recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**יעקב לזוביק** (נולד ב-1957), הוא היסטוריון וסופר ישראלי יליד גרמניה. שימש כמנהל הארכיון של יד ושם, וכגנז המדינה בין אוגוסט 2011 לספטמבר 2018.

ביוגרפיה
--------

יעקב לזוביק נולד ב-1957 בבאד קרויצנאך, גרמניה. ב-1980, הוא סיים הכשרה כמדריך תיירים. ב-1982 הוא סיים תואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1984 השיג דיפלומה בפדגוגיה וב-1989 סיים תואר שני, ביהדות בת זמננו, באוניברסיטה העברית. ב-1995 סיים את הדוקטורט שלו, ביהדות בת זמננו, באוניברסיטה העברית.

קריירה מקצועית
--------------

בין 1985 ל-1990 עבד לזוביק כמחנך וכמורה להיסטוריה בתיכון הימלפרב. הוא עבד כחוקר ביד ושם משנת 1982, ושימש כמנהל סמינרים למחנכים מחו"ל בין 1989 ל-1993. בין 1993 ל-2007 שימש כמנהל הארכיון של יד ושם. ב-2001 יצא ספרו "**הבירוקרטים של היטלר: משטרת הביטחון הנאצית והבנליות של הרשע**" בהוצאת מאגנס. לזוביק ניהל את ארכיון המדינה בין 2011–2018. מרצה בתחום המידענות באוניברסיטת בר-אילן.

ב-2017, בעקבות הוראת היועץ המשפטי לממשלה, על חובת ארכיון המדינה לשחרר קבצים וחומרים למבקשים רק אחרי אישור של מקור החומר, פרסם לזוביק דו"ח ביקורתי על נוהלי שחרור הקבצים. הדו"ח סיכם את המצב כך:

"ישראל איננה מטפלת בחומר הארכיוני שלה כמצופה ממדינה דמוקרטית: רוב עצום של החומר הארכיוני סגור ולא ייפתח לעולם. המיעוט שייפתח, ייפתח במגבלות לא סבירות. אין בקרה ציבורית על ביצוע החשיפה ואין שקיפות".

קישורים חיצוניים
----------------

* יעקב לזוביק, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
* יעקב לזוביק, הבלוג הרשמי
* יעקב לזוביק, ברשת החברתית Goodreads
* יעקב לזוביק, דף שער בספרייה הלאומית
* סיכום פעילות גנז המדינה ד"ר יעקב לזוביק באתר ארכיון המדינה
* דו"ח סיכום קדנציה
* חן מענית, ‏האיש שאחראי על ההיסטוריה הישראלית: יש דברים שעלולים לא להיחשף לעולמים, באתר גלובס, 11 במאי 2019
* ראיון עם ד"ר לזוביק בהסכת "חיות כיס"

הערות שוליים
------------

1. ↑  סיכום פעילות גנז המדינה ד"ר יעקב לזוביק |, באתר catalog.archives.gov.il
2. ↑  הביורוקרטים של היטלר : משטרת הביטחון הנאצית והבנליות של הרשע : יעקב לזוביק : 965-493-095-1 : magnespress.co.il : Books, באתר www.magnespress.co.il
3. ↑  Ofer Aderet (1 באוגוסט 2017). "Historians Struggle as Israel State Archives Deadlocked by Legal Restrictions". *Haaretz*. `{{cite news}}`:  (עזרה)
4. ↑  Lozowick, Yaakov (2017-12-28). "מצב פתיחת התיעוד בארכיון המדינה ושלוחותיו (The state of opening records in the State Archive and its branches)" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2019-03-27.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007264610805171
* BIBSYS: 3066646
* BnF: cb14499724c (data)
* CiNii: DA14856906
* GND: 122394852
* ISNI: 0000 0001 1625 2948
* LCCN: no2001056741
* NTA: 213053896
* RERO: 02-A006478975
* SUDOC: 076729613
* VIAF: 39607548
* WorldCat: lccn-no2001056741

 |
**הקדים רפואה למכה** הוא ביטוי עברי מתקופת האמוראים, שמשמעותו נקיטת אמצעים המונעים צרה או אסון עוד לפני שהתרחשו. 

היות שהמשמעות של המילה רפואה בביטוי זה היא תרופה, שגור גם הביטוי **הקדים תרופה למכה**.

מקור הביטוי
-----------

בתלמוד מובאים דברי רבא וריש לקיש: "אַחַר הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה, אחר מאי? אמר רבא: אחר שברא הקדוש ברוך הוא רפואה למכה. דאמר ריש לקיש: אין הקדוש ברוך הוא מכה את ישראל אלא אם כן בורא להם רפואה תחילה, שנאמר: 'כְּרָפְאִי לְיִשְׂרָאֵל וְנִגְלָה עֲוֹן אֶפְרַיִם'."

הכוונה היא לכך שעוד לפני שהמן עלה לגדולה במלכות אחשורוש ונגזרה הגזירה להשמיד את עם ישראל, כבר נרשם בספר הזכרונות של אחשורוש שמרדכי סיפר לאסתר המלכה שסיפרה למלך בשמו על תוכניתם של בגתן ותרש, ועל ידי כך זכה שאחשורוש יזכור אותו לטובה.

לדברי ריש לקיש כך נוהג הקב"ה תמיד בקשר לעם ישראל, שלפני שנגזרת עליהם גזרה רעה כבר מוכנת התרופה לכך.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **הקדים רפואה למכה** |

* הקדים רפואה למכה באתר השפה העברית
* יעל ברוש, הביטוי "להקדים רפואה למכה", באתר מכללת אורות ישראל

הערות שוליים
------------

1. ↑  תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף י"ג, עמוד ב'.
2. ↑  מגילת אסתר, פרק ג', פסוק א'.
3. ↑  ספר הושע, פרק ז', פסוק א'.
**מיומי מוריאמה** (ביפנית: **森山 眞弓**; ‏7 בנובמבר 1927 – 14 באוקטובר 2021) הייתה פוליטיקאית ועובדת ציבור יפנית. היא כיהנה כחברת הפרלמנט של יפן וכשרה בממשלתה.

ביוגרפיה
--------

מוריאמה נולדה בטוקיו בשנת 1927, בת לעקרת בית ולאיש עסקים. בשנת 1947 סיימה את לימודיה במחלקה לשפות זרות במכללת צודה (Tsuda). בשנת 1950 קיבלה תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת טוקיו. בשנים 1950 עד 1980 עבדה במשרד העבודה של ארצה. בתפקידה הייתה פעילה למען מתן שוויון הזדמנויות בתעסוקה לנשים וגברים.

### קריירה פוליטית

בשנת 1980 נבחרה מוריאמה, לראשונה מבין שלוש כהונות שלה בבית העליון של הפרלמנט של יפן, כנציגה של המפלגה הליברלית-דמוקרטית. כיהנה כשנה בראש ועדת יחסי החוץ של הבית העליון של הפרלמנט. בשנת 1989 מונתה לראש הסוכנות להגנת הסביבה של יפן וזמן קצר לאחר מכן למזכירת הקבינט של יפן בממשלתו של טושיקי קאיפו. היא הייתה האישה הראשונה למלא תפקיד זה וכיהנה בו במשך 13 חודש עד להעברתה מתפקידה. במשך שמונה חודשים (1992-‏1993) כיהנה כשרת החינוך בממשלתו של קיאיצ'י מיזאווה וגם בתפקיד זה הייתה האישה המכהנת הראשונה. בשנת 1996 נבחרה לכהונה הראשונה שלה מבין ארבע בבית התחתון של הפרלמנט. מאפריל 2001 ועד ספטמבר 2003 כיהנה כשרת המשפטים בממשלתו הראשונה של ג'וניצ'ירו קואיזומי.

בשנים 2007 עד 2013 כיהנה מוריאמה כנשיאת אוניברסיטת האקואו(אנ').

מוריאמה הייתה נשואה לחבר הפרלמנט קינג'י מוריאמה עד למותו. בשנת 1991 פרסמה ספר בשם What I Saw in the Cabinet (בתרגום חופשי: "מה שאני ראיתי בקבינט")

מוריאמה מתה בטוקיו בשנת 2021, סמוך לפני יום הולדתה ה-94.

קישורים חיצוניים
----------------

* Japan's 1st female Chief Cabinet Secretary Moriyama dies, באתר Mainichi Japan, ‏18 באוקטובר 2021 (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007270958605171
* GND: 101341134X
* ISNI: 0000 0001 2102 0586
* LCCN: n79067542
* NDL: 00047815
* NLK: KAC200709766
* VIAF: 67740113
* WorldCat: lccn-n79067542

 |

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"מיומי מוריאמה"**.
**אני זלאטן איברהימוביץ'** (בשוודית: **Jag är Zlatan Ibrahimović**) הוא אוטוביוגרפיה של הכדורגלן השוודי זלאטן איברהימוביץ', שנכתבה יחד עם הסופר השוודי דייוויד לגרקרנץ ופורסמה לראשונה בשוודית בשנת 2011 על ידי הוצאת הספרים "Albert Bonniers Förlag (אנ')". הספר זכה להצלחה; מהמהדורה הראשונה שלו נמכרו 100,000 עותקים ביום הראשון להוצאתה, ו-800,000 ספרים נמכרו בשוודיה בלבד עד 2017. הספר תורגם לשפות אחרות, וסרט המבוסס על הספר בשם "אני זלאטן (אנ')" יצא לאקרנים בשוודיה בשנת 2021.

תקציר
-----

הכדורגלן השוודי זלאטן איברהימוביץ' מספר בספר את סיפור חייו, ומתחיל בילדותו ברוזנגארד, מחוז מהגרים בחלקה הדרומי של מאלמה. אביו הבוסני ואמו הקרואטית נישאו כדי לקבל היתרי שהייה, ונפרדו כשהיה בן שנתיים; אביו סובל מהתמכרות לאלכוהול ומטראומה נפשית בשל הסבל של משפחתו במלחמת בוסניה, וגם אמו נהגה כלפיו באלימות. איברהימוביץ' מתאר כיצד מצא דרך להשתלב ככדורגלן במאלמה, תוך שהוא נשאר מודע לעצמו. בספר מתאר איברהימוביץ' את עונתו היחידה בברצלונה, (עונת 2009/2010), ותוקף את המאמן פפ גווארדיולה, אותו הוא מתאר כפחדן ובלתי גמיש. במקביל, הוא מציין לשבח מאמנים אחרים, כגון לאו ביינהאקר, פאביו קאפלו וז'וזה מוריניו, וכן את סוכנו מינו ראיולה.

הפצה
----

המהדורה הראשונה כללה 100,000 עותקים, ונמכרה בשוודיה תוך שעות ספורות. במהדורה השנייה הודפסו 100,000 עותקים נוספים, ובתקשורת המקומית פורסם כי איברהימוביץ' הרוויח משני מהדורות אלו בלבד כ-3 מיליון קרונות. הספר הודפס לאחר מכן גם בארצות הברית, בריטניה, פינלנד, איטליה, נורווגיה, הולנד, דנמרק, פולין, בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, מונטנגרו, סרביה, סלובניה, הונגריה, איסלנד ויפן. עד דצמבר 2017 הספר נמכר ביותר מ-800,000 עותקים בשוודיה.

הערות שוליים
------------

1. ↑  Sweden’s Zlatan is coming to big screen, 'Millennium' author confirms, thelocal, ‏2 בדצמבר 2017
2. ↑  I Am Zlatan: Release date, how to watch & all the details about Ibrahimovic movie | Goal.com US, www.goal.com, ‏2021-07-02 (באנגלית אמריקאית)
3. ↑  Kuper, Simon (2013-03-01). "Philip Roth and Zlatan Ibrahimović". *Financial Times*. נבדק ב-2023-08-14.
4. ↑  Why 'I am Zlatan' should win Book of the Year prize: Ibrahimovic's, The Independent, ‏2013-11-26 (באנגלית)
5. ↑  Williams, Richard (2013-10-23). "I am Zlatan Ibrahimović by Zlatan Ibrahimović – review". *The Guardian* (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-08-14.
6. ↑  "המצאתי את כל הציטוטים של זלאטן איברהימוביץ' באוטוביוגרפיה" - וואלה! ספורט, באתר וואלה!, ‏2015-05-27
7. ↑  ספורט, ynet (2023-06-05). ""רק אלוהים יודע, ואתה מדבר איתו כעת": לרגל הפרישה - הציטוטים הגדולים של זלאטן". *Ynet*. נבדק ב-2023-08-14.
8. ↑  Zlatans boksuccé: 100 000 ex sålda, www.expressen.se, ‏2011-11-08 (בשוודית)
9. ↑  Zlatans självbiografi en bestseller – i Finland: "Många fans här", www.aftonbladet.se, ‏2012-05-26 (בשוודית)
10. ↑  ""Zlatan får folk att rusa till biblioteket"". *Dagens Nyheter* (בשוודית). 2014-08-23. ISSN 1101-2447. נבדק ב-2023-08-14.
**יצחק שריון** (זלקינד) (י"א בניסן ה'תרל"א, 2 באפריל 1871 – ז' באב ה'תש"א, 31 ביולי 1941) היה איש ציבור וסוחר בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-20. נציג הקהילה היהודית-אשכנזית בירושלים במועצת עיריית ירושלים הראשונה בתקופת המנדט. ממייסדי אגודת אחווה וממייסדי המזרחי בירושלים.

ביוגרפיה
--------

נולד בדיסנה, פלך וילנה (כיום בלארוס), לשיינה ויחזקאל זלקינד. 

בילדותו קיבל חינוך תורני. בגיל אחת עשרה התייתם מאביו, ולאחר מכן החל בלימודים כלליים.

בשנת 1888 עלה לארץ ישראל. עם בואו נעצר בידי הפקידים העות'מאניים, בשל האיסור על עליית יהודים מרוסיה, ושוחרר בערבות. הוא קיבל עליו את הנתינות הטורקית, ובעקבות זאת החליף את שם משפחתו מזלקינד לשריון.

במשך תקופה עבד כמזכיר אצל דודו, הנדיב משה ויטנברג. בשנת 1890 נישא לצפורה, בת חיים רפאל ויטנברג מוויטבסק, אחי דודו משה ויטנברג.

בשנת 1891 פתח בית מסחר לעסקי נייר ומכשירי כתיבה ליד שער יפו. הוא פיתח את עסקיו, ובית מסחרו נחשב לאחד הגדולים בירושלים. בשנת 1926 פתח סניף בתל אביב ועמד בקשרי מסחר עם חלק ניכר מהוצאות הספרים ומוסדות ההדפסה בערי המרכז ובמושבות.

בשנת 1895 טיפל בעיזבון דודו משה ויטנברג בסך כחצי מיליון רובל וסידר אותו לטובת מוסדות ירושלים. באותה שנה השתתף ביסוד אגודת "אחווה", והיה ממייסדי שכונת אחווה בירושלים. היה פעיל באגודת "בני ישראל" שפעלה כנגד המיסיון, וכן באגודת "המכבים הקדמונים" שנוסדה בירושלים בשנת 1896. היה גזברה של "האגודה הציונית" שנוסדה ב-1904 בירושלים. שימש איש הקשר של אנשי היישוב הישן בקונסוליה הרוסית. 

בשנות מלחמת העולם הראשונה עסק בפעילות ציבורית להקלת המחסור של תושבי ירושלים. לאחר המלחמה התמנה כחבר עיריית ירושלים כנציג העדה האשכנזית, לצד עמיתו יצחק שמעיה אלישר שכיהן כנציג העדה הספרדית.

בשנת 1918 השתתף ביסוד הסתדרות המזרחי בירושלים ושימש גזבר וסגן יו"ר.

היה בין החותמים על כתב הרבנות של הרב אברהם יצחק הכהן קוק לרב הראשי.

התגורר בשכונת רחביה. לאחר מותו נקראה על שמו סמטה בשכונה זו.

### משפחתו

* דודו שמואל זלקינד, היה סוחר ידוע במוסקבה ועסקן ציבורי. לימים עלה לירושלים.
* דודתו חסיה (חאשה), נישאה לנדיב משה ויטנברג, מייסד בתי ויטנברג בירושלים.

### ספריו

* ספר זכרונות שכתב באחרית ימיו. יצא לאור על ידי בנו יחזקאל אהרן בשנת 1943, כשנתיים לאחר מותו. הספר תורגם לאנגלית על ידי נינו עמיחי ארגמן.

לקריאה נוספת
------------

* עריצות הטורקים בימי המלחמה, מזכרונות יצחק שריון, תרע"ה (1915) ואילך. בתוך: אברהם יערי, **זכרונות ארץ ישראל**, כרך שני, פרק צה, עמ' 1018–1020.

קישורים חיצוניים
----------------

* כתבי יצחק שריון בפרויקט בן-יהודה
* ירושלים - ר' אליהו יצחק שריון, הצופה, 1 באוגוסט 1941
* ד. קמחי, מן הצד - זכרונות ירושלמיים, באתר הארץ, 10 בספטמבר 1943
* זכרונותיו, פרויקט בן יהודה, מיזם התנדבותי ליצירת מהדורות אלקטרוניות של ספרות עברית והנגשתן לציבור.
* רחביה רחוב אוסישקין מספר 21 ביתו של יצחק שריון זלקינד (אורכב 16.08.2019 בארכיון Wayback Machine), אתר מלון בכל מקום
* יצחק שריון, תדהר
* יצחק שריון, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה"

הערות שוליים
------------

1. ↑  יצחק שריון ז"ל, הַבֹּקֶר, 1 באוגוסט 1941
2. ↑  ספר חדש - יצחק שריון ז"ל - זכורונות, משמר, 19 בדצמבר 1943
3. ↑  ד. קמחי, מן הצד - זכרונות ירושלמיים, באתר הארץ, 10 בספטמבר 1943
4. ↑  זכרונותיו

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007303986905171
* ISNI: 0000 0000 6997 8032
* VIAF: 97566641
* WorldCat: viaf-97566641

 |
מפת פרו ובה מסומן השטח הגדול ביותר עליו שלטו בני הצ'אנקה.
**צ'אנקה** (**Chanka** או **Chanca**) היא קבוצה אתנית של ילידים בפרו של ימינו, שהיו היריבים החשובים ביותר של אימפריית האינקה במחצית הראשונה של המאה ה-15.

אזור ההתיישבות של בני הצ'אנקה השתרע על חלקים ממחוזות פרו של ימינו: אפורימק, אייקוצ'ו וואנקבליקה. מרכזים פוליטיים חשובים כללו את ומנקארפה (בקצ'ואה: "אוהל בז") והעיר אנטוואילה (אנדאוויילאס (אנ'), "אחו נחושת"). בני הצ'אנקה, שהקימו בעצמם אימפריה הולכת ומתרחבת, היוו איום חמור על האינקה, ובשנת 1438, תחת מנהיגם אנקו וואלוק (Anku Walluq), עם צבא בן כ-40,000 לוחמים כביכול, ניסו לכבוש את בירתם קוסקו. אולם ניסיון כיבוש זה הסתיים באסון. צבא מאוחד של האינקה, קאנאס (K'anas) וקנצ'יס (Canchi) הביס את צבא צ'אנקה בקרב יווארפמפה (Yawarpampa,"מישורי הדם"); שטח הצ'אנקה שולב באימפריה של האינקה. אירוע זה מייצג נקודת מפנה במסורת האינקה. מלך בני האינקה המנצח ידוע מאז בשם "רפורמטור של העולם", פאצ'אקוטק יופאנקי. אחרי התבוסה הצ'אנקה שולבו באימפריה של האינקה.

הצ'אנקה היו בין העמים הכבושים שסייעו לפרנסיסקו פיסארו במלחמתו נגד האינקה.

כלכלה ותרבות
------------

כלכלת הצ'אנקה התבססה על פעילות חקלאית. הם גידלו צמחים שונים של האנדים, המתאימים לרמות אקולוגיות שונות, אליהם הוסיפו גידול ומרעה של למות, ויקוניות, אלפקות וגואנקו, בעדרים בגודל ניכר, אשר נוהלו מהכפרים עם מתקנים מיוחדים לשלוט בהם ולהאכיל אותם כל עוד סיפקו צמר ובשר.

הצ'אנקה ידעו לארוג בדים, ויצרו בדים מכותנה וצמר המעוטרים בנוצות ששימשו גם כטוניקות או בגדים.

כלי החרס של הצ'אנקה היו בדרך כלל מחוספסים ולפעמים עם ציפוי אדום מדולל מאוד. העיטור בתבליט, עם יישום כפתורים או צלמיות חרס, בתוספת חתכים או הטבעה מעגלית. הצורות הן של לוחות פתוחים וכדים עם צוואר צר. כלים אלו הם המשך לכלי החרס של תרבות וארי.

הצ'אנקה היו פוליתאיסטים והאל הראשי שלהם היה אוסקובילקה (Uscovilca).

שפה
---

צ'אנקה-קצ'ואה מתארת גרסה של קצ'ואה המדוברת באזור ההתיישבות של הצ'אנקה והיא אחת הדיאלקטים הנפוצים ביותר כיום. היא דומה מאוד לניבים של קוסקו ובוליביה (Qusqu-Qullaw) והתקשורת ביניהם אפשרית למדי, ופותח תקן שפה כתוב נפוץ (קצ'ואה דרומית). באזור זה, כמו בקוסקו ובבוליביה, נראה שהקצ'ואה חדרה יחסית מאוחר.

במקורות מסוימים מוזכרת פוקינה (אנ') כשפת המקור של הצ'אנקה, שפה שנכחדה ולא הייתה קשורה לא לקצ'ואה ולא לאיימרה. שפה נוספת המדוברת באזור היא איימרה. עם זאת, היסטוריונים של שפות אחרות טוענים כי בני הצ'אנקה דיברו קצ'ואה במקור.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **צ'אנקה** בוויקישיתוף
* Discovering the Chanka
מיראז' 3 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, מציג את צורת הגחון והכנפיים
**מיראז'** (מצרפתית: **Mirage** – חזיון תעתועים) היא משפחת מטוסים צבאיים על־קוליים מתוצרת חברת דאסו תעופה הצרפתית. במשפחה פותחו מטוסי קרב, מטוסי תקיפה ומפציצים.

תכנון מטוסי המשפחה החל בשנות ה־50 של המאה ה־20 והם יוצרו בצרפת ובמדינות נוספות במגוון דגמים ופיתוחים. ייצור מטוסים במשפחה נמשך עד שנת 2007.

המטוס הסדרתי הראשון במשפחה זאת, המיראז' 3, היה בין מטוסי הקרב של הדור השני המוצלחים והנפוצים. המטוס נמכר לחילות אוויר רבים ברחבי העולם תוך שהוא מיוצר במשך למעלה מעשור. ישנם חילות אוויר המשתמשים בדגם זה כמטוס קו ראשון גם כיום, ובהם חילות האוויר של ארגנטינה, צ'ילה, קונגו, מצרים, גבון, לוב, פקיסטן ופרו. בישראל היה מטוס זה בשנות ה־60 של המאה ה־20 מטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר הישראלי.

דגמים עיקריים
-------------

במשפחה זו יוצרו הרבה דגמים, בהם נסיוניים כגון מטוס הקרב ממריא אנכית מיראז' 3V, שנבנו מהם רק אבות טיפוס ולא נכנסו לקו ייצור. הדגמים העיקריים שיוצרו בייצור המוני הם:

* מיראז' 3 – מטוס קרב. הוצג ב־1961 ויוצרו 1,422 מטוסים.
* מיראז' 4 (אנ') – מפציץ אסטרטגי. הוצג באוקטובר 1964 ויוצרו 62 מטוסים.
* מיראז' 5 – מטוס תקיפה שפותח על בסיס מיראז' 3 לבקשת חיל האוויר הישראלי. הוצג ב־1967.
* מיראז' G (אנ') – סדרת מטוסי קרב ניסיוניים בעלי כנף משיכה משתנה. טסו לראשונה בשנת 1967.
* מיראז' F1 – מטוס קרב לעליונות אווירית. הוצג ב־1973 ויוצרו כ־700 מטוסים.
* מיראז' 2000 – מטוס קרב רב־משימתי. הוצג ביוני 1984 ויוצרו 611 מטוסים.
* מיראז' 4000 – מטוס קרב. הוצג בסלון האווירי בפארנבורו בשנת 1980.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מיראז'** בוויקישיתוף
* מיראז', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* ניצן סדן, מחץ הדלתא: הרומן של ישראל עם המיראז' הצרפתי, באתר כלכליסט, 18 בנובמבר 2017

הערות שוליים
------------

1. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007538775105171
* GND: 4450002-6
* LCCN: sh85085943

 |
סמל "משקי חירות בית"ר"
**משקי תנועת החירות - בית"ר** היא התנועה המיישבת מטעם התנועה הרוויזיוניסטית על גופיה השונים- בית"ר, חרות ההיסטורית (היום הליכוד) והסתדרות העובדים הלאומית.

ראשית ההתיישבות של התנועה הרוויזיוניסטית החל בהקמת גרעיני יישובים על ידי חברי פלוגות הגיוס של בית"ר. היישוב הראשון שהוקם היה רמת טיומקין בשנת 1932. אחריו קם "תל צור" באזור זכרון יעקב, אשר חבריו העבירו אותו לאזור מבצר שוני, ואחרי כן סמוך לבנימינה, שם הסב את שמו לנחלת ז'בוטינסקי. רוב היישובים המדוברים עלו בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. היישובים אמציה, צור נתן, דקלה, ארגמן ונחל סיני (שפונה לאחר יציאת ישראל מסיני) עלו כהאחזויות נח"ל על ידי גרעיני בית"ר. גנים, כדים וחומש עלו על ידי גרעיני תנועת בית"ר. היישובים ברובם הגדול הוקמו כ"מושבים שיתופיים". בימינו מוגדרת "משקי חירות בית"ר" כמרכז שיתופי להתיישבות. 

רשימת יישובי התנועה:
(על פי סדר של שנות ההקמה. לא כל היישובים קיימים כיום)

|  |  |
| --- | --- |
| * רמת טיומקין
* נחלת ז'בוטינסקי
* נורדיה
* משמר הירדן
* מבוא ביתר
* משגב דב
* חוסן (לשעבר נחלת שלמה)
* עמיקם
* אביאל
* גבעת ניל"י
* בר גיורא
* רמת רזיאל
* אמציה
* צור נתן
* דקלה
* ארגמן
* נאות סיני (נחל סיני)
* גיתית
* ברוכים
* חד נס
 | * שעל
* צורית
* מעלה שומרון
* חומש
* גילון
* ברקן
* מעלה עמוס
* בית אריה
* שקד
* שקף
* כוכב יאיר
* אדורה
* תלם
* סלעית
* שערי תקוה
* גנים
* עלי זהב
* חרמש
* כדים
* קידר
 |

* נורדיהנורדיה
* בר גיוראבר גיורא

| התנועות המיישבות בישראל |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| תנועת המושבים • הפועל המזרחי • הקיבוץ הארצי השומר הצעיר • הקיבוץ הדתי • העובד הציוני • התאחדות האיכרים • פועלי אגודת ישראל • משקי חרות בית"ר • האיחוד החקלאי • אמנה • המרכז החקלאי • התנועה הקיבוצית המאוחדת • הנוטע • תנועת אור |

 |
חפירה של בית נאוליתי קדום בניי ניקומדיה ביולי 1963
**ניי ניקומדיה** (ביוונית: **Νέα Νικομήδεια**) הוא כפר במרחק של כ-11 קילומטרים מצפון-מזרח לוריה באימתיה (אנ'), במחוז מרכז מקדוניה בצפון יוון. הוא ידוע בעיקר בזכות היישוב הנאוליתי הקדום הסמוך, אחד העתיקים באירופה.

כפר
---

במקור, הכפר נקרא בראניאטה (Μπρανιάτα) והוא יושב ב-1922 בפליטים יוונים (אנ') מניקומדיה בצפון-מערב אנטוליה. הוא קיבל את שמו הנוכחי ("ניו ניקומדיה") בשנת 1953. לפי מפקד האוכלוסין של 2001, אוכלוסייתו מנתה 1,050 איש.

התיישבות נאוליתית
-----------------

פסלון דמות אישה משיש, תסליה, 5300–3300 לפני הספירה
היישוב נאוליתי הקדום ניי ניקומדיה ממוקם כ-2 קילומטרים מהכפר כיום. זהו אחד האתרים המוכרים הקדומים ביותר במחוז מקדוניה, מתוארך לשנים 6250–6050 לפני הספירה, ויש סברות כי אוכלוסייתו מנתה 500–700 איש.

הוא נחפר בהרחבה בשלושה שלבים (בשנים 1961, 1963 ו-1964) על ידי ר.ג'יי רודן וצוותו. באתר, המשתרע על שטח של כ-1,690 מטרים רבועיים, יש שרידי בתי מגורים מרובעים בגודל 12 על 12 מטרים; הבתים בניי ניקומדיה נבנו - כמו רוב המבנים לאורך התקופה הנאוליתית בצפון יוון - מסבך וטיח על מסגרת עץ. פריטים שנחשפו באתר כוללים "להבי צור, קרדומי אבן, פסלוני חימר עם עיניים דמויות צלב ואף בצורת מקור, חותמות לקישוט הגוף, תליון בצורת צפרדע מסטייטיט, ציר חימר לטוויית צמר, וכן כלי עצם." ארכאולוגים שחפרו בעיירה העתיקה גילו גם פסלי חימר של נשים שמנמנות בעלות ראש פאלי וזרועות מקופלות. במקום נמצאו כלי חרס, במיוחד כלים גדולים, גובהם של חלק עד 60 סנטימטרים ונפחם עד 85 ליטר. האתר שכן במקור על חופי המפרץ התרמאי או אולי אגם או לגונה. עוד בשנות ה-30 של המאה ה-20, הביצה של אגם ג'יאניצה (Giannitsa Lake) כיסתה חלק גדול מהשטח.

הערות שוליים
------------

1. ↑  [facebook.com/pontos.gr "83 χρόνια Νικομήδεια"] (in Greek). Pontos.gr. 30 August 2005. Retrieved 19 October 2012.
2. 1 2  "Nεολιθικός οικισμός της Ν. Νικομήδειας" (in Greek). Imathia Regional Unit official website. Archived from the original on 17 February 2013. Retrieved 19 October 2012.
3. ↑  Milisauskas, S. (2011). European Prehistory: A Survey. Springer. p. 182. מסת"ב 9781441966339. Retrieved 24 June 2015.
4. ↑  R.J. Rodden and K.A. Wardle, Nea Nikomedia: The Excavation of an Early Neolithic Village in Northern Greece 1961–1964, Vol I, The Excavation and the Ceramic Assemblage, British School at Athens Supplementary Volume 25, 1996
5. 1 2 3  "Nea Nikomedeia". Foundation of the Hellenic World. Retrieved 17 October 2012.
6. ↑  Souvatzi, Stella G. (14 April 2008). A Social Archaeology of Households in Neolithic Greece: An Anthropological Approach. Cambridge University Press. p. 64. מסת"ב 978-0-521-83689-0. Retrieved 17 October 2012.
7. ↑  Gimbutas, Marija Alseikaitė (1974). The Gods and Goddesses of Old Europe: 7000 to 3500 BC Myths, Legends and Cult Images. University of California Press. p. 153. מסת"ב 978-0-520-01995-9. Retrieved 16 September 2012.
8. ↑  Bailey, Douglass (5 September 2000). Balkan Prehistory: Exclusion, Incorporation and Identity. Taylor & Francis. p. 86. מסת"ב 978-0-415-21598-5. Retrieved 17 October 2012.
הרב **מרדכי רוביו** (נפטר תקמ"ג, 1783) היה ראש הרבנים בחברון בשלהי המאה ה-18.

תולדותיו
--------

נולד בירושלים והשתקע בחברון. בחברון שימש כראש אב הדין וכראש הרבנים. כן עמד בראש הישיבות "חסד לאברהם ואמת ליעקב" בעיר. נסע לטורקיה בשליחות הקהילה לאיסוף כספים.

ספרו שו"ת שמן המר (ראשי התיבות – **ש**אלות **מן** **ה**רב **מ**רדכי **ר**וביו), יצא אחרי פטירתו. בהסכמת הרב יום טוב אלגאזי ורבני חברון.

בנו רבי אברהם גם הוא היה מרבני חברון, הוציא לאור את ספרי אביו, ונישא לבתו של רבי אברהם גרשון מקיטוב, גיס הבעש"ט.

היתר המכירה
-----------

 ערך מורחב – **היתר המכירה**  

בספרו שמן המור, עונה הרב רוביו לשאלת אחד מיהודי חברון, לקראת שנת השמיטה:

> 
> איש ישראל אשר קנה לו כרם בחברון ת"ו (תבנה ותכונן).... ואי לזאת שאול שאל האיש מה משפט ותקון יבחר לו להתנהג בו בשנת השמיטה כדי שלא תהא מכשילו עבודת הגוי אשר הוא חורש ומזמר בארץ אשר לו בשנה ההיא שנת השמיטה? יורנו המורה ויבא שכמ"ה [שכרו מן השמים].
> 
> 
> 
> 

בתשובה לשאלה, עונה הרב רוביו שיוכל למכור לגוי את הכרם ערב שנת השמיטה, הגוי יעבד את הכרם במשך שנת השמיטה, ואחרי השמיטה יחזור הכרם ליהודי. כך יהיה פטור בעל הכרם היהודי מהאחריות על שביתת שדהו בשביעית, ויוכל להתפרנס מדמי-המכירה. בתשובתו, מתייחס הרב רוביו בפירוט לאיסור ההלכתי "לא תחנם", שאחד מסעיפיו הוא האיסור למכור שדות בארץ ישראל לגויים, כדי שלא לתת להם חניה ואחיזה בארץ. הוא מציין שתי סיבות, מדוע למרות זאת המכירה מותרת:

1. סיבה משפטית: כל הקרקעות באותה תקופה היו שייכות לסולטאן העותמאני, שהחכיר אותן ליהודים. לגויים כבר הייתה חניה ואחיזה מלאה בארץ, וה"מכירה" לנכרי בודד אינה משנה את המצב. "בזמננו זה, בעוונותינו הרבים, בכל השדות של ארץ ישראל יש להם חנייה, ואפילו בשדות שלנו, שמשועבדות הן להם, ולטסקא [חכירה] הן ביד ישראל, באופן שאף בשדות וכרמים של ישראל, גם בעודם בידינו, כבר עיקר החנייה היא שלהם".
2. סיבה מעשית: איסור "לא תחנם" נועד למנוע התחזקות ההתיישבות הנכרית בארץ, אבל המכירה לפני השמיטה מטרתה הפוכה - לחזק את ההתיישבות היהודית בארץ. "על ידי תקון מכירה, הלא הוא גורם להיות לישראל חנייה בקרקע יותר, שיקנו כרמים בארץ הקדושה הלזו".

תשובתו זו הייתה התשובה הראשונה בספרות ההלכה שהתירה במפורש את המכירה לגוי לפני השמיטה. עם זאת, הוא לא התיר כל איסור אחר הקשור לשמיטה בקרקע שנמכרה לגוי. בפרט, הוא לא התיר ליהודים לעבוד בשדות שנמכרו, או לסחור בפירות; הרווח היחיד של המוכר היה דמי-השכירות שקיבל מהקונה.

בעת חיפוש היתר לעבודת היהודים, עם תחילת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בסוף המאה ה-19, חיפשו רבני חובבי ציון את הספר "שו"ת שמן המר" בו פורסם ההיתר, הספר שהיה נדיר במזרח אירופה הובא לפניהם מברלין לאחר מלאכת איתור.

ספריו
-----

* מרדכי רוביו, **שו"ת שמן המר**, ליוורנו, תקנ"ג, באתר היברובוקס
* הר המר, חידושים על הרמב"ם ודרושים, סלוניקי, תקצ"ה

קישורים חיצוניים
----------------

* מרדכי רובייו (1710-1787), דף שער בספרייה הלאומית

* יהודי המזרח בארץ ישראל חלק ב', משה דוד גאון, עמ' 634
* זכויות קנייניות כגורם מעצב בשנת השמיטה, ד"ר אברהם שרייבר - באתר מכללת ליפשיץ

הערות שוליים
------------

1. ↑  איגרת משנת תקי"ז. נדפסה בספר ברכת הארץ
2. ↑  יורה דעה, תשובה ד'
3. ↑  הרב שלמה זלמן אוירבך, מעדני ארץ טז י-יג

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007293225305171
* ISNI: 0000 0004 0302 9343
* VIAF: 299336535
* WorldCat: viaf-299336535

 |
המונח "ברודקאסט" מפנה לכאן. לערך העוסק בסוג של הפצת שידורי טלוויזיה, ראו ערוץ ברודקאסט.
לוגו החברה
**ברודקאסט**  היא חברה העוסקת בהפקות טלוויזיה, סרטים ופרסומות, כמו גם בהשכרת אולפנים, מצלמות וידאו וציוד צילום מקצועי. אחת משלושת בתי ההפקה הגדולים בישראל. ברודקאסט היא חברת הפוסט פרודקשן הגדולה בישראל ועושה הרבה מהפרסומות של המפרסמים הגדולים.

החברה הוקמה בשנת 1990 על ידי דני שפאר ויואב ברקאי. 75% מהחברה בבעלות דני שפאר ו-25% בבעלות יואב (צ'ופה) ברקאי

החברה עוסקת בפרודקשן ופוסט פרודקשן. בבעלותה מתחמי אולפני הקלטה בתל אביב ובחולון, ובהם מספר אולפנים בגדלים שונים. סניף נוסף של ברודקאסט נפתח ברמת החייל, ובו ניתנים שירותי פוסט למשרדי הפרסום באזור. החברה מעסיקה כ-75 עובדים ופרילנסים רבים. 

לאורך העשור הראשון של המאה ה-21 הפיקה ברודקאסט פרסומות ישראליות לחברות רבות, בהן תנובה, פוקס, Yes, Hot, בנק לאומי, פלאפון, מקדונלד'ס, האגיס, בזק ועוד.

הפקות
-----

להלן רשימה חלקית של הפקות החברה:

* השיר שלנו
* הפיג'מות
* שמש
* השמיניה
* שוברי גלים
* החממה
* הכוכב הבא
* אליפים
* החיים זה לא הכל
* משפחה שולטת
* סברי מרנן
* משפחה לא בוחרים
* מולי וצומי
* הנפילים
* אבא מטפלת
* צפוף
* אחותי קפצה כיתה
* טרנינג
* מחנה אבא
* השכונה של הופ!
* אלישע
* פרפר נחמד

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של ברודקאסט
* חברת ההפקות ברודקאסט רכשה את דפוס מפא"י ההיסטורי ב-1.2 מיליון דולר, 2 באפריל 2006, אתר גלובס
* ברודקאסט רכשה את מצלמת הפנטום HD, מגזין AV
* ציוד HD בברודקאסט, מגזין AV
* על כנס באנד פרו 2010 על טכנולוגיית התלת-מימד, שהתקיים באולפני ברודקאסט, מגזין AV
* על מופע ספיישל HD של הטלוויזיה האמריקאית עם דודו פישר בהפקת ברודקאסט, מגזין AV ;‏כתבה באותו נושא באתר כלכליסט
**סעודת הערבית של בּוֹקֵר** (בצרפתית: **Le souper de Beaucaire**) היא חוברת בעלת אופי פוליטי שכתב נפוליאון בונפרטה בשנת 1793.

ארוחת הערב
----------

חלק מהאירועים המתוארים בחוברת אמתיים, ביולי 1793, נפוליאון שאז היה קצין תותחנים צעיר ביקר בעיירה בּוֹקֵר (צר') במטרה למצוא עגלות כדי לסחוב תחמושת מאביניון. הוא הגיע במהלך יריד שהתרחש בעיר, וניגש בערב לבית המרזח העירוני. הוא נפגש שם עם ארבעה סוחרים, אחד מנים, שניים ממרסיי, ואחד ממנפוליה. הם אכלו יחד ארוחת ערב ולאחר מכן שוחחו ושתו שמפניה עד שתיים לפנות בוקר. 

שיחתם נסובה על המהפכה והיעקובינים, פרץ ויכוח בין נפוליאון שהיה יעקוביני מושבע באותה תקופה, לבין הסוחרים ממרסיי שהחזיקו בדעות מתונות יותר ודחו את האידאולוגיה הקיצונית של היעקובינים. זמן קצר לאחר מכן העלה נפוליאון על הכתב את פרטיה העיקריים של השיחה ואת דעותיו האישיות, לחוברת בת 32 העמודים קרא בשם "סעודת הערבית של בוקר". הסיפור הוצג באופן שונה מעט, בצורת דיאלוג בין חייל המנסה לשכך את דעותיהם האנטי מהפכניות של ארבעה סוחרים. בחוברת אין הרבה רעיונות, אולם היא כוללת ניתוח קר והגיוני של המצב הפוליטי והחברתי בצרפת באותה תקופה.

באוגוסט של אותה שנה נפגש נפוליאון במרסיי עם ידיד קורסיקני בשם אנטוני כריסטוף סליצ'טי, (אנ') הוא נתן לו לקרוא את החוברת והלה התרשם ממנה מאוד ושכנע את נפוליאון להדפיס אותה. גם אוגוסטין רובספייר, (אנ') אחיו של מקסימיליאן רובספייר, מנהיג היעקובינים, נהנה מאוד מהחוברת, ונתן לאחיו לקרוא אותה, בהשפעתו של אוגוסטין קודם נפוליאון בדרגה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סעודת הערבית של בוקר** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  החוברת בצרפתית
2. ↑  א. קאלבה, "נפוליאון", עמ' 17.
3. ↑  א. קאלבה, "נפוליאון", עמ' 19.
מבנה תחנת הרכבת טאנגגולה
**תחנת הרכבת טָאנְגְגוּלָה** (בסינית מפושטת: **唐古拉站**, פיניין: táng gǔ lā zhàn) היא תחנת רכבת בנפת אמדו (בטיבטית: ཨ་མདོ་རྫོང་) במחוז האוטונומי הטיבטי בסין, ליד הכפר וונקואן, והיא תחנת הרכבת הגבוהה ביותר בעולם.

תיאור
-----

תחנת הרכבת הבלתי מאוישת שוכנת על מסילת הרכבת צ'ינגדזאנג שהופעלה לראשונה ב-1 ביולי 2006. התחנה שוכנת בגובה 5,068 מטרים מעל פני הים והיא גבוהה יותר מתחנות הרכבת טיצ'יליו (Ticlio) בפרו שגובהה 4,289, תחנת קונדור (Cóndor) שעל קו הרכבת שבין פוטוסי לריו מולאטוס (Rio Mulatos-Potosí) בבוליביה בגובה 4,786 מטרים ותחנת לה גאלרה (La Galera) בגובה 4,781 מטרים בפרו, ולכן היא תחנת הרכבת הגבוהה ביותר בעולם. התחנה ממוקמת כקילומטר ממעבר טאנגגולה, הנקודה הגבוהה ביותר במסילת הרכבת בגובה 5,072 מטרים.

בתחנה יש רציף באורך של 1.25 ק"מ ושלוש מסילות ברזל. התחנה תוכננה כך שאפשר יהיה לראות מהרציף את פסגת טאנגגולה המכוסה שלג עד בגובה 6,621 מטרים.

נכון ל-2010 התחנה אינה פעילה. ארבע עשרה רכבות הנוסעים העוברות ביממה עוצרות בתחנה כדי לאפשר לרכבת הבאה ממול לחלוף, אבל דלתות הרכבת אינן נפתחות ונוסעים אינם מורשים לרדת.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **תחנת טאנגגולה** בוויקישיתוף
**אן מקלפלין קורולוגוס** (באנגלית: **Ann McLaughlin Korologos**;‏ 16 בנובמבר 1941 – 30 בינואר 2023) הייתה אשת ציבור ודירקטורית אמריקאית, שכיהנה כמזכירת העבודה של ארצות הברית בשנים 1987–1989.

ביוגרפיה
--------

קורולוגוס נולדה בצ'אתם שבדרום-מזרח ניו ג'רזי, בתם של מארי (לבית קואֶלהופר) ואדוארד ג'וזף לאוונשטיין, עובד בחברה לייצור תחמושת. היא התחנכה בבית הספר הקתולי סנט פטריק, באקדמיית סנט אליזבת' ובמכללת מרמיונט של אוניברסיטת פורדהם בניו יורק סיטי, שם העבירה שנת לימודים באוניברסיטת לונדון. מאוחר יותר, ב-1988, קיבלה תואר במנהל עסקים מבית הספר וורטון שבאוניברסיטת פנסילבניה. טרם כהונתה כמזכירת העבודה, שימשה כתת-מזכיר הפנים של ארצות הברית וכתת מזכירה במחלקת האוצר של ארצות הברית.

בשנים 1987–1989 כיהנה קורוגולוס כמזכירת העבודה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא רונלד רייגן. היא הקימה את נציבות איכות העבודה ועמדה בראשות שעסקה בסוגיות תחרותיות בשוק העבודה בכלכלה גלובלית. עם סיום כהונתה, העניק לה הנשיא רייגן את מדליית האזרח של הנשיא כאות הוקרה לשירותה הציבורי. ב-29 בספטמבר 1989 מינה אותה נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ליו"ר ועדת הנשיא לביטחון וטרור בתעופה. דו"ח הוועדה, שהוצג ב-15 במאי 1990, סקר והעריך אפשרויות מדיניות בקשר עם אבטחת תעופה.

בשנים 1990–1995 היא הייתה ראשת "מועצת העיר הפדרלית", קבוצה של מנהיגים עסקיים ואנשי ציבור שונים הפועלים למען פיתוח כלכלי בוושינגטון הבירה. משנת 1996 עד 2000, הייתה יו"ר מכון אספן. בשנים 2000–2006 הייתה חברה במועצת המנהלים של חברת מיקרוסופט. ב-2008, לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית שהתקיימו באותה השנה, הייתה קורולוגוס צירה עבור ג'ון מקיין בבחירות המקדימות לנשיאות בוושינגטון די. סי. שנערכו במפלגה הרפובליקנית.

עד למותה הייתה חברה במספר מועצות מנהלים של חברות אחדות, בהן פאני מאי, וולקאן מטיריאלס (Vulcan Materials Company) וקלוגס. בשנים 2004–2009 הייתה יושבת ראש מכון ראנד.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אן מקלפלין קורולוגוס** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Reagan to Nominate Former Interior Aide As Labor Secretary, באתר הניו יורק טיימס, 3 בנובמבר 1987 (באנגלית)

| מזכירי העבודה של ארצות הברית |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| ויליאם בואושופ וילסון • ג'יימס ג' דייוויס • ויליאם דואק • פרנסס פרקינס • לואיס ב' שוולנבק • מורי ג' טובין • מרטין פטריק דארקין • ג'יימס פ' מיטשל • ארתור גולדברג • ויליאם וילארד וירץ • ג'ורג' שולץ • ג'יימס הודג'סון • פיטר ברנן • ג'ון דאנלופ • ויליאם אוזרי • ריי מרשל • ריימונד דונובן • ביל ברוק • אן מקלפלין קורולוגוס • אליזבת דול • לין מורלי מרטין • רוברט רייך • אלכסיס הרמן • איליין צ'או • הילדה סוליס • טום פרז • אלכסנדר אקוסטה • יוג'ין סקאליה • מרטי וולש • ג'ולי סו | החותם של מחלקת העבודה של ארצות הברית |

 |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LCCN: n81096874
* NARA: 10568924
* SNAC: w6qk0jps
* VIAF: 1337519
* WorldCat: lccn-n81096874

 |
**פליס פזנר מלכין** (1929 – יולי 2022) הייתה ציירת ישראלית.

ביוגרפיה
--------

פזנר מלכין נולדה בשנת 1929 בפילדלפיה, ארצות הברית. בשנת 1949 עלתה לישראל. הסטודיו הראשון שלה היה בירושלים, בשכונת בית הכרם, שם ציירה ואיירה ספרים. ב-1950 למדה בסורבון שבפריז וציירה בסטודיו בבלוויו.

בשנת 1953 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה. בשנות מגוריה בתל אביב השתתפה בתערוכות במוזיאון תל אביב ויצרה את כרזות התיאטרון המצוירות הראשונות בישראל עבור תיאטרון הבימה, הקאמרי, ו"המטאטא".

אלבום הציורים שלה בהשראת שיר השירים פורסם בספר "יונה ג'ונס ושיר השירים" (חיפה 1996).

בשנים 1957-1956 שבה מלכין לפריז, שם למדה ציור ועיצוב תיאטרון עם הבמאי ז'אן-מארי סֶרוֹ (אנ'). כמו כן המשיכה בעבודת הסטודיו שלה וציירה שורה של פורטרטים בכפר שאון-סיר-לאק בהרי היורה.

בחיפה השתתפה פליס פזנר מלכין בייסוד מרכזי התרבות והקהילה בית רוטשילד והמרכז הערבי-יהודי בית הגפן. היא יסדה וניהלה את בית הספר לאמנויות של בית רוטשילד (ציור, קרמיקה ופיסול). בתקופה זו כרמלה כהן הייתה בין תלמידיה ואחר כך הן ערכו תערוכות משותפות.

ב-1971 הקימה וניהלה את מרכז האמנויות הערבי-יהודי ליד מרכז בובר של האוניברסיטה העברית עד שנת 1975.

הציגה תערוכות יחיד בירושלים והשתתפה בתערוכות בלונדון, פילדלפיה, ובאוסף הקבוע של ג'יימס מיצ'נר באוסטין, טקסס. סדרת ציוריה "אמנות כאהבה" התפרסמה בשנת 1976 בשלושה אלבומים בהוצאת מסדה ובספר "אמנות כאהבה" המשותף לה וליעקב מלכין. כמו כן ערכה יחד עמו את לקסיקון האמנויות "ציור, פיסול, מוזיקה, תיאטרון, קולנוע", בהוצאת מסדה בשנת 1975. סדרת הפורטרטים המקיפה שלה "אנשים בירושלים" (1975–1981) הוצגה במרכז תרבות אמריקה והתפרסמה בהוצאת מוסד ביאליק. ב-1993 פרסמה סדרת רישומי נופים של פאריס בספרו של יעקב מלכין "ונקבן": רומן קולנועי בהוצאת "מסדה".

פליס פזנר מלכין הגתה, חקרה ועיצבה את התערוכה הדוקומנטרית "אמנות פיגורטיבית יהודית: שלשת אלפים השנים הראשונות" המוצגת מאז 1996 בדטרויט, במרכז היהדות החילונית ההומניסטית של ארצות הברית ונוסף על כך הוצגה בבתי ספר ובמכללות ברחבי ישראל.

בשנת 2000 פזנר מלכין הציגה תערוכה נרחבת ובה פריטים רבים מעבודותיה בגלריית "מבט" בת"א. לקראת תצוגה זו הופיע ספר המוקדש ל-85 מיצירותיה בהוצאת איקן-מס מדיה, ירושלים.

חיים אישיים
-----------

בשנת 1950 נישאה ליעקב מלכין, והתאלמנה ממנו ב-2019. לשניים נולדו שני ילדים: עירד מלכין, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל להיסטוריה (2014), והרב סיון מלכין-מס, דקאנית "תמורה" (ירושלים), המכון להכשרת רבנים חילונים ומנהיגות קהילתית של המכון הבינלאומי ליהדות חילונית-הומניסטית.

פזנר מלכין נפטרה ביולי 2022. התגוררה בירושלים.

גלריה
-----

* "אשה בכחול" (1979)"אשה בכחול" (1979)
* "נערה באביב" (1967)"נערה באביב" (1967)

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של פליס פזנר מלכין
* אתר למנויים בלבד נעמה ריבה, החזרה אל ציוריה של פליס פזנר מלכין אחרי מותה מגלה ציירת נפלאה, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2022

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ICIA: 275977
* NLI: 987007307992005171
* ISNI: 0000 0000 5342 078X
* LCCN: no2004046003
* SUDOC: 11777765X
* VIAF: 2177094
* WorldCat: lccn-no2004046003

 |
**עזאי אפלבום** (נובמבר 1940 – 20 במאי 2017) היה מנתח לב ישראלי, אשר כיהן כמנהל הראשון של המחלקה לכירורגיית לב במרכז הרפואי סורוקה בבאר שבע.

ביוגרפיה
--------

אפלבום נולד בתל אביב להורים מעולי העלייה הרביעית. למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. קיבל רישיון רופא ב-1970 וב-1976 סיים את התמחותו בכירורגיית לב וחזה. עבד כרופא במחלקה לניתוחי לב-חזה במרכז הרפואי הדסה תחת ניהולו של פרופ' יוסף ברנרד בורמן, שם התקדם לדרגת סגן מנהל המחלקה ולפרופסור חבר בבית הספר לרפואה בירושלים.

בשנת 1992 נעתר לפניית שירותי בריאות כללית לעבור למרכז הרפואי סורוקה על מנת לפתח את המחלקה לכירורגיית לב שם, אשר לא ערכה עד אותו זמן ניתוחים ועשתה רק צנתורים מעטים. לדבריו עשה את המעבר מטעמים אידאולוגיים. עם מעברו לנגב התחייב שלא לעסוק עוד בפרקטיקה פרטית וזאת בתמורה לעבודה בשכר מיוחד. למשך פרק זמן היה מנתח הלב היחיד בדרום הארץ.

בשנת 2002 פורסם על ידי הממונה על השכר באוצר כי אפלבום קיבל את השכר הגבוה ביותר במגזר הציבורי לאותן שנים - 108 אלף ש"ח לחודש (שכלל עבודה במרפאות בקהילה ושעות נוספות). גם בשנת 2004 היה אפלבום בראש טבלת מקבלי השכר הגבוה בשירות הציבורי. לדברי אפלבום היה פרסום זה חדירה קשה לפרטיותו והוא פגע בו מאד.

בנובמבר 2005 פרש לגמלאות. במהלך עבודתו בבאר שבע ביצע כ-5,000 ניתוחים.

נפטר ב-20 במאי 2017, בגיל 77.

חיים אישיים
-----------

אפלבום, שומר מצוות, היה נשוי ואב לשלושה.

קישורים חיצוניים
----------------

* עזאי אפלבום, באתר האוניברסיטה העברית בירושלים
* מידע על רישיון הרופא של עזאי אפלבום
* קובי בן שמחון, יום שלישי בצהריים, באר שבע: פרישה, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2005
* מיטל יסעור, "שיאן השכר" פרופ' אפלבאום יוצא לפנסיה, באתר ynet, 1 בנובמבר 2005
* פרופ' עזאי אפלבאום ויתר על פרקטיקה פרטית, באתר הארץ, 20 במרץ 2007

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987012412058005171

 |
**ויקטור נובק** (נולד ב-25 ביולי 1970), הוא רופא ישראלי, פרופ' לרפואה פנימית ואפידמיולוג קליני בבית החולים סורוקה ומנהל מחלקה פנימית ח' בבית החולים, המשמשת כמחלקת הקורונה, מייסד ומנהל המרכז למחקר קליני וראש רשות המחקר. נוסף לכך, הוא מדען בכיר בבית הספר לרפואה בהרווארד, בית ישראל(אנ').

ביוגרפיה
--------

נובק נולד וגדל במוסקבה. עלה לישראל בשנת 1990 בגיל 19. היה עתודאי ושירת בנח"ל כרופא 1997–2002.
דוקטור לרפואה (M.D) מהפקולטה לרפואה, באוניברסיטת בן-גוריון בשנת 1997 ואת תקופת הסטאג' סיים בבית החולים סורוקה בשנת 1998. הוא סיים את ההתמחות ברפואה פנימית בבית חולים סורוקה בשנת 2005. משנת 2005 הוא גם PhD באפידמיולוגיה.

בשנים 2006–2012 עבד כמנהל רפואי במכון המחקר הקליני של הרווארד, בוסטון, ארצות הברית. הוא תכנן ותרם לתכנון של יותר מ-50 ניסויים קליניים לאישור ה-FDA.

באוגוסט 2009 ייסד והחל לנהל את המרכז למחקר קליני, בבית חולים סורוקה.

בנובמבר 2018 הקים את "נגב ביו-בנק", מאגר דגימות ביולוגיות ייחודי למחקר, במרכז הרפואי סורוקה.

חיים אישיים
-----------

נובק נשוי לד"ר לנה נובק, מרצה בכירה לביוסטטיסטיקה ואב לשתי בנות ובן. המשפחה מתגוררת בעומר.

פרסומים ומאמרים
---------------

* נובק פרסם מעל 250 מאמרים בעיתונים מדעיים.
* עורך שותף וסטטיסטקאי של כתב העת האירופי לרפואה פנימית.

קישורים חיצוניים
----------------

* ריאיון עם פרופ׳ ויקטור נובק, באתר מדבר.
* אתר למנויים בלבד אורנה יצחקי בירבך, תוכן מקודם, סורוקה. מקדימים את המחר, באתר TheMarker‏, 5 באוגוסט 2020
* יהלי אוזן, צל"ש השבוע: פרופ' ויקטור נובק וצוות מחלקת הקורונה בסורוקה, באתר באר שבע נט, 18 בספטמבר 2020
* שני אשכנזי, ‏איך הפך דווקא המדבר הישראלי למעבדה לחקר המשבר הגדול בעולם, באתר גלובס, 13 בנובמבר 2021
* פרופ' ויקטור נובק, באתר MED IN ISRAEL (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  המרכז למחקר קליני, באתר כללית
2. ↑  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב והמרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה הקימו את "נגב ביו-בנק" - מאגר דגימות ביולוגיות ייחודי למחקר, באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 22 בנובמבר 2018

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007301333905171

 |
**ג'יבריל עות'מאן** (בצרפתית: **Jibril Othman**, בערבית: **جبريل عثمان**, בתעתיק מדויק: **ג'בריל עת'מאן**; נולד ב-26 באפריל 2004 בסנט אטיין שבצרפת) הוא כדורגלן תוניסאי-צרפתי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת סנט אטיין מליגת העל הצרפתית.

קריירת מועדונים
---------------

עות'מאן הצטרף למחלקת הנוער של סנט אטיין בשנת 2012, ובשנת 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. ב-15 באוקטובר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 2-0 לפריז במסגרת המחזור ה-12 בליגת המשנה הצרפתית לעונת 2022/2023.

קריירה בינלאומית
----------------

נכלל בסגל נבחרת תוניסיה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023.

קישורים חיצוניים
----------------

* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר WorldFootball.net

הערות שוליים
------------

1. ↑  Tunisie: Foot-Mondial U20 Argentine - Le sélectionneur de la Tunisie Montassar Louhichi dévoile la liste des 20 convoqués באתר Tunis Afrique Presse, ‏ 8 במאי 2023 (בצרפתית)

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"ג'יבריל עות'מאן"**.
אין תמונה חופשיתאין תמונה חופשית
**יוסף לכמן**, **Joseph Lachmann**,‏ (1882 – 1961) היה רופא ישראלי, פרופסור לרפואת אף אוזן גרון, ייסד וניהל את מחלקת אף אוזן גרון בבית החולים הדסה בירושלים.

קורות חיים
----------

לכמן נולד ללואיז ונחמן בשנת 1882 בזנין, פרובינציית פוזן, גרמניה, למשפחה יהודית אורתודוקסית. לאחר שסיים בית ספר תיכון בברלין התקבל לבית הספר לרפואה בלייפציג. בשנת 1907 סיים את לימודי הרפואה. בשנים 1909-1910 התמחה ברפואת אף אוזן גרון בווינה אצל הפרופסורים אלכסנדר, קייארי, באראני, ונוימן.

במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה הגרמנית כקצין רפואה, נפצע ועוטר ב"צלב הברזל" דרגה ראשונה. לאחר המלחמה עבד בבית החולים היהודי "מואביט". הוא עסק בעבודה קלינית ובמחקר.

ב-1931 התאלמן ובשנת 1932 נישא בשנית לוואלרי קטלר לבית לאזרפלד. לכמן אימץ את בנותיה רות וחווה.

בשנת 1933 עלה לארץ-ישראל עם משפחתו. לכמן ומשפחתו התגוררו בטחנת הרוח ברחוב רמב"ן בשכונת רחביה בירושלים. לכמן עבד כרופא אף אוזן גרון בקופת חולים כללית, ובמקביל בבית החולים הדסה.

בשנת 1937 ייסד את מחלקת אף אוזן גרון בבית החולים הדסה וניהל אותה. במקביל עסק במחקר, פרסם עשרות עבודות ומונה לפרופסור ברפואת אף אוזן גרון.

לכמן השתתף ב"ספר האנטומיה והפיזיולוגיה" מאת ד"ר אלחנן רבינוביץ, בכתיבת הפרק בנושא "האוזן",

לכמן נפטר בשנת 1961.

בין תלמידיו: פרופ' מקס אלטמן.

### משפחתו

אחיו הוא פרופ' צבי אבידב.

בתו המאומצת רות דייוויס הייתה עובדת סוציאלית בכירה (נפטרה ב-1964), על שמה "הפרס השנתי לעבודה סוציאלית ע"ש רות לכמן-דייוויס ז"ל". בעלה, ג'ו יוסף דייוויס, היה עיתונאי בכיר בעיתונאות הממשלתית לאחר קום המדינה.

חותנו, בעלה של בתו המאומצת חווה, הוא פרופ' אנדרה דה-פריס, חתן פרס ישראל לרפואה לשנת תש"ל (1970). ילדיהם: אילן דה-פריס, ממקימי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ומנהל הערוץ הראשון; דוד דה פריס, היסטוריון המכהן כפרופסור מן המניין בחוג ללימודי עבודה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב; ותמר דה-פריס וינטר, צורפת ומרצה באקדמיה להנדסה ולעיצוב שנקר.

לקריאה נוספת
------------

* פרופ' נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799" איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, ערך: לכמן, יוסף פרופ', עמודים 268–269.

הערות שוליים
------------

1. ↑  פרופ' אבישי גולץ, יו"ר החברה לתולדות הרפואה בארץ-ישראל, בהרצאה באולם בית החולים האוניברסיטאי בלייפציג, בנוכחות 200 איש, באוגוסט 2015, "בין הרופאים שהגיעו לארץ מהעיר לייפציג, שם סיימו את לימודיהם מציג גולץ את הפרופ' יוסף לכמן"
2. ↑  רפי כפיר, "אהבת ירושלים"
3. ↑  "ספר האנטומיה והפיזיולוגיה" מאת אלחנן רבינוביץ, (בהשתתפות: יוסף לכמן, פרק "האוזן" ; אריה פייגנבאום, פרק "העין") הוצאת ר' מס, ירושלים, 1943 (הוצאות נוספות של הספר בשנים : 1947, 1955, 1960, 1964) אתר הספרייה הלאומית
4. ↑  יוסף לכמן, דבר, מודעת אבל, 4 ביולי 1961.
5. ↑  קברם של בני הזוג לכמן
6. ↑  מרב יודילוביץ', אילן דה פריס ינהל את סינמטק ירושלים, באתר ynet, 8 בינואר 2008.
7. ↑  פרופ' דוד דה פריס, החוג ללימודי עבודה, אוניברסיטת תל אביב
8. ↑  הפרס השנתי לעבודה סוציאלית ע"ש רות לכמן-דייויס ז"ל
9. ↑  חגית פלג-רותם, ‏אחוות הטבעת בחדר המורים, באתר גלובס, 1 באפריל 2008

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007304910505171
* GND: 17334626X
* ISNI: 0000 0004 0206 071X
* VIAF: 297167248
* WorldCat (עם VIAF): 297167248

 |
**מילוטין ד. נדיץ'** (בסרבית: **Милутин Ђ. Недић**‏; 26 באוקטובר 1882 – 1945) היה גנרל יוגוסלבי אשר שימש כראש המטה הכללי היוגוסלבי בין השנים 1936–1938. שימש גם כמפקד קבוצת הארמיות ה-2 במהלך פלישת מדינות הציר ליוגוסלביה במלחמת העולם השנייה.

אחיו של מילאן נדיץ'.

ביוגרפיה
--------

נדיץ' נולד ב-26 באוקטובר 1882 בפרבר סופוט שבבלגרד. משפחת נדיץ' הייתה משפחה ותיקה שבניה התנגדו לשלטון האימפריה העות'מאנית בסרביה. אחיו, מילאן נדיץ' הפך לימים לאיש צבא ופוליטיקאי מוכר. ב-1901 הוא התגייס לצבא סרביה ולחם בשתי מלחמות הבלקן. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שרת במטה הכללי הסרבי, ולאחר המלחמה שימש כנספח צבאי בבולגריה, צרפת ואיטליה.

הוא שימש כמפקד חיל האוויר היוגוסלבי עד 6 בספטמבר 1936 אז מונה לראש המטה הכללי היוגוסלבי. ב-25 באוגוסט 1938 הוא הועבר לפקד על קבוצת הארמיות ה-2. ב-6 באפריל 1941 מדינות הציר פלשו ליוגוסלביה וכבשו אותה תוך 11 ימים בלבד. נדיץ' נלכד בידי הגרמנים ונלקח בשבי לגרמניה. בינתיים, מינו הגרמנים את אחיו, מילאן, כראש ממשלת בובות ביוגוסלביה. בעקבות בקשתו, שוחרר נדיץ' מהשבי וחזר ליוגוסלביה. עם זאת, הוא סירב בתוקף לבקשותיו של אחיו לקחת חלק פעיל בשלטון. ב-1944 נכבשה בלגרד בידי הפרטיזנים של טיטו, והאחים נדיץ' נמלטו לאוסטריה. לאחר כיבוש אוסטריה בידי בעלות הברית, התאבד מילוטין. מילאן התאבד כמה חודשים לאחר מכן.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מילוטין נדיץ'** בוויקישיתוף
* מילוטין נדיץ' באתר המוקדש לחיל האוויר היוגוסלבי
* מילוטין נדיץ' באתר סוכנות הבין הצבאית של סרביה
רבי **יעקב ישראל רבינוביץ** (תר"מ, 1840 - תש"ב, 1941) היה האדמו"ר מחרסון, עלה לארץ ישראל והיה האדמו"ר הראשון בתל אביב.

ביוגרפיה
--------

נולד באוקראינה, היה בנו הבכור של האדמו"ר רבי פנחס מקנטיקוזבה, בן אחר בן לרבי גדליה מליניץ. אמו הייתה שיינה פרל רבינוביץ לבית טברסקי – שניאורסון. נקרא על שם רבי יעקב ישראל טברסקי מטשרקאס, בנו של המגיד רבי מרדכי טברסקי מטשרנוביל. הוא היה יחסן, נכד האדמו"רים מליניץ, קוריץ, טשרנוביל, אפטא, ברדיטשוב, בעל התניא, רוז'ין, סאווראן וטשרקאס. נישא לבלומה רייזל, בת רבי שלמה זלמינא צוקרמן מרשקוב.

בשנת 1010 החל לכהן באדמו"רות בחרסון, ובשנת 1923 עבר לאודסה ואף שם כיהן כאדמו"ר. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב והיה האדמו"ר הראשון בתל אביב. הוא התגורר בבית משה ארוך, ברחוב יהודה הלוי 3 בתל אביב. הוא פתח במבנה "שטיבל", בית כנסת חסידי, שהיה הראשון בתל אביב.

בנו אברהם יהושע השל ובתו חיה חלו בשחפת. הבן נפטר ממחלה בשנת תש"א ונקבר בהר הזיתים סמוך לאוהל אדמו"רי רחמסטריווקה, הבת נפטרה בווינה לאחר שנסעה לטיפול רפואי. גיסו היה רבי גדליה אהרן רבינוביץ. אחיינו היה האדמו"ר רבי יוחנן טברסקי מרחמסטריווקא, שהיה נוהג לבקרו בתכיפות בתל אביב.

רבי יעקב ישראל רבינוביץ נפטר בט"ז חשון תש"ב, 1941, ונקבר סמוך לבנו בבית הקברות בהר הזיתים.

לאחר פטירתו הוציאה הרבנית את ספרו "שארית יעקב".

קישורים חיצוניים
----------------

* הרב יעקב ישראל רבינוביץ, **שארית יעקב**, באתר אוצר החכמה
* מכתב מאת האדמו"ר מחרסון- הרב יעקב ישראל רבינוביץ אתר בידספיריט

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007511752705171
* ISNI: 0000 0000 4683 3359
* LCCN: nr00031210
* VIAF: 51530251
* WorldCat (עם VIAF): 51530251

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק ברופא ישראלי. אם התכוונתם ללאחד ממפקדי אצ"י בגטו ורשה, ראו דוד מרדכי אפלבאום.

**דוד יעקב הלוי אפלבום** (27 בדצמבר 1952 - 9 בספטמבר 2003) היה רופא ישראלי ורב. שימש כמנהל חדר המיון במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים, מקים השירות הרפואי ט.ר.ם ומנהלו הראשון. נרצח בפיגוע בקפה הלל בירושלים עם בתו נאוה, שעמדה להינשא למחרת היום.

קורות חייו
----------

אפלבום נולד בדטרויט, בן ליוכבד ועמנואל. בשנת 1972 סיים לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה, וכעבור שנתיים קיבל תואר שני בביולוגיה. בשנים 1966-1977 למד בישיבת בריסק בשיקגו, ובשנת 1974 קיבל סמיכה לרבנות מהרב אהרון סולובייצ'יק והיה תלמידו המובהק. מרבו אימץ את ההשקפה לפיה השתתפות פעילה בחיי המעשה המודרניים אינה סתירה לשמירה קפדנית על עקרונות ההלכה, וכי שני הערכים משלימים זה את זה.

ב-1978 סיים לימודי רפואה פנימית באוניברסיטת אוהיו. לאחר מכן התמחה ברפואת חירום במרכז הרפואי "הר סיני" בקליבלנד שבאוהיו.

בשנת 1977 נישא לדבורה, ובשנת 1981 עלו לישראל עם שני ילדיהם. בישראל נולדו לבני הזוג עוד ארבעה ילדים. 

במשך שנות חייו עסק בעידוד עלייה מצפון אמריקה, דבר שהונצח בקרן "חברי ד"ר דוד אפלבום" שהוקמה לאחר מותו.

מפעל חייו
---------

 ערך מורחב – **טרם**  

עם עלייתו לישראל עבד אפלבום בחדר המיון של בית החולים שערי צדק כרופא תורן, ולאחר מכן שימש במשך עשר שנים כאחראי לניידות טיפול נמרץ במד"א. בשנת 1986 קיבל פרס יושב ראש הכנסת לאיכות החיים. 

במהלך עבודתו הבחין שחדרי המיון אינם מספיקים לטפל כראוי במקרים רפואיים חמורים המגיעים אליהם מפאת הנטל של טיפול במקרים רפואיים קלים. בשל כך החליט לספק חלופה לחדר המיון לטיפול בבעיות רפואיות שאינן מצריכות אשפוז. בשנת 1989 מימש את חזונו והקים יחד עם שותפים נוספים מרכז לרפואה דחופה "טרם" ברוממה, בירושלים. בהמשך פתח סניפים נוספים, ברחביה ובמעלה אדומים (1993), במודיעין (1998) ובבית שמש (2002). בנוסף ניהל ואייש שני סניפים של קופת חולים לאומית בשכונת רמות בירושלים.

אפלבום נשא הרצאות בישראל ומחוצה לה בנושאים שונים הקשורים לרפואה דחופה. סמוך להירצחו נשא סדרת הרצאות בארצות הברית בנושא היערכות לפיגועים קונבנציונליים וביולוגיים בבתי חולים.

מותו
----

 ערך מורחב – **הפיגוע בקפה הלל**  

לקראת חתונת בתו, חזר בספטמבר 2003 ממסע הרצאות, ובשעת לילה סעד עם בתו בקפה הלל. מחבל מתאבד שהגיע למקום הפעיל חגורת נפץ, וגרם למותם של השניים ולחמישה קרבנות נוספים. הוא נטמן לצד בתו בהר המנוחות. משמלת הכלולות של נאוה נתפרה הפרוכת הלבנה של קבר רחל.

קישורים חיצוניים
----------------

* דף לזכר דוד אפלבום, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
* ד"ר דוד יעקב הלוי אפלבום, באתר "גלעד לזכרם - בני ירושלים"
* שיר שנכתב לזכר דוד ונאוה אפלבום
* קורות חיים, באנגלית
* עמירם ברקת, מענק למומחים ברפואת חירום שיעלו לארץ, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2003, על עמותת 'חברי ד"ר דוד אפלבום'
* רויטל שנור, דוד היה בן תורה שקבע עתים לרפואה, באתר ערוץ 7, 21 באוגוסט 2003
* יוסי אלי, תושבי י-ם בחרו: רחוב על שם הרופא שנרצח בפיגוע, באתר nrg‏, 16 בנובמבר 2010

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007301590705171
* ISNI: 0000 0000 8284 9411
* LCCN: n2010039209
* VIAF: 98503579
* WorldCat: lccn-n2010039209

 |