recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
מוסלמי מתפלל, כשלפניו אוכף של גמל המשמש כסותרה.
**סותרה** (בערבית: **سترة**) הוא חפץ המשמש באסלאם כדי לחצוץ בין אדם המבצע צלאה (התפילה המוסלמית) לבין אדם שעשוי לעבור מולו בעת התפילה.

שימוש הלכתי
-----------

האיסור לעבור לפני המתפלל מופיע בחדית[דרוש מקור] שם נאמר כי "עדיף לעמוד ארבעים מאשר לעבור לפני המתפלל". גם ביהדות יש איסור מעבר לפני המתפלל אולם עם גדרים שונים. התפילה לא מתבטלת אם עוברים לפני המתפלל אולם במקרים מסויימים כן, מותר לעבור לפני המתפלל במרחק של שלוש אמות, אולם אם מניחים את הסותרה, ועוברים מאחריה אזי לא נפסקה התפילה. האיסור לעבור הוא כאשר מתפלל ביחיד אבל אין בעיה אם הוא עובר בין שורות המתפללים במסגד..

ישנן אסכולות הלכה באסלאם שגורסות כי השימוש בסותרה הוא חובה, בעוד שאסכולות אחרות גורסות כי זו המלצה בלבד.

עבור אדם אשר מסתכל מהצד ואינו בקי בהלכות האסלאם, עשוי הדבר להראות כאילו שהמוסלמי מתפלל אל החפץ עצמו, אם כי אין הדבר כך.[דרושה הבהרה]

המהרי"ל דיסקין, נזהר שלא לעבור לפני המתפלל המוסלמי, משום שהחשיב את תפילתו כתפילת היהודי, וכשם שביהדות אסור לעבור לפני המתפלל כך גם בתפילת המוסלמי.

עיצוב
-----

על פי ההלכה האסלאמית, האדם שמתפלל אמור להיות במרחק של כ-3 אמות מהסותרה. כמו כן, על גובהה של הסותרה לא להיות פחות מאמה אחת.

על פי פוסקי הלכה שונים באסלאם, אין חובה להשתמש לצורך החציצה דווקא בסותרה המיוחדת לכך, וניתן להשתמש בכל חפץ כסותרה. כמו כן, ניתן להתפלל במקום זה מול קיר, או אף להושיט את היד קדימה על מנת למנוע קרבת יתר של עובר אורח אל המתפלל.

הערות שוליים
------------

1. ↑  Sabiq, As-Sayyid. **Fiqh us-sunnah**, Indianapolis, Ind. USA: American Trust Publications, ©1989-
2. ↑  IISC Multimedia (2015-09-25), *Fiqh of Salah 1: Introduction by Sh. Navaid Aziz*, נבדק ב-2019-04-08
3. ↑  Height and width of the sutrah - Islam Question & Answer, islamqa.info (באנגלית)
4. ↑  Curious about Islam (2017-04-14), *Basic Fiqh - Yasir Qadhi - Salah part 1 - CD3*, נבדק ב-2019-04-08
5. ↑  The Book of Prayers - Sahih Muslim - Sunnah.com - Sayings and Teachings of Prophet Muhammad (صلى الله عليه و سلم), sunnah.com
6. ↑  Maghnīsāwī, Aḥmad ibn Muḥammad, -1591 or 1592. **Imam Abu Hanifa's al-Fiqh al-akbar explained**, First edition
7. ↑  IISC Multimedia (2015-10-18), *Fiqh of Salah Part 5: Obligatory Actos of the Prayer by Sh Navaid Aziz*, נבדק ב-2019-04-08
**קינגפישר** (**Kingfisher**) הייתה אוניית מפרש עם מנוע עזר, ממעט ספינות הצי העברי המתהווה בימיו הראשונים. עם עיקול הספינה על ידי משטרת המנדט נמכרה ליהודים ונרשמה תחת השם "**ציפור הקרח**" בנמל יפו שבפלשתינה-א"י כנמל בית, ופעלה בשנים 1932–1933. מאז נרכשה שימשה את בית הספר הימי יומי ואת "בית"ר הימית" ללימודי ימאות ושיט בשילוב דיג.

תולדותיה
--------

האונייה הייתה בבעלות ערבים שהשתמשו בה להברחת סחורה גנובה ונתפסה בידי שוטרי מכס המנדט הבריטי והועמדה למכירה. היא נרכשה על ידי פעילים מהתנועה הציונית שגייסו כסף בקרב אמידי היישוב במטרה להקים צי עברי. מאיר גורביץ, ראשון מייסדי האגודה הימית "זבולון" היה נחוש להכשיר ימאים עבריים ופעל לרכישתה. האונייה נרשמה בשמה העברי 'ציפור הקרח'.

גורביץ סבר כי אוניית לימוד תייצר הכנסה עצמית מדיג תוך כדי לימודי תורת הימאות והשיט. בחזונו ראה ימאים עברים מתפרנסים מהים, מייצרים מקומות עבודה נוספים, ותורמים בכך להתפתחותו הכלכלית של היישוב. היה זה ניסיון להמשיך ולקיים את בית הספר הימי יומי של האגודה הימית 'זבולון'. ציפור הקרח הועמדה לרשות תלמידי בית הספר עד שנסגר 'זמנית' מחוסר אמצעי מימון ובשל לחץ הפיכתו ל"מועדון שיט וספורט עממי עם בית ספר ערב לימאות".

רב החובל אריה באייבסקי ממייסדי "זבולון", שימש בה כמפקד וכמורה לימאות ולשיט וכראש קבוצת הדיג כשותפו של גורביץ בכיבוש הים. באייבסקי, שהיה בעל חזון להקמת צי עברי במזרח התיכון, היה רוסי שערק מחיל הים הרוסי בו שירת על אוניית הקרב אברורה ובהמשך, אחרי שרות על אונייה אחרת עלה ערק ולאחר תקופה עלה לארץ ישראל בה נישא והתגייר. הוא ראה בכיבוש העבודה בים ניצול משאבי טבע שיביא לחיסכון גדול למשק העברי ביישוב, ולשחרור הסחר הימי העברי מתלותו בימאים ובכלי שיט זרים. תחת פיקודו כאיש תנועת בית"ר, עסקה האונייה גם בהבאת מעפילים והפליגה הלוך ושוב בציר ביירות-חיפה-יפו.

ציפור הקרח הייתה בבחינת ניסיון הצלה של משימת כיבוש הים, אך לאסונם של היזמים ומפעילי האונייה, נשארה ברשותם רק חודשים ספורים ונטרפה בליל סערה על סלע אנדרומדה בחג פורים שנת 1933. על פי ההשערה לא נקשרה כיאות לרציף הנמל. אחרים סבורים שחבלי הקשירה לרציף הותרו מהמעגן בנמל יפו בפעולת חבלה מכוונת.

לקריאה נוספת
------------

* ירמיהו הלפרין, **תחיית הימאות העברית**, (עורך: אפי מלצר), רעות: אפי מלצר בע"מ-מחקר צבאי, עיתונאות והוצאה לאור, 2001.
* אנציקלופדיה תדהר, "אריה באייבסקי" - עמודים 3603-4 ארכיון עיריית תל אביב.
* יעל ויילר ישראל, "אגדת האחים אליהו: מסורת, רפואה ושליחות ציבור", **האומה**, 169, סיון תשס"ח 2008, עמ' 96-81.

קישורים חיצוניים
----------------

* ד"ר מאיר גורביץ, היקיצה הימית, דבר, 19 במאי 1937
* ד"ר מאיר גורביץ, היקיצה הימית - המשך, דבר, 19 במאי 1937
**שלמה רביץ** (אלול תרל"א, 1871 – כ' בטבת תשמ"א, 21 בדצמבר 1980) היה חזן, מלחין, מנצח מקהלות ומורה חזנים ידוע, ישראלי ממוצא רוסי.

קורות חיים
----------

רביץ נולד בנובוגרודק (נבהרדק) שברוסיה הלבנה (בלארוס) למשה ופייגה. כבר מגיל צעיר ניכרו בו כישרונותיו המוזיקליים והוא התפרסם כילד פלא. בגיל 12 הלחין פרקי חזנות בעצמו. בגיל 15 נסע דרומה לקייב ואודסה, שם סיים בהצטיינות בית ספר גבוה למוזיקה. בגיל 17 כיהן כחזן בקהילת שאולאי ולאחר מכן בלובלין. בהיותו בן 21 נסע מערבה לווינה להמשך השתלמות בתורת המוזיקה. לאחר מכן שב לרוסיה וכיהן כחזן בערים ברדיצ'ב, חרקוב, הומל וקרמנצ'וג. כיהן שש שנים כחזן בבית הכנסת הראשי של ריגה. לאחר מכן כיהן תקופה קצרה בקהילת יוהנסבורג.

בשנת 1925 ביקר בארץ ישראל, אולם רק בשנת 1932 מילא את שאיפתו לעלות ולהשתקע בארץ. בין השנים 1934–1941 כיהן כחזן הראשי של בית הכנסת הגדול בתל אביב, ראשון החזנים בארץ אשר החזיק משרה קבועה (ואף הראשון להקים להקת 'משוררים' המלווה את תפילתו).

רביץ השקיע רבות בחינוך ולימוד תורת החזנות והליטורגיה היהודית, ותחת ידו התחנכו דורות של חזנים. בסמינר לחזנות שהקים וניהל למדו נערים צעירים את נוסח התפילה וכן השתתפו במקהלות שעליהן ניצח. בהוצאת הסמינר יצאו לאור שני כרכים של נוסח התפילה שכתב רביץ, בכותרת: "קול ישראל: אנטולוגיה ישראלית-מסורתית לחזנות". רביץ הקפיד במיוחד על ההגיה הנכונה לפי כללי הדקדוק העברי ואף ערך מיצירותיהם של גדולי החזנות האירופית לפי כללי הדקדוק התקינים.

אחד המוסדות שבהם היה מעורב הייתה אגודת "עונג שבת" מיסודו של חיים נחמן ביאליק. רביץ ניהל את הפן המוזיקלי של אירועי שבת אלו, עם מקהלות תלמידיו. באירועים, שהתקיימו באולם "אוהל שם" בתל אביב, הושמעו פרקי חזנות לצד שירה עברית חלוצית. כמו כן, הנהיג שבאירועים אלו יעבור לפני התיבה לתפילת ערבית נער מתלמידיו, מלווה במקהלה.

ב-1978 הוענק לרביץ עיטור "יקיר העיר תל אביב-יפו".

שלמה רביץ האריך ימים, ואף בערוב ימיו בגיל מופלג המשיך לעסוק בהוראת החזנות ובניצוח. הלך לעולמו בגיל 109 בתל אביב.

פרסומי לחניו
------------

* **ילקוט זמירות: למקהלה מעורבת ויחיד**, תל אביב: אהל שם, 1954. (מכיל בעיקר קטעי תנ"ך, פיוטים ושירי ביאליק בלחניו של רביץ.)
* ש. רביץ (עורך), **שירי תהילה לליל שבת**, תל אביב: סמינר לפיתוח החזנות והשירה הדתית, 1959. (חוברת)
* מ.ש. גשורי (עורך), **קול ישראל: אנטולוגיה ישראלית-מסורתית לחזנות של כל השנה**: ספר הניגונים של הסמינר "סלה" ובית הכנסת לתלמידים "בילו" מיצירותיו ועיבודיו של שלמה רביץ וגדולי החזנים, 2 כרכים, תל אביב: בית-הכנסת לנוער ולתלמידי בית הספר "בילו" והסמינר ללימודי היהדות "סלה", תשכ"ד 1964.

לקריאה נוספת
------------

* **ר' שלמה רביץ**: זקן החזנים ואבי המנצחים, רשימה (עם תמונתו), בתוך: **חיים אדלר : החזן הראשי** - אוטוביוגרפיה, עורך ראשי: נתן פלדמן, ירושלים: הוצאת צוף, 2022, עמ' 30

קישורים חיצוניים
----------------

* שלמה רביץ, דף שער בספרייה הלאומית
* מיכל רוזן, ‏החזן שלא סבל זיופים אך כיבד כל אדם: מסע אישי בעקבות שלמה רביץ ז"ל, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 19 בספטמבר 2018
* דוד תדהר (עורך), "שלמה רביץ", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1944
* מ. גיורא, שלמה רביץ - דרכו של חזן, הַבֹּקֶר, 12 בספטמבר 1958

הערות שוליים
------------

1. ↑  קול חזן להשכיר, דבר, 9 באוקטובר 1959

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007291626405171
* VIAF: 297516838
* WorldCat: viaf-297516838

 |
**דב קלי** (נולד ב-14 באוקטובר 1932) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, פיקד על גדוד 58 במלחמת יום הכיפורים ושירת כמפקד חטיבה 204.

חייו
----

קלי נולד בעיירה ברשט (Bereşti) שברומניה בשם ברנרד קליין. ב-1939 גורשה משפחתו לעיר גאלאץ בה שהו עד הגעת הצבא האדום ב-1944. בתום מלחמת העולם השנייה הצטרף לתנועת הנוער גורדוניה. ביולי 1946 העפיל לארץ ישראל באוניית המעפילים "הגנה", האונייה נתפסה על ידי השלטונות הבריטים והמעפילים הושמו במחנה המעצר בעתלית. למד בחוות הלימוד בירושלים ובמלחמת העצמאות לחם במסגרת ארגון ההגנה בקרבות על הגנת העיר. לאחר המלחמה למד במקווה ישראל.

באוקטובר 1950 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם וכקצין בחיל הרגלים. השתחרר ב-1959 לאחר שעשה הסבה לשריון. עבד במשרד החקלאות, ובמלחמת ששת הימים גויס לשירות מילואים כסגן מפקד גדוד 58 בחטיבה 14 בגזרת סיני. ב-1969 חזר לשירות הקבע ונשלח לסינגפור, שם הדריך עד 1972 את הצבא המקומי בלוחמת שריון. במלחמת יום הכיפורים פיקד על גדוד 58, גדוד חרמ"ש בחטיבה 670, ולחם עמו בגזרת רמת הגולן. לאחר המלחמה מונה למפקד חטיבה 204 ובהמשך שימש סגן מפקד אוגדה ומדריך ראשי במכללה לפיקוד ולמטה. במלחמת לבנון הראשונה שירת כקצין קישור.

לאחר שחרורו עבד במפעל שטיחי כרמל, בחוטי קיסריה וכיהן כמנכ"ל סלילים חולה בקריית שמונה.

קישורים חיצוניים
----------------

* סיפור חייו, באתר "לדורות"
* דב קלי, באתר "50 שנה למלחמת יום הכיפורים" של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון
פירוש נוסף ערך זה עוסק במנהיג ציוני. אם התכוונתם לחוקר ספרות, ראו ש"י פנואלי.

**שמואל פּינלס** (או **פינלש**; בזמנו נכתב **פיניליש**; בלועזית: **Samuel Pineles**;‏ 23 ביולי 1843, ברודי, גליציה – 1928, גאלאץ, רומניה) היה נדבן ופעיל ציוני דתי, הרוח החיה בארגון קונגרס פוקשאן ונשיאו ומזכיר הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה, פעיל בכל ישראל חברים ברומניה.

קורות חיים
----------

שמואל פינלס נולד בעיירה ברודי שבגליציה, לסופר התלמודי והמשכיל הרב מנדל פינלס. בגיל 17 התיישב בגאלאץ, שם סייע בעסקי אביו. פינלס היה יזם ואיש פיננסים ופעילותו תרמה לשגשוג עסקי הנמל בגאלאץ. בהיותו תורם בעין יפה, נחשב פינלס לאחד מעמודי התווך של הפילנתרופיה היהודית ברומניה. הוא הושיט עזרה רבה לפליטי הפוגרומים שהגיעו לרומניה מהאימפריה הרוסית, ובהמשך עזר לפליטים היהודים שנמלטו מהשלטונות הסובייטיים. הוא היה פעיל מרכזי בלשכת "בני ברית" של גאלאץ והמריץ רבים אחרים לתרום.

פינלס התבלט בפעילותו הציונית, יחד עם ד"ר קרפל ליפה ייסד ביאשי את הקבוצה "יישוב ארץ ישראל" ואת חובבי ציון המקומיים. הוא יזם את הקונגרס הציוני בפוקשאן והיה נשיאו. הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה, שבראשו עמד, ארגן את עליית היהודים שהקימו את ראש פינה וזכרון יעקב. לאחר הופעת הציונות המדינית של הרצל, הצטרף פינלס לרעיון בהתלהבות רבה. בקונגרס הציוני העולמי הראשון (בזל 1897) נבחר פינלס כסגן נשיא, לצד מקס נורדאו. עד מותו בשנת 1928 בגאלאץ השתתף פינלס בכל הקונגרסים הציוניים והיה פעיל בארגונים השונים ובעיתונות היהודית.

פינלס היה חבר בוועד הפועל של ההסתדרות הציונית ונמנה עם מייסדי "אוצר התיישבות היהודים". ייסד גם כן את העיתון *Emigrantul* ("המהגר") בגאלאץ (יחד עם אלעזר רוקח).

העיר גבעת שמואל בגוש דן קרויה על שמו של שמואל פינלס וכן פארק שנמצא בצפון העיר. כמו כן, קרויים על שמו רחובות בירושלים, בתל אביב ובזכרון יעקב. בשנת 1965 הועלו עצמותיו לקבורה בהר המנוחות בירושלים.

לקריאה נוספת
------------

* משה שרף, **האבוקה הודלקה ברומניה: שמואל פינלס וראשית הציונות ברומניה בצירוף חליפת-מכתבים בין תיאודור הרצל ושמואל פינלס** (ערך והתקין לדפוס: ראובן אשל), ירושלים: הספרייה הציונית; אוניברסיטת תל אביב, המכון לחקר הציונות על שם חיים ויצמן, תשמ"ו 1986.

קישורים חיצוניים
----------------

* תמונתו של פינלס
* א. חרמוני, מגדולי הרוח: מותו של פינלס והלויתו, דואר היום, 2 בנובמבר 1928
* מאיר זית, שמואל פינלס – למנוחות בירושלים, דבר, 8 במרץ 1965 (נקרולוג)
* חיים שורר, דמות מחנכת, דבר, 12 במרץ 1965
* שמואל פינלס, באתר הבנק אוצר התיישבות היהודים

הערות שוליים
------------

1. ↑  עופר פטרסבורג, גבעת שמואל: טבע בלב העיר, באתר ישראל היום
2. ↑  שמואל פינלס הובא למנוחות בירושלים, דבר, 10 במרץ 1965.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007502535705171
* GND: 130548863
* ISNI: 0000 0000 5181 4355
* LCCN: nr91025300
* VIAF: 60192326
* WorldCat: lccn-nr91025300

 |
**קַסְטְרָה פְּרֶטוֹריָה** או קסטרה פְּרָאיטוֹרְיָה (בלטינית: **Castra Praetoria**) היה מחנה המגורים של המשמר הפרטוריאני ברומא העתיקה בתקופת האימפריה.

לדברי ההיסטוריון סווטוניוס, המבנים הוקמו בין השנים 21–23 על ידי לוקיוס איליוס סיאנוס, בתקופת שלטונו של הקיסר טיבריוס. המתחם נועד לרכז במקום אחד כמה יחידות משמר.

מחנה המגורים נבנה מחוץ לעיר רומא, בקצה הצפון מזרחי של העיר. הוא הוקם באחד האתרים הגבוהים ביותר בעיר רומא, בגובה 50–60 מטרים מעל פני הים, והוקף בחומות אבן. אורכו של המחנה היה 440 מטר ורוחבו 380 מטר. המחנה המרובע חולק לארבע על ידי רחוב ראשי (הקארדו מקסימוס, cardo Maximus) שחצה אותו מדרום לצפון, ורחוב שחצה אותו ממזרח למערב. הקארדו קישר בין שני שערים, הפורטה פרטוריה והפורטה דוקומנה (לא ברור איזה שער היה בצפון, ואיזה בדרום), והרחוב המזרחי-מערבי קישר בין הפורטה פרינקיפליס דקסטרה (ממזרח) והפורטה פרינקיפליס סיניסטרה (ממערב).

חומות המתחם נבנו מבטון ומלבנים והתנשאו לגובה 4.73 מטר. שלוש מתוך ארבע החומות שהקיפו את המחנה שולבו בחומת אורליאנוס בעת הקמתה, והוגבהו ב-2.5–3 מטר. מצידה החיצוני של החומה נחפר חפיר בעומק של כ-2.3 מטר.

במחנה התגלה מזבח לאלה פורטונה ששימש את החיילים המוצבים בו.

המחנה נהרס על ידי הקיסר קונסטנטינוס הראשון אחרי שפיזר את המשמר הפרטוריאני בשנת 312 בעקבות ניצחונו של קונסטנטינוס בקרב גשר מילוויוס.

האזור הסמוך למחנה נקרא עד היום על שמו – "קסטרו פרטוריו".

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קסטרה פרטוריה** בוויקישיתוף

* Samuel Ball Platner. *A Topographical Dictionary of Ancient Rome*. London, Oxford University Press, 1929. Digitized copy in LacusCurtius
* Mura dell'antico Castro Pretorio, romeartlover.it

הערות שוליים
------------

1. ↑  Suetonius, *Tiberius*, 37; Tacitus, *Annales*, 4.2; Cassius Dio 52.9.6
**קפה גוֹנְדְרֶה** (בצרפתית: **Café Gondrée**) הוא בית קפה קטן בעיירה בנוביל (אנ') שבמחוז קלבאדוס בחבל נורמנדי. בית הקפה ממוקם בגדה המערבית של תעלת קאן, בקצה הצפון מערבי של גשר בנוביל, המכונה גשר פגסוס (אנ'). הבניין בו שוכן בית הקפה היה אתר הלחימה הראשון במהלך פלישת בעלות הברית לנורמנדי, והבניין הראשון ששוחרר מהכיבוש הגרמני במהלך פלישה זו.

בניין הלבנים האדומות בן שתי הקומות נבנה בסוף המאה ה-19 גשר בנוביל הסמוך היה יעד מרכזי של הדיוויזיה הבריטית המוטסת השישית. יחידת הדאונים של גדוד 2 של הדיוויזיה, הייתה אמורה לנחות בסמוך לו, לקחת את הגשר שלם ולהחזיק בו עד לחבירת הכוחות שנחתו בחוף סוורד. את היחידה הוביל מייג'ור ג'ון הווארד (אנ'). הווארד ואנשיו עלו על שלושה דאונים. כל שלושת הדאונים, ששוחררו בגובה 8,000 רגל בליל סערה חשוך, הצליחו לבצע נחיתה גסה בשטח, כמעט ישירות על המטרה שלהם. כשהם עזבו את הדאונים השבורים, הם ניהלו קרב אש קצר וקשה שהסתיים בשליטה של הצנחנים הבריטיים על הגשר. שלושה צנחנים בריטיים נכנסו לבית הקפה בשעות הבוקר של ה-6 ביוני 1944, ובכך שיחררו אותו.

שברי אחד הדאונים שנחתו בסמוך לגשר. ניתן לראות בקצה השמאלי העליון של התמונה את בניין בית משפחת גונדרה, שם היה והווה בית הקפה.
בזמן האירועים הללו בית הקפה נוהל על ידי ז'ורז' ותרז גונדרה. הם היו מעורבים בהתנגדות הצרפתית, והעבירו מידע על ההגנות סביב הגשר למודיעין הבריטי דרך המחתרת הצרפתית. המידע כלל בין השאר תיאור מפורט של עמדות ההגנה סביב הגשר, לרבות מיקום תותח נ"ט שהוצב במקום רק חודש לפני המבצע, במאי 1944, בעקבות ביקור במקום והוראה של גנרל ארווין רומל. אֵם המשפחה, תרז, הצליחה לאתר את מיקומו המדויק של הנפץ שהיה אמור לפוצץ את הגשר במהלך תקיפה. בני המשפחה היו עדי שמיעה לקרב שהתחולל על הגשר, תוך שהם מסתתרים במרתף הבית. ההשתלטות המוצלחת על הגשר מילאה תפקיד חשוב בהגבלת יעילות התקפות נגד גרמניות בימים ובשבועות שלאחר הפלישה לנורמנדי. עם פטירתם של בני הזוג גונדרה, הבעלות עברה לידי בתם, ארלט גונדרה, שהייתה בת 5 בעת שחרורם.

לאחר המלחמה הפך בית הקפה לאתר של כבוד עבור הלוחמים שלחמו במערכה בנורמנדי. צנחנים בריטים חוגגים את יום השנה ליום הפלישה (ה-D-Day) בבית הקפה מדי 5 ביוני. קירות בית הקפה מעוטרים בתגי כתף, סמלים גדודיים, מדים ישנים, קסדות ותמונות של מנהיגי המבצע, כמו גם מנהיגי מדינות שונות שביקרו במקום.

ב-5 יוני 1987, הוכרז המקום על ידי משרד התרבות הצרפתי כאתר (מונומנט) היסטורי.

ראו גם
------

* הפלישה לנורמנדי
* המערכה בנורמנדי
* מבצע דדסטיק

קישורים חיצוניים
----------------

* 65 תמונות של אירועי "יום השנה לפלישה" בקפה גונדרה

הערות שוליים
------------

1. ↑  בועז ביסמוט, נורמנדי: חופים של תקווה, באתר ynet, 10 בנובמבר 2003
2. 1 2  Café Gondrée, משרד התרבות הצרפתי
3. ↑  Ambrose, Stephen E. (2003). Pegasus Bridge. London. Simon and Schuster, pp. 96–113
4. ↑  IN PICTURES. 75th Anniversary of D-Day. Midnight Ceremony, a Stirring Celebration at Pegasus Bridge, Ouest-France, 06/06/2019
5. 1 2 3  The Gondrée Family, Pegasu Archive - The 6th Airborne Division in Normandy
6. ↑  Jean-Dominique Merchet, Juin 1944 : la vraie histoire de Pegasus Bridge, L'opinion, 06 juin 2016
7. 1 2  Café Gondrée, the Story of the Family, D-Day Info
8. ↑  Will Bennett, Ban on D-Day Hero Fuels Acrimony (Corrected), Independent, 28 April 1994
סימן אש בבית שיף (בקרן הרחובות הרצל 13 ולילינבלום 26 בתל אביב), התגלה בעקבות שימור הרצלילינבלום
סימן אש על מבנה בגרמניה
**סימן אש** היה לוחית מתכת שהוצמדה לבית או נכס מבוטח בחברת ביטוח כנגד שרפות. השימוש בסימן אש החל לאחר השרפה הגדולה של לונדון (1666), כאשר קבוצות של בעלי בתים החליטו להתאגד, לשלם פרמיה ולזכות בשירות כבאות ובפיצוי כספי. לוחית המתכת שהוצמדה לבית היוותה את הפוליסה, עדות לתשלום הפרמיה וכן סימלה לכבאים באיזה מבנה עליהם לפעול, מאחר שלא היו נהוגים שמות רחובות ומספרי בתים. לאחר מכן, שימשו לוחיות המתכת כפרסומת לחברת הביטוח.

בארץ ישראל של תקופת המנדט הבריטי, פעלו חברות ביטוח רבות שהתקינו סימני אש על בתים בערי ישראל ומושבותיה. בהן ג'נרלי, מגדל חברה לביטוח, מנורה, "החברה הארצישראלית לביטוח כללי" בנשיאותו של מאיר דיזנגוף, "נציונל - חברה לאחריות אש", שנציגה בארץ היה אלתר לוין, ו"הסנה". סימני האש היוו פרסומת יותר מאשר תיעוד תשלום. עם השנים נשכחו הלוחיות וחלקן התגלו בעת פעולות לשימור מבנים.

הלוחיות מהוות כיום כר לאספנות ולתיעוד היסטורי של תחומי הביטוח, הנדל"ן וההיסטוריה הכלכלית. סביב אספנות סימני האש, בעיקר באנגליה, מתקיימות ועידות אספנים ונכתבת ספרות מקצועית.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **סימני אש** |

* סימני אש בישראל, אתר שהוקם לרגל תערוכה במוזיאון הרצלילינבלום
* אהוד בן עזר, סימני אש (מתוך חדשות בן עזר)
* נועה קושרק, סימן האש מלונדון ביטח גם בתים בארץ ישראל, באתר הארץ, 7 בינואר 2010
* עוזי ז"ק, היווצרותו של אוסף סימני האש בישראל
* Rowland G. M. Baker, Fire Insurance Wall Plaques
* אתר אנגלי לסימני אש
**שִׁעְתּוּק** (או "שיצור"; באנגלית: reproduction) בסוציולוגיה הוא מונח שמבטא העתקה של מבנה חברתי מסוים מדור אחד לבא אחריו. מבנה ריבודי, קבוצות חברתיות, מבנה של יחסים חברתיים – כל אלה יכולים להיות משועתקים.

באידאולוגיה הקפיטליסטית מושם דגש רב מאוד על ניעות חברתית (מובּיליות) – האפשרות של כל אדם, ללא קשר לרקע ממנו הגיע, להגיע לגדולה על ידי הצלחה כלכלית. בפועל, על אף כי קיומו של שיעתוק נוגד את התאוריה של הקפיטליזם, הוא מתקיים בחברה הקפיטליסטית – שעתוק גורם להצלחתו של האדם להיות תלויה במצבם הכלכלי של הוריו.

לפי גישות קונפליקט, שעתוק הוא אינטרס של קבוצות הנמצאות במעלה ההיררכיה, על-מנת לשמור על זכויות היתר שלהן.

מנגנוני שעתוק
-------------

ישנן מנגנונים רבים הגורמים לשעתוק. ביניהם ניתן למנות את:

### ירושה

 ערך מורחב – **ירושה**  

הצורה הישירה והברורה ביותר של מנגנון לשעתוק ריבודי, בו דור אחד מעביר את הנכסים שצבר לדור הבא.

### הון תרבותי

 ערך מורחב – **הון תרבותי**  

הון תרבותי הוא אוסף כל הנכסים בעלי המשמעות התרבותית שאדם צבר, כמו תעודות אקדמאיות. מכיוון שניתן להמיר הון כלכלי להון תרבותי, אלו הנמצאים במעמד כלכלי גבוה יהיו בעלי הון תרבותי רב, ואף יוכלו להעניק הון תרבותי לילדיהם, שבתורם יוכלו להמירו חזרה להון כלכלי.

### הון חברתי

 ערך מורחב – **הון חברתי**  

הון חברתי הוא מכלול הקשרים החברתיים של אדם. קשרים אלה הוא יכול לנצל לצורך השגת הטבות – יחס מועדף בעבודה וכדומה. מכיוון שמעמדות חברתיים הם בדרך כלל גם קבוצות סטטוס, ומכיוון שאדם רוכש הרבה מההון החברתי שלו דרך הוריו, ההון החברתי של בן להורים מהמעמד הגבוה נותן לו סיכויים גבוהים הרבה יותר להשתלב גם הוא במעמד זה.

### הביטוס

 ערך מורחב – **הביטוס**  

מונח שטבע הסוציולוג פייר בורדייה. זוהי מערכת מתוחכמת יותר לשעתוק, הפועלת באופן סמוי.

כל אדם צובר במהלך חייו אוסף של מנהגים והרגלים – ובהם האופן בו הוא משתמש בשפה, המראה החיצוני שלו ועוד. המערכות המנחילות לאדם הביטוס מסוים הן מערכות הסוציאליזציה – המשפחה, בית הספר ועוד. כתוצאה מכך, האדם רוכש את ההביטוס של הוריו.

ההביטוס קובע במידה רבה את סיכויי הצלחתו של אדם בחברה המודרנית, החל מתוצאות של ראיונות עבודה, ועד להצלחתו במבחני מיון, כמו המבחן הפסיכומטרי. לבני האדם יש נטייה, גם אם לא מודעת, להעדיף תמיד את בעלי ההביטוס הדומה לשלהם ולכן למי שהתחנך בבית מהמעמד הגבוה יהיה יתרון בהשגת עבודה מועדפת.

דוגמה אחת להשפעת ההביטוס ניתן לראות בסרט הקולנוע "נערה עובדת", שבו הגיבורה מאמצת לעצמה מבטא דומה לזה של המנהלת שלה, כחלק מניסיונה להתקדם בסולם הדרגות המקצועי.

### יצירה

ניתן למעשה לראות ביצירות מתחומים שונים ומגוונים שעתוק. דוגמאות בולטות לכך הן יצירות ספרותיות, שניתן להגדירן כמבוססות על איזו שהיא מורשת תרבותית הכוללת רכיבים כמו שפה, דימויים משותפים, מנהגים משותפים וידע מצוי, וכן יצירות מוזיקליות שלרוב אינן חפות מהשפעה של יצירות מוזיקליות שקדמו להן. עובדה זו מעמידה בסימן שאלה את ההצדקה המוסרית לקיומן של זכויות יוצרים על קניין רוחני, שכן כשם שהחברה העניקה לכל יוצר את הבסיס התרבותי ליצירתו באופן חפשי, ייתכן שהיא זכאית לעשות שימוש ביצירותיו באופן חפשי.
**שרגא אירמאי** (17 ביוני 1912 - 30 ביוני 2008) היה פרופסור בפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית בטכניון, וחבר האקדמיה ללשון העברית.

ראשית חייו
----------

שרגא אירמאי נולד בשם פייבוש שרגא שפס בעיר לודז' שבפולין, נכד למאיר דנציגר, ממייסדי בית החרושת לטקסטיל "לודז'יה", איתו גם עלה לארץ ישראל בשנת 1924. למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב, ולאחר מכן באוניברסיטת לייז' שבבלגיה. בסיום לימודיו קיבל את התארים מהנדס אזרחי ומהנדס קולוניאלי.

פעילותו המחקרית
---------------

בשנת 1938 נתמנה לאסיסטנט בטכניון, ובמקביל שימש כמורה בבית הספר. בשנת 1952 הקים את המעבדה ההידרוטכנית למכניקת קרקע בטכניון. שש שנים מאוחר יותר נתמנה לפרופסור בקתדרה להידראוליקה ע"ש דוד מ' סיגל, ונשאר בתפקידו זה עד פרישתו לגמלאות בשנת 1980.

פרסם למעלה מ-300 מחקרים, מאמרים ופרסומים בתקופונים ובאנציקלופדיות בעברית, באנגלית ובצרפתית, בתחומים של מכניקת זורמים, הידראוליקה, הנדסת מים והנדסת קרקע, הנדסה חקלאית, הידרולוגיה, חינוך הנדסי, מינוח ובלשנות. כתב, ערך והשתתף בעריכת יותר מ-100 מילונים טכנולוגיים.

אהבתו ללשון העברית
------------------

פרופסור אירמאי פעל רבות לקידום השפה העברית בתפקידים שונים שמילא בוועד הלשון העברית ולאחר מכן באקדמיה ללשון העברית. הוא שימש מזכיר הוועדה המרכזית למונחי הטכנולוגיה, חבר-יועץ של ועד הלשון העברית והאקדמיה ללשון העברית, ויו"ר הוועדה המרכזית למונחי הטכנולוגיה. בין השנים 1975–1980 היה חבר הנהלת האקדמיה ללשון העברית.

פעילות ציבורית
--------------

פרופסור אירמאי היה פעיל רוב חייו גם בענייני הציבור. בין היתר שימש כמזכיר אגודת האסיסטנטים בטכניון, חבר המועצה החקלאית, יושב-ראש ראשון מטעם מדינת ישראל בוועידת האו"ם הראשונה ב-1949 בנושא מים וקרקע, חבר בוועדות משרד החינוך והתרבות (מחקר, רפורמה בבחינות בגרות, שקילות דיפלומות חו"ל, חינוך טכנולוגי גבוה) ובמועצה האקדמית באוניברסיטת בן-גוריון. שימש במהלך השנים יועץ למשרד החקלאות, משרד התחבורה, משרד החינוך, תה"ל, עיריות, תעשייה וכדומה.

היה נשוי לרינה, אב לשני בנים.

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר הבית של פרופ' אירמאי
* קורות חיים של פרופ' אירמאי ועוד באתר המוקדש לו
* בלוג לזכרו של פרופסור אירמאי
* שרגא אירמאי באתר האקדמיה ללשון העברית
* חדשות הפקולטה להנדסה אזרחית
* אורי דרומי, לוחם השפה העברית המדעית, באתר הארץ, 27 ביולי 2008 (נקרולוג)
* ייבוש ביצות עמק יזרעאל(הקישור אינו פעיל)
* הוועדה המרכזית למונחי טכנולוגיה
* רשימת המאמרים של שרגא אירמאי באתר רמב"י

הערות שוליים
------------

1. ↑  שרגא אירמאי תרע"ב–תשס"ח, 1912–2008, באתר האקדמיה ללשון העברית
2. ↑  אורי דרומי, לוחם השפה העברית המדעית, באתר הארץ, 27 ביולי 2008

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007312265205171
* BnF: cb129008695 (data)
* CiNii: DA19228842
* GND: 128048530
* ISNI: 0000 0001 0906 6354
* LCCN: n88650963
* NTA: 07358973X
* SUDOC: 174627254
* VIAF: 60124232
* WorldCat: lccn-n88650963

 |
**קייל איגן ריצ'רדס** (באנגלית: **Kyle Egan Richards**; נולדה ב-11 בינואר 1969) היא שחקנית, פילנתרופית ואישיות טלוויזיונית אמריקאית-יהודייה.

משפחתה
------

ריצ'רדס נולדה בהוליווד, קליפורניה. בתם של שרון קתלין ריצ'רדס (2002–1938) וקנת ריצ'רדס (1998–1935). ב-1972 הוריה נפרדו ולאחר מכן נישאה אמה עוד פעמיים נוספות, אחותה היא השחקנית קים ריצ'רדס ואחותה למחצה מנישואיה הראשונים של אמה היא השחקנית קאתי הילטון. האחייניות שלה הן פריס הילטון ומעצבת האופנה ניקי הילטון, וגיסה הוא איש העסקים ויורש רשת המלונות הילטון, ריצ'רד הילטון.

קריירה
------

ריצ'רדס החלה את קריירת המשחק שלה בגיל 6 בסדרה "בית קטן בערבה" לצד אחותה קים בתפקיד אלישה, בתו המאומצת של מר אדוארדס. היא הופיעה במהלך שנות ה-70 במספר סרטי אימה כגון: "המכונית", "נאכלו חיים" ו-"ליל המסכות" כאחת הילדות שלורי סטרוד שמרה עליהן ואף הופיעה בדרמת האימה של דיסני, "The Watcher in the Woods" לצד בטי דייוויס ולין-הולי ג'ונסון.

בשנים 2006–1998 הופיעה ריצ'רדס בסדרה ER בתפקיד דורי האחות ובנוסף שיחקה במספר תפקידי משנה בסדרות טלוויזיה כגון:"National Lampoon's Pledge This!", "בוורלי הילס 90210" ו"עולמו המופלא של דיסני", היא כיכבה לצד אחייניתה פריס הילטון במספר פרקים של תוכניות המציאות "החיים הפשוטים" ו"חברה הכי טובה לנצח" ובסרט "פריס הילטון מלכת הקולג'". ב-2010 החלה להופיע לצד אחותה קים ומשפחתה בתוכנית המציאות "עקרות בית אמיתיות: בוורלי הילס" בתוכנית זו עוקבים אחר נשים עשירות מארצות הברית ואחר אורח חייהם הראוותני. בשנת 2017 השתתפה בגרסת הVIP של תוכנית המציאות "המתמחה" בעונתה השמינית והאחרונה, בהגשת ארנולד שוורצנגר. 

בשנת 2021 גילמה את לינדזי וואלאס בסרט אימה "האלווין 2: הנקמה", הסרט ה-12 בסדרת סרטי "ליל המסכות".

חייה האישיים
------------

בשנות ה-80, היא יצאה עם השחקן סי תומאס האוול. ב-1988, בגיל 19, נישאה ריצ'רדס לבן זוגה מההתיכון, גורייש אלג'ופרה מאינדונזיה בזמן שהייתה בהריון עם בתם פארה בריטני (נולדה ב-31 באוקטובר 1988), אך הם נפרדו ב-1990 והתגרשו שנתיים לאחר מכן.

ריצ'רדס הכירה את בעלה השני, מאוריסיו אומנסקי, סוכן נדל"ן בלוס אנג'לס, בשנת 1994. בני הזוג התחתנו ב-20 בינואר 1996, כאשר ריצ'רדס הייתה בחודש הרביעי להריונה. בתם, אלקסיה סימון, נולדה ב-18 ביוני 1996. לבני הזוג יש שתי בנות נוספות, סופיה קיילי (נולדה ב-18 בינואר 2000) ופורשיה (נולדה ב-1 במרץ 2008). ריצ'רדס התגיירה ליהדות אורתודוקסית מודרנית כאשר נישאה לאומנסקי. היא משתתפת באירועים במרכז הקבלה בלוס אנג'לס. קייל בעלת דרכון ואזרחות ישראלית משנת 2006.

היא מתגוררת עם בעליה וילדיה בשכונת אנסינו באזור עמק סן פרננדו בלוס אנג'לס, קליפורניה.

ב-3 ביולי 2023, מגזין "פיפל" דיווח שריצ'רדס ואומנסקי נפרדו לאחר 27 שנות נישואים. מאוחר יותר פרסמו בני הזוג הצהרה משותפת אשר הכחישה שהם מתגרשים, אך הודו כי הם עוברים תקופה קשה בנישואיהם.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קייל ריצ'רדס** בוויקישיתוף
* קייל ריצ'רדס, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
* קייל ריצ'רדס, ברשת החברתית אינסטגרם
* קייל ריצ'רדס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* קייל ריצ'רדס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1020495359
* ISNI: 0000 0003 5443 2282
* LCCN: no2004011699
* VIAF: 39080133
* WorldCat: lccn-no2004011699

 |
**ראדז'ייחוב** (באוקראינית: **Раде́хів**, רדחיב; בפולנית: **Radziechów**; ביידיש: **ראדעכעוו**) היא עיר קטנה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.

תולדות היישוב
-------------

ראדז'ייחוב נזכרת לראשונה בשנת 1472, ובשנת 1752 הוענקו לה זכויות עיר. בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכללה העיר בתחום ממלכת הבסבורג, ועד מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום גליציה האוסטרית. לאחר המלחמה, נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי ראדז'ייחוב
----------------

יהודים ישבו בעיר מראשיתה, ובסוף המאה ה-18 נבנה בה בית כנסת. בעיר כיהן באדמו"רות רבי נפתלי צבי רובין, משושלת רופשיץ.

בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,000 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך קיום בית ספר עברי וקיבוץ הכשרה. הפעילות הציבורית היהודית בעיר נאסרה עם כיבושה בידי הסובייטים בספטמבר 1939. בד בבד הגיעו לעיר פליטים יהודים ממערב פולין, שהקהילה המקומית התגייסה לעזרתם.

בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו רצחו בה בו ביום כמה יהודים. בהמשך הובאו לעיר מאות יהודים נוספים מכפרי הסביבה, ועל יהודי היישוב הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, שבמסגרתן נספו רבים מהם. עם הבאת לעיר יהודים נוספים לרבות כ-500 יהודים מחולויוב בקיץ 1942, התגברו בקרב יהודי המקום הרעב והמגיפות.

ב-15 בספטמבר 1942 בוצעה בעיר אקציה, בה שולחו כ-1,400 יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ, וכעבור שבוע שולחו כ-500 גברים יהודים מהעיר למחנה בקמיונקה סטרומילובה, בו נספו כולם. לאחר סלקציה נותרה בעיר קבוצת יהודים קטנה. לאחר מכן, הביאו הגרמנים לעיר יהודים נוספים רבים, אשר רוכזו באוקטובר 1942 בגטו שהוקם בה. ב-7 באוקטובר 1942 שולחו כ-1,000 מיושבי הגטו לבלז'ץ, וב-1 בדצמבר 1942 הועברו כל יתר יושבי הגטו שבעיר לגטו סוקאל.

כ-100 יהודים שהושארו בעיר למיון ואיסוף רכוש המגורשים נרצחו ב-15 במרץ 1943 ביער סמוך. אחר מספר יהודים מהעיר שהצליחו להימלט ליערות הסביבה ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד ממושך.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ראדז'ייחוב** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של ראדז'ייחוב
* ראדז'ייחוב באתר מרכז מורשת יהדות פולין
* רדז'יֶיחוּב (Radziechów), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
* "ראדז'ייחוב", באתר השטעטל הווירטואלי
* מרטין דין ואלכסנדר קרוגלוב (רו'), ראדז'ייחוב, **אנציקלופדיה של המחנות והגטאות** (כרך II, חלק A, עמ' 817–818), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
* רדיחוב (מחוז לביב, אוקראינה), דף שער בספרייה הלאומית

הערות שוליים
------------

1. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007559514305171
* GND: 1048409821
* LCCN: n80006711
* SUDOC: 176019863
* VIAF: 132516563
* WorldCat (עם VIAF): 132516563

 |
**גוט וינקל** (בגרמנית: **Gut Winkel**, מילולית - "זווית טובה") היה שמה של חוות הכשרה ציונית לנוער יהודי גרמני בפרברי ברלין. החווה הוקמה על ידי הנציגות הארצית של יהודי גרמניה בשנות העשרים והתקיימה עד 1941.

היסטוריה
--------

בגרמניה התקשו המוסדות היהודיים להקנות חינוך והכשרה מקצועית לנוער, לשם הקניית מקצוע שיאפשר לנוער לעזוב את גרמניה, אם לארץ ישראל או לארצות שמעבר לים, בין אם ארצות הברית או דרום אמריקה. כדי לפתור בעיה זו, הקימו המוסדות היהודיים - לימים, בתקופת גרמניה הנאצית, הנציגות הארצית של יהודי גרמניה - מרכזי הכשרה מקצועית לנוער יהודי שביקש להגר מגרמניה, לאו דווקא לארץ ישראל, וזאת כדי לפתור את בעייתו של הנוער היהודי שהיה בן לבתים מתבוללים, ולכן היה מרוחק, הן מהדת והן מהציונות. היו גם יוזמות ציוניות פרטיות בכיוון של הקמת מרכזי הכשרה חלוצית, בהן יוזמתו של זלמן שוקן.

כשנסע שוקן לארץ ישראל ב-1921, הוא ביקר במושבים וקיבוצים. החלוצים דוברי העברית שראה שם חסרו ידע חקלאי מודרני. הוא שב לגרמניה וביקש לסייע לנוער יהודי להגר לארץ ישראל ולהצטרף להתיישבות העובדת. בראשית שנותיו של המשטר הנאצי, היה שוקן ממקימיה של חוות הכשרה חקלאית - **גוט וינקל** - באחוזה באזור ברלין. החווה פעלה בסגנון הציוני-חלוצי של ורקלויטה, והכשירה בני נוער יהודי-גרמני להיות חקלאים שעתידים לעלות ארצה ולעבוד בקיבוצים ובמושבים. הצלם רומן וישניאק ביקר בגוט וינקל וצילם את הווי החווה ויושביה.

החווה הכשירה מאות בני נוער. רבים מהם עזבו את גרמניה והצטרפו לקיבוצים, בעיקר בית זרע והזורע, שם יישמו את הידע וההכשרה החקלאית שרכשו. חלקם עלו לארץ ישראל באופן לא חוקי, כמעפילים.

בשנת 1941 סגרו הנאצים את גוט וינקל ואסרו את תלמידי החווה במחנה ריכוז. מנהל החווה מרטין-מנחם גרזון (Gerson) קיבל הצעה להישאר בה, אך הוא הצטרף אל תלמידיו ונרצח איתם באושוויץ.

הנצחה
-----

* הצלם רומן וישניאק ביקר בגוט וינקל ופרסם ספר צילומים המתעדים סצנות מחיי החווה.
* בשנת 2003 הוציאה הוצאת שוקן ספר לזכר תלמידי החווה ומוריה, שנרצחו בשואה.

קישורים חיצוניים
----------------

* תצלומים באתר יד ושם מתערוכה לזכר בית הספר החקלאי היהודי באהלם (Ahlem) שבגרמניה, שם לימד מרטין גרזון (Gerson). התערוכה הוצגה בהנובר.
* על גוט וינקל, באתר המוקדש לזכרו של זלמן שוקן.

ראו גם
------

* גרוס ברזן (חוות הכשרה)

הערות שוליים
------------

1. ↑  על ביקורו של שוקן בארץ ישראל, באתר המוקדש לו
2. ↑  מאמר של רוני כוכבי-נהב, על ורקלויטה
3. ↑  על אחד המעפילים האלה, באתר יד ושם
4. ↑  בזכות אותה הכשרה: זכרונותיהם של יוצאי הכשרת "גוט וינקל", מאת אילנה מיכאלי, בקטלוג המקוון של הספרייה הלאומית
**יוסף אבן וירגה** (בטורקית: **Joseph ibn Verga**, בערך רמ"ה, 1485 - בערך שט"ו, 1555) היה רב והיסטוריון טורקי שחי באדירנה.

ביוגרפיה
--------

יוסף הוא בנו של שלמה אבן וירגה, מחבר הספר שבט יהודה. הוא נולד בספרד, ובגירוש ספרד בשנת 1492 היגר לליסבון שבפורטוגל וחי שם כאנוס. בשנת 1506 (ה'רס"ו) היגר שוב לאיטליה, והתיישב באנדירה שם למד בישיבתו של רבי יוסף פאסי.

הוא היה בן דורם של תם בן יחיא ושל הרופא משה המון, והשתייך למכללת הרבנים של אנדריה.

הוא המשיך את חיבורו של אביו בספר שבט יהודה, והוסיף תיעודים של כמה מהאירועים בני זמנו, וכן מהתקופה שקדמה לו.

### חיבורו

רבי יוסף חיבר ספר בשם "שארית יוסף", המהווה מתודולוגיה של התלמוד, הכולל את הכללים שלא הובאו בספר הליכות עולם שחיבר רבי ישועה בן יוסף, ובספר הכריתות של שמשון מקינון. בהקדמתו הוא כותב כי חיבר את הספר על מנת שיישאר לו שם ושארית בארץ, מאחר שנשאר ערירי מילדים.

הספר נדפס לראשונה בשנת ה'שי"ד באדירנה.

עם זאת, וולף מייחס את הספר הזה ליוסף בן וירגה אחר, שחי באבלונה.

קישורים חיצוניים
----------------

### ספרו

* וירגא, יוסף בן שלמה, **שארית יוסף**, ‏מנטובה שנג, באתר היברובוקס
* יוסף בן שלמה וירגא, דף שער בספרייה הלאומית

הערות שוליים
------------

1. ↑  וירגא, יוסף בן שלמה, **שארית יוסף**, ‏מנטה שנג, באתר היברובוקס
2. ↑  כפי הנראה מת בנו בחייו.
3. ↑  ראו בהקדמה לספר בהוצאה זו וירגא, יוסף בן שלמה, **שארית יוסף**, באתר היברובוקס
4. ↑  ביבל. עברית. א', מס' 880.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007294131005171
* GND: 1122852398
* ISNI: 0000 0003 9025 6765
* LCCN: nr97011497
* VIAF: 283852832
* WorldCat: lccn-nr97011497

 |
**עבד עאבדי** (בערבית: **عبد عابدي**, נולד בפברואר 1942 בחיפה) הוא פסל וצייר ערבי ישראלי.

ביוגרפיה
--------

עאבדי נולד בשכונת ואדי סאליב שבחיפה. דוד אמו הוא עבד אל-רחמן אל-חאג', שהיה ראש עיריית חיפה משנת 1920 ועד יוני 1927. במלחמת העצמאות עזבו אמו הוא ואחיותיו את העיר והפליגו מעכו ללבנון. תחילה התיישבו במחנה הפליטים מיה מיה (אנ') שליד צידון בלבנון, ואחר כך במחנה הפליטים אל-ירמוכ שבדמשק. בשנת 1952 שב לישראל להתאחד עם אביו במסגרת איחוד משפחות.

בארץ הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ושם למד מאמני הריאליזם החברתי שהיו קשורים למפלגה. ב-1962 התקבל לאגודת הציירים והפסלים בחיפה, והיה לאמן הערבי הראשון שנמנה עם חברי האגודה. הוא קיבל מלגה ממק"י שבזכותה נסע בשנות ה-60 ללמוד באקדמיה לאמנות בדרזדן שבגרמניה במשך שבע שנים, שם עשה תואר שני, והתמחה בה בגרפיקה ובציורי קיר ובאמנות במרחב. בהונגריה פגש בסטודנטית הונגריה, ג'ודית, לה נישא. לזוג שלושה ילדים.

עם שובו מגרמניה בשנות השבעים החל לשמש כמאייר ומבקר אמנות בעיתונות הערבית בישראל, בין השאר ב-"אל אתיחאד" ו"אל-ג'אדיד". עאבדי אייר ספרים של מיטב הכותבים הערבים ישראל, בהם אנטון שמאס, סמיח אל קאסם, אמיל חביבי וסלמאן נאטור.

הוא התבלט כאמן דפוס במשך 20 שנה בעיקר בזכות רישומיו והדפסי האבן שבהם התמחה.

הוא לימד במכללה הערבית לחינוך בחיפה. הוא מפעיל סטודיו וגלריה לאמנות בשדרות הציונות, בשכונת ואדי ניסנאס שבחיפה המציגה את עבודותיו לצד תערוכות של אמנים או תלמידים שלו. כמו כן הוא מנהל את עמותת "ערבל" לקידום אמנות. בשלוש השנים האחרונות הוא אוצר שותף בפסטיבל החג של החגים המתקיים בוואדי ניסנאס.

עאבדי היה לערבי הראשון שהתקבל כחבר באגודת הציירים והפסלים והערבי הראשון שזכה בפרס שר המדע, התרבות והספורט לאמנות פלסטית לשנת 2008.
כמו כן זכה בפרס הרמן שטרוק להדפס. עבד עאבדי הוענק תואר יקיר העיר חיפה על ידי ראש העיר יונה יהב ב-2010.
עאבדי הוא גם אחד ממקבלי תואר "מגן הנגיד לסובלנות", שניתן לגופים ולאישים המסמלים את הסובלנות הבינעדתית בארץ.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עבד עאבדי** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של עבד עאבדי
* אלי ערמון אזולאי, עכבר העיר אונליין, ביקור בסטודיו של עבד עאבדי: מוזות מן הוואדי, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2010
* סמדר שפי, עכבר העיר אונליין, עבד עאבדי: פרק חיוני בתולדות האמנות הישראלית, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2010
* מרב יודילוביץ', הוכרזו הזוכים בפרסי משרד התרבות לאמנות, באתר ynet, 10 בדצמבר 2008
* טל בן צבי, עבד עאבדי, "ומא נסינא" (לא שכחנו)
* טל בן צבי, "סיפורה של אנדרטה: יום האדמה בסכנין 1976-2006":עבד עאבדי וגרשון קניספל.
* מיכאל יעקובסון: סיבוב באנדרטה ליום האדמה בסח'נין, באתר 'חלון אחורי', 4 בנובמבר 2023

הערות שוליים
------------

1. 1 2  קציעה עלון, ‏מלחמה וזיכרון, באתר גלובס, 15 באפריל 2008
2. ↑  משכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד: הזוכים 2008 פרסי משרד התרבות והספורט לאמנות, עיצוב ואוצרות
3. ↑  תמונות מהטקס
4. ↑  עיריית חיפה - עירונט

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ICIA: 275640
* NLI: 987007311028605171
* BnF: cb166242181 (data)
* ISNI: 0000 0001 1938 636X
* LCCN: no2010015013
* VIAF: 106926458
* WorldCat: lccn-no2010015013

 |
**מוריס ז'ולי** (בצרפתית: **Maurice Joly**; ‏22 בספטמבר 1829 – 15 ביולי 1878) היה סופר סאטירי ועורך דין צרפתי, שמיצירתו "דיאלוגים בגיהנום", סאטירה פוליטית שהופנתה כלפי נפוליאון השלישי, נגנבו חלקים והפכו למסמך האנטישמי "הפרוטוקולים של זקני ציון". גנבה ספרותית זו התבצעה על ידי האוכרנה, המשטרה החשאית של רוסיה הצארית.

ז'ולי נולד בעיירה לונס-לה-סונייה לאב צרפתי ולאם איטלקייה. הוא למד משפטים, אך הפסיק את לימודיו שם בשנת 1849 ועבר לעבוד במשרד ממשלתי בפריז במשך 10 שנים עד שקיבל היתר לעסוק בעריכת דין.

התאבד בשנת 1878.

דיאלוגים בגיהנום
----------------

יצירתו המפורסמת ביותר היא הספר הפוליטי-סאטירי "דיאלוגים בגיהנום בין מקיאוולי למונטסקייה". הספר הוא התקפה פוליטית על שלטונו של נפוליאון השלישי. הספר הודפס ויצא לאור לראשונה בבריסל בשנת 1864. ז'ולי הדפיס את הספר בבריסל כדי להימנע מהתעמתות עם המשטר הצרפתי. כשהוברחו עותקי הספר לצרפת, זוהה ז'ולי כמחבר בידי המשטרה הצרפתית, ונעצר. עותקי הספר הוחרמו ונשרפו וכיום קיימים מעט מאוד עותקים שלמים של הספר. ב-25 באפריל 1865 הורשע ז'ולי ונשלח לכלא בפריז ל-15 חודשים.

ב"דיאלוגים בגיהנום" השתמש ז'ולי בשתי דמויות היסטוריות המייצגות עמדות שונות. הספר הוא מעין פרוטוקול לדיאלוגים ביניהם. בדרך זו הוא מבקר את השלטון הנפוליאוני, חוסר החירויות ועוד. מונטסקייה מייצג את הליברליזם והפלורליזם (שבהם דגל ז'ולי) ומקיאוולי מייצג את העריצות החשוכה (שאותה תקף ז'ולי).

הדיאלוגים בגיהנום והפרוטוקולים של זקני ציון
-------------------------------------------

אחד מהעותקים המעטים ששרדו את מסע שריפת הספרים של ז'ולי, מצא את דרכו לשווייץ, שם הוא נאסף על ידי האוכרנה, המשטרה החשאית הרוסית.

באוכרנה ביצעו שכתוב של הטקסט, תוך העתקה של קטעים שלמים מהספר והחלפת הקטעים נגד העריצות במילים נגד היהודים, וכך יצרו את "הפרוטוקולים של זקני ציון". את ההוכחות לשכתוב סיפקו התובעים במשפט ברן נגד הפצת הפרוטוקולים בשווייץ: ״קטעים שלמים מן הדיאלוגים מופיעים גם בפרוטוקולים כפי שהם, וחלק גדול מהגרסאות הראשונות של הפרוטוקולים כתוב בסגנונות ומשלבי צרפתית שונים, כאשר את הצרפתית הקלוקלת הוסיפה המשטרה החשאית הרוסית. העמודים הראשונים בפרוטוקולים זהים לחלוטין לעמודים הראשונים בדיאלוגים פרט לשינויים מינוריים.״

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מוריס ז'ולי** בוויקישיתוף
* עבודותיו של מוריס ז'ולי בפרויקט גוטנברג.
* כתבי מוריס ז'ולי בפרויקט גוטנברג (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007263552905171
* BNE: XX1157038
* BnF: cb12094753s (data)
* GND: 12860834X
* ISNI: 0000 0001 1436 7020
* LCCN: n88634612
* NLG: 135362
* NTA: 068441363
* SNAC: w6nf1qp7
* SUDOC: 029289297
* VcBA: 495/206414
* VIAF: 305138876
* WorldCat (עם VIAF): 305138876

 |
עכן קטן
**עָכָן קטן** (שם מדעי: *Cerastes vipera*) הוא נחש ארסי בסוג עכן ממשפחת הצפעיים האנדמי למדבריות של צפון אפריקה, סיני וישראל. נמנה בין תשעת הנחשים הארסיים בישראל.

תיאור
-----

אורכו הממוצע נע בין 20-35 ס"מ, כאשר אורכו המרבי מגיע ל-50 ס"מ. הנקבות גדולות מן הזכרים.

צבע הנחש חום עד צהוב חולי עם נקודות חומות לאורך כל גופו. הגחון בצבע צהוב והזנב עשוי להיות שחור אצל הנקבות.

הראש משולש ונבדל מן הגוף, בדומה לרוב הצפעיים, וללא נקודות חומות. הגוף מוצק יחסית לאורכו.

הכשות של בני אדם על ידי מין זה אינן נפוצות וארסו אינו נחשב כקטלני לאדם.

התנהגות ותזונה
--------------

העכן הקטן הוא נחש לילי. הוא נע בחול בתנועה צדית, כך שבכל רגע רק 2 חלקים מגופו נוגעים בקרקע, ובכך הוא לא מתחמם יתר על המידה כאשר נע על החול החם. במשך היום הוא מתחפר בחול או מסתתר במאורות מכרסמים.

כאשר הוא מרגיש מאוים הוא מחכך את קשקשיו ומשמיע קול רשרוש הדומה לזה של העכסן.

העכן מתחפר בחול כאשר רק עיניו מציצות ואורב לטרף שיעבור לידו. הוא ניזון בעיקר משנונית החולות. את טרפו הוא משיג בשני אופנים: סריקת מחילות שנונית וחדירה לתוך מחילה מאוכלסת שם השנונית ישנה בשעות הלילה שכן היא פעילה ביום. תפיסת השנונית וטריפתה. או לחילופן בדרך של מארב בוקר לשנוניות חולפות. ממחקרם של סובח וחוב' (2009) וסיוון וחוב' (2013) עולה כי עכנים קטנים צדים גם את ישימונית רביבים אך במספרים קטנים מאוד. לא נתגלה עד היום ממחקרי השדה המצוינים לעיל כי עכנים קטנים אוכלים מכרסמים או חרקים.

הנקבה משריצה בין 3 ל-5 נחשים קטנים.

תפוצה
-----

הוא מצוי בצפון אפריקה ב: מרוקו, מאוריטניה, מאלי, אלג'יריה, תוניסיה, לוב, ניז'ר, צ'אד ומצרים. כמו כן הוא מצוי בחצי האי סיני ובנגב, שבישראל.

קריאה נוספת
-----------

* אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, **זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה**, מהדורה שלישית 2022. ISBN 978-965-91880-2-4, עמודים: 233-235

Subach, A. Scharf, I. & Ovadia, O. (2009). Foraging behavior and predation success of the sand viper (Cerastes vipera). *Canadian journal of zoology*, *87*(6), 520-528.

עקבות בחול - מדריך לעקבות בעלי חיים בחולות \סובח עזיז\החברה להגנת הטבע ומדרשת שדה בוקר

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עכן קטן** בוויקישיתוף
* עכן קטן, באתר ITIS (באנגלית)
* עכן קטן, באתר NCBI (באנגלית)
* עכן קטן, באתר Animal Diversity Web (באנגלית)
* עכן קטן, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
* עכן קטן, באתר GBIF (באנגלית)
* מחפשים עקבות: עכנים בסכנת הכחדה, 22 במרץ 2010

הערות שוליים
------------

1. ↑  עכן קטן באתר הרשימה האדומה של IUCN
**אז'ן לואי גבריאל איזבה** (בצרפתית: **Eugène Isabey**;‏ 22 ביולי 1803 – 25 באפריל 1886) היה צייר וליטוגרף צרפתי בסגנון רומנטי.

ביוגרפיה
--------

הוא נולד לז'אן-בטיסט איזבה, צייר ידוע שנהנה מחסותה של המשפחה הקיסרית. בנעוריו הוא רצה להיות ימאי, אבל אביו התעקש שילמד ציור, שונה מהמצב הרגיל בו המשפחה בדרך כלל התנגדה לקריירה אמנותית לטובת מקצוע מעשי יותר.

לאחר שלמד עם אביו והעתיק את ציורי המאסטרים הישנים במוזיאון הלובר, בשנת 1824 עבר לנורמנדי ואחרי שנה שלח כמה ציורי נוף לסלון בפריז, לתערוכה הרשמית הראשונה שלו.

בשנת 1831 הוא נבחר ללוות שליחות דיפלומטית למרוקו, בהובלתו של הדיפלומט דה מורנאי, אך הוא סירב בנימוס. הוא בדיוק חזר מנסיעה לאלג'יר, שם צייר סצינות מבצעיות של חיל הים המלכותי, וחשש שהמצב שם עדיין לא יציב לשהייה ממושכת. במקומו נסע חברו, הצייר אז'ן דלקרואה, שיצר למעלה ממאה יצירות שנחשבות כיום לקלאסיקה של אוריינטליזם.

אולם זמן קצר אחר כך, איזבה הפך לצייר חצר של המלך לואי-פיליפ, וקיבל תואר אביר בלגיון הכבוד בשנת 1832.

יצירה
-----

אחד מציוריו הידועים ביותר נעשה בתקופה זו (1840) המתאר את החזרת שרידי גופת נפוליאון בונפרטה מסנט הלנה על סיפון האונייה בל-פול.

איזבה העדיף לצייר ציורים היסטוריים, סצינות ז'אנר ונופים, אך גם ביצע ציורים רבים המתארים סערות בים וספינות. אולי הדבר משקף את תוכניות הקריירה המסוכלות שלו. במהלך נסיעה באנגליה, היה ידוע שהוא למד את יצירותיו של ויליאם טרנר.

הוא היה מיומן במיוחד בהצגת דקויות בצבעים כהים יותר, קרוב לגוונים של אפור. הוא לקח סטודנטים באופן קבוע. כולל אז'ן בודן, קלרה מונטלבה, יוהאן ברתולד ג'ונגקינד ודורנד-ברגר. בשנותיו המאוחרות יותר, הוא הפך מצייר ימי לצייר של סצנות היסטוריות, בדרך כלל בעלות אופי אלים, כמו טבח, קרב ושוד.

גלריה
-----

* שרידי נפוליאון על הספינהשרידי נפוליאון על הספינה
* מבריחים על החוףמבריחים על החוף
* שרידי אוניה טרופה שרידי אוניה טרופה
* הקרב הימי בטסלהקרב הימי בטסל
* חוף בשפלחוף בשפל
* ספינה בסערה ספינה בסערה
* חוף בריטני חוף בריטני
* לואי ה-9 נכנס לפריז לואי ה-9 נכנס לפריז

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אז'ן איזבה** בוויקישיתוף
* אז'ן איזבה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Eugene Isabey
2. ↑  Dossier
3. ↑  Isabey exhibition (2012)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* AGSA: 9638
* BNE: XX5390961
* BnF: cb12011338d (data)
* GND: 117204994
* ISNI: 0000 0001 0654 0479
* KulturNav: d703620e-4488-42ad-85d4-b62d19b6b841
* LCCN: n81062526
* Léonore: 190757
* NGV: 1043
* NTA: 070581258
* RKD: 41144
* SNAC: w61j9fk2
* SUDOC: 028236106
* TePapa: 1143
* ULAN: 500007382
* VIAF: 44309397
* WorldCat: lccn-n81062526

 |
**ערן ברוך** (נולד ב-15 באוקטובר 1966) הוא איש חינוך, פובליציסט ופעיל חברתי. מנכ"ל ארגון בינה העוסק בחינוך לזהות יהודית ותרבות ישראלית. בעבר שימש כראש הישיבה החילונית בתל אביב.

ביוגרפיה
--------

ברוך נולד וגדל בקיבוץ נתיב הל"ה. עם גיוסו לצה"ל שירת בחטיבת גולני, בה עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה. ברוך לחם בלבנון ושימש מפקד פלוגה בגדוד 51. לאחר שחרורו מצה"ל עסק בחינוך ועבודה עם בני נוער בתנועה הקיבוצית, וריכז את תחום הנוער והצעירים בסמינר אפעל.

היה מיוזמי ומקימי ארגון בינה, שעוסק בחינוך לזהות יהודית ותרבות ישראלית. הארגון הוקם על ידי אנשי רוח ומעש מהתנועה הקיבוצית לאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין ב-1995 כדי ליצור זרם של יהדות הומניסטית וליצור שפה משותפת שתוכל לתרום לאיחוי הקרע בעם, בין הציבור החילוני לציבור הדתי. בינה מתמקדת בלימודי יהדות ובעשייה חברתית בשכונות. ברוך משמש כראש הישיבה החילונית בינה. בשנת 2012 יזם פרויקט משותף עם חטיבת גולני לגיוס קבוצת בני נוער כקבוצה אחידה לחטיבה, למסלול בן 3 שנים. ברוך מרצה וכותב רבות בנושאי יהדות כתרבות, צדק חברתי, דת ומדינה.

ברוך נשוי ואב לשלושה. הוא בעל תואר ראשון בהצטיינות מהאוניברסיטה הפתוחה ותואר שני בלימודי פרשנות ותרבות מאוניברסיטת בר-אילן.

קישורים חיצוניים
----------------

* חיים גריידינגר, אלוהים ישמור: בישיבה החילונית לא ממש שומרים שבת, באתר nrg‏, 31 באוקטובר 2011
* שי גל, ‏"ישיבה חילונית"? יש דבר כזה, באתר ‏מאקו‏, 31 באוגוסט 2012.
* נמרוד דנישמן, החילונים חוזרים לגולני, גלי צה"ל, ‏ 02.08.2012.
* צו 8 לערן ברוך, מתוך אתר צו פיוס, ‏ 04.07.2011.

מאמריו
* מי שלא מאמין - מפחד לאללה, באתר ynet, 1 בפברואר 2012.
* מיהו מתייוון, באתר ynet, 5 בדצמבר 2010.
* ערן ברוך ח"כ זבולון אורלב, ‏פרשת תולדות: כאן נולד הסכסוך הישראלי-פלסטיני, באתר ‏מאקו‏, 4 בנובמבר 2010.
* ערן ברוך ח"כ זבולון אורלב, ‏על מה בדיוק חלם יעקב?, באתר ‏מאקו‏, 11 בנובמבר 2010.
* אתר למנויים בלבד ערן ברוך, אסון הרבנות, באתר הארץ, 10 ביוני 2013
* פרשת השבוע ומאמרים מאת ערן ברוך באתר בינ"ה - התנועה ליהדות חברתית

הערות שוליים
------------

1. ↑  שי גל, ‏"ישיבה חילונית"? יש דבר כזה, באתר ‏מאקו‏, 31 באוגוסט 2012.
2. ↑  נמרוד דנישמן, החילונים חוזרים לגולני, גלי צה"ל, ‏ 02.08.2012.
**מיגל סנדובל** (באנגלית: **Miguel Sandoval**; נולד ב-16 בנובמבר 1951) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.

ביוגרפיה
--------

סנדובל נולד בנובמבר 1951 בוושינגטון די. סי. למשפחה ממוצא מקסיקני. הוא החל לעבוד כשחקן ב-1975 בבית ספר לפנטומימה באלבקרקי, ניו מקסיקו. בשנות ה-80 הוא גם החל לשחק מעל במות שונות.

הופעתו הראשונה על המסכים הייתה בסרט פעולה בשם "Timerider: The Adventure of Lyle Swann" משנת 1982 ולאחר שנתיים בסרטו של אלכס קוקס ריפו מן בתור ארצ'י. הוא השתתף בעוד סרט שלו בשנת 1986 - "סיד וננסי".

ב-1987 שיחק ב"Walker" את פארקר פרנץ'. בשנת 1989 שיחק בדרמה הקומית "עשה את הדבר הנכון" של הבמאי ספייק לי.

ב-1991 שוב שיחק בסרטו של ספייק לי "קדחת הג'ונגל", שם גילם שוטר. ב-1992 הופיע בסדרה "פרקליטי אל איי".

ב-1993 שיחק בסרט המדע הבדיוני "פארק היורה" בתור חואניטו רוסטנגו, בעלי מכרה המלא ביתושים משומרים הנראה בתחילת הסרט והופיע בסדרה "לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן".

ב-1994 השתתף בסרט הטלוויזיה "וידויים: שתי פנים של רוע", לצדם של ג'ייסון בייטמן וגלוריה ראובן. בנוסף, שיחק בסרט "משאלת מוות 5" בתור סגן הקטור ואסקז. באותה שנה שיחק בסרט "סכנה ברורה ומיידית כברון הסמים אסקובדו לצידו של האריסון פורד. בשנה שלאחר מכן שיחק בסרט "משחק הוגן" את אמיליו חואנטרנה ושוב את אסקובר בקומדית הפשע "תפוס את שורטי".

ב-1997 קיבל הופעה בסדרה המצליחה "סיינפלד" בתפקיד מרצ'לינו. באותה שנה שיחק במיני-סדרה "House of Frankenstein" ברשת NBC, בדמותו של הבלש חואן "צ'ה צה" צ'אקון. 

בשנת 2000 שיחק בסרט "דברים שאפשר לדעת עליה" של רודריגו גרסיה. אותה שנה שיחק גם בסרט הפשע "The Crew", ובדרמת הפשע "פאניקה" לצד ג'ון ריטר, ושיחק בסדרת הילדים הרפתקאות ג'קי צ'אן. שנה לאחר מכן שיחק בסרט שאיפות המבוסס על חייו של סוחר הסמים ג'ורג' יאנג. אותה שנה גם הופיע בסדרה זהות בדויה.

ב-2002 שיחק בסרט הפעולה "בליסטיק", ובאותה שנה גילמה את עורך הדין מרטינז בסדרת הדרמה המשפטית "בית המשפט" ב-ABC, ובוטלה לאחר עונה אחת.

בשנת 2003 שיחק בסדרת המשטרה "10-8: שוטרים בתפקיד" ברשת ABC, בדמותו של בתפקיד הקפטן אוטיס בריגס. 

ב-2005 הופיע בסדרה "מדיום" בתור מנואל דבלוס, תפקיד שהצליח מאוד עד שהסדרה הסתיימה. הוא גם ביים מספר פרקים בסדרה.

ב-2008 שיחק בדרמה הקומית "יין, סיפור אהבה" לצד אלן ריקמן. ב-2009 שיחק בסרט "ברונו" בתפקיד עצמו. שנה לאחר מכן הופיע בסדרה הקומית "הפמליה" ב-HBO.

ב-2013 שיחק בסרט האימה "השער". שנה לאחר מכן דיבב בסרט "ספר החיים" וגם הופיע בסדרה "דאלאס". באותה שנה שיחק בסדרה "Bad Judge" בתפקיד השופט הרננדז.

ב-2016 שיחק בסרט הפעולה "נמלטת" בתור ארתורו ריוס. ב-2018 השתתף בסדרה "תחנה 19", ובמיני-סדרה "חפצים חדים". בשנת 2022 לוהק סנדובל לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "הדיפלומטית".

חיים אישיים
-----------

כיום הוא גר בלוס אנג'לס, נשוי ללינדה סנדובל ואב לאוליביה סנדובל.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מיגל סנדובל** בוויקישיתוף

* מיגל סנדובל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* מיגל סנדובל, באתר AllMovie (באנגלית)
* מיגל סנדובל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* מיגל סנדובל, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* מיגל סנדובל, באתר Discogs (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb14224184k (data)
* GND: 174020864
* ISNI: 0000 0001 1474 5378
* LCCN: no2001024473
* MusicBrainz: 6e1956a9-c357-4f8b-a453-bc05f3d3f643
* NTA: 239332148
* SNAC: w6rs40zn
* VIAF: 71038042
* WorldCat: lccn-no2001024473

 |