recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**רומי בנימין גודלמינץ** (בפלמית: **Romi Benjamin Goldmuntz** ‏, 8 ביולי 1882– קרקוב - 13 במאי 1960 אנטוורפן) היה איש עסקים ומנהיג קהילתי וציוני יהודי-בלגי, יליד פולין שמילא תפקיד חשוב בתעשיית היהלומים באנטוורפן. נודע גם כפילנתרופ ואספן אמנות.

קורות חיים
----------

רומי גולדמינץ נולד בשם בנימין גולדמינץ בעיר בקרקוב, בתקופת השלטון האוסטרו-הונגרי. הוא היה אחד משמונת הילדים של משפחה יהודית. בגיל צעיר היגר לבלגיה ולמד ליטוש יהלומים. בשנת 1902 פתח בית מלאכה משלו לעיבוד יהלומים
בשנת 1920 מפעלו באנטוורפן כבר העסיק כ־600 עובדים. רומי גולדמינץ ואחיו לאופולד נמנו עם הלקוחות החשובים (sightholder) של החברה (DTC) Diamond Trading Company), חברת בת של הקונצרן דה בירס.
למחרת הכיבוש הנאצי נמלט לקוניאק בצרפת והאיץ בעמיתיו להימלט לאנגליה. בסוף יולי 1940 הגיע ללונדון ויחד עם איש העסקים הרמן שאמיסו יזם את הקמת לשכת ההתקשרות של תעשיית היהלומים ( Correspondence Office for (the) Diamond Industry), אשר בשיתוף פעולה עם ראש עיריית אנטוורפן קאמיל הויסמנס ועם הנהגת יהודי בריטניה, רשמה ואחסנה יהלומים בבריטניה עד תום המלחמה.

בתום מלחמות העולם שכנע רבים מהגולים לחזור לגור ולפעול בבלגיה.
החל משנת 1951 ועד מותו החזיק רומי גולדמינץ ביהלום המפורסם "ויטלסבאך הכחול" שנמכר קודם לאלמוני על ידי בני משפחת המלוכה הבווארית ויטלסבאך. אחרי מותו היהלום נמכר על ידי יורשיו של גולדמינץ לאיל הון גרמני.

היה פעיל ציוני נלהב, תרם לעליית הנוער, לשיקום יתומים מקרב ילדים ניצולי שואה ולהקמת מוזיאון לאמנות בנתניה (שלא האריך ימים והפך מאוחר יותר לבית הספר לפיתוח מנהיגות של צה"ל ומתקן נופש של האגודה למען החייל) (בית גולדמינץ).

הנצחה
-----

מרכז לתרבות יהודית ובית הכנסת הגדול ואן דן נסטליי המשופץ (1958) באנטוורפן נקראים על שמו.

קישורים ומקורות חיצוניים
------------------------

* מדליון עם דיוקנו של רומי גולדמינץ מאוסף יד ושם
* כתבה של נועם דביר בעיתון הארץ - "מוזיאון התמימות האבודה", 29 בפברואר 2012
* David de Vries - *Diamonds and War:State, Capital and Labor in British Ruled Palestine, Berghahn Books 2010*, ע ' 278, הערה 47
* ,Dan Mikhman *Belgium and the Holocaust: Jews, Belgians, Germans, Yad Vashem Jerusalem 1998*
* גנאלוגיה של משפחת גולדמינץ, באתר של דן הירשברג מאוניברסיטת פרינסטון.
* "סיפורי חיים" באתר המכון ולהיסטוריה חברתית בהולנד

הערות שוליים
------------

1. ↑  באתר המכון להיסטוריה חברתית
2. ↑  De Vries
3. ↑  De Vries
4. ↑  כתבה מ -7.2.2010 בעיתון The National על היהלום ויטלסבאך הכחול
5. ↑  הארץ
6. ↑  יש בו טעויות, כמו הופעה נפרדת של רומי גולדמינץ ובנימין גולדמינץ, שהם אותו אדם. גם שנת נישואי הוריו נראית שגויה, מפני שהיא אחרי לידתו
**Fast retransmit** (בתרגום חופשי: **שידור מהיר מחדש**) הוא הרחבה לפרוטוקול TCP העוסקת בניהול עומסים ברשת על ידי הפחתת זמן ההמתנה של השולח לפני שליחה מחדש של חבילה שאבדה ברשת. האלגוריתם הוצג לראשונה במערכת ההפעלה 4.3BSD וזכה לסקירה בוועידת RFC 2001 בשנת 1997.

בפרוטוקול TCP המקורי, הצד השולח נעזר בטיימר כדי לקבוע שחבילה אבדה ברשת. אם תוך פרק זמן מסוים (שנקרא timeout ומהווה פונקציה של ה-Round-trip delay time,‏ RTT, המוערך), הצד השולח לא קיבל ACK על החבילה, הוא יניח שהחבילה אבדה ברשת, והפרוטוקול המקורי ישלח את החבילה שוב.

הבסיס למנגנון ה-Fast retransmit הוא הרעיון של הודעות ACK נשנות (Duplicate acknowledgement). הודעות ACK נשנות יכולות להופיע בגלל 2 סיבות עיקריות, סידור מחדש של ההודעות (Reordering) או אובדן הודעה. האלגוריתם מניח כי 3 הודעות נשנות מהוות הנחה סבירה לאובדן הודעה ועם זאת מבחין כי ההודעות הנשנות מעידות כי עדיין יש חיבור בין 2 משתמשי הקצה ולכן אין טעם להמתין עד להכרזת Timeout ויש לבצע שליחה נוספת של ההודעה המקורית החשודה כאבודה ולעבור למצב של Fast Recovery.

מנגנון הודעות ה-ACK המרובות פועל כך: לאחר קבלת חבילה (Packet; למשל עם אינדקס - Sequence number -‏ 1), המקבל (Receiver) ישלח הודעת ACK שבה יעלה ב-1 את האינדקס (בדוגמה, 2), כלומר המקבל קיבל את חבילה מספר 1 והוא מצפה כעת לקבל מהשולח את חבילה מספר 2. נניח כעת שחבילה מספר 2 אבדה ברשת. בינתיים קיבל המקבל את חבילות 3, 4 ו-5. לאחר שקיבל את חבילה 3, המקבל ישלח הודעת ACK נוספת, שבה עדיין יודיע שהוא מצפה לחבילה מספר 2. כשהמקבל יקבל את חבילה 4, הוא ישלח הודעת ACK נוספת עם אינדקס 2. כך גם המקרה עבור קבלת חבילה מספר 5. למעשה, השולח קיבל 4 הודעות ACK עם ערך אינדקס המתאים לחבילה מספר 2, מתוכן 3 הודעות ACK נשנות. האלגוריתם בשלב זה יזהה כי מדובר ב-3 חבילות נשנות וישלח את חבילה מספר 2 שוב מבלי להמתין ל-Timeout.

קישורים חיצוניים
----------------

* TCP Congestion Handling and Congestion Avoidance Algorithms – The TCP/IP Guide

הערות שוליים
------------

1. ↑  W. Richard Stevens <rstevens@noao.edu>, TCP Slow Start, Congestion Avoidance, Fast Retransmit, and Fast Recovery Algorithms, tools.ietf.org (באנגלית)
**דיסופסאליס** (שם מדעי: ***Dissopsalis***) הוא סוג של יונק נכחד ממשפחת ההאיניילוריים שבסדרת הקראודונטים, אשר היה קרובו של ההאיניילורוס. סוג כולל 2 מינים: *Dissopsalis pyroclasticus* שהתגלה בקניה ותוארך לאמצע תקופת המיוקן ו-*Dissopsalis carnifex* שחי באסיה באמצע ובסוף המיוקן ונתגלה בפקיסטן, הודו וסין. הסוג הוגדר ב-1910 בידי החוקר הבריטי גאי אלקוק פילגרים (אנ').

הדיסופסאליס היה אחרון הקראודונטים שחיו מעולם, אם כי היה קרוב בתקופתו להאינדון מהמין *Hyaenodon weilini* שגם חי לקראת סוף המיוקן בסין. עם זאת ההאינדון נכחד מעט לפני סוף המיוקן והדיסופסאליס שרד קצת אחריו.

הוא היה יונק מעט קטן יותר מקרוביו והגיע לאורך 1.2 מטר, לגובה 50 סנטימטרים ולמשקל של 30 עד 40 קילוגרם בממוצע. הוא היה בעל רגליים קצרות יחסית שמנעו ממנו לרוץ היטב אך היה בעל לסתות גדולות עם ניבים חדים וארוכים בקדמת הלסת וטוחנות גדולות ורחבות שעזרו לו לרסק טרף ביעילות. ייתכן שהיה אוכל נבלות שגנב טרף של טורפים אחרים.

עם זאת הוא הפסיד בתחרות עם יונקים מסדרת הטורפים שהיו מומחים בציד ממנו. בנוסף אולי הוא נכחד עקב שינויי אקלים גדולים שהתחוללו בסוף המיוקן וגרמו להתייבשות גדולה ולהתקררות אזורים רחבים בעולם.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דיסופסאליס** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* EOL
* GBIF
 |
מניית הרייכסבנק, 1925
**רייכסבנק** (בגרמנית: **Reichsbank**) היה הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר וגרמניה הנאצית מ-1876 ועד 1945.

היסטוריה
--------

לפני איחוד גרמניה שימש הבנק, שהיה בבעלות פרטית ובפיקוח ממשלתי, כבנק המרכזי של פרוסיה והיה אחד מ-31 בנקי-שטרות מדינתיים (Notenbanken), שהנפיקו כל אחד הילך (מטבע) נפרד. גם לאחר העברת חוק הבנק והקמתו ב-1 בינואר 1876 המשיכו להתקיים מספר בנקים מדינתיים עצמאיים בבוואריה, באדן, וירטמברג וסקסוניה.

המטבע עד מלחמת העולם הראשונה היה הגולדמרק, שנשען על כלכלתה היציבה של הקיסרות. לאחר המלחמה, דרישות הפיצויים האדירות שהשיתו על גרמניה יריבותיה בחוזה ורסאי, התמוטטות כלכלתה וכיבוש חבל הרוהר על ידי צרפת ירד ערכו של המטבע דרמטית והוא לא גובה עוד בזהב ולפיכך הפך ל"פפירמרק" (כסף-נייר), האינפלציה בגרמניה של שנות העשרים הובילה לאנרכיה בתחום המוניטרי, שנבלמה בשלהי 1923 עם הצגת הרנטמרק, שמחק 12 אפסים מערך המרק הקודם וייצב את גיבוי המטבע על ערבויות של נדל"ן וסחורות באמצעות בנק ייעודי שנקרא רנטבנק. 

תוכנית דוז מ-1924, שנועדה להסדר פריסת חובות הפיצויים של גרמניה, ניתקה את הבנק המרכזי משליטת הממשלה והפכה אותו לישות עצמאית. ב-30 באוגוסט 1924 החל הבנק להנפיק באופן סדיר את המטבע החדש, הרייכסמרק, שהחליף את הרנטמרק. לנשיא הבנק התמנה אחד מאדריכלי עצירת ההיפר-אינפלציה, היילמאר שאכט. שאכט התפטר מתפקידו ב-1930, לאחר שסירב לקחת חלק בהכרה בפיצויים שעל גרמניה לשלם. עם זאת, לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, מינה אותו היטלר מחדש לנשיא הבנק, תפקיד בו כיהן עד 1939.

חוק מ-1937 שחוקקה ממשלת גרמניה הנאצית הביא את עצמאות הבנק לקיצה וחידש את השליטה הממשלתית בבנק. ב-1939 שונה שמו של הבנק ל-Deutsche Reichsbank והוא הועבר לשליטתו האישית של אדולף היטלר, כאשר כנשיא הבנק נבחר לכהן ולטר פונק, שהחליף את שאכט.

לאחר מלחמת העולם השנייה פורק הבנק, יחד עם יתר מוסדות השלטון הנאצי. בעלות הברית נטלו על עצמן את תפקיד הדפסת הכסף, לפי תוכנית מורגנטאו והגורם המנפיק שנרשם על השטרות היה Alliierte Militärbehörde (השלטון הצבאי של בעלות הברית). ב-1948 חולקה גרמניה, הבנק המרכזי של גרמניה המערבית היה Bank deutscher Länder (בנק המדינות הגרמניות) ומ-1957 הדויטשה בונדסבנק (Deutsche Bundesbank), הבנק המרכזי של מזרח גרמניה היה Staatsbank der DDR (בנק המדינה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית).

נשיאי הבנק
----------

* 1876–1890: הרמן פון דשנד (Hermann von Dechend)
* 1890–1908: ריכרד קוך (Richard Koch)
* 1908–1923: רודולף הבנשטיין (Rudolf E. A. Havenstein)
* 1923–1930: היילמאר שאכט
* 1930–1933: האנס לותר
* 1933–1939: היילמאר שאכט
* 1939–1945: ולטר פונק

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **רייכסבנק** בוויקישיתוף
* הרייכסבנק

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 37095-2
* VIAF: 266138655
* WorldCat: viaf-266138655

 |
**מוזיקה אזרית** או **המוזיקה של אזרבייג'ן** (מאזרית: Azərbaycan musiqisi) היא המוזיקה העממית של האזרים (אנ') ומדינת אזרבייג'ן. מקורה של המוזיקה היא מצפון איראן ומדינת אזרבייג'ן. עדויות ראשונות אודותיה מגיעות מסוף האלף הראשון לספירה.

במשך מאות שנים, התפתחה המוזיקה האזרית כווריאציות שונות של מוזיקה מונודית, הכוללת מקצבים שונים ומגוונים. בדומה למוזיקה של עמים טורקיים אחרים, במוזיקה האזרית נפוצה מודאליות וכרומטיות.

מוזיקת עם אזרית
---------------

מוזיקת העם האזרית משלבת מסורות שהתגבשו במשך מאות שנים באזרבייג'ן והמחוז ההיסטורי אזרבייג'ן האיראנית. רוב השירים של מוזיקת העם האזרית קשורים באופן ישיר לפולקלור האזרי ולאפוסים של מגוון יוצרים מקומיים ידועים.

הדמויות שעליהם מתבסס הפולקלור האזרי נע בין דמויות היסטוריות אמיתיות ומומצאות, יצורים על אנושיים ואלמנטים שנלקחו ממיתולוגיות של אזור המזרח התיכון, כמו המיתולוגיה הפרסית והמיתולוגיה הטורקית (אנ').

בין הכלים הנפוצים במוזיקה האזרית ניתן לכלול כלי מיתר דמויי לירה, ביניהם הסאז, צנג (נבל טורקי) (אנ'), קומוז, טאר (אנ'), עוד, קאנון וקמנצ'ה.

האשיקים (Ashiqs) הם משוררים נודדים וטרובדורים אשר מנגנים על הטאר (אנ') תוך כדי אלתור על שירים מוכרים. האשיקים נחשבים להסמלים המובהקים של התרבות האזרית ושל השפה האזרית.

מוזיקה קלאסית אזרית
-------------------

עם הקמתן של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן ושל האקדמיה למוזיקה של באקו (אנ') בשנת 1920, חלה עלייה בפופולריות של מוזיקה קלאסית, ובוצעו שילובים בין מוזיקה קלאסית ומוזיקה עם.

בתקופה זו (של העשור הראשון והעשור השני של המאה ה-20) נכתבו אופרות מוגאם (Mugham) (אנ') רבות ששילבו אלמנטים עממיים אזרים ורוסים, עם שילוב מתוחכם של מודוסים שונים.

מוזיקה פופולרית
---------------

לאחר נפילת ברית המועצות, החלה אזרבייג'ן בתהליכי התמערבות ומודרניזציה. אם עד נפילת ברית המועצות, רוב ההשפעות הגיעו מרוסיה או טורקיה, הרי שהיום הגלובליזציה יצרה שילוב מרתק בין אלמנטים מקומיים ובינלאומיים.

אזרבייג'ן משתתפת בתחרות האירוויזיון החל משנת 2008, והגיעה להישג השיא שלה בשנת 2011, בה הצמד אל וניקי זכו במקום הראשון והעניקו לבאקו עיר הבירה את האירוח בשנה שלאחר מכן.

תחום הג'אז נפוץ ופופולרי באזרבייג'ן, ובמיוחד הפיוז'ן שמשלב אלמנטים מקומיים. בין האמנים הבולטים בתחום: עזיזה מוסטפא זאדה, איספר סאראבסקי (אנ'), סלמן גאמבארוב (אנ') וראין סולטנוב (אנ').

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מוזיקה אזרית** בוויקישיתוף
* מתוך תוכנית של BBC3 על מוזיקה אזרית - חלק 1
* מתוך תוכנית של BBC3 על מוזיקה אזרית - חלק 2
* כתבה באתר "סנטור - הבית למוזיקה אתנית" על המוזיקה האזרית העממית

הערות שוליים
------------

1. ↑  AZERBAİJANİ MUSİC, minestry of culture of azerbaijan
פסל בדמותו של סיסבוט בטולדו שבספרד
 מטבע זהב ובו סמלו של סיסבוט
**סיסבוט** (גם: **סיסיבוטוס**, 565 - פברואר 621) היה מלך הוויזיגותים ושליט היספניה וספטימניה (אנ') משנת 612 ועד מותו.

ביוגרפיה
--------

סיסבוט ניהל מסע מלחמה נגד שרידי הכוחות הביזנטיים בספרד, חיזק את השליטה הוויזיגותית בחבל הבאסקים ובקנטברים (אנ'), פיתח קשרים ידידותיים עם הלומברדים של צפון איטליה, וחיזק את הצי שהוקם על ידי קודמו לאוביגילד (אנ').

סיסבוט היה ידוע באדיקותו הנאמנה לנצרות הכלקדונית. בשנת 612, לאחר עלייתו על כס המלוכה, הוא אילץ את נתיניו היהודים להמיר את דתם לנצרות.

בשנת 613 הוציא המלך סיסבוט צו האוסר על יהודים להתגורר בספרד. יהודים רבים עזבו את ספרד לצרפת הסמוכה ולארצות צפון-אפריקה. רוב היהודים, כ-90 אלף אחרים, נאנסו להתנצר למראית עין. יש הטוענים כי ההתנצרות לוותה באיום על חייהם. בשנת 616 הורה להעניש את אותם יהודים שסירבו להתנצר. 

סיסבוט היה בקשר עם המלומד והאנציקלופדיסט איזידורוס הבישוף מסביליה.

בנו של סיסבוט, ריקארד השני (אנ') עלה לכס המלכות לאחר מותו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סיסבוט** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Ben Zion Dinur, **ישראל בגולה: מקורות ותעודות**, דביר, 1958
2. ↑  בין יהודים לנוצרים: יהודים ונוצרים במערב אירופה עד ראשית העת החדשה, כרך 5, עמ' 191 הערת שוליים 1.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007499245205171
* BNE: XX1322150
* BnF: cb124027685 (data)
* CANTIC: a10813494
* GND: 100960995
* ISNI: 0000 0004 4511 9830
* LCCN: nr96041860
* NTA: 071412093
* SUDOC: 083829032
* VIAF: 315946620
* WorldCat: lccn-nr96041860

 |
סמלי הדרגה בצווארון
סמלי הדרגה בכתף
**רַייכְסְפִיהְרֶר אס אס** הייתה דרגה מיוחדת שהתקיימה בין השנים 1925–1945 למפקד האס אס. בין השנים 1925–1933 היא הייתה רק תואר לראש האס אס, אולם בין השנים 1934–1945, היא הייתה הדרגה הגבוהה ביותר באס אס. היינריך הימלר נשא בדרגה זאת ברוב שנות קיומה, והחזיק בדרגה זו בין השנים 1929–1945.

היסטוריה
--------

רייכספיהרר אס אס היה גם תואר וגם דרגה. התואר נוצר לראשונה בשנת 1926 על ידי מפקד האס אס השני, יוזף ברכטולד. יוליוס שרק, המייסד של האס אס, וקודמו של ברטולד בתפקיד, לא התייחס לעצמו כמפקד האס אס, אולם בדיעבד, יוחסה לו הדרגה הזו רטרואקטיבית. בשנת 1929 היינריך הימלר הפך למפקד האס אס, והגדיר את תואר רייכספיהרר אס אס כדרגתו, במקום דרגתו הקודמת אובר-גרופנפיהרר.

לפני ליל הסכינים הארוכות, האס אס היה כוח מיוחד של אס אה, וראש האס אס היה כפוף לראש ה-SA. ב-20 ביולי 1934, כחלק מהטיהור של ה-SA, האס אס הפך ליחידה עצמאית של המפלגה הנאצית, והיה אחראי רק כלפי היטלר. מנקודה זו ואילך, התואר מפקד האס אס הפך לדרגה בפועל, ולמעשה לדרגה הגבוהה ביותר של האס אס.. במצב הזה, הימלר היה שווה ערך לגנרל-פלדמרשל בצבא הגרמני.

בעלי הדרגה
----------

בסך הכל, חמישה אנשים החזיקו בתואר רייכספיהרר אס אס במהלך עשרים שנות קיומה. שלושה מהם החזיקו בדרגה זאת כתואר בלבד, בעוד השניים האחרים זו הייתה דרגתם.

| מספר | תמונה | רייכספיהרר אס אס | כניסתו להתפקיד | יציאתו מהתפקיד | זמן במשרה | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 
אין תמונה חופשיתאין תמונה חופשית | **יוליוס שרק**(1898–1936) | ‏4 באפריל 1925 | ‏15 באפריל 1926 | שנה אחת ו-11 ימים | NSDAP |
| 2 | 
Joseph Berchtold | **יוזף ברכטולד**(1897–1962) | ‏15 באפריל 1926 | ‏1 במרץ 1927 | ‏320 ימים | NSDAP |
| 3 | 
אין תמונה חופשיתאין תמונה חופשית | **ארהרד היידן**(1901–1933) | ‏1 במרץ 1927 | ‏6 בינואר 1929 | שנה אחת ו-311 ימים | NSDAP |
| 4 | 
Heinrich Himmler | **היינריך הימלר**(1900–1945) | ‏6 בינואר 1929 | ‏29 באפריל 1945 | ‏16 שנים ו-113 ימים | NSDAP |
| 5 | 
Karl Hanke | **קרל האנקה**(1903–1945) | ‏29 באפריל 1945 | ‏8 ביוני 1945 | ‏40 ימים | NSDAP |

האנקה מונה למנהיג האס אס באפריל 1945, אולם לא היה מודע לכך עד תחילת מאי. הוא נהרג ב-8 ביוני 1945, תוך כדי ניסיון לברוח ממחנה שבויים צ'כי.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **רייכספיהרר אס אס** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Kershaw 2008, p. 316.
2. ↑  McNab 2009, pp. 9, 17.
3. ↑  Yerger 1997".

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| דרגה זוטרה**אוברסט-גרופנפיהרר** | דרגות האס אס
**רייכספיהרר אס אס****גנרל-פלדמרשל** | דרגה בכירה**אוברסטר פיהרר דר שוצשטאפל** |
קברו של לאיוש ורקנר בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט
**לאיוש ורקנר** (בהונגרית: **Werkner Lajos**; ‏23 באוקטובר 1883 – 12 בנובמבר 1943) היה סייף הונגרי-יהודי. אלוף אולימפי בעל 2 מדליות זהב בחרב.

ביוגרפיה
--------

ורקנר נולד בבודפשט.

באולימפיאדת לונדון (1908) זכה ורקנר במדליית זהב בתחרות בחרב קבוצתי. הונגריה ניצחה את גרמניה 0-9, את איטליה 5-11 ואת בוהמיה 7-9. במדליית כסף זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה בוהמיה. לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים שלושה סייפים יהודים נוספים: אוסקר גרדה, דז'ו פולדס, וינה פוקס. נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי בתחרות בחרב אישי.

באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה ורקנר במדליית זהב פעם שנייה ברציפות בתחרות בחרב קבוצתי לפני אוסטריה והולנד. לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים פעם נוספת שלושת הסייפים היהודים גרדה, פולדס, ופוקס ולזכייה במדליית כסף עבור אוסטריה היו שותפים שני סייפים יהודים: אוטו הרשמן ואלברט בוגן. נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בתחרות בחרב אישי.

בשנת 1943 נפטר ורקנר בבודפשט.

תארים והישגים
-------------

* ב-1999 הונצח ורקנר ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **לאיוש ורקנר** בוויקישיתוף

* לאיוש ורקנר, באתר olympedia.org
* לאיוש ורקנר היכל התהילה של הספורט היהודי.
* לאיוש ורקנר האתר יהודים בספורט.
**וולדמר פרידריך** (בגרמנית: **Woldemar Friedrich**‏; 20 באוגוסט 1846 – 16 בספטמבר 1910) היה צייר ומאייר גרמני. הוא היה חבר במושבת הציירים וילינגהאוזן.

ביוגרפיה
--------

פרידריך למד אצל קרל שטפק באקדמיה לאמנות בברלין משנת 1863, ונסע לויימאר בשנת 1865, שם המשיך את לימודיו אצל ארתור פון רמברג, וברנהרד פלוקהורסט. במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה של 1870 ו- 1871, עבד גם כשרטט, במיוחד במגזין "דהיים", וסיפק את האיורים ליצירתו של גאורג הילטל על מלחמת צרפת-גרמניה. לאחר נסיעה לאיטליה שב לוויימאר בשנת 1873, שם עבד כמאייר, ביצע ציורי נוי (כולל בטירת הומלשיין) וגם צייר כמה תמונות ז'אנריות. בשנת 1881 הפך לפרופסור בבית הספר לאמנות בוויימאר.

בשנת 1885 מונה ללמד את נושא רישום מהחיים באקדמיה לאמנות בברלין, ובשנה שלאחר מכן סיפק עדויות לכישרונו לציור מונומנטלי על ידי ציור הכיפה בבניין התערוכה הממלכתי. בשנת 1886 קיבל את מדליית הזהב הקטנה של תערוכת האמנות בברלין, הכשיר את פריץ גרוטמאייר כסטודנט לסטודיו משנת 1887 ואז נסע לביקור בהודו. בנוסף לסדרת צבעי מים וציורים, גם הכין איורים לספר "שישה חודשים בהודו" (לייפציג 1893, עם טקסט מאת א. פון לייפציגר).

בין ציוריו הדקורטיביים המאוחרים יותר ניתן למנות את הרייכסטאג בורמס, באודיטוריום של בית הספר התיכון בויטנברג, הציורים האלגוריים בבית מוכר הספרים בלייפציג (בנושאים: אמנות ומדע, סחר ספרים והדפסת ספרים) וציור קיר היסטורי לבניין המרכז הקהילתי במחוז ברנים, המתאר חזרתם של אזרחי ברנאו לעירם, לאחר שהביסו את ההוסיטים ב-1432.

וולדמר פרידריך היה חבר באקדמיה לאמנויות בברלין.

נפטר בברלין בגיל 64. הוא נקבר ב -20 בספטמבר 1910 בבית העלמין לזכר קייזר וילהלם בשרלוטנבורג-ווסטנד.

גלריה
-----

* 
* 
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ולדמר פרידריך** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Gilman, D. C.; Peck, H. T.; Colby, F. M. eds. Friedrich, Woldemar, **The New International Encyclopædia**
2. ↑  Westfälische Nachrichten: Fritz Grotemeyer, Münster, 28. Juli 2016
3. ↑  Die Trauerfeier für Professor Woldemar Friedrich. In: Berliner Tageblatt, 21. September 1910, Morgen-Ausgabe, 1. Beiblatt, S. 1–2. Hans-Jürgen Mende: Lexikon Berliner Begräbnisstätten. Pharus-Plan, Berlin 2018, מסת"ב 978-3-86514-206-1, S. 473.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 118535951
* ISNI: 0000 0001 0949 1713
* LCCN: nr2002022264
* NTA: 06816470X
* RKD: 218279
* SNAC: w6m74902
* SUDOC: 147579716
* ULAN: 500140060
* VIAF: 3262218
* WorldCat: lccn-nr2002022264

 |
**אגודת החלל הלאומית** (באנגלית: The **National Space Society**, בראשי תיבות: **NSS**) היא ארגון ללא כוונת רווח ששם לו למטרה לקדם את תחום חקר החלל בעולם, בדרכים מגוונות. האגודה הוקמה בארצות הברית ומקיימת מערך של סניפים ברחבי העולם.

פעילויות עיקריות של האגודה
--------------------------

אגודת החלל הלאומית מקיימת פעילויות שמטרתן להעלות את המודעות הציבורית באשר לצורך לחקור את החלל, זאת על ידי קיום כינוסים ופעילויות פומביות, עריכת תחרויות בנושאים שונים, והוצאה לאור של כתב עת בשם "Ad Astra" (בלטינית: "אל הכוכבים"). האגודה מעניקה את פרס רוברט היינליין אשר ניתן על תרומה יוצאת דופן לקידום חקר החלל והשאיפה של אגודת החלל הלאומית לכינונה של חברה שוחרת חלל. כמו כן, מעניקה מ-2007 את פרס ג'ררד אוניל.

פעילים מרכזיים
--------------

אגודת החלל הלאומית שמה לה למטרה להיות בעלת נוכחות בולטת בציבור הרחב בכלל, ובקרב מקבלי ההחלטות בארצות הברית בפרט. דובר מרכזי ובולט של אגודת החלל הלאומית הוא האסטרונאוט באז אולדרין, שהילך על הירח עם ניל ארמסטרונג במהלך משימת החלל אפולו 11. אולדרין מופיע בכינוסים רבים של האגודה. בין הדוברים של האגודה בארצות הברית אפשר למנות גם את האסטרונאוטים ג'יימס לוול, מפקד משימת אפולו 13, פרנק בורמן, השחקן והבמאי טום הנקס, סר ארתור סי. קלארק, האסטרונאוט והסנאטור ג'ון גלן.

NSS Space Pioneer Award
-----------------------

פרס חלוץ החלל
**פרס חלוץ החלל** של אגודת החלל הלאומית (**NSS Space Pioneer Award**) הוא פרס שנתי הניתן לאישים בולטים שתרמו לקידום חקר החלל והפעילות האנושית בו. מדי שנה מוענקים עד שלושה פרסים, מתוך 13 קטגוריות הפרס הכוללות בין היתר את תחום החינוך, החקיקה, הטכנולוגיה, המדע והתרומה לקהילת העוסקים בתחום החלל. הפרס מוענק לתורמים תרומה משמעותית **לקידום תרבות שוחרת חלל שתקים קהילות מחוץ לכדור הארץ**. הפרס נוסד בשנת 1988.

### זוכים בולטים

* דניאל גולדין - לשעבר ראש נאס"א (1993)
* יזם החלל פיטר דיאמנדיס (1996)
* פול אלן - על תרומתו לפיתוח החללית הפרטית הראשונה (2005)

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של אגודת החלל הלאומית (באנגלית)
* אגודת החלל הלאומית, ברשת החברתית פייסבוק

* אגודת החלל הלאומית, ברשת החברתית טוויטר
* גרסה אינטרנטית של ביטאון האגודה (באנגלית)
* רשימת כל הזוכים בפרס חלוץ החלל (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007388314205171
* ISNI: 0000 0001 2293 0303
* LCCN: n87946094
* VIAF: 140819887
* WorldCat: lccn-n87946094

 |
"**האם המעונה ובנה - אירופה 1942**" או "**האם הכבולה ובנה - אירופה 1942**" הוא פסל משנת 1952 מאת הפסל הישראלי יחיאל שמי.

הפסל "האם המעונה ובנה", שנוצר בשנת 1952 מעץ אזדרכת, מציג דימוי של אישה שידיה מורמות ועקודות מעל ראשה, השמוט לצד. אל רגליה צמודה דמות של ילד, העומד בגבו אל הצופה ומרים ראשו לעברה. שמי עיצב את הדמויות בקומפוזיציה היוצרת מעין עמוד טוטם. ביקורת מאוחרת מצאה בו הקשר לאמנות נוצרית וליצירתם של אמנים כקתה קולביץ וזאב בן-צבי.

שמי יצר את הפסל בראשית שהותו בכברי. הוא העיד בראיון מאוחר כי הסמליות שבפסל לא הייתה טבעית בעבורו: 

> 
> חזרתי [מארה"ב]. היתה מלחמת-השחרור. בהשפעת המלחמה עשיתי כמה עבודות... אחר -כך עשיתי גם ב"הצתה מאוחרת" בהשפעת השואה את "אירופה 42". א-פרופו סימבוליקה. ככל שדחיתי יותר ויותר את הסימבוליקה, עניין השם הטריד אותי. שיניתי את השם ל"אם כבולה" ואחר-כך ל"אם וילד"... היו המון שמות...
> 
> 
> 
> 

הפסל הוצג לראשונה בתערוכה בקיבוץ נען בשנת 1952 ביחד עם הפסל "אדם בערבה" ופסל ראש של לוחם וזכה לביקורות חיוביות בקרב הציבור וקהל המבקרים, שהתרשמו מן הביטוי החזותי של שואת יהודי אירופה. באותה עת ביקש בית לוחמי הגטאות לרכוש את הפסל, אולם לבסוף הוא נרכש לאוסף המשכן לאמנות על שם חיים אתר.

גלריה
-----

* רישום (האם המעונה ובנה), ראשית שנות החמישיםעיפרון על ניירגובה 38 ס"מ, רוחב 22 ס"מרישום (האם המעונה ובנה), ראשית שנות החמישים  
עיפרון על נייר  
גובה 38 ס"מ, רוחב 22 ס"מ

הערות שוליים
------------

1. 1 2  ראו: סגן כהן, מיכאל, **יחיאל שמי**, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1997, עמ' 24-25.
2. ↑  ראו: אגסי, מאיר, **ניירות יחיאל שמי**, א.ר. הסדנה לספרים, 1998, עמ' 46-49.
3. ↑  ראו: אגסי, מאיר, **ניירות יחיאל שמי**, א.ר. הסדנה לספרים, 1998, עמ' 49.
**האם פריז בוערת?** (באנגלית: **Is Paris Burning?**) הוא סרט קולנוע אמריקאי-צרפתי משנת 1966, מסוגת דרמה היסטורית, אשר בוים על ידי רנה קלמנט. הסרט עוסק בשחרור פריז בסוף מלחמת העולם השנייה.

עלילה
-----

הסרט עוסק בימיו האחרונים של הכיבוש הגרמני בפריז במלחמת העולם השנייה. בעלות הברית מתקדמות במהירות מחזית המערב, אולם הן מתכוונות לדלג על פריז ולהסתפק בהטלת מצור עליה. היטלר ממנה את הגנרל דיטריך פון קולטיץ למושל פריז, ומורה לו כי במקרה שלא יצליח להגן על העיר, עליו להחריב אותה לחלוטין. 

במקביל, מתפתח מאבק בין המחתרת הצרפתית - הרזיסטאנס, לבין אנשי צרפת החופשית. הרזיסטאנס מעוניינים לפתוח במרד כנגד הגרמנים ולשחרר את פריז, בעוד נציגי צרפת החופשית דורשים לשמור על השקט עד שיגיעו בעלות הברית. בסופו של דבר שני הגופים פותחים בהתקוממות, והעיר הופכת לזירת קרבות בין המורדים הצרפתים לחיל המצב הגרמני. הצרפתים מצליחים לשלוח שליח אל מפקדת בעלות הברית, שמשכנע את הגנרל פיליפ לקלרק לנוע עם כוחותיו אל פריז. כאשר מתקרבים הכוחות של לקלרק, קולטיץ מבין שהוא עומד להפסיד את העיר. במקום למלא את פקודתו של היטלר להחריב את העיר, קולטיץ מחליט להיכנע ולהגן על העיר ועל אתריה ההיסטוריים. הסרט מסתיים כאשר קולטיץ נלקח למאסר, ומשפופרת הטלפון במשרדו בוקע קולו של היטלר שדורש לדעת בצרחות: "האם פריז בוערת?"

קישורים חיצוניים
----------------

* "האם פריז בוערת?", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "האם פריז בוערת?", באתר נטפליקס
* "האם פריז בוערת?", באתר AllMovie (באנגלית)
* "האם פריז בוערת?", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)
* "האם פריז בוערת?", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* MusicBrainz work: ccecf3df-e32d-47d7-b52a-b709fafca9ad

 |
**סיס לבן-קן** (שם מדעי: ***Aerodramus fuciphagus***) הוא מין של סיס מהסוג סיס קיני המאכל או סלנגנה, החי בדרום-מזרח אסיה. סיס זה הוא שוכן מערות ומהקנים שלו מפיקים מרק קיני ציפורים.

תיאור
-----

הסיס מגיע לאורך של 14 ס"מ בממוצע, משקלו 15 עד 18 גרם בממוצע והוא בעל כנפיים חרוטיות המתאימות לתמרונים בין חרכים צרים במערות, נוצותיו שחורות עד חומות כהות וקצה הזנב והכנפיים לבנים. בשל האור המועט במערה הסיס משתמש באקולוקציה חדה, המשמשת בדומה לאקולוקצית עטלפים שלעיתים חיים לצידו. הסיס מקנן בקבוצות מקנים שהוא מייצר בעזרת רוק נוקשה אותו הוא מדביק היטב לסלע במערה. הקן יכול להגיע לאורך 6 ס"מ, לעומק 1.5 ס"מ ולמשקל 14 גרם ובו מוטלות 2 ביצים לבנות.

סיס זה הוא פעיל יום הצד חרקים בדומה לסנוניות והוא מעופף מעל מגוון אזורים מחופים ויערות ועד הרים עד גובה 2,800 מטר מפני הים. לעיתים הוא ניזון בלהקות.

אוכלוסיית הסיס מעט נפגעת בשל פועלים המוציאים את הקנים לייצור מרק קני הציפורים, אך באינדונזיה ומלזיה נקבעו חוקים נוקשים הקובעים היתר ללקיחת קנים ריקים בלבד ולאחר עונת הקינון כדי לא לפגוע בסיסים.

תת-מינים
--------

* Aerodramus fuciphagus fuciphagus
* Aerodramus fuciphagus inexpectatus
* Aerodramus fuciphagus dammermani
* Aerodramus fuciphagus micans
* Aerodramus fuciphagus vestitus
* Aerodramus fuciphagus perplexus

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סיס לבן-קן** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* ADW
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  סיס לבן-קן באתר הרשימה האדומה של IUCN

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007551454805171
* LCCN: sh92001449

 |
**המסגד הלבן** (ערבית: **المسجد الأبيض**, "אלמסג'ד אלאביד") הוא מסגד השוכן בלב השוק העירוני בנצרת. המסגד הוא המסגד העתיק בעיר וקודם להקמתו נהגו תושביה המוסלמים של נצרת להתפלל בבית הסראייה שהוקם על ידי דאהר אל-עומר באמצע המאה ה-18.

היסטוריה
--------

חלקו הראשון של המבנה הוקם בשנת 1785 בידי מושל עכו, אחמד אל-ג'זאר. מלאכת הבנייה נמסרה בידיו של שייח עבדאללה אניני, אשר זכה בכינוי "אל-פאהום", ואשר נקבר בחצר, בצידו המערבי של המבנה. הבנייה נשלמה ב-1812 ואל-פאהום ניהל אותו עד מותו ב-1815. הוא העניק לו את הכינוי "המסגד הלבן" כסמל לתקופה חדשה של טוהרה, אור ושלום בין הדתות. המסגד מנוהל מאז על ידי צאצאיו של אל-פאהום במתכונת של וקף-דרי (הקדש משפחתי). בעבר פעלו במקום גם בית ספר ובית דין שרעי.

המבנה
-----

בחזיתו של המסגד חצר קטנה, המובילה אל חללו העיקרי שבו שני אולמות תפילה. האולם המרכזי ערוך לאורך הקיר הדרומי שבו קבוע המחראב. הוא נחצה לאורכו על ידי שורה של עמודי אבן הנושאים חמש קשתות. על רצפתו שטיח בגווני ירוק ואפור החוזר על מוטיב של שורות קשתות, והקירות מסוידים בלבן, וחלקם מצופים בעץ. האולם מואר על ידי שתי שורות של נברשות. ממערב לאולם המרכזי שוכן אולם תפילה נוסף ובו שטיח דומה, ובצידו המזרחי קבוע פתח המוביל אל החצר הפנימית. החצר מקורה ברובה בלוחות פח, ולאורך קירותיה דוגמה של קשתות בצבעי לבן וירוק. בפינה הדרום-מערבית של החצר, ניצב אגן הטהרות מתומן. האגן מצופה בשיש ומעליו גג עץ.

כיום שוכן במסגד מוזיאון קטן ובו מסמכים שונים, אולם תפילה נוסף לנשים וחדר מתים. המסגד מעורה בחיי הקהילה, תומך בתנועת הצופים המקומית, ומקיים פעילות לימודית ותרבותית.

גלריה
-----

* אולם התפילה המרכזיאולם התפילה המרכזי
* חצר הכניסה למסגדחצר הכניסה למסגד
* האולם המשניהאולם המשני
* מראה בחצר הפנימיתמראה בחצר הפנימית
* אגן ההטהרותאגן ההטהרות
* המינברהמינבר
* המינבר והעיטורים שבתוכוהמינבר והעיטורים שבתוכו
* חלל תפילה באולם הכניסהחלל תפילה באולם הכניסה

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **המסגד הלבן** בוויקישיתוף
* המסגד באתר לשכת התיירות העירונית

הערות שוליים
------------

1. ↑  לשכת התיירות העירונית אודות בית הסראייה בעיר
**יוזף בק** (בהונגרית: **Joseph Beck**; פשט, 11 ביולי 1848,פשט–15 בפברואר 1903, ברטיסלאבה) היה זמר אופרה (בריטון) יהודי-הונגרי. בנו של זמר האופרה יוהאן נפומוק בק.

ביוגרפיה
--------

יוזף בק נולד בעיר פשט במשפחה יהודית של זמר אופרה. הוא התחיל לשיר בגיל צעיר. בשנת 1865 הוא עלה על במת התיאטרון בקרסלבד. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא שר על במה בזלצבורג, גראץ, קלן ופרנקפורט. בשנת 1880 הוא שר ב"דון ג'ובאני" בפתיחת בית האופרה בפרנקפורט. הוא היה חבר בהרכב אופרה באופרה של וינה, אופרה של המבורג ובבתי אופרה נוספות ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית ובאימפריה הגרמנית. בשנים 1889–1890 הוא שר במטרופוליטן אופרה.

בשנת 1895 הוא עזב את האופרה והקדיש את זמנו בטיפול באביו החולה.

תפקידיו
-------

הוא התמחה בעיקר באופרה גרמנית אך שר גם ביצירות של מלחינים איטלקים וצרפתים:

* בטהובן: פידליו – דון פיזארו
* פטר קורנליוס: הספר מבגדד – תפקיד ראשי
* הרמן גץ: The Taming of the Shrew – פטרוצ'ו
* גולדמארק: מלכת שבא – שלמה המלך
* שארל גונו: פאוסט - ולנטין
* ג'וזפה ורדי: ריגולטו - ריגולטו
* ג'אקומו מאיירבר: ההוגנוטים - רוזן דה נברס

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יוזף בק** בוויקישיתוף
* משפחת בק
* ביוגרפיה
* תיאור פעילותו

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 116101520
* ISNI: 0000 0000 2589 3838
* VIAF: 3525329
* WorldCat: viaf-3525329

 |
**בית כנסת טיומן** (ברוסית: **Тюменская синагога**) הוא בית כנסת הממוקם ברחוב קירוב שברובע קלינינסקי בעיר טיומן.

היסטוריה
--------

בשנת 1911, הונחה אבן פינה לבניין בית הכנסת ברחוב וויינובסקאיה בזכות מאמציו של הרב אייזנשטט. הבנייה מומנה על ידי הקהילה היהודית המקומית. שנה לאחר מכן, ב-26 באוגוסט 1912, התקיים טקס הפתיחה הגדול של בית הכנסת.

לאחר מהפכת 1917, בשנת 1930 הוחרם בניין בית הכנסת על ידי השלטונות מהקהילה היהודית ושימש כאכסניה, ספרייה, מחסן, בית ספר למוזיקה, סניף החברה הפילהרמונית וסניף של משרד הפצת סרטים אזורי. עד שנות ה-80, הוא היה במצב רעוע, איבד את החלונות והגג שלו ונזקק לשיפוץ ותיקונים רציניים. בצורה זו הועבר הבניין לידי הארגון הדתי היהודי "מדרגות" ב-3 בפברואר 1993.

בשנת 1997, בית הכנסת נפתח מחדש. בדצמבר 2001 הבניין, המוכר כאנדרטה אדריכלית, שופץ על ידי האדריכל גנאדי בורדקוב. שיקום הבניין בוצע על ידי חברת Avtostroytrans ומומן על ידי החברה לתרבות יהודית אביב והקהילה היהודית. מושל מחוז טיומן, סרגיי סוביאנין, גם העביר כספים מהתקציב המחוזי לצורך עבודות השיפוץ. איגור ורקין הפך לרב בית הכנסת עם סיום השיפוצים.

בבית כנסת זה נערכו פסטיבלים למוזיקה בין 2010 ל-2016, בהשתתפות הקהילות המוסלמיות, היהודיות והנוצריות של טיומן.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית הכנסת טיומן** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Тюмень. Синагога приглашает на дискотеку" (ברוסית). JewishNews. 2001-12-13. אורכב מ-המקור ב-2003-09-26. נבדק ב-2012-04-13.
2. ↑  "В Тюменской синагоге звучали аяты Корана" (ברוסית). IslamNews. 2010-04-07. ארכיון מ-2012-09-17. נבדק ב-2012-04-13.
3. ↑  "Иудеи, мусульмане, католики, протестанты провели в синагоге фестиваль в честь пророка Давида" (ברוסית). IslamNews. 2010-10-05. ארכיון מ-2012-09-17. נבדק ב-2012-04-13.
**קולונאט** (בלטינית: **colonatus**) היה מושג ששימש לתיאור מעמד צמיתים שהתקיים בקיסרות הרומאית המאוחרת.

במקור, משמעות המושג "**קולונוס**" (**colonus**, ריבוי: coloni, "קולונים") הייתה חקלאי שחוכר קרקע מבעל אדמה. בתקופת הקיסרות המאוחרת קבע הקיסר קונסטנטינוס שמעמד של קולונוס יעבור בירושה, וכך בן של קולונוס נאלץ גם הוא להפוך לחקלאי שמעבד את השדות המשפחתיים. הצו של קונסטנטינוס קשר את החקלאי לקרקע ואסר עליו לעוזבה, או על אדם כלשהו לסלקו מן הקרקע שאותה הוא מעבד.

התפתחות הקולונאט היא עדות לשקיעת מוסד העבדות ברומא העתיקה, בווילה הרומית היה נהוג השימוש בעבדים לעיבוד חלקות אדמה גדולות, "לטיפונדיות" (יחיד: latifundia), אולם הידרדרות הכישורים המנהלתיים בקיסרות המאוחרת, והקושי שהתעורר בזמנים מסוימים להשיג עבדים חדשים, הפכו את עבודת העבדים לבלתי כלכלית. דבר זה גרם להרחבת השימוש בקולוני שחכרו חלקות אדמה קטנות. החוקים של קונסטנטינוס נועדו להבטיח אספקת מזון מתמדת בניסיון להתגבר על חוליה של הקיסרות המאוחרת.

מבחינה חוקית, הקולוני לא היו עבדים, וכך ראה אותם גם החוק ואף אפשר להם לגשת למערכת המשפט של האנשים החופשיים, להבדיל מעבדים שנשפטו על ידי אדוניהם. אולם במובנים מסוימים היה מעמדם החוקי דומה לזה של עבדים. דוגמאות לכך אפשר לראות באיומו של קונסטנטינוס שיכבול בשלשלאות קולוני שברחו מנחלתם, ובחוקים מתייחסים למחכיר האדמה לקולונוס כ"אדון" (dominus). מעשים ומונחים אלה היו נקוטים ביחס לעבדים.

לקריאה נוספת
------------

* ישראל שצמן, **האימפריה הרומית ומורשתה**, האוניברסיטה הפתוחה, פרק ו, מעבדות לקולונט, עמ' 151–164.

קישורים חיצוניים
----------------

* מרק בלוך, התהוות האחוזה בימי הביניים, מתוך: *Cambridge Economic History of Europe*, vol.1 (1941), pp. 235-290, תרגום לעברית מאת גדי אלגזי
* קולונאט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* HDS: 008964

 |
**חותם** היא תוכנית הכשרה וליווי בישראל למורים המגייסת אקדמאים, מכשירה אותם בהוראת מקצועות הליבה, ומשלבת אותם בבתי ספר. מטרתה היא שיפור החינוך בפריפריה, וצמצום הפערים החברתיים בישראל.

היסטוריה
--------

תוכנית חותם נוצרה בשנת 2010 ביוזמת ארגון הג'וינט, משרד החינוך, תנועת הכל חינוך וקרן נעמי. חותם היא הגרסה הישראלית לתוכנית "Teach For All" (אנ') העולמית, שנוסדה בארצות הברית בשנת 1992, ופועלת (נכון לסוף 2019) ב-52 מדינות. שלומית עמיחי, מנכ"לית משרד החינוך לשעבר, יחד עם אסף בנר, הובילו את הקמתה. בשנים הראשונות פעלה התוכנית במכללת בית ברל ובאוניברסיטת חיפה. בהמשך עברה למכללת אורנים ומכללת לוינסקי. מאז 2018 מאורגנת חותם כחברה לתועלת הציבור (חל"צ).

תהליך המיון וההכשרה
-------------------

המיון לתוכנית חותם כולל שאלונים, מבדקי הערכה וראיונות.

תוכנית ההכשרה כוללת שלושה סמסטרים. ההכשרה הראשונית מתבצעת בסמסטר קיץ מרוכז, בתנאי פנימייה, במשך חמישה שבועות. שני הסמסטרים הבאים (שנת לימודים אחת) מיועדים להכשרה תוך כדי עבודה. המשתתפים מלמדים בבתי ספר ב-80 אחוזי משרה, ומקדישים יום אחד בשבוע להמשך הלימודים הפורמליים לתעודת הוראה.

למשתתפי התוכנית ניתנים ליווי ותמיכה. מערך התמיכה כולל מנטור בבית הספר, רכז הכשרה וליווי אזורי, ומורה מלווה דידקטי-דיסציפלינרי לכל מקצוע הוראה.

הישגים
------

במחזור הראשון של התוכנית הוכשרו 66 "חותמיסטים" מתוך 715 סטודנטים מצטיינים שנגשו למיון. למחזור השני התקבלו 110 מועמדים מתוך 1,422 פניות.

בסוף 2019 היו במערכת החינוך בישראל כ-1,100 מורים בוגרי התוכנית. רוב הבוגרים משתתפים בפעילויות ההמשך של התוכנית, ביניהן מפגשים, פורומים ואירועים חברתיים.

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר הבית של תוכנית חותם
* תוכנית חותם באתר משרד החינוך
* תוכנית חותם באתר "Third"
* ‏תוכנית חותם – מודל הכשרה "תוך-תפקידית" (on the job training), מאת אורית אלמוג ואילנה מילשטיין, באתר האינטרנט של מכון מופ"ת
* חותם נעמי באתר האינטרנט של מכללת לוינסקי לחינוך
* אור קשתי, 700 בוגרי תואר ראשון נרשמו לתוכנית להסבה מזורזת להוראה של משרד החינוך, באתר הארץ, 13 במאי 2010
* תוכנית חותם (מחזור 2011 ומחזור 2012) באתר האינטרנט של אוניברסיטת חיפה
* אורן מג'ר, מצטיינים שנלחמים על משרה של 5,000 שקל בחודש, באתר TheMarker‏, 3 במרץ 2012
* שליחות מהעתיד: למה עוברים מהייטק לחינוך?, באתר ynet, 29 באפריל 2015
* אסף בנר, מנכ"ל חותם, מי אמר לך שהצלחת בזכות עצמך?, באתר ynet, 28 בפברואר 2017
* שיר חרמש, ‏מורה, לא מה שחשבת, באתר ‏מאקו‏‏, ‏‏1 במאי 2019‏

הערות שוליים
------------

1. ↑  תוכנית חותם באתר האינטרנט של ג'וינט ישראל
2. ↑  תוכנית חותם באתר האינטרנט של קרן נעמי (באנגלית)
3. ↑  אורן מג'ר, מצטיינים שנלחמים על משרה של 5,000 שקל בחודש, באתר TheMarker‏, 18 בדצמבר 2013
**הגברים** (באנגלית: **The Men**‏ - בישראל הוא נקרא בזמנו "הנידונים לחיים") הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1950 בהפקתו של סטנלי קריימר ובבימויו של פרד זינמן. התסריט הוא של קארל פורמן שכתב אותו בעקבות סיפור קצר שלו.

בתפקידים הראשיים מככבים מרלון ברנדו ותרזה רייט, זה סרט הבכורה של ברנדו לאחר שהתפרסם במשחקו בהצגה חשמלית ושמה תשוקה בברודוויי.

קריימר שהתעסק בסרטיו בבעיות חברה בחר הפעם בבעיות פצועי המלחמה המשותקים ובעיות הסתגלותם למצבם החדש. הסרט מעלה את בעיותיהם הרבות כולל שליטה על הסוגרים ויכולתם להוליד, נושאים שלא הועלו עד אז בסרטים וגם את בעיותיהם של השתלבות בחברה של אנשים בריאים ובעיקר על עתיד יחסיהם עם חברותיהם. בתחילה מופיעה הכתובת: "בכל המלחמות מאז שחר ההיסטוריה, היו גברים שלחמו פעמיים. בפעם הראשונה לחמו באלה, חרב ומכונת ירייה. בפעם השנייה לא היו להם הכלים האלה אבל זה היה הקרב הגדול ביותר. הם נלחמו בו באמונה ובאומץ עד שהושג לבסוף הניצחון".

הסרט צולם בבית החולים בירמינגהאם של המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית (VA) שהיה בואן נויס, לוס אנג'לס, ופעל בשנים 1944–1950 ובו טופלו אלפי פצועים משותקים מקרבות מלחמת העולם השנייה.

מרלון ברנדו גר בבית החולים במשך חודש לפני תחילת ההפקה, אשפז את עצמו במחלקת משותקי הגפיים התחתונות וסיגל לעצמו מיומנוית בנסיעה בכסא גלגלים. בסרט משחקים את עצמם 45 מאושפזי המחלקה הזו.

הסרט לא הצליח כלכלית, האמריקאים לא אהבו את הצד העגום הזה של תוצאות המלחמה. הבעיות המועלות בסרט דומות לבעיותיו של קטוע הידיים הומר פאריש מהסרט שנות חיינו היפות ביותר שגם בו השתתפה תרזה רייט.

תקציר העלילה
------------

לוטננט קן וילצ'ק ("באד") (מרלון ברנדו) מאושפז זמן ממושך בבית חולים צבאי לאחר שנפצע בגבו בפעולה במלחמת העולם השנייה ונותר משותק בחצי גופו התחתון. הוא בדיכאון, מתקשה לקבל את מצבו החדש, אינו מתחבר לשאר המשותקים במחלקה, אינו משתף פעולה עם הצוות המטפל בראשות ד"ר ברוק (אוורט סלואן) ואינו רוצה בהמשך קשר עם חברתו.

אלן ("אלי") (תרזה רייט) חברתו של קן, אוהבת אותו ורוצה למסד את הקשרים ביניהם למרות פציעתו אך הוא דוחה אותה כי אינו רוצה שתרחם עליו.

רק לאחר פגישה במחלקה בו היא משכנעת אותו באהבתה אליו, הוא מתרצה ומתחיל בטיפול שיקומי כדי לחזק את שרירי גופו העליון וגם מתחיל להיות אופטימי לגבי העתיד ומסכים להתחתן אתה.

"אלי" נחושה להתחתן עם קן למרות דעתם של הוריה המבקשים ממנה לוותר עליו לנוכח הסיכונים בנישואים כאלה. לבסוף הם מתחתנים. "באד" לא מצליח לעמוד בטקס ונופל. הוא מרוגז ומרגיש מושפל. בבית מתחילות רגליו להתכווץ, הוא מסתכל באשתו, רואה את מבטה הנפחד ובורח מהבית. הוא נכנס לבר, משתכר ועושה תאונה עם מכוניתו. לבקשת המשטרה הוא מוחזר לבית החולים ורוצה להישאר שם כל הזמן. כעבור חודשיים, בלחץ חבריו וד"ר ברוק, הוא משתכנע לחזור לביתו שם מחכה לו "אלי" המקבלת אותו בחיוך וחיבוק.

קישורים חיצוניים
----------------

* "הגברים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "הגברים", באתר נטפליקס
* "הגברים", באתר AllMovie (באנגלית)
* "הגברים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)
* "הגברים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* הגברים (1950) במסד הנתונים TCM
* תמונות של מרלון ברנדו מבית החולים בתקופת צילומי הסרט "הגברים".
חותמו של הקיסר מייג'י, ומתחתיו חותם יפן
**החותם הגדול של יפן** (ביפנית: 国璽, פורמלית: 國璽) הוא החותם הרשמי של יפן. צורתו קובייתית. האותיות 大日本國璽 (בעברית: החותם הגדול של אומת יפן) מגולפות בו בכתב החותם הארכאי הסיני (ביפנית: 篆書 *tensho*). הוא נכתב במאונך בשתי שורות, בצד ימין התווים 大日本 ("דאי ניפון"), ובצד שמאל התווים 國璽 ("קוקג'י").

היסטוריה
--------

החותם עשוי מזהב טהור, אורכו כשלושה sun (בערך 9 ס"מ) ומשקלו כ-4.5 קילוגרם. אביי רקידו, אומן הסמלים מקיוטו (ביפנית: 安部井 櫟堂; ‏1805–1883), הוזמן להכין את הסמל, והוא ייצר אותו יחד עם חותם הקיסר של יפן, בשנת 1874. הכללים מתי להשתמש בחותם הקיסרי ומתי להשתמש בחותם המדינה נקבעו תחילה בנוסחת ההערה הרשמית (kōbunshiki 公文式‏ 1907-1886), ולאחר מכן בנוסחת הקוד הרשמי (kōreisiki 公式令‏ 1947-1907). הכללים בוטלו עם החלת חוקת יפן, ומאז לא נקבעו כללים חליפיים, וכיום החותם משמש רק כקישוט טקסי (ביפנית: 勲記).

החותם מאוחסן בשקיק מעור שעוצב במיוחד עבורו. כאשר הוא בשימוש, סרגל מיוחד משמש להבטיח שהסמל יוטבע במדויק, ודיו צינובר המיוצר במיוחד בלשכת ההדפסה היפנית מקבע אותו, כך שלא יוכל להיות מוטה או מוזז.

רפרודוקציה (זיוף) של חותם המדינה או חותם הקיסר באופן בלתי מורשה היא עבירה חמורה, שהעונש עליה הוא לפחות שנתיים של עבודת פרך, על פי סעיף 164 בחוק מספר 1 של החוק הפלילי.

ראו גם
------

* סמל יפן
* חותם הקיסר

הערות שוליים
------------

1. ↑  מקור אחר מפרט 3.5 ק"ג
**הגדר** (בספרדית: **La valla**) היא סדרת דרמה טלוויזיונית דיסטופית דוברת ספרדית, אשר החלה בשידור בספרד ב-19 בינואר 2020 ובספטמבר אותה שנה החלה להיות משודרת בתפוצה עולמית באמצעות נטפליקס.

תיאור
-----

ספרד, 2045.

המחסור הגובר במשאבי טבע הפך את הדמוקרטיות המערביות למשטרים דיקטטוריים המצדיקים את היעדר החירויות תמורת הבטחה להישרדות האזרחים. בספרד, באותה המידה, ממשלה דיקטטורית תופסת את השלטון. לאורך כל התקופה הזו, נגיף משמיד את ספרד. בעוד החיים באזורים הכפריים הופכים לבלתי אפשריים, מדריד הבירה חולקה לשני אזורים סגורים היטב: האחד מיועד לממשלה ולמיוחסים, והאזור השני מיועד לכל שאר האזרחים. הדרך היחידה לעבור מאזור לאזור היא לעבור את גדר המכשול המפרידה ביניהם, שעבורה יש דרישה לעבור את הרגולציה. 

בסדרה מסופר על משפחה אשר עברה למדריד על מנת להציל את בתם מרתה והופכת להיות חלק מפרשיה סביב מציאת חיסון לנגיף והפיכת בתם לקלף מיקוח, וזאת תוך היותם מחויבים לשרת את משפחתו של שר הבריאות.

דמויות
------

* **אונקס אוגלדה** (אנ') – בתפקיד הוגו מוחיקה, אב המשפחה.
* **אוליביה מולינה** (אנ') – בתפקיד ג'וליה, אם המשפחה.
* **אלאונורה וקסלר** – בתפקיד עלמה לופז-דוראן, אשתו של שר הבריאות ואחראית על פרויקט החיסון.
* **אבל פולק** (ספ') – בתפקיד לואיס קוברוביאס, שר הבריאות.
* **אנג'לה מולינה** (אנ') – בתפקיד אמיליה נובל, אמן של ג'וליה ושרה.

קישורים חיצוניים
----------------

* "הגדר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "הגדר", באתר נטפליקס
* "הגדר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
**קולונל** (**Colonel**) היא דרגת קצונה צבאית ברבים מצבאות העולם. זוהי הדרגה הגבוהה ביותר מתחת לדרגות הגנרל. מקבילה לדרגה הצה"לית אלוף-משנה (אל"ם).

היסטוריה
--------

השימוש הראשון בדרגה נעשה בצבא הרומאי, קולונל היה הקצין האחראי על טורי החיילים (מקור השם במילה הלטינית columnella שפירושה טור קטן). השימוש נמשך בימי הביניים כשהדרגה קולונל הוחזקה על ידי אציל שפיקד על מספר חיילים גדול, הדרגה קולונל-גנרל ניתנה למפקד הראשי בשדה הקרב שלו היו כפופים מספר קולונלים.

השימוש המודרני בדרגה התחיל בסוף המאה ה-16 שעה שיחידות צבא התחילו להתארגן כרגימנטים ועם המעבר מצבאות שכירי חרב לצבאות לאומיים קולונל היה דרגה שניתנה לאציל שרכש את הפיקוד על רגימנט מהמפקד הקודם והוא בתורו ימכור את המינוי לסגנו לאציל אחר שיחזיק את הדרגה סגן-קולונל (Lieutenant Colonel — לויטננט קולונל).

עם המעבר לצבאות מקצועיים במהלך המאה ה-19 דרגת הקולונל ניתנה לקצין שפיקד על רגימנט. עם התפשטות ההשפעה הארופית ברחבי העולם הדרגה נכנסה לשימוש בצבאות מחוץ לגבולות אירופה.

דרגות מקבילות
-------------

* אלוף-משנה (צה"ל)
* פולקובניק (צבאות מזרח אירופה)
* אוברסט (צבאות המדינות הדוברות גרמנית ומדינות סקנדינביה)
* אלבאיי (טורקיה)
* סנגצאווה (קוריאה הצפונית)
* טריונג (קוריאה הדרומית)
* סינטגמטרקיס (יוון)
* פאן אקה (תאילנד)

דרגת קולונל בצבא יבשה ובחיל אוויר (OF-5)
----------------------------------------

* צה"לאלוף משנהצה"ל  
אלוף משנה
* צבא ארצות הברית קולונלצבא ארצות הברית  
 קולונל
* הצבא הקנדי קולונלהצבא הקנדי  
 קולונל
* בונדסווראוברסטבונדסוור  
אוברסט
* הצבא הפולניפולקובניקהצבא הפולני  
פולקובניק
* הצבא הרוסיפולקובניקהצבא הרוסי  
פולקובניק
* הצבא הסוריעקידהצבא הסורי  
עקיד
* צבא איטליהקולונלוצבא איטליה  
קולונלו
* צבא צרפתקולונלצבא צרפת  
קולונל

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קולונל** בוויקישיתוף
* קולונל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4570115-5
* HDS: 008609
* NKC: ph188886

 |
**כל הנחלים זורמים לים** (באנגלית: **All the Rivers Run**) היא מיני סדרה אוסטרלית פופולרית שהופקה בשנים 1983 ו-1990, ומבוססת על רומן היסטורי מאת ננסי קאטו אשר פורסם לראשונה בשנת 1958. בסדרה כיכבו סיגריד ת'ורנטון וג'ון ווטרס בתפקידים הראשיים.

החלק הראשון של הסדרה כולל ארבעה פרקים באורך שעתיים. החלק השני של הסדרה כולל שני פרקים באורך שעתיים. בארצות הברית הסדרה שודרה בערוץ HBO. בישראל הסדרה שודרה בערוץ 1 בסוף שנות השמונים. בטלוויזיה סובייטית הסדרה שודרה ב-12 פרקים, שעה כל אחד.

תקציר העלילה
------------

הסדרה עוקבת אחר חייה של נערה בריטית בשם פילדלפיה גורדון מילדותה כאשר הספינה עליה הייתה שקעה בסערה והיא נסחפת לחופי ויקטוריה בשנת 1890 ומגלה שהיא הניצולה היחידה מהאוניה.

גורדון מעבירה את רוב חייה בעיירה אצ'וקה שבויקטוריה, על גדות נהר המארי, ומשקיעה חלק מכספי הירושה שלה בספינת נהר בעלת משוטה (גלגל ענק בעל משוטים). חייה משתנים לגמרי כאשר היא פוגשת בקפטן ספינת הנהר ברנטון אדוארדס. השניים מתחתנים לבסוף וגורדון מוותרת על קריירה כציירת במלבורן על מנת לחיות באצ'וקה על ספינת הנהר יחד עם ברנטון.

קישורים חיצוניים
----------------

* "כל הנחלים זורמים לים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "כל הנחלים זורמים לים", באתר AllMovie (באנגלית)
* "כל הנחלים זורמים לים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
ציור מתוך "Un Autre Monde"
**ז'אן גרנדוויל** (בצרפתית: **Jean Ignace Isidore Gérard Grandville**; ‏13 בספטמבר 1803 – 17 במרץ 1847), היה צייר וקריקטוריסט צרפתי.

ביוגרפיה
--------

נולד למשפחת אמנים ובדרנים בנאנסי, בשם ז'אן איגנאס איזידור ז'רארד. הכינוי "גרנדוויל" אותו אימץ בבגרותו, היה שם הבמה המקצועי של משפחתו. אביו לימד אותו ציור ובגיל 21 עבר לפריז ופרסם שם לראשונה את יצירותיו. הוא זכה להצלחה והחל לצייר בעבור שבועונים שונים בפריז. בנוסף הוא החל לצייר קריקטורות פוליטיות וסאטיריות, אשר זכו לפופולריות.

בשנת 1835 החלו הרשויות בצרפת להפעיל צנזורה נגד קריקטורות וגרנדוויל פנה לאיור של ספרים, בהם שיריו של פייר-ז'אן דה ברנז'ה, משלי לה פונטיין, דון קישוט, מסעות גוליבר ורובינזון קרוזו.

בשנת 1829 פרסם ספר המכיל יצירות המתארות דמויות בעלות גוף אדם עם ראשי חיות וחרקים, בשם "les métamorphoses du jour". בשנת 1844 פרסם את הספר "עולם אחר" (Un autre monde), בו יצירות דומות של אנשים המשולבים בחיות, חרקים, מכונות, ושאר דימויים פנטסטיים. יצירות אלה ודומות פרי מכחולו, מקושרות לפעמים אל תנועות מאוחרות יותר באמנות האירופאית כמו סימבוליזם וסוריאליזם.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ז'אן גרנדוויל** בוויקישיתוף
* מיצירותיו
* ז'אן גרנדוויל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* כתבי ז'אן גרנדוויל בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
* ז'אן איזידור ג'ררד גרנדוויל (1803-1847), דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007498993005171
* BIBSYS: 90968915
* BNE: XX1163601
* BnF: cb119056837 (data)
* CANTIC: a10430945
* DSI: 7228
* GND: 11854151X
* ISNI: 0000 0001 2120 0923
* KulturNav: f15e2e6b-9ea8-454d-b4cf-88f3aea89526
* LCCN: n50037075
* NDL: 00441501
* NKC: jn19990002834
* NLA: 36571455
* NLG: 188166
* NLK: KAC200401673
* NTA: 069091803
* RKD: 31007
* SELIBR: 247645
* SNAC: w69c8tw1
* SUDOC: 026900408
* Trove: 1298913
* ULAN: 500029535
* VcBA: 495/54505
* VIAF: 9846982
* WorldCat: lccn-n50037075

 |
"**כל הקצר קודם**" הוא כינוי לעיקרון לשוני, שעל פיו נסדרות רשימות מלאי או סדרות מנייה של חפצים, כלים או מושגים. עיקרון לשוני זה, הוא, בה בעת, גם עיקרון ספרותי-אמנותי, ומופעל, למשל, בספרות המשנה והתלמוד בסוגיות העוסקות במנייה כלשהי. לפי עיקרון זה, נזכרים קודם הפריטים בעלי מספר ההברות המועט ביותר, ולאחריהם הפריטים מרובי ההברות, וכך נוצר סדר הקל לזכירה. עיקרון זה התפתח בתקופה בה היה מקובל הלימוד בעל פה, ומצטרף לעקרונות לוגיים לשוניים מנמוטכניים אחרים, המקלים על הזכירה.

בדיעבד מצאו חוקרים בעיקרון זה גם ערכים לשוניים אמנותיים, המבוססים על המוזיקליות של הצטברות ההברות. ידועים שירי ילדים בכל הלשונות, שבהם המשחק הוא הוספת הברות לשם או למילה. לדוגמה: "בר, שדה וגורן". הברה אחת, שתי הברות ולאחר מכן שלוש הברות. דוגמה נוספת: האליטרציה התנכ"ית הידועה "גד גדוד יגודנו". הברה אחת - גד; שתי הברות - גדוד; וארבע הברות - יגודנו. לאליטרציה זו יש גם מצלול מוזיקלי מושך וקל לזכירה.

"כל הקצר קודם" מצוי לא רק בעברית אלא גם בלשונות אחרות.

לקריאה נוספת
------------

* שמא פרידמן, "כל הקצר קודם", **לשוננו** לה (תשל"א), עמ' 117–129, 192–206.
* רונית שושני, "תפקידם המקורי של טעמי המקרא", מ' בר-אשר וח"א כהן (עורכים), **מַשְׂאַת אַהֲרֹן: מחקרים בלשון מוגשים לאהרן דותן**, ירושלים תש"ע, עמ' 469–486.
* W. E. Cooper and J. R. Ross, "World Order", *Papers from the Parasession on Functionalism*, eds. R. E. Grossman et al. Chicago 1975, pp. 63–111
פסלו של ז'אן דה ברוס במוזיאן הלובר
**ז'אן דה ברוס** (בצרפתית: **Jean de Brosse**‏; 1375–1433) היה איש צבא צרפתי, וחבר במועצה המלכותית של שארל השביעי, מלך צרפת. ב-1426 נעשה מרשל צרפת.

ביוגרפיה
--------

ברוס נולד בעיר הוריאל. אביו היה פייר השני דה ברוס ואמו הייתה מרגריט דה מלוואל. לצד בן-דודו לואי דה קולאנט, הוא התגייס לצבא הצרפתי ולחם במלחמת מאה השנים. בהשפעת משפחתו, הוא הפך לעוזרו של הדופן שארל והשניים התיידדו. ב-1419 הוא נישא לז'אן דה ניילק.

בשנת 1422 נפטר אביו של ברוס, והותיר לבנו את תאריו ואחוזותיו. באותה שנה נפטר גם שארל השישי, מלך צרפת, וידידו של ברוס, הדופן שארל הפך למלך החדש, אף על פי שלא הוכתר מכיוון שריימס הייתה בידי האנגלים. ב-14 ביולי 1426, העניק שארל לברוס את התואר מרשל צרפת. הוא לחם לצד שארל בקרבות כנגד האנגלים באמצעות צבא פרטי שהקים. עם זאת, עד מהרה הוא החל לצבור מחסור בכסף, בגלל שיפוצים שערך בטירת בוסאץ' והוצאות צבאו. מלך צרפת לא היה יכול לפצות את ברוס על שירותו, מכיוון שבעצמו היה חסר כסף. בלית ברירה הוא נאלץ למכור את הכלים והתכשיטים של אשתו. הוא גם שחרר את תושבי בוסאץ' משלטונו הפיאודלי, בתמורה לכסף. ב-1428 הוא השתתף במרד נגד המלך, אולם המרד דוכא בקלות. המלך הסכים לסלוח לראשי המורדים, והחזיר את ברוס לצבאו.

ברוס היה מיודד מאוד עם ז'אן ד'ארק. ב-24 במאי 1430, נפלה ז'אן ד'ארק בשבי. ברוס ניסה לשכנע את המלך להציל אותה, אולם המלך סרב. הוא לקח הלוואות נוספות, ויחד עם ז'אן פוטון דה גזנטראי ולה היר, הקים צבא בן 4,000 איש ויצא לקומפיין שם הייתה ז'אן ד'ארק שבויה. הם כבשו את קומפיין רק כדי לגלות שז'אן הועברה כבר לרואן. ב-30 במאי 1431 היא הועלתה על המוקד. ברוס ניסה לנקום את מותה על ידי כיבוש רואן, אולם נכשל בכך ושב מובס לבוסאץ'.

עם הגעתו לביתו, הוא נחרד לשמוע על מות אשתו. הוא לא יצא מהעיר בוסאץ' עד מותו ב-1433. לאחר מותו, הנושים שלו איימו להשחית את גופתו, אולם המלך הצליח לגייס את הכסף שהוא היה חייב. בנו, ז'אן השני דה ברוס ירש את תאריו ואדמותיו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ז'אן דה ברוס** בוויקישיתוף
* ז'אן דה ברוס באתר viaf (בצרפתית)
* ז'אן דה ברוס באתר isni (בצרפתית)
* ז'אן דה ברוס באתר הספרייה הלאומית של צרפת (בצרפתית)
* ז'אן דה ברוס באתר idref (בצרפתית)
* ז'אן דה ברוס באתר Bibliothèque du Congrès (בצרפתית)
* ז'אן דה ברוס באתר הספרייה הלאומית הגרמנית (בגרמנית)
* ז'אן דה ברוס באתר worldcat (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb14554989n (data)
* GND: 122728270
* ISNI: 0000 0000 8190 1636
* LCCN: nb99157209
* SNAC: w6m051ms
* SUDOC: 069653704
* VIAF: 121677560
* WorldCat: lccn-nb99157209

 |