recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**עונת הנדידה אל הצפון** (בערבית: **موسم الهجرة إلى الشمال**) הוא רומן פוסט-קולוניאלי מאת הסופר הסודאני א-טייב סאלח. הרומן פורסם בשנת 1966 ויצא לאור בביירות תחילה. לאחר מכן תורגם ליותר מ-30 שפות, ביניהן אנגלית, צרפתית, גרמנית, הולנדית, שוודית ועברית.

תקציר
-----

המספר, עלום שם, חוזר לכפר מולדתו בסודאן, לאחר שבע שנים באנגליה, בהן התקדם בתחום לימודיו וזכה לתואר דוקטור.

בדרכו לביתו, הוא פוגש כפרי חדש, שלא הכיר קודם, בשם מוסטפא סעיד (Sa'eed). מוסטפא מוצג בסיפור כאדם שהוא מושא להערצת הכפריים, הודות להישגיו שרוב האחרים אינם מסוגלים לבצע. המספר מתאר אופי קשה, מנוכר ועוין. המספר מתייחס אליו תחילה כאל בוגד. אך ערב אחד בהיותו שיכור, מוסטפא מתאר בפני המספר את חיי העבר שלו בערגה, באמירת שירה באנגלית רהוטה. מוסטפא עוזב בחטף את המספר. ואילו המספר נחוש בדעתו לגלות את זהותו של הזר. כפי שמתברר, מוסטפא היה לא רק תלמיד מבריק, ומשכיל בסודאן, אלא גם מצליח בלימודיו בקהיר ובמערב. הוא התמנה למרצה וחוקר בדרגת פרופסור, באחת האוניברסיטאות היוקרתיות באנגליה. באותה עת מוסטפא מתאר, בפני המספר, מערכת יחסים מורכבת ביותר, של שנאה ואלימות המופנית כלפי הזהות המערבית וכנגד מכריו בגולה. הסיפור על העבר הבעייתי של מוסטפא באירופה בפרט, הרומן שלו עם נשים בריטיות, מהווה מרכז העלילה המערבית של הרומן. המספר נפגש שוב ושוב עם מוסטפא סעיד כדי לגלות מהו עברו של הזר. דמותו מעוררת בו סקרנות רבה, ייאוש וכעס. למעשה המספר חושף את מוסטפא ומגלה את הכפיל שלו, שהחביא בתוכו. כולל העמדתו לדין וישיבתו בכלא, על רצח נשים... הסיפורים על חיי העבר של מוסטפא באנגליה, ההשלכות על הכפר סביבו, מעוררים במספר תהיות רבות וחשש רב, עד כדי התמודדות עם עצמו, על סף השפיות. רק לבסוף, צף נהר הנילוס כמרכיב מסיים של העלילה, המתאר את הנילוס בצורה מסכנת, בין חיים ומוות. כל זאת על מנת לסיים את הסיפור בבחירה מודעת, כדי להזיז את ההשפעה המערבית המתמשכת של מוסטפא, ולעמוד כפרט בעל השפעה בזכות עצמו.

הרומן נאסר לקריאה, בסודאן, ארץ מולדתו של הסופר. ככל הנראה הדבר קשור במחצית השנייה של הרומן, המכילה כמה דימויים מיניים עוצמתיים, אשר הממשלה האסלאמית בסודאן לא יכולה לאשר.

דמויות
------

* המספר (ללא שם, מדי פעם מכונה אפנדי כאות לכבוד)
* פרופ' מוסטפא סעיד.
* מאהבותיו של מוסטפא סעיד באנגליה: שילה גרינווד, אן המונד, ג'ין מוריס (אתה התחתן), איזבלה סימור.
* חאג' אחמד, סבו של המספר.
* וואד אל ריס, חבר סבו של המספר. כל פעם שהוא מתאלמן, מצליח לשאת אישה צעירה יותר.
* אדון וגברת רובינסון, הוריו המאמצים של מוסטפא בקהיר.
* מחג'וב, חברו של המספר מילדות.
* חסנה בנת מחמוד, אשתו של מוסטפא סעיד בכפר ושני ילדיה
* בנת מג'זוב, זקנה צעירה בגופה ובנפשה, המתארת בפני מספר את הדרמה שהתרחשה בכפר בהיעדרו.
* בני ובנות משפחתו של המספר ואנשי הכפר.

בתיאטרון
--------

הרומן תורגם לעברית בידי פרופסור טוביה שמוש מהאוניברסיטה העברית בירושלים. הרומן עובד למחזה תיאטרון ולהצגה שהופיעה בפסטיבל עכו עם השחקן מוחמד בכרי אשר זכה בפרס השחקן המצטיין בשנת 1993, בבימוי אוריאל זוהר.

לקריאה נוספת
------------

* א-טייב צאלח **עונת הנדידה אל הצפון**, הוצאת עם עובד, 2005

קישורים חיצוניים
----------------

* יוסף אלגזי, אלטייב צאלח - (2009-1929) הסופר מסודאן שחי בין שני עולמות, 29 במרץ 2009
* עונת הנדידה אל הצפון, באתר OCLC (באנגלית)
* אוריאל זוהר, עונת הנדידה אל הצפון

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb135680834 (data)

 |
הלוגו של אופוס
**אופוס** (**Opus**) הוא תקן אינטרנטי למקודד קול מאבד נתונים. הוא יכול לשמש להעברה יעילה של דיבור וגם להעברה איכותית של קול ומוזיקה. מעבר להיותו מקודד קול איכותי שיכול לעבוד במגוון תנאים, אופוס תוכנן להיות חופשי וללא מגבלות פטנטים. מפתחיו העיקריים הם ז'אן מארק ואלין (במקור עובד Octasic וחבר בקרן Xiph, בהמשך עבר לקרן מוזילה) וקואן ווס מחברת סקייפ. אופוס הוא, בין השאר, מקודד הקול הסטנדרטי של תקן WebRTC לשיחות קול ווידאו אינטראקטיביות בדפדפן.

היסטוריה
--------

אופוס הוא תוצאתה של קבוצת עבודה של ה־IETF שנוצרה בעקבות אכזבה ממקודדי הקול הקיימים. מקודדי הקול הפופולריים בתעשייה, כגון G.729 ו־AMR היו עם מגבלות פטנטים. למקודדים חופשיים כגון Speex ו־Vorbis היו בעיות מעשיות שונות. כמו כן לא הייתה מאחוריהם קבוצת חברות גדולה מספיק והיה ברור שלשם כך צריך ליצור תקן. תקנים למקודדי קול נוצרו בעבר באיגוד הטלפוניה העולמי (ITU) או ב־3GPP, אולם היחס של שני הארגונים הללו לפטנטים הוביל את היוזמים לעבוד עם ה־IETF. בין היוזמים היו קרן Xiph, שעומדת מאחורי המקודדים Vorbis ו־Speex, וכן חברת סקייפ, אשר פיתחה את מקודד הקוד SILK. הוחלט על הקמת קבוצת עבודה במסגרת ה־IETF שתשקול מקודדים קיימים ותנסה, במידת האפשר לשפר אותם.

לקבוצת העבודה הוצעו מספר מקודדים. מהם נבחרו שני מקודדים עיקריים כבסיס: CELT של קרן Xiph ו־SILK של סקייפ. סקייפ שחררה את קוד המקור שלו והתחייבה שמרגע שיאושר התקן, היא תספק רישיון חופשי לשימוש לפטנטים הנוגעים למימושו[דרוש מקור]. אחד המועמדים הנוספים שהוצע לקבוצת העבודה היה Broadvoice של יצרנית השבבים Broadcom. נעשה שימוש גם בחלקים קטנים מהקוד שלו באופוס[דרוש מקור: לפי מה שנאמר לי ב־IRC על ידי אחד המעורבים בתקינה].

בשנת 2010 ניתן למקודד השם אופוס (לאחר שימוש זמני בשם Harmony) למרות שבמקרה לחברת אוקטסיק יש מוצר עם אותו השם.

התקן אושר סופית בתאריך 11 בספטמבר 2012.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אופוס** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של אופוס

הערות שוליים
------------

1. 1 2  RFC 6716 המגדיר את המקודד אופוס
2. ↑  Minutes for Internet Wideband Audio Codec BOF, IETF 75, Stockholm, Sweden Thursday, July 30, 2009
3. ↑  דף הבית של המקודד Broadvoice
4. ↑  Harmony יקרא Opus - הודעה ברשימת התפוצה של קבוצת העבודה, 15 באוקטובר 2010
5. ↑  טיוטה ראשונה של תקן אופוס - מתוך רשימת התפוצה של קבוצת העבודה, 19 באוקטובר 2010
6. ↑  הכרזה על תקן אופוס בבלוג Mozilla Hacks
וילה בורגזה פינצ'יאנה.
**גלריה בורגזה** (באיטלקית: **Galleria Borghese**) הממוקמת ב**ווילה בורגזה פינצ'אנה** (וילה בורגזה שעל הפינצ'ו - **Villa Borghese Pinciana**) - וילה המצויה בגני וילה בורגזה, מציגה אוסף של אמנות ופסלים שנאסף על ידי הקרדינל שיפיונה בורגזה, אחיינו האהוב של האפיפיור פאולוס החמישי. הווילה נבנתה על ידי האדריכל פלמיניו פונציו על פי שרטוטים של שיפיונה בורגזה, אשר השתמש בווילה כאחוזה לצורך אירועים חברתיים.

יצירות המוצגות בגלריה
---------------------

מרבית היצירות המוצגות בגלריה מוצגות בדיוק בנקודה לה הם יועדו - פסלי ברניני הוזמנו על ידי שפיונה בורגזה בדיוק עבור המקום בו הם מוצגים כיום, וכך גם פסלה של אחותו של נפוליאון בונפרטה - פאולין, אשר נישאה לאחד מבני המשפחה, המתאר את פאולין השרועה על כיסא, מעשה ידי אנטוניו קנובה.

שפיונה בורגזה אסף את יצירותיו של קאראווג'ו ובהן: "נער עם סל פירות", "הירונימוס הקדוש כותב", ו"בכחוס החולה" וכן ציורים של טיציאן כגון "אהבה קדושה וטמאה", ציורו של רפאל - "הקבורה" ועבודות של פטר פאול רובנס ופרדריקו בארוצ'י.

קמיליו בורגזה (דודו של שפיונה) רכש את היצירה דנאה מאת אנטוניו דה קורג'ו, והיא מוצגת בגלריה.

הגלריה היא גלריה קטנה ביותר - מצויים בה 20 חדרים הפרוסים על שתי קומות, והביקור בגלריה אינו נמשך יותר משעתיים בשל מספר המבקרים הרב (כל שעתיים מוצאים כל המבקרים).

בקומה התחתונה מוצגות גם עתיקות רומיות (בעיקרה מהמאה הראשונה - השלישית) בהם פסיפס הגלדיאטורים הידוע, וכן הפרסקאות הידועות שעל תקרת החדרים מעשה ידי האמן הסיציליאני מאריאנו רוסי, שציוריו נראים תלת־ממדיים.

אוסף ברניני
-----------

יצירותיו המועטות של ברניני המוצגות בגלריה מהוות למעשה אחוז גדול מעבודותיו החילוניות של ברניני, אשר מרבית עבודותיו הן עבודות דתיות. בגלריה רואים את
אמלתיאה עם יופיטר הילד ופאן (1615) , אפולו ודפנה (1622–25) ודוד (1623) , הנחשבים לשיאה של היצירה הבארוקית, וכן הפסלים המוקדמים והפחות מוצלחים של ברניני: אנאס, אנכיסס ואסקניוס (1618–19) , אונס פרספונה (1621-22). והאלגוריה האמת מתגלה על ידי הזמן (1646–52) .

כמו כן מוצגות בגלריה פסל ראשו של האפיפיור פאולוס החמישי (1618–20) ופסל ראשו של תומכו של ברניני- שיפיונה בורגזה (1632) .

קישורים חיצוניים
----------------

| עיינו גם בפורטל: |
| --- |
|  | **רומא** |

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **גלריה בורגזה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של גלריה בורגזה (באיטלקית)

* אתר האינטרנט הרשמי של גלריה בורגזה (באיטלקית)(כדי להגיע לאתר באנגלית יש לגלול למטה).
* גלריה בורגזה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

**אנאס בורח מטרויה הבוערת** פדריקו בארוצ'י, 1598
* תיאור של הארכיטקטורה והגנים של וילה בורגזה.
* תמונת לוויין של בניין הגלריה והגנים.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007528387305171
* BnF: cb123124195 (data)
* CiNii: DA0326339X
* GND: 1086465-9
* ISNI: 0000 0001 2163 9792
* LCCN: n82047240
* NDL: 00825454
* NKC: xx0147223
* SUDOC: 031253407
* VIAF: 135862740
* WorldCat: lccn-n82047240

 |
**זְבוֹרְנִיק** (בסרבית בכתב לטיני ובבוסנית: **Zvornik**, בסרבית בכתב קירילי: **Зворник**) היא עיר השוכנת לגדות הנהר דרינה, במזרח רפובליקה סרפסקה אשר בבוסניה והרצגובינה.

היסטוריה
--------

היישוב מאוזכר לראשונה בכתובים במסמכים מ-1410 בהקשר להקמת מנזר באזור. במחצית השנייה של המאה ה-15 נכבש המקום על ידי האימפריה העות'מאנית. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית חסות על חבל בוסניה וסיפחה אותו דה פקטו. ב-1908 סיפחו האוסטרו-הונגרים את האזור דה יורה.

לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה זבורניק בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. האזור הועבר לחזקת ממשלת הבובות של מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה בהנהגת אנטה פאבליץ'. לאחר המלחמה נכללה זבורניק בשטחי יוגוסלביה.

בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החל תהליך התפרקותה האלים של יוגוסלביה. כחלק מהתהליך פרצה מלחמת בוסניה. במהלך המלחמה ביצעו מיליציות סרביות, ובכלל זה משמר המתנדבים הסרבי, טבח בתושבי זבורניק בוסניאקים ומוסלמים, ובמהלכו נרצחו 352 אזרחים.

הקהילה היהודית
--------------

יהודים הגיעו לזבורניק באמצע המאה ה-19. היו אלה אומנים, סוחרים זעירים ורוכלים יהודים ספרדים. לאחר סיפוח האזור על ידי האוסטרו-הונגרים, הגיעו למקום משפחות אשכנזיות ויצרו קהילה אחת משותפת. ב-1879 התגוררו בזבורניק 50 יהודים. ב-1890 הוקם בית העלמין והוא שכן בקרבת מקום מחוץ לעיר, סמוך לדרך הגישה אליה. ב-1902 הוקם בית כנסת ולצידו תלמוד תורה. בבית הכנסת התפללו לסירוגין בנוסח הספרדים ובנוסח אשכנז.

ב-1910 מנתה הקהילה 148 נפשות. לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה במקום פעילות ציונית והוקם סניף של התנועה וכן אגודת נוער. ב-1921 התגוררו בזבורניק 134 יהודים, שהיוו 4.27 אחוזים מכלל האוכלוסייה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 78 נפשות. לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון משטר האוסטאשה, הוחל ברדיפות יהודים. במאי 1942 בוצעה אקציה ובה נעצרו בני הקהילה. הם גורשו לשאבאץ ומשם הובלו למחנה הריכוז באנייצה. רוב המגורשים נרצחו. ב-1968 התגוררו בזבורניק 11 יהודים.

מבנה בית הכנסת שרד, נכון ל-1999 עמד על תילו ושימש בית מגורים. נכון ל-2009 היה בית העלמין מצוי בשטח העיר. בית העלמין לא היה מגודר ולא מתוחזק, נגרמו בו נזקים רבים, והשטח שימש כגינת ירק.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **זבורניק** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של זבורניק
* קהילת זבורניק, באתר המרכז לאמנות יהודית
* זבורניק (בוסניה והרצגובינה), דף שער בספרייה הלאומית

הערות שוליים
------------

1. ↑  serbian Court Sentences Two for War Crimes During Bosnian War, באתר בלומברג (באנגלית).
2. 1 2  **הקהילה היהודית בזבורניק**, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 152.
3. ↑  צילום בית הכנסת בזבורניק בראשית המאה ה-20, באתר המרכז לאמנות יהודית.
4. 1 2  קהילת זבורניק, באתר jewish cemetery project (באנגלית).
5. ↑  מבנה בית הכנסת בזבורניק (1999), באתר "המרכז לאמנות יהודית.
6. ↑  צילום בית העלמין היהודי בזבורניק (1999), באתר "המרכז לאמנות יהודית".
7. ↑  אתרי מורשת יהודית בבוסניה והרצגובינה, באתר אוניברסיטת סירקיוז, עמודים 9, 42 (באנגלית).

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007567210805171
* GND: 4606969-0
* LCCN: n88031774
* NKC: ge726035
* SUDOC: 115601228
* VIAF: 154871922
* WorldCat (עם VIAF): 154871922

 |
**מוזיאון גאורגיה על שם סימון ג'נשיה** (בגאורגית: **სიმონ ჯანაშიას სახელობის საქართველოს მუზეუმი**) או בשמו הקודם **המוזיאון הממלכתי להיסטוריה של גאורגיה** הוא ממוזיאוני ההיסטוריה העיקריים של גאורגיה בטביליסי. המוזיאון מציג את הממצאים הארכאולוגיים החשובים ביותר של גאורגיה.

המוזיאון הקווקזי
----------------

המוזיאון נוסד ב-10 במאי 1852 כמוזיאון המחלקה הקווקזית של האגודה הגאוגרפית של האימפריה הרוסית. בשנת 1856 הומר שמו ל**מוזיאון הקווקזי** ביוזמתו של החוקר הגרמני, גוסטב רדה. בשנת 1868 צורפה למוזיאון הספרייה הצבאית של טפיליסי ושמו שונה ל-**המוזיאון הקווקזי והספרייה הציבורית של טביליסי**. בשנת 1911, נסגרו המוזיאון והספרייה לציבור עקב עבודות בנייה על המוזיאון.

מוזיאון סימון ג'נשיה
--------------------

לאחר הקמת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה שונה שם המוזיאון, בשנת 1919, ל**מוזיאון של גאורגיה**. בשנת 1921 פונה חלק הארי של אוסף המוצגים במוזיאון בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה והוחזר לגאורגיה הסובייטית בשנת 1945 בעקבות מאמציו של ההיסטוריון והגולה הגאורגי, אכוותימה תאקאישווילי. בשנת 1947 שונה שם המוזיאון ונקרא על שם ההיסטוריון הגיאורגי המאוחר, סימון ג'נשיה. המוזיאון נפגע משמעותית בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 בגאורגיה. בתחילה נפגע במוזיאון בתקופת מלחמת האזרחים הגאורגית בשנים 1991-1992, ולאחר מכן נשרפו חלק מהמוצגים בשריפה. בשנת 2004 מוזג המוזיאון במסגרת שיטת ניהול משותפת במסגרת המוזיאון הלאומי הגאורגי. 

המוזיאון משתרע על מספר מבנים במרכז טביליסי. תצוגות המוזיאון מוצגות כרונולוגית כאשר התצוגה הראשית ממוקמת בשדרות רוסתוולי. מבנה זה עוצב בשנת 1910 על ידי הארכיטקט ניקולאי סוורורב, במקום מבנה ישן יותר שעוצב בידי א. זלצמן, אשר היה מעוצב באלמנטים קישוטיים בסגנון הגאורגי של ימי הביניים. 

המוזיאון כולל מאות אלפי פריטים ארכאולוגיים ואתנוגרפיים של גאורגיה והקווקז. התצוגה הקבועה מסודרת מבחינה כרונולוגית ועוקבת אחרי התפתחותה של גאורגיה מבחינה חומרית ותרבותית החל מתקופת הברונזה ועד לתחילת המאה ה-20. חלק המוצגים החשובים ביותר כוללים מאובנים של הומו ארגסטר שנתגלו בדמניסי; מטמון אחלגורי מהמאה ה-5 לפנה"ס הכולל דוגמאות תכשיטים יחידים במינם; פריטים מהתקופה האחמנית; ואוסף של כ-80,000 מטבעות שהוטבעו בעיקר בגאורגית; איקונינים מימי הביניים וחתיכות צורף שנאספו ממגוון אתרים ארכאולוגיים בגאורגיה; לטש-יהלומים הכולל את אחד האוספים העשירים בעולם של כתובות אוררטויות ועוד.

מקורות
------

* מוזיאון ג'נשיה במוזיאון הלאומי הגאורגי, (באנגלית)
* מוזיאון ג'נשיה באתר המוזיאונים של גאורגיה (www.georgianmuseums.ge), (באנגלית)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מוזיאון סימון ג'נשיה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון סימון ג'נשיה
* המוזיאון הקווקזי (კავკასიის მუზეუმი), בוויקיפדיה הגאורגית

הערות שוליים
------------

1. ↑  **גוסטב רדה** (Gustav Ferdinand Richard Radde) - ‏(1831-1903) גאוגרף וחוקר טבע גרמני. נפטר בטביליסי.
2. ↑  רפובליקה שהתקיימה שלוש שנים בלבד מ-1918 עד 1921

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987010632417305171
* VIAF: 97103984
* WorldCat: viaf-97103984

 |
**18 קילו של אהבה** (באנגלית: **Pounds of Love 39**) הוא סרט תיעודי ישראלי שיצא לאקרנים בשנת 2005 בבימויו של דני מנקין. זה סיפורו של עמי אנקילביץ'.

עמי אנקלביץ' נולד בלארדו (טקסס) להלנה ממקסיקו ולאיש עסקים ישראלי. יש לו עוד אח ואחות. בגיל שנה הוא נבדק על ידי נוירולוג ילדים בשם ד"ר אלברט קורדובה שגילה שהוא סובל מניוון שרירים שדרתי SMA -2 וכי תוחלת חייו היא מקסימום עד גיל שש. כיום עמי בן 34 ושאיפת חייו היא להיפגש עם ד"ר קורדובה פנים אל פנים ולהוכיח לו שטעה.

עמי משותק בכל גופו פרט לאצבע אחת בה הוא מצליח ליצור סרט אנימציה במחשב. הוא שוקל 18 קילו וכולו עור ועצמות פרט לראש שגדול באופן לא מידתי מהגוף. האהבה שלו לחיים היא הסיבה שהוא עדיין חי. עמי מוקף במשפחה אוהבת ובהמון חברים. הוא כאמור לא יכול להזיז אף איבר בגופו, מלבד אצבע אחת בכף היד איתה הוא עובד כאנימטור בתלת-ממד.

קריין הסרט הוא גידי גוב. בהפקה השתתפה רשת HBO.

הסרט מלווה בסרט אנימציה שיצר עמי על סיפור אהבה בין זוג ציפורים. עמי נפטר ב-20 בספטמבר 2009 בגיל 41.

הסרט זכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2005. דני מנקין זכה ב-Atlanta Jewish Film Festival וב-Palm Beach International Film Festival והיה ברשימת והיה בין המועמדים הסופיים לפרס אוסקר באותה קטגוריה.

תקציר העלילה
------------

כריסטינה היא המטפלת של עמי. היא עושה הכל למענו חוץ מלאהוב אותו כמו שהיה רוצה. הלב של עמי נשבר והוא מחליט לפטר אותה ולצאת למסע של חייו כנגד כל הסיכויים והתנגדות הוריו. מצטרפים אליו חבריו אסף ואמיר וצוות ההפקה של הסרט. המטרה היא כאמור להיפגש עם ד"ר קורדובה.

הם נוחתים בלוס אנג'לס ונוסעים ברכב מיוחד ובו תנאים מיוחדים לעמי. הם עוברים בלאס וגאס ומגיעים לגרנד קניון. עמי צופה על הקניון וחש ברע. הוא מפונה משם אבל אינו רוצה להתאשפז. מוצע לו להפסיק את המסע אבל הוא מסרב.

הם ממשיכים ומגיעים לדאלאס שם מתגורר אחיו אוסקר. בין עמי ואוסקר יש נתק של שלוש שנים לאחר שאוסקר האשים את האם שהיא מזניחה אותו ונותנת את כל תשומת ליבה לעמי. עמי מחליט להפתיע אותו והוא ושאר הצוות מתקבלים באהבה על ידי אוסקר ומשפחתו. בשלב זה מצטרפת גם האם.

הם מגיעים לבית חולים בסן אנטוניו שם עבד ד"ר קורדובה אבל מסתבר שאינו עובד שם יותר. כאן מתחיל מסע חיפוש גדול לאתר את הרופא שבמהלכו נתקע הרכב. הם מיואשים אבל לבסוף מצליח אוסקר לתקן אותו וחבר של אסף ואמיר שעובד ב-CIA מצליח לאתר את כתובתו של הרופא בדיור מוגן במיאמי. הם ממשיכים דרך אוסטין וג'קסונוויל ומגיעים למיאמי.

עמי יושב מול ד"ר קורדובה ומזכיר לו כי קבע שיחיה עד גיל שש. עמי אומר לרופא כי אין אפשרות לקבוע את תוחלת החיים וכי עם אהבה אפשר לעשות דברים בלתי אפשריים כמו שהוא עדיין חי ונהנה ואסור לאבד תקווה לחיים. ד"ר קורדובה מסכים לדבריו ומשבח אותו והם נפרדים כידידים.

לבסוף מגשימים לעמי עוד חוויה נוספת – נסיעה במהירות על אופנוע הרלי-דייווידסון כשעמי יושב ב"סירה" הצמודה לאופנוע.

קישורים חיצוניים
----------------

* "18 קילו של אהבה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "18 קילו של אהבה", באתר AllMovie (באנגלית)
* "18 קילו של אהבה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)
* "18 קילו של אהבה", באתר Box Office Mojo (באנגלית)
* "18 קילו של אהבה", באתר Metacritic (באנגלית)
* "18 קילו של אהבה", באתר אידיבי
* "18 קילו של אהבה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* התחלת הסרט, באתר יוטיוב
* דני מנקין משוחח על הסרט (באנגלית), באתר יוטיוב
* קליפ על עמי אנקילביץ', באתר יוטיוב
* סמדר פלד, ‏הראיון האחרון של עמי אנקלביץ', באתר ‏מאקו‏, 21 בספטמבר 2009
**עמית ביטון** (נולד ב-24 ביולי 1996) הוא כדורגלן ישראלי, המשחק בעמדת הבלם בקבוצת הפועל רמת גן גבעתיים מהליגה הלאומית.

קריירת מועדונים
---------------

ביטון החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל באר שבע, וב-2 במרץ 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 2–0 על בית"ר תל אביב רמלה במסגרת גביע המדינה. ב-18 בינואר 2017 הושאל ביטון להפועל תל אביב עד לסיום העונה. ב-20 בפברואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 1–2 לבית"ר ירושלים. בסך הכל ערך ביטון 13 הופעות במדי הפועל תל אביב, ובתום עונת 2016/2017 ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.

ב-10 ביולי 2017 הושאל ביטון להפועל עכו לקראת עונת 2017/2018. ב-20 באוגוסט 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 1–2 לבני סכנין. שבוע לאחר מכן הבקיע את שערו השני בתיקו 2–2 נגד מכבי נתניה, בו גם הורחק לראשונה בקריירה. בינואר 2018 עזב ביטון את עכו וחתם במועדון ספורט אשדוד עד לסיום העונה.

את עונת 2018/2019, החל ביטון בהפועל באר שבע, וב-17 ביולי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בניצחון 1–4 נגד פלורה טאלין במסגרת מוקדמות ליגת האלופות. ב-30 ביולי 2018 הושאל ביטון שוב לאשדוד, ובמחזור פתיחת העונה כבש בדקה ה-90 את שער הניצחון מול בני יהודה תל אביב. ב-3 בפברואר 2019 שוחרר ביטון מאשדוד והושאל לבני יהודה תל אביב, ובסיום העונה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, ואף שותף כמחליף במשחק הגמר.

לקראת עונת 2019/2020 חזר ביטון להפועל באר שבע איתה זכה בגביע השני של המועדון והשני שלו כשחקן.

ב-18 בפברואר 2022 חתם בברואה סטארה זאגורה מליגת העל הבולגרית.

ב-28 ביוני 2022 חתם בבני יהודה תל אביב.

נבחרת ישראל
-----------

בשנים 2017–2018 שיחק בנבחרת הצעירה עד גיל 21. ולזכותו 14 הופעות במדיה.

חיים אישיים
-----------

עמית ביטון הוא בנו של כדורגלן העבר, שמעון ביטון.

תארים
-----

בני יהודה תל אביב
* גביע המדינה: 2018/2019

הפועל באר שבע
* גביע המדינה: 2019/2020

קישורים חיצוניים
----------------

* פרופיל, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל
* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר Soccerway
* פרופיל, באתר WorldFootball.net
* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu

הערות שוליים
------------

1. ↑  דורון בן דור, ‏עמית ביטון חתם בעכו, 80% מהשחקנים של דהאן, באתר ONE‏, 10 ביולי 2017
2. ↑  נטע בן אברהם, ‏אשדוד החתימה את עמית ביטון עד לתום העונה, באתר ערוץ הספורט, 9 בינואר 2018
3. ↑  שחר כחלון, עמית ביטון חתם במ.ס אשדוד, ויקטור גנב בדרכו החוצה מהקבוצה, באתר אשדודנט, 30 ביולי 2018
4. ↑  תומר לוי, ‏עמית ביטון חתם בבני יהודה עד לסיום העונה, באתר ערוץ הספורט, 3 בפברואר 2019
5. ↑  עמית ביטון חתם רשמית בברואה הבולגרית, באתר ערוץ הספורט, 18 בפברואר 2022
6. ↑  יגאל גולדשטיין, ‏עמית ביטון ועדי טבצ'ניק חתמו בבני יהודה, באתר ערוץ הספורט, 28 ביוני 2022
7. ↑  נדב דייג, לוי בייזרמן, בחזרה לחיים: עמית ביטון ינסה לשקם את הקריירה בקבוצה מהליגת הבולגרית, באתר mynet‏ באר שבע, 19 בפברואר 2022
**גלריה נורה** היא הגלריה הראשונה בירושלים, ואחת מהגלריות הראשונות בישראל.
נורה (אלאונורה) וילנסקי (1980-1899) הייתה יוזמת ומקימת הגלריה. בתה, דינה חנוך, ניהלה את הגלריה, עד למותה ב-2021.

תולדות הגלריה
-------------

הגלריה החלה לפעול משנת 1942 בביתו של הצייר לודוויג יונס ברחוב ממילא, (רחוב אגרון) זמן קצר לאחר מותו. היא נשאה אז את השם "גלריה יונס" והוצגו בה בין היתר תערוכות של האמנים: מרסל ינקו, משה מוקדי, יעקב שטיינהרדט, לאופולד קרקואר, איזידור אשהיים, מירון סימה ויעקב פינס.

ב-1954 עברה הגלריה לאכסנייתה הנוכחית, בביתה של נורה וילנסקי בשדרות בן מיימון שברחביה בירושלים, ושם הגלריה שונה ל״סטודיו נורה גלריה לאמנות״. במהלך השנים קיצרה וילנסקי את השם ל״גלריה נורה״.
עד מותה של וילנסקי ב-1980, נערכו בגלריה 223 תערוכות של אמנים שונים מישראל ומארצות אחרות.

מבקר האמנות של ה"ג'רוזלם פוסט", מאיר רונן, כתב זמן קצר לאחר מותה של וילנסקי: "אלאונורה וילנסקי, או פשוט נורה כפי שהייתה ידועה לכמה דורות של אוהבי אמנות, הלכה לעולמה בגיל 80... במשך 38 שנה, כמה דורות של אמנים ישראלים וזרים מצאו בה תמיכה, עידוד ופרסום, וכן אלפי ירושלמים ביקרו בקביעות בגלריה... נורה לא הציגה "איזמים" או מגמות מסוימות. גישתה הייתה תמיד פתוחה, והיא עמדה על כך להציג איכות וכשרון באווירה של טעם טוב. אין גלריה ישראלית אחרת שהצליחה להיות יותר חמה ופחות מאולצת, ואשר הציגה בקביעות מבחר כה רחב ומגוון. נורה הייתה הראשונה שהציגה את פימה, בקון ומורי בצלאל כגון: שטיינהרדט, אשהיים, פינס, סימה, קרקואר. היא גם הציגה לראשונה אמנים מחו"ל... פסגת תערוכותיה הייתה תערוכתה של סוניה דלוניי, חלוצת האמנות המופשטת... הסתלקותה של נורה נראית כסיום תקופה... היא הייתה אחת מתושבי טרום המדינה רחבי הלב שהטביעו את חותמם על חיי ירושלים".

ב-1980 נערכה לכבוד וילנסקי אזכרה בבית האמנים בירושלים, במהלכה פנו אוהבי הגלריה לבתה, דינה חנוך, בבקשה להמשיך את הגלריה. מאז, חנוך היא מנהלת הגלריה, בה נערכו למעלה מ-500 תערוכות: תערוכות קבוצתיות וכן תערוכות יחיד. מבין האמנים שהציגו בגלריה: סוניה דלוניי (אנ'), קטה אפרים מרכוס, מרדכי אבניאל, אליזבט אפשטיין, לאה גרונדיג, דיולה צילצר, פרנץ ברנהיימר, יוסף קונסטנט, הרמן שטרוק, בוריס לקר, דבי קמפל ויוסף בודקו.

לקריאה נוספת
------------

* אמנון רמון, **ד"ר מול ד"ר גר, שכונת רחביה בירושלים**, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1998, עמ׳ 175-172
* נירית שלו-כליפא, **מטמוני הארץ**, מפה (ספרי ת"א), 2006, עמ׳ 190-188
* משה חננאל, **הירושלמים**, ארץ וטבע, 2007, עמ׳ 168, 207.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של גלריה נורה

* סרטונים גלריה נורה - כתבה מצולמת של נעמי אלטרץ, בערוץ היוטיוב שלה
* דוד רפ, נורה או בית התמונות, באתר הארץ, 15 ביוני 2001
* הדי אברמוביץ, "Facing Faces at the Nora Gallery"
* תערוכות מציגות: גלריה נורה, באתר מנופים
* קשר סבתא - תערוכת זיכרון לציון 35 למותה של נורה
* כפתור ופרח, תערוכה בגלריה נורה, באתר מארב

הערות שוליים
------------

1. ↑  אמנון רמון, **ד"ר מול ד"ר גר, שכונת רחביה בירושלים**, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1998, עמ׳ 175
2. ↑  תרגום חפשי מאנגלית, "ג'רוזלם פוסט" 15 בפברואר 1980.
**גלריית הדיוקנאות הלאומית** (אנגלית: National Portrait Gallery) היא מוזיאון הממוקם בוושינגטון בירת ארצות הברית. המוזיאון מנוהל על ידי מכון הסמית'סוניאן ומהווה אחד ממוזיאוני המכון. המוזיאון מתמקד בהצגת דיוקנאות של אמריקאים מפורסמים בעלי חשיבות היסטורית או תרבותית.

מבנה המוזיאון
-------------

המוזיאון ממוקם בבניין הפטנטים הישן של וושינגטון - מבנה בעל חשיבות אדריכלית והיסטורית. המבנה ממוקם דרומית לרובע צ'יינהטאון שבעיר, בשכונת פן, והוא המבנה הפדרלי השלישי שנבנה בעיר. המבנה הוקם בין השנים 1836–1837 והוא עשוי שיש וגרניט. חזית המבנה נבנתה בהשראת הפרתנון שבאתונה.

במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית שימש המבנה כבית חולים, ובתום המלחמה עברה אל המבנה הלשכה לענייני אינדיאנים של מחלקת הפנים של ארצות הברית. וולט ויטמן עבד במבנה כמזכיר בין השנים 1865–1867 ופוטר לאחר שהתגלה כתב היד של ספרו "עלי עשב" על שולחנו.

המבנה נועד להריסה בשנת 1958 אולם ביוזמת נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר ניצל, והוענק למכון הסמית'סוניאן במטרה שישמש כמוזיאון הלאומי לאמנות אמריקאית. בשנת 1968 נפתחה במבנה גלריית הדיוקנאות הלאומית.

כיום נקרא המבנה בשם "מרכז דונלד ו. ריינולדס לאמנות אמריקאית ולדיוקנאות" (Donald W. Reynolds Center for American Art and Portraiture).

המוזיאון נסגר בשנת 2000 לצורך שיפוץ נרחב שהסתיים ב-1 ביולי 2006. השיפוץ כלל קירוי בגג זכוכית של החצר הפנימית של המבנה בתכנונו של האדריכל נורמן פוסטר.

המוזיאון מציג דיוקנאות רבות של מנהיגים אמריקאים ואישי תרבות, ובהם דיוקנאות נשיאי ארצות הברית.

קישורים חיצוניים
----------------

| עיינו גם בפורטל: |
| --- |
|  | **וושינגטון די. סי.** |

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **גלריית הדיוקנאות הלאומית** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של גלריית הדיוקנאות הלאומית (באנגלית)
* גלריית הדיוקנאות הלאומית, ברשת החברתית אינסטגרם
* גלריית הדיוקנאות הלאומית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |
| --- |
| **הסמית'סוניאן** |
| מוזיאון סמית'סוניאן לאמנות אמריקאית | מוזיאון אנקוסטיה | בניין האמנויות והתעשיות | מוזיאון קופר יואיט לעיצוב | גלריית פריר | גני הסמית'סוניאן גן אניד א. הופט |
| מוזיאון הירשהורן | מוזיאון האוויר והחלל הלאומי | המוזיאון הלאומי לאמנות אפריקאית | המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית | מוזיאון האינדיאנים הלאומי | המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע |
| גלריית הדיוקנאות הלאומית | מוזיאון הדואר הלאומי | הפארק הזואולוגי הלאומי | גלריית ארתור מ. סקלר | טירת הסמית'סוניאן |


|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007265832405171
* GND: 1022499-3
* ISNI: 0000 0001 2182 2407
* LCCN: n79054427
* NKC: ko20191039147
* SELIBR: 242072
* SNAC: w6n05r32
* VIAF: 149534865
* WorldCat: lccn-n79054427

 |
**גן הפסלים** הוא גן פסלים תת-מימי ליד אילת. הגן משמש אתר צלילה לנופש לצוללנים.

היסטוריה
--------

הפסל דן רפפורט הקים בראשית שנות ה-90 גן פסלים תת-מימי, במטרה ליצור שונית מלאכותית. הגן הוצב בחוף הצפוני באילת, מול השק"ם הישן (בין מלון מרידיאן למלון הסלע האדום כיום). גן הפסלים הוקם בתרומת ההתאחדות הישראלית לצלילה ומשפחת מיכאלי, שחפצה להנציח את זכרו של עופר מיכאלי, מדריך צלילה שצלל ב-4 בינואר 1990 אל החור הכחול בדהב שבסיני ולא שב.

גן הפסלים בנוי מארבעה פסלי מתכת גדולים, המרוחקים מעט זה מזה, דמויי כדור המחוברים בשרשרת, ושמכל כדור יוצאות זרועות מתכת מפותלות, המשוות לו מראה של יצור מהחלל. הפסלים הושקעו בים על מנת לשמש כשונית מלאכותית וכמוקד משיכה לצוללים.

הפסלים הורכבו מכדורים חלולים, מהם יצאו זרועות מפותלות. הפסלים היו בעלי ציפה חיובית בזכות האוויר הכלוא בתוכם, וחוברו לקרקע הים בשרשראות.

עם חלוף הזמן, נשאר רק פסל אחד עומד, השלושה הנוספים נפלו עם השנים ושוכבים על צדם.

כאתר צלילה
----------

האתר נמצא בלב ים, בעומק של כ־15-30 מטרים, כ־300 מטר מזרחית למסעדה התת-מימית כוכב הים האדום. אף על פי שמדובר באתר רשמי שעבר בזמנו את כל האישורים והוועדות הנדרשות, אין כל סימון על פני המים שמעיד על קיומו. האתר אמנם נמצא מחוץ לקו הסירות, אך הוא הומה פעילות והגישה המומלצת אליו היא עם כלי שיט, על מנת להימנע משחייה מסוכנת ליד סירות מהירות.

סיור בין פסלי הענק המרשימים הוא חוויה בפני עצמה, בייחוד שלעיתים הם מוקפים בלהקות דגים החולפות באזור. מבט למטה יחשוף את דיירי הקרקע החולית. מדרום לפסלים, הקרקעית החולית הופכת למשטח אלמוגים רחב, ביניהם בלטים יפים. שכיחים באזור אלמוגים מסוג סיכניתית, היוצרים מרבדים בגווני כחול - סגול, וכן אלמוגי הפטרה (פונגיה), שאינם מקובעים למקומם כשאר האלמוגים.

עוד באתר, ממערבו, ניתן למצוא רכבי שטח אמפיביים ישנים ששוקעו בעבר במקום כדי ליצור תשתית לריף מלאכותי. מבנה נוסף הוא "שונית הדובקורל" - פירמידה ממתכת בגובה 15 מטרים שנועדה לצורכי מחקר העוסק בקשר בין שוניות טבעיות למלאכותיות.

בשל העומק של הצלילה ותנאי הראות הלא מזהירים, מומלץ לתאם את ההגעה לאתר בשעות הבוקר בהן תנועת הסירות דלה.

הקרקעית שעליה מונחות גרוטאות הברזל היא חולית מעיקרה, ומשתפלת במתינות לכיוון דרום. חלקה המרשים של הצלילה הוא גן הפסלים שעטורים בלהקות של פזיות ומשתלבים היטב בנוף. המסלול הוא מעגלי ומשך הצלילה כ – 30 דקות.

ביקורת
------

עקב מיקום גן הפסלים נוצרו מספר בעיות. גן הפסלים מוקם באזור שהראות בו אינה טובה, ועל פני המים מתקיימת תנועת סירות ערה, העלולה לסכן צוללים. תנאים אלו גרמו למיעוט צלילות במקום. בעיה נוספת הייתה ששום גורם לא היה אחראי על תחזוקת האתר, ועם השנים התמלאו חלק מהפסלים מים ושקעו לקרקעית, ואילו האחרים התנתקו מהקרקע, צפו אל פני המים ונסחפו הלאה משם.

יש הטוענים, שלו היה גן הפסלים ממוקם בקרבת מועדון צלילה, או מהווה יעד פופולרי לצלילות, היו הצוללים במקום דואגים לתחזקו.

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר צלילה - גן הפסלים (אורכב 28.10.2019 בארכיון Wayback Machine), באתר קבוצת הריף
* גן הפסלים, באתר I-Dive
* יוראי דניאל, בתוך הים: המדריך השלם לאתרי צלילה באילת, באתר הארץ, 22 ביוני 2016
* מערכת וואלה בשיתוף אגד‏, הכירו את אתרי הצלילה המדהימים של אילת, באתר וואלה!‏, 08 באפריל 2015

הערות שוליים
------------

1. ↑  אמיר גור, הפירמידה של דובק, אינדקס אתרי הצלילה
2. ↑  אתרי צלילה מלאכותיים, באתר ההתאחדות הישראלית לצלילה
הבריכה בגן בצורת מגן דוד
**גן המנהיגים** (הידוע גם כ"**גן מנהיגי האומה**") הוא גן בכניסה לראשון לציון, בקצה הצפוני של רחוב ז'בוטינסקי.

המקום תוכנן על ידי האדריכל חיים כהנוביץ כמוזיאון פתוח לציבור, שבנוסף לשיטוט בין מזרקות ומדשאות, גן משחקים וגינות נוי, מספק למבקרים גם סקירה קצרה של הציונות ומנהיגיה הבולטים.

עיצוב הגן
---------

בשנת 2008 נעשתה פנייה מהחברה הכלכלית ראשון לציון למעצב רענן כספין, לצורך תכנון לוחות אבן שיציגו את קורות חיי מנהיגי ישראל, ויקומו בשטח שהוקצה לגן. מה שזכה לכינוי "חצרות המנהיגים", כולל את דיוקנם, סיפור חייהם וחתימתם של מנהיגי ישראל הבולטים, ביניהם: בנימין זאב הרצל, דוד בן-גוריון, יצחק רבין, גולדה מאיר ומנחם בגין. נוסף על כך, בכניסה לגן מונפים 33 דגליהן של המדינות אשר נציגיהן הצביעו "בעד" בכ"ט בנובמבר 1947 בעת הדיון בעצרת האומות המאוחדות על סיום המנדט הבריטי והקמת שתי מדינות עצמאיות בארץ ישראל – מדינה יהודית ומדינה ערבית.

פרויקט חצרות המנהיגים הוליד שני פרויקטים נוספים: "שער האומות" ו"עמוד האש":

### שער האומות

קיר ההנצחה, הנקרא גם "שער האומות", הוא חלק נוסף בגן שעוצב על ידי המעצב רענן כספין באותה השנה. קיר זה מצדיע למדינות אשר הצבעתן באו"ם אפשרה את הקמת המדינה. דגלי המדינות מודפסים על ידי האריחים בהדפסה קרמית, ששובצו בקיר השער. אלמנט נוסף המשובץ בקיר השער הוא סמל האו"ם.

### עמוד האש

בגן המנהיגים מוצבת מזרקת עמוד האש, ולידה שביל מים המוביל למזרקת מגן דויד. עמוד האש הוא פסל אלומיניום בגובה 4.5 מטרים שעוצב על ידי המעצב רענן כספין, ומסמל את ערך המנהיגות כעמוד האש לפני המחנה. הפסל מוצב בבריכה המרכזית שבגן המנהיגים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **גן המנהיגים** בוויקישיתוף
בריכת עמוד האש
* דובי זכאי, מנהיגים בגן, באתר עיריית ראשון לציון
* מיכאל יעקובסון, מנגל בהרצל-ז'בוטינסקי: הגן שמוקדש למנהיגי ישראל, באתר Xnet‏, 12 בינואר 2012
* צילומים נוספים של גן המנהיגים, באתר המעצב רענן כספין

הערות שוליים
------------

1. ↑  גן המנהיגים אדר' נוף חיים כהנוביץ
**דובאי סיטי טאוור** (בערבית: **برج مدينة دبي**) הידוע גם בכינוי **"העיר האנכית של דובאי"**, הוא גורד שחקים שהוצע לבנייה והוכרז ב-25 באוגוסט 2008 וגובהו המשוער יהיה 2,400 מטרים. המבנה, שתוכנן על ידי אדריכלים כדי להציג טכנולוגיות מתקדמות אפשריות בבנייה, הוא השלישי בגובהו שהוצע אי פעם אחרי האקס-סיד 4000 (4,000 מטר) והאולטימה טאוור (3,217 מטר). לכשייבנה יהיה למבנה הגבוה ביותר שנוצר על ידי אדם - פי שלושה מגובהו של בורג' ח'ליפה ופי שבעה מגובהו של בניין אמפייר סטייט.

לפי התכנון יהיו בדובאי סיטי טאוור 400 קומות ומערך מעליות ראשי שנע במהירות 200 קמ"ש. המבנה עוצב ותוכנן בהשראת מגדל אייפל כדי להתמודד עם עומסי הרוחות שפועלים עליו ויהיה בעל ליבה מרכזית לכל גובהו ומערך של שישה מבננים שעוטפים אותה ונפגשים בליבה כל 100 קומות. תכנון זה מקנה למבנה יציבות גבוהה בזכות הבסיס הרחב יחסית ופריסת העומס שיוצר המבנה על הקרקע.

צריכת החשמל המשוערת של הבניין תהיה 37,000 מגה ואט-שעה[דרושה הבהרה] והאנרגיה תסופק בין השאר מאנרגיה סולרית, תרמית ורוח.

ראו גם
------

* מבנה על

קישורים חיצוניים
----------------

* תכנונים לבניית דובאי סיטי טאוור
* תוכניות לבניית מבנה בגובה 2,400 מטר בדובאי
* עיר אנכית - חלומם של האדריכלים
**האורוות המלכותיות** (באנגלית: **Royal Mews**) היו האורוות של בית המלוכה הבריטי בלונדון בירת הממלכה המאוחדת. מאז ראשית המאה ה-19 ממוקמות האורוות המלכותיות בארמון בקינגהאם. כיום האורוות הן מוזיאון הפתוח לקהל הרחב.

היסטוריה
--------

### צ'רינג קרוס

איור של האורוות המלכותיות, צ'רינג קרוס, 1793.
המונח "mews" המשמש כיום את האורוות המלכותיות, מקורו בשם האתר בו נשמרו הבזים המלכותיים. המילה "מיו" מקורה במילה האנגלית ל"השרת נוצות" ומתייחס לערמות הנוצות של הבזים שהצטברו במקום. האתר בקצה המערבי הסטרנד, בצ'רינג קרוס שימש כאתר החזקת הבזים החל משנת 1377 ועד שנהרס בשריפה בשנת 1534. לאחר השריפה נבנו במקום אורוות מלכותיות. במפה מתקופה זו ניתן לראות שהאורוות השתרעו בין צ'רינג קרוס לכיכר לסטר של ימינו.

בשנת 1732 נבנו האורוות מחדש על פי תכנונו של ויליאם קנט.

### ארמון בקינגהאם

כיום נמצאות האורוות המלכותיות בשטחי גני ארמון בקינגהאם, בסמוך רחוב גרוונר. האורוות הועברו לאתר זה בשנת 1764 של המאה ה-18 על ידי המלך ג'ורג' השלישי, לאחר שזה רכש את "בית בקינגהאם" בשנת 1762 עבור רעייתו. האורוות כונו אז "האורוות המלכותיות שבפימליקו" (the Royal Mews Pimlico). הכירכרות המלכותיות נותרו באותה עת באורוות המלך בצ'רינג קרוס. לאחר שבנו, ג'ורג' הרביעי הפך את המבנה לארמון המגורים הרשמי של בית המלוכה הועברו, בשנת 1820 מלוא האורוות והכרכרות המלכותיות לארמון בקינגהאם, והאורוות הישנות בצ'רינג קרוס נהרסו (לימים נבנו על שטחן כיכר טרפלגר והגלריה הלאומית) מבנה האורוות הנוכחי נבנה על ידי ג'ון נאש בשנת 1825. בשנת 1855 הקימה המלכה ויקטוריה באורוות בית ספר ללימוד רכיבה לילדי משרתי הארמון. בית הספר, שמומן על ידי המלכה מהכנסותיה הפרטיות, פעל במשך כ-20 שנים.

באורוות נשמרות כיום הכרכרות המלכותיות ובהן כרכרת הזהב הממלכתית, וכן כ-30 סוסים המשמשים למשיכת הכירכרות המלכותיות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **האורוות המלכותיות** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של האורוות המלכותיות
* האורוות המלכותיות בארמון בקינגהאם

| מוזיאונים וגלריות בלונדון |
| --- |
| מוזיאונים | המוזיאון הבריטי • מאדאם טוסו • המוזיאון הימי הלאומי • מוזיאון צ'רצ'יל וחדרי המלחמה של הקבינט • מוזיאון ג'פרי • מוזיאון הורנימן • מוזיאון הילדות V&A • מוזיאון המדע • מוזיאון המלחמה האימפריאלי • מוזיאון העיצוב • מוזיאון לונדון ומוזיאון בדוקלנדס • מוזיאון התחבורה של לונדון • מוזיאון ויקטוריה ואלברט • מוזיאון טייט בריטניה • מוזיאון טייט מודרן • המוזיאון להיסטוריה של הטבע • מוזיאון סואן • מוזיאון פרויד • קאטי סארק • מוזיאון שרלוק הולמס • מוזיאון פיטרי לארכאולוגיה מצרית • אוסף ולקם |  |
| גלריות | הגלריה הלאומית • אוסף וולאס • בית סאמרסט – גלריית קורטולד, אוסף גילברט, חדרי הארמיטאז' • גלריית דאליץ' • גלריית הדיוקנאות הלאומית • גלריית הייווארד • גלריית סרפנטיין • גלריית סאצ'י • גלריית המלכה |
| לרשימת מוזיאונים מלאה ראו: מוזיאוני לונדון |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987012330006105171
* BNC: 000686548
* ISNI: 0000 0004 4658 278X
* LCCN: n92088857
* VIAF: 156082580
* WorldCat: lccn-n92088857

 |
**חוק לינוס** תואר לראשונה בחיבורו המפורסם של אריק ס. ריימונד, "הקתדרלה והבזאר" העוסק בפיתוח תוכנה באמצעות קוד פתוח. ריימונד, טען כי "בעזרת מספר גדול דיו של בודקי גרסאות בטא ומפתחים-מסייעים, כמעט כל בעיה ניתנת לסיווג מהיר, והפתרון יהיה מובן מאליו למישהו". הוא קרא לעיקרון זה חוק לינוס, על פיו "בעזרת מספיק עיניים, כל הבאגים שטחיים" (ציטוט המיוחס ללינוס טורבאלדס). עיקרון זה חל לא רק על פיתוח תוכנה; מערכות נוספות מיישמות עיקרון דומה.

חוק ארניסון
-----------

**חוק ארניסון**: בעזרת מספיק עיניים, נחשפים כל התכנים הבלתי ראויים.

במערכות פרסום פתוחות, פורומים, ויקיפדיה, אינדימדיה וכדומה, בהן כל גולש רשאי לפרסם והעריכה מתבצעת לאחר הפרסום לקהל הרחב. הקוראים הם הראשונים בחשיפה של תוכן בעייתי ודיווח למנהלי הפורום או האתר. בנוסף פרסום תוכן בעייתי מאפשר לכותב המקורי לתקן עצמו ולהבהיר את הנושא, לאחר שהקוראים חושפים לכותב את הבעיות בטקסט שהפיץ.

ביקורת
------

ניסוח החוק כוללני ופסקני. באופן כללי ריימונד מדגים היטב איך עובד החוק כאשר יש הרבה עיניים שבוחנות את החלקים הרלוונטיים. בפרט הוא מתייחס לתהליך פתרון הבעיה לאחר שכבר התמקדו בה. אולם התנאי הזה לא תמיד מתקיים. לא תמיד ימצאו מספיק בודקים שיבדקו את כל החלקים השונים של התוכנה[דרוש מקור].

טאוטולוגיה
----------

ה"חוקים" עצמם מנוסחים בצורה שאינה ניתנת להפרכה: אם נמצא תוכן לא ראוי שלא נחשף, או בעיה שנשארה בקוד זמן רב בלי להתגלות או שפתרונה אינו "מובן מאליו" לאף אחד, אין זה מפריך את החוק, אלא מדגים שלא שזפו את התוכן או הקוד מספיק עיניים.

מכאן שיש להבין את החוקים הללו בצורה מוגבלת. משמעות החוקים אינה שקוד פתוח או תוכן פתוח הם מחוסרי בעיות מעצם היותם פתוחים, אלא שעובדת היותם פתוחים מעניקה להם ממד של איכות באופן שבמתודולוגיות שאינן פתוחות יידרשו משאבים יקרים (צוותי בודקים ועורכים) על מנת להשיג איכות דומה.

הערות שוליים
------------

1. ↑  הניסוח המקורי של החוק מתוך החיבור הקתדרלה והבזאר
**מונומנט הרפובליקה** (בטורקית: **Taksim Cumhuriyet Anıtı**) הוא אנדרטה לאומית, הניצבת בליבה של כיכר טקסים בעיר איסטנבול שבטורקיה. האנדרטה מנציחה את הקמת הרפובליקה הטורקית בשנת 1923.

האנדרטה, בגובה של 11 מטרים, היא מבנה מלבני מצופה שיש, הניצב על גבי בסיס מעוגל בחלקו. בארבע פאות המבנה מצויות גומחות המחוברות זו לזו, ובהן מוצגות דמויות אדם יצוקות מארד של מוסטפא כמאל אטאטורק, עוזרו איסמט אינני ואישים נוספים ממייסדי הרפובליקה. אתאטורק מוצג באנדרטה הן כאיש צבא והן כמדינאי: בפאת האנדרטה הרחבה הפונה צפונה נראה אתאטורק לבוש במדי הצבא שלו; בפאה הנגדית, הפונה אל שדרות איסתיקלאל, נראים הוא וחבריו לבושים בבגדים אירופיים מודרניים. בין הדמויות שלצד אתאטורק נראים מיכאיל פרונזה וקלימנט וורושילוב. נוכחותם שם היא אזכור לסיוע הצבאי שהעניקה ברית המועצות בראשות ולדימיר לנין לטורקים במהלך מלחמת העצמאות שלהם.

מבנה האנדרטה ניצב בחלקה הדרומי של הכיכר. הוא מוקף מתחם עגול מרוצף שערוגות דשא נשתלו בהיקפו.

הקמת האנדרטה נעשתה ביוזמת אתאטורק עצמו. היא עוצבה על ידי הפסל האיטלקי פייטרו קנוניקה. האנדרטה נבנתה בתוך שנתיים וחצי בכספים שנאספו מן הציבור ונחנכה ב-8 באוגוסט 1928 עם נגינת ההמנון הלאומי בליווי שלושים אלף.

מתחם האנדרטה הוא אתר לאומי חשוב, שבו נערכים טקסים ממלכתיים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מונומנט הרפובליקה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Aygün Kalkan Aygün Kalkan, ARKEO POLIS, Taksim Cumhuriyet Anıtı: Tarihçesi ve Heykellerin Hikayesi
"**מונומנט לאינטרנציונאל השלישי**" או "**המגדל של טאטלין**" (The Monument to the Third International) היא כינוייה של אנדרטה אשר תוכננה על ידי הפסל והארכיטקט הרוסי ולדימיר טאטלין בשנת 1919. היא נחשבת לאחת מן הדוגמאות הבולטות של האמנות הקונסטרוקטיביסטית. בדצמבר שנת 1920 הציג טאטלין מודל עץ של האנדרטה בכינוס השמיני של הקונגרס הסובייטי. היות שהמבנה לא נבנה מעולם, הוא ידוע מתיעוד המודל ומשרטוטים שלה.

המבנה, תוכנן על ידי טאטלין בהזמנת המחלקה לאומנויות של ברית המועצות. האנדרטה נועדה לעמוד בפטרוגרד (כיום סנקט פטרבורג) ולשמש כאנדרטה וכמטה של ה"קומינטרן" - האיגוד הבינלאומי של המפלגות הקומוניסטיות, אשר היה ידוע בשמו המלא: "האינטרנציונל הקומוניסטי" או "האינטרנציונל השלישי".

טאטלין תכנן את המבנה מחומרים תעשייתיים כגון ברזל, פלדה וזכוכית. צורת הבנייה עוצבה בהשפעת תכנונו של מגדל אייפל (1889), אשר נבנה פלדה בעזרת מסבכים שהקנו לו יציבות רבה תוך שימוש בחומר מועט באופן יחסי. המגדל תוכנן לגובה של 400 מטר, כ-100 מטרים גבוה יותר ממגדל אייפל.

צורתו של המגדל - מבנה לולייני הפורץ אל החלל - נועד לסמל את המודרניות והקידמה של החברה הסוציאליסטית שלאחר מהפכת אוקטובר. בנוסף לסמליות זו חולק המגדל לשלושה מבנים גאומטריים אשר נועדו להסתובב במהירויות שונות ולהשלים סיבוב אחת לשנה, לחודש או ליום. בתחתית המגדל תכנן טאטלין מבנה קובייתי אשר נועד לשמש כאולם כנסים והרצאות. תכנונו האוטופי של המגדל שיקף את החזון של האמנות הקונסטרוקטיביסטית ואת הרצון לתואם בין צורתו של המגדל להיבטים הפונקציונלים של תפקודו כמבנה.

טאטלין קיבל עבור בניית המגדל הקצבה של כ-700 אלף רובל, סכום שהספיק לבניית המודל בלבד. מודל זה נהרס ובשנת 1925 הקים טאטלין מודל נוסף, עבור התערוכה הבינלאומית אשר התקיימה בפריז בשנה זו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מונומנט לאינטרנציונאל השלישי** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Britt, David (ed.), **Modern Art**, Thames and Hudsons, London, 1989, p.199
2. ↑  ראו: הדגם לאנדרטת האינטרנציונל השלישי מאתר "מפגשים מהסוג החזותי".
3. ↑  הדס, נורית, **עיונים באמנות המאה העשרים**, אורט ישראל, תל אביב, 1999, עמ' 162.
חדר השינה שבו נפטר רוזוולט
**הבית הלבן הקטן** (באנגלית: **Little White House**) הוא כינויו של בית מגורים בעיירה וורם ספרינגס במדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית, אשר שימש את נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט בתקופת כהונתו כנשיא. רוזוולט גם שהה בו בעת שנפטר בפתאומיות ב-12 באפריל 1945. כיום משמש המבנה כמוזיאון.

הבית
----

רוזוולט ביקר בעיירה וורם ספרינגס לראשונה בשנת 1924, בשל מעיין חם שהתקיים בה. שלוש שנים קודם לכן לקה בשיתוק חלקי עקב מחלת הפוליו, והתברר שטבילה במרחצאות חמים יכולה להקל על סבלו. הוא קנה את אתר הנופש בו נמצא המעיין ושטח של כ-7 קילומטרים מרובעים סביבו. ב-1932, לאחר שנבחר לנשיא, הזמין הקמת בית מגורים עבורו באתר. הבית נבנה מעץ אורן מקומי והכיל שישה חדרים - חדר שינה לרוזוולט וחדרי שינה לאשתו אלינור ולמזכירו האישי, חדר כניסה, חדר מגורים ומטבח. הבית הכיל גם מרפסת שמש. בקרבת המבנה נבנו שלושה מבנים נוספים - בית הארחה לאורחי המקום, מבנה לשימוש אנשי הצוות של המקום ומבנה למגורי ג'ורג'יה וילקינס, שמשפחתה הייתה בעליו המקוריים של המקום.

הבית הפך לבית הנופש (Retreat) של רוזוולט במשך כל שנות נשיאותו וזכה לכינוי "הבית הלבן הקטן". רוזוולט ביקר בבית בסך הכול 16 פעמים כנשיא ושהה בו בכל פעם שבועיים עד שלושה שבועות. הביקורים התפרסו על כל שנות נשיאותו למעט שנת 1942, שבה היה עסוק מדי בניהול הפעולות המלחמתיות של ארצו לאחר כניסתה למלחמת העולם השנייה. יש סברה שהוא הרבה להשתמש בבית משום שתחביב הנופש העיקרי שלו - שיט בים - נעשה למסוכן מדי בשנות המלחמה. באותן שנים הוצבו ליד הבית חיילים מבסיס פורט בנינג כדי לאבטח אותו.

ביקורו האחרון של רוזוולט בבית החל ב-30 במרץ 1945. אלו שראוהו שם סברו שהוא נראה חולה וחלש. ב-12 באפריל ישב בבית לציור דיוקנו על ידי הציירת אליזבת שומטוף (Elizabeth Shoumatoff), כאשר נתקף בשבץ מוחי. הוא הועבר לחדר השינה שלו ונפטר שם לאחר שעתיים.

שימור הבית
----------

רכושו של רוזוולט באתר הבית הלבן הקטן, למעט ביתה של וילקינס, הועבר בירושה לקרן ג'ורג'יה וורם ספרינגס. ב-1948 נפתח האתר לביקור הציבור. הוא עבר שימור כדי שייראה ככל האפשר כפי שנראה בעת מותו של רוזוולט. כיום הוא מנוהל כאתר היסטורי מדינתי על ידי מדינת ג'ורג'יה. המוצגים באתר כוללים בין השאר את הדיוקן הבלתי גמור שציירה שומטוף בעת מות הנשיא, דיוקן אחר שציירה בהמשך, ומכונית פורד וכרכרה שהיו שייכים לו. 

אתר הנופש המקורי שהתקיים באחוזתו של רוזוולט משמש כיום את **מכון השיקום על שם רוזוולט**.

נשיאי ארצות הברית קנדי (ב-1960) וקרטר (ב-1976) השתמשו באתר לצורך מסעות הבחירות שלהם לנשיאות. קרטר גם השיק שם את קמפיין הבחירות שלו.

העתק של הבית הלבן הקטן נבנה בעיר אטלנטה עבור המוזיקאי גרהם ג'קסון, שהרבה להופיע בפני רוזוולט בעת ששהה בג'ורג'יה.

ראו גם
------

* הבית הלבן הקטן של הארי ס. טרומן

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **הבית הלבן הקטן** |

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של הבית הלבן הקטן (באנגלית)
* הבית הלבן הקטן, ברשת החברתית פייסבוק

* הבית הלבן הקטן, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

* הבית הלבן הקטן, ברשת החברתית אינסטגרם
* הבית הלבן הקטן באתר הפארקים המדינתיים של ג'ורג'יה
* על העתק הבית הלבן הקטן שנבנה באטלנטה באתר Atlanta Time Machine

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LCCN: no2001071654
* VIAF: 149256426
* WorldCat: lccn-no2001071654

 |
**מוזיאון קאמינג** (באנגלית: **The Cuming Museum**) הוא מוזיאון הממוקם בדרך ולוורת', ברובע סאת'ק של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.

היסטוריה ותיאור
---------------

המוזיאון ממוקם במבנה של משפחת קאמינג, וקרוי על שמה, ומשמש כיום כמוזיאון להיסטוריה של רובע סאת'ק.

מקורו של המוזיאון בצוואתו של הנרי סייר קאמינג אשר הוריש את אוספי משפחתו וביתו לרובע בשנת 1902. המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1906 והציג את האוספים בתחום ההיסטוריה של הטבע, ארכאולוגיה, אתנוגרפיה, מטבעות ומדליות ועד. אוספים אלה, המכילים כ-25,000 מוצגים נאספו בין השנים 1780–1900 על ידי ריצ'רד קאמינג ובנו - הנרי סייר קאמינג.

כיום במוזיאון שלוש גלריות: גלריית אוספי משפחת קאמינג, גלריית סאת'ק המציגה את ההיסטוריה של הרובע, וכן גלריה בה המוזיאון מציג תערוכות מתחלפות. כמו כן המוזיאון מפעיל תוכניות חינוכיות לבתי הספר ברחבי הרובע. במבנה סמוך למבנה המוזיאון נמצאת ספריית המוזיאון - מבנה מאוחר הניצב במיקום בו נולד צ'ארלס באבג' בשנת 1791.

קישורים חיצוניים
----------------

| עיינו גם בפורטל: |
| --- |
|  | **פורטל לונדון** |

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מוזיאון קאמינג** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון קאמינג
* מוזיאון קאמינג, באתר רובע סאת'ק
* מוזיאון קאמינג, באתר Culture24
**איוואן לנדל** (בצ'כית: **Ivan Lendl**; נולד ב-7 במרץ 1960 באוסטרבה, צ'כיה) הוא טניסאי עבר צ'כוסלובקי-אמריקאי. דורג במקום הראשון בעולם בטניס במשך 270 שבועות ושבר שיא שהחזיק ג'ימי קונורס מארצות הברית. נכון להיום רק פיט סמפראס, רוג'ר פדרר ונובאק ג'וקוביץ' דורגו ראשונים בעולם זמן רב יותר מלנדל. הוא סיים במשך ארבע עונות את המקום הראשון בעולם: בשנים 1985, 1986, 1987 ו-1989.

לנדל זכה ב-94 תארים ליחידים בסבב העולמי, ומדורג במקום הרביעי בכל הזמנים לאחר ג'ימי קונורס (109), רוג'ר פדרר (103) ונובאק ג'וקוביץ' (98).

קריירה
------

במהלך קריירת הטניס שלו הגיע ל-19 משחקי גמר של טורנירי גראנד סלאם וזכה בשמונה מהם.

לנדל זכה שלוש פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס (1985-1987), שלוש פעמים באליפות צרפת הפתוחה (1984, 1986, 1987) ופעמיים באליפות אוסטרליה הפתוחה (1989, 1990).

לנדל היה לטניסאי שהחזיק במספר הניצחונות הגבוה ביותר בטורניר המאסטרס (טורניר סוף השנה), עם 39 ניצחונות. שיא זה נשבר על ידי רוג'ר פדרר רק ב-2012.

ב-1992, לאחר מאבק ממושך, קיבל לנדל אזרחות אמריקאית ועבר לייצג את ארצות הברית עד פרישתו מטניס מקצועני ב-1994 בגיל 34. לאחר הפרישה מטניס החל לנדל לפתח קריירה שנייה כשחקן גולף מקצועני. שתי בנותיו הבוגרות, מאריקה ואיזבלה, משחקות בסבב הגולף במקצועני, וזוכות ללווי צמוד של אביהן.

בשנת 2012 החל לשמש מאמנו של אנדי מארי והוביל אותו להישגים, זכייה במדליית הזהב באולימפיאדת לונדון וזכייה בגראנד סלאם ראשון באליפות ארצות הברית הפתוחה ובשנת 2013 בגראנד סלאם ווימבלדון.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **איוואן לנדל** בוויקישיתוף

* איוואן לנדל, באתר ה-ATP
* איוואן לנדל, באתר ה-ITF
* איוואן לנדל, באתר גביע דייוויס
* איוואן לנדל, באתר היכל התהילה של הטניס

הערות שוליים
------------

1. ↑  ynet ספורט, מאמנו של אנדי מארי: "זה לא קרוב לשיא שלו", באתר ynet, 11 בספטמבר 2012

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BNE: XX1155171
* BnF: cb12227498j (data)
* CiNii: DA00826860
* GND: 119115131
* ISNI: 0000 0001 1063 5884
* LCCN: n82125957
* NDL: 00447339
* NKC: jn20000401623
* NLA: 36237274
* NTA: 072776455
* SUDOC: 030964067
* Trove: 1234697
* VIAF: 54950841
* WorldCat: lccn-n82125957

 |
**יהושוע (שוקי) (ה) מאירי** (נולד בה' באייר תשי"ט, 13 במאי 1959) הוא עיתונאי ישראלי.

ביוגרפיה
--------

סבא שלו, יהושע ליכטר (שעל שמו הוא נקרא), וששמו המחתרתי היה "איש ברוריה", היה המייסד והעורך של הביטאון הרוויזיוניסטי "חזית העם".

שמו של הסב הונצח ברחוב בתל אביב וברמת גן. כמו כן הוצב שלט הנצחה ברחבת הבורסה ליהלומים שם עמד ביתו המחתרתי של ליכטר ומשם יצאו אנשי הלח"י והאצ"ל לפעולותיהם.

לאחר שירותו בצה"ל (מאירי היה ממייסדי יחידת העילית שלדג[דרוש מקור] שהוקמה ב-1978).

בין השנים 1981 - 1989 שימש מאירי כתב העיתון "הארץ" בכנסת. במהלך 1989 יצא לחופשה ושימש כיועץ לשר אמנון רובינשטיין במהלך הקמת הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו. בסוף שנת 1989 יצא בשליחות לקהיר ובמשך 4 שנים דיווח משם לקול ישראל, ולרשת שוקן, עיתון הארץ ולעיתון חדשות. כמו כן פעל שם בשליחות נוספת במסגרת המרכז האקדמי הישראלי בקהיר. שליחותו הסתיימה ב-1994. עם שובו מקהיר ב-1994 עבר לגור ברמת אביב הירוקה והחל אצלו תהליך החזרה בתשובה.

מאז שובו ממצרים ועד שנת 2007 שידר תוכנית רדיו אישית בערוץ 7, "מתחילים מבראשית" שזכתה באחוזי האזנה גבוהים. כמו כן היה משתתף קבוע בפנאל בתוכניתו של השדרן ז'וז'ו אבוטבול "שיחות אל תוך הלילה" (שיחות עם מאזינים) המשודרת ברשת ב' של קול ישראל ובתוכניות משודרות נוספות ברדיו ובטלוויזיה.

בשנת 2006, בבחירות לכנסת השבע עשרה, היה מועמד לכנסת מטעם "מפלגת חרות" בראשות מיכאל קליינר. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.

מאז 2001 הוא גר ברמת אביב הירוקה בסמוך לאוניברסיטה, שם היקים את ישיבת רמת אביב בביניין בית הקולנוע הישן במרכז ברודצקי.

ב- 2013 חזר ליישוב עומר בו גדל והקים שלוחה של הישיבה בה לומדים נערים לפני גיוס את "תורת המילחמה הרוחנית".

מאירי מפעיל דף טווייטר עם עוקבים רבים וממשיך להשתתף בתוכניות ולכתוב מאמרים באמצעי התקשורת השונים.

קישורים חיצוניים
----------------

* יהושע מאירי, דף שער בספרייה הלאומית

* "התפילין שקיבלתי מהרב שך שינו את חיי", כתבת פרופיל מתוך השבועון "שעה טובה"

* סטלה קורין-ליבר, ‏"תנו צ'אנס, צאו מהדעות הקדומות וגייסו חרדים לעבודה", באתר גלובס, 28 בפברואר 2014

* מהפך: הצעיר ההולל מבאר-שבע חזר בתשובה, והקים את הכולל ברמת אביב (אורכב 03.06.2020 בארכיון Wayback Machine) - ריאיון באתר ynet

ראיונות נוספים עם העיתונאי יהושוע מאירי:

* יהושוע מאירי, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

הערות שוליים
------------

1. ↑  יהושוע מאירי, בלקסיקון "העין השביעית" לתקשורת ועיתונות
2. ↑  רשימת מועמדים "חרות" לכנסת ה-17

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007445873905171
* VIAF: 40148874412649621017
* WorldCat (עם VIAF): 40148874412649621017

 |