**מקרא ביכורים** הוא מצוות עשה דאורייתא. מצווה זו, המובאת בראשית פרק כ"ו של ספר דברים, מפרטת את הטקס הפולחני אותו האיכר מבצע בליווי הכהן עם הבאת הביכורים לבית המקדש, וכוללת את נוסח הווידוי אותו האיכר נדרש לדקלם במעמד. הווידוי, המכונה "מקרא ביכורים", נחשב ל"אני מאמין" של עם ישראל הקדום, מאחר שהוא מהווה הצהרת אמונה באלוהי ישראל תוך כדי תיאור קווי ההיסטוריה הכלליים של העם. מטרת הטקס הפולחני וכן הווידוי היא לבסס את מידת הענווה של האדם ולוודא את הכרתו בכך שמקור הצלחתו ועושרו הוא באלוהי ישראל, תוך כדי התנערות מן התפישה החוטאת של "כֹּחִי וְעֹצֶם יָדִי". בציוויו לענווה ובאזכור להודיה לאלוהי ישראל, הווידוי מטעים את הניגוד בין אבות האומה הישראלית חסרי הקרקע לבין בני ישראל שנחלו ארץ פורייה. בנוסף, מטרת הווידוי היא גם להכחיש את ההשקפה הכנענית לפיה פוריות הארץ תלויה באל בעל, תוך כדי קביעת אמונת הייחוד לפיה אלוהי ישראל הוא שורש כל התופעות, הן החקלאיות והן ההיסטוריות.

הטקס הוא ציווי לדורות האמור להיערך באופן קבוע בבית המקדש העתידי, ובווידוי ישנו הדהוד של הציווי "בכל דור ודור אדם חייב לראות את עצמו כאילו הוא יצא ממצרים" שכן האדם המתפלל מביע הזדהות עם בני ישראל שסבלו במצרים. בווידוי ניכרת אליטרציה שמטרתה לסייע לשינון בעל-פה של הנוסח עבור הטקס הפולחני, כפי שניתן להבחין, בין היתר, בכך שהוא נפתח עם שלוש מילים ("אֲרַמִּי֙ אֹבֵ֣ד אָבִ֔י") המתחילות בעיצור אל"ף. בתנ"ך ניתן למצוא ציוויים נוספים רבים על אמירה בעלת משמעות דתית של תקצירי תולדות עם ישראל, בהם האדם מזכיר את תשועת יציאת מצרים (וכן אירועים נוספים) תוך כדי הבעת הזדהות עם אירועים אלו. ביסוד האמונה הישראלית עומדת החוויה ההיסטורית, ובאופן ייחודי יציאת מצרים, ועל כן תכיפות תקצירים היסטוריים אלו ומשמעותם הדתית. בהמשך, חלק מן הווידוי (פס' 5–8) נקבע להגדה של פסח.

המצווה
------

על פי המתואר במקרא, יש שלושה חלקים בהבאת הביכורים: הנחה, הנפה, וקריאה. האדם היה מביא את הביכורים ומניחם לפני המזבח, אחר כך היה מניף את הביכורים ואומר לפני הכהן בבית המקדש את מקרא ביכורים:

> 
> וּבָאתָ אֶל הַכֹּהֵן אֲשֶׁר יִהְיֶה בַּיָּמִים הָהֵם וְאָמַרְתָּ אֵלָיו: הִגַּדְתִּי הַיּוֹם לַה' אֱלֹהֶיךָ, כִּי בָאתִי אֶל הָאָרֶץ אֲשֶׁר נִשְׁבַּע ה' לַאֲבֹתֵינוּ לָתֶת לָנוּ.  
> 
> וְלָקַח הַכֹּהֵן הַטֶּנֶא מִיָּדֶךָ וְהִנִּיחוֹ לִפְנֵי מִזְבַּח ה' אֱלֹהֶיךָ. וְעָנִיתָ וְאָמַרְתָּ לִפְנֵי ה' אֱלֹהֶיךָ:  
> 
> אֲרַמִּי אֹבֵד אָבִי וַיֵּרֶד מִצְרַיְמָה וַיָּגָר שָׁם בִּמְתֵי מְעָט, וַיְהִי שָׁם לְגוֹי גָּדוֹל עָצוּם וָרָב. וַיָּרֵעוּ אֹתָנוּ הַמִּצְרִים וַיְעַנּוּנוּ וַיִּתְּנוּ עָלֵינוּ עֲבֹדָה קָשָׁה. וַנִּצְעַק אֶל ה' אֱלֹהֵי אֲבֹתֵינוּ, וַיִּשְׁמַע ה' אֶת קֹלֵנוּ וַיַּרְא אֶת עָנְיֵנוּ וְאֶת עֲמָלֵנוּ וְאֶת לַחֲצֵנוּ. וַיּוֹצִאֵנוּ ה' מִמִּצְרַיִם בְּיָד חֲזָקָה וּבִזְרֹעַ נְטוּיָה וּבְמֹרָא גָּדֹל וּבְאֹתוֹת וּבְמֹפְתִים. וַיְבִאֵנוּ אֶל הַמָּקוֹם הַזֶּה וַיִּתֶּן לָנוּ אֶת הָאָרֶץ הַזֹּאת, אֶרֶץ זָבַת חָלָב וּדְבָשׁ. וְעַתָּה הִנֵּה הֵבֵאתִי אֶת רֵאשִׁית פְּרִי הָאֲדָמָה אֲשֶׁר נָתַתָּה לִּי ה'.  
> 
> וְהִנַּחְתּוֹ לִפְנֵי ה' אֱלֹהֶיךָ, וְהִשְׁתַּחֲוִיתָ לִפְנֵי ה' אֱלֹהֶיךָ.
> 
> 
> 
> — ספר דברים, פרק כ"ו, פסוקים ג'–י'
> 

במסכת מכות (פרק ג', משנה ג') נאמר שהאוכל ביכורים עד שלא קרא עליהם בעליהם את פרשת הביכורים לוקה (כאמור, הבעלים מביאים את הביכורים לבית המקדש וקורין את פרשת הביכורים ולאחר מכן בהנחת הביכורים על המזבח הם עוברים לרשות כהני המשמר). בגמרא (שם) נחלקו איזה חלק בהבאת הביכורים מעכב (הקריאה או ההנחה, לפי תנא קמא הקריאה מעכבת וההנחה לא, ולפי חכמים להפך).

### מקרא ביכורים על ידי גר

ביחס לגר חלוקות הדעות. שיטת תנא קמא שמביא ביכורים מביא ומניח אך אינו קורא ("ארמי אובד אבי") משום שאבותיו לא היו במצרים, ואינו יכול לומר "הִגַּדְתִּי הַיּוֹם לַה' אֱלֹהֶיךָ כִּי בָאתִי אֶל הָאָרֶץ אֲשֶׁר נִשְׁבַּע ה' **לַאֲבֹתֵינוּ** לָתֶת לָנוּ". אך ר' יהודה חולק וסובר שיכול לומר משום שאברהם נקרא "אב המון גויים" וכן פוסק הרמב"ם. אם הייתה אימו מישראל, לדעת כולם 'מביא וקורא'.

בספר החינוך כותב כי "מן העניין הזה יש לנו ללמוד בתפילותינו ובתחנונינו לפני השם ברוך הוא, לדקדק מאוד ולהיזהר בלשון שלא לומר דבר לפני השם כי אם בדקדוק גדול, וזכור בני דבר זה ושמרהו". יש המבארים על פי זה את המשך המשנה העוסק בהלכות נוספות של ניסוח, בהלכות אחרות: "וכשהוא מתפלל בינו לבין עצמו, אומר אלוהי אבות ישראל; וכשהוא מתפלל בבית הכנסת, אומר אלוהי אבותיכם. ואם הייתה אימו מישראל, אומר אלוהי אבותינו", כולם עוסקים בכלל העקרוני כי צריך אדם לדקדק בלשונו כאשר הוא אומר דבר לפני האלוקים. העבד והשליח והאישה וטומטום ואנדרוגינוס--מביאין ולא קורין, שאינן יכולין לומר "וְעַתָּה הִנֵּה הֵבֵאתִי אֶת רֵאשִׁית פְּרִי הָאֲדָמָה אֲשֶׁר נָתַתָּה **לִּי** ה'".

ניתוח ביקורתי
-------------

השוואה מדוקדקת של הווידוי לכתובים אחרים בתנ"ך, מעלה את האפשרות כי הוא נוצר בהתבסס על קטעי סיפורת קודמים. באופן מובהק, ניתן להבחין בדמיון לשוני ותוכני בין כמה כתובים בספר שמות לבין כמה חלקים ספציפיים בווידוי. השוואה משמעותית יותר, יש לעשות בין הווידוי לבין התקציר ההיסטורי המופיע בפס' 15–16 של פרק כ' בספר במדבר – כדלהלן:

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| * **במדבר, כ', 15–16**:
	+ וַיֵּרְדוּ אֲבֹתֵינוּ מִצְרַיְמָה...
	+ ...וַיָּרֵעוּ לָנוּ מִצְרַיִם...
	+ ...וַנִּצְעַק אֶל יְהוָה וַיִּשְׁמַע קֹלֵנוּ...
	+ ...וַיִּשְׁלַח מַלְאָךְ וַיֹּצִאֵנוּ מִמִּצְרָיִם...
 | * **דברים, כ"ו, 5–8**:
	+ אֲרַמִּי אֹבֵד אָבִי וַיֵּרֶד מִצְרַיְמָה...
	+ ...וַיָּרֵעוּ אֹתָנוּ הַמִּצְרִים...
	+ ...וַנִּצְעַק אֶל יְהוָה אֱלֹהֵי אֲבֹתֵינוּ וַיִּשְׁמַע יְהוָה אֶת קֹלֵנוּ...
	+ ...וַיּוֹצִאֵנוּ יְהוָה מִמִּצְרַיִם...
	+ ...בְּיָד חֲזָקָה וּבִזְרֹעַ נְטוּיָה...
 |  |  |  |  |  |  |

בהשוואה זו, כפי שביקשו לעמוד על כך יעקב חיים טיגאי ודוד כהן צמח, אפשר לראות את ידו של העורך הדויטרונומיסטי אשר התערב בעיבוד הטקסט הסיפורי מספר במדבר לנוסח הווידוי בספר דברים. ראשית, בעוד בספר במדבר מסופר שאלוהי ישראל שלח לבני ישראל מלאך שיושיע אותם מן השעבוד במצרים – בספר דברים ניכרת היעדרותו של המלאך. השמטה זו היא מכוונת, ונעשתה כחלק מן התפישה הדויטרונומיסטית של ייחוד אלוהי ישראל הדוחה מעורבות מתווכת של מלאכים בתקשורת בין האל לבין עמו. בנוסף, בספר דברים התווסף הביטוי "בְּיָ֤ד חֲזָקָה֙ וּבִזְרֹ֣עַ נְטוּיָ֔ה" – המהווה ביטוי דויטרונומיסטי מובהק. עוד ניתן לציין בהקשר הדויטרונומיסטי, כי הטקס הפולחני בספר דברים מוצג כבעל משמעות חינוכית ולאומית ומורכב בעיקרו מרטוריקה, ובכך משקף את המאפיין הדויטרונומיסטי של מעבר מעבודת פולחן מובהקת למה שחכמים כינו בהמשך "עבודה שבלב". בנוסף, המוטיב העיקרי בווידוי הוא היסטורי ולא חקלאי – כיאה לזמנה המאוחר יחסית של התעודה D, בתקופה בה עם ישראל עבר עיור והתעסקותו בחקלאות פחתה.

### זיהוי "אֲרַמִּי אֹבֵד אָבִי"

התקציר ההיסטורי של תולדות עם ישראל בווידוי נפתח בתיאור כי "אֲרַמִּי֙ אֹבֵ֣ד אָבִ֔י", ביטוי סתום שמשמעותו איננה חד-משמעית וקיימת מחלוקת לגבי פירושו בעדי הנוסח ובפרשנויות המסורתיות והמודרניות.

בהתבסס על השוואה פנים-מקראית, למילה "אֹבֵד" כמה אפשרויות פירוש: פליט/גולה, תועה/נודד, עני ורעב. בניסיון לברר מי מאבות האומה הישראלית הוא אותו "אֹבֵד" וכיצד אפשר ליישב את זיהויו כ"אֲרַמִּי", עולות שתי אפשרויות. ראשית, יכול להיות ומדובר באברהם: הוא הגיע מארם נהריים, והיה נודד ותועה לאחר שעזב את מולדתו. מצד שני, סביר יותר כי זה יעקב: הוא שהה זמן רב ומשמעותי בארם, נישא לנשים הארמיות לאה ורחל, חי חיי נוודות וגרות, היה עני שעבד לפרנסתו וכן ירד למצרים (בהתאם להמשך הווידוי – "וַיֵּ֣רֶד מִצְרַ֔יְמָה") בשל רעב. עם זאת, קיימת גם אפשרות שלישית: הכוונה היא בכלל ללבן הארמי, שניסה לאבד (כלומר, להשמיד) את "אָבִ֔י". בעדי הנוסח, ניתן לראות השתקפות של כמעט כל אפשרויות הפירוש: בנוסח הלטיני של הוולגטה "Syrus persequebatur patrem meum", בנוסח היווני של תרגום השבעים (בתרגום לאנגלית) "My ancestor abandoned Syria", בנוסח הסורי של הפשיטתא (בתרגום לאנגלית) "My father was taken to Aram", בנוסח הארמי של תרגום אונקלוס "לָבָן אֲרַמָּאָה בְּעָא לְאַבָּדָא יָת אַבָּא" ובנוסח הארמי של התרגום המיוחס ליונתן "לַאֲרַם נַהֲרַיָא נַחֲתַת אָבוּנָן יַעֲקב מִן שֵׁירוּיָא וּבְעָא לְאוֹבְדוֹתֵיהּ וְשֵׁזְבֵיהּ מֵימְרָא דַיְיָ מִן יְדוֹי". כבר הפרשנים המסורתיים נחלקו בשאלת פירוש הביטוי: רש"י טען כי ההיגד מתייחס ללבן הארמי שרדף אחרי יעקב וביקש כך להשמיד את עם ישראל; אבן עזרא הדגיש כי הכוונה היא איננה ללבן, אלא שמדובר ביעקב שהיה עני ושהה בארם; ורשב"ם סבר כי מדובר באברהם שהיה גולה מארם. בהגדה של פסח, ניתן למצוא פירוש נוסף בדעת רש"י, לפיו "אֲרַמִּי֙ אֹבֵ֣ד אָבִ֔י" מתכוון אל לבן שביקש להשמיד את עם ישראל. ככל הנראה, פירוש רש"י הסתמך על תרגום אונקלוס ועל התרגום המיוחס ליונתן, ובהמשך גם הגדת פסח התבססה על תרגומים אלו או על פירוש רש"י.

### מוצא עם ישראל הקדום

לטענת ישראל קנוהל בספרו "מאין באנו: הצופן הגנטי של התנ"ך", נוסח הווידוי של "מקרא ביכורים" משקף את האיחוד הקולקטיבי של שלושת הקבוצות מהן התגבש עם ישראל הקדום: פליטי החרב מחרן ("אֲרַמִּי אֹבֵד אָבִי"), העברים הפליטים ממצרים ("וַיֵּרֶד מִצְרַיְמָה וַיָּגָר שָׁם בִּמְתֵי מְעָט") והכנענים המצרים ("וַיְהִי שָׁם לְגוֹי גָּדוֹל עָצוּם וָרָב"). זאת, יחד עם מסורת המשותפת גם לעברים הפליטים ממצרים וגם לכנענים המצרים ("וַיָּרֵעוּ אֹתָנוּ הַמִּצְרִים וַיְעַנּוּנוּ וַיִּתְּנוּ עָלֵינוּ עֲבֹדָה קָשָׁה"). כך, למעשה, "מקרא ביכורים" מהווה המצע הלאומי המשותף של הקולקטיב הישראלי החדש שנוצר בארץ כנען.

### גרעין תולדות המסורות

במחקרו על ספר דברים, גרהרד פון ראד טען כי "מקרא ביכורים" מהווה הבסיס של שיטת תולדות המסורות. מאחר שבנוסח הפולחן מוזכר רק אב אחד (אברהם או יעקב) ונעדרים אירועים משמעותיים בתולדות עם ישראל (הנהגתו של משה, מעמד הר סיני והנדודים במדבר), פון ראד שיער כי מדובר בתפילה קדומה שהייתה שגורה בפי עם ישראל הקדום – ולפי סדר האירועים בה הרכיבו בהמשך את המסורות השונות לכדי חיבור התורה (סיפורי האבות, הירידה למצרים והגאולה לארץ ישראל). עם זאת, דלית רום שילוני ערערה על קביעה זו וביקשה לטעון כי מדובר דווקא בנוסח מאוחר יחסית, שנכתב בזמן עימות של הישראלים עם העמים הכנעניים ולאחר שהעם הארמי חדל להוות איום מדיני, ומטרתו הייתה קשירת יעקב אל המרחב הגאוגרפי של ארם על מנת לנתק את עם ישראל מאיזושהי השתייכות כנענית. לטענת רום שילוני, "מקרא ביכורים" מבוסס על הזיהוי הארמי המופיע בשני סיפורים כהניים (בראשית כ"ה 19–20 וכ"ז 46–כ"ח 9) כפרשנות פנים מקראית אליהם, וכתגובה פולמוסית אל "מקרא ביכורים" נכתב פרק ל"א בספר בראשית.

לקריאה נוספת
------------

* עדיאל כהן, 'האמנם לבן הוא "ארמי אבד אבי"? – לתשתיתו המקרית של זיהוי מדרשי', בית מקרא: כתב עת לחקר המקרא ועולמו, ס (תשע"ה), עמ' 238–252
* יקי עשהאל, '"ארמי אובד אבי" – זהות או מהות?', שמעתין, 48, 179 (תשע"א), עמ' 23–31
* דלית רום-שילוני, '"ארמי אבד אבי" – האמנם? על מחלוק פנים-מקראית בשאלת מיתוס האב המשותף', גדעון בוהק, רון מרגולין וישי רוזן-צבי (עורכים), מיתוס, ריטואל ומיסטיקה: מחקרים לכבוד פרופ' איתמר גרינולד, תל אביב תשע"ד, עמ' 85–135

הערות שוליים
------------

1. ↑  רום-שילוני, עמ' 89.
2. ↑  דוד כהן צמח, 'שורשי החוק וחידושיו של ס"ד', בתוך: דברים (עולם התנ"ך), תל אביב תשנ"ד, עמ' 189.
3. ↑  יעקב חיים טיגאי, דברים – כרך שני (מקרא לישראל), תל אביב תשע"ו, עמ' 634 ו-637; רום-שילוני, עמ' 90.
4. ↑  ציווי זה מבוסס על אמירת משה במעמד הברית בין אלוהי ישראל לבין עם ישראל, לפיה הברית נכרתת עם "אֲשֶׁר יֶשְׁנוֹ פֹּה עִמָּנוּ עֹמֵד הַיּוֹם לִפְנֵי יְהוָה אֱלֹהֵינוּ וְאֵת אֲשֶׁר אֵינֶנּוּ פֹּה עִמָּנוּ הַיּוֹם" (דב', כ"ט, 14). כלומר, ברית זו תקפה לדורות גם עם בני ישראל העתידיים – שיצטרכו לראות עצמם גם כן כמי שסבלו במצרים ונגאלו על ידי אלוהי ישראל.
5. ↑  טיגאי, עמ' 634 ו-636–637.
6. ↑  אהרן מירסקי, ספר דברים (דעת מקרא), ירושלים תשס"א, עמ' 374.
7. ↑  ספר דברים, פרק כ"ו, פסוק ג'.
8. 1 2  משנה, מסכת בכורים, פרק א', משנה ד'.
9. ↑  מצווה תר"ו.
10. ↑  גינת ראובן עמ' מ"ד.
11. ↑  ספר דברים, פרק כ"ו, פסוק י'.
12. ↑  שמ' א' 9 ו-14 מקבילים אל דב' כ"ו 5 ו-6, שמ' ג' 7 ו-9 מקבילים אל דב' כ"ו 6 ו-7 ושמ' ג' 17 מקביל אל דב' כ"ו 9.
13. ↑  טיגאי, עמ' 210 ו-637; כהן צמח, עמ' 196.
14. ↑  כהן צמח, עמ' 196–198.
15. ↑  את פירוש זה העלה קנוהל, בהתבסס על במ' כ"א 29, יש' כ"ז 13 ויר' מ"ח 46. ראו: קנוהל, עמ' 64–65.
16. ↑  את פירוש זה העלו רשב"ם, טיגאי וכהן צמח, בהתבסס על תהילים קי"ט 176 וירמיה נ' 6. ראו: כהן צמח, עמ' 198; טיגאי, עמ' 637.
17. ↑  את פירוש זה העלו אבן עזרא וכהן צמח, בהתבסס על משלי ל"א 6–7 ואיוב כ"ט 13. ראו: כהן צמח, עמ' 198.
18. ↑  את פירוש זה העלה טיגאי, בהתבסס על איוב ד' 11. ראו: טיגאי, עמ' 637.
19. ↑  טיגאי, עמ' 637; כהן צמח, עמ' 198; מירסקי, עמ' 370.
20. ↑  בתרגום לאנגלית: "The Syrian Pursued my father". בעצם, נוסח זה משקף את הפירוש לפיו מדובר בלבן הארמי שרדף אחר יעקב.
21. ↑  בתרגום חופשי לעברית: "אבי נטש את סוריה". נוסח זה יכול לשקף את הפירושים גם על אברהם שיצא מארם נהריים וגם על יעקב שעזב את ארם לאחר זמן רב שם.
22. ↑  בתרגום חופשי לעברית: "אבי נלקח לארם". נוסח זה יכול לשקף את הפירוש לפיו מדובר ביעקב – מאחר ואביו יצחק ציווה עליו להינשא רק לאישה בארם (בר' כ"ח 1–2), ולכן הוא הוכרח להגיע לשם.
23. ↑  בתרגום לאנגלית: "Laban the Aramite sought to destroy my father". נוסח זה משקף את הפירוש לפיו מדובר בלבן הארמי שניסה להשמיד את יעקב.
24. ↑  בתרגום לאנגלית: "Our father Jakob went down into Aram Naharia at the beginning, and (Laban) sought to destroy him; but the Word of the Lord saved him out of his hands". נוסח זה משקף את הפירוש לפיו מדובר בלבן הארמי שניסה להשמיד את יעקב, עם תוספת לפיה האל הציל את יעקב.
25. ↑  ישראל קנוהל, מאין באנו: הצופן הגנטי של התנ"ך, אור יהודה תשס"ח, עמ' 68
26. ↑  אלכסנדר רופא, 'אחרית דבר', בתוך: הרמן גונקל, 'אגדות בראשית: מבוא לספר בראשית' ו'ספרות המקרא', (עורך: שמוטל אחיטוב), ירושלים תשנ"ח, עמ' 188
27. ↑  דלית רום שילוני, '"ארמי אבד אבי" – האמנם? על מחלוק פנים-מקראית בשאלת מיתוס האב המשותף', גדעון בוהק, רון מרגולין וישי רוזן-צבי (עורכים), מיתוס, ריטואל ומיסטיקה: מחקרים לכבוד פרופ' איתמר גרינולד, תל אביב תשע"ד, עמ' 107, 112, 114, 126–127 ו-130

| ספר דברים |
| --- |
| פרשת דברים | ערבות מואב • חטא המרגלים • חטא המעפילים |
| פרשת ואתחנן | עשרת הדיברות • שמע ישראל • שמע ישראל (פרשיה) • תפילין |
| פרשת עקב | כוחי ועוצם ידי • תורת הגמול • חטא העגל • והיה אם שמוע • ברכת המזון • שבעת המינים • לא תערץ מפניהם |
| פרשת ראה | היתר אכילת בשר • נביא שקר • מסית • עיר הנידחת • סימני כשרות בבעלי חיים • תרומות ומעשרות • שמיטת כספים • עבד עברי • שלוש רגלים • עלייה לרגל |
| פרשת שופטים | משפט עברי • איסור שוחד • איסור עבודה זרה • זקן ממרא • מצוות מינוי מלך • זרוע, לחיים וקיבה • ראשית הגז • מכשפה • ידעוני • רוצח בשגגה • עיר מקלט • עדות שקר • עדים זוממים • לא תערוץ מפניהם • הלכות מלחמה • כהן משוח מלחמה • מצוות קריאה לשלום במלחמה • בל תשחית • עגלה ערופה |
| פרשת כי תצא | אשת יפת תואר • משפט הבכורה • בן סורר ומורה • תלייה • השבת אבידה • לא ילבש • שילוח הקן • שילוח הקן • מוציא שם רע • מפתה • איסור קדשה • גירושין • ייבום וחליצה • ממזר • מצוות טעינה • איסור ריבית • משכון • הלנת שכר • מתנות עניים • לא תחסום שור בדישו • כלאי הכרם • לא תחרוש בשור ובחמור יחדו • שעטנז • לא ילבש • השבת אבדה • איסור גנבת נפש • אתנן זונה ומחיר כלב• קבורת המת • שילוח הקן • מצוות מעקה • ציצית • נדרים • מלקות |
| פרשת כי תבוא | מקרא ביכורים • וידוי מעשרות • מעמד הר גריזים והר עיבל |
| פרשת נצבים | תשובה • קיבוץ גלויות |
| פרשת וילך | הקהל • הסמכת יהושע • כתיבת משה את התורה |
| פרשת האזינו | שירת האזינו |
| פרשת וזאת הברכה | ברכת משה • מות משה • הר נבו |
| דמויות מרכזיות | משה • יהושע בן נון |
| ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים |