recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
דרכון הונגרי ביומטרי
דרכון הונגרי רגיל
**דרכון הונגרי** הוא מסמך נסיעה המונפק לאזרחי הונגריה, המאפשר להם לצאת אל מחוץ לגבולות הונגריה, ומזכה את נושאו להגנה וסיוע קונסולרי של הונגריה מול גורמים זרים. נכון לינואר 2022, נושאי דרכון הונגרי מורשים להיכנס ל-183 מדינות ללא צורך באשרת כניסה (הדרכון מאפשר נסיעה חופשית ומגורים בכל מדינות האיחוד האירופי ללא ויזה). על מנת לקבל את הדרכון, אין צורך בידיעת השפה ההונגרית.[דרוש מקור]

היסטוריה
--------

בתחילתו, הדרכון ההונגרי היה מאוד מוגבל ולא אפשר נסיעות רבות (בעיקר בגלל הגדילה הניכרת של הקומוניזם באירופה), והונפק רק עבור אזרחים הונגריים (לא כולל צאצאיהם). הדרכון כלל לא איפשר לנסוע למספר רב של מדינות, והוצבו דרישות אשרה גבוהות ממדינות המערב, כך שעל מנת לצאת מהונגריה ולגור/לעבוד במדינות כאלה ואחרות באירופה, ובמיוחד באסיה ובאמריקה, היה צריך לעבור תהליך ארוך בן כמה שנים, הכולל מספר שלבים:

* **שלב ראשון**: קבלת הזמנה רשמית (מקרוב משפחה, במקרים חריגים ניתן גם מחבר).
* **שלב שני**: קבלת הבטחה לתמיכה כספית מלאה מאדם אמיד המתגורר ביעד.
* **שלב שלישי**: קבלת אישור מדיני.
* **שלב רביעי**: הנפקת ויזה (ויזת עבודה/ויזת מגורים/ויזת סטודנט).

מתהליך זה היו פטורים רק אזרחים הונגריים בעלי אזרחות של המדינה אליה הם רוצים לנסוע.  

גם אזרחים הונגריים שעברו את התהליך, לרוב, יכלו לצאת מהונגריה רק פעם אחת בשלוש שנים.

אך, ב-1989, לאחר התמוטטות הקומוניזם ושיפור יחסיהם של אוסטריה והונגריה (עקב הפלת חומת הגבול של אוסטריה-הונגריה), מגבלות הדרכון הוקלו במידה ניכרת.

דרישות אשרה
-----------

נכון לינואר 2022, הדרכון נמצא במקום השמיני מבחינת רמת חופש הנסיעה שהוא מעניק, יחד עם הדרכון הפולני. הדרכון מעניק חופש נסיעה ללא ויזה ל-183 מדינות, בהן הממלכה המאוחדת (6 חודשים) וארצות הברית (90 ימים).

דרישות אשרה:  הונגריה  חופש תנועה ומגורים  אין צורך באשרה  אשרה בהגעה  אשרה אלקטרונית  אשרה אלקטרונית או אשרה בהגעה  נדרשת אשרה

סוגי דרכונים
------------

לדרכון ההונגרי שני סוגים; דרכון ביומטרי ודרכון דיפלומטי.

הדרכון הדיפלומטי מאפשר נסיעה למקומות האלו בתנאים האלו;

  מדינות האיחוד האירופי  ללא ויזה  מדינות הדורשות ויזה בהגעה  מדינות הדורשות ויזה אלקטרונית  מדינות הדורשות ויזה
* מדינות האיחוד האירופי מאפשרות לבעלי אזרחות הונגרית לטייל, לעבוד ולגור ברחביהן ללא צורך באשרה.

הנפקה ורישום
------------

האזרחות ההונגרית מוענקת אך ורק לאזרחי הונגריה ולצאצאים ביולוגיים של אזרחי הונגריה (בן, נכד, נין). הזכאים לקבל דרכון הונגרי הם:

* כל אדם שנולד לפני 1 באוקטובר 1957 שמצליח להוכיח כי אביו הביולוגי בעל אזרחות הונגרית זכאי לקבל דרכון הונגרי ואזרחות. אדם אשר קשרו ההונגרי בא מצד אמו הביולוגית, רשאי לקבל דרכון הונגרי אך לא יוכל להעניק דרכון הונגרי לצאצאיו אם הם טרם נולדו.
* כל אדם שנולד לאחר 1 באוקטובר 1957 שמצליח להוכיח כי אביו הביולוגי או אמו הביולוגית בעל/ת אזרחות הונגרית, רשאי לקבל דרכון הונגרי ואזרחות, וגם רשאי להעניק דרכון ואזרחות הונגריים לצאצאיו גם אם הם טרם נולדו.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקיציטוט ציטוטים בוויקיציטוט: **דרכון הונגרי** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **דרכון הונגרי** |

הערות שוליים
------------

1. ↑  למרות הקורונה: זה הדרכון הכי חזק בעולם לשנת 2022, באתר וואלה!, ‏1 בינואר 2022
2. ↑  **The Economist**, Economist Newspaper Limited, 1987. (באנגלית)
3. ↑  שגרירות הונגריה בתל אביב
גבולות אקוויטניה בתקופת גיום
**גיום הראשון, דוכס אקוויטניה** (בצרפתית: **Guillaume Ier d'Aquitaine**;‏ 22 במרץ 875 - 6 ביולי 918) המכונה "גיום החסיד" (בצרפתית: **Guillaume le Pieux**) ייסד מנזרים רבים בצרפת ובהם מנזר קלוני.

גיום, בנו של ברנאר פלנטוולו, רוזן אוברן, ירש מאביו את רוזנות אוברן ולימוזן ב-886. ב-893 כבש את פואטו ואת אקוויטניה בשמו של אבאלוס מאנסר, שהיה דוכס אקוויטניה עד 892, אך גורש על ידי איימאר שנתמך על ידי אודו, מלך צרפת.

גיום לקח לעצמו את דוכסות אקוויטניה בשם גיום הראשון. נחלותיו השתרעו מאוסטרזיה ועד טולוז וכללו את ערי בורגונדיה, אוטן ומקון וסביבותיהן, את העיר ליון וסביבותיה ואת לנגדוק. בערך ב-898 נישא לאינגלברגה, שהייתה בתו של בוסו מפרובאנס ונכדתו של לואי השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.

התקופה בה חי גיום הייתה תקופת שינויים ומשבר (פלישות הוויקינגים, התפוררות האימפריה הקרולינגית, פלישות מגיאריות ומוסלמיות), תקופה בה אנשים חיפשו מענה בדת לקשיים והכשלים בחיים. פתרון אפשרי למצוקה הוא התקרבות לדת וזו הדרך בה נקט גיום.

גיום ירש מאחותו, שהייתה נשואה לאציל במחוז סון ולואר בחבל בורגון בצרפת, אחוזה והפך אותה לאחוזת צייד. האחוזה הייתה מרוחקת כ-600 ק"מ ממקום מגוריו וקשה לשליטה ולכן כאשר החליט לתרום אחוזה למען הצלת נשמתו החליט לתרום אחוזה זו. סיבה נוספת לבחירתו באחוזה זו הייתה העובדה שבאזור קלוני כבר היו מנזרים שהצליחו להינצל מהתהפוכות והתמורות של התקופה.

ב-11 בספטמבר 910 תרם גיום את האחוזה אותה ירש מאחותו ועליה הוקם מנזר קלוני שעתיד היה להפוך למרכז דתי ומדיני חשוב. הוא לא ביקש לעצמו שליטה על המנזר והעבירו למרות האפיפיור סרגיוס השלישי. בתקופה זו רוב המנזרים היו בבעלות פרטית ומינוי אב המנזר והנזירים היה בידי המשפחה השולטת - מה שגרם למינויים של אבות מנזר לא מוסמכים ומחוסרי ניסיון. גיום מינה את ברנו מבום לאב המנזר הראשון של קלוני.

גיום הראשון הטביע באקוויטניה דינרים שנשאו את שמו - מה שמעיד על היותו שליט ריבון בדוכסות זו. הוא מת ב-918 ונקבר במנזר סן ז'וליאן שבעיירה בריוד שבאקוויטניה. היות שלא היו לו בנים, אחיינו גיום הצעיר ירש את הדוכסות ואת התואר דוכס אקוויטניה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **גיום הראשון, דוכס אקוויטניה** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 136902219
* VIAF: 81169533
* WorldCat (עם VIAF): 81169533

 |
כריכת הספר בעברית
**10 סיפורים** (באנגלית: **10 Stories**) הוא אוסף של סיפורים קצרים שכתב ארנסט המינגוויי. אוסף זה לא יצא לאור בצורה כזו על ידי המינגוויי, והוא מבוסס על בחירה חדשה של עורכי הספרים של המינגוויי בעברית.

מעטיפת הספר אפשר ללמוד כי הסיפורים הכלולים בכרך זה לקוחים מהקובץ ארבעים ותשעה הראשונים, שיצא לאור בשנת 1938. במבוא של המינגוויי לקובץ הנזכר הוא כתב: "הספר הזה כולל סיפורים מסוגים שונים. אני מקווה שתמצאו כמה שאתם אוהבים. לאחר שקראתי אותם שוב, החביבים עלי ביותר הם: חיי האושר הקצרים של פרנסיס מקומבר; בארץ אחרת; גבעות כמו פילים לבנים; אבוד לך; שלגי הקילימנג'רו; מקום נקי, מואר היטב; וסיפור בשם אור העולם, שמעולם לא היה חביב על אף אחד אחר. יש גם כמה אחרים. משום שאילו לא אהבת אותם, לא היית מפרסם אותם". שבעה מתוך עשרת הסיפורים כאן הם אלה שמונה המינגוויי ונוספו להם גם הרוצחים, חתול בגשם וקנרית לאחת.

רוב הסיפורים שפורסמו בקובץ הזה מופיעים לראשונה בעברית והם חלק ממפעל התרגום החדש של כתבי המינגוויי, בעריכת רחל פן. כמו שאר ספריו של המינגוויי, גם אוסף הסיפורים כאן מושפע מהרפתקאותיו של הסופר ומהאירועים שחווה בחייו.

עשרת הסיפורים המופיעים בספר
---------------------------

1. חיי האושר הקצרים של פרנסיס מקומבר
2. שלגי קילימנג'רו
3. חתול בגשם
4. בארץ אחרת
5. גבעות כמו פילים לבנים
6. הרוצחים
7. קנרית לאחת
8. מקום נקי, מואר היטב
9. אור העולם
10. אבוד לך

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקיציטוט ציטוטים בוויקיציטוט: **10 סיפורים** |

* דרור בורשטיין, הקרחון העצום השקוע מתחת למי הסיפור, באתר הארץ, 30 באפריל 2007
* עשרה סיפורים מאת: ארנסט המינגוויי, אתר טקסט
* ארנסט המינגוויי, 10 סיפורים באתר הוצאת פן
* מאשה צור גלוזמן, הזקן, בלי הים, באתר nrg‏, 2 במאי 2007
**דרך קנה הסוכר** (באנגלית: **Purple Cane Road**) הוא הספר האחד-עשר בסדרת הספרים של הסופר האמריקני ג'יימס לי ברק אודות דייב רובישו, אשר יצא לאור בשנת 2004.

עלילה
-----

כאשר סרסור בניו איבריה, לואיזיאנה, שאל את בלש המשטרה רובישו אם הוא בנה של מיי גילורי, זונה שנרצחה בידי אנשי משטרה שלושים שנה קודם לכן וגופתה הושלכה לביצה בצד דרך קני הסוכר, רובישו מגיב באלימות יוצאת דופן. אזכור מותה של אמו מביא את רובישו, אשר שירת בצבא ארצות הברית כלוטננט בחיל הרגלים ולחם במלחמת וייטנאם, וחברו קליט פורסל, נחת לשעבר שלחם אף הוא בווייטנאם והיה שותפו של רובישו במחלק הרצח של משטרת ניו אורלינס, לפתוח בחקירה במטרה לאתר את השוטרים המושחתים שרצחו את אמו.

קישורים חיצוניים
----------------

* הספר "דרך קנה הסוכר", באתר "סימניה".
* פרק ראשון, nrg, ‏ 15 בנובמבר 2004.
* נועם שיזף, במקום כזה הוא גדל, עם קלח תירס תקוע לו בפה, nrg, ‏ 15 בנובמבר 2004.

הערות שוליים
------------

1. ↑  ג'יימס לי ברק, "**דרך קנה הסוכר**", הוצאת עם עובד, 2004, עמודים 21-22.
2. ↑  ג'יימס לי ברק, "**דרך קנה הסוכר**", הוצאת עם עובד, 2004, עמוד 266.
3. ↑  ג'יימס לי ברק, "**דרך קנה הסוכר**", הוצאת עם עובד, 2004, עמוד 223.
4. ↑  ג'יימס לי ברק, "**דרך קנה הסוכר**", הוצאת עם עובד, 2004, עמוד 14.
מראה בתוך הווילה
**וילה קורנרו** (איטלקית: **Villa Cornaro**) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה (בפיומבינו דסה Piombino Dese שבנפת טרוויזו).

הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתו של ג'ורג'ו קורנרו. הבנייה התבצעה בשנות החמישים של המאה השש-עשרה. וילה קורנרו הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת ההכרזה על הווילות הפלדיאניות בוונטו.

אדריכלות
--------

תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות". תוכנית הבניין דומה מאוד לזו של וילה פיזאני במונטניאנה, אך גדולה ממנה. ואמנם שתי התוכניות מופיעות בספרו של פלאדיו האחת מול השנייה.

זוהי וילה ובה קומה עיקרית כפולה, הניכרת בחלונות המלבניים הגבוהים, עם קומת שירותים נמוכה מתחתיה ולה חלונות צרים, וקומה עליונה מתחת לגג, הניכרת גם היא בחלונות צרים. לווילה שתי חזיתות, אחת מכל צד, הניכרות במבואות בעלות שני טורי עמודים, זה מעל זה. הטור העליון תומך בגמלון ובו מעוצב סמל המשפחה. גרם מדרגות רחב מוביל אל המבואה הראשית של המבנה. טור של שישה עמודים תחתונים עם כותרות יוניות, ומעליו טור של שישה עמודים עם כותרות קורינתיות יוצרים מרפסת מעל המבואה. כך גם בחזית האחורית, אלה שזו הקדמית בולטת מקיר חזית הבניין, ואילו האחורית משוקעת בו.

את מרכזו של הבית תופס חדר מגורים (salone) רבוע גדול. פלאדיו כותב בספרו כי המיקום הפנימי נעשה כדי שאולם זה יהיה מוגן מן החום ומן הקור. לסלון יש תקרת קורות שטוחה, הנתמכת על יד ארבעה עמודים בעלי כותרות יוניות פינתיות. מבחינה זו שונה התקרה מאולמות דומים בווילות האחרות שרובם בעלי קמרונות מקומרים. הכותרות היוניות גולפו באבן על ידי הפסל אוגוסטינו זופו איש פדובה, בעוד שהכותרות הקורינתיות של הקומה השנייה עשויות חרס (טרה קוטה). באולם הגדול עוצבו שתי גומחות חצי עגולות בכל קיר עבור פסלים, בוודאי פסלי אבות המשפחה. עיטורי הפרסקו שעל הקירות נוצרו במאה השמונה עשרה.

ראו גם
------

* הווילות הפלדיאניות בוונטו

לקריאה נוספת
------------

* אנדראה פלאדיו, ארבעת הספרים על אודות האדריכלות, תרגם לעברית רוני רייך בצירוף מבוא, הערות ומפתחות, הוצאת זמורה-ביתן-דביר, 1999, עמ' 147.

* Bruce Bucher, Andrea Paladio, The Architect in his Time, Abbeville Press, New-York, 1998, pp. 117-121.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **וילה קורנרו** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  ספר שני, פרק 14, עמ' 73.
קשר סבתא
שרוכי נעליים הקשורים בקשרי שרוכים המבוססים על קשר סבתא (משמאל) וקשר שטוח (מימין); הקשר המבוסס על קשר שטוח הוא עמיד יותר למטרה זו.
**קשר סבתא** (באנגלית: **Granny knot**) הוא קשר פשוט המשמש לקשירת חבל סביב חפץ.

מקור השם
--------

המונח "קשר סבתא" מופיע לראשונה בכתובים באמצע המאה ה-19, ומקורו בשל שימושו הרב בשימוש יומיומי בעבודות הבית, שבוצעו על ידי נשים. לפי סברה אחרת מדובר בתרגום שגוי של המונח granny (מתורגם לרוב כ"סבתא"), שמשמעו דווקא "granary" - "שקי דגנים", והכוונה לכך שהקשר שימש לקשירת שקי דגנים.

תיאור
-----

קשר סבתא הוא קשר פשוט. הוא אינו יכול לשמש לקשירת משקל כבד לנשיאת חפץ, מאחר שהקשר יכול להחליק מהחפץ ולגרום לנפילת הגוף הקשור. מאידך, בעת משיכה חזקה הקשר מתהדק וקשה לפתוח אותו. 

הקשר מבוצע על ידי שימת חלקו השמאלי של החבל על חלקו הימני, והחלקת החלק השמאלי מתחת לימני ליצירת לולאה סביבו.

ראו גם
------

* סוגי קשרים
* קשר בוהן

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **קשרי סבתא** |

הערות שוליים
------------

1. ↑  המונח מופיע בספרו של ויליאם הנרי, "The Sailor's Word Book" משנת 1867, עמ' 346
2. ↑  ג'פרי באדוורת', האנציקלופדיה המאוירת של הקשרים (Illustrated Encyclopedia of Knots), הוצאת ליונס, ניו יורק, 2000
גנרל **לודוויג פון רדלמייר** (בגרמנית: **Ludwig von Radlmaier**;‏ 27 באוקטובר 1887 – 18 באוקטובר 1943) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.

ביוגרפיה
--------

### קריירה מוקדמת

פון רדלמייר נולד ב-27 באוקטובר 1887 בפרייזינג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, לגנרל לודוויג פון רדלמייר, ולתרזה לבית זנגר. בשנת 1906 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-10 (מלך), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. ב-30 בנובמבר הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-17 בינואר 1917 הועלה לדרגת האופטמן. ב-30 במאי 1917 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט, ב-14 בינואר 1918 מונה לקצין מטה בדיוויזיית המילואים הבווארית ה-5, וב-12 ביוני מונה לקצין מטה בקורפוס הבווארי ה-3. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.

לאחר המלחמה נשאר פון רדלמייר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-10 בינואר 1933 מונה למפקד הרגימנט הממונע ה-2, וב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באפריל 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-10 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-1. ב-6 בינואר 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד חטיבת הפאנצר ה-6.

### מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פון רדלמייר מפקד חטיבת הפאנצר ה-6, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין, כחלק מהדיוויזיה הקלה ה-2 במסגרת הקורפוס ה-15, וב-5 בספטמבר 1939 נפצע במהלך הקרבות ופרש מתפקידו. לאחר החלמתו מונה פון רדלמייר ב-23 באוקטובר 1939 למפקד חטיבת הפאנצר ה-5, וב-11 בפברואר 1940 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-4. במהלך המערכה על צרפת לחם פון רדלמייר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-16 במסגרת הארמייה השישית, והשתתף עימה בקרב ז'מבלו. ב-8 ביוני 1940 פרש פון רדלמייר מתפקידו, ויוהאן יואכים שטפר מונה במקומו למפקד הדיוויזיה, וב-1 ביולי 1940 מונה לתפקיד פיקודי במשרד החימוש. ב-18 באוקטובר 1943 מת פון רדלמייר בבית חולים בטגרנזי בעקבות מחלה.

קישורים חיצוניים
----------------

* לודוויג פון רדלמייר באתר axishistory

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 109651253X
* VIAF: 512146094163400330817
* WorldCat: viaf-512146094163400330817

 |
**לודוויג פון ברנר** (בגרמנית: Ludwig von Brenner;‏ 19 בספטמבר 1833 – 9 בפברואר 1902) היה מנצח ומלחין גרמני.

ביוגרפיה
--------

פון ברנר נולד בלייפציג ולמד בקונסרבטוריון של לייפציג. אחרי לימודיו יצא לרוסיה לנגן בתזמורת של הצאר, התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג.
 בשנת 1872 חזר לגרמניה לנצח בתזמורת שנודעה בשם הפילהרמונית של ברלין, עד שהקים תזמורת משלו בשם "הקאפלה הסימפונית החדשה של ברלין" בשנת 1876. בשנת 1882 היה למנצחה הראשון של הפילהרמונית של ברלין שאך זה נוסדה, ועמד על דוכן המנצחים בקונצרט הבכורה שלה ב-17 באוקטובר אותה שנה בברלין. 

פון ברנר המשיך לנצח על התזמורת עד 1887. אחר עבר לברסלאו (כיום ורוצלב בפולין) וניצח על תזמורת שם. פון ברנר מת בברלין.

כמלחין נודע בעיקר במוזיקת קודש שחיבר. יצירותיו כוללות 4 מיסות גדולות; 2 טה דאום, פואמות סימפוניות, אוברטורות ויצירות תזמורתיות אחרות.

לקריאה נוספת
------------

Baker, Theodore; Alfred Remy (1919). Baker's Biographical Dictionary of Musicians (third edition, revised and enlarged ed.). New York: G. Schirmer. OCLC 752566,. Article "Brenner, Ludwig von"

* בייקר, תאודור; אלפרד רמי (1919). "מילון מוזיקאים ביוגרפי" של בייקר (מהדורה שלישית, מתוקנת ומורחבת). ניו יורק: ג. שירמר

קישורים חיצוניים
----------------

* לודוויג פון ברנר, באתר MusicBrainz (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Baker (1919)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 116486368
* MusicBrainz: 8b2aceb0-1b69-495e-8369-32bf9683f40d
* NKC: xx0217948
* SNAC: w65m7187
* VIAF: 54901471
* WorldCat: viaf-54901471

 |
**וילהלם פרידריך קרל פיליפ אלברט ניקולאוס אריך מריה הרצוג פון וירטמברג** (נולד ב-13 באוגוסט 1994) הוא ראש בית וירטמברג ואיש עסקים גרמני. הוא יו"ר Hofkammer des Hauses Württemberg, החברה המנהלת את היערות, החוות, היקבים והשיכונים של משפחת המלוכה לשעבר של ממלכת וירטמברג.

ביוגרפיה
--------

וילהלם נולד ב-13 באוגוסט 1994 והוא בנם הבכור של פרידריך, דוכס וירטמברג ושל מריה, נסיכת ויד, בתם של אולריך, נסיך ויד ואלקה פישר. הוא הוטבל בספטמבר 1994 עם דודיו אריך, נסיך Waldburg zu Zeil und Trauchburg, והנסיך וילהלם מוויד, כסנדקיו. יש לו שתי אחיות צעירות יותר, הדוכסית מארי אמלי (ילידת 1996) והדוכסית סופיה דורותיאה (ילידת 1997).

ב-9 במאי 2018, אביו של וילהלם מת בתאונת דרכים בעת שנסע בדרכו הביתה לפרידריכסהאפן. עם מות אביו, וילהלם הפך ליורש העצר של סבו, קרל, דוכס וירטמברג כראש בית וירטמברג. ביולי 2019 הוכרז גם כי וילהלם יהיה ראש ה-Württemberg Hofkammer בעתיד, המשרדים המנהליים של העסק המשפחתי.

ב-7 ביוני 2022 וילהלם ירש את מקומו כראש בית וירטמברג לאחר מותו של סבו, קרל, דוכס וירטמברג.

וילהלם לא נשוי. יורש העצר לראשות הבית הוא דודו מצד אביו של וילהלם, אברהרד, נסיך וירטמברג.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **וילהלם, דוכס וירטמברג** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Baptême de l'Héritier". *Point de vue* (בצרפתית). No. 2408. Paris. 1994-09-27. p. 11.
2. ↑  "Trauer um Friedrich Herzog von Württemberg - Herzog stirbt bei Verkehrsunfall". *suedkurier.de* (בגרמנית). Südkurier Online. 2018-05-09. נבדק ב-2022-06-07.
3. ↑  "Duke Friedrich of Württemberg killed in car crash". *Royal Central* (באנגלית בריטית). 2018-05-10. נבדק ב-2022-06-07.
4. ↑  "Friedrich Herzog von Württemberg: Wird sein Sohn der nächste Erbprinz?". *stuttgarter-zeitung.de* (בגרמנית). Stuttgarter Zeitung. 2018-05-11. נבדק ב-2022-06-07.
5. ↑  "Adelshaus von Württemberg: Wilhelm soll Geschäfte übernehmen". *welt.de* (בגרמנית). Die Welt. 2019-07-20. נבדק ב-2022-06-07.
6. ↑  [[[Süddeutsche Zeitung]] "Carl Herzog von Württemberg gestorben"] (בגרמנית). 2022-06-07. `{{cite web}}`: Check `|url=` value (עזרה)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1169933661
* VIAF: 2506154076027511860001
* WorldCat (עם VIAF): 2506154076027511860001

 |
**קשר פיסו** הוא קשר שארגן המדינאי והסופר הרומאי גאיוס קאלפורניוס פיסו (אנ') ב-65 לספירה, במטרה לרצוח את נירון קיסר ולתפוס את מקומו באמצעות הכרזה של המשמר הפרטוריאני. 

פיסו, שהיה מדינאי, נואם ופטרונם של סופרים ומשוררים ברומא, פנה לשם כך לעזרתם של כמה מאנשי הסנאט הרומי ומספר אנשים ששירתו במשרת קוואיסטור. קשר זה נעשה בשיתוף עם פאניוס רופוס, שהיה אחד משני המפקדים של המשמר הפרטוריאני, כדי שיוביל את פיסו אל הקסטרה פרטוריה, שהיה מחנה המגורים של המשמר הפרטוריאני.

על פי ההיסטוריון טקיטוס, בין מנהיגי הקשר היו הטריבון סובריוס פלאבוס ומפקד הצבא סולפיקיוס אספר, ובין הקושרים היו כאלה שרצו להציל את המדינה מידי נירון ולהקים רפובליקה.

מיליקוס, שהיה עבד משוחרר, גילה את הקשר ודיווח עליו לאפאפרודיטוס, מזכירו של נירון, וכתוצאה מכך הקשר נכשל. לפחות 41 אנשים נמצאו אשמים ובהם 19 סנטורים שהוצאו להורג או הצטוו להתאבד. סנקה הצטווה להתאבד אחרי שהודה כי שוחח עם אלה שהשתתפו בקשר. גם אחיינו המשורר מרקוס אנאוס לוקאנוס הצטווה לעשות כן. הוא הדין באשר לסאטיריקן פטרוניוס, אם כי הוא לא השתתף בקשר. 17 איש הצטוו לצאת לגלות, ובהם הפילוסוף מוסוניוס רופוס.
גנרל **לודוויג קיבּלר** (בגרמנית: **Ludwig Kübler**;‏ 2 בספטמבר 1889 – 18 באוגוסט 1947), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.

ביוגרפיה
--------

### קריירה מוקדמת

קיבלר נולד ב-2 בספטמבר 1889 במינכן שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1908 התגייס קיבלר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-15 (פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. וב-9 ביולי 1915 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-18 באוגוסט 1918 הועלה לדרגת האופטמן, ומונה למפקד גדוד ברגימנט, אך נפצע קשה זמן קצר לאחר מכן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.

לאחר המלחמה נשאר קיבלר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוגוסט 1928 הועלה קיבלר לדרגת מיור, וב-1 ביוני 1931 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-19 (הבווארי), וב-1 באפריל 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 בנובמבר 1933 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-7 של הרייכסווהר, וב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1934 מונה קיבלר לראש מטה הקורפוס ה-7, וב-1 ביוני 1935 מונה למפקד החטיבה ההררית. ב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-9 באפריל 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ההררית ה-1.

### מלחמת העולם השנייה

בפרוץ המלחמה היה קיבלר מפקד הדיוויזיה ההררית ה-1 ופיקד עליה בפלישה לפולין, כעתודת קבוצת ארמיות דרום, וב-27 באוקטובר 1939 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בדצמבר 1939 הועלה קיבלר לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך המערכה על צרפת לחם קיבלר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-12, ובשלב השני כחלק מהקורפוס ה-34 במסגרת הארמייה השישית.

ב-19 ביוני 1940 הועלה קיבלר לדרגת גנרל הכוחות ההרריים, וב-25 באוקטובר 1940 מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-49. קיבלר היה מיועד להשתתף עם הקורפוס שבפיקודו במבצע פליקס לכיבוש גיברלטר, אך לבסוף המבצע בוטל בעקבות כישלון השיחות בועידת אנדאי. במהלך המערכה בבלקן לחם קיבלר עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה השנייה, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם קיבלר עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-17 ובהמשך כחלק מהארמייה ה-11 ומארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והשתתף עמו בקרב אומן, בקרב קייב, ובקרבות באזור רוסטוב על הדון.

ב-19 בדצמבר 1941 מונה קיבלר למפקד הארמייה הרביעית, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות מרכז, אך מכיוון שלא עמד בציפיות של היטלר, הוחלף קיבלר ב-20 בינואר 1942 על ידי גוטהרד היינריצי, והועבר לעתודת המילואים.

ב-22 ביולי 1943 מונה קיבלר למפקד כוחות האבטחה בגזרה המרכזית, וב-30 בספטמבר 1943 מונה למפקד האזור המבצעי החוף האדריאטי, שהפך ב-28 בספטמבר 1944 לקורפוס ה-97. זמן קצר לפני סוף המלחמה נפצע קיבלר ונפל בשבי היוגוסלבים.

### לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נשפט קיבלר ביוגוסלביה על פשעי מלחמה, נמצא אשם ונידון למוות, והוצא להורג בליובליאנה ב-18 באוגוסט 1947.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **לודוויג קיבלר** בוויקישיתוף
* לודוויג קיבלר באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  שפעלה נגד הפרטיזנים

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 120249804
* ISNI: 0000 0000 5185 9924
* LCCN: nb2001064077
* RKD: 46711
* VIAF: 64833272
* WorldCat: lccn-nb2001064077

 |
**קשר הדבש** הוא סרט מתח פוליטי ישראלי שהופק ב-1977 ועורר סערה ציבורית, לאחר שנפסל להקרנה בטלוויזיה הישראלית, בעקבות מחאות של ארגוני ימין. הסרט הגיע למקום הראשון בתחרות הסרט הישראלי הקצר 1977, בקטגוריית סרט עלילתי באורך העולה על 25 דקות, וייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים של סידני ב-1978.

עלילה
-----

קברט סאטירי מועלה על בימת מועדון לילה ביפו. הקברט זוכה להצלחה מסחרית למרות היותו שנוי במחלוקת, אך בעל המועדון מאיים להפסיק את הצגתו מחשש להתפרעות הקהל, אשר חלקו מתנגד לתוכן הקברט.

המחזאי השמאלני שכתב את הקברט נרצח בידי ארגון ימני. ידידו העיתונאי חוקר את הרצח ומגלה שקצין משטרה בכיר מנסה להשתיק את הפרשה.

הפקה והקרנה
-----------

את הסרט ביים יעוד לבנון על פי תסריט שחיבר עם הסופר והמחזאי אריה קרישק (כאשר משולבים בו קטעי קברט סאטירי בסגנון ברכט-ווייל). המוזיקה לסרט נכתבה על ידי אלכס כגן והוא נערך על ידי ענת לוברסקי. צילם יעקב אייזנמן. כל שחקני הסרט הופיעו בהתנדבות. לשחקנים מוני מושונוב, סנדרה שדה וגדליה בסר הייתה זו הופעתם הראשונה בסרט קולנוע.

הקרנת בכורה חגיגית של הסרט נערכה באמפיתיאטרון גן אברהם, ברמת גן, בערב יום שישי, 15 ביולי 1977. ההקרנה נערכה במסגרת ערב ראיונות שהנחה העיתונאי אריה אבנרי, שכלל גם שיחה עם הבמאי יעוד לבנון.

כפי שכתב המבקר הנודע זאב רב-נוף -"..הישגיו הקולנועיים של הסרט צנועים אך לעצם הפקתו -חשיבות היסטורית" .

בקיץ 1984 הוקרן הסרט במועדון צוותא, במסגרת "בימת הסרט הישראלי".

בסוף 1989 הוקרן שוב בסינמטק תל אביב במשך מספר שבועות, וזכה לחשיפה בתקשורת בעקבות אירועי המחתרת היהודית, שאותם ניבא הסרט.

בשנת 1995 יצר לבנון את הסרט התיעודי "119 כדורים + שלושה", שעסק בימין הקיצוני בישראל. הסרט צולם ברובו לפני רצח רבין, אך נערך אחריו, ועוקב אחר תנועות ימין קיצוני מהטבח במערת המכפלה ועד הרצח. בסרט שולבו קטעים מ"קשר הדבש".

ראו גם
------

* "ההסדר" – סרט קולנוע ישראלי משנת 2000 העוסק בהתארגנות לפיצוץ כיפת הסלע

קישורים חיצוניים
----------------

* "קשר הדבש", באתר אידיבי
* "קשר הדבש", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית

**ביקורות**

* זאב רב-נוף, מישגל נסוג - בפוליטיקה, דבר, 31 בינואר 1977

הערות שוליים
------------

1. ↑  דב"ש – ראשי תיבות של "דור בית שלישי".
2. 1 2  צבי גילת, דברים שרואים משם, חדשות, 22 בדצמבר 1989
3. ↑  "קשר הדבש" - ראשון בתחרות הסרט הקצר, דבר, 14 בדצמבר 1977
4. ↑  גידי אורשר, הסרט הישראלי - כשגריר נודד, מעריב, 15 במרץ 1978
5. ↑  הקרנת בכורה - קשר הדבש, מעריב, 15 ביולי 1977
6. ↑  צוותא - בימת הסרט הישראלי, מעריב, 8 ביוני 1984
7. ↑  אורלי לובין, "קשר הדבש", סרטו של יעוד לבנון שיוקרן בשבוע הבא בסינמטק תל־אביב, חזה את המחתרת היהודית וספיחיה לפני 13 שנה, חדשות, 21 בדצמבר 1989
8. ↑  מיכל קפרא, אפוקליפסה עכשיו. ואז, מעריב, 29 בדצמבר 1989
9. ↑  תמרה שרייבר, ‏ישראל עדיין מחכה, באתר גלובס, 13 בנובמבר 2005  
אתר למנויים בלבד נירית אנדרמן, אחרי 20 שנה, הקולנוע הישראלי מתחיל לעסוק ברצח רבין, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2015
**וילה פארנזינה** (באיטלקית: **Villa Farnesina**) היא וילה מתקופת הרנסאנס שנבנתה ברובע טרסטוורה של העיר רומא בירת איטליה.

היסטוריה
--------

וילה פארנזינה נבנתה עבור אגוסטינו קיגי, סוחר עשיר ובנקאי מסיינה אשר שימש כשר האוצר של האפיפיור יוליוס השני. הוילה נבנתה בין השנים 1506–1511 בתכנונו של האמן מסיינה בלדסרה פרוצי, לו סייעה ג'יליאנו דה סאנגאלו.

וילה זו נבנתה בסגנון שונה מארמונות הרנסאנס של רומא, אשר נבנו בצורה של טירה מבוצרת - מבנים רבועיים, שחלקם מגדלים, המקיפים חצר פנימית סגורה. הוילה נבנתה כבית קיץ, ובו חלונות רבים, וסביבה גן רחב ידיים.

קיגי הורה על עיטור קירות המבנה בפרסקאות ממיטב אמני התקופה: רפאל, בלדסרה פרוצי, סבסטיאנו דל פיומבו, ג'וליו רומאנו ואיל סודומה. הידוע שבין הפרסקאות שצוירו הוא ניצחון גלתיאה של רפאל.

בשנת 1577 עברה הוילה לידי משפחת פארנזה, ומכאן שמה כיום, ולאחר מכן הועברה לבעלות בית בורבון ובשנת 1861 הפך המבנה לביתו של שגריר ספרד ברומא. כיום המבנה נמצא בבעלות ממשלת איטליה, ופועלת בו האקדמיה דאי לינצ'אי - האקדמיה למדעים של רומא.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **וילה פארנזינה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של וילה פארנזינה (באיטלקית)

פרסקאות אולם הפרספקטיבה, מעשה ידי בלדסרה פרוצי
* תיאור הווילה
* ההיסטוריה של הווילה ותמונות שלה
* תמונות של גני הווילה
* "ארמון התענוגות של אגוסטינו קיגי"

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007605588305171
* BIBSYS: 15042289
* BNE: XX116250
* CiNii: DA04062316
* GND: 4251095-8
* ISNI: 0000 0001 0943 0849
* LCCN: n81138383
* NLA: 36055844
* NLG: 90786
* SUDOC: 06711508X
* Trove: 1203515
* ULAN: 500250427
* VcBA: 494/2308
* VIAF: 136972212
* WorldCat: lccn-n81138383

 |
אברהם לוי-כהן
**אברהם לוי-כהן** (1844–1888) היה עורך דין, ועיתונאי יהודי-מרוקאי. מייסד העיתון *Le Réveil du Maroc*, העיתון המרוקאי הראשון בשפה הצרפתית.

קורות חיים
----------

אברהם לוי-כהן נולד בטנג'יר בשנת 1844. הוא גדל מרבית ילדותו ונעוריו בעיר מוגדור, שהייתה בתקופה זאת עיר נמל ומסחר בינלאומי שוקקת. הקהילה היהודית במוגדור ניהלה קשרים קרובים עם יהדות בריטניה בשנים אלו, ואברהם לוי כהן נסע ללימודים בבריטניה ולאחר מכן לצרפת לאורך מספר שנים, ושם הוסמך בעריכת דין. בתקופה זאת הוא קיבל אזרחות אנגלית, שלוותה אותו וסיפקה לו קפיטולציות והגנה לאורך דרכו העיתונאית.

עם חזרתו למרוקו הוא שימש כחבר בוועד האזורי של כל ישראל חברים וכנציג של ההתאחדות האנגלו-יהודית בטנג'יר. כמו כן הוא היה חבר בארגון הבונים החופשיים.

ג-14 ביולי 1883 הוא ייסד את העיתון *Le Réveil du Maroc*. העיתון לא הגדיר עצמו כעיתון יהודי, אך שימש כבמה לקידום מטרות יהודיות ויצא בחריפות כנגד רדיפות אנטי-יהודיות במרוקו. העיתון יצא לאור בשפה הצרפתית, והיה העיתון הראשון במרוקו בשפה זאת. הוא הביע עמדה פרו-צרפתית ברורה, וכמו עיתונים אחרים בטנג'יר באותה תקופה אף לא נרתע מלבקר את השלטון העלאווי המרוקאי. בשנת 1886 השלטון המרוקאי הוציא צו סגירה נגד מספר עיתונים בטנג'יר כולל עיתונו של לוי-כהן, שבתגובה הוביל מחאה ביחד עם עורכי העיתונים אחרים. למרות היותו של העיתון פרו-צרפתי באופן מובהק ואף קיבל מימון מממשלת צרפת, הוא ביקר לעיתים את השגריר של צרפת למרוקו, שבתגובה תמך בצעדים לסגירת העיתון. עם זאת הצעדים לא נאכפו והעיתון המשיך להתקיים.

בנוסף לפרסום עיתון זה לוי-כהן שימש בתור עיתונאי מקומי עבור מספר עיתונים מאירופה, כולל העיתונים היהודים הבריטים הג'ואיש כרוניקל והג'ואיש וורלד, העיתון הצרפתי *L’Exportation Française* וסוכנות הידיעות הצרפתית (AFP, שנקרא בתקופה זו "סוכנות הבס"). כמו כן מלבד עיסוקו בעיתונות לוי-כהן עסק בעריכת דין בבתי המשפט המקומיים.

הוא נפטר בשנת 1888, בגיל 44 בלבד. לאחר פטירתו העיתון שייסד המשיך לצאת לאור 15 שנה נוספות במימונו של איש העסקים היהודי חיים בן-שימול ובעריכתו של העיתונאי שלמה בן חיון.

לקריאה נוספת
------------

* Miège, Jean-Louis, "Journaux et journalistes à Tanger au XIXe siècle," *Hespéris* 41 (1954): 191–228.

קישורים חיצוניים
----------------

* Jamaa Baida. "Le Reveil du Maroc (Tangier)." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014.
* Mitchell Serels. "Lévy-Cohen, Abraham." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014.
**הקורפוס ה-12** (בגרמנית: **XII. Armeekorps**) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.

היסטוריה
--------

### הקמה ראשונה

הקורפוס הוקם בוויסבאדן ב-1 באוקטובר 1936, וכמפקדו הראשון מונה ולטר שרוט. במהלך המערכה בפולין שהה הקורפוס בחזית המערבית, כחלק מהארמייה הראשונה. במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס כחלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות C, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך **מבצע אדום**. במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר השנייה, והשתתף בקרב סמולנסק, ולאחר מכן בבלימת מתקפת הנגד הרוסית סביב מוסקבה, כחלק מהארמייה הרביעית. הקורפוס לחם בקרבות השונים בגזרה המרכזית, והושמד במהלך מבצע בגרטיון.

### הקמה שנייה

ב-28 במרץ 1945 הוקם הקורפוס מחדש, ולמפקדו מונה הרברט אוטרקאמפ. הקורפוס לחם כחלק מהארמייה השביעית בדרום-מערב גרמניה ובצ'כוסלובקיה, עד שנכנע לאמריקנים ב-8 במאי 1945.

מפקדים
------

### הקמה ראשונה

* גנרל חיל הרגלים ולטר שרוט (1 באוקטובר 1936 - 9 באפריל 1940)
* גנרל אוברסט גוטהרד היינריצי (9 באפריל 1940 - 17 ביוני 1940)
* גנרל חיל הרגלים ולטר שרוט (17 ביוני 1940 - 19 בפברואר 1942)
* גנרל חיל הרגלים ולטר גרסנר (19 בפברואר 1942 - 18 בפברואר 1943)
* גנרל חיל הרגלים קורט פון טיפלסקירך (18 בפברואר 1943 - ספטמבר 1943)
* גנרל לוטננט אדגר רהריכט (ספטמבר 1943)
* גנרל חיל הרגלים קורט פון טיפלסקירך (ספטמבר 1943 - 4 ביוני 1944)
* גנרל לוטננט וינצנץ מילר (4 ביוני 1944 - 7 ביולי 1944)

### הקמה שנייה

* גנרל חיל התותחנים הרברט אוטרקאמפ (28 במרץ 1945 - 8 במאי 1945)

סדר כוחות
---------

### המערכה בצרפת

במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:

* הדיוויזיה ה-75
* הדיוויזיה ה-268
* הדיוויזיה ה-198

### מבצע ברברוסה

בתחילת מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:

* הדיוויזיה ה-31
* הדיוויזיה ה-34
* הדיוויזיה ה-45

### מבצע בגרטיון

במבצע בגרטיון כלל הקורפוס את היחידות הבאות:

* דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-18
* הדיוויזיה ה-57
* הדיוויזיה ה-267

קישורים חיצוניים
----------------

* הקורפוס ה-12 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
החזית האחורית
**וילה פיזאני** (**Villa Pisani**) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, בניולו די לוניגו (Bagnolo di Lonigo). בין הווילות הפלדיאניות בוונטו קיימת וילה נוספת בעלת שם זהה, המצויה באזור מונטאניה.

הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתם של האחים ויטורה, מרקו ודניאלה פיזאני. הבנייה של הבניין המרכזי התקיימה בשנות הארבעים של המאה ה-16, ואילו מבני השירותים והחצר הוספו כעשרים שנה מאוחר יותר. הווילה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1994.

אדריכלות
--------

תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות". נוסף על כך שרדו שלוש תוכניות חלופיות המאפשרות לעקוב אחר הלך מחשבתו של פלאדיו לאורך זמן בתכנון הבניין הזה.

תוכנית הווילה וחזיתה בעלי סימטריה דו-צדדית האופיינית לעבודותיו של פלאדיו. במרכז מצוי בית האדון הרבוע. לפי התוכנית שהתפרסמה בספרו אל הפתח המרכזי עולה גרם מדרגות רחב, ומשני צדדיו, בניצב, עולה גרם מדרגות נוסף מכל צד. גרם המדרגות המרכזי עולה אל מבואה הנראית בשרטוט כחזיתו של מקדש רומי שבו גג גמלוני הנח על ארבעה עמודים מן הסדר הדורי. במשולש הגמלון מצויר סמל המשפחה, ומעליו ניצבים פסלים. במרכז חלקו העליון של קיר חזית הבניין מצויר חלון תרמאלי גדול. מן המבואה הזו מוביל פתח רגיל אל האולם המרכזי. אם אמנם נבנתה מבואה זו, הרי כיום היא חסרה בשלמותה. מרכז חזית הבניין ניכר כיום בפתח המרכזי, הנראה קטן למדי, ובחלון התרמאלי הגדול שמעליו.

לבניין הייתה גם חזית אחורית, עם פתח המאפשר כניסה היישר אל האולם הגדול. חזית זו נפתחה אל הנהר הסמוך אל המבנה. כאן קיימת במרכז מבואה שבחזיתה שלוש קשתות בנויות אבן, והן מסותתות בסיתות גס (rusticated). הקשתות תומכות באפריז דורי המעוטר בטריגליפים ומטופות, וזה תומך בגמלון.

כמקובל בווילות של פלאדיו גם כאן לבניין שלוש קומות הניכרות בחלונותיהן. קומת האדון בעלת החלונות הגבוהים היא הקומה השנייה אליה עולה גרם המדרגות. מתחתיה מצויה קומת השירותים הנמוכה, שחלונותיה הצרים נראים משני צידי הכבש. הקומה העליונה שמתחת לגג ניכרת בחלונותיה הרבועים הקטנים, והיא נועדה לאחסון של תוצרת חקלאית. במרכז הבניין אולם גדול, בעל מתאר דמוי האות T, החוצה את הבניין מצד לצד, וכאמור ניתן להיכנס אליו משני הצדדים. קירותיו חשופים אך תקרתו המקומרת בקמרונות צולבים מעוטרים בתמשיחי קיר (פרסקו). העיטורים מראים בציור חיקוי לפסיפסים עתיקים.

לפי התוכנית שפרסם פלאדיו בספרו, משני צידי בית האדון משוכים שני אגפים צרים וארוכים, ואלה סוגרים על חצר גדולה, מוקפת סטווי עמודים. מן הווילה שרד רק הבניין המרכזי, ואילו מבני השירותים וחצר הסטווים לא שרדו את פגעי הזמן.

ראו גם
------

* הווילות הפלדיאניות בוונטו

לקריאה נוספת
------------

* Bruce Bucher, Andrea Paladio, The Architect in his Time, Abbeville Press, New-York, 1998, pp. 75-80.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **וילה פיזאני** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  ספר שני, פרק 14, עמ' 67.

  


|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* VIAF: 122665771
* WorldCat (עם VIAF): 122665771

 |
חתך רוחב של הוילה
**וילה קייריקאטי** (איטלקית: **Villa Chiericati**) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, בוונצ'ימוליו די גרומולו (Vancimiglio di grumolo) ליד ויצ'נזה. וילה קייריקאטי הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת ההכרזה על הווילות הפלדיאניות בוונטו. 

הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתו של ג'יובאני קייריקאטי, אחיו של ג'ירולאמו, שעבורו בנה פלאדיו ארמון בויצ'נזה עצמה. הבנייה החלה בשנות החמישים של המאה השש-עשרה, אך משמת המזמין, הופסקה העבודה ובאה אל סיומה רק בשנות השבעים של אותה מאה.

אדריכלות
--------

הייחוס של הווילה הזו לפלאדיו איננו בטוח לחלוטין מפני שתוכנית הווילה איננה מופיעה בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות". יחד עם זאת שרדה תוכנית נפרדת של הבניין השמורה בארכיון המכון המלכותי לאדריכלות RIBA בלונדון. גם אזכור הבניין בשנת 1740 וייחוסו לפלאדיו, כמו גם העובדה שפלאדיו בנה מבנה אחר לבן המשפחה, מאששים את ייחוס המבנה אליו, ודומה שהדבר מוסכם על הכול. 

אישוש נוסף לייחוס הבניין לפלאדיו מגיע מפרטיו האדריכליים. זהו בניין מלבני שבחזיתו לוג'יה הבנויה כחזית מקדש רומי. גרם מדרגות עולה אל ארבעה עמודים קולוסליים (עמודים שגובהם כגובה כל הבניין) ולהם כותרות בסדר יוני. העמודים תומכים בגמלון. 

כמקובל בווילות של פלאדיו, גם כאן לבניין זה שלוש קומות הניכרות בחלונותיהם. קומת האדון בעלת החלונות הגבוהים היא הקומה השנייה אליה עולה גרם המדרגות. מתחתיה שוכנת קומת השירותים הנמוכה, שחלונותיה צרים מאוד. הקומה העליונה שמתחת לגג ניכרת בחלונותיה הצרים, והיא נועדה לאחסון של תוצרת חקלאית, כיאה לווילה כפרית. 

ראוי לציון האולם המרכזי (salone) ששני צדדיו מעוצבים כשתי אפסיסים גדולים, ומעליו מצוי קמרון צולב.

ראו גם
------

* הווילות הפלדיאניות בוונטו

לקריאה נוספת
------------

* Bruce Bucher, Andrea Palladio, The Architect in his Time, Abbeville Press, New-York, 1998, pp. 122-123.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **וילה קייריקאטי** בוויקישיתוף
**קשר בכל מחיר** (באנגלית: **Six Degrees of Separation**; מילולית: שש דרגות של הפרדה) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1993, בבימויו של הבמאי האמריקאי פרד שפיסי. הסרט הוא עיבוד קולנועי של מחזה משנת 1990 באותו השם מאת ג'ון גווייר, אשר היה מועמד לפרס פוליצר. עלילת המחזה נכתבה בהשראת סיפור חייו האמתיים של הנוכל המקצועי דייוויד המפטון.

תקציר העלילה
------------

אואיסה קיטרידג' (סטוקרד צ'אנינג), אשת חברה מהשדרה החמישית, ובעלה פלן קיטרידג' (דונלד סאת'רלנד), סוחר וספק של אמנות גבוהה, הם הוריהם של שלושה ילדים (שניים מהם לומדים באוניברסיטת הרווארד, והשלישי בבית הספר גרוטון). עולמם המיוחס אך המבודד, כמו גם מעמדם הציבורי המכובד בקרב קהילת התרבות הגבוהה, הופכים אותם לטרף קל עבור פול (ויל סמית'), נוכל מקצועי צעיר ממוצא אפרו-אמריקאי.

לילה אחד, פול, צעיר שחור, מופיע על פתח דלתם בצורה מסתורית, כשהוא פצוע ומדמם, וטוען כי הוא בנו של השחקן הנודע סידני פואטייה וידיד קרוב של בנם, סטודנט באוניברסיטה השייכת לליגת הקיסוס.

לאחר שהצליח להרשים את הזוג קיטרידג', בשיחה על ספרות גבוהה תוך שימוש בכושר ביטוי גבוה, פול מוכיח כי הוא חריף-מוח, משכיל, בעל טעם אנין ומיומנויות קולינריות מפתיעות. הזוג מוקסם מהצגת הפנים המשכנעת של פול כאליטיסט, וממחמאותיו על סגנון החיים המפואר שלהם, עד כדי כך שהם מלווים לו כסף ומאפשרים לו ללון בביתם באותו הערב.

בבוקר מזדעזע הזוג לגלות כי פול ניצל את הכסף שקיבל על מנת להזמין אל ביתם נער ליווי ולקיים עמו יחסי מין. כתוצאה מכך, מתגלה האמת על פול, כי הוא נוכל משכנע, אשר הצליח באמצעות קסמו האישי, השנינות שלו - וכן מידע פנימי מוקדם שהיה ברשותו - לחדור לדירות יוקרה רבות באפר איסט סייד, בהן מתגוררת החברה הגבוהה.

עם הזמן, מעשיו של פול הופכים לאגדה אורבנית של החברה הגבוהה, אנקדוטה שנונה להתלוצץ עליה במסיבות קוקטייל. עם זאת, הייתה לו השפעה עמוקה על האנשים הרבים אשר נתקלו בו, בכך שהוא מקשר בין כולם באמצעות החוויה המשותפת שלהם.

צוות השחקנים
------------

* סטוקרד צ'אנינג - לואיזה (אואיזה) קיטרידג'
* ויל סמית' - פול
* דונלד סאת'רלנד - פלן קיטרידג'
* איאן מקלן - ג'פרי מילר
* מארי בת' הארט - קיטי
* ברוס דוויסון - לארקין
* ריצ'רד מסור - ד"ר פיין
* אנתוני מייקל הול - טרנט קונוויי
* הת'ר גראהם - אליזבת'
* אריק טאהל - ריק
* אנתוני רפ - בן
* אוזגוד פרקינס - וודרוו (וודי) קיטרידג'
* קתרין קלמר - טלבוט (טס) קיטרידג'
* ג'יי ג'יי אברהמס - דאג
* ג'ו פנטאנג'לו - שוטר
* סטיב הוול - טייס

מועמדויות לפרסים
----------------

על תפקידה בסרט זה, זכתה סטוקרד צ'אנינג במועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.

ראו גם
------

* שש דרגות של הפרדה

קישורים חיצוניים
----------------

* "קשר בכל מחיר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "קשר בכל מחיר", באתר נטפליקס
* "קשר בכל מחיר", באתר AllMovie (באנגלית)
* "קשר בכל מחיר", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)
* "קשר בכל מחיר", באתר Box Office Mojo (באנגלית)
* "קשר בכל מחיר", באתר Metacritic (באנגלית)
* "קשר בכל מחיר", באתר אידיבי
* "קשר בכל מחיר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* קשר בכל מחיר, קדימון הסרט באתר יוטיוב
**הקורפוס ה-20** (בגרמנית: **XX. Armee-Korps**) היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית שלחם במלחמת העולם הראשונה, ופורק עם סיומה.

היסטוריה
--------

הקורפוס הוקם ב-1 באוקטובר 1912 כחלק מהתרחבות כללית של צבא הקיסרות הגרמנית, ולמפקדו מונה פרידריך פון שולץ. מטה הקורפוס היה באלנשטיין, וחייליו גויסו מהאזור הדרומי של פרוסיה המזרחית.

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב הקורפוס בחזית המזרחית כחלק מהארמייה השמינית, ולחם עמה נגד הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית והשתתף בקרב גומבינן, ולאחר מכן לחם בקרב טננברג, הקרב הראשון על האגמים המזוריים וקרב לודז'. ב-26 במאי 1915 התמנה פון שולץ גם למפקד הארמייה השמינית וכוחותיו נשלחו לאבטח את קווי הביצורים ליד גרודנו. ב-29 בספטמבר 1915 פורקה הארמייה השמינית, ופון שולץ נשאר בתפקידו כמפקד הקורפוס ה-20. ב-28 באוקטובר 1915 הפך הקורפוס ה-20 לפלגת הארמייה שולץ. פלגת הארמייה לחמה בגזרה הצפונית של החזית המזרחית, וב-2 באוקטובר 1918 פורקה, ועל בסיסה הוקם מחדש הקורפוס ה-20, שפורק ב-29 בנובמבר 1918, זמן קצר לאחר תום המלחמה.

מפקדים
------

* גנרל חיל התותחנים פרידריך פון שולץ (1 באוקטובר 1912 - 18 בספטמבר 1915)
* גנרל לוטננט ויקטור אלברכט (2 באוקטובר 1918 - 29 בנובמבר 1918)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הקורפוס ה-20** בוויקישיתוף
**וילה שרובר**, היא וילה בשכונת טלביה בירושלים, בין הרחובות פינסקר ודובנוב, ברחוב פינסקר 2, ורחוב דובנוב 1.

היסטוריה
--------

וילה שרובר נבנתה בין השנים 1954–1956 עבור התעשיין מיילס שרובר ורעייתו גיטה שרובר. הווילה תוכננה על ידי האדריכלים מוונצואלה קרלוס גיננד, מוזס בנאשראף ואמיליו וסטוטי בסגנון דרום אמריקאי. המבנה הוא בן שלוש קומות, כאשר לכיוון רחוב פינסקר ישנה קומה אחת, ושתי קומות נוספות פונות לעבר רחוב דובנוב, מתחת למפלס רחוב פינסקר. למבנה גג דמוי פירמידה הפוכה, המעוטר בפסיפסים צבעוניים. הבית עוטר גם בפסיפס פרי יצירתו של האמן צבי גלי. את עיצוב הפנים של הווילה ביצעו האדריכלים דורה גד ויחזקאל גד. ברוב הזמן נעדרו האדריכלים מוונצואלה מן האתר, ועל כן דורה גד מונתה גם כאחראית על הבנייה, תיאום העבודה והפיקוח עליה. שטחה של הווילה הוא כ-1,800 מ"ר והיא מוקפת גן ששטחו כשישה דונמים. בגן הווילה נבנתה בריכת שחייה.

ב-1971 נחנך מעבר לכביש האגף המרכזי של תיאטרון ירושלים שנבנה בתרומת משפחת שרובר.

בני הזוג שרובר אירחו בווילה ובגנים שסביבה את ראשי מדינת ישראל ואת החברה הגבוהה במדינה. בשנת 1976, לאחר מותו של מיילס, הציעה גיטה להעניק את הווילה במתנה למדינת ישראל כבית אירוח רשמי (בדומה לבלייר האוס שבוושינגטון בירת ארצות הברית). ממשלת ישראל סרבה להצעה בשל העלויות הגבוהות של החזקת הבית כבית אירוח.

בשנת 1983 מכרה גיטה שרובר את מבנה הווילה ומחצית משטח הגן, ובנתה בחלק הגן הקרוב לרחוב דובנוב וילה נוספת לה ולבנה גבריאל, בתכנונו של האדריכל דוד רזניק.

באוגוסט 2013 פורסם שהווילה מוצעת למכירה, במחיר של כ-120 מיליון ש"ח. הווילה נמכרה לבסוף בדצמבר 2014, במחיר של 70 מיליון ש"ח. בספטמבר 2020 נהרסה הוילה המאוחרת שתכנן רזניק.

גלריית תמונות
-------------

* סלון הבית במהלך אירוע "שבוע העיצוב"סלון הבית במהלך אירוע "שבוע העיצוב"
* הוילה שתכנן אדריכל דוד רזניק הוילה שתכנן אדריכל דוד רזניק
* בית התה בחצר הביתבית התה בחצר הבית
* חלק משטח הסלון בעת שהיה נטושחלק משטח הסלון בעת שהיה נטוש
* חזית הבית הדרומיתחזית הבית הדרומית
* חדר השינה הראשי בביתחדר השינה הראשי בבית

לקריאה נוספת
------------

* דוד קרויאנקר, **שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית**, מכון ירושלים לחקר ישראל, כתר הוצאה לאור, 2002

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **וילה שרובר** בוויקישיתוף
* עינת פז-פרנקל, פנינה ארכיטקטונית מחפשת בעלים: וילה שרובר על המדף תמורת 120 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 26 באוגוסט 2013
* שירלי ששון-עזר ודני רובינשטיין, האגדה לבית שרובר, באתר כלכליסט, 12 בדצמבר 2013
* יעל דראל, וילה שרובר נמכרה ב־70 מיליון שקל, רק 60% מהמחיר המבוקש, באתר כלכליסט, 9 בדצמבר 2014
* מיכאל יעקובסון, הבית המפואר בירושלים נמכר ב-70 מיליון שקל. האם גם הוא יהפוך לבית רפאים של יהודים שבאים לבקר בחגים?, באתר Xnet‏, 9 בדצמבר 2014
* מיכאל יעקובסון: סיבוב בוילה שרובר, באתר 'חלון אחורי', 28 במאי 2016

הערות שוליים
------------

1. ↑  תצלומים - 'וילה שרובר', ירושלים, 3 מתוך 5, ארכיון דורה גד, הספרייה הלאומית
2. ↑  רן שחורי, **דורה גד - הנוכחות הישראלית באדריכלות פנים**, אדריכלות ישראלית, 1997, עמ' 59
מולקולת סוכרוז
**קשר גליקוזידי** (**Glycosidic bond**) הוא קשר כימי קוולנטי בין קבוצת המיאצטל של מולקולת סוכר, כגון גלוקוז, לבין קבוצה כהלית. כתוצאה מהיווצרות הקשר נוצר אצטל.

קשר גליקוזידי קיים בין חד-סוכרים בדו-סוכרים, אוליגו-סוכרים ורב-סוכרים. דוגמה לקשר כזה הוא הקשר של גלוקוז לפרוקטוז במולקולת הסוכרוז. הקשר נוצר באמצעות תגובת קונדנסציה שבה חוברות קבוצות הידרוקסיל (**OH**) משני חד-סוכרים. בתגובה זו נוצרת מולקולת מים ושני הסוכרים מחוברים דרך אטום חמצן. הקשר הגליקוזידי מתפרק כאשר מופרש אנזים מתא אל מחוצה לו, ובהשקעתה של מולקולת מים הדו סוכרים מתנתקים.

קשר N-גליקוזידי הוא קשר בין המיאצטל (למשל ריבוז) לבין קבוצת **NH** על טבעת ארומטית. קשר כזה מצוי בין ריבוז או דיאוקסיריבוז בנוקלאוטידים, אבני הבניין של ה-RNA וה-DNA.

גורמי מחלות מסוימים גורמים לניתוק קשרים גליקוזידיים באתרים מסוימים בתא. החיידק הגורם לדיזנטריה, למשל, מנתק קשרים גליקוזידיים ב-rRNA, המרכיב את הריבוזומים, שם מיוצרים חלבוני התא. יצור החלבונים נפסק והתא מת במהרה.


| קשרים כימיים |
| --- |
| קשרים תוך מולקולרים (חזקים) | קשר מתכתי • קשר יוני • קשר קוולנטי (קשר סיגמא • קשר פאי • קשר דלתא • קשר כפול • קשר משולש) |  |
| קשרים בתרכובות אורגניות | קשר אתרי • קשר אסטרי • קשר פפטידי • קשר גליקוזידי • קשר פוספודיאסטרי • קשר דו גופריתי • קשר אנהידרידי |
| קשרים בין מולקולרים (חלשים) | קשר מימן • קשרי ואן דר ואלס • קשר קואורדינטיבי • אינטראקציות ארומטיות |
**בדרכה** היא סדרת טלוויזיה דוקומנטרית ששודרה בטלוויזיה החינוכית בין 28 במאי עד 7 באוגוסט 2018. הסדרה עוסקת בסיפורן של נשים ישראליות ובהעצמה נשית.

מבנה התוכנית
------------

"בדרכה" הייתה סדרה דוקומנטרית שהציגה בפני הצופים סיפורים אישיים, עמדות, עשייה חברתית ותרבותית, התפתחות מקצועית ויצירה אמנותית של נשים ישראליות ובכך מאפשרת לצופים לגלות דרכי חשיבה חדשות על הגשמה אישית, העצמה נשית, לתפישות של גבריות ונשיות ולתפקיד היחיד במשפחה, בחברה ובתרבות הישראלית.

"בדרכה" הציגה בכל תוכנית נושא מרכזי ורלוונטי לחייהם של נשים ואנשים כגון: נשים במקצועות הנחשבים גבריים, גיבורות תרבות, שינויים באמצע החיים ועוד. נשים מכל רחבי הארץ, ממגזרים שונים, מדתות שונות, מתחומי עשייה שונים מאפשרות לצופים מפגש עם המסע האישי שלהן, והדרך בה הן מגשימות אותו.

ראו גם
------

* אחת שיודעת
* אינטרמצו עם אריק
* קשר משפחתי

קישורים חיצוניים
----------------

* "בדרכה" באתר הטלוויזיה החינוכית הישראלית בתאריך 7 באוגוסט 2018, בארכיון האינטרנט
* אתר למנויים בלבד גילי איזיקוביץ', "בדרכה": כשפמיניזם והעצמה נשית הופכים למטאפורה עצובה, באתר הארץ, 29 במאי 2018
**המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב** היא מחלקה בפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. במחלקה כ-20 חברי סגל בכיר וכ-50 תלמידים לתארים מתקדמים. במחלקה גם מספר חוקרים במסגרת פרויט קמע וכן חוקרים המשותפים למכונים על בלאושטיין לחקר המדבר, כ15 תלמידי בתא דוקטורט מרחבי העולם משתתפים בפעילויות קבוצות המחקר השונות במחלקה. המחלקה אמונה על הוראת קורסים בפיזיקה לתלמידי שאר המחלקות באוניברסיטה ומקיימת לימודים מלאים לתואר ראשון (B.Sc) שני (M.Sc) ושלישי (PhD). 
בניין המחלקה לפיזיקה נתרם לאוניברסיטת בן-גוריון על ידי קרן רש"י ונחנך בשנת 2006. הבניין תוכנן על ידי משרד "דני לזר אדריכלים ומתכנני ערים" בשיתוף עם אדריכלית רוני אלרועי. הבניין מחולק לשני חלקים כאשר בחלק המזרחי נמצאים משרדי חברי הסגל, מעבדות המחקר, המשרדים המנהליים ובמרכזו מטוטלת פוקו באורך של יותר מ-20 מטרים. בחלק המערבי של הבניין ממוקמות מעבדות ההוראה ובראשו מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה ומצפה הכוכבים.

ההיסטוריה של המחלקה לפיזיקה
---------------------------

המחלקה לפיזיקה הייתה מן המחלקות הראשונות שנוסדו באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. אמנם רק ב-1967 נוסדה תוכנית ללימודי תואר בפיזיקה וב-1970 הוקמה המחלקה באופן רשמי, אך כבר ב-1964 לימדו קורסים מי שיהיו לימים מרצי המחלקה.

פעילויות לא מחקריות
-------------------

במסגרת פעילותה המחלקה לפיזיקה מקיימת מפגש לא פורמלי דו־שנתי בשם חגיגות פיזיקה בנגב בו אנשי סגל מציגים את עבודתם ומרצים עליה ועל נושאים אחרים.

בבניין המחלקה לפיזיקה ממוקם מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה שנועד לאפשר לבני נוער מרחבי הנגב נגישות ללימודי הפיזיקה. בני הנוער מבצעים עבודות חקר בהיקף של 2 או 5 יחידות לימוד בהנחיית סגל המחלקה ותלמידיה. מספר תלמידים ותלמידות אף זכו בפרסים.[דרושה הבהרה] בנוסף, המרכז מקיים מדי חודש הרצאות לבני נוער ולקהל הרחב.

בוגרים בולטים
-------------

בין בוגרי המחלקה ד"ר ישראל נדלר - מייסד ומקים OPAL, ד"ר מרק רוזנקרנץ - ראש יחידת הפיתוח באלתא ויצחק מאיו (M.Sc) שהיה אסטרונאוט הגיבוי לאילן רמון.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב

הערות שוליים
------------

1. ↑  מידע כללי אודות המחלקה לפיזיקה:
2. ↑  דגם המבנה ותמונות נוספות באתר משרד אדריכלים ומתכנני ערים דני לזר:
3. ↑  דף מיוחד על ההיסטוריה והמקימים של המחלקה:
4. ↑  מתוך חוברת מידע של המחלקה.
**המחלקה הכללית לאכיפת החלטות בית המשפט** (במונגולית: **Шүүхийн шийдвэр гүйцэтгэх ерөнхий газар**) היא סוכנות של ממשלת מונגוליה, המשמשת כשירות בתי הסוהר של אותה מדינה ותפקידה לתחזק את מערכת הכלא הממשלתית, לאבטח אסירים בעת העברתם ממתקן למתקן ולאכוף את החלטות בתי המשפט, במובן זה סמכויותיה מאגדות סמכויות שונות שנתונות במדינות מקבילות לסוכנויות שונות.

מחלקה זו מבצעת תפקידים שבארץ מבוצעים על ידי שירות בתי הסוהר והנהלת בתי המשפט.

הסוכנות אחראית לאכיפת פסקי דין, אבטחת בתי משפט והגנה על מערכת המשפט, כמו גם למימוש פסקי הדין, אבטחת שופטים, הבטחת הסדר הציבורי במתחם בתי המשפט, אכיפת החלטות שיפוטיות וגביית חובות וקנסות, הסדרת קיומם התקין של סדרי המשפט, שמירת הביטחון והסדר הציבורי בהיכלי המשפט ואחזקת מתקני המאסר.

ראו גם
------

* שירות בתי הסוהר הפדרלי
* שירות ההוצאה לפועל הפדרלי

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של המחלקה הכללית לאכיפת החלטות בית המשפט

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Links (אורכב 12.06.2018 בארכיון Wayback Machine)." Hong Kong Correctional Services.

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"המחלקה הכללית לאכיפת החלטות בית המשפט"**.
פירוש נוסף ערך זה עוסק ברחוב בתל אביב. אם התכוונתם לרחובות אחרים על שם משה דיין, ראו רחוב משה דיין.

**דרך משה דיין** היא אחת משני צירי האורך הראשיים בדרום-מזרח תל אביב, לצדו של רחוב יגאל אלון המקביל לה ממערב. בעבר נקראה הדרך "דרך הניצחון". בשנות ה-80 שונה שמה, והיא נקראת כיום על שמו של משה דיין.

ראשיתה של דרך משה דיין בדרך לח"י, מול שכונת הארגזים, וקצהּ 2.7 ק"מ צפונה משם, בדרך השלום, מול בית הקברות נחלת יצחק. המשכה של דרך משה דיין הוא רחוב עליית הנוער, שברובו מהווה את גבול תחום השיפוט של תל אביב וגבעתיים.

ממזרח לדרך השכונות נווה כפיר, נווה בארבור, תל חיים ורמת ישראל וממערב לה נווה צה"ל, יד אליהו וביצרון. הרחובות העיקריים החוצים אותה הם דרך ההגנה, לה גוארדיה ויצחק שדה. מרבית הבתים בדרך הם בתי מגורים, בחלקה הדרומי בתים משותפים בני שלוש עד שמונה קומות, ובשכונות ביצרון ורמת ישראל הצפוניות בתים צמודי קרקע. יוצא דופן הוא הקטע שבין הרחובות ההגנה ולה גוארדיה, ממזרח לדרך, שבו מרכז מסחרי, בית אבות ומגרשי ספורט, שמאחוריהם בית הספר אורט סינגלובסקי והמרכז הקהילתי בית ברבור.

ראו גם
------

|  |
| --- |
| 
**ראו גם:**

**מדריך רחובות תל אביב-יפו**
 |