recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**עבדאללה בן פצ'לאללה שרף א-דין א-שיראזי** (קרי: פדלאללה; בערבית: **عبد الله بن فضل الله شرف الدين الشيرازي**) היה היסטוריון פרסי בן המאה ה-14 שפעל בחצר השושלת האילח'אנית קודם לשנת 1299 ועד למותו בשנת 1323. הוא מכונה "**אל-וצאף**", מילה שמשמעותה "מחבר שירת הלל", בשל עבודותיו החשובות המתארות את קורות התקופה. בנוסף שימש וצאף כגובה מיסים במחוז פארס תחת מחמוד ע'אזאן ותחת אלג'ייטו (Öljaitü).

יצירתו של וצאף
--------------

ספרו החשוב ביותר "תג'זיאת אל-אמצאר ותזג'יאת אל-אעצאר" ("הקצאת הערים ומדידת העידנים") ממשיך את עבודתו של ג'ווייני המתארת את קורות האימפריה המונגולית עד לנפילת בגדאד בשנת 1258.

סגנונו של וצאף
--------------

וצאף ידוע בשל הכתיבה הפרסית המסוגננת שלו. סגנון זה ידוע כ"פרסית פירחונית" והוא קשה מאוד לקריאה. האילח'אן אלג'ייטו, שידע לקרוא פרסית, לא הצליח להבין את הכרוניקה שחיבר וצאף. סגנון הכתיבה של וצאף איפשר לו למתוח ביקורת על השליטים המונגולים בתוך המלל המסוגנן, אך לא קריא, של כתיבתו.

ראו גם
------

* רשיד א-דין המדאני

הערות שוליים
------------

1. ↑  A.K.S. Lambton, "Mongol Fiscal Administration in Persia" *Studia Islamica*, no. 64 (1987): p. 80.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007283081605171
* BnF: cb17814498b (data)
* CiNii: DA13034865
* GND: 133512622
* ISNI: 0000 0001 2136 2682
* LCCN: nr94024575
* NKC: jx20110519014
* NTA: 096115475
* RERO: 02-A025387497
* SELIBR: 137807
* SUDOC: 115567712
* VcBA: 495/59911
* VIAF: 63890560
* WorldCat: lccn-nr94024575

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק במחלף בנתניה. אם התכוונתם למחלף בנתיבי איילון, ראו מחלף השלום.
אין לבלבל עם אין לבלבל ערך זה עם הערך "גשר השלום", העוסק בגשר המחבר בין קנדה לארצות הברית.

**מחלף גשר השלום** הוא מחלף בכביש 2 (כביש החוף) הנמצא בין מחלף פולג (נתניה דרום) לבין מחלף נתניה. המחלף נקרא על שם גשר השלום ורחוב שלום עליכם העובר בגשר המחלף, המחלף קרוי גם כמחלף ספיר על שם אזור התעשייה שנמצא בסמוך למחלף. זהו המחלף היחיד בארץ שנבנה על ידי רשות מקומית.

בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 נבנה השלב הראשון של המחלף כגשר בלבד המקשר בין הצד הדרום מערבי לדרום מזרחי של נתניה, במטרה להקל על עומסי התנועה במחלף פולג וכחלק מתוכנית אב במסגרת האישורים שקיבלה נתניה להקמת אצטדיון נתניה החדש, ועל מנת למנוע פקקי תנועה בעת משחקי כדורגל באצטדיון. לאחר מספר שנים, החלה עיריית נתניה באמצעות הח.ל.ת - החברה לפיתוח ולתיירות נתניה ובשיתוף החברה הלאומית לדרכים, לבנות רמפות עליה וירידה בתצורת יהלום ועלה תלתן והגשר הוסב למחלף. במהלך העבודות התגלה בית חווה מהתקופה הביזנטית עם רצפת פסיפס צבעונית מרשימה. הפסיפס הועתק ונמצא כיום סמוך לאנדרטת הניצחון.

מחלף זה הוא עורק תחבורה ראשי המהווה ציר תחבורה אופקי בין הצד המזרחי כולל פארק העסקים והטכנולוגיות ע"ש ספיר והשכונות החדשות של נתניה (קריית השרון, משכנות זבולון) ובין השכונות קריית נורדאו וגבעת האירוסים ממערב.
מרמפת הירידה לכביש החוף לכיוון צפון, קיימת כניסה פנימה המובילה לאצטדיון נתניה ומרכז מסחרי.

החברה לפיתוח נתניה החלה להאיר את המחלפים והגשרים בעיר בנורות צבעוניות במסגרת פרויקט עירוני. סימון הגשרים נועד לסייע בזיהוי כניסות מרכזיות לעיר. תאורת הגשרים בוצעה באמצעות פסי 'לד'.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מחלף גשר השלום** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  צבי זליכה ושי מייזליש, איך תראה נתניה ב-2008? מנכל חלת פורס תוכניות קקטוס, 4 בינואר 2008

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**מחלף פולג** | **מחלפים בכביש 2** | **הבא**:**מחלף נתניה** |
**אל-דנה** הייתה ספינה מסוג דאו ערבי ממונע או מעבורת נוסעים. הפליגה ממנאמה, בחריין והתהפכה במפרץ הפרסי ב-30 במרץ 2006. נכון ל-31 במרץ, 67 מתוך 150 האנשים שהיו על הסיפון חולצו, ו-58 אושרו כמתים. כ-40 נוספים נחשבים כנעדרים. בין ההרוגים 17 הודים ו-12 בריטים.

רוב הנוסעים היו זרים מחברת הבנייה המשותפת Nass-Murray & Roberts שחגגו את השלמת חלק ממגדלי מרכז הסחר העולמי של בחריין. עשרה מההרוגים הועסקו בחברת הבנייה הדרום אפריקאית Murray & Roberts Limited ; ארבעה מהפועלים מדרום אפריקה, שני הודים, אחד מפקיסטן ושותף דרום אפריקאי. SABC דיווחה כי דרום אפריקאי שישי נהרג בטרגדיה.

משמר החופים הבחריני שהגיע דקות לאחר האסון ביצע חילוץ מיידי. הצי החמישי של הצי של ארצות הברית עזר במאמץ החילוץ עם צוללנים וכלי שיט קטנים.

מידע נוסף
---------

* ה-*Gulf Daily News* דיווח כי הספינה קיבלה רישיון כמסעדה צפה והייתה אמורה להישאר עגונה ברציף.

קישורים חיצוניים
----------------

* BBC
* Beeld, דרום אפריקה
* אסון המעבורת בחריין הורג 48; 63 חולץ מערוץ פוקס ניוז
* דיווח מאל ג'זירה
* רבים מתים באסון הסירה בבחריין מ - BBC
**קלוב ספורט אֶמֶלֶק** (בספרדית: **Club Sport Emelec**) הוא מועדון כדורגל אקוודורי מהעיר גואיאקיל, המשחק בליגת העל האקוודורית. אצטדיון הבית של הקבוצה הוא אצטדיון ג'ורג' קאפוול. לזכות המועדון 13 אליפויות, האחרונה שבהן ב-2015.

היסטוריה
--------

המועדון נוסד על ידי עובדי חברת החשמל של גואיאקיל ובראשם ג'ורג' קאפוול שעל שמו נקרא אצטדיונה הביתי של אמלק. מועדון הכדורגל נוסד בשנת 1929 לאחר שהיו לו ייצוגים בשלל ענפי ספורט כגון: בייסבול, כדורסל,  אגרוף, שחייה וכדוריד.

בשנת 1957 המועדון זכה באליפות הראשונה שלו. כיום יש למועדון 13 אליפויות והוא נחשב למועדון השלישי המעוטר באקוודור אחרי ברצלונה ואל נסיונל. בשנת 1995 אמלק הגיע לחצי גמר גביע הליברטדורס בו הודחה על ידי גרמיו שהמשיכה עד לזכייה. בשנת 2001 אמלק הגיע לגמר גביע מרקונורטה בו הפסידה 1–3 בפנדלים למיונאריוס.

יריבות
------

היריבה הגדולה ביותר של אמלק היא יריבתה העירונית ברצלונה. הדרבי של גואיאקיל זכה לשם "אל קלאסיקו דל אסטיירו" (בספרדית: El Clásico del Astillero, הקלאסיקו של המספנה).

הקבוצות נפגשו לראשונה ב-22 באוגוסט 1943, ובו ניצחה ברצלונה 3–4. המשחק זכור בכינוי "דרבי הקורות", בשל המספר הרב של הכדורים שנעצרו בעמוד השער של ברצלונה. משחקי הדרבי ידועים כאחד המשחקים החשובים בכל עונה בכדורגל באקוודור, והיריבות בין המועדונים אף זכתה להכרה עולמית על ידי פיפ"א.

אחד מהמפגשים המפורסמים ביותר בין שתי הקבוצות התקיים ברבע גמר גביע ליברטדורס 1990, ובסיום דו-קרב כפול העפילה ברצלונה לשלב הבא בזכות ניצחון 0–1 בסיכום שני המשחקים. ברצלונה המשיכה עד לגמר הטורניר, והייתה לאקוודורית הראשונה שעושה זאת.

היריבות הגדולה בין המועדונים הביאה גם לאלימות של ממש ביציעי הקבוצות. ב-30 באפריל 2006, הובילה אמלק 0–3 בביתה על ברצלונה. בתגובה, החלו אוהדי ברצלונה לזרוע הרס במגרש הביתי של יריבתם. בין היתר הם פרצו לתאי שידור הרדיו באצטדיון וגרמו נזק לרכוש הפרטי של התקשורת המקומית. חלק מאוהדי נמלטו אל כר הדשא מחשש ממעשיהם של חבריהם ליציע. בסיומו של האירוע נעצרו תשעה אוהדים ונפצעו כארבעים. אחד מהאירועים הטרגיים ביותר בתולדות ההתמודדות התרחש ב-16 בספטמבר 2007, כשקרלוס סדניו וליס, ילד בן 11 אוהד אמלק, נהרג כעשרים דקות לפני תחילת הדרבי במונומנטל מפגיעת זיקוק שנורה מיציע אוהדי ברצלונה בחזהו. על אף האירוע המשחק עצמו לא נדחה, ואמלק המשיכה לניצחון 0–1.

תארים
-----

* **אליפות אקוודור: (13)**
	+ 1957, 1961, 1965, 1972, 1979, 1988, 1993, 1994, 2001, 2002, 2013, 2014, 2015, 2017

קישורים חיצוניים
----------------

* | מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **אמלק (כדורגל)** |
* אתר האינטרנט הרשמי של אמלק (בספרדית)
* אמלק, ברשת החברתית פייסבוק

* אמלק, ברשת החברתית טוויטר

* אמלק, ברשת החברתית אינסטגרם

* אמלק, סרטונים בערוץ היוטיוב

* אמלק, באתר פליקר

* אמלק, באתר פינטרסט

* פרופיל, באתר Transfermarkt

* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LCCN: n84012726
* VIAF: 126714554
* WorldCat: lccn-n84012726

 |
**אמלי בנזינגר** (בגרמנית: **Amalie Bensinger**;‏ 28 במרץ 1809 – 16 בנובמבר 1889) הייתה ציירת גרמנית.

ביוגרפיה ויצירה
---------------

אמלי בנזינגר באה ממשפחת סוחרים ותיקה ממנהיים. אביה היה בן האמונה הקתולית ועבד כעורך דין בבית המשפט, האם השתייכה לעדה הפרוטסטנטית וכך גידלה גם את בתה.

משנת 1835 למדה באקדמיה לאמנות בדיסלדורף, שם למדה שיעורים פרטיים אצל יוליוס הובנר, ומשנת 1839 אצל קרל פרדיננד זון ווילהלם פרידריך שדו. לאחר לימודים נוספים במנהיים ובקרלסרוהה, נסעה לאיטליה בשנת 1851, שהתה בפירנצה ומשנת 1852 ברומא.

שם התיידדה עם יוזף ויקטור פון שפל ושימשה מודל לדמות מינורית ביצירתו הראשונה, "טרומפטר פון סאקינגן", שהיה פופולרי מאוד והפך לבסיס לאופרה של ויקטור נסלר וב -1907 לסרט אילם מאת פרנץ פורטן. היא הייתה גם ההשראה לסצנה מהרומן הקצר שלו "אקקהרד".

ברומא השתייכו שניהם לחוג החברים הקרוב ביותר סביב אדוארד פון אנגרת (1818–1897) ואשתו האיטלקית.

אמלי בנזינגר באה במגע גם עם תנועת הנצרתיים שחיו כאן והתלהבה מציורם בעל המניע הדתי. במיוחד מפטר פון קורנליוס (1783–1867) ויוהאן פרידריך אוברבק (1789–1869) שהשפיעו עליה השפעה אמנותית, וכתוצאה מכך פנתה יותר ויותר לציור דתי. הנצרתיים חיו בתחילה כאחוות אמנים במנזר הרומי ואמלי בנזינגר חלמה להקים קהילת אמנים עם מוטיבציה דתית דומה לנשים.

אמלי בנזינגר, אשה רומאית
משנת 1857 שהתה בנזינגר במינכן. בשנת 1860 היא הפכה מפרוטסטנטית לקתולית בכנסיית מנזר ליכטנטל ליד באדן-באדן. על פי עדות עצמית, על ידי הזמנת ציור מזבח המתאר את "השינוי של ישו" עבור כנסיית הקהילה הקדושה פטרוס ופול בלהר. היא עסקה בנושאים מקראיים ובסיפורי הדת באופן יסודי, עד שלבסוף הגיעה לאמונה הקתולית.

אמלי בנזינגר באה במגע עם ציירי הכנסיות פטר לנץ (1832–1928, (לימים האב דסידיאר לנץ) ויקוב ווגר (1829–1892; לימים האב גבריאל ווגר), שפיתחו סגנון ציור ספציפי משלהם על פי הסגנון הנצרתיים.

בשנת 1864 החלה בפרויקט גדול - "מנזר אמנות" שיועד במקור לרומא, אך בגלל ידידותה עם קתרינה פון הוהנצולרן-זיגמרינגן, עבודותיה הוצבו בארצ'ביי ביורון (אנ').

היא עדיין התמסרה לרעיון שלה לקהילה נזירית לאמנים, ועברה לאיי רייכנאו ורכשה את "שלוסלה", בית אחוזה שהתכוונה להפוך לסניף נשי של הארכאבי. פרסקו (שכעת אבד) צויר על החזית על ידי ווגר, אך מעט מאוד מהפרויקט הושלם והחלום מעולם לא מומש. היא נשארה ברייכנאו, ליד מנזר מיטלזל, וציירה יצירות דתיות ומתה שם בגיל שמונים. את קברה עיטרה דמותו של פירמין הקדוש.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אמלי בנזינגר** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Brief biography, www.altekunst-vienna.com

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1012375749
* ISNI: 0000 0001 2080 6747
* RKD: 121069
* VIAF: 171872393
* WorldCat (עם VIAF): 171872393

 |
**מחלף חיפה דרום** הוא מחלף המקשר את כביש 2, כביש 4 וכביש 23 ומהווה את הכניסה הדרום-מערבית של חיפה. המחלף נפתח לתנועה בשנת 1973, והיה למחלף הראשון בישראל בעל שלושה מפלסים. בשולי המחלף נמצאות תחנת הרכבת חיפה חוף הכרמל ומרכזית חוף הכרמל המרכזת קווי אוטובוס.

מבנה המחלף
----------

המפלס התחתון של המחלף משמש את מסילת החוף של רכבת ישראל. במפלס העליון עובר כביש 4 בגשר מעל כביש 2. המחלף בנוי כך שכביש 2 מתפצל מתוך כביש 4 (זו נקודת ההתחלה הצפונית של כביש 2), כך שיש לו צורה של מזלג בעל שתי שיניים, אך בניגוד למחלפים אחרים בעלי מבנה דומה (כגון מחלף חולות), במחלף זה קיימת גם אפשרות מעבר בין כביש 2 מכיוון דרום לכביש 4 לכיוון דרום, ולהפך. כמו כן קיים חיבור מן המחלף לפארק מתם המאכלס תעשיות היי טק. מ-1 בדצמבר 2010 המחלף משמש גם ככניסה המערבית למנהרות הכרמל. בצידו המזרחי של המחלף נמצאים הגשרים המובילים לכניסה המערבית של המנהרות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מחלף חיפה דרום** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  מיתקן תעבורתי ברמה בינלאומית, דבר, 5 באוקטובר 1973

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**מחלף עתלית** | **מחלפים בכביש 2** | **הבא**:**-** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**צומת כפר גלים** | **מחלפים בכביש 4** | **הבא**:**מחלף אלנבי** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**-** | **מחלפים בכביש 23** | **הבא**:**מחלף רופין** |
תהפוכות הירושה בבית עבאס, לחצו על התמונה לשם הגדלתה למסך מלא
**אל-ואת'ק באללה השני** (מילולית: האדוק באל), אבו אסחאק אברהים בן ולי אל-עהד אבו עבדאללה מחמד אל-מסתמסכ באללה בן אל-חאכם הראשון באמר אללה. (בערבית: **الواثق بالله الثاني, ابو اسحاق ابراهيم بن ولي العهد ابي عبد الله محمد بن الحاكم بامر الله الاول**) היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר בחסות הממלוכים בין השנים 1340 ל-1341.
סבו אל-חאכם הראשון מינה בתחילה את בנו מחמד כיורש עצר וכינה אותו בשם "**אל-מסתמסכ באללה**" (מילולית: הדבק בעקשנות באל), אך הוא נפטר עוד בימי חייו ואל-חאכם מינה תחתיו את בנו האחר אבראהים מתוך תקווה שהוא יטיב עם הח'ליפות, אך משנוכח בדרכיו הבזויות: התמכרותו להימורים ולמעשי זימה, הוא העניק את מעמד יורש העצר לבנו השלישי אל-מסתכפי השני. לאחר פטירת אל-חאכם הראשון עלה דודו של ואת'ק השני, אל-מסתכפי השני, לשלטון. 

אל-ואת'ק תקע טריז בין אביו הח'ליף והסולטאן הממלוכי א-נאצר מחמד בן קלאון על ידי כך שסיפר לו דברי רכילות על הנעשה בחצר. כאשר נפטר אל-מסתכפי השני בעיר קוץ לא שעה הסולטאן לבקשת אל-מסתכפי למנות את בנו אחמד לח'ליפות ומינה במקומו את אחיינו מחמד בן אל-מסתמסכ בהסיבו את שמו ל"אל-ואת'ק באללה". לאחר מכן הסולטאן נפטר ומחליפו, אעלא אל-דין קוג'וק, הדיח את אל-ואת'ק באללה ומינה במקומו את בן-דודו אחמד בן אל-מסתכפי השני, כבקשת אל-מסתכפי, תחת השם "אל-חאכם באמר אללה" השני. באותה השנה נפטר אף קוג'וק והוחלף בידי א-נאצר שיהאב אל-דין אחמד. 

קורותיו של אל-ואת'ק השני מהווים דוגמה מצוינת לתככי החצר שרחשו בחצרות הח'ליפות והסולטנות בשלהי השושלת הממלוכית הבחרית בקהיר.

| בית עבאס ★ **العبّاسيّون** |
| --- |
| מושגי יסוד | אל-עבאס • אבן אל-עבאס •  ההאשמיה והמהפכה העבאסית • בית עבאס •  רשימת הח'ליפים | מטיף ומאחוריו הנסים השחורים של בית עבאס |
| הח'ליפים המוקדמים בבגדאד (750–833) | א-ספאח • אל-מנסור • אל-מהדי • אל-האדי • הארון א-רשיד • אל-אמין • אל-מאמון |
| הח'ליפים בסאמרא  (833–892) | אל-מעתצם • אל-ואת'ק I • מתוכל I • אל-מנתצר •  אל-מסתעין I • אל-מעתז • אל-מהתדי • אל-מעתמד •  מופק (בפועל) |
| הח'ליפים בבגדאד תחת הטורקים (892–946) | אל-מעתדד I • אל-מכתפי • אל-מקתדר • אל-קאהר • א-ראדי • אל-מתקי • אל-מסתכפי I |
| הח'ליפים בבגדאד תחת הבויהים (946–1065) | אל-מטיע • א-טאאע • אל-קאדר • אל-קאאם I |
| הח'ליפים בבגדאד תחת הסלג'וקים ויורשיהם (1065–1258) | אל-מקתדי • אל-מוסתזהר • אל-מסתרשד • א-ראשד • אל-מקתפי • אל-מסתנג'ד I • אל-מסתדא • א-נאצר • א-זאהר • אל-מסתנצר I • אל-מסתעצם I |
| הח'ליפים הסמליים בקהיר תחת הממלוכים  (1261–1517) | אל-מסתנצר II • אל-חאכם I • אל-מסתכפי II • אל-ואת'ק II • אל-חאכם II • אל-מעתדד II • אל-מתוכל II • אל-ואת'ק III • אל-מסתעצם II • אל-מסתעין II • אל-מעתדד III • אל-מסתכפי III • אל-קאאם II • אל-מסתנג'ד II • אל-מתוכל III • אל-מסתמסכ • אל-מתוכל IV |
| בירות הח'ליפות העבאסית | בגדאד • סאמרא • א-רקה • קהיר |
| אחרים | קרב הזב (750) • ח'יזוראן • אל-מאייד • ברמכים • נפילת בגדאד (1258) |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**אל-מסתכפי השני** | **הח'ליפים לבית עבאס** 1340–1341 | **הבא**:**אל-חאכם השני** |
הטראומה הנפשית שברצח הוריו שימשה כסיפור המקור לדמותו של גיבור-העל באטמן.
בתרבות הפופולרית, **סיפור מקור** (באנגלית: **Origin Story**) הוא סיפור המעניק לקהל את הרקע שמגלה כיצד ומדוע דמות הפכה לפרוטגוניסט או לאנטגוניסט, ומוסיף לעניין ולמורכבות הכוללים של הסיפר. בתעשיית הקומיקס האמריקאית, סיפור המקור מציג גם את הדרך בה דמויות השיגו את כוחות העל שלהן ואת הנסיבות שבשמן הפכו לגיבורי או לנבלי-על.

על מנת לשמור על עדכניותן של דמויות והרלוונטיות שלהן, חברות קומיקס, קולנוע וטלוויזיה נוטות לשכתב לעיתים קרובות את מקורות הדמויות הוותיקות ביותר שלהן. זה נעשה באמצעות המשכיות רטרואקטיבית – הוספת פרטי מידע שאינם סותרים עובדות קודמות קיימות, אך משפיעים על הדמות ועולמה ויוצרים מעין אדפטציה חדשה עבורה. לדוגמה, חברת ההוצאה לאור מארוול קומיקס הציגה באירועי הקרוסאובר "החטא הקדמון" פרטים חדשים על עברן של דמויות באמצעות חיזיונות מבלי לבטל פרטים קודמים.

התייחסויות עיוניות
------------------

בספר "The Superhero Reader", שהועמד לפרס אייזנר, העורכים קבעו כי "כמעט לכל גיבורי העל יש סיפור מקור: תיאור של האירועים הטרנספורמציים אשר מייחדים את הגיבור מן האנושות הרגילה... אם לא תנאי מוקדם לז'אנר גיבורי העל, המקור... הוא ללא ספק דימוי בולט ופופולרי שחוזר על עצמו בתדירות כה גבוהה כדי להציע רמזים לטבע המסורת העלילתית. לקרוא סיפורים על עולמות הרוסים, הורים שנרצחו, מוטציות גנטיות ומכשפים מעניקי כוח מסתוריים, זה להבין עד כמה ז'אנר גיבורי העל הוא על טרנספורמציה, על זהות, על הבדלים ועל המתח בין נוקשות פסיכולוגית לבין תחושת הגמישות והנזילות של טבע האדם".

בספר "Enter the Superheroes: American Values, Culture, and the Canon of Superhero Literature", פרופסורים לספרות אנגלית ציינו כי "גיבורי-על מאד מסתבכים כשזה מגיע להיסטוריה שלהם, אבל חלק אחד מסיפוריהם נשאר קבוע וחשוב לנצח. אפילו יותר מסיפורי "מוות", קרוסאוברים, אירועים ושינויים במראה, סיפורי מקור הם ליבת קיומם של גיבורי העל. סיפורי מקור לא רק משקפים את ההקשרים הסוציו-היסטוריים בהם נוצרו נוצרו, אלא גם משקפים הבנה תרבותית של מה שעושה את סיפורי גיבורי העל ייחודיים".

התייחסות בתרבות פופולרית
------------------------

בתרבות הפופולרית, עיסוק בסיפורי מקור, משולב בתוך הסיפר העיקרי, יכול להיות דוגמה למטא-בדיון או ארס פואטיקה.

* בקומיקס "סליפר", מאת אד ברובייקר ושון פיליפס, המתרחש ביקום ויילדסטורם בעל הטון הריאליסטי, סיפורי המקור של הדמויות הוא נושא לשיחה ביניהן. בחוברת השישית, סיפור המקור של הדמות פיט בול נגמר במפתיע, זאת כאשר דמות אחרת, ביירון ג'ונס, קוטעת אותו בטענה שאיש לא שאל אותו מה הסיפור המקור שלו.
* הפרק "Heroic Origins", בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "קומיוניטי", עוסק כולו בסיפור המקור של הקבוצה באופן המודע לעצמו, כולל המשכיות רטרואקטיבית ומוטיבים אחרים השאולים מקומיקס.

ראו גם
------

* המשכיות
* אתחול
* פריקוול
* מיתוס מוצא

הערות שוליים
------------

1. ↑  Charles Hatfield, Jeet Heer, Kent Worcester, **The Superhero Reader**, Jackson, Mississippi: University Press of Mississippi, 2013, עמ' 3, מסת"ב 9781617038068
2. ↑  Alex Romagnoli, Gian S. Pagnucci, 6, **Enter the Superheroes: American Values, Culture, and the Canon of Superhero Literature**, Lanham, Maryland: Scarecrow Books, 2013, עמ' 109, מסת"ב 0-810-89171-9
3. ↑  Sleeper #6, ‏DC Fandom
4. ↑  Heroic Origins, ‏Community Fandom
**מאוריציו גאלבאיו** (באיטלקית: **Maurizio Galbaio**; בלטינית: **Mauricius Galba** - **מאוריקיוס גאלבה**; נפטר בשנת 787) היה השביעי מבין דוכסי ונציה. 

גאלבאיו כיהן כדוג'ה בין שנת 764 ועד מותו.

קורות חיים
----------

בתקופת עליית גאלבאיו לשלטון, נאבקו שתי סיעות זו בזו לקביעת עתידה של ונציה. הסיעה הפרו-לומברדית מחד, והסיעה הפרו-ביזנטינית מאידך. קודמיו של גאלבאיו היו פרו לומברדים. גאלבאיו בא ממשפחה פרו-ביזנטינית, והתנגד לתומכי עצמאותה של ונציה. 

גאלבאיו קיבל את התואר "היפאטוס" ו"מגיסטר מיליטום מקיסר האימפריה הביזנטית לאון הרביעי.

המלך הלומברדי דסידריוס, בתמיכת קרל הגדול תקף את מדינות האפיפיור ואת איסטריה, ואף שבה את בנו של הדוג'ה - ג'ובאני גאלבאיו. 

מאוריציו גאלביו פנה לאפיפיור, אשר שלח שגרירים לקרל הגדול והביא לשחרורו של ג'ובאני גאלבאיו. בעקבות שחרור בנו ניסה גאלבאיו להפוך את משרתו למשרה העוברת בירושה, ובשנת 778 מינה את בנו לתפקיד "משנה לדוג'ה" בהסכמת הקיסר הביזנטי.

במשך העשור הבא התפשטה ונציה באיי הלגונה, מאזור הריאלטו ועד קסטלו. גאלבאיו הקים על האי אוליוולו (כיום קסטלו) את כנסיית סרגיוס ובקוס הקדושים וכן את כנסיית סן פייטרו די קסטלו. 

לאחר מותו של מאוריציו גאלבאיו עלה לשלטון בנו ג'ובאני.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מאוריציו גאלבאיו** בוויקישיתוף
**איליץ'** (בכתיב רוסי: **Ильич**) שנשאה את הפטרונים של ולדימיר לנין"[דרושה הבהרה] הייתה האונייה שעשתה הפלגות סדירות בין אודסה לאלכסנדריה ואיתה הגיעו מרוסיה הסובייטית מספר עולים לארץ ישראל עד שנת 1925.

היסטוריית האונייה והפלגותיה
---------------------------

האונייה הוזמנה ב-1895 על ידי "החברה הרוסית להנעת קיטור ומשכר" מ"Wm. Denny & Brothers" בדאמברטון בבריטניה כאוניית נוסעים ודואר תחת מס' בנייה 510. כבר באותה השנה הגיעה לנמל עגינה המתוכנן באודסה וקיבלה את השם *אימפרטור ניקולאי השני* (בכתיב רוסי: *Император Николай II*).

ב-18 בנובמבר 1895 ביצעה את ההפלגה הראשונה שלה לאלכסנדריה. בשנות 1897–1898 הוסט להסעת מהגרים מאודסה לולדיווסטוק. בין השנים 1909–1910 היוותה תערוכה ניידת של המוצרים של האימפריה הרוסית ועברה בנמלי בולגריה, טורקיה, יוון, סוריה, לבנון ומצרים.

במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-25 בפברואר 1915 גויסה האונייה ושימשה להובלת כוחות תחת המוביל הצבאי מס' 29 כחלק מן צי הים השחור.

באפריל 1918 לאחר מהפכת פברואר שם האונייה שונה ל"ווצ'ה"(בכתיב רוסי:*Вече*). ב-16 בדצמבר צוות האונייה עבר לצד הבולשביקים. במאי 1918 נתפס על ידי כוחות הכיבוש הגרמניים, בנובמבר אותה השנה נתפס על ידי הצבא הלבן ובדצמבר על ידי כוחות הכיבוש הבריטיים-צרפתיים. באפריל 1919 חזר לשליטת כוחות הצבא הלבן והובא לשיפוצים.

עשרה ימים לפני כיבוש אודסה על ידי כוחות הצבא האדום המשפצים שתמכו באדומים פתחו קינגסטון וגרמו לטביעה חלקית של האונייה, מה שלא איפשר את שימושה לנסיגת הכוחות הלבנים ופליטים עמם.

לאחר ה-7 בפברואר 1920 שופצה וקיבל את השם *איליץ'* על שם האב של ולדימיר לנין. ב-27 בדצמבר 1921 יצא למסע הראשון שלו מאודסה לסבסטופול ואז לבתומי, שם התגלה צורך בתיקונים בעקבותיהם כמעט טבע בדרך אך הצליח לחזור לאודסה ושופצה.

משנת 1922 הפליגה בקו קרים - קווקז. בשנת 1923 ביצע הפלגות ליוון ובשנת 1924 לטריאסט, ונציה ובארי. בקיץ של אותה השנה הוצבה בקו אודסה - אלכסנדריה. במהלך הנסיעות הללו הגיעו מספר עולים לארץ ישראל המנדטורית.

בדצמבר 1925 הפליגה האונייה לתיקונים בבריטניה וחזרה לאודסה ב-1926. מאז ועד דצמבר 1931 הפליגה בקו אודסה בתומי עד שהתנפצה על חוף ליד איסטנבול. לאחר שיקום הועברה להובלת עצים בנהר דנייפר והתחפרה כבר בהפלגה הראשונה בגלל החלקים שלא שופצו מקודם.

לאחר השיפוץ הועבר להפלגות במזרח הרחוק ושירתה את הקו ולדיווסטוק - פטרופבלובסק-קמצ'טסקי. במהלך קרב חלקין גול שימשה כמוביל פצועים.

במסגרת השאל-החכר הובילה ציוד בין ולדיווסטוק ונמלי ארצות הברית עד שהגיע לתיקון בנמל פורטלנד שם טבעה והרגה אחד ממלחיה.

כהכרה באשמה סיפקה תמורתה ארצות הברית שתי אוניות הובלה של ציוד ונוסעים: ‏*OTSEGO* ו- *GENERAL W.C. GORGAS* ששינו את שמם ל*מיכאיל לומונוסוב*ו*אורל* בהתאמה.

הפרמטרים של האונייה
-------------------

* נפח:7785 טאן
* אורך: 118.87 מטרים
* רוחב: 13.71 מטרים
* שקיעה: 7.68 מטרים
* עוצמת המנוע: 3400 ליטרים לשנייה
* מהירות: 12.5 קשרים

כמות הנוסעים:

* מקומות ישיבה מדרגה ראשונה (היוקרטית): 61
* מקומות ישיבה מדרגה שנייה: 39
* מקומות ישיבה מדרגה שלישית: 245

דמויות בולטות בין נוסעיה
------------------------

* זלדה
* עזריה אלון (מאי 1925)

קישורים חיצוניים
----------------

* דף על אוניית "איליץ'" באתר קרויזניק.רו (ברוסית)

הערות שוליים
------------
**סיפור מיניבר** (באנגלית: **The Miniver Story**) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1950 עם גריר גרסון ווולטר פידג'ן בתפקידים הראשיים.

זה סרט המשך ל"גברת מיניבר", אך בניגוד לו הוא לא זכה בפרסים והיה כישלון כלכלי. משפחת מיניבר מיוצגת גם בסרט ההמשך פרט לבן הבכור וין (ריצ'רד ניי, שהיה אז בעלה השני של גרסון) שלא מופיע ולא מוזכר בו, ייתכן בגלל גרושיהם של ניי וגרסון.

העלילה תוארת בקריינות של וולטר פידג'ון בצורת פלשבקים.

תקציר העלילה
------------

הסרט מתחיל ביום הניצחון באירופה בלונדון, המונים חוגגים ברחובות. קיי מיניבר (גריר גרסון) מגיעה לעיר לשם בדיקה רפואית. היא גרה בעיירה קטנה ליד לונדון שבה נערכת מסיבת פרידה לחיילים החוזרים לארצם. קצין פולני (פיטר פינץ') מברך את האנגלים באנגלית ופולנית על ניצחונם במלחמה. קיי נפרדת ממפקד החיילים, ספייק (ג'ון הודיאק), החוזר לארצות הברית. במשך המלחמה היו ביניהם יחסי אהבה אפלטוניים והוא רצה להיפרד מאשתו בארצות הברית בגלל אך קיי נפרדת ממנו כי היא נאמנה למשפחתה.

לבית המשפחה חוזרים קלמנט "קלם" משירות צבאי באירופה, הבת ג'ודי (קאתי אודונל) משירות בקהיר והבן הצעיר טובי (ג'יימס פוקס) חוזר מארצות הברית לשם נשלח במלחמה.

ג'ודי התאהבה בעת שירותה בקהיר, בקצין סטיב ברונסוויק (ליאו גן) המבוגר ממנה ופרוד מאשתו. זה לא מוצא חן בעיני ההורים. קיי נוסעת ללונדון, נפגשת עם סטיב ומשכנעת אותו כי בינו ובין פרודתו יש הרבה יותר מאשר עם ג'ודי והוא משתכנע. באותו יום היא מתבשרת על ידי הרופא שיש לה מחלה קשה וכי אורך חייה בין חצי שנה לשנה. היא לא משתפת את סודה עם קלם.

קלם ממשיך את עבודתו כמהנדס. משרדו ממוקם בשכונה בלונדון שבה עדיין בתים חרבים מהפצצות הגרמנים זה מדכא אותו והוא מסכים להצעה לתכנן בברזיל מיזם גדול. קיי משכנעת אותו להישאר באנגליה ומעבירה את משרדו למקום יותר מרכזי והומה במרכז לונדון.

ג'ודי כועסת ומתפרצת על קיי שחיבלה ביחסייה עם סטיב אבל קיי מגלה לה על יחסיה עם הקצין האמריקאי שהתאהב בה ורצה להיפרד למענה מאשתו וקיי סירבה לו. ג'ודי מתפייסת עם אמה וכולם יוצאים למסיבה בה מפגישים ההורים את ג'ודי עם הבחור הצעיר פול טובי העובד כמהנדס במשרדו של קלם והם מחליטים להתחתן.

קיי מגלה את מחלתה לקלם, משימתה הושלמה - ג'ודי נישאת לפול והיא מצליחה להיות נוכחת בחתונה וקלם נשאר באנגליה. היא מתה חדשים אחדים לאחר מכן.

צוות השחקנים
------------

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| גריר גרסון | קיי מיניבר | האם |
| וולטר פידג'ן | קלם מיניבר | האב |
| ג'יימס פוקס | טובי מיניבר | הבן |
| קאתי אודונל | ג'ודי מיניבר | הבת |
| ליאו גן | סטיב ברונסוויק | המחזר של ג'ודי |
| פיטר פינץ' | קצין פולני |  |
| אנתוני בושל | דוקטור קינסלי | רופא |
| ג'ון הודיאק | ספייק רומווי | קצין אמריקאי |
| ריצ'רד גייל | טום פולי | בעלה של ג'ודי |

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סיפור מיניבר** בוויקישיתוף

* "סיפור מיניבר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "סיפור מיניבר", באתר AllMovie (באנגלית)
* "סיפור מיניבר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* קדימון לסיפור מיניבר, באתר יוטיוב
* סיפור מיניבר, באתר TCM
**מיכאל פרטוריוס** (בגרמנית: **Michael Praetorius**;‏ 15 בפברואר 1571 (כנראה) – 15 בפברואר 1621) היה מלחין ונגן עוגב גרמני ובעל כתבים בנושאי מוזיקה. פרטוריוס היה מלחין רב-צדדי, מן המובהקים בתקופתו, שעיקר חשיבותו בפיתוח צורות מוזיקליות המבוססות על מזמורי תפילה פרוטסטנטיים.

ביוגרפיה
--------

פרטוריוס נולד כמיכאל שולצה, הצעיר בבניו של כומר לותרני, בקרנצבורג שבגרמניה. עם תום לימודיו בטורגאו ובצרבסט, המשיך בלימודי דת באוניברסיטה של פרנקפורט על נהר אודר. הוא כיהן כנגן עוגב בכנסיית מריה (Marienkirche) בפרנקפורט ובהמשך עבד בחצר וולפנביטל כנגן עוגב ומאז 1604 כממונה על המוזיקה (קאפלמייסטר). משנת 1613 עד 1616 עבד בחצר הסקסונית בדרזדן, שם נחשף למוזיקה האיטלקית החדישה, לרבות יצירותיהם הפוליכוראליות (למקהלות אחדות) של מלחיני האסכולה הוונציאנית. הפיתוח שלו בהמשך של צורת הקונצ'רטו הכוראלי, בייחוד בגרסה הפוליכוראלית, נבע ישירות מהיכרותו עם המוזיקה של מלחינים ונציאניים כמו ג'ובאני גבריאלי. מיכאל פרטוריוס טמון בכוך קבורה מתחת לעוגב בכנסיית מריה הקדושה בוולפנביטל, גרמניה.

שמו
---

בגרמנית מופיע שם המשפחה בצורות שונות, ביניהן שולצה, שולטה, שולטהייס, שולץ ושולטייס. פרטוריוס היא הצורה הלטינית של שם המשפחה.

יצירותיו
--------

פרטוריוס היה מלחין פורה להפליא, שיצירותיו מגלות את השפעתם של בני זמנו סמואל שיידט והיינריך שיץ כמו גם השפעה איטלקית. יצירותיו כוללות את Musae sioniae בת תשעת הכרכים (1605-10), קובץ של למעלה מאלף כוראלים ושירים; עוד יצירות רבות לכנסייה הלותרנית; ו"טרפסיכורה" (1612), אוסף של יותר מ-300 מחולות אינסטרומנטליים, שהוא גם היצירה הנודעת ביותר שלו וגם יצירתו החילונית היחידה ששרדה. המסה בת שלושת הכרכים שלו, "סינטגמה מוזיקום I" ו"סינטגמה מוזיקום דה אורגנוגרפיה II" מן השנים 1614-20 כוללת טקסטים מפורטים ותמונות על הנהלים המוזיקליים וכלי הנגינה שהיו בשימוש בימיו, תיעוד רב חשיבות למוזיקולוגיה, לתורת הכלים ולתחום של ביצוע אותנטי.

משפחת הוויולים מ, תוך "סינטגמה" של פרטוריוס, 1618

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מיכאל פרטוריוס** בוויקישיתוף

* מיכאל פרטוריוס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* מיכאל פרטוריוס, באתר ספוטיפיי
* מיכאל פרטוריוס, באתר Last.fm (באנגלית)
* מיכאל פרטוריוס, באתר AllMusic (באנגלית)
* מיכאל פרטוריוס, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* מיכאל פרטוריוס, באתר Discogs (באנגלית)
* מיכאל פרטוריוס, באתר Songkick (באנגלית)
* מיכאל פרטוריוס, דף שער בספרייה הלאומית
* מיכאל פרטוריוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* מיכאל פרטוריוס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

* Michael Pratorius - facsimiles in The Royal Library, Copenhagen
* Easybyte - free easy piano music for Es ist ein Ros entsprungen
* Listen to free Vocal Evangelical Church Music by Michael Praetorius at "Early Vocal Music Map" from Umeå Akademiska Kör.


|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007275400305171
* BNE: XX901604
* BnF: cb13898645c (data)
* CiNii: DA04677784
* GND: 118741713
* ISNI: 0000 0001 1027 9912
* LCCN: n80096728
* MusicBrainz: 2f625459-d284-4e00-a3e8-3906b589a9b3
* NDL: 00817690
* NKC: jn20000604495
* NLP: A16740154
* NTA: 072444371
* SELIBR: 253101
* SNAC: w6gf2207
* SUDOC: 052639266
* Trove: 1158226
* VcBA: 495/242239
* VIAF: 61732864
* WorldCat: lccn-n80096728

 |
**מבצע תחתונית** (באנגלית: **Operation Petticoat**) הוא סרט קומדיה מלחמתית משנת 1959 בבימויו של בלייק אדוארדס עם קרי גרנט וטוני קרטיס בתפקידים הראשיים.

התסריט נכתב על ידי סטנלי שפירו ומוריס ריצ'לין והוא מבוסס על סיפור מאת פול קינג וג'וזף סטון. העלילה היא פיקטיבית אבל יש דמיון למספר אירועים שקרו באמת באותו זמן.

תקציר העלילה
------------

תת אדמירל מאט שרמן (קרי גרנט) מגיע לצוללת Sea Tiger של חיל הים האמריקאי כדי לסקר אותה לפני שתושט לגריטה. הוא מתיישב בתא הפיקוד ומתחיל לעיין ביומן שכתב בצוללת במלחמת העולם השנייה מכאן מתחילה העלילה בפלשבק.

הצוללת עוגנת בנמל סמוך למנילה ומופצצת על ידי מטוסים יפניים. המלחים מצליחים להינצל אבל הצוללת סובלת נזקים כבדים ומפקדת הצי רוצה לפרקה אבל מאט מתעקש לשקם אותה בעזרת אנשיו ובעיקר בעזרת המכונאי הראשי סם טוסטין (ארתור או'קונל).

לשרמן חסר ציוד רב שבלעדיו אין אפשרות לשקם את הצוללת. לפתע הוא מקבל כתגבורת את ניק הולדן (טוני קרטיס) שמודה שאין לו כל ניסיון בשירות בצי אבל יש לו ניסיון רב ב"השגת דברים". שרמן הספקן ממנה אותו ל"קצין אספקה" ונותן לו רשימת אביזרים חיוניים.

בעזרת כמה מלחים מצליח הולדן להשיג את כל הציוד על ידי גנבה ממחסני הצי ושרמן שמח על כך ומתעלם מהדרך בה הושג הציוד.

הצוללת עוזבת את הנמל בדרכה לדרווין. באי סבו נמצאות חמש קצינות אחיות שמט חייב לפנותן לפני שהאי ייכבש וכאן מתחילות ההיתקלויות הקומיות בין שני המינים. במקרה אחד מופרע שרמן על ידי אחת האחיות ברגע שהוא מכוון טורפדו למכלית יפנית. הוא מחטיא את המכלית ופוגע במשאית על החוף...

יש לצבוע מחדש את הצוללת. הולדן מצליח להשיג צבע אדום ולבן כ"פריימר" לצבע האפור הרגיל. הערבוב שלהם נותן צבע ורוד אבל תהליך הצביעה הסופי מופרע על ידי הפצצות יפנים והצוללת חייבת לעזוב את הנמל ולצלול כשהיא צבועה בוורוד...

שושנת טוקיו לועגת בשידור על "הצוללת הוורדה" של האמריקאיים. פיקוד הצי האמריקאי לא יודע על צוללת כזאת וחושב שמדובר במלכודת. הוא נותן הוראה לאניות הצי להטביע צוללת וורודה...

כאשר הצוללת מתגלה על ידי אונית קרב, היא מותקפת בפצצות עומק. שרמן נותן הוראה להוציא מהצוללת מטען של חליפות הצלה כדי שיחשבו שהצוללת טובעה אבל המפקד על האניה לא קונה זאת ומחליט כי זו הטעייה ויש להמשיך את ההתקפה על הצוללת.

לבסוף מציע הולדן כי האחיות יתנו להם את בגדיהן התחתונים. ושרמן משחרר למים תחתונים וחזיות. מפקד אניית הקרב משוכנע כעת כי הצוללת אמריקאית היות שליפנים אין ציוד כזה. ההתקפה נפסקת והצוללת עולה מעל המים ומתקבלת בתשואות בנמל הסמוך.

הזמן חוזר להווה. הולדן מגיע לצוללת. הוא כעת מפקד הצוללת ועומד להשיט אותה למקום הגריטה. שרמן מבשר לו כי החליט למנותו למפקד צוללת גרעינית.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מבצע תחתונית** בוויקישיתוף

* "מבצע תחתונית", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "מבצע תחתונית", באתר נטפליקס
* "מבצע תחתונית", באתר AllMovie (באנגלית)
* "מבצע תחתונית", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)
* "מבצע תחתונית", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* קדימון לסרט מבצע תחתונית, באתר יוטיוב
**לואיזה אלאונורה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג** (בגרמנית: **Louise Eleonore zu Hohenlohe-Langenburg**;‏ 11 באוגוסט 1763 – 30 באפריל 1837), הייתה נסיכה גרמנית, ואשתו של גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן.

ביוגרפיה
--------

לואיזה אלאונורה נולדה ב-11 באוגוסט 1763 בלנגנבורג שהשתייכה לנסיכות הוהנלוהה-לנגנבורג, לכריסטיאן אלברכט, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ולאוגוסטה, נסיכת שטולברג-גדרן, בתו של פרידריך קרל, נסיך שטולברג-גדרן.

ב-27 בנובמבר 1782 התחתנה לואיזה אלאונורה עם גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ממנו היו לה 4 ילדים. בשנת 1803 מת בעלה גאורג, ובנה ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן עלה לשלטון במקומו, תוך שלואיזה אלאונורה משמשת כעוצרת עד לבגרותו. בזמן המלחמות הנפוליאוניות עשתה לואיזה אלאונורה כל שביכולתה על מנת לשמור על עצמאות הדוכסות, ולצורך כך הצטרפה בשנת 1806 לקונפדרציה של הריין. למרות שהארץ נבזזה שוב ושוב על ידי כוחות צרפתיים ורוסיים, לא ברחה לואיזה אלאונורה מהדוכסות, אלא נשארה בטירתה יחד עם ילדיה, וייבאה חיטה על מנת להפחית את הרעב ששרר בדוכסות. בשנת 1813 עברה לואיזה אלאונורה למחנה בעלות הברית, ובכך הצליחה לשמור על עצמאות הדוכסות גם בקונגרס וינה. בשנת 1821 חנכה לואיזה אלאונורה את הגימנסיה שהחל בעלה לבנות, ובאותה שנה נטל בנה ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן את השלטון לידיו. לואיזה ביקרה הרבה בחו"ל, ואף ביקרה את בתה אדליידה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן בבריטניה, וב-30 באפריל 1837 מתה לואיזה אלאונורה במיינינגן.

משפחתה
------

ב-27 בנובמבר 1782 התחתנה לואיזה אלאונורה עם גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן. ממנו היו לה 4 ילדים:

* אדליידה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1792–1849), התחתנה עם ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת
* אידה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1794–1852), התחתנה עם ברנהרד, נסיך סקסוניה-ויימאר-אייזנך
* בת מתה (1796)
* ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן (1800–1882)

אילן יוחסין
-----------


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אלברכט וולפגנג, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג |   | סופיה אמליה מנסאו-זארבריקן |   | לודוויג קראפט, רוזן נסאו-זארבריקן |   | פיליפינה הנרייטה מהוהנלוהה-לאנגנבורג |   | לודוויג כריסטיאן, נסיך שטולברג-גדרן |   | כריסטינה ממקלנבורג-גיסטרוב |
|   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |
|   |   | לודוויג, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג |   |   |   | אלאונורה, נסיכת נסאו-זארבריקן |   | לואיזה הנרייטה, רוזנת נסאו-זארבריקן |   |   |   | פרידריך קרל, נסיך שטולברג-גדרן |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|
|   |   |   |   |   | כריסטיאן אלברכט, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג |   |   |   |   |   |   |   | אוגוסטה, נסיכת שטולברג-גדרן |
|   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | **לואיזה אלאונורה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג** |
|

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **לואיזה אלאונורה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 116954280
* VIAF: 3245397
* WorldCat: viaf-3245397

 |
**סיפורה של אודרי רוז** (באנגלית: **Audrey Rose**), מלודרמת אימה אמריקאית משנת 1977, בבימויו של רוברט וייז, ובכיכובם של אנתוני הופקינס ומרשה מייסון, המבוססת על רומן באותו השם מאת התסריטאי והסופר פרנק דה פליטה.

עלילה
-----

אייווי טמפלטון (סוזן סוויפט) היא נערה נוירוטית בשנות העשרה לחייה, שהוריה הם ביל וג'סיקה טמפלטון (ג'ון בק ומרשה מייסון). הזוג זוכה להטרדות מצד תמהוני בשם אליוט הובר (אנתוני הופקינס) שנפגש איתם לאחר מכן באקראי ומספר להם כי לדעתו בתם היא גלגול ישיר של נשמת בתו המתה. הוא מספר לזוג המבוהל על שתי פגישות עם מדיומים ומביא הוכחות חותכות, לכאורה, על הקשר בין שתי הנשמות. הבעל, ביל, רואה בהובר מטורף ומבקש את חברו העורך דין למצוא דרכים חוקיות להרחיק את הובר מבתו. עורך הדין מציע שטמפלטון יזמין את הובר לביתו בזמן שהוא יצותת לו. טמפלטון עושה כן. אולם, בזמן הפגישה, אייווי חווה התקף זעם, ורק אליוט הובר – באמירה חוזרת של השם "אודרי רוז" – מצליח להרגיעו. לאחר מכן, הוא ממשיך לשתף את משפחת טמפלטון באמונתו בגלגול נשמות ובהינדואיזם, לאחר שחווה, לדבריו, חוויה רוחנית עזה. עורך הדין של ביל יוצא מבוהל מהבית, ואשתו מתחילה לפחד יותר ויותר, ועולים בה חששות כי יש צדק בדבריו של הובר.

ג'סיקה ממשיכה לאבד את שפיותה, ואילו בתה זוכה ללעג מצד חברותיה ומנסה להתאבד. הובר חוטף את אייווי, ונקלע לבית משפט. בפקודת השופט, מהפנט מזמן את אייווי לצורך היפנוזה, במהלכה היא משחזרת בדיוק, בעיני הובר, את תהליך התאונה. הובר נקלע לסערת רגשות ופורץ בבכי. אייווי מתה במהלך ההיפנוזה. אמה משתכנעת סופית שיש קשר בין שתי הנשמות, בעוד בעלה ביל לוקה בדיכאון. היא כותבת מכתב נרגש להובר. הסרט מסתיים בציטוט של הבהגאוואד גיטה (תרגום מילולי ומקוצר, המעביר את המסר המקורי):
"אין קץ לנשמה אף פעם. לנשמה אין לידה ולא מוות. היא קדומה, קיימת ונצחית."

שחקנים
------

| שחקנ/ית | תפקיד |
| --- | --- |
| מרשה מייסון | ג'ניס טמפלטון |
| אנתוני הופקינס | אליוט הובר |
| ג'ון בק | ביל טמפלטון |
| סוזן סוויפט | אייווי טמפלטון |
| נורמן לויד | ד"ר סטיבן ליפסקום |
| ג'ון הילרמן | התובע סקוט וילי |
| רוברט וולדן | ברייס מק |

ביקורת
------

הביקורות לא שיבחו את הסרט. לדוגמה, ביקורתו של וינסנט קנבי גרסה כי:

> 
> הסרט הוא חזרה מעייפת על העניין הפסיכי של גלגול הנשמות, שנטחן ונלעס די בסרטים ירודים כגון 'מגרש השדים'.
> 
> 
> 
> — וינסנט קנבי, הניו יורק טיימס
>

קישורים חיצוניים
----------------

* "סיפורה של אודרי רוז", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "סיפורה של אודרי רוז", באתר AllMovie (באנגלית)
* "סיפורה של אודרי רוז", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)
* "סיפורה של אודרי רוז", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
מיכאל פורשלגר
הרב **מיכאל אליעזר הכהן פורשלגר** (בכתיב יידי: **פארשלאגר**; ה'תרמ"ד, 1883 – ט"ו בחשוון ה'תשי"ט 29 באוקטובר 1958) היה רב ולמדן מתלמידי האדמו"ר מסוכטשוב רבי אברהם בורנשטיין.

ביוגרפיה
--------

נולד בעיר ליוביטש הסמוכה לעיר סוכטשוב שבפולין, לאברהם משה ולבלומא. מילדותו היה חולה עיניים ובמשך תקופה לא ראה כלל. למד בילדותו אצל הרב פנחס לבקוביץ, חסיד גור.

מגיל צעיר החל לנסוע בקביעות לסוכטשוב, ופעם אף הלך ברגל מעירו לסוכטשוב מרחק של 25 ק"מ, בשנת תרנ"ח בהיותו בגיל 14, נסע ללמוד בצורה קבועה אצל רבו, הרב אברהם בורנשטיין, בסוכטשוב. באותה התקופה, הפסיק הרב להעביר שיעורים וקיבל אותו ללימוד יחידני.

בהיותו בסוכטשוב למד גם מפי הרב יואב יהושע וינגרטן מחבר "חלקת יואב", ומפי הרב אריה צבי פרומר, הרב מקוז'יגלוב, ראש ישיבת חכמי לובלין. הוא התקרב גם לרב יוסף ענגיל רבה של קרקוב.

בשנת תרס"ב נישא לשרה רייזל פליישמן, מהעיר סוכטשוב. הוריו היגרו לארצות הברית, ובשנת 1921 היגר הוא בעקבותיהם והגיע לארצות הברית, הוא השתקע בבולטימור.

בבלטימור מסר שיעורים פעמיים ביום, בבקר שיעור משניות בבית כנסת 'חיזוק האמונה', שלימים הפך לקונסרבטיבי והוא פרש משם לאחר 26 שנים שמסר שם שיעורים. בערב מסר שיעור בגמרא בבית הכנסת הרוסי, שם כיהן הרב שמואל פליסקין. 

במשך שנים סירב לקבל משרות רבניות, אך רבים מרבני ארצות הברית הכירו בו, התכתבו עמו בהלכה וצירפו אותו במקרים רבים להכרעות כדיין שלישי במושבי בית דין. היה מיודד עם הרב חיים צימרמן, הרב מאיר אמסעל, הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד ורבי יואל טייטלבוים מסאטמאר. סייע בהקמת ישיבת נר ישראל והיה קשור לראש הישיבה הרב יעקב יצחק רודרמן. בשנתיים האחרונות לחייו אף התפלל שם תפילת שחרית כל יום. 

בסוף ימיו סבל רבות ממחלות לב, הוא נפטר בט"ו בחשון ה'תשי"ט כבן 75 שנים.

כתב כעשרים אלף גיליונות של דברי תורה, מעט מהם עובדו וכונסו בידי תלמידיו לאחר פטירתו בספר 'תורת מיכאל'.

לקריאה נוספת
------------

* בן ציון ברגמן, **מיכאל באחת**: פרקי חייו והליכותיו של רבינו מיכאל אליעזר הכהן פארשלעגער, תלמידו של בעל האבני נזר, בתוספת לקט ממכתבי תורתו. ניו יורק, 2014

קישורים חיצוניים
----------------

* קברו ופרטים נוספים אודותיו באתר "kevarim.com" (באנגלית)
* תורת מיכאל באתר hebrewbooks
* כתבה אודותיו (אנגלית).
**אלדד משה כהן** הוא פסיכולוג קליני, סופר ומחזאי ישראלי.

ביוגרפיה
--------

כהן נולד בירושלים. הוא בעל תואר שני בפסיכולוגיה קלינית של הילד מאוניברסיטת תל אביב. למד בסטודיו למשחק של הלל נאמן.

כהן הוציא כמה ספרים שלא התפרסמו מאוד, אך סיפוריו הם פופולריים יחסית, מככבים על בימות התיאטרון וזוכים בפרסים.

ספרו "תסתכלו עליי", שיצא ב-1998, הומחז להצגה שהועלתה ב"צוותא" במשך יותר משנתיים, וסיפורים ומונולוגים מהספר הומחזו והועלו על במות שונות בכל רחבי הארץ. הספר זיכה את אלדד בפרס ליצירת ביכורים מהמועצה לתרבות ואמנות לשנת 1998, וב-1999 בפרס המחזה בפסטיבל עכו, שם שיחקו בה עידן אלתרמן, לירית בלבן, חנן לדרמן וירדן בר-כוכבא.

ירדן בר-כוכבא ערכה את ספרו השני של אלדד כהן, "לפחות היית מת בצורה מסודרת", שיצא ב-2003. באותה שנה הופיעו חברי "הסטודיו למשחק חולון" בהצגה "שדה תעופה לנשים בודדות" בבימויה של טל עומר, על פי מונולוגים מספרו של כהן "תסתכלו עלי".

אלדד כהן כתב וביים ל"תיאטרונטו" 2008 את ההצגה "בלון", בה שיחק גל פרידמן. העלילה עוסקת במוכר בלונים בפתח בניין עיריית תל אביב, שאהבתו לבחורה שפגש מובילה אותו לאשפוז פסיכיאטרי שסופו מוות.

כתב את הקומדיה "תיאטרון רפרטוארי".

כתב (ביחד עם ירדן בר-כוכבא) את הצגות הילדים "סוף התחלה וחתולה" ו"אולי פיל".

הדמויות בסיפוריו של אלדד כהן נחשבות קפקאיות ואומללות, בדומה לדמויות במחזות של חנוך לוין, והן עטופות בהומור שחור ומלוות בתחושת חוסר אונים וחוסר מוצא.

ספריו
-----

* "**תסתכלו עליי**" ("ידיעות אחרונות - ספרי חמד", תל אביב, 1998) (הספר בקטלוג ULI)
* "**לפחות היית מת בצורה מסודרת**" ("ידיעות אחרונות - ספרי חמד", תל אביב, 2003) (הספר בקטלוג ULI)
* "**אמא קומי**" (ידיעות ספרים, 2019) (הספר בקטלוג ULI)

#### ספרי ילדים

* "**מנגינה כחולה עם תלתלים**" (עם עובד, תל אביב, 2012) (הספר בקטלוג ULI)

קישורים חיצוניים
----------------

* אלדד כהן, ברשת החברתית פייסבוק
* אלדד כהן, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה"
* רשימת הפרסומים של אלדד כהן, בקטלוג הספרייה הלאומית
* הספרים של אלדד כהן, באתר "סימניה"
* יוסי רן, בלון – בתיאטרון הסטודיו בחיפה, באתר תרבות הפנאי, 28 ביוני 2009
* שלומית כהן-אסיף, "מנגינה כחולה עם תלתלים": תקוות השיר, באתר הארץ, 26 ביוני 2012
* צבי גורן, תיאטרון רפרטוארי – יש שיטה באיגיון, באתר הבמה, 12 בנובמבר 2012
* יובל פלוטקין, הפסיכולוג שסבל מהרגלים כפייתיים כתב ספר על ילד שנאבק בהם, באתר ynet, 7 ביוני 2019
* סרטונים אלדד כהן – בפרויקט "סופרים קוראים", ב-YouTube

הערות שוליים
------------

1. ↑  מס רישיון 27-5237
2. ↑  מיכאל הנדלזלץ, תיאטרון רפרטוארי; זה שם ההצגה, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2012
3. ↑  לפחות היית מת בצורה מסודרת, באתר "עברית"
4. ↑  אמא קומי – סקירה של חוי הראל – פרלמנט הספרים, באתר פרלמנט הספרים, ‏יוני 2019

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007292117405171
* ISNI: 0000 0000 5292 058X
* LCCN: nr99011838
* VIAF: 31915695
* WorldCat: lccn-nr99011838

 |
**מרינוס** (ביוונית: **Μαρῖνος ὁ Νεαπολίτης**; נולד בסביבות 440 או 450 לספירה) היה פילוסוף נאופלאטוני יליד פלאביה ניאפוליס (שכם) בארץ ישראל בתקופה הביזנטית. הוא היה תלמידו של פרוקלוס באתונה.

חייו
----

מרינוס נולד בשכם והיה כנראה שומרוני, או אולי יהודי. בשלב מוקדם הומר לדת היוונית הישנה, מעידים מקורות בני הזמן; שמואל קרויס מניח שזהו רק הד לעובדה שהשתייך לזרם הפילוסופי האתונאי. לדברי פוטיוס, מרינוס ויתר על דתו השומרונית "משום שהיא סטתה מדתו של אברהם והכניסה בה חידושים, והוא התאהב בפגניות. אף על פי כן, באמצעות עבודה קשה, הוא עלה בפרסומו על תהילתם של רבים מוכשרים ומבוגרים ממנו". מדבריו של דמאסקיוס אנו למדים שהוא היה חלש בגופו.

מרינוס הגיע לאתונה בתקופה שבה, למעט פרוקלוס, היה מחסור גדול של גברים בולטים באקדמיה האפלטונית. מסיבה זו הוא הצליח להגיע לראשות האקדמיה (סכולארכס (אנ')) עם מותו של פרוקלוס בשנת 485. בתקופה זו מורי הדת היוונית הישנה סבלו מרדיפות בידי הנוצרים ומרינוס נאלץ לחפש מקלט באפידאורוס. הוא מת בסביבות שנת 500, אולי באתונה.

חיבוריו
-------

חיבורו העיקרי של מרינוס הוא הביוגרפיה "חיי פרוקלוס", המקור העיקרי למידע על חייו של פרוקלוס. מועד פרסום הביוגרפיה קבוע באמצעות ראיות פנימיות לשנת מותו של פרוקלוס, שכן הוא מזכיר ליקוי חמה שיקרה כאשר תסתיים השנה הראשונה שלאחר אותו אירוע. החיבור פורסם לראשונה יחד עם חיבוריו של מרקוס אורליוס בשנת 1559; הוא פורסם מחדש בנפרד על ידי יוהאן אלברט פבריציוס (אנ') בהמבורג בשנת 1700, ונערך מחדש בשנת 1814 על ידי ז'אן פרנסואה בואסונאד דה פונטארבי (אנ') עם תיקונים והערות.

מרינוס גם חיבר פרשנות (או מבוא) לחיבור "נתונים" (אנ') של אוקלידס, ופרשנות ל"פרשנות קטנה" של תאון מאלכסנדריה (אנ'). ישנו גם טקסט אסטרונומי ששרד, הדן בשביל החלב.

חיבוריו האבודים כללו פירושים על אריסטו (אנ') ועל "פילבוס" (אנ') של אפלטון. בסודא נאמר שהוא השמיד את האחרון מכיוון שאיסידורוס מאלכסנדריה, יורשו בראשות האקדמיה, הביע את הסתייגותו ממנו.

פוטיוס מביע בביבליותקה שלו את דעתו על הגותו של מרינוס: "ברור שמרינוס, אם לשפוט על פי מה שאמר ומה שכתב, שלא הסתכם בהרבה, לא היה יוצר מעמיק של הרעיונות הפוריים המצמיחים דעות נבונות על טבעם של דברים".

קישורים חיצוניים
----------------

* ביוגרפיה של מרינוס משכם, באתר MacTutor (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3 4 5  Marinus, המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה
2. 1 2 3 4 5  Marinus of Neapolis, באתר אוניברסיטת סנט אנדרוז (באנגלית)
3. 1 2  מנחם שטרן – M. Stern, **Greek and Latin Authors on Jews and Judaism**, Vol. II, pp. 673-674: Damascius, *Vita Isidori*, apud: Photius, **Bibliotheca**, Cod. 242
4. 1 2 3  Samuel Krauss, "Marinus, a Jewish Philosopher of Antiquity", **The Jewish Quarterly Review** 9(3), 1897, 518–519 (**המאמר זמין לצפייה** במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
5. ↑  סודא, מרינוס, μ199

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007265057605171
* BIBSYS: 90249158
* BNE: XX1187274
* BnF: cb122068233 (data)
* CiNii: DA04181111
* GND: 100952992
* ICCU: RAVV000483
* ISNI: 0000 0001 1604 9835
* LCCN: n86107863
* NKC: jn20020606005
* NLG: 45341
* NTA: 073157643
* RERO: 02-A010113791
* SELIBR: 195400
* SUDOC: 030705843
* ULAN: 500056156
* VcBA: 495/24295
* VIAF: 20477796
* WorldCat: lccn-n86107863

 |
שער מבצר ביסטון
**מבצר ביסטון** (באנגלית: **Beeston Castle**) הוא מבצר מימי הביניים במחוז צ'שייר שבאנגליה שנבנה בשנת 1220 על ידי רנולף דה בלונדוויל, רוזן צ'סטר השישי, לאחר חזרתו לנחלתו ממסעי הצלב. 

בשנת 1237 עבר המבצר לידי הנרי השלישי, מלך אנגליה ושימש את הכתר האנגלי עד למאה ה-16 אז נחשב המבצר כחסר חשיבות צבאית. למרות זאת המבצר שימש, שוב, כמעוז צבאי במהלך מלחמת האזרחים האנגלית ובמהלכה, בשנת 1646, נהרסו חלקים ממנו על ידי צבאותיו של אוליבר קרומוול. האתר ננטש ובמהלך המאה ה-18 שימש כמחצבה. כיום האתר נמצא בבעלות מועצת המורשת האנגלית וקיבלה מעמד של מונומנט רשום ובניין רשום. 

בוני מבצר ביסטון נמנעו מבניית מגדל עוז והסתמכו על חוסנו הטבעי של האתר והמאסיביות של חומותיו. המבצר תוכנן על בסיס המצודה הקונצנטרית שמקורה במבצרים הצלבניים של סוף המאה ה-12. מערכות המגן של המבצר היו בנות 2 חלקים נפרדים, טירה פנימית על פסגת הגבעה שמדרונות תלולים משלושת צדדיה וחפיר עמוק מהצד הרביעי בודדו אותה מסביבתה. טבעת ההגנה החיצונית נבנתה על השיפולים של התל, צורתה ריבועית והיא מורכבת מחומה שעובייה 2 מטרים ושער אדיר ממדים שמסביבו נחפר חפיר עמוק. החומה נבנתה בשיטה הצלבנית של בניית "קליפה חיצונית" ומילוי של עפר ושברי אבנים, מגדלים שצורתם חצי מעגל כצורת האות הלועזית D, שהוו חידוש בבניית טירות באנגליה ומקורם אף הוא במבצרים צלבנים. המגדלים נבנו על מנת לאפשר שליטה באש לאורך קו החומות. במבצר לא נבנו קמרונות או מבני אבן קבועים לחיל המצב וההשערה היא כי תושביו התגוררו במבני עץ בחצר החיצונית. 

ישנן עדויות לכך שהמבצר נבנה במקומה של התיישבות מתקופת הברזל, כאשר הגבעה עליה נבנה המבצר שימשו למבצר גבעה מהתקופה.

גלריה
-----

* שער מבצר ביסטון בשנת 1816שער מבצר ביסטון בשנת 1816
* מבצר ביסטון, ציור משנת 1816.מבצר ביסטון, ציור משנת 1816.
* מבט על מבצר ביסטון מכביש הגישה.מבט על מבצר ביסטון מכביש הגישה.
* חומות מבצר ביסטון.חומות מבצר ביסטון.

ראו גם
------

* כוכב הירדן
* מצודה

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מבצר ביסטון** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מבצר ביסטון (באנגלית)

* אתר האינטרנט הרשמי של מבצר ביסטון (באנגלית)
**לואיזה בונפיליולי** (באיטלקית: **Luisa Bonfiglioli**;‏ 2 ביוני 1903 – 21 באפריל 1986) הייתה פרופסור למתמטיקה בפקולטה למתמטיקה בטכניון והתמחתה בחקר הגאומטריה התיאורית. העמידה דורות של מהנדסים וטכנאים בשירות חיל האוויר הישראלי.

ביוגרפיה
--------

נולדה בשנת 1903 בפרדה שבאיטליה. ב-1925 קיבלה את תואר הדוקטור למתמטיקה באוניברסיטת פרארה, ובמשך שבע שנים לאחר מכן שימשה שם כאסיסטנטית. בשנת 1933 עלתה לארץ ישראל וב-1934 הצטרפה לטכניון כאסיסטנטית בגאומטריה תיאורית והמשיכה ללמד בו ברציפות עד ימיה האחרונים. זמן קצר לאחר קליטתה בטכניון כבר הרצתה בונפיליולי בפני סטודנטים בתחום וכן לימדה נומוגרפיה ועסקה בפרספקטיבה גאומטרית ופוטוגרמטריה. בשנת 1951 מונתה למרצה בכירה, והחל משנת 1953 עמדה בראש המחלקה לגאומטריה תיאורית ורישום טכני. בשנת 1954 מונתה לפרופסור חבר. 

בונפיליולי השתקעה עם משפחתה בקריית ביאליק. במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הצטרפה לשורות "ההגנה" וסייעה רבות בהגשת עזרה ראשונה ובתחום המשרדי ניהולי.

בין השנים 1948–1960 לימדה בהתנדבות בבית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה. 

במשך שנים ארוכות הייתה בונפיליולי בין הבודדים שעסקו בחקר הגאומטריה בארבעה ממדים. היא כתבה 11 ספרים ופרסמה מאמרים רבים בכתבי עת איטלקים, אמריקנים וישראלים. בנוסף כתבה מספר ערכים בתחום ההנדסה באנציקלופדיה העברית. עבור חלק מפרסומיה, אשר נכתבו בעת היותה בשבתון באוניברסיטת פרינסטון, קיבלה בשנת 1966 את פרס אופנהיימר לגאומטריה תיאורית. מלבד עיסוקה באקדמיה, עמלה בונפיליולי גם על בניית מכשירים מיוחדים, והמציאה מספר כלים שימושיים בתחומי הגננות, שרטוט ועיבוד חומרים, אם כי לא רשמה עליהם פטנט. 

בשנת 1968 מונתה לפרופסור מן המניין. בשנת 1971 פרשה לגמלאות והמשיכה לעבוד בהוראה ובעבודות מחקר עד הרגע האחרון, כשעיקרן של העבודות בגרפיקה ומחשב. 

בשנת 1984 זכתה באות יקירת קריית ביאליק על היותה מראשוני המתיישבים בקריה ועל פעילותה שם במסגרת "ההגנה" בשנים הראשונות והקשות.

לקריאה נוספת
------------

* "יד לזכרה של פרופסור לואיזה בונפיליולי, 21.4.1986 - 2.6.1903", הפקולטה למתמטיקה, הטכניון, חיפה, 1987.

קישורים חיצוניים
----------------

* נילי פרידלנדר, שם בינלאומי לאישה קטנה וצנועה, מעריב, 18 בנובמבר 1966

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007258944205171
* ISNI: 0000 0000 6697 9742
* LCCN: nr98000276
* VIAF: 78688471
* WorldCat: lccn-nr98000276

 |
פקק הוא אחד הגורמים העיקריים לאלימות בכבישים
**אלימות בכבישים** היא התנהגות אלימה ואגרסיבית, אשר מתרחשת על ידי נהגים, בדרך כלל בנתיבי תחבורה. ההתנהגות כוללת לעיתים אלימות מילולית ופיזית, נסיעה מסוכנת במסלולי הכביש, איומים ולעיתים אף אלימות כלפי הולך רגל שלא בהכרח נוהג. אלימות בכבישים עלולה להוביל לעימותים, נזק לרכוש, תקיפות והתנגשויות שעלולות לגרום לפציעות פיזיות חמורות או אף למוות.

על פי מחקר של AAA Foundation for Traffic Safety שבדק את דו"חות המשטרה ברמה הלאומית, היו יותר מ-1,250 מקרי אלימות בכבישים בממוצע שדווחו בשנה בין השנים 1990–1996 בארצות הברית. רבים מהאירועים הללו הסתיימו בפציעות חמורות או אף למוות. שיעורים אלו עלו מדי שנה לאורך שש שנות המחקר. מספר מחקרים מצאו כי האלימות בכבישים מתרחשת בעיקר על ידי צעירים (בני 33 בממוצע) ו-96.6% ממחוללי האלימות הם גברים.

חוקיות
------

בתחומי שיפוט מסוימים, יכול להיות הבדל משפטי בין "אלימות בכבישים" ל"נהיגה אגרסיבית". בארצות הברית, רק מדינות בודדות חוקקו חוקים נגד אלימות בכבישים, שבהם מקרי אלימות בכבישים מובאים לדין.

ההגדרה המשפטית של אלימות בכבישים כוללת התנהגויות המתבטאות בזמן נהיגה, או הנובעות מתקריות הקשורות לתנועה.

אלימות בכבישים בישראל
---------------------

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אלימות בכבישים** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Louis Mizell, Matthew Joint, Dominic Connell, Aggressive Driving: Three Studies, 1997-03-01
2. ↑  Randy A. Sansone, Lori A. Sansone, Road Rage, **Psychiatry (Edgmont)** 7, 2010-7, עמ' 14–18
3. ↑  DOT HS 809 707, one.nhtsa.gov

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007532400305171
* LCCN: sh96010119

 |