recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**פארק נחל חדרה** הוא פארק שמנוהל על ידי נחלים החברה לפיתוח תיירות חדרה, השוכן בחלקו המערבי של נחל חדרה, בין כביש 2 ממזרח לבין חוף הים התיכון ממערב, ומדרום לתחנת הכוח אורות רבין.

היסטוריה
--------

ראשיתו של הפארק בהחלטה משותפת של קרן קיימת לישראל וחברת החשמל, שהתקבלה לאחר הקמת תחנת הכוח בשנת 1982, ולפיה, על מנת לטהר את מי הנחל המזוהם, יוזרמו מי הים הנשאבים לשם קירור תחנת הכוח אל הנחל. לשם כך נסלל צינור בקוטר של שני מטרים, המזרים מי ים בהספק של 16,000 ממ"ק בשעה, בטמפרטורה של 24 מעלות בחורף ו-37 מעלות בקיץ. בד בבד הוקם סכר סמוך לכביש 2 המפנה מהמקום את המים המזוהמים המגיעים מחלקו העליון של נחל חדרה, והמשמש גם כגשר מעל הנחל. פעולות אלה הפכו את קטע הנחל התחתון שאורכו 1.25 ק"מ, לנחל זורם ונקי ברוחב של עד 40 מטרים, וסביבו הוכשר הפארק המשתרע על פני שטח של 750 דונם. המים זורמים מתחנת הכוח אל אפיק הנחל דרך מערכת של ארבעה סכרים בגובה של 2.5 מטרים, שלידם הוכשרו בריכות קטנות בהן ניתן לשבת. לאורך הגדה הצפונית של נחל חדרה הוקמה סוללה מאפר פחם בגובה של 17 מטרים, שבה נטעו עצים ושיחים המייצבים אותה. לאורך הגדה הדרומית של הנחל הוקמה טיילת עשויה בטון ואבנים, והוקמה בה מזרקה המכונה "כיכר המבוע" ולידה בריכה.

בשנת 2010 הועבר לפארק אתר ההנצחה לאבשלום פיינברג שהיה קודם בצד כביש 4, דרומית לחדרה.

על הגדה הדרומית של הנחל צומחות שתי חורשות אקליפטוס שנטעו במקום בשנות ה-30 של המאה ה-20, כדי לעצור את התפשטות חולות החוף מזרחה. בין שתי החורשות התגלה אתר ארכאולוגי מהתרבות הכבארית (לפני 18,000 שנים), ובו נמצאו כלים מצור ומעצמות. סמוך לחורשה חיים עופות מים דוגמת שלדג גמדי, אנפה אפורה, סופית מצויה, ברכייה, ואלפי קורמורנים השוהים באתר בין החודשים נובמבר - מרץ. העופות ניזונים, בין היתר, מאוכלוסיית הדגים ששבה אל הנחל לאחר טיהורו ושיקומו. במקום הוכשרו חניון לעריכת פיקניקים ומתקן לגלישה בחול הדיונות. ממזרח לכביש 2 שוכנת חוות חפציבה, חווה חקלאית שפעלה החל משנת 1906 ועד לפירוקה בשנת 1929. שביל ישראל עובר דרך הפארק לאורך הגדה הדרומית של נחל חדרה.

בעבר היה שפך נחל חדרה לים התיכון חסום ועל כך כתב המשורר נתן יונתן את שירו "חופים הם לפעמים".

בשנים 2014–2018 התקיים בתחומי הפארק בחודש ספטמבר (באחד מחגי תשרי) "פסטיבל בום בוקס".

גלריה
-----

* אנדרטה לזכר אבשלום פיינברג בתחומי הפארק, 2012אנדרטה לזכר אבשלום פיינברג בתחומי הפארק, 2012
* המבוע בפארק נחל חדרההמבוע בפארק נחל חדרה
* גשר להולכי רגל בפארק נחל חדרה, אוקטובר 2021גשר להולכי רגל בפארק נחל חדרה, אוקטובר 2021
* פסלי צפרדעים בפארק נחל חדרהפסלי צפרדעים בפארק נחל חדרה
* פארק ונחל חדרהפארק ונחל חדרה
* השפך החסום חלקית של נחל חדרה: "ראיתי חוף שנחל עזבו"השפך החסום חלקית של נחל חדרה: "ראיתי חוף שנחל עזבו"

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פארק נחל חדרה** בוויקישיתוף
* פארק נחל חדרה, באתר העירוני לתיירות ובילוי בחדרה
* הפארק, באתר קרן קיימת לישראל
* פארק נחל חדרה, באתר סברסים
* הפארק(הקישור אינו פעיל), באתר זולו
* הפארק, באתר e-ירוק
* פארק נחל חדרה, באתר "נלך"
* דובי זכאי, פיקניק בצל הארובות בחדרה, באתר ynet, 25 בדצמבר 2002

הערות שוליים
------------

1. ↑  מסלול סיור: חפצי בה אשר בשרון, אתר משרד החינוך, עמ' 13–14.
**סטיג אריק קונסטאנס ונרסטרום** (בשוודית: **Stig Erik Constans Wennerström**; ‏22 באוגוסט 1906 – 22 במרץ 2006), היה קצין בכיר בכוחות המזוינים של שוודיה, שריגל למען ברית המועצות.

חייו
----

סטיג ונרסטום סיים את האקדמיה הימית ובית הספר לטיסה, ושירת בחיל האוויר השוודי. בנובמבר 1940 קיבל תפקיד של נספח האוויר למוסקבה. באותה תקופה, כשהוא מונע על ידי טמפרמנט הנוטה להרפתקנות, כבר העביר מידע סודי לביון הנגדי של גרמניה. בשנת 1943 פיקד על טייסת, ובשנים 1944–1945 היה קצין חיל האוויר השוודי האחראי על קשר עם נציגי חילות האוויר הזרים. מאפריל 1952 פיקח כנספח הצבאי השוודי בוושינגטון על רכישת חימוש לחיל האוויר של ארצו והיה מעודכן היטב על כל מה שקשור לפרויקטים אמריקאים. בשובו לשוודיה בשנת 1957, ועד לפרישתו בשנת 1961, היה ראש מגזר במחלקת התפעול של המטה הכללי. הוא היה בקשר הדוק עם צוותי נאט"ו בדנמרק ונורווגיה, מכיוון שלימד אסטרטגיה בבית הספר לקצינים של חיל האוויר השוודי והיה מומחה מרכזי בסוגיות פירוק הנשק.

ונרסטרום, קולונל בחיל האוויר השוודי, שירת כנספח אווירי בשגרירות שוודיה במוסקבה בשנים 1948–1952. בתקופה זו גויס כסוכן על ידי המודיעין הצבאי הסובייטי (גר"ו). במשך כ-15 שנה העביר מידע מסווג לסובייטים. בין היתר - תוכניות סודיות של מערכות הגנה אווירית של שוודיה, תוכניות של מערכות בקרת טילים ושרטוטים של מטוס קרב שוודי חדיש (דאז) Saab 35 Draken. במהלך שירות בשגרירות שוודיה בארצות הברית העביר ונרסטרום מסמכים אודות המגעים הביטחוניים בין שוודיה לארצות הברית.

ספ"ו, השירות החשאי השוודי, חשד במשך שנים בכך שונרסטרום מעביר מידע לסובייטים, אך לא היו לו הוכחות מוצקות לכך. ביוני 1963 עובדת משק בית של ונרסטרום, אשר גויסה על ידי ספ"ו לרגל אחריו, מצאה בביתו עותקים של מסמכים סודיים. כעבור כמה שבועות נעצר ונרסטרום על ידי המשטרה והואשם בריגול. הוא הודה כמעט מיד באשמתו. בית המשפט דן אותו למאסר עולם. בשנת 1972 קצב מלך שוודיה את עונשו ל-20 שנות מאסר. בשנת 1974 הוא שוחרר מן הכלא לאחר ריצוי מחצית מתקופת המאסר בשל התנהגות טובה.

סטיג ונרסטרום מת ב-22 במרץ 2006 בגיל 99.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סטיג ונרסטרום** בוויקישיתוף
* סטיג ונרסטרום, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Mark Hackard, ESPIONAGE HISTORY ARCHIVE, The GRU’s "Viking" Spy in NATO, ‏19-6-2015

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007281104805171
* GND: 118928287
* ISNI: 0000 0001 1468 7753
* LCCN: n93103530
* NKC: xx0034772
* NTA: 073788104
* SELIBR: 210551
* SUDOC: 192386417
* VIAF: 20479278
* WorldCat: lccn-n93103530

 |
**גבריאל אלונסו סואסו אורבינה** (בספרדית: **Gabriel Alonso Suazo Urbina**; נולד ב-9 באוגוסט 1997 בסנטיאגו דה צ'ילה שבצ'ילה) הוא כדורגלן צ'יליאני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת טולוז מליגת העל הצרפתית ובנבחרת צ'ילה.

קריירת מועדונים
---------------

סואסו גדל במחלקת הנוער של קולו-קולו, ובשנת 2015 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הצ'יליאנית. בסך הכל ערך 167 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שמונה שערים.

ב-16 בינואר 2023 חתם על חוזה לשלוש שנים וחצי בטולוז מליגת העל הצרפתית.

קריירה בינלאומית
----------------

ב-2 ביוני 2017 ערך סואסו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'ילה, בניצחון 3-0 על נבחרת בורקינה פאסו במשחק ידידות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **גבריאל סואסו** בוויקישיתוף

* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר Soccerway
* פרופיל, באתר BDFutbol
* פרופיל, באתר WorldFootball.net
* פרופיל, באתר National Football Teams
* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu
* פרופיל, באתר ESPN

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"גבריאל סואסו"**.
**קוטל השדים: רכבת האינסוף** (ביפנית: **劇場版 鬼滅の刃 無限列車編**) הוא סרט אנימה יפני משנת 2020 המבוסס על סדרת המאנגה קוטל השדים מאת קויוהארו גוטוגה. עלילה הסרט מהווה המשך ישיר לעלילת העונה הראשונה של העיבוד הטלוויזיוני של סדרת סדרת המאנגה.

הסרט יצא לאקרנים במהלך התפרצות מגפת הקורונה. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-16 באוקטובר 2020 ביפן. הוא גרף מעל ל-507 מיליון דולרים ברחבי העולם, ובעקבות כך הוא הפך לסרט הרווחי ביותר בעולם בשנת 2020. זו גם הייתה הפעם הראשונה אי פעם בה הפקה שאינה הוליוודית הגיעה לצמרת רשימת הסרטים הרווחיים ביותר בעולם של אותה השנה. שיא נוסף שהסרט שבר היה שהוא הפך לסרט היפני הרווחי ביותר בכל הזמנים (לפני כן הסרט היפני הרווחי ביותר בכל הזמנים היה המסע המופלא).

הסרט זכה גם בפרסים רבים, כולל בקטגוריית הסרט המונפש הטוב ביותר של השנה בטקס פרסי האקדמיה היפנית לקולנוע וכן בקטגוריית סרט ההנפשה הטוב ביותר בטקס פרסי הוצ'י.

ב-3 בפברואר 2023 יצא לאקרנים ביפן סרט המשך לסרט זה.

תקציר העלילה
------------

עלילת הסרט מהווה ישיר לעלילת סדרת האנימה הפופולרית "קוטל השדים". העלילה מתמקדת בקוטל השדים הצעיר טנג'ירו קמאדו אשר יחד עם חבריו אינוסוקה האשיברה וזניטסו אגצומה יוצאים למשימה על סיפון רכבת מסתורית.

ראו גם
------

* קוטל השדים: אל כפר נפחי החרב

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט הרשמי של קוטל השדים: רכבת האינסוף (ביפנית)
* אתר האינטרנט הרשמי של קוטל השדים: רכבת האינסוף (באנגלית)

* "קוטל השדים: רכבת האינסוף", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

* "קוטל השדים: רכבת האינסוף", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)

* "קוטל השדים: רכבת האינסוף", באתר Metacritic (באנגלית)

* "קוטל השדים: רכבת האינסוף", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
**גובאני פזארו** (באיטלקית: **Giovanni Pesaro**; ‏ 1 בספטמבר 1589 - 30 בספטמבר 1659) היה הדוכס ה-103 של ונציה. פזארו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-8 באפריל 1658 ועד פטירתו.

קורות חיים
----------

ג'ובאני פזארו נולד בוונציה לווטור פזארו (Vettor Pesaro) ולאלנה סורנצו (Elena Soranzo). פזארו זכה להצלחה בשירות לה סרניסימה ומונה מספר פעמים לתפקיד הקונסיליירי (היועץ האישי) של הדוג'ה, וכן כיהן כחבר בסנאט ונציה, ושירת את הרפובליקה בתפקיד שגריר בחצר האפיפיור. לאחר שסיים את כהונתו כשגריר מונה לתפקיד פרוקורטור.

בשנת 1642 נטש פזארו כיתת חיילים עליה פיקד ונמלט מהאויב - מעשה שפגע בשמו. כמו כן הואשם פזארו מספר פעמים בשחיתות ובשימוש לרעה בסמכותו. 

לאחר מות אשתו, לוציה באבאריגו, בת למשפחת אצולה ונציאנית עשירה, נשא לאישה את עוזרת הבית שלו, שמוצאה ממשפחת עוני, ואחיה גורש מהרפובליקה בשל פשעיו. מעשה זה נחשב שערורייתי בחברה הגבוהה הוונציאנית.

פסלו של פזארו בטירה המלכותית של ורשה.
אנדרטת ג'ובאני פזארו בבזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי, תצלום שצולם בין 1860-1870.
על אף שערוריות אלו הצליח פזארו לזכות בפופולריות רבה בקרב האצילים אולם בשל שחיתותו היה שנוא על פשוטי העם. בתקופת מלחמת כרתים במסגרתה נאבקה לה סרניסימה עם האימפריה העות'מאנית על השליטה באי כרתים, עמדה הרפובליקה על סף פשיטת רגל. פזארו נאם בפני המועצה הגדולה (**Maggior Consiglio**) של העיר ושכנע את האצילים להמשיך במלחמה ולא לוותר על האי כרתים. הוא אף הבטיח לתרום למאמץ המלחמתי 6,000 דוקטים מהונו האישי. מעשים אלו הובילו להחלטה להמשיך בלוחמה והעלו את קרנו של פזארו, ולכן, ב-29 במרץ 1658 עת נפטר הדוג'ה ברטוצ'ו ואליירו, היה פזארו המועמד המקובל על כולם לתפקיד הדוג'ה, ובבחירות שנערכו ב-8 באפריל 1658 נבחר בהצבעה הראשונה.

גורם נוסף שהביא לבחירתו של פזארו היה היותו צעיר מהמועמדים האחרים, ועל כן הועדף עליהם (לאור הכהונות הקצרות של קודמיו והמלחמה הממושכת אשר פגעה בכלכלת העיר). 

עם בחירתו נאלץ פזארו להתמודד עם המלחמה מחד, ועם הכלכלה הקורסת של העיר מאידך. לחצים אלה הביאו לנפילתו למשכב זמן קצר לאחר בחירתו. כמו כן, בחירתו לא הביאה לו פופולריות, והוא נותר שנוא בקרב ההמונים. פזארו נפטר ממחלתו ב-30 בספטמבר 1659 ונקבר בטקס רב רושם.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ג'ובאני פזארו** בוויקישיתוף

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**ברטוצ'ו ואליירו** | **דוכסי ונציה** 1658–1659 | **הבא**:**דומניקו קונטאריני השני** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 122271769
* ISNI: 0000 0004 1852 9076
* ULAN: 500354083
* VcBA: 495/227590
* VIAF: 305233183
* WorldCat: viaf-305233183

 |
**עמדה** היה כתב עת ישראלי שיצא לאור בין השנים 1974 עד 1979.

היסטוריה
--------

עמדה הוקם על ידי קבוצה של חברי מפלגת מוקד, חברי חוגים שונים במפלגת העבודה (בעיקר חברי "החוג לליבון בעיות חברה ומדינה") ומפלגת מפ"ם. אלו ביקשו להקים במה לכתיבת מאמרים בנושאי חברה, תרבות ומדינה שלדעתם לא זכו לכיסוי בעיתונות הכללית.

מטרות כתב עת, היו כפי שהוגדרו בגיליון הראשון היו:

> 
> בשבע השנים שבין מלחמת־ששת־הימים למלחמת יום־כיפור נשאלו שאלות מטרידות בשולי הקונצפציה המדינית־ביטחונית והקונסנסוס החברתי. אך פזורות היו בשבעים ושבע במות ושקעו בהמולה השאננה של העתונות הכללית. לאחר המלחמה האשימו רבים מאתנו את עצמם על שאיחרו להשמיע את קולם.
> 
> 
> בנוער, באינטליגנציה ובחלקים המשכילים של ציבור הפועלים התעורר הרעבון הישן שהושכח בשבע השנים השמנות, הרעבון לבירורים רעיוניים של ממש:
> – ישראל מהי ומה זיקתה לעברו ולעתידו של העם היהודי?
> – מה עומד בטיעונים הציוניים ומה השתנה?
> – היש דרך לשלום עם עמי ערב והפלשתינאים, קשה וזרועת־מוקשים ככל שתהיה, ומהי?
> – היש אפשרות להקנות תוכן חי ומודרני למשאת־הנפש הסוציאליסטית לאחר חורבן האדם והחברה בסטאליניזם ולאחר עליית חברת הסעד והפער במערב?
> – מה הם דפוסיה של דמוקראטיה החסרים עדיין לישראל?
> – מה היחס שבין פלוראליזם רעיוני ותרבותי לבין אחדות לאומית?
> אלה הן כמה מן השאלות העומדות לבירור. לבירור עומדת גם החברה הישראלית כולה, על פגמיה וערכיה.
> 
> 
> 
> 

העורכים המשותפים הראשונים של כתב העת היו מנחם ברינקר, ניבה לניר, אברהם ב. יהושע ועדינה ילין. במשך השנים התחלפו ביניהם חברי קבוצת העורכים עם
חברי מערכת כתב העת שכללה בין השאר את פנחס אביבי, דן ביתן, יחיעם ויץ, ראול טייטלבאום, נתן נבו, אמנון סלע, בועז עברון, יגאל עילם, אליעזר רונן, אלי שאלתיאל, זאב שטרנהל, גבריאל שילינגר ויוסי שריד.

כתב העת יצא לאור בערך מדי חודשיים.

קישורים חיצוניים
----------------

* עמדה באתר עיתונות יהודית היסטורית של הספרייה הלאומית, עם אפשרות חיפוש בטקסט העיתון

הערות שוליים
------------

1. ↑  דואר יוצא, עמדה, 1 בספטמבר 1974
2. ↑  עמדה לשלום ותמורות סוציאליסטית, עמדה, 1 באוקטובר 1974
3. ↑  עמדה - העורכים - המערכת, עמדה, 1 במרץ 1979
**דויד האורהייביץ' ארחמיה** (באוקראינית: **Давид Георгійович Арахамія**; נולד ב-23 במאי 1979) הוא פוליטיקאי ויזם אוקראיני ממוצא רוסי. מנהיג סיעת "משרת העם" בראדה העליונה (הפרלמנט האוקראיני) מ-29 באוגוסט 2019. בעבר היה מוכר בפסבדונים **דויד בראון**.

ביוגרפיה
--------

נולד בסוצ'י שברוסיה הסובייטית. הוא חי בגרוזיה עד שב-1992, בעקבות מלחמת אבחזיה, עבר עם הוריו למיקולאייב שבאוקראינה.

למד כלכלה באוניברסיטה האירופית בקייב, וסיים תואר שני בניהול מקצועי באוניברסיטה הפתוחה בלונדון. הוא שותף מייסד של כמה חברות טכנולוגיות, בהן: 'TemplateMonster' ו-'Weblium'. 

ב-2014, לאחר פרוץ המלחמה בדונבאס, הקים עם חבריו אתר אינטרנט לגיוס כספים לציוד חיילים.

באוגוסט 2014 מונה ליועץ מושל מחוז מיקולאייב. באוקטובר אותה שנה מונה ליועץ שר ההגנה ויו"ר מועצת המתנדבים במשרד ההגנה.

מאז 2019 הוא מכהן כמזכיר המועצה הלאומית להשקעות באוקראינה (אוק'). בשנה זו נבחר לראדה העליונה והוא עומד בראש סיעת "משרת העם" בראדה העליונה. 

ב-2021 אמר כי מפלגתו חולקת עקרונות משותפים עם המפלגה הקומוניסטית הסינית, וכי אוקראינה רואה בסין בת ברית אסטרטגית.

במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, היה ארחמיה היה חלק מצוות היועצים שנשארו עם הנשיא וולודימיר זלנסקי בקייב. ב-28 בפברואר אותה שנה, הוא מונה כחלק ממשלחת המשא ומתן לשביתת נשק עם רוסיה.

ארחמיה נשוי בשנית ואב לשישה ילדים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דויד ארחמיה** בוויקישיתוף
* 

* דויד ארחמיה, ברשת החברתית פייסבוק

* דויד ארחמיה, ביישום טלגרם
**ג'ים בראון** (באנגלית: **Jim Brown**;‏ 31 בדצמבר 1908 – 9 בנובמבר 1994) היה כדורגלן ומאמן סקוטי-אמריקאי, ששיחק בעמדת החלוץ.

ביוגרפיה
--------

בראון נולד ב-31 בדצמבר 1908 בקילמרנוק שבסקוטלנד. הוא היה לבכור מבין ארבעת אחיו, כששניים מהם היו לשוערים בעתיד. בשנת 1920 נטש אביו את המשפחה ועבר לגור בארצות הברית, כששבע שנים אחר כך עזב גם בראון במטרה למצוא את אביו שהתגורר בווסטפילד שבניו ג'רזי.

תחילת הקריירה של בראון הייתה חובבנית עד שנת 1930 בה התחיל לשחק בקבוצות מהליגות האמריקניות. הוא שיחק בקבוצת ניו יורק ג'איינטס ולאחר שחזר מלשחק במונדיאל 1930 הוא חזר לאותה קבוצה ששינתה את שמה למועדון הכדורגל של ניו יורק. לאחר מכן הוא וחברו הוותיק לקבוצת ניו יורק, רצו קרול, שיחקו בקבוצה וונדררס שבברוקלין. בעקבות הסכסוכים שהיו באותה העת בין ליגות הכדורגל האמריקניות, ASL ו-USFA, והשפל הגדול שהתרחש בשנת 1929, הביא לסגירתה של ליגת ה-ASL בשנת 1932 ובראון החליט לשחק בבריטניה.

כשהגיע לבריטניה הוא הראה עניין בעיני כמה קבוצות בשל הופעותיו הטובות כששיחק בארצות הברית, כשאחד מהן היא מנצ'סטר יונייטד. הוא שיחק בה משנת 1932 עד 1934 וכבש בה את שערו הראשון מנקודת הקרן בהופעתו הראשונה, וזכה עימה בגביע מנצ'סטר של 1933/34 כשבגמר הוא כובש את שער הניצחון נגד מנצ'סטר סיטי רגע לפני עזיבתו. לאחר מכן שיחק בברנטפורד בה זכה בגביע הלונדוני של 1934/35, ובשנת 1937 עבר לשחק בגילדפולד עימה זכה בתואר הליגה הדרומית של 1937/38 לאחר תקופה בה מיעט לשחק בטוטנהאם. בסיום הקריירה שלו שיחק בקבוצה קלייד הסקוטית בה שיחק שני משחקים עם אחיו ג'ון וממש כמו בהופעת הבכורה שלו במנצ'סטר יונייטד הוא כבש את שערו הראשון בקבוצה מנקודת הקרן. זמן קצר לאחר מכן פרש בראון מקריירת משחק בשנת 1941.

בשנת 1930 זומן בראון לשחק במדי הנבחרת של ארצות הברית לקראת מונדיאל 1930 שנערך באורוגוואי. באותה עת, הדרישות בשביל לשחק במדי הנבחרת היו פחות מחמירות ובראון זומן על סמך אזרחותו של אביו, ולא על סמך אזרחותו האישית. בראון שיחק בכל משחקי הטורניר עבור הנבחרת וכבש שער אחד, נגד ארגנטינה בחצי הגמר בדקה ה-89. תוצאת הסיום של משחק זה הייתה 6–1 לטובת הארגנטינאים.

לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בראון חזר לאמריקה ואימן קבוצות חובבניות וקבוצות של בתי ספר. בשנת 1986 בראון נכנס להיכל התהילה האמריקני בכדורגל. בנו, ג'ורג' בראון, הוא כדורגלן עבר. ב-9 בנובמבר 1994 נפטר בראון בגיל 85.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ג'ים בראון** בוויקישיתוף

* פרופיל, באתר Transfermarkt
* פרופיל, באתר FootballDatabase.eu
**ניקולו סאגרדו** (באיטלקית: **Nicolò Sagredo**; ‏ 8 בדצמבר 1606 - 14 בדצמבר 1676) היה הדוכס ה-105 של ונציה. סאגרדו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-6 בפברואר 1675 ועד פטירתו, כשנתיים לאחר מכן.

קורות חיים
----------

ניקולו נולד בוונציה לזכריה סאגרדו ולפאולה פוסקארי. רצונו של ניקולו לפעול בתחום הפוליטיקה נפגע משמו הרע של אביו - האב נטש את משמרתו באמצע קרב בואלגיו בשנת 1630, במסגרת מלחמת הירושה של מאנטובה. נטישה זו הביאה לפגיעה בשמה הטוב של המשפחה וגם ביכולתו של ניקולו להתקדם בסולם המשרות הציבורי. מלחמת כרתים אפשרה לבני המשפחה לרכוש מחדש שם טוב לעצמם, ולאחר שכמה מבניה מתו מות גיבורים, התאפשר שובם של בני המשפחה הנותרים לחיים הפוליטיים. סאגרדו עשה בצעירותו חיל רב בעסקים, ומשפחתו התעשרה. לאחר שנכנס לחיים הפוליטיים כיהן כשגריר לה סרניסימה במספר מדינות, ולבסוף מונה לתפקיד פרוקורטור. 

לאחר מותו של הדוג'ה דומניקו קונטאריני השני, ב-26 בינואר 1675, היה סאגרדו מועמד מועדף ונבחר לתפקיד הדוג'ה במהירות ב-6 בפברואר 1675. כמקובל, סאגרדו ערך נשפים וחגיגות לחוג את בחירתו. אהבתו של סאגרדו לנשפים התבטאה גם בנשף הנישואין שנערך מדי שנה המסמל את נישואיה הטקסיים של ונציה אל הים. נשף זה נערך בשנת 1676 בפאר שלא היה כדוגמתו לפניו ואחריו.

סאגרדו נפטר ב-14 באוגוסט 1676.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ניקולו סאגרדו** בוויקישיתוף

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**דומניקו קונטאריני השני** | **דוכסי ונציה** 1675–1676 | **הבא**:**אלוויזה קונטאריני** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 124945767
* ISNI: 0000 0003 6928 1085
* NKC: ntk20211104654
* SNAC: w6tr6bdn
* SUDOC: 074103024
* VIAF: 238072816
* WorldCat: viaf-238072816

 |
**מוצי ספאקוב** ( ב(ברומנית) **Moţi Spakov** או במקור**Motzi Spakow**; ‏1905 - מרץ 1981),היה מתאגרף יהודי רומני, אלוף רומניה באיגרוף בין השנים 1923–1940, אחיו של מאמן האיגרוף מרקו ספאקוב.

מוצי ספאקוב נולד בבוקרשט ולמד חשמלאות בבית הספר המקצועי Ciocanul (הפטיש - תרגום ייחודי ברומנית ל"מכבי") שברחוב דודשט, ברובע היהודי של בוקרשט. במקביל התאמן באיגרוף והשתתף בתחרות האיגרוף הרשמית הראשונה ב-1922. ב-1923 זכה באליפות רומניה למשקל כבד ושמר על תוארו עד 1940, כאשר משטר הלגיונרים אסר עליו להמשיך ולהתחרות בגלל היותו יהודי.

דור שלם של צעירים העריץ אותו וסופרים הקדישו לו מקום בספריהם. ב-1947 עלה לארץ ישראל ומאוחר יותר היגר לאוסטרליה, שם נפטר בגיל 76.

לקריאה נוספת
------------

\* Hary Kuller, Presa evreiască din România, Tritonic, Bucureşti - הארי קולר, העיתונות היהודית ברומניה, הוצאת טריטוניק, בוקרשט, עמוד 226

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מוצי ספאקוב** בוויקישיתוף
* Spakov, Rumanian Boxer, Gives Up Title After Anti-jewish Riot
* שאול גרינשטיין, המתאגרף היהודי-רומני שנאבק בכל כוחו למען מולדתו, רק כדי לגלות שאין הוא רצוי בה עוד, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 21.06.2017
* פריט ארכיוני: מכתב מאת מוצי שפאקוב (ספאקוב) אל הרב הראשי של רומניה, יצחק נימירובר בעניין רצונו לעלות ארצה בספרייה הלאומית **(רישום באנגלית)**

הערות שוליים
------------

1. ↑  מכתב מאת מוצי שפאקוב אל הרב נימירובר משנת 1936 בספרייה הלאומית: ARC. 4\* 1976 / 129
2. ↑  כתב העת הישראלי בשפה הרומנית, Minimum, גיליון מרץ 2009, ע' 36

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007445757705171
* VIAF: 535148876441949740000
* WorldCat (עם VIAF): 535148876441949740000

 |
**טורסטן מילר** (בגרמנית: **Thorsten Müller**;‏ 29 ביולי 1927 – 21 בנובמבר 1991) היה חבר בתנועת ההתנגדות לנאצים, הוורד הלבן, חבר בקבוצת נערי הסווינג ועיתונאי גרמני.

ביוגרפיה
--------

בגיל 14 גורש מילר מבית הספר בגלל התנהגות שאינה הולמת.

מילר היה חבר בקבוצת נערי הסווינג בהמבורג והשתייך לחברי תנועת ההתנגדות הוורד הלבן בעיר. הוא וחבריו לקבוצת נערי הסווינג אהבו ג'אז והאזינו באופן קבוע לתחנות רדיו זרות אשר היו אסורות להאזנה. קבוצה זו הייתה קבוצת נערים חובבי סווינג בגרמניה של שנות ה-30 וה-40, בעיקר מהמבורג ומברלין. גילם של הנערים נע בין 14 ל-18, רובם תלמידי תיכון, הגם שהיו בקרבם מבוגרים יותר. חברי הקבוצה הלא מאורגנת (מתוך אידאולוגיה, אין מנהיג) לבשו חולצות משובצות עם צווארון לבן ומכנסיים רחבים. הנערים לבשו מעיל ארוך שהגיע עד ברכיהם. נערי הסווינג חיפשו אחר דרך החיים הבריטית, ומצאו אותה במוזיקת הסווינג אשר הייתה אסורה בגרמניה הנאצית. בגרמניה שאז, מוזיקת הסווינג הוגדרה כ"מוזיקה מנוונת". חברי התנועה התנגדו לאידאולוגיה ולמשטר הנאצי, ובמיוחד לתנועת "הנוער ההיטלראי".

הוא וחבריו ברונו הימפקמפ, גרד שפיצברט והנס לייפלט, באו במגע עם קבוצת ההתנגדות של סניף המבורג של הוורד הלבן. המשתתפים שהיו בודדים ניהלו דיונים על ביצוע הפגנות ומצעדי מחאה נגד המשטר הנאצי. הם חשבו לארגן מצעד מעל יונגפרנשטיג ולפוצץ את מפקדת הגסטפו של המבורג בשטאדטהאוסברוק או את גשר לומברד הממוקם מעל נהר האלסטר. רעיונות אלה לא יושמו.

ב-3 ביוני נעצר מילר בעוון מה שהשלטונות הגדירו "נטיות אנגלופיליות, המהוות סכנה לשלום הציבור". הגסטפו עצר גם את חבריו לתנועת ההתנגדות ולקבוצת נערי הסווינג ברונו הימפקמפ וגרד שפיצברד. בעת ההפצצות על העיר המבורג הצליח מילר להימלט והגיע לבית הוריו, שם ציידו אותו במזון ובכסף. במשך חודשים רבים, נדד מילר בן ה-16 ביער השחור, בפרייבורג, באזור הפולני של פוזנן, בלייפציג ובדרזדן. לעיתים ישן באכסניה או במלון, ברכבות ובאורוות בדרך. הוא נעזר במכרים ובכומר שסיפק לו מחסה.

ב-7 בדצמבר נתפס מילר ונכלא בכלא ברובע פילביטל בהמבורג יחד עם עוד פעילים בהם שפיצברד, הימפקמפ ופליקס יוד.

בספטמבר הוגש נגד מילר כתב אישום בפני בית הדין העממי. התביעה ביקשה לגזור עליו 10 שנות מאסר. המשפט העיקרי נגדו הופסק. בסוף מאי 1945, לאחר שכוחות הכיבוש הבריטיים נכנסו לעיר, הצליח מילר לברוח מבית המעצר שם נכלא.

לאחר המלחמה
-----------

לאחר המלחמה היה עיתונאי. הוא היה חבר בקרן הוורד הלבן שהנציחה את פעילותם והיה למרצה מבוקש על תקופת שלטון הנאצים בגרמניה.

לקריאה נוספת
------------

* ינינה אלטמן, **הוורד הלבן: סטודנטים ואנשי רוח בגרמניה לפני ואחרי עלייתו של היטלר לשלטון**, תל אביב, הוצאת פרדס, 2007

הערות שוליים
------------

1. ↑  Gedenkstätte Deutscher Widerstand: *Bruno Himpkamp*, abgerufen am 14. Januar 2020.
2. ↑  Ulrich Herrmann: *Jung und uneinig*, abgerufen am 14. Januar 2020.
לידת הרקולס
במיתולוגיה היוונית **אַלְקְמֵנֵה** (ביוונית: **Ἀλκμήνη**) הייתה אימו של הרקולס.

רקע
---

אלקמנה היא בתם של אלקטריאון (מלך מיקנה ובנו של פרסאוס) ואנקסו (אנ'). היא הייתה נשואה לאמפיטריאון. נאמר שפניה ועיניה הכהות היו מקסימים כשל אפרודיטה והיא כיבדה את בעלה יותר מכל אישה לפניה. הסיודוס מתאר אותה כבת התמותה הכי גבוהה, יפה וחכמה.

לידתו של הרקולס
---------------

זאוס חשק באלקמנה ולכן התחזה לבעלה אמפיטריאון שחזר מוקדם מהמלחמה והכניס אותה להריון. מאוחר יותר חזר אמפיטריאון מהמלחמה, והוא גם כן הכניס אותה להריון כך שהיא הייתה בהריון עם תאומים. בלילה שבו עמדה אלקמנה ללדת, הרה, ששנאה את הרקלס מפני שהיה פרי בגידת זאוס, גרמה לזאוס להישבע שהילד שיוולד באותו לילה לשושלת פרסאוס יהפוך למלך. זאוס נשבע והרה דאגה לעכב את לידת תאומי אלקמנה ודאגה שאמו של אוריסתאוס (אנ'), שגם היה לשושלת פרסאוס, תלד מוקדם, כך שאוריסתאוס נהיה מלך.

מותה
----

לאחר מות אמפיטריאון התחתנה אלקמנה עם רדמנתיס בן זאוס ואירופה, וחיה איתו בגלות בבויוטיה. יש שתי גרסאות באשר למות אלקמנה. אנשי מגארה סיפרו, שאלקמנה הלכה מארגוס לתבאי שבבויוטיה ומתה במגארה. הדעות נחלקו היכן לקבור אותה, חלק רצו להחזיר את גופתה לארגוס וחלק רצו לקבור אותה ליד בעלה לשעבר אמפיטריאון וילדי הרקלס. לבסוף האורקל מדלפי קבע שהיא תיקבר במגארה. על פי גרסה אחרת הפכה אלקמנה עם מותה לאבן.

בתרבות
------

האסטרואיד 82 Alkmene (אנ') שהתגלה על ידי רוברט לות'ר (אנ') נקרא על שמה.

לקריאה נוספת
------------

* אפי זיו, **סודות אלי האולימפוס**, אור יהודה: כנרת, זמורה, ביתן, 2013, עמ' 45, מסת"ב 9789655525694

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אלקמנה** בוויקישיתוף
* אלקמנה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  פסאודו־אפולודורוס, **ביבליותקה**, 2.4.11, 3.1.2

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb137748848 (data)
* GND: 118648195
* SUDOC: 078600545
* VIAF: 35250074
* WorldCat: viaf-35250074

 |
**יוסף ליפשיץ** (1887, כ"ז באייר תרמ"ז - 17 בדצמבר 1950, ח' בטבת תשי"א) היה מהדמויות החשובות בחיפה העברית בשלהי התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי. ליפשיץ הקים את חנות הספרים העברית הראשונה בחיפה, חבר ועד הקהילה העברית, ממייסדי בית הספר הריאלי העברי ומזכיר לשכת המסחר והתעשייה העברית כחיפה.

קורות חיים
----------

יוסף ליפשיץ נולד בביאליסטוק. אביו מיכאל היה מגבירי הקהילה היהודית בעיר. המשפחה עלתה לארץ ישראל ב-1905. תחילה עלו לירושלים וב-1906 עבר לחיפה שם פתח ב-1908 חנות ספרים וצרכי כתיבה. ליפשיץ היה מוכר ומקושר בכל ארץ ישראל. הוא הציע מנויים לעיתון המבשר שיצא בקושטא (היא איסטנבול של ימינו) ול"הד הזמן" שיצא בווילנה.

עם התמנותו לוועד קופת המלווה "קדימה" בחיפה מכר את חנותו.

ליפשיץ התחתן עם ציפורה (אפריל 1889 - נובמבר 1951), נכדת שרה איטה פלמן, חלוצת הפרדסנות בארץ ישראל. במלחמת העולם הראשונה ברחו לדמשק כדי שיוסף לא יתגייס, שם גם נולד להם בנם.

ב-1913 היה ציר חיפה והגליל לקונגרס הציוני העולמי ה-11 שהתקיים בווינה.

ליפשיץ היה ממייסדי בית הספר הריאלי העברי בחיפה. במקביל היה ממקימי שכונת "מצפה" (אזור רחוב מסדה כיום). כמו כן היה חבר ומזכיר ועד הקהילה העברית, גוף שאיחד את כל הציבור היהודי בחיפה. היה גם מנהל סניף חיפה של חברת הביטוח "יהודה" בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, ומזכיר לשכת המסחר והתעשייה העברית של חיפה והמחוז.

ב-1933 ניהל את עיתון "השער", מקומון חיפאי שעורכו היה פנחס מרגולין, עורך הדין היהודי הראשון בחיפה. כמו כן כתב בעיתונים השקפה, הצבי ודאר היום.

ב-1937 קיבל את אות מסדר האריה הלבן הציכי. על שמו רחוב "נתיב יוסף" בעיר התחתית.

קישורים חיצוניים
----------------

* דוד תדהר (עורך), "יוסף ליפשיץ", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 80
* יוסף ליפשיץ ז"ל, הארץ, 18 בדצמבר 1950

הערות שוליים
------------

1. 1 2  צבי ברסקי, **חנות ותווית - מוכרי ספרים בארץ-ישראל 1948-1870**, הוצאת מנגד, 2019, עמ' 223
2. ↑  הבנקאות בחיפה - אפ"ק ב"חיפה מבלי לקום מהכורסא"
3. 1 2 3 4  תדהר
4. ↑  משפחתו וילדותו של סבא רענן ליפשיץ - הקשר הרב דורי, באתר הקשר הרב דורי, ‏27 במאי 2018
5. ↑  שרה הלפרין, **ד"ר א. בירם ובית הספר הריאלי, דרכים חדשות ומסלול קבוע**, ירושלים: הוצאת ספרים ראובן מס, 1970, עמ' 90
6. ↑  חיים אהרנוביץ, **הדר הכרמל: מסכת עמל ויצירה של דור המיסדים**, בהוצאת "ועד הדר הכרמל בחיפה", 1958, עמ' 46
7. ↑  ענת קדרון, מים סוערים בנמל הבית: המאבק על מעמדו והפעלתו של נמל חיפה במעבר מיישבו למדינה, בתוך: מרדכי בר-און, יצחק גרינברג ומאיר חזן (עורכים), **כלכלה במלחמה**, הוצאת יד בן צבי, אוניברסיטת תל אביב ו העמותה לחקר כוח המגן, 2017, עמ' 80
8. ↑  פרסומת לחברת יהודה, דואר היום, 24 בדצמבר 1925
9. ↑  יחיאל לימור ויאיר ספרן, השער — עיתון חיפאי נשכח, קשר, גליון 56
**אלברידג' אייר ברבנק**, באנגלית, **Elbridge Ayer Burbank** ( 10 באוגוסט 1858 - 21 באפריל 1949) היה אמן אמריקאי שצייר יותר מ-1200 דיוקנאות של אינדיאנים מ-125 שבטים. הוא למד אמנות בשיקגו ובשנות ה-30 לחייו נסע למינכן, גרמניה, ללימודים נוספים עם אמנים גרמנים מפורסמים.

ראשית חייו
----------

אלברידג' נולד ב-10 באוגוסט 1858 בהרווארד, אילינוי, לאנה מריה (אייר) ואבנר ברבנק. לאחר שלמד בבתי ספר ציבוריים, הוא החל לימודי אמנות באקדמיה לעיצוב בשיקגו, שם הושפע מלאונרד פולק וסיים את לימודיו ב-1874.

דודו מצד אמו, אדוארד אי. אייר, היה איש עסקים מצליח, נדבן למוזיאונים ואספן עתיקות. הוא אסף ספרים, כתבי יד מקוריים וחומרים אחרים הקשורים להיסטוריה ולאתנולוגיה של עמים אינדיאנים בזמן המפגש עם האירופאים. האוסף שלו, היה אחת מהתרומות הראשונות לספריית ניוברי בשיקגו, ויש שם מספר יצירות של ברבנק.

קריירה
------

הוא צייר או רשם יותר מ-1,200 אינדיאנים מ-125 שבטים. במשך תקופה של מספר שנים, הוא בילה חודשים רבים בתחנת סחר, שם צייר אינדיאנים. היישוב ברבנק, אוקלהומה, נקרא על שמו.

צ'יף הסוס הכחול, 1898
בשנת 1910, עורך ה-The Harvard Independent ציין: "אף אמן אחר במדינה לא נהנה מההזדמנויות שחווה מר ברבנק - ציור הדיוקנאות של האינדיאנים. הוא תיאר גם את נוף ארצם, את מנהיגי האינדיאנים הידועים שהיו פעם באמריקה, שהולכת ומשתנה במהירות. בעשרים השנים האחרונות נסע מר ברבנק ממחנה למחנה בין הילידים של צפון-מערב ודרום-מערב, וצייר ברצף את כל הלוחמים הגדולים שכושרם הפך את שמותיהם למפורסמים בתולדות אמריקה.

ברבנק היה בשתי תקופות של לימודים במינכן, גרמניה, עם אמנים בולטים. בשנים 1886-87 למד אצל פול נאווין ופרדריק פהר. הוא חזר כעבור שנתיים, ולמד מ-1889- 1890 אצל טובי רוזנטל. הוא גם נסע לקארדיף, ויילס.

כמבוגר, ברבנק אובחן עם הפרעה דו קוטבית, שכונתה אז "מאניה דיפרסיה". הוא טופל בכמה מרפאות במהלך חייו. הוא אושפז במשך עשר שנים בבית החולים הממלכתי לחולי נפש בנאפה, קליפורניה.

הוא מת ב-21 באפריל 1949, בסן פרנסיסקו, קליפורניה, לאחר שנפגע ונפצע קשה מרכבל ב-27 בינואר. הוא נקבר לראשונה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, אך שרידיו נקברו מחדש ברוקפורד, אילינוי. בשנת 1984 העבירו קרובי משפחה את שרידיו והם נקברו מחדש בבית הקברות מאונט אובורן, הרווארד, אילינוי.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אלברידג' אייר ברבנק** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑ . A. Burbank, "Famous War Chiefs I Have Known and Painted-Chief Blue Horse (Ogallalla (sic) Sioux)" at http://www.D50.org/Burbank/Years/1910/1910\_HI\_Chief\_Blue\_Horse.htm
2. ↑  *Burbank Among the Indians*, Caxton Press, 1944. *Placed online with permission of Caxton Press*

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1021245666
* ISNI: 0000 0000 6704 7840
* LCCN: n92003114
* PIC: 284212
* RKD: 14085
* SNAC: w6z33b9v
* SUDOC: 18972465X
* ULAN: 500016304
* VIAF: 23787949
* WorldCat: lccn-n92003114

 |
קרב **אלאליה** (Alalia) הוא קרב ימי שניטש ב-535 לפנה"ס בחופי האי סרדיניה בין הפוקאים לבין האטרוסקים והקרתגים. תיאור הקרב על ידי ההיסטוריון היווני הרודוטוס הוא העדות הקדומה ביותר לשימוש באילי ניגוח בקרב ימי ובזה ייחודו.

רקע היסטורי
-----------

אנשי פוקאיה (Phokaia) שבאיוניה היו, לדברי הרודוטוס, חלוצי הקולוניזציה במערב מקרב היוונים. בשנת 540 לפנה"ס, עם כיבוש איוניה (החלק המערבי של אסיה הקטנה) בידי כורש מלך פרס, נטשו הפוקאים את עירם והפליגו אל אלאליה, קולוניה שייסדו עשרים שנים קודם לכן באי קורסיקה. בבואם שלחו ידם בשוד ימי של שכניהם הקרתגים בקורסיקה ובסרדיניה ושל האטרוסקים בחוף האיטלקי שמנגד לאיים. באותם ימים לא נחשב מעשה מעין זה לפשע או לפחיתות כבוד, אלא היה בן-לוויה לתחרות העזה בין ערים שעיקר כוחן ועושרן בא להן ממסחר ימי. הפוקאים עוררו אפוא עליהם את חמת שכניהם, אשר עשו יד אחת ונערכו לקרב ים לשם סילוק המתחרים הלא קרואים.

הקרב ותוצאותיו
--------------

לקרב במימי סרדיניה התייצב כל עם בשישים אניות, שהיו ככל הנראה אניות-חמישים (pentekontoroi). הרודוטוס לא מספר כיצד נערכו הציים טרם הקרב ואף אינו מתאר את מהלכו. כל שאנו יודעים מפיו הן תוצאות ההתנגשות הימית: "ובהילחמם בקרב ים נחלו הפוקאים ניצחון קדמאי, כי ארבעים אניות אבדו להם ובעשרים הנותרות אי אפשר היה להשתמש כי אילי הניגוח נשברו". הפוקאים שאניותיהם הוטבעו ושחו לחוף נפלו בשבי הקרתגים והאטרוסקים, הובלו אל עריהם ונסקלו למוות באבנים. אלו שאניותיהם שרדו את הקרב נטשו את קורסיקה ועברו עם משפחותיהם ורכושם אל רגיון (היום רג'ו די קלבריה בדרום איטליה, מול מסינה).

מקורות
------

* **כתבי הירודוטוס**. מתורגמים מיוונית עם מבוא והערות מאת ד"ר אלכסנדר שור. ירושלים, הוצאת ראובן מס, תרצ"ה. העתק דיגיטלי באתר "דעת".
* הרודוטוס. **היסטוריה**. תרגמו וכתבו מבואות: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ. פפירוס, בית ההוצאה - אוניברסיטת תל אביב, 1998.

* **Herodotus**. Translated by A.D. Godley. The Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1922 (reprinted 1971). Digitized copy in Perseus Digital Library.

ראו גם
------

הקולוניזציה היוונית

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קרב אלאליה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  הרודוטוס, א', 166. ניצחון קדמאי, על שם קדמוס, הוא ניצחון שהושג באבידות כבדות, מעין ניצחון פירהוס.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4693438-8

 |
**נמיביה** השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בברצלונה (1992), לאחר מכן נעדרה משני טורנירים ושבה להתחרו בקביעות החל מהמשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004). במשחקי החורף לא נטלה נמיביה חלק מעולם.

היסטוריה
--------

לאורך השנים, המשלחות ששלחה נמיביה למשחקים הפאראלימפים היו תמיד משלחות קטנות. את המדליה הפאראלימפית הראשונה קטפה נמיביה במשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) עם זכייתו של האתלט רג'ילנד בנדה במדליית ארד בזריקת דיסקוס (קטגוריה F35-36).

במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) זכתה המשלחת במדליית זהב ראשונה כשהאתלטית ג'והנה בנסון ניצחה בריצת 200 מטר (קטגוריה T37) עם תוצאה של 29.26 שניות, והוסיפה מדליית כסף בריצת 100 מטר כשעצרה את השעון על 14.23 שניות.

במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה המשלחת מנמיביה בשיא של חמש מדליות פאראלימפיות. במשלחת בלט האצן אנניאס שיקונגו שזכה במדליית הזהב בריצת 200 מטר (קטגוריה T11) עם תוצאה של 22.44 שניות, ובשתי מדליות ארד - בריצת 100 מטר עם תוצאה של 11.11 שניות, אחרי פיליפה גומס הברזילאי (11.08 שניות) ודייוויד בראון האמריקאי שניצח עם שיא פאראלימפי בקטגוריה (10.99 שניות), ובריצת 400 מטר עם תוצאה של 50.63 שניות, אחרי פיליפה גומס (50.38 שניות) וג'רארד דסקרגה הספרדי (50.22 שניות).

בשתי המדליות הנוספות של המדינה זכה האצן יוהאנס נמבלה שזכה במדליית הכסף בריצת 100 מטר (קטגוריה T13) עם תוצאה של 10.78 שניות, שני רק לג'ייסון סמית האירי (10.64 שניות), ובמדליית הכסף בריצת 400 מטר עם תוצאה של 47.21 שניות, ונכנע רק לשיא עולם של מוחמד אמגואון המרוקאי שעצר את השעון על 47.15 שניות.

ראו גם
------

* נמיביה במשחקים האולימפיים
* נמיביה במשחקים האולימפיים לנוער

הערות שוליים
------------

1. ↑  ספורטאי נמיביה באתר הוועד הפאראלימפי הבינלאומי
2. ↑  Women's 200m - T37
3. ↑  Women's 100m - T37
4. ↑  Men's 200m - T11 Final
5. ↑  Men's 100m - T11
6. ↑  Men's 400m - T11
7. ↑  Men's 100m - T13
8. ↑  Men's 400m - T13

| מדינות אפריקה במשחקים הפאראלימפיים  |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| אוגנדה • אלג'יריה • אנגולה • אתיופיה • בוטסואנה • בורונדי • בורקינה פאסו • בנין • גאנה • גבון • ג'יבוטי • גינאה • גינאה ביסאו • גמביה • דרום אפריקה • הרפובליקה המרכז אפריקאית • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • טוגו • טנזניה • כף ורדה • לוב • ליבריה • לסוטו • מאוריטניה • מאוריציוס • מאלי • מדגסקר • מוזמביק • מלאווי • מצרים • מרוקו • ניגריה • ניז'ר • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • סודאן • סומליה • סיירה לאון • סיישל • סנגל • קומורו • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו • הרפובליקה של קונגו • קמרון • קניה • רואנדה • תוניסיה
מדינות היסטוריות: רודזיה | אפריקה |

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק באתלט ישראלי. אם התכוונתם לחוקר ומפיץ יהדות, ראו פינחס פולונסקי.

**פנחס פולונסקי** (23 בנובמבר 1929 - 27 בנובמבר 2013) היה אתלט ישראלי, אלוף ישראל, שיאן ישראל, אלוף המכביה השלישית ושיאן המכביה ביידוי פטיש.

ביוגרפיה
--------

פולונסקי נולד בנהלל למשה ולשרה פולונסקי, עולים מפלונסק שבפולין. בגיל 4 עבר עם לכפר חיים והיה לילד הראשון בכפר. בגיל 14 התייתם מאביו והחל לעבוד במשק המשפחתי. שני אחיו הצעירים היו אתלטים מצטיינים. עטרה, הייתה אלופת ישראל ואלופת המכביה בזריקת דיסקוס. אחיקם, השתתף אף הוא בתחרויות האתלטיקה של המכביה.

בגיל 18 התגייס למשטרה הצבאית ועם שחרורו בגיל 20, חזר למשק המשפחתי, פיתח והגדיל אותו. במקביל, פיתח קריירה באתלטיקה. הוא התאמן בקבוצת הפועל כפר חיים.

### אלוף ושיאן המכביה

בתחרות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 זכה פולונסקי במדליית זהב ביידוי פטיש, בשיא מכביה חדש של 32.96 מטר, שיפור ב-1 ס"מ לשיא מהמכביה השנייה של בלא וייס, לפני רפאל מאירון מישראל (32.33 מטר) ולוי מבלגיה (30.13 מטר).

### שיאן ישראל

בתחרות שנערכה בהרצליה בינואר 1951 זכה פולונסקי במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא הפועל חדש של 34.91 מטר, שיפור לשיא בן השנה של רפאל מאירון (33 מטר). חודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה במרץ הוא קבע ביידוי פטיש שיא ישראלי חדש של 41.80 מטר, לפני רפאל מאירון (36.58 מטר), שיפור לשיא הישראלי בן ה-10 שנים של בלא וייס (37.14 מטר) חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה בזגרב, שביוגוסלביה ב-1 במאי הוא זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא ישראלי חדש של 44.22 מטר. שיאו הישראלי החזיק מעמד 9 שנים ונשבר על ידי זוהר שוהם (47.38 מטר).

בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בשנת 1957 זכה פולונסקי במדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 39.36 מטר, אחרי מרטין אנגל מארצות הברית (53.83 מטר) וב. פיליפס מאוסטריה (41.13 מטר).

חייו האישיים
------------

בגיל 20 נישא פולונסקי למרים מילר ונולדו לזוג שלושה ילדים: משה, יובל וניר. במשק הוא גידל גידולים רבים, ירקות, כותנה, והיה מחלוצי גידולי הוורדים בארץ.

נפטר בכפר חיים בגיל 84.

גלריה
-----

* פנחס אורז פסיפלורות במשקפנחס אורז פסיפלורות במשק
* פנחס ותזמורת המנדולינות של כפר חייםפנחס ותזמורת המנדולינות של כפר חיים
* פנחס בריקודי עם בכפר חייםפנחס בריקודי עם בכפר חיים

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פנחס פולונסקי** בוויקישיתוף
* פנחס פולונסקי, במקום 26 ברשימת 50 הטובים ביותר בכל הזמנים ביידוי פטיש בישראל, באתר של איגוד האתלטיקה בישראל
* טבלאות ושיאים של השגי 6 המכביות ושל ישראל, מעריב, 22 באוגוסט 1965

הערות שוליים
------------

1. ↑  פנחס פולונסקי, במקום 26 ברשימת 50 הטובים ביותר בכל הזמנים ביידוי פטיש בישראל, באתר של איגוד האתלטיקה בישראל
2. ↑  דבר הספורט - במכביה, דבר, 1 באוקטובר 1950
3. ↑  פ. פולונסקי מכפר חיים זרק את הפטיש - 34,91 מ', על המשמר, 14 בינואר 1951
4. ↑  דבר הספורט - 3 שיאים ל"הפועל" באתלטיקה קלה, דבר, 18 במרץ 1951
5. ↑  ברל'ה זילברברג, 11 שיאים חדשים הושגו ע"י ספורטאי "הפועל" בחו"ל, על המשמר, 3 במאי 1951
6. ↑  הישגי הפועל בזגרב, דבר, 1 ביוני 1951
7. ↑  פגיעה במרפק -ושיאים בפטיש, מעריב, 20 באפריל 1960
**פִיצַיוֹלָה** או **פיצאיולה** (באיטלקית: **Pizzaiola**) היא מנה איטלקית המבוססת על פרוסות בשר, רוטב עגבניות ואורגנו. המנה מזכירה מעט את הפיצה בצבעים ומכאן שמה.

היסטוריה
--------

מקור הפיציולה הוא בהחלט נאפוליטני. המתכון ראה תפוצה נרחבת והיה נושא לפרשנויות מחודשות רבות. הצלחתו של המאכל המסוים הזה חייבת להימצא לא רק בפשטות הביצוע שלו, אלא גם בעובדה שלאחר סיומו ניתן להשתמש ברוטב כציפוי גם לפסטה.

מתכון
-----

### מרכיבים

* 4 פרוסות בשר בקר
* 500 גרם עגבניות או עגבניות שרי
* 2 שיני שום
* הרבה אורגנו מיובש או בזיליקום
* שמן זית כתית מעולה בשפע
* מלח

### הכנה

מחממים את השמן במחבת ומטגנים קלות את השום הקצוץ גס. מוסיפים את העגבניות החתוכות לרצועות ואת המלח. מבשלים הכל כעשרים דקות, על אש בינונית ובסיר מכוסה. לאחר מכן מוסיפים את האורגנו ואת פרוסות הבשר (גב, כתף או סינטה) ומסיימים את הבישול עד שהוא רך. הרוטב המתקבל כך, לאחר שהוסרו הפרוסות שישמשו כמנה, מתאים לתיבול ספגטי או ורמיצ'לי.

קישורים חיצוניים
----------------

* מטבח נפוליטני

הערות שוליים
------------

1. ↑  Jeanne Caròla Francesconi, *La cucina napoletana*, Grimaldi Editore (2010) ISBN 9788889879580
**מלחמת המינים** הייתה תוכנית בידור קומית ישראלית, בהנחייתם של שלום אסייג וליטל שוורץ ובהשתתפות קומיקאים נוספים. התוכנית עלתה לשידור ב-23 באפריל 2015 במסגרת זכיינית רשת ושודרה בימי שישי ב-21:30. העונה הראשונה והיחידה של התוכנית הסתיימה ב-7 באוגוסט 2015, ושבוע לאחר מכן שודר ספיישל מאחורי הקלעים.

פורמט התוכנית נולד משיתוף פעולה בין חברת קוויקליד לבין היוצרים ליאור פריד, שי בן עטר וליאת שביט, הסטנדאפיסטים שלום אסייג וליטל שוורץ ומפיק הטלוויזיה יואב גרוס. התוכנית מהווה תוכנית בת של צחוק מעבודה.

מבנה התוכנית
------------

התוכנית החלה ב-23 באפריל 2015 ביום חמישי, וכבר מהפרק השני עברו לשדר בימי שישי אחרי החדשות. כל תוכנית נפתחת בקטע סטנד-אפ קטן של המנחים ואז מזמינים את הכוח הגברי ואת הכוח הנשי, שהם מספרים על חיי האהבה והזוגיות שלהם בשבוע שחלף. בכל תוכנית שוורץ ואסייג יצאו לחפש זוג ישראלי שנתקל בבעיה וצריך שיפתרו לה אותה. לפני כל היכרות עם הזוג מופיע בקבוע קטע קצר של "דברים שכדאי לדעת" העוסק באיורים שמסבירים את נושא הפרנסה או העיסוק של הזוג ומסביר איך זה בישראל בנוסף, בכל פרק מופיע סטנדאפיסט אחר שמדבר על הנושא של הפרק, בין הסטנדאפיסטים שהתארחו בתוכנית היו: דודו ארז, אורי ברויר, בן בן ברוך, מני מלכה ושמואל ברו. בכל סיום פרק, מופיע טום באום בקטע סטנדאפ קצר.

פינות קבועות
------------

* **דברים שכדאי לדעת** - קטע איורי קצר לפני כל היכרות עם זוג המסביר את הנושא של הפרק, איך זה בישראל. הפינה לוותה בקריינות של גיל קופטש.
* **התרגומון** - המשתתפים נותנים פרשנות חדשה למשפטים שנאמרים בזוגיות בדרך כלל.
* **בואו נפריד ביניהם** - המשתתפים מנסים להפריד זוגות עם בעיות שונות.
* **מלחמת המינים ג'וניור** - שיחה של המנחים עם ילדים על הנושא הכללי של הפרק. שלום נמצא עם הבנים וליטל עם הבנות.
* **טום באום עושה סדר** - פינת הסטנד-אפ של טום באום החותמת את התוכנית, שבה הוא מסביר לכל צד היכן הוא טועה כדי לפשר בין הצדדים.

צוות הקומיקאים
--------------

את התוכנית מנחים שלום אסייג וליטל שוורץ, שנמצאים בשולחן מרכזי ומכל צד של אחד מהם יש שולחן עם קומיקאים ממינם. בפאנל הגברי נמצאים קובי מימון וארז שלם. בפאנל הנשי נמצאות לרוב מירב פלדמן ועדי שילון חוץ מכמה תוכניות שהופיעו במקום עדי שילון: חן אמסלם, מגי אזרזר, ירדן הראל, יפית אסולין ובשתי התוכניות האחרונות החליפה את מירב פלדמן הילה סעדה. בנוסף, שחר חסון החליף את מימון כפאנליסט לתוכנית אחת.

קישורים חיצוניים
----------------

* "מלחמת המינים", כל הפרקים באתר רשת 13.

* "מלחמת המינים", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית

**ביקורות**

* משפילים ונהנים: "מלחמת המינים" היא התמצית של טעם רע
* "מלחמת המינים": עדיף כבר להתגרש
שער אלמנך הפרש הכחול, וסילי קנדינסקי, 1912
קבוצת **"הפרש הכחול"** (בגרמנית: **Der Blaue Reiter**) היא קבוצה של ציירים אקספרסיוניסטים אשר נוסדה ב-1911 וירשה את מקומה של קבוצת "הגשר" שהתפרקה בשנת 1913. קבוצה זו כללה את פרנץ מארק (1880–1916), וסילי קנדינסקי (1866–1944) אוגוסט מאקה (1887–1914), גבריאלה מינטר (1877–1962), אלכסיי פון יבלנסקי (1864–1941), אלפרד קובין (1879–1940) ואחרים. אמן נוסף המזוהה עם הקבוצה הוא פאול קלה (1879–1940).

הקבוצה החלה את פעילותה ב-1912 בעיר מינכן, ולאחר מכן עקרה והחלה לפעול בכפר הציורי מורנאו (אנ') בהרי האלפים שבדרום בוואריה.

הקבוצה קיבלה את שמה מתוך יצירת ילדים שנקראה "הפרש הכחול", אגדה על אביר היוצא לתקן את עוולות העולם. כמוהו הרגישו חברי הקבוצה שעליהם ליצור זרם חדש ולתקן את העולם מכבלי האמנות המסורתית.

הקבוצה היללה את אומנות הילדים ואת האמנות הפרימיטיבית, אבל לא היו לה יעדים אמנותיים ברורים. מבין השלושה קנדינסקי הוא המפורסם ביותר, ואף נודע כאחד מאבות הציור המופשט, אולם לא כל ציירי הקבוצה היו שותפים להתלהבותו מן הציור המופשט.

הקבוצה הוציאה את "אלמנך הפרש הכחול" ובו הציגה יצירות פרימיטיביות, צילומים של אמנות עממית וציורי ילדים (בהשפעתו של פאול קלה). בתערוכות שארגנה הקבוצה הוצגו, לצד עבודותיהם, גם ציירים מודרניסטים אחרים כגון פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק ורובר דלונה.

תפיסת עולמה של התנועה היא כי "הרוח היצירתית חבויה בתוך החומר" (קנדינסקי) והצורות והצבעים הם הביטוי החיצוני של אותה רוח.

לקריאה נוספת
------------

* Düchting, Hajo, **Der Blaue Reiter**, Taschen Deutschland GmbH+, 2017. מסת"ב 978-3836537018
* Price, Dorothy, **German Expressionism: Der Blaue Reiter and its legacies**, Manchester University Press, 2020. מסת"ב 978-1526121622

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הפרש הכחול** בוויקישיתוף
* הפרש הכחול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* פרש כחול (קבוצת אמנים), דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007541835405171
* GND: 2092721-6
* LCCN: sh91005864
* NKC: kn20130709004
* SUDOC: 083793704
* Trove: 793693
* VIAF: 274774588
* WorldCat: viaf-274774588

 |
**עבדאללה מנסור** הוא מנהיג המפלגה האסלאמית של טורקיסטן (ידועה גם בשם **תנועה מוסלמית טורקיסטנית**), ארגון טרור אויגורי-מוסלמי בדלני במדינת שינג'יאנג שבצפון-מערב סין. מטרתו המוצהרת היא עצמאות של מזרח טורקסטן. הקבוצה פעילה מזה זמן רב בעיקר בסכסוך בשינג'יאנג. בשנים 2008–2013 היה מנסור עורך של העיתון הרבעוני "טורקיסטן האסלאמית", לפני ששימש בהנהגת הארגון.

על פי "IntelCenter", מנסור נצפה בווידאו ב-2008, כשהוא מחזיק רובה סער ואמר: "אנחנו, חברי טורקיסטן האסלאמית, מכריזים מלחמה על סין. אנחנו מתנגדים לכיבוש הסיני של מולדתנו, מזרח טורקסטן, המהווה חלק מהעולם האסלאמי." הוא איים בהתקפות במהלך אולימפיידת בייג'ינג 2008.

באוגוסט 2009 אמר למרכז המדיה אל פאג'ר: "עלינו לכבוש את המדינה שלנו ולטהר אותה מכל הכופרים. לאחר מכן, אנחנו צריכים לכבוש את מדינות הכופרים ולהפיץ את האסלאם".

הערות שוליים
------------

1. ↑  Zenn, Jacob (23 במאי 2014). "Beijing, Kunming, Urumqi and Guangzhou: The Changing Landscape of Anti-Chinese Jihadists". *China Brief*. The Jamestown Foundation. **14** (10). נבדק ב-2 בנובמבר 2014. `{{cite journal}}`:  (עזרה)
2. ↑  Wong, Edward (7 באוגוסט 2008). "Group Says Video Warns of Olympic Attack". *The New York Times*. נבדק ב-3 בנובמבר 2014. `{{cite news}}`:  (עזרה)
3. ↑  McGregor, Andrew (11 במרץ 2010). "Will Xinjiang's Turkistani Islamic Party Survive the Drone Missile Death of its Leader?" (PDF). *Terrorism Monitor*. The Jamestown Foundation. **8** (10). אורכב מ-המקור (PDF) ב-4 במרץ 2016. `{{cite journal}}`:  (עזרה)
תעמולה אמריקנית המשתמשת במונח "אונס בלגיה". תעמולה כזו ומינוח כזה שומשו כדי להצדיק את ההתערבות האמריקנית במלחמה שלפחות בתחילתה, ארצות הברית לא רצתה להתערב בה משום שהיא נראתה כ"מלחמתה של אירופה" על ידי רבים.
**אונס בלגיה** הוא כינוי להתעללות של הקיסרות הגרמנית באזרחי בלגיה הכבושה זמנית במהלך הפלישה הגרמנית לבלגיה במלחמת העולם הראשונה. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה חשבו שההתעללות הייתה תעמולה שקרית של הבריטים, אך בשנים האחרונות נמצאו מסמכים שמראים שאכן כנראה הייתה התעללות. אונס בלגיה, המינוח שלו, והתעמולה סביבו, מדגישים את חשיבות התעמולה במלחמת העולם הראשונה. במלחמה הגדולה (שבה 40% מההרוגים היו אזרחים) התרחשו פשעי מלחמה נוספים רבים, וגם היו כאלה שנבדו או הוגזמו לצורכי תעמולה, במחשבה שזריעת פחד מן הצד השני יותר חשובה מדיוק. אף על פי שהפשעים שבוצעו בבלגיה על ידי הפולש הגרמני, הוגזמו ועוצבו על ידי אנשי תעמולה והוצגו כמחרידים יותר משהיו, בעיקרם הם היו נכונים.

הנייטרליות של בלגיה הובטחה בהסכם לונדון (1839), שנחתם, בין היתר, על ידי פרוסיה. למרות זאת, תוכנית שליפן הגרמנית הצריכה הפרת ההסכם על ידי כוחות צבאיים גרמניים כדי לכתר את הצבא הצרפתי, ששהה במזרח צרפת. הגנרל הגרמני תאובלד פון בתמן-הולווג המעיט בערך ההסכם וכינה אותו "חתיכת נייר". בתחילת המלחמה ביצע הצבא הגרמני מספר רב של מעשי זוועות באוכלוסיית בלגיה. הגרמנים השחיתו כמות רבה של רכוש פרטי, כ-6,000 אזרחים בלגים נהרגו בפלישה ועוד כ-17,700 מתו כתוצאה מגירוש, הגלייה, מאסר והוצאה להורג בצו בית משפט. כשלושת אלפים בלגים נוספים מתו מגדרות חשמליות שהציב הצבא הגרמני כדי למנוע מבלגים לברוח מהמדינה ו-120,000 נוספים עבדו בכפייה במחנות עבודה, כשחצי מהם הוגלו לגרמניה. 25,000 בתים ומבנים נוספים נהרסו ב-1914 בלבד, ו-1.5 מיליון בלגים (20% מהאוכלוסייה אז) נסו מהצבא הפולש הגרמני.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אונס בלגיה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Scott Anderson, **Lawrence in Arabia: War, Deceit, Imperial Folly and the Making of the Modern Middle East**, Atlantic Books, 2014-03-06. (באנגלית)
2. ↑  Memoirs of Prince Von Bulow: The World War and Germany's Collapse 1909–1919*, מתורגם לאנגלית על ידי Geoffrey Dunlop and F. A. Voight, Little, Brown and Company, Boston, 1932*
**מגי רוזוול** (באנגלית: **Maggie Roswell**; נולדה ב-14 בנובמבר 1952) היא מדבבת ושחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. ידועה בעיקר על תפקידי הדיבוב שלה בסדרת האנימציה "הסימפסונים" של רשת FOX, בהם דיבוב הדמויות מוד פלנדרז, הלן לבג'וי ומיס הובר; על עבודתה בסדרה קיבלה מועמדות לפרס אמי ולפרס אנני.

ביוגרפיה
--------

רוזוול החלה את דרכה כשחקנית בשנות ה-80, בסרטים "Midnight Madness"‏ (1980), "אבודים באמריקה" (1985) ו"יפה בוורוד" (1986). ב-1983 דיבבה את קולה של טיגרה בסרט אש וקרח. כן השתתפה בתפקידי אורח בסדרות כגון "רמינגטון סטיל", "Masquerade" ו"ימים מאושרים", ובתוכנית הבידור של טים קונווי. במקביל הופיעה במספר הצגות תיאטרון. ב-1989 דיבבה לראשונה מספר תפקידים קטנים במסגרת העונה הראשונה של "הסימפסונים", ובעונה השנייה הפכה למדבבת קבועה של דמותה של מוד פלנדרז (אשתו של נד פלנדרז).

ב-1994 עברה מלוס אנג'לס לדנוור עם בעלה הל רייל ובתם, ושם הקימו את חברת "Roswell 'n' Rayle", שיצרה פרסומות מדובבות עבור חברות שונות. בתקופה זו טסה רוזוול מדנוור פעמיים בשבוע ללוס אנג'לס להקלטת קולה בפרקי "הסימפסונים". הדבר הוביל לבקשתה להעלאת שכרה ב-1999; פוקס סירבה לבקשה והיא התפטרה מעבודתה. ב-2002 חזרה לסדרה אחרי שהוסכם כי היא תקליט את קולה לסדרה בביתה בדנוור.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מגי רוזוול** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מגי רוזוול (באנגלית)

* מגי רוזוול, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

* מגי רוזוול, באתר AllMovie (באנגלית)

* מגי רוזוול, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LCCN: no2017084007
* VIAF: 2759149919432306650003
* WorldCat: lccn-no2017084007

 |
הרב **ישראל יצחק הלוי רייזמן** (א' באדר תרמ"ט, 2 בפברואר 1889 – ז' באדר תשכ"ט, 25 בפברואר 1969) היה דיין ומורה הוראה חסידי-ירושלמי, חבר בית הדין של העדה החרדית, וראב"ד קהילות החסידים בירושלים.

הוא היה חבר בהרכב בית הדין השני והדומיננטי מאוד של העדה החרדית, משנת 1948 עד 1969, ביחד עם הרב פנחס עפשטיין והרב דוד יונגרייז.

ביוגרפיה
--------

נולד בעיר העתיקה לר' נתנאל. אביו עלה לארץ ישראל מפראגא, פרבר של ורשה, ונסע לחצרותיהם של החידושי הרי"ם, רבי אברהם מטשכנוב ורבי ישעיה מושקט מפראגא. נישא לשרה חיה, בתו של רבי שלום לייב אייזנבך, מחבר ספר "באר יצחק".

היה תלמידם של רבי שניאור זלמן מלובלין, ה"תורת חסד", ורבי אברהם שמחה הורוביץ מבארנוב. היה חסידו של רבי דוד צבי שלמה בידרמן, הרבי מלעלוב. בהמשך היה מקורב לאדמו"רי גור, רבי אברהם מרדכי אלתר ובנו רבי ישראל. למד קבלה מרבי חיים שאול דוויק הכהן.

הרב יוסף חיים זוננפלד ביקשו לכהן כדיין בבית הדין של העדה החרדית אך הוא סירב. בשנת תש"ב, נענה לבקשתו של הרב יוסף צבי דושינסקי והחל לכהן כדיין. בהמשך החל גם לכהן כראב"ד קהילות החסידים, על מקום הרב ישראל זאב מינצברג. 

מסר שיעורי תורה רבים במספר בתי כנסיות בירושלים. נודע בידיעותיו המופלגות, והתבלט בחזרותיו המרובות על הש"ס והשולחן ערוך. היה שותף להקמת ישיבת שפת אמת בירושלים. שימש גם כגבאי צדקה, ומצעירותו נהג לאסוף כסף לצורכי שבת לעניים.

בצוואתו ביקש לא לכתוב על מצבתו תוארי כבוד, ולא להספידו. נקבר בחלקת פולין בהר הזיתים.

בתו היחידה, גולדה לאה, נישאה לרבי שלום סאפרין, האדמו"ר מקומרנה. הוא חינך ולימד את הרב לייב מינצברג, שהיה שכנו והתייתם מאביו בילדותו.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007310758805171
* VIAF: 298780595
* WorldCat (עם VIAF): 298780595

 |