert, George IV, Prince of Wales, 1762–1811, Longman, 1974, p. 33
6. ↑  Steven Parissien, George IV: The Grand Entertainment, John Murray, 2001, p. 64
7. ↑  E. A Smith, George IV, Yale University Press, 1999, pp. 36–38
8. ↑  Michael De-la-Noy, George IV, Sutton Pub, 1998, p. 31
9. ↑  E. A Smith, George IV, Yale University Press, 1999, p. 54
10. ↑  John W. Derry, The Regency Crisis and the Whigs, Cambridge University Press, 1963, p. 71
11. ↑  John W. Derry, The Regency Crisis and the Whigs, Cambridge University Press, 1963, p. 181
12. ↑  E. A Smith, George IV, Yale University Press, 1999, p. 70
13. ↑  Christopher Hibbert, George IV, Prince of Wales, 1762–1811, Longman, 1974, p. 18
14. ↑  Saul Davis, Prince of Pleasure: The Prince of Wales and the Making of the Regency, Grove Press, 1998, pp. 76–78
15. ↑  Saul Davis, Prince of Pleasure: The Prince of Wales and the Making of the Regency, Grove Press, 1998, p. 80
16. ↑  Michael De-la-Noy, George IV, Sutton Pub, 1998, p. 55
17. ↑  Michael Ashley, The Mammoth Book of British Kings and Queens, Carroll & Graf Publishers, 1998, p. 684
18. ↑  E. A Smith, George IV, Yale University Press, 1999, p. 144
19. ↑  E. A Smith, George IV, Yale University Press, 1999, p. 146
20. ↑  Michael De-la-Noy, George IV, Sutton Pub, 1998, p. 95
21. ↑  ג'ורג' הרביעי, באתר המלוכה הבריטית
22. ↑  Steven Parissien, George IV: The Grand Entertainment, John Murray, 2001, p. 189
23. ↑  Steven Parissien, George IV: The Grand Entertainment, John Murray, 2001, p. 181
24. ↑  Michael De-la-Noy, George IV, Sutton Pub, 1998, p. 43
25. ↑  Steven Parissien, George IV: The Grand Entertainment, John Murray, 2001, p. 171
26. ↑  Steven Parissien, George IV: The Grand Entertainment, John Murray, 2001, p. 4
27. ↑  Steven Parissien, George IV: The Grand Entertainment, John Murray, 2001, p. 7
28. ↑  E. A Smith, George IV, Yale University Press, 1999, p. 275
29. ↑  Christopher Hibbert, George IV, Regent and King, 1811–1830, Allen Lane, 1973, p. 336

| מלכי אנגליה ומלכי הממלכה המאוחדת |
| --- |
| ההפטרכיה (שבע הממלכות) |
| מלכי שבע הממלכות | מזרח אנגליה • אסקס • קנט • מרסיה • נורת'מבריה • סאסקס • וסקס |
| ממלכת אנגליה |
| בית וסקס | אגברט • אתלוולף • אתלבאלד • אתלברט • אתלרד הראשון • אלפרד • אדוארד הראשון • אלפווארד • אתלסטאן • אדמונד הראשון • אדרד • אדווי • אדגר • אדוארד השני • אתלרד השני • סוון (מדנמרק) • אתלרד השני • אדמונד השני • קנוט (מדנמרק) • הרולד הראשון (מדנמרק) • הארדיקאנוט (מדנמרק) • אדוארד השלישי • הרולד השני • אדגר אתלינג |
| המלכים הנורמנים | ויליאם הראשון • ויליאם השני • הנרי הראשון • מתילדה • סטפן |
| בית פלנטג'נט | הנרי השני • ריצ'רד הראשון ("לב הארי") • ג'ון • הנרי השלישי • אדוארד הראשון • אדוארד השני • אדוארד השלישי • ריצ'רד השני |
| בית לנקסטר | הנרי הרביעי • הנרי החמישי • הנרי השישי |
| בית יורק | אדוארד הרביעי • אדוארד החמישי • ריצ'רד השלישי |
| בית טיודור | הנרי השביעי • הנרי השמיני • אדוארד השישי • ג'יין גריי • מרי הראשונה • אליזבת הראשונה |
| בית סטיוארט | ג'יימס הראשון • צ'ארלס הראשון • צ'ארלס השני • ג'יימס השני • מרי השנייה וויליאם השלישי (בית אוראנז'-סטיוארט) • אן |
| הממלכה המאוחדת |
| בית הנובר | ג'ורג' הראשון • ג'ורג' השני • ג'ורג' השלישי • ג'ורג' הרביעי • ויליאם הרביעי • ויקטוריה |
| בית סקסה-קובורג-גותה | אדוארד השביעי • ג'ורג' החמישי |
| בית וינדזור | ג'ורג' החמישי • אדוארד השמיני • ג'ורג' השישי • אליזבת השנייה • צ'ארלס השלישי |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007261639705171
* BIBSYS: 90718571
* BnF: cb11960399t (data)
* CANTIC: a11253344
* CiNii: DA05788088
* GND: 118690450
* ICCU: LO1V170451
* ISNI: 0000 0003 8236 8062
* LCCN: n50047916
* NDL: 01187312
* NKC: jx20090420002
* NLA: 35118721
* NLP: a0000002778127
* NSK: 000458331
* NTA: 069166471
* RERO: 02-A012342887
* RKD: 459531
* SELIBR: 208176
* SNAC: w6c00dgg
* SUDOC: 058920021
* TePapa: 38715
* Trove: 831887
* ULAN: 500234768
* VcBA: 495/320515
* VIAF: 265481029
* WorldCat: lccn-n50047916

 |