recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**התרסקות לילית** הוא ספר של הסופר נלסון דה מיל שראה אור באנגלית בשנת 2004, ותורגם לעברית בשנת 2005. הסיפור מבוסס על מקרה אמיתי של טיסה שהתרסקה, שהסיבה לכך נותרה עלומה.

עלילת הספר מתחילה ביולי 1996 באסון תעופה כאשר מטוס בואינג 747 בטיסה 800 של TWA שעל סיפונו 230 איש מתרסק באוקיינוס האטלנטי, במרחק של 12 קילומטר מהחוף המזרחי של ארצות הברית, ליד לונג איילנד.

זוג מסתורי ששהה בפארק לאומי קאפסוג ביץ', מנציח את הרגע הקשה הזה של טיל העולה מבין המים לכיוון המטוס ואת התפוצצות המטוס ונפילתו לים, במצלמת וידאו ביתית מבלי שהתכוון לכך, אבל נעלם במהירות כיוון שבמצלמה מוקלטת גם פעילות מינית שלו על החוף. 
לאחר שנחקרים לא פחות מ-500 עדי ראייה, חלקיו של המטוס נאספים ומשוחזרים בהאנגר ענקי, ונבחנות תאוריות שונות ורבות, הרשויות המוסמכות מודיעים כי מדובר בתקלה טכנית, וניצוץ חשמלי גרם לאדי דלק במיכל לעלות באש, דבר שגרם להתפוצצות המטוס. 

גיבור הסיפור הוא הבלש ג'ון קורי, בלש משטרה ניו יורקי לשעבר שמשרת כסוכן ב-ATTF, כוח משימה אנטי טרוריסטי פדרלי המשותף ל-FBI ולמשטרה. קורי שנחשב לחוקר מעולה ופיקח אבל לא ממושמע במיוחד, משודל על ידי אשתו קייט מייפילד, אף היא חוקרת FBI לחקור את ההתרסקות. אשתו שהשתתפה כחוקרת זוטרה בחקירת ההתרסקות, חושדת כי כוחות הביטחון מטייחים את הפרשה ומפגישה אותו עם מספר אנשים שיכולים לשפוך אור על הפרשה. לדעתה ולדעת אנשים רבים המטוס לא התפוצץ בשל תקלה טכנית אלא בשל טיל קינטי שנורה מספינה או צוללת ששהו באוקיינוס.

קורי מתחיל לחקור את הפרשייה ומוצא אבני נגף רבים, ואף מסתבך עם הממונים עליו פקד דייוויד שטיין וג'ק קייניג, שמענישים אותו ואת אשתו בשליחה לגלות, לתימן וטנזניה בהתאמה. הוא גם מאוים על ידי אנשי ביטחון שונים מה-CIA ומה-FBI ואף נקלע עם אחד מהם לעימות פיסי קשה. והשאלה המרכזית שנשאלת בספר היא, האם יצליח לחשוף את הקונספירציה שעומדת מאחרי טיוח הפרשייה, לפני שכוחות חזקים ממנו יעצרו בעדו ואולי אף יחסלו אותו ואת אשתו לפני שיצליחו לעשות זאת. 

הספר בכריכה רכה, שיצא בהוצאת שלגי במהדורה העברית, מכיל 562 עמודים.

קישורים חיצוניים
----------------

* התרסקות לילית, באתר OCLC (באנגלית)
פירוש נוסף ערך זה עוסק בקרב במלחמות הבורגונדיות. אם התכוונתם לקרב במלחמת העולם השנייה, ראו קרב נאנסי (1944).

**הקרב על נאנסי** התרחש ב-5 בינואר 1477 והיה לקרב האחרון במסגרת המלחמות הבורגונדיות. הוא התרחש ליד בירת דוכסות לורן, העיר נאנסי, בין צבאות הקונפדרציה השווייצרית הישנה ודוכסות לורן בתמיכת צרפת לבין דוכסות בורגונדיה, בפיקוד שארל הראשון, דוכס בורגונדיה, שניסה לכבוש את לורן במטרה לאחד אותם עם שטחיו בארצות השפלה ובלוקסמבורג וליצור ממלכה עצמאית בשטחים אלו. בסוף הקרב ניצחו השווייצרים, שארל הראשון נהרג ולמעשה חוסלה דוכסות בורגונדיה העצמאית.

מהלך הקרב
---------

ב-22 באוקטובר 1476 הטיל שארל הראשון מצור על בירת לורן, שהייתה מ-6 באוקטובר תחת שלטונו של רנה השני, דוכס לורן. העיר הייתה כבר מוכנה להיכנע כשהגיעו הצבאות השווייצרים והלורנים תחת פיקודו של הדוכס רנה. הכוחות השווייצרים היו כפולים במספרם מהבורגונדים אם כי לבורגונדים היו ארטילריה וכלי נשק משוכללים יותר.

שארל הראשון תפס עמדה נוחה להגנה שהייתה מוגנת על ידי נחל ושיחים, והניח שיש בכוחה של הארטילריה שלו לעצור את המתקפה, ואז להבריח את אויביו בעזרת חיל הפרשים שלו, אך השווייצרים נעזרו בשלג שהחל לרדת והסתיר את תנועתם, הטעו את הבורגונדים ושלחו את רוב כוחותיהם לאגפם.

קו התקיפה של הבורגונדים נהרס. באמצע בלמו האבירים הבורגונדים את הכוחות הלורנים אך הכוחות השווייצרים עצרו את תנועתם והחצים שהומטרו על הבורגונדים הרסו כמעט לגמרי את צבאם. כמעט כל הצבא הבורגונדי נשבה או נהרג. שארל הראשון נהרג ובקושי ניתן היה לזהות את גופתו.

השפעות הקרב
-----------

לקרב על נאנסי הייתה השפעה פוליטית רחבה, היא סיימה את הסכסוך בין המלכים הצרפתים לדוכסים הבורגונדים והעניקה למלך צרפת שליטה בכל צרפת. שטחי בורגונדי חולקו בין צרפת לבית הבסבורג כשהשטחים בצפון צרפת צורפו לצרפת וארצות השפלה והשטחים במערב גרמניה צורפו לבית הבסבורג.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הקרב על נאנסי** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007558122205171
* BnF: cb12048698d (data)
* HDS: 008885
* LCCN: sh85089666

 |
**קרל ראל** (בגרמנית: **Carl Rahl**‏; 13 באוגוסט 1812 – 9 ביולי 1865) היה צייר אוסטרי.

קורות חייו
----------

ראל נולד בווינה לקרל היינריך ראל (1779–1843), חרט. הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה וזכה בפרס בגיל 19. משם נסע למינכן, שטוטגרט, הונגריה ובשנת 1836 לאיטליה. הוא נשאר באיטליה בין השנים 1836 עד 1843, שם למד במיוחד בבתי הספר האמנותיים הוונציאניים והרומאים.

סגנונו של ראל, במיוחד השקפותיו על צבע ופרספקטיבה, התגבשו במידה רבה במהלך שנותיו ברומא. הוא חזר לאחר 1843 לווינה למשך שנתיים, ואז ניהל חיי נודד במשך חמש השנים הבאות, נסע דרך הולשטיין, פריז, רומא, קופנהגן ומינכן, והתפרנס כצייר פורטרטים.

בשנת 1850 הוא מונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות בווינה, אך מסיבות פוליטיות פוטר עד מהרה מהתפקיד. לאחר מכן פתח בית ספר פרטי לאמנות, שהתרחב במהירות לסטודיו שהפיק ציורים בקנה מידה מונומנטלי וזכה להצלחה ניכרת. בין תלמידיו הבולטים היו אדוארד ביטרליך, אוגוסט אייזנמנגר, יוזף מתאוס אייגנר, קרולי לוטס, כריסטיאן גריפנקרל, גוסטב גאליה.

יצירתו
------

ראל הוזמן על ידי הפילנתרופ היווני סימון סינאס לצייר מספר עבודות לחזית ולמבוא הכנסייה היוונית בווינה, שנבנה אז על ידי האדריכל הנאו-קלאסי הדני-אוסטרי תאופיל הנסן. בנוסף הזמין סינאס ארבעה ציורים המתארים את גיבורי מלחמת העצמאות היוונית, וארבעה ציורים נוספים לקישוט מקום מגוריו.

ראל עיטר את ארמון טודסקו עם ייצוגים מהמיתולוגיה היוונית. בשנת 1864 הוא צייר מספר דמויות אלגוריות בחדר המדרגות של המחזיאון. בתקופה זו הוא צייר גם כמה ציורי קיר בווילה של גמונדן, וקומפוזיציה לאולם אירועים של טירת אולדנבורג ומחזור מסיפור הארגונאוטים.

כמו כן, הוא צייר בבניין האקדמיה באתונה, שתוכנן על ידי תיאופיל הנסן בשנת 1859 ובוצע על ידי ארנסט זילר (הושלם בשנת 1885), וציורים באכסדרה של הבניין המרכזי של האוניברסיטה הלאומית באתונה, שתוכנן על ידי כריסטיאן הנסן (אחיו של תיאופיל הנסן). הציור המרכזי מציג את מייסד האוניברסיטה, מלך אוטו הראשון מיוון, מוקף במוזות; בפרסקו השמאלי נראה פרומתאוס מוריד אש מהר אולימפוס.

בשנותיו המאוחרות הוא צייר ציורי נוף לבניין האופרה החדשה (Neue Oper), שנמשכו לאחר מותו על ידי תלמידיו. הוא תכנן את המסך הראשי בווינה, ששימש בהופעות של אופרות טרגיות. העיצוב הושלם לאחר מותו על ידי תלמידו כריסטיאן גריפנקר, וצויר על ידי אדוארד ביטרליך.

גלריה
-----

* 
* 
* 
* 
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קרל ראל** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  C. Bodenstein: *Rahl, Carl.* In: *Allgemeine Deutsche Biographie* (ADB). Band 27, Duncker & Humblot, Leipzig 1888, S. 167–172.
2. ↑  Rahl, Karl, de.wikisource.org

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007266696705171
* BIBSYS: 2040747
* BnF: cb149723946 (data)
* DSI: 10138
* GND: 116324554
* ISNI: 0000 0001 1446 8323
* KulturNav: 04873920-cd27-4c6b-a5aa-26e100ed1c3f
* NKC: xx0133209
* NLP: A28432009
* RKD: 65455
* SNAC: w68417px
* ULAN: 500056765
* VIAF: 66739416
* WorldCat: viaf-66739416

 |
**קרל רכלינג** (בגרמנית: **Carl Röchling** ‏; 18 באוקטובר 1855 – 6 במאי 1920) היה צייר ומאייר גרמני, הידוע בייצוגו נושאים צבאיים היסטוריים.

ביוגרפיה
--------

רכלינג נולד בסארבריקן, חלק ממחוז הריין הפרוסי, בנו של פרידריך רכלינג, עובד בית המשפט ואנגליקה סטול. הוא למד בין השנים 1875–1880 באקדמיה לאמנויות בקרלסרוהה אצל לודוויג דס קודרס וארנסט הילדברנד ואחר כך באקדמיה הפרוסית לאמנויות.

בהיותו בברלין, הוא היה תלמידו של הצייר אנטון פון ורנר, איתו השתתף ביצירת ציורים פנורמיים שונים כמו "דר שלאכט פון סדאן" ("קרב סדאן"). מאוחר יותר התפרסם בזכות עבודתו העצמאית של ציורים היסטוריים וצבאיים בתחילת המאה ה-19.

הוא נפטר ב־6 במאי 1920 בברלין.

יצירה
-----

בין היצירות המפורסמות ביותר של רכלינג בנושאים צבאיים ניתן למנות תיאורים שונים של סצינות קרב של ניצחונות צבא פרוסיה, במיוחד אלה במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה.

יחד עם גאורג קוך ואויגן בראכט צוירה פנורמה של קרב צ'אטנוגה בין עבודותיו.

הוא עבד בשיתוף פעולה עם ריכרד קנטל וולדמר פרידריך באיור שני ספרי ילדים פופולריים.

גלריה
-----

* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קרל רכלינג** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Saarländische Biografien - Röchling Carl, web.archive.org, ‏2015-09-12

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb149297792 (data)
* GND: 11860175X
* ISNI: 0000 0000 8023 1685
* KulturNav: 6eaa0373-aafa-47b1-b87b-cd97514b9c0b
* NKC: xx0231845
* NTA: 260082856
* RKD: 67473
* SUDOC: 15312850X
* ULAN: 500009440
* VIAF: 67965310
* WorldCat: viaf-67965310

 |

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"קרל רכלינג"**.
**קרל קריטק** (בהונגרית: **Karl Křitek**;‏ 24 באוקטובר 1861 – 3 בספטמבר 1928) היה מפקד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.

ביוגרפיה
--------

### תחילת דרכו

קרל קריטק נולד ב-24 באוקטובר 1861 בעיר ספליט שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית. כיום נמצאת העיר בתחומי קרואטיה המודרנית. קריטק למד באקדמיות צבאיות, ובשנת 1879 התגייס לצבא בדרגת לוטננט. משנת 1882 עד 1884 למד בקורס מלחמה מיוחד בווינה, ולאחר מכן הועלה לדרגת אובר-לויטננט. לאחר קידומו לדרגת האופטמן הוא שימש כקצין מטה בקורפוס ה-12 בסיביו. בשנת 1891 הועבר למחלקה מיוחדת במטכ"ל שעסקה במיפוי של מדינות זרות. עוד באותה שנה הועלה לדרגת מיור, ושימש כראש המטה של הדיוויזיה השמינית באינסברוק. בשנת 1900 הועלה לדרגת אוברסט ומונה לראש מחלקת המיפוי הנזכרת לעיל. תחת הנהגתו, עסקה המחלקה במיפוי של מדינות עוינות, ותכננה זירות מלחמה אפשריות. 

הוא הועלה לדרגת מיור-גנרל, וב-1 בנובמבר 1906 קיבל פיקוד על בריגדת החי"ר ה-20 בסדווה, ולאחר מכן על הדיוויזיה ה-49 בווינה. ב-1 בנובמבר 1910 הועלה לדרגת לוטננט-פילדמרשל.

### מלחמת העולם הראשונה

 ערך מורחב – **מלחמת העולם הראשונה**  

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, היה קריטק מפקד דיוויזיית הלנדוור ה-26, שהייתה חלק מהארמייה הרביעית שנפרסה בחזית המזרחית, ופיקד עליה במהלך קרב קומרוב. ב-17 באוקטובר 1914 קיבל פיקוד על הקורפוס ה-17, והועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. הוא פיקד על הקורפוס בצורה מוצלחת בקרב לימנובה, ומאוחר יותר הועבר תחת פיקוד הארמייה השלישית. הוא השתתף בקרבות החורף בהרי הקרפטים, שבמהלכם הקורפוס ה-17 ספג אבדות כבדות.

במהלך ההכנות לקראת מתקפת גורליצה-טרנוב הוחזר הקורפוס שלו לארמייה הרביעית, והשתתף בקרב קרשניק וקרב לובלין. למרות שהוא נודע כמצביא מוצלח, הרי שהיה בעל אופי בירוקרטי ונוקדני שהפך אותו לשנוא על הממונים על ועל הכפופים לו כאחד. מפקד הארמייה השלישית סבטוזר בורוייביץ' כתב עליו שהוא "לא מתאים לפיקוד גבוה". בשנת 1916 הועבר הקורפוס שלו לחזית האיטלקית, ונכלל במסגרת הארמייה ה-11 של ויקטור דנקל. הוא השתתף במתקפת טרנטינו, ולאחר מכן בקרבות הנהר איזונצו. במהלך קרבות אלו הוא היה תחת פיקוד הארמייה החמישית של בורוייביץ', ששינה את דעתו עליו מן הקצה אל הקצה הוא כותב עליו "גנרל יעיל, אנרגטי במיוחד". 

בהמשך הוחזר קריטק לחזית המזרחית, הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט וקיבל פיקוד על הקורפוס העשירי. ב-12 ביולי 1917 הוא החליף את קרל טרשצ'יאנסקי פון נאדוש בתפקיד מפקד הארמייה השלישית. בשיתוף פעולה עם ארמיית הדרום הגרמנית, הוא הצליח לכבוש את בוקובינה. הארמייה השלישית פורקה ב-12 בינואר 1918, וב-16 בינואר קיבל קריטק פיקוד על הארמייה השביעית. עם זאת, הארמייה השביעית פורקה ב-15 באפריל 1918, וקריטק נותר בלא כוח לפקד עליו.

### אחריתו

כיוון שכך, פרש קריטק מהצבא. הוא דחה את תואר האצולה שהוצע לו, וחי את שארית חייו בביתו בווינה. הוא מת ב-3 בספטמבר 1928.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קרל קריטק** בוויקישיתוף
* קרל קריטק באתר המוקדש לצבא האוסטרו-הונגרי (באנגלית)
* קרל קריטק באתר weltkriege (בגרמנית)
* קרל קריטק באתר המוקדש לקצינים אוסטריים (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1017837287
* ISNI: 0000 0003 6018 6057
* VIAF: 220713521
* WorldCat (עם VIAF): 220713521

 |
"**פרדס**" הייתה אגודה קואופרטיבית של הפרדסנים בארץ ישראל שהוקמה בתחילת המאה ה-20 במטרה לדאוג לצרכיו של ענף הפרדסנות ולתנאי עבודתם ומחייתם של הפרדסנים.

היסטוריה
--------

אגודת "פרדס" הוקמה בחנוכה תרס"א, דצמבר (1900). הייתה זו האגודה הקואופרטיבית החקלאית הראשונה שהוקמה בארץ ישראל. מייסדיה היו שמעון רוקח, ועמו שמואל מויאל (גיסו של רוקח), פרץ פסקל (חתנו של האח של רוקח, אלעזר רוקח), יהושע שטמפפר, מאיר אפלבוים, יחזקאל בלום, לייב לוי, וד"ר אהרון מאיר מזי"א. את תקנות האגודה ניסח יחיאל מיכל פינס. אחת התקנות הייתה שכל המכתבים, ספרי החשבונות והפרוטוקולים יתנהלו בלשון הקודש.

בתחילה מנתה האגודה תשעה חברים, ובתוך שנה עלה מספר החברים לארבעה עשר. בשנים הראשונות ניהל את "פרדס" יהושע רוקח. בתחילה עבדו חברי ההנהלה ללא שכר, ועם הזמן נטלו לעצמם משכורת בסך אלף פרנק לשנה.

אגודת "פרדס" שינתה את פני ההתיישבות החקלאית ממצב של תלות פיננסית בפקידי הברון רוטשילד למצב של עצמאות כלכלית. התארגנות האגודה הביאה לכך שבנק אפ"ק ניאות להעניק לה אשראי, ובאמצעותו התאפשר משלוח פרי הדר לאירופה.

האגודה סיפקה כסף מזומן לפרדסנים שהיו זקוקים להלוואה זמנית. בעונת החורף היו הפרדסנים מקבלים מן האגודה את האבזרים הנחוצים לאריזת הפרי וכן כסף מזומן להוצאות. האגודה גם דאגה לכל סידורי המשלוח על שלביו השונים עד שלב הטעינה.

עד הקמת האגודה כל פרי ההדר של הפרדסנות העברית שוּוק על ידי סוחרים ערבים. האגודה התנהלה כחברת כוח אדם שסיפקה עבודה לצעירים יהודים בפרדסי הברון ובפרדסים פרטיים. עם הזמן נקלטו בענף הפרדסנות מאות עובדים יהודים, אשר עסקו במלאכות שונות, מקטיף ואריזה ועד טעינת פרי ההדר.

על אף התנגדותו הראשונית של מושל יפו העות'מאני, הצליחה האגודה לקבל את הסכמתו למקם את מחסניה בנמל יפו, שהיה נמל ערבי. שמעון רוקח שכנע את הנהלתה של חברת אוניות אנגלית לפתוח קו ישיר מיפו לליברפול ולגלאזגו לשיווק פרי ההדר. ל"פרדס" היו סניפי מכירה בשש ערי חוף באנגליה, וכן בקהיר, אלכסנדריה ואיסטנבול.

בשנת 1922 נפטר שמעון רוקח, ובמקומו מונו לנהל את האגודה בנו יצחק רוקח וד"ר אהרון מאיר מזי"א. במקביל, באותה תקופה הוקמה התאחדות האיכרים, שאף היא שמה לה למטרה לדאוג לצורכי איכרי ארץ ישראל ובכללם בעלי הפרדסים. עם הזמן נוצר שיתוף פעולה בין שני הארגונים. בין הפעילים המרכזיים של שתי האגודות היו יצחק רוקח וצבי איזקסון, חתנו של ד"ר מזי"א, ולאחריו בנו אליהו איזקסון.

קישורים חיצוניים
----------------

* חייו ופעילותו הציבורית של הש"ר שמעון רוקח, אתר בית רוקח.
* אגודת פרדס, אתר ראשונים.
**הגנב מבגדאד** הוא סרט קולנוע בהפקתו של אלכסנדר קורדה, שיצא לאקרנים בשנת 1940. הסרט היה אמור להיות חידוש לגרסה קודמת של דאגלס פיירבנקס משנת 1924, אך למרות זאת השוני בין שני הסיפורים הוא ניכר: דמותו של פיירבנקס מהסרט המקורי פוצלה בגרסה זו לשתי דמויות שונות, הנסיך אחמד והנער הגנב אבו, ולעלילה התווספו דמויות מפתח חדשות.

בזמן יציאתו נחשב הסרט ליקר ביותר שהופק אי פעם. הצילומים החלו בצפון אפריקה, אך עקב מלחמת העולם השנייה שהתפשטה לכיוון אפריקה עברו הצילומים לארצות הברית.

תקציר העלילה
------------

עלילת הסרט מתרחשת בבגדאד בתקופת הח'ליפה והיא לקוחה מסיפורי אלף לילה ולילה. הנסיך אחמד, המלך החוקי של בגדאד שהודח על ידי הווזיר הרשע ג'עפר בעל הכוחות המאגיים, משוטט ברחבות כמקבץ נדבות. ג'עפר זורק אותו לכלא ושם הוא פוגש בנער אבו, הוא "הגנב מבגדד", הטוב בגנבי העיר. בעזרת הגנב מצליח הנסיך להימלט לעיר בצרה שם הוא מתאהב בבתו היפה של הסולטאן אותה יעד ג'עפר לעצמו. ג'עפר מגיע לבצרה ובכוחותיו המיוחדים גורם לעיוורונו של אחמד והופך את אבו לכלב. כשהנסיכה שוקעת לתרדמה ממנה תוכל להתעורר רק אם תראה שוב את אחמד אהובה, משיב ג'עפר לאחמד ואבו את דמותם ומביא את אחמד לנסיכה המתעוררת מתרדמתה, אך אינה זוכה להתאחד איתו כי ג'עפר חוטף אותה ומפליג עמה לים בספינה. אבו ואחמד יוצאים בעקבותיהם ועוברים הרפתקאות רבות נוספות בטרם יבוא הסרט לסיומו הטוב, מפלתו של ג'עפר ושובה של הנסיכה לזרועותיו של אחמד.

את גיבור הסרט, הנער אבו הגנב מבגדאד, גילם נער הודי בשם סאבו שהסרט הפך אותו לכוכב קולנוע.

את תפקיד ג'עפר, הווזיר האכזר, גילם קונרד ויידט, גרמני אנטי נאצי, שברח מגרמניה בשנת 1933 והופיע בסרטים אנגליים ואמריקאים, שלאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה תרם את מרבית רכושו לטובת מאמץ המלחמה הבריטי. תפקידו הזכור ביותר, היה המיור הנאצי, המתאנה לגיבוריו החיוביים של הסרט  קזבלנקה משנת 1942.

הסרט הגנב מבגדאד, שצולם בצבעים, כלל פעלולים טכניים שהיו חדשניים בזמנו: השד היוצא מן הבקבוק, השטיח המעופף, העין "הרואה הכל", הבובה הרצחנית, הסוס המכני המעופף ועוד.

בשנת 1941 זכה הסרט בשלושה פרסי אוסקר: פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר ופרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הגנב מבגדאד** בוויקישיתוף

* "הגנב מבגדאד", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "הגנב מבגדאד", באתר נטפליקס
* "הגנב מבגדאד", באתר AllMovie (באנגלית)
* "הגנב מבגדאד", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)
* "הגנב מבגדאד", באתר אידיבי
* "הגנב מבגדאד", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)

הערות שוליים
------------

1. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb164620937 (data)
* GND: 7526830-9
* LCCN: n2005005905
* VIAF: 207952209
* WorldCat (עם VIAF): 207952209

 |
**סמל מדינת דלאוור** אומץ ב-17 בינואר 1777. בסמל נערכו מספר שינויים במהלך השנים, והסמל, כפי שהוא כיום אומץ ב-29 באפריל 2004.

תיאור הסמל
----------

במרכז הסמל נמצא שלט אצולה שעליו שלושה פסים: אדום בחלקו העליון, כחול במרכז, ולבן בחלקו התחתון. על הפס האדום מצוירת אלומת חיטה וכן קלח תירס, ועל הפס הלבן מצוי שור העומד על עשב.
מעל המגן מצוירת ספינה ואת המגן מחזיקים שני גברים - חקלאי מצד שמאל של המגן וחייל מצידו הימני. מתחת למגן כתוב מוטו המדינה.

משמעות הסמל
-----------

אלומת החיטה לקוחה מסמל מחוז ססקס ומסמלת את פוריותה של הקרקע של המדינה. קלח התירס לקוח מסמל מחוז קנט ומסמל את ענף החקלאות של המדינה. הפס הכחול שבסמל מסמל את נהר דלאוור - עורק התחבורה והמסחר העיקרי של המדינה בעת הקמתה. השור מסמל את חשיבותו הכלכלית של ענף גידול הבקר במדינה. הספינה מסמלת את ענף תעשיית בניית הספינות במחוז ניוקסל ואת המסחר הימי המהווה מרכיב חשוב מכלכלת המדינה. החקלאי מסמל את ענף החקלאות והחייל מסמל את ההכרה בחשיבות החייל המתנדב להגן על החירויות של ארצות הברית.

כתובות על הסמל
--------------

סביב הסמל נמצאת הכתובת: "החותם הגדול של מדינת דלאוור" (באנגלית: "Great Seal of the State of Delaware") והתאריכים 1704, 1776 ו- 1787.
תאריכים אלה מייצגים את התאריכים בהם מחוזות דלאוור הקימו את בית המחוקקים שלהם בשנת 1704, את יום ה-15 ביוני 1776 בו הכריז בית המחוקקים של דלאוור הקולוניאלית על היותה של דלאוור מדינה עצמאית, ואת ה-7 בדצמבר 1787 - היום בו אשרר בית המחוקקים של דלאוור את חוקת ארצות הברית - והיה הראשון מבין מדינות ארצות הברית שעשה כן.

היסטוריה
--------

הסמל הראשון של המדינה אומץ בשנת 1777. שינויים נערכו בסמל בשנים 1793, 1847, 1907 ו-2004.
בשנת 1793 הוצאו מהסמל דמויות החקלאי והלוחם. בשנת 1847 הם הושבו ונוסף מוטו המדינה "חירות ועצמאות" (Liberty and Independence). בשנת 1907 שונה הכיתוב של שם המדינה מ- "THE DELAWARE STATE" ל- "THE STATE OF DELAWARE".

קישורים חיצוניים
----------------

* סמל מדינת דלאוור - אתר המדינה.
* החותם הגדול של דלאוור.

| סמלי מדינות ארצות הברית |
| --- |
| סמל פדרלי | סמל ארצות הברית |  |
| סמלי מדינות | אוהיו • אוקלהומה • אורגון • איווה • איידהו • אילינוי • אינדיאנה • אלבמה • אלסקה • אריזונה • ארקנסו • ג'ורג'יה • דלאוור • דקוטה הדרומית • דקוטה הצפונית • הוואי • ויומינג • ויסקונסין • וירג'יניה • וירג'יניה המערבית • ורמונט • וושינגטון • טנסי • טקסס • יוטה • לואיזיאנה • מונטנה • מיזורי • מיין • מינסוטה • מיסיסיפי • מישיגן • מסצ'וסטס • מרילנד • נבדה • נברסקה • ניו ג'רזי • ניו המפשייר • ניו יורק • ניו מקסיקו • פלורידה • פנסילבניה • קולורדו • קונטיקט • קליפורניה • קנזס • קנטקי • קרוליינה הדרומית • קרוליינה הצפונית • רוד איילנד |
| סמלי אזורים מבודדים | סמואה האמריקנית • גואם • איי מריאנה הצפוניים • פוארטו ריקו • איי הבתולה של ארצות הברית |
| סמל מחוז קולומביה ווושינגטון | וושינגטון, מחוז קולומביה |
**שקילות אסטרטגית** היא מושג בתורת המשחקים העוסק בקשר שבין משחקים שונים. שני משחקים הם **שקולים אסטרטגית** אם כל אחד יכול להתקבל מהשני על ידי שינוי פונקציית התועלת של השחקנים. מושג השקילות האסטרטגית תקף הן למשחקים בצורה אסטרטגית והן למשחקים בצורה קואליציונית.

הגדרות
------

**משחק בצורה קואליציונית** הוא זוג {\displaystyle \left(N,v\right)} בו קבוצת השחקנים היא N=\{1,2,\cdots,n\} ו-v היא הפונקציה הקואליציונית, או פונקציית הרווח, המתאימה לכל תת-קבוצה S של שחקנים מספר ממשי. הפונקציה הקואליציונית v מקיימת כי {\displaystyle v\left(\emptyset \right)=0}. אנו חושבים על תת-קבוצות של N כעל קואליציות. לפיכך, הפונקציה הקואליציונית מתאימה לכל קואליציה שווי מסוים. 

משחק בצורה קואליציונית {\displaystyle \left(N,v\right)} **שקול אסטרטגית** למשחק {\displaystyle \left(N,w\right)} אם קיימים מספרים a>0 ו-{\displaystyle b\_{1},\cdots ,b\_{n}\in \mathbb {R} } כך שלכל קואליציה {\displaystyle S\subseteq N} מתקיים: {\displaystyle w\left(S\right)=av\left(S\right)+\sum \_{i\in S}b\_{i}}.

ב**משחק בצורה אסטרטגית** לכל שחקן i יש קבוצת פעולות אפשריות S\_i. הוא מחליט על התפלגות כלשהי על קבוצת הפעולות, כלומר, באיזו הסתברות ישחק כל פעולה. לכל שחקן יש פונקיית תועלת u\_{i} שנקבעת על ידי תוחלת התשלום תחת ההתפלגויות של כל השחקנים. משחק בצורה אסטרטגית עם פונקציות תועלת {\displaystyle \{u\_{i}\}} **שקול אסטרטגית** למשחק עם פונקציות תועלת {\displaystyle \{v\_{i}\}}, אם קיימים מספרים {\displaystyle \{a\_{i}>0\}} ו-{\displaystyle \{b\_{i}\}}, כך שלכל i מתקיים: {\displaystyle u\_{i}=a\_{i}v\_{i}+b\_{i}}. 

הרעיון בשקילות אסטרטגית הוא שניתן לתאר אותה סיטואציה על ידי שני משחקים שונים. לדוגמה, במשחק בצורה קואליציונית, ייתכן שהפונקציה הקואליציונית מתאימה לכל קואליציה סכום כסף בשקלים. באותה מידה ניתן להמיר את סכום הכסף הזה לדולרים. שער ההמרה בין שקל לדולר מקביל לקבוע a בהגדרת השקילות. 

בנוסף, ייתכן שכל שחקן נותן חלק מהרווח שלו לצדקה, או שהוא מקבל הכנסות מסוימות ממקורות אחרים. במקרה כזה, ההכנסה של שחקן i מקבילה לקבוע b\_{i}.

תכונות
------

* לא כל שני משחקים שקולים אסטרטגית. לדוגמה, נתבונן במשחק בצורה קואליציונית {\displaystyle \left(N,v\right)} בו יש שלושה שחקנים ({\displaystyle N=\{1,2,3\}}), והפונקציה הקואליציונית נתונה על ידי הערכים הבאים: (א) {\displaystyle v\left(1\right)=v\left(2\right)=v\left(3\right)=0}, (ב) {\displaystyle v\left(1,2\right)=v\left(1,3\right)=v\left(2,3\right)=1}, (ג) {\displaystyle v\left(1,2,3\right)=1}. משחק זה אינו שקול, למשל, למשחק זהה בו {\displaystyle v\left(1,2,3\right)=2}, מכיוון שתנאי השקילות מחייב שכל הקבועים {\displaystyle b\_{i}=0} וש-{\displaystyle a=1}.
* כל משחק בצורה קואליציונית {\displaystyle \left(N,v\right)} שקול אסטרטגית למשחק {\displaystyle \left(N,w\right)} בו {\displaystyle w\left(i\right)=0}, כלומר, למשחק בו השחקנים לא מרוויחים דבר אם הם לא משתפים פעולה.
* שקילות אסטרטגית היא יחס שקילות.

ראו גם
------

* משחק שיתופי

לקריאה נוספת
------------

* שמואל זמיר, מיכאל משלר, אילון סולן, **תורת המשחקים**, ירושלים: מאגנס, 2008, מסת"ב 9654932946
הגן הבוטני הנמצא בסמוך למרכז העיר - מראה בחורף
**הגן הבוטני של מילאנו** (**Orto Botanico di Brera**), המשתרע על פני שטח של 5,000 מ"ר וכולל כ-300 מיני צמחים, נמצא מאחורי הגלריה לאומנות בררה (Pinacoteca di Brera) ב Via Brera 28 שבמרכז מילאנו. הוא מופעל על ידי אוניברסיטת מילאנו ופתוח לציבור בימי השבוע ללא תשלום (לא כל השנה).

הגן נוסד על ידי פולגנציו ויטמן (Fulgenzio Vitman) בשנת 1774, בעת שלטונה של הקיסרית האוסטרית מריה תרזה. בעת הקמתו היו בגן צמחי מרפא, אשר שימשו את הסטודנטים לרפואה ולרוקחות. בשנת 1998 שוקם הגן, לאחר שהוזנח תקופה ארוכה. יחד עמו, הוקם מצפה הכוכבים המצוי במקום.
הגן בנוי מערוגות צמחים מלבניות, אשר מגודרות על ידי לבנים. כן מצויה בה בריכה אליפטית מהמאה ה-18 וחממה, המשמשת היום את האקדמיה לאומנות יפה. בנוסף למינים הבוטנים אשר עיצובם התבסס על הארכיטקטורה של העבר, כגון אלו המיוחסות לג'וזפה פיארמריני, מצויה בגן בריכה מהמאה ה-18 שבה הם גדלים אירוסים ונימפאות.

חלקות הגן הן אלו:

* ערוגות עם צמחים עשביים
* ערוגות של מרווה
* עצים לתועלת האדם: מזון ושימושים אחרים.
* אוסף של צמחים בעלי פקעות
* צמחים אדמוניתיים

בין הצמחים המצויים בה: אחת העתיקים מבין עצי גינקגו דו-אונתי באירופה, ועצים מהמינים Firmiana simplex, ‏ Juglans nigra, ‏ Pterocarya fraxinifolia ו -טיליה

גלריה
-----

* הכניסה לגן הכניסה לגן
* Hydrangea macrophyllaHydrangea macrophylla
* 
* Dryopteris erythrosoraDryopteris erythrosora
* 
* Hosta plantagineaHosta plantaginea
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הגן הבוטני של מילאנו** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של הגן הבוטני של מילאנו (באיטלקית)

* אתר האינטרנט הרשמי של הגן הבוטני של מילאנו (באנגלית)
* אתר אוניברסיטת מילאנו: המכון האסטרונומי והגן הבוטני

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ICCU: UFIV016549
* VIAF: 305153043
* WorldCat: viaf-305153043

 |
**החותם הגדול של מדינת ג'ורג'יה** או **סמל ג'ורג'יה** (באנגלית: **Great Seal of the State of Georgia**) הוא סמל מדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית. הסמל אומץ בשנת 1799 כחלק מחוקת המדינה, ושונה מספר פעמים מאז עיצובו הראשוני.

בחזית הסמל מופיעה קשת הניצבת על שלושה עמודים קורינתיים. הקשת מסמלת את חוקת המדינה, וכל אחד מהעמודים מסמל את אחת משלוש רשויות השלטון: הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת.

מוטו המדינה באנגלית: "חכמה, צדק, מתינות" (Wisdom, Justice, Moderation) כתוב על גבי מגילת קלף המלופף סביב העמודים.

בין העמודים ניצב איש מיליציה (לוחם שהשתתף במהפיכה האמריקאית שחרבו מונפת. הלוחם מייצג את הגנת המיליציה המדינתית על חוקת המדינה.

סביה הסמל מופיע שם המדינה באנגלית: State of Georgia בחלקו העליון של הסמל, ושנת הכרזת העצמאות של ארצות הברית - 1776. בעת שאומץ הסמל, בשנת 1799 הופיעה שנה זו, אולם בשנת 1914 שונתה השנה שעל הסמל.

חלקו הקדמי של החותם משמש כסמל המדינה.

בחלקו האחורי של החותם מצויר קו החוף של המדינה שלמולו מפליגה ספינה הנושאת את דגל ארצות הברית. הספינה מסמלת את הסחר בטבק וכותנה שהיוו את עיקר יצוא המדינה. בסמוך לספינה מצוירת סירה המסמלת את הסחר הפנימי במדינה. ברקע הסמל מופיע דמות של אדם חורש ועדר כבשים. סביב הסמל רושמות המילים: "חקלאות ומסחר" ("agriculture and commerce") המסמלים את כלכלת המדינה בראש הסמל, ושנת 1776 בתחתיתו.

מזכיר מדינת ג'ורג'יה משמש, על פי חוק, כשומר חותם המדינה; כאשר כל המסמכים הרשמיים נחתמים בחותם זה.

הסמל הופיע במשך שנים רבות על דגל המדינה (למעט בין השנים 1879–1902.

דגם של הסמל עשוי ברזל יצוק ניצב בכניסה הצפונית של אוניברסיטת ג'ורג'יה מאז שנת 1858.

ראו גם
------

* דגל ג'ורג'יה

קישורים חיצוניים
----------------

* החותם באתר מזכיר מדינת ג'ורג'יה

| סמלי מדינות ארצות הברית |
| --- |
| סמל פדרלי | סמל ארצות הברית |  |
| סמלי מדינות | אוהיו • אוקלהומה • אורגון • איווה • איידהו • אילינוי • אינדיאנה • אלבמה • אלסקה • אריזונה • ארקנסו • ג'ורג'יה • דלאוור • דקוטה הדרומית • דקוטה הצפונית • הוואי • ויומינג • ויסקונסין • וירג'יניה • וירג'יניה המערבית • ורמונט • וושינגטון • טנסי • טקסס • יוטה • לואיזיאנה • מונטנה • מיזורי • מיין • מינסוטה • מיסיסיפי • מישיגן • מסצ'וסטס • מרילנד • נבדה • נברסקה • ניו ג'רזי • ניו המפשייר • ניו יורק • ניו מקסיקו • פלורידה • פנסילבניה • קולורדו • קונטיקט • קליפורניה • קנזס • קנטקי • קרוליינה הדרומית • קרוליינה הצפונית • רוד איילנד |
| סמלי אזורים מבודדים | סמואה האמריקנית • גואם • איי מריאנה הצפוניים • פוארטו ריקו • איי הבתולה של ארצות הברית |
| סמל מחוז קולומביה ווושינגטון | וושינגטון, מחוז קולומביה |
מדידת שקיעת דם בתוך מספר מבחנות
**שקיעת דם‏** (erythrocyte sedimentation rate או בקיצור **ESR**) היא בדיקת דם המשמשת לאיתור דלקת ובמקרים מסוימים לניטור מהלך מחלה ויעילות הטיפול בה.

במהלך הבדיקה מכניסים דם שטופל בנוגדי קרישה למבחנה צרה סטנדרטית המסומנת בשנתות. הכבידה גורמת לשקיעת תאי הדם האדומים לתחתית המבחנה וקצב השקיעה נמדד ונרשם בערכים של מילימטרים לשעה (mm/h).

בזמן תהליך דלקתי, גדל ריכוזו בדם של חלבון בשם פיברינוגן. הפיברינוגן גורם לתאי הדם האדומים לדבוק זה בזה עד ליצירת גופים הנוטים לשקוע מהר יחסית. ככל שכמות הפיברינוגן גדולה יותר, כך מואצת שקיעת הדם.

ערכי הנורמה לשקיעת דם הם עד 20 מילימטרים לשעה. ערכים הגבוהים מ-100 מילימטרים לשעה מצביעים בדרך כלל על קיומה של מחלה. מעבר לתהליכים דלקתיים, גם מצבים שונים כמו אנמיה והיריון יגרמו לשקיעת דם מואצת במקצת.

ראו גם
------

* חלבון מגיב C

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **ESR** |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **שקיעת דם** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **שקיעת דם** |

* הערך "שקיעת דם", באתר ויקירפואה
**הארי פטריק קלארק** (באנגלית: **Henry Patrick Clarke** ;‏ 17 במרץ 1889, דבלין - 6 בינואר 1931, כור) היה מאייר ויוצר ויטראז'ים אירי. הוא היה בין נציגי הבולטים של תנועת האמנויות והאומנויות באירלנד.

ביוגרפיה
--------

הארי קלארק נולד בדבלין למשפחת מעצב כנסיות. הוא למד בבית הספר לאמנות בעיר וסיים אותה בשנת 1905. בשנת 1910 ויטראז' שהוא יצר זכה במדליית זהב בתחרות ארצית.

במהלך לימודיו הוא את מרגרט קלארק והם התחתנו בשנת 1914.

זמן קצר לאחר מכך עבר הזוג ללונדון והארי קלארק החל לעבוד כמאייר. בשנת 1916 פורסם ספר של הנס כריסטיאן אנדרסן עם איוריו. בהמשך אייר מספר ספרים נוספים.

בשנת 1921 הוא התחיל לעבוד בבית מלאכה של אביו ביחד עם אחיו. הם יצרו מספר רב של ויטראז'ים למוסדות שונות בבריטניה.

בשנת 1929 אובחנה אצל קלארק מחלת השחפת והוא עבר לדבוס. הוא חשש למות מחוץ למולדת ולכן בשנת 1931 החל בנסיעה לדבלין אך נפטר בדרך.

יצירות של קלרק
--------------

* 19161916
* 1922-24 1922-24
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הארי קלארק** בוויקישיתוף
* קורות חיים ויצירות
* כתבי הארי קלארק בפרויקט גוטנברג (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007309700705171
* BIBSYS: 8009503
* BNE: XX1106308
* BnF: cb16544653w (data)
* GND: 11905891X
* ISNI: 0000 0000 7729 3084
* LCCN: n80127749
* LNB: 000249828
* NDL: 01220455
* NKC: xx0086687
* NLA: 35207551
* NLK: KAC201524008
* NTA: 071771565
* RERO: 02-A020156698
* RKD: 17068
* SNAC: w6j408bz
* SUDOC: 14023229X
* Trove: 865376
* ULAN: 500005071
* VIAF: 64809213
* WorldCat: lccn-n80127749

 |
**מעשה בשתי פילות** הוא ספר ילדים אודות אמא פילה, ובתה הפילונת שהתחפשו לבני-אדם, ובאו לגור בבית משותף. זהו ספרה הראשון של דיאנה אולארצ'יק, שנכתב במקור באנגלית ותורגם על ידי בעלה, הזמר, אלון אולארצ'יק לעברית. הספר אויר על ידי עינת מגל שמאלי, הוא מיועד לילדים קטנים, ומהווה חומר מחשבה למבוגרים. בנוסף לכך, הספר זכה בפרס בן יצחק לאיור ספר ילדים של מוזיאון ישראל.

עלילת הספר
----------

עלילת הספר עוסקת באמא פילה, ובתה הפילונת שהגיעו לגור בבית משותף עם בני אדם. הן הגיעו מחופשות, כדי שאף אחד לא ידע שהן פילות, מכיוון שלפילים אסור לגור עם בני אדם. בדרך לשלווה, אמא פילה ובתה פוגשים מכשולים רבים. אך בחשיבה יצירתית, ובחוכמה הן מצליחות להתגבר עליהם וליצור קשר מיוחד עם שכניהן.

דמויות
------

* אמא פילה - אמא של פילונת, בעלה נהרג על ידי בני האדם. האמא היא אחראית, ודואגת לבתה. מגושמת מעצם היותה פילה.
* פילונת - בתה של אמא פילה, אביה נהרג על ידי בני האדם. היא נתמכת באמה הפילה, ומפחדת מבני האדם. בנוסף לכך, היא מגושמת, כמו רוב הפילים.
* אמא, אבא, ילד ילדה - מתגוררים בבניין אליו הגיעו הפילות. הילד אוהב לשחק עם אחותו בזמנו הפנוי. שובב, יצירתי, והוגה את רעיון פתרון הבעיה ביחד עם אחותו. הילדה בעלת אופי שובב ונמרץ. בנוסף לכך, היא אוהבת לבלות את זמנה הפנוי עם אחיה, ובעיקר אוהבת לעשות צרות. הילדה יצירתית והוגה את רעיון הפתרון ביחד עם אחיה.

ביקורת על הספר
--------------

מירי חנוך כותבת בסקירתה בעיתון הארץ במגזין 'עכבר העיר' כי מדובר בסיפור מרענן, "אנושי - פילי, נוגע ללב, קצת שמח וקצת עצוב".

בביקורתה מתארת חנוך את העלילה המסתבכת והולכת, הקשר המיוחד שנרקם בין משפחת בני האדם, לשתי הפילות, הרגשות והמסרים הסמויים "הסיפור העצוב על טבעו המזעזע של האדם, שמשמיד לאט לאט את כדור הארץ ומכחיד את מי שעליו".

איורי הספר זכו אף הם לשבחים בעיתון הארץ בסקירתה של יעל דר: "הספר 'מעשה בשתי פילות' הוא דוגמה ליחסי גומלין נפלאים בין המילים לציורים". לפי אותה בקורת, המאיירת עינת מגל שמאלי לקחה על עצמה להוסיף אווירה ומידע שלא כתובים בסיפור, והוסיפה הרבה תוכן אסתטי ויצירתיות עד שקשה לדמיין את הסיפור בלעדיו.

קישורים חיצוניים
----------------

* מעשה בשתי פילות, באתר הוצאת עם עובד

הערות שוליים
------------

1. ↑  פרס מוזיאון ישראל למאיירים לרותו מודן, באתר חדשות וואלה
2. 1 2  דיאנה אולארצ'יק, **מעשה בשתי פילות**, ישראל: הוצאת עם עובד, 1999
3. ↑  מירי חנוך, מעשה בשתי פילות, **עיתון הארץ טור "עכבר העיר"**, 1999
4. ↑  יעל דר, פילים באוליפנט, **עיתון הארץ טור "עכבר העיר"**, 1999
**האריה השואג** (באנגלית: **The Roaring Lion**) הוא דיוקן ותצלום מפורסם של ראש ממשלת הממלכה המאוחדת וינסטון צ'רצ'יל. הדיוקן צולם בשנת 1941 על ידי הצלם הארמני-קנדי יליד האימפריה העות'מאנית יוסוף קארש ב"גוש המרכזי" שבגבעת הפרלמנט באוטווה, בירת קנדה.

התצלום צולם ב-30 בדצמבר 1941 במשרדו של יו"ר בית הנבחרים של קנדה במשכן הפרלמנט הקנדי לאחר שצ'רצ'יל נשא נאום בפני חברי הפרלמנט על אודות מלחמת העולם השנייה. צ'רצ'יל הוזמן לנאום בידי ראש ממשלת קנדה מקנזי קינג.

הדיוקן נודע במיוחד בשל היציבה והבעת הפנים של צ'רצ'יל, שהושוו לתחושות המלחמה ששררו בבריטניה — התמדה מול אויב כובש. סשן הצילומים היה קצר, ורגע לפני החשיפה, קארש ניגש לעבר צ'רצ'יל ושמט את הסיגר שהיה בידו. צ'רצ'יל נכעס והביע את מורת רוחו מהדיוקן. הגלריה לאמנות ע"ש פישר באוניברסיטת דרום קליפורניה תיארה זאת כ"דיוקן מתריס שהפך לסמל מידי של העמידה הבריטית נגד הפשיזם".

צילום נוסף שנעשה באותו הסשן, בו צ'רצ'יל מחייך. צילום זה לא זכה לפרסום רחב
הוא הופיע על שער גיליון כתב העת "LIFE" מיום 21 במאי 1945, שקנה אותה תמורת 100 דולר אמריקני. בהווה, הדיוקן ניצב בחדרו של יו"ר בית הנבחרים של קנדה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **האריה השואג** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  From Colonel Sanders to Grace Kelly: Iconic American Portraits by Yousuf Karsh, באתר סמית'סוניאן, 19 בנובמבר 2013 (באנגלית)
2. ↑  דייוויד טראוויס, Yousuf Karsh: Regarding Heroes, באתר הגלריה לאמנות ע"ש פישר של אוניברסיטת דרום קליפורניה (באנגלית)
3. ↑  "Winston Churchill". Life. דרך גוגל ספרים, 21 במאי 1945 (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb40323662b (data)

 |
שגיאות פרמטריות בתבנית:מקורות   
פרמטרי חובה [ נושא ] חסרים 

**שקית**, או **שני כלבים ועצם**, הוא משחק ילדים המיועד לשתי קבוצות. הקבוצות מסודרות על שני קווים, במרחק של כעשרה מטרים זו מזו, כאשר השחקנים בכל קבוצה ממוספרים לפי מיקומם בשורה. במרכז המגרש מונחת שקית (המלאה בחומר כבד, במשקל של כמה מאות גרמים), ולידה עומד מנהל המשחק.

בכל סיבוב, מנהל המשחק קורא מספר. שני השחקנים הממוספרים במספר זה, אחד מכל קבוצה, מזנקים לעבר השקית. השחקן הראשון אשר נוגע בשקית מוגדר כבורח, והשני כרודף. ברגע שנגע הראשון בשקית, עליו לקחתה אל מעבר לקו של קבוצתו. הצליח הראשון להימלט, ניצח בסיבוב. נתפס - ניצחה הקבוצה השנייה.

במקרים בהם הראשון מגיע לשקית בהפרש גדול מן השני, המשחק מהיר ומלא פעילות. עם זאת, המשחק עלול להפוך לחסר חיים כאשר המתחרים מגיעים בערך באותו הזמן אל השקית, ונכנסים למצב יציב של חוסר מעש: ידיהם שלוחות אל השקית, אך אינן נוגעות בה. הראשון שייגע בשקית יוגדר כבורח, ומיד ייגע בו השני, מכיוון שידו מונחת מעל וממתינה.

בגרסה אחרת של המשחק, מנהל המשחק מחזיק בידו מטפחת בד, שאותה שחקני כל קבוצה ינסו להעביר לצד שלהם. הוא יכול לקרוא למספר שחקנים בו זמנית. כאשר המשחק נתקע הוא יכול להחזיר את השחקנים שבמגרש, ולנקוב במספרים חדשים.

### דוגמה להתנהלות המשחק

* מנהל המשחק מכריז: "מספר שלוש". שחקן מספר שלוש יוצא מכל קבוצה.
* המשחק נתקע ללא הכרעה.
* "מספר אחת להצטרף". שחקן מספר אחת מכל קבוצה - מצטרף.
* המשחק שוב ללא הכרעה.
* "אחת ושלוש לחזור, מספרי שבע להגיע".

ראו גם
------

* תפסוני
איור של סיפור האריה והעכבר
איור האריה והעכבר מתוך הספר "סיפורי איזופוס לילדים"
פסל האריה הלכוד ברשת והעכבר לצידו, ברובע סכוונינגן בהאג
**האריה והעכבר** הוא אחד ממשלי איזופוס, מספר 146 באינדקס של פרי.

עלילה
-----

בגרסה הראשונית של הסיפור, אריה מאיים על עכבר שהעיר אותו. העכבר מבקש את סליחתו ומציין את העובדה כי הוא אינו טרף ראוי ולא יעניק כל כבוד לאריה. האריה משתכנע ומשחרר את העכבר לחופשי. מאוחר יותר, האריה נתפס ברשת ציידים, העכבר שומע את שאגותיו ומגיע לשחרר אותו על ידי כרסום חבליו. 

בגרסאות שונות של הסיפור, לאחר שהאריה משחרר את העכבר, הוא מבטיח להחזיר לו טובה, והאריה כל כך משועשע מהעניין ומשחרר את העכבר לחופשי. כשהעכבר שב ומקיים את הבטחתו מתחזק המסר של חשיבות החזרת הטובה וקיום הבטחה. 

מוסר ההשכל של הסיפור הוא שרחמים מביאים בצידם שכר. ושאין להסתכל בקנקן אלא במה שיש בתוכו. העכבר, על אף קטנותו, הצליח להציל את חייו של האריה הגדול והחזק, בתמורה לכך שהאריה חס על חייו. הסיפור גם מחזק את זה שלכל אחד יש תועלת, אתה לא יכול להיות קטן מדי מכדי להועיל, ולכל אחד יש את היתרונות שלו. 

המשורר הסקוטי רוברט הנריסון (Robert Henryson) כתב גרסה שכלולה בספרי המעשיות שהוציא בשנת 1480 המרחיבה את הטיעון כי העכבר מייצג מספר נושאים העוסקים בדין, פוליטיקה וצדק. השיר מורכב מ-43 בתים בני שבע שורות. 12 הבתים הראשונים מתייחסים לפגישה עם איזופוס בחלום. וששת הבתים בסיומו מתארים את המוסריות בסיפור. המשל המורחב מופיע בבתים 13-36. 

המשורר הצרפתי מהמאה ה-16 קלמאן מארו, מספר גרסה נוספת נרחבת של הסיפור שפורסמה לראשונה בספרו "*Épitre à son ami Lyon Jamet*" (מכתב לחברו ליון) בשנת 1534. זהו חיקוי של אגרות המשורר הלטיני הורטיוס, בהם פנה לחבריו לעיתים קרובות, תוך החלת תמות, בדומה למשלי איזופוס, למצבים שהם נתקלים בהם. במקרה הזה, המשורר מארו היה כלוא והוא מתחנן בפני חברו לעזור לו להשתחרר. ז'אן דה לה פונטן כלל גרסה תמציתית של הסיפור באגדותיו שיצאו בשנת 1668.

עיבודים
-------

המשל היה אהוב על אמנים ופסלים שהרבו להשתמש בו במגוון מדיומים. הצייר הפלמי פרנס סינדרס (Frans Snyders) היה אחראי על לפחות שתי גרסאות. אחת מהן עברה תיקון לבקשתו של וינסטון צ'רצ'יל, כדי להדגיש את העכבר שהיה כמעט בלתי נראה. בשנת 1973 הציור עבר שחזור וההדגשה הוסרה ולאחר מכן הוא נתלה באולם הגדול בארמון וסטמינסטר. 

במאה ה-19 הקריקטוריסט הפוליטי ג'ון דויל ביצע התאמה של המשל לאחת מסדרות ההדפסים החודשיות שלו בפברואר 1844. בקריקטורה, ה"עכבר" המכרסם ברשת הוא ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון, אשר שכנע את בית הלורדים לשחרר את ה"אריה" דניאל או'קונל ממאסר שנגרם מכיוון שניסה לבטל את חוק האיחוד של 1800.

ראו גם
------

* שלמה המלך והדבורה

קישורים חיצוניים
----------------

* | מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקיטקסט טקסט בוויקיטקסט: **האריה והעכבר** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **האריה והעכבר** |
* איורים למעשיית האריה והעכבר בין המאות ה-15 וה-20, באתר פליקר
* מעשיית האריה והעכבר, (בלטינית)
* גרסתו של ז'אן דה לה פונטן (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  צלחת עם איור "האריה והעכבר" (באנגלית)
2. ↑  קריקטורה
**נשר אפור-כיפה** (שם מדעי: ***Necrosyrtes monachus***) הוא מין של דורס אפריקני בתת-משפחת נשרי העולם הישן. הוא המין היחיד בסוגו.

מאפיינים
--------

הוא מזדווג בקן מקלות שנבנה על עץ (לרוב דקל) ברוב שטחה של אפריקה שמדרום לסהרה, כשהוא מטיל ביצה אחת בלבד. לעיתים יחיה במושבות קטנות. האוכלוסייה ברובה יציבה. זהו אחד מהקטנים שבנשרי העולם הישן עם אורך של 70 ס"מ ומשקל של 2.12 ק"ג.

כמו כל הנשרים האחרים הוא אוכל נבלות, כשהוא ניזון מנבלות ומפסולת שאותם הוא מוצא על ידי דאייה בשמיים מעל הסוואנה קרוב ליישובי אדם, כולל שיפועי זבל ובתי-מטבחיים. לעיתים קרובות הוא נע בלהקות, והתנהגות זו מאוד שכיחה בקרב המין הזה. בחלק נרחב מתחום תפוצתו, כמעט תמיד ישנם כמה נשרים הנראים דואים בשמיים כמעט בכל שעה ביום.

הנשר הזה בדרך-כלל אינו נרתע מבני-אדם, ולעיתים קרובות הוא מתאסף ליד יישובים. לפעמים הוא מכונה בתור "מלקט הזבל" על ידי המקומיים.

הנשר אפור-הכיפה הוא נשר טיפוסי, עם ראש קירח בצבע ורוד ו"כיפה" אפרפרה. כסות הנוצות שלו היא בצבע חום כהה אחיד. כנפיו שטוחות בשביל דאייה ונוצות זנבו קצרות. זהו נשר קטן בהשוואה לנשרים אחרים.

נשרים אלה משמיעים צרחה רמה כאשר הם מופרעים בקינם.

גלריה
-----

* נשר אפור-כיפה ובזיירנשר אפור-כיפה ובזייר
* ביצהביצה
* 
* 
*

ראו גם
------

* הנשר והילדה הקטנה

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **נשר אפור-כיפה** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* ADW
* ARKive
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  נשר אפור-כיפה באתר הרשימה האדומה של IUCN

| נשרי העולם הישן |
| --- |
| עוזנייה שחורה (סוג ומין יחיד) | עוזנייה שחורה |  |
| נשר | נשר מקראי • נשר דרומי • נשר הודי • נשר אפריקני • נשר ההימלאיה • נשר בנגלי • נשר הכף • נשר צר-מקור |
| נשר לבן-ראש (סוג ומין יחיד) | נשר לבן-ראש |
| עוזניית הנגב (סוג ומין יחיד) | עוזניית הנגב |
| נשר אדום-ראש (סוג ומין יחיד) | נשר אדום-ראש |
| פרס (סוג ומין יחיד) | פרס |
| נשר הדקלים (סוג ומין יחיד) | נשר הדקלים |
| נשר אפור-כיפה (סוג ומין יחיד) | נשר אפור-כיפה |
| רחם (סוג ומין יחיד) | רחם |
דייגו ולאסקז: אשה זקנה שולקת ביצים, בערך 1618
**שליקה** היא שיטת בישול בחום: המזון אותו מבקשים לבשל מושם על פי רוב במים, בציר או ביין ומונח על הכיריים באש קטנה. הנוזל בעת הבישול נמצא בטמפרטורות 70-85° צלזיוס, כך שאינו מבעבע.

שליקה מתאימה במיוחד למזון עדין מרקם כביצים, בשר עוף, דגים ופירות, הנוטה להתפרק בשיטות בישול בהן משתמשים באש חמה יותר או בשמן. 

ביצים שלוקות נעשות לרוב במים, דג ביין לבן, עוף בציר ופירות ביין אדום. ניתן להשתמש גם במיצי פירות ובחלב לשליקות שונות.

בשליקה משתמר טעם המזון, ועל כן אין להרבות בזמן השליקה ובטמפרטורת השליקה. 

נוזל השליקה שמשמש את מסעדות השף מכונה court bouillon ומשמש לשיטות בישול נוספות, מרכיביו הם: חומצה (יין, מיץ לימון), מרכיב ארומטי: "בוקה גרני" (Bouquet Garni- צרור צמחי תבלין טריים הקשור בחוט), נוזל השליקה המרכזי ו"מירפואה" (mire poix- תערובת ירקות ארומטיים החתוכים בגסות).

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **שליקה** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **שליקה** |

* נזהרים מרותחין, מאתר וואלה

| **טכניקות בישול** |
| --- |
| יבש | אפייה • צלייה • קלייה • עישון |
| מבוסס מים | בישול לבן • הרתחה • חליטה • שליקה • אידוי • נזיד |
| מבוסס שמן | טיגון עמוק • טיגון • הקפצה |
| מבוסס אלכוהול | פלמבה (שילהוב) |
| מבוסס חומץ או מלח | כבישה • החמצה |
| בעזרת כלים | אמבט מרים • סיר לבישול איטי • בישול במיקרוגל • סיר לחץ • מנגל • הקצפה |
| גסטרונומיה מולקולרית | ספריפיקציה • סו-וויד |
סמל האלה תנית, המשמש גם כדי לייצג את כנסיית העם הגואנצ'י.
**כנסיית העם הגואנצ'י** (**Iglesia del Pueblo Guanche**) היא ארגון דתי שנוסד בשנת 2001 בעיר סן קריסטובל דה לה לגונה (טנריפה, האיים הקנריים, ספרד), במטרה להציל ולהפיץ את הדת הפגאנית של הגואנצ'ים. הכנסייה נוסדה על ידי קבוצה של חסידים קנריים של האלה האם הקדמונית *Chaxiraxi*.

הכנסייה ביצעה הטבלות וחתונות על פי המנהג הקדום. בשנת 2002 נערכו טקסי נישואים בהתאם לנוסח גואנצ'י, שהתקיימו כביכול בעבר באי טנריפה - בפועל, טקסים כאלה לא נצפו במשך כמה מאות שנים מאז ההשתלטות הספרדית על הארכיפלג.

כנסיית העם הגואנצ'י דומה לתנועות נאו-פגאניות אחרות. בשנת 2008 מנתה הכנסייה כ-300 חברים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **כנסיית העם הגואנצ'י** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של כנסיית העם הגואנצ'י (בספרדית)

הערות שוליים
------------

1. 1 2  La Iglesia del Pueblo Guanche. Consideraciones metodológicas. Gobierno de Canarias.
2. ↑  Martin, Veronica (2008). 5% of Canarians profess a minority religion (Un 5% de canarios profesa una religión minoritaria), *La Opinión de Tenerife* newspaper, 3 October.
רבי **משולם זושא יצחק אוירבך** (או **אברבוך**; ה'תקע"ט, 1819 - ב' בסיוון ה'תרמ"ב, 1882) מטלומאץ', היה רב ואב"ד העיר טלומאץ', הרביעי בשושלת חסידות אניפולי ואביו של מייסד חסידות הורניסטייפול.

ביוגרפיה
--------

נולד לרבי יחיאל מיכל אוירבך, שהיה אדמו"ר בדינוביץ', ברימנוב ובקורימא, בן רבי צבי מנחם אוירבך בנו של רבי משולם זושא מאניפולי. נשא את שטערנה פייגא בתו של רבי יעקב ישראל טברסקי מצ'רקס. לאחר פטירת אשתו הראשונה נשא את בת רבי חיים הגר מקוסוב.

כיהן כרב ואב"ד העיר טלומאץ' שבאוקראינה עד לסוף ימיו. הוציא לאור את ספרו של אבי חמיו רבי מרדכי מטשרנוביל - "לקוטי תורה". בנו, רבי מרדכי דב טברסקי, הגדירו: "איש שהכל בו".

בנו היה רבי מרדכי דב טברסקי מהורניסטייפול, מייסד חסידות הורניסטייפול וחתן רבי חיים הלברשטאם מצאנז. 

חתנו מאשתו הראשונה היה רבי אהרן משה שניאורסון. חתניו מאשתו השנייה: רבי מאיר אלטר שפירא מלובאני, רבי יוסף רבינוביץ' מבופלה (מחסידות ליניץ) ורבי מרדכי מסאלאכוב.

לקריאה נוספת
------------

* "טרקליני החסידות", כרך א', יצחק אלפסי, הוצאת המודיע. עמ' 288.

הערות שוליים
------------

1. ↑  לפי גרסאות אחרות קראו לה שטערנא רחל
**תשואות ראשונות** הייתה תוכנית רדיו ששודרה ב"קול ישראל" משנת 1965 ועד 1980, בעריכתו ובהפקתו של יוסף (פפו) אריה.

מטרת התוכנית הייתה גילוי כישרונות צעירים בתחום השירה, והיא הייתה הגרסה הרדיופונית המוקדמת של כוכב נולד. התוכנית אפשרה לזמרים אלמונים להופיע בשידור חי בפני קהל בליווי תזמורת ועיבודים מקצועיים. 

את התוכנית ערכו והפיקו יוסף "פפו" אריה ועפרה סמואל, שאף הנחתה את התוכנית מראשיתה.

מערכת התוכנית כללה את עפרה סמואל, יוסף ("פפו") אריה, דליה און-פריזנט ואבי קורן. עשרות צעירים מכל רחבי הארץ הופיעו בפני חברי הצוות והתמודדו על הזכות להשתתף בתוכנית ולהופיע בשידור.

התוכנית נערכה בבית המורה בתל אביב, והוקלטה באיכות מוזיקלית גבוהה. המנהל המוזיקלי היה שמעון כהן, ובהמשך גם לסלו רוט ויצחק גרציאני. בין המעבדים היו חנן וינטרניץ ומרטין מוסקוביץ'.

ראשון המשתתפים, בתוכנית הראשונה בשנת 1965, היה הזמר הצעיר בן ה-14, גדעון גרייף, אז בעל קול הסופרן, שביצע שני שירים: "מתוך הרגל" ו"הצריף הקטן". 

התוכנית הוקלטה בהקלטה פומבית באולם "בית המורה" בתל אביב. על התזמורת ניצח שמעון כהן. 

רבים ממשתתפי "תשואות ראשונות" היו לימים אמנים מובילים בתחום הזמר והמשחק בישראל. בין האמנים שהתגלו בה: גלי עטרי, עפרה חזה, חוה אלברשטיין, דורית ראובני (שם גילה אותה מוני אמריליו), גדעון גרייף, ירדנה ארזי, ארז הלוי, אבי טולדנו, מתי כספי ושולי נתן (משם "שלפה" אותה נעמי שמר לבצע את השיר "ירושלים של זהב").

לקריאה נוספת
------------

* איזי מן, **קול ישראל מירושלים: מדינה מאחורי המיקרופון**, ירושלים: דפוס פרינטיב, 2008, עמ' 191.

קישורים חיצוניים
----------------

* תשואות – ל"תשואות", מעריב, 23 במרץ 1967
* טלילה בן-זכאי, תשואות ל"תשואות ראשונות", מעריב, 28 במאי 1970
הרב **נסים בנימין מרדכי אלישר** (כ"ד בכסלו ה'תרי"ג - י"ב בתמוז ה'תרצ"ד; 5 בדצמבר 1852 - 25 ביוני 1934) היה מנהיג רוחני שיזם וייסד שכונות בירושלים. כיהן כנשיא ישיבת פורת יוסף וכנשיא ועד העדה הספרדית בירושלים.

ביוגרפיה
--------

נולד בערב חנוכה ה'תרי"ג (1853) כבן שלישי לראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר. שמו נסים ניתן לו על שם ערב החג בו נולד, ושמותיו הנוספים - בנימין מרדכי - ניתנו לו על-שם סבו החורג מצד אביו, רבי בנימין מרדכי נבון.

בבחרותו למד אצל הרב גבריאל שבתי. בגיל 15 החל לטפל בענייני קרקעות ומגרשי בנין, וממקור זה התפרנס כל חייו. היה מבין מקימי שכונות רבות בירושלים, בהן גבעת שאול הקרויה על שם אביו, נחלת אחים, עזרת ישראל, חלקים בבית ישראל ועוד. היה גם פעיל ציבור מראשי הספרדים בירושלים, גבאי ראשי וחבר ועד העדה.

היה חבר הוועד הזמני ליהודי ארץ ישראל למן שנת 1918 וחבר הוועד הפועל שלו למן שנת 1919. היה חבר נשיאות ועד העיר ליהודי ירושלים למן שנת 1918. כיהן כחבר ועד העדה הספרדית בירושלים ונשיא כבוד של העדה בין השנים 1929 ו-1931. נחשב לרב דגול בעיני רבים, מחנך ומדריך ומקובל על רבים ממכריו וכבורר אליו פנו גם נוכרים בהם טיפל בלא תשלום.

הרב אלישר נפטר בירושלים ביום י"ב בתמוז תרצ"ד, 25 ביוני 1934, לאחר מחלה קצרה. בהלווייתו השתתף קהל רב מכל העדות והמוסדות הלאומיים.

עם צאצאיו נמנים:

* יחיאל אלישר - מהנדס בניין, יזם נדל"ן ונדבן
* דוד קורן - חבר הכנסת
* עודד אלישר - מנכ"ל חברת מנשה אלישר, יבואנית סיגריות.
* רוזה קוקיה (אלישר) - אשת בנימין קוקיא

לקריאה נוספת
------------

* אפרים לוי, **הרב נסים בנימין מרדכי אלישר זצ"ל**, בתוך: קובץ תורני **המאסף** (החדש), מכון הכתב, כסלו תש"מ (עמ' 406-415)
* נתן אפרתי, "משפחת אלישר בתוככי י-ם"
* אליהו אלישר, "לחיות עם יהודים", עמ' 642-3
* מ.ד. גאון, "יהודי המזרח בארץ ישראל"

קישורים חיצוניים
----------------

* על ניסים אלישר ושכונת נחלת אחים
* על שכונת גבעת שאול
* כתבה עליו עם פטירתו, דואר היום, 26 ביולי 1934, עמ' 3
* הרב אברהם יוחנן בלומנטל, ר' נסים אלישר זצ"ל, דואר היום, 26 ביולי 1934, עמ' 3

הערות שוליים
------------

1. ↑  זכרון דברים, הצבי, 1 בפברואר 1895  
דברי ימי השבוע, השקפה, 12 בנובמבר 1897
2. ↑  בחינת התלמידים בת"ת לעדת הספרדים, השקפה, 24 באוקטובר 1905
3. ↑  מכתב מארץ ישראל, הזמן, 10 באפריל 1914
4. ↑  'נפטר הרב נסים אלישר ז"ל', דואר היום, 26 ביוני 1934, עמ' 1

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007524170105171
* VIAF: 310737782
* WorldCat: viaf-310737782

 |
"**תשיר, חייל:**" (1981) הוא ציור מאת הצייר הישראלי משה גרשוני.

היצירה עשויה כציור אקספרסיוניסטי המהווה מסגרת לטקסט. הטקסט בראש הציור - "תשיר, חייל:" - מאפיין את היצירה כפנייה וכבקשת השתתפות מן המתבונן. בתוך מסגרת אדומה מצוטט קטע משירו של יעקב אורלנד "שיר החי"ל" המזוהה עם הבריגדה היהודית: "ואם את הברית נקימה, ואם תעמד לעד / אשרי ההולכים ההולכים קדימה, / אשרי הנופלים על יד". מתחת למסגרת, בתוך אזור המתוחם על ידי קו שחור עבה מצוטטות עוד משורות השיר - "עלי נא, עלי / שלהבת שלי / בדם חלליך / הדליקי נא אור" ו-"היי נא, היי / שלהבת שלי / בפי חייליך / מזמור!". בצד הקומפוזיציה, בתוך מעין ריבוע מקווקו אדום מופיע הבית הראשון של השיר רשום בעיפרון: "דמנו נהר ואשד / בריתנו קוראת נקם / נשבענו נשבענו אחים לנשק / אשר לא ישב ריקם".

המסגרת של הטקסט משובצת במוטיב גרפי של משיכות הצבעים היוצרות מקצב, בשרשרת של נקודות אדומות המתפצלות בסופן למעין "זרועות" קטנות, בטביעות אצבעות ועוד. צורת מריחת הצבע באימפסטו וכן מגוון הצבעים האדומים-צהובים השולטים ביצירה מעניקים תחושה של גופניות עזה. חלק ממשיכות הצבע הללו אף דומות לצורת איבר מין גברי, מוטיב אשר מופיע גם ביצירות נוספות של גרשוני כגון סדרת הציורים "ח"י רקפות". 

צורת הפנייה הישירה הופכת את הצופה המתבונן לשותף פעיל בעבודה. הוא קורא את השורות כמעין שירון בערב שירה בציבור. בכך משחזר הצופה את תהליך היצירה של ציוריו של גרשוני באותה תקופה, תהליך אשר על פי הודאתו של גרשוני, לווה בשירה של מזמורים ושירים.

הערות שוליים
------------

1. ↑  הפיסוק ופיסוק השורות הוא על פי הטקסט בציור ואינו חופף תמיד את השיר המקורי.

| **משה גרשוני** |
| --- |
| פיסול | הנייר נראה לבן מבחוץ אבל בפנים הוא שחור (1970) • אבי זקני (1970) • יד ענוגה (1978) • מי ציוני ומי לא (1979) • בדם ליבי (1980) • אטימה אדומה: תיאטרון (1980) • חייל! חייל! (1981) • תשיר, חייל: (1981) • איזה חייל נהדר (1982) • ח"י רקפות (1984) • אבינו מלכנו (1984) • קדיש (1984) • יצחק יצחק (1985) • במראה ובחידות (1986) • י"ג תחריטים לשירי חיים נחמן ביאליק (1987) • בודפשט (1988-1987) • צדק לפניו יהלך (1988-1987) • ללא כותרת (מגן דוד שחור) (1992) • ללא כותרת (אל מלא רחמים) (1996-1995) |  |