**אוניות המערכה מסדרת המלך ג'ורג' החמישי** היו ספינות הקרב הבריטיות המודרניות ביותר שהופעלו במהלך מלחמת העולם השנייה. נבנו חמש ספינות מסוג זה: אה"מ <i id="mwEg">המלך ג'ורג' החמישי</i> (1940), אה"מ פרינס אוף ויילס (1941), אה"מ דיוק אוף <i id="mwGA">יורק</i> (1941), אה"מ <i id="mwGw">אנסון</i> (1942) ואה"מ <i id="mwHg">האו</i> (1942). השמות כיבדו את המלך ג'ורג' החמישי, ואת בניו, אדוארד השמיני, שהיה הנסיך מוויילס, וג'ורג' השישי שהיה דוכס יורק לפני שעלה לכס המלכות; שתי הספינות האחרונות של הסדרה נקראו על שם אדמירלים בולטים מהמאה ה-18 של הצי המלכותי.

הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 הגביל את כל המספר, ההדחק והחימוש של ספינות מלחמה שנבנו בעקבות ההסכם, והוא הוארך על ידי הסכם הצי הראשון של לונדון, אך אמנות אלו היו אמורות לפוג ב-1936. עם המתח המוגבר בין בריטניה, ארצות הברית, יפן, צרפת ואיטליה, חשבו מתכנני ספינות הקרב הללו כי ייתכן שהחוזה לא יחודש והאוניות של סדרת המלך ג'ורג' החמישי תוכננו מתוך מחשבה על אפשרות זו.

כל חמש הספינות השתתפו בלחימה במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר *המלך ג'ורג' החמישי* ופרינס אוף *ויילס* היו מעורבים בפעולה ב-24 במאי עד 27 במאי 1941 שהביאה להטבעה של אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק. בעקבות זאת, ב-25 באוקטובר 1941, נשלחה פרינס אוף ויילס לסינגפור, לשם הגיעה ב-2 בדצמבר והפכה לספינת הדגל של כוח Z. ב-10 בדצמבר הותקפה פרינס אוף ויילס על ידי מפציצים יפנים וטבעה עם אובדן של 327 מאנשיה. לאחר הטביעה, *המלך ג'ורג' החמישי*, *דיוק אוף יורק*, *האו* *ואנסון* סיפקו ליווי לשיירות שנעו לרוסיה. ב-1 במאי 1942, *המלך ג'ורג' החמישי* התנגשה במשחתת אה"מ <i id="mwOg">פנג'בי</i>, וכתוצאה מכך *המלך ג'ורג' החמישי* נשלחה לרציפי גלדסטון לתיקון ב-9 במאי, לפני שחזרה לתפקיד הליווי ב-1 ביולי 1942. באוקטובר 1942 נשלחה *דיוק אוף יורק* לגיברלטר כספינת הדגל החדשה של כוח H והיא תמכה בנחיתות בעלות הברית בצפון אפריקה בנובמבר. *אנסון* *והאו* גם סיפקו חיפוי לשיירות מרובות שנסעו לרוסיה מסוף 1942 עד 1 במרץ 1943, כאשר *האו* סיפקה חיפוי לשיירה בפעם האחרונה. במאי 1943 המלך ג'ורג' החמישי והאו הועברו לגיברלטר כהכנה למבצע האסקי. שתי הספינות הפגיזו את בסיס הצי טראפני ופביניאנה ב-11–12 ביולי וגם סיפקו חיפוי למבצע מפולת שלגים ב-7 עד 14 בספטמבר. במהלך תקופה זו, דיוק אוף יורק ואנסון השתתפו במבצע תיבת הילוכים, שנועד למשוך את תשומת הלב ממבצע האסקי. *דיוק אוף יורק* גם הייתה גורם מרכזי בהטבעת ספינת הקרב הגרמנית שרנהורסט ב-26 בדצמבר 1943. קרב זה היה גם הפעם האחרונה שאוניות השטח הבריטיות והגרמניות נלחמו זו בזו.

בסוף מרץ 1945, *המלך ג'ורג' החמישי* *והאו* נשלחו לאוקיינוס השקט עם ספינות אחרות של הצי המלכותי כקבוצה נפרדת לתפקד עם כוח המשימה 57 של הצי האמריקני. ב-4 במאי 1945, *המלך ג'ורג' החמישי* *והאו* הובילו הפגזה של ארבעים וחמש דקות של מתקני אוויר יפנים באיי ריוקיו. *המלך ג'ורג' החמישי* ירתה בתותחיה בפעם האחרונה בהפגזה לילית של הממאצו ב-29 וב-30 ביולי 1945. *דיוק אוף יורק* *ואנסון* נשלחו גם הם לאוקיינוס השקט, אך הגיעו מאוחר מדי כדי להשתתף בפעולות האיבה. ב-15 באוגוסט *דיוק אוף יורק* *ואנסון* קיבלו את כניעת הכוחות היפניים שכבשו את הונג קונג, ויחד עם *המלך ג'ורג' החמישי*, נכחו בכניעה היפנית הרשמית במפרץ טוקיו. לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הספינות הוצאו משירות ועד 1957 כל הספינות נמכרו לגרוטאות, תהליך שהושלם עד 1958.

תכנון ותיאור
------------

סדרת *המלך ג'ורג' החמישי* היה תוצאה של תהליך תכנון שהחל ב-1928. על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922, "הפסקה" מבניית אוניות ראשה הייתה בתוקף עד 1931. ספינות הקרב של הצי הבריטי כללו רק אותן ספינות קרב ישנות שנשמרו לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, בתוספת שתי אוניות המערכה החדשות, אך האיטיות מסדרת נלסון. ב-1928 החל הצי המלכותי לשקול את הדרישות לספינות המלחמה שציפה להתחיל לבנות ב-1931 

הסכם הצי הראשון של לונדון משנת 1930 האריך את "הפסקת בניית הספינות" עד 1937. התכנון החל שוב בשנת 1935, בהסתמך על עבודות תכנון קודמות. הסדרה החדשה תיבנה עד להדחק המקסימלי של האמנה של 35,000 טונות. נבחנו חלופות עם תותחים ראשיים של 16 אינץ', 15 אינץ' ו-14 אינץ', ובאותה תקופה נבחר חימוש ה-15 אינץ'. רוב העיצובים נועדו להפליג במהירות של 27 קשר בעוצמה מלאה, והוחלט שהטווח המכריע בקרב יהיה בין 12,000 ל-16,000 יארד. הגנת שריון וטורפדו היוו חלק גדול בהרבה מהעיצוב מזה של אוניות המערכה הקודמות של הצי המלכותי. 

באוקטובר 1935 התקבלה ההחלטה להשתמש בתותחי 14 אינץ'. באותה תקופה ניהלה הממלכה המאוחדת משא ומתן להמשך הסכמי הצי עם הצדדים האחרים של אמנת לונדון. ממשלת בריטניה העדיפה הפחתה בקליבר המרבי של תותחי אוניות המערכה ל-14 אינץ' ובתחילת אוקטובר נודע לממשלה כי ארצות הברית תתמוך בעמדה זו אם ניתן יהיה לשכנע גם את היפנים לעשות זאת. מכיוון שהיה צורך להזמין את התותחים הימיים הגדולים עד סוף השנה, החליטה האדמירליות הבריטית על תותחי 14 אינץ' לסדרת המלך ג'ורג' החמישי.  הסכם הצי השני של לונדון, תוצאה של ועידת הצי השנייה של לונדון שהחלה בדצמבר 1935, נחתם במרץ 1936 על ידי ארצות הברית, צרפת ובריטניה ובו הוגבל קוטר תותחי האוניות ל-14 אינץ'. 

### הנעה

*אוניות סדרת* המלך ג'ורג' החמישי היו ספינות הקרב הבריטיות הראשונות שהחליפו חדרי מכונות ודוודים בחללי המכונות, מה שהפחית את הסבירות של פגיעה אחת שתגרום לאובדן כל הכוח.  המכונות היו מסודרות בארבעה חדרי מנועים (טורבינות) ובארבעה חדרי דוודים, כאשר שמונת תאי המכונות מתחלפים בזוגות של חדרי מנועים או דוודים. כל זוג חדרי דוודים יצרו יחידה עם זוג חדרי מכונות. הספק מלא נומינלי היה 110,000 shaft horsepower (82,000 קילוואט) עם 400 pounds per square inch (28 kilograms per square centimetre; 2,800 קילוpascals) קיטור ב [*convert: bug, ask for help*].  המכונות תוכננו לפעול בהספק יתר של 125,000 shp (93,000 קילוואט) וה"מכונות העיקריות של הנסיך מוויילס היו אדים בהספקי עומס יתר של 128,000 עד 134,000 כ"ס (95,000 עד 100,000 קילוואט) ללא קשיים...  במהלך המצוד אחר הביסמרק. דוודי אדמירליות 3-חביות פעלו ביעילות רבה, ודוודים דומים בעלי הספק כמעט זהה, שהותאמו לספינת הקרב הישנה יותר וורספייט במהלך בנייתה מחדש ב-1937 השיגו צריכת דלק ספציפית בהספק מלא  של 0.748 lb per shp בניסויים שהשוו לטובה עם ספינות קרב עכשוויות.  במהלך ניסויי הכוח המלא שלה ב-10 בדצמבר 1940, *המלך ג'ורג' החמישי* עם 41,630 long tons (42,300 t) הנפח השיג 28 קשר עם 111,700 כ"ס ב-230 סל"ד וצריכת דלק ספציפית של 0.715 lb לכל shp.  *המלך ג'ורג' החמישי* זרמו את הפרוואנים שלה במהלך ניסויי הכוח המלאים שלה, מה שגרם לאובדן מהירות משוער של 0.7 קשר.  *דיוק אוף יורק* בניסוייה, ב-1 בנובמבר 1941, בהדחק של 42,970 טון (ים קל, רוח מתונה), השיגה מהירות של 20.6 קשר ב-115 סל"ד ו-28,720 כוחות סוס ו-28.6 קשר ב-232 סל"ד ו-11,200 כוחות סוס.  לאחר 1942 הצי המלכותי נאלץ להשתמש בדלקי מזוט בעלי צמיגות גבוהה בהרבה ותכולת מי ים גדולה יותר ממה שהדודים הללו יכלו להשתמש ביעילות.  האיכות הירודה של דלק הנפט בשילוב עם זיהום מי הים הפחיתו את יעילות תחנת כוח הקיטור והגדילו את התחזוקה הנדרשת.  עד 1944 צריכת הדלק הספציפית בעוצמה מלאה עלתה ל-0.8 lb per shp, ותחזוקת הדוודים נעשתה קשה יותר ויותר.  האדמירליות הייתה מודעת לבעיה זו ותכננה סוגים חדשים של מרססי שמן ומבערים שיוכלו לשרוף את המזוט הזמין בצורה יעילה הרבה יותר, ומתישהו לאחר 1944,  ב*דיוק אוף יורק* *ואנסון* הותקנו מרססי שמן ומבערים בלחצים חדשים ובעלי לחץ גבוה יותר שהחזירו את הדוודים ליעילות מלאה.  אותם מרססי שמן ומבערים שימשו באה"מ ואנגארד יחד עם שיפורים נוספים בפרטים כך שוואנגארד השיגה צריכת דלק ספציפית בהספק מלא של 0.63 lb per shp  תוך שימוש באותם לחצי קיטור וטמפרטורות כמו בשימוש בסדרת המלך ג'ורג' החמישי*.* 

### הגנה

חגורת השריון האנכית החיצונית נראית בבירור כאן ב-*האו*

הגנת השריון של אוניות המערכה מסדרת *המלך ג'ורג' החמישי* תוכננה לאחר התחשבות בניסיון של הצי המלכותי במלחמת העולם הראשונה ולאחר ניסוי בין המלחמות.  התכנון של סדרה זו נשלט על ידי מתן הגנה.  הגנת מחסני התחמושת קיבלה עדיפות  באמצעות אספקת חגורה עבה ושריון סיפון ועל ידי הצבת המחסנים בקומות הנמוכות ביותר של הספינה. 

ההגנה האופקית מעל המגזינים הייתה מורכבת משלוש שכבות בעובי כולל של 9.13 אינץ' (232 מילימטרים); סיפון מזג האוויר כלל 1.25 אינצ'ים מפלדת Ducol (D), [lower-alpha 1] הסיפון המשוריין הראשי היה משריון פלדה לא מוצק 5.88 אינץ' (149 מילימטרים) עובי מעל סיפון פלדה בגודל 0.5 אינץ' D  ומעל חדרי הקונכיות היה עוד סיפון רסיסים בגודל 1.5 אינץ'.   מחסני האבקה היו מתחת לחדרי הפגזים להגנה נוספת, תרגול שהחל עם אוניות המערכה מסדרת נלסון.  עובי סיפון מזג האוויר היה זהה מעל חללי המכונות, אבל שם הסיפון המשוריין הראשי הצטמצם ל-4.88 אינץ' (124 מילימטרים) מעל סיפון פלדה בגודל 0.5 אינץ' D. הסיפון המשוריין הראשי המשיך לפני המחיצה המשוריינת הקדמית והצטמצם בהדרגה מעובי מלא ל-2.5 אינצ'ים, בעוד שמאחורי מגזיני האחורי סיפון משוריין עם גב צב כיסה את ציוד ההיגוי עם 4.5–5 אינצ'ים של שריון תוך מתן הגנה לאורך קו המים. 

חגורת השריון הראשית הייתה בגובה 23.5 רגל (7.2 מטרים) וכיסתה את צד הגוף מהסיפון המשוריין הראשי עד לגובה 15 רגל (4.6 מטרים)  מתחת לקו המים העמוק.  מחקרים שלאחר מלחמת העולם הראשונה הצביעו על כך שניתן היה לפגזי AP בפעולה מושהית לצלול מתחת לחגורה רדודה ולחדור לאזורים חיוניים של הספינה, ולכן החגורה הראשית נעשתה להרחיק ככל האפשר מתחת לקו המים. לאורך הספינה, החגורה התחילה ממש לפני הצריח הקדמי והסתיימה ממש מאחורי הצריח האחורי. השריון היה מורכב משלוש רצועות שוות בעומק. הרצועות היו מחורצות יחד עם לשון, וכל צלחת בודדת ברצועה הוצמדה לצלחות שכנות.   החגורה הייתה בעבה ביותר מעל ובקו המים. רוב המקורות המשניים וכמה מקורות ראשוניים מתארים את העובי המרבי של שריון החגורה המשתנה בין 14 ל-15 אינץ' (ייתכן בגלל עיגול לאינץ' הקרוב).    כמה מקורות מפרטים יותר: לאורך המגזינים, החגורה הייתה 14.7 עובי אינץ' (373 מ"מ) שריון מוצק, למינציה על 1 אינץ' (25.4 מ"מ) של "חומר קומפוזיציה" (מלט) ועוד 0.875 אינץ' (22.2) מ"מ) מציפוי גוף פלדה דוקול (פלדה זו הייתה יעילה גם כשריון),   מעל חללי המכונות, החגורה הייתה 13.7 אינץ' (349 מ"מ). החלק התחתון של החגורה מתחדד לעובי של בין 4.5 ב ו 5.5 פנימה   הגנת השריון הייתה אפילו טובה יותר ממה שעובי השריון יעיד בשל האיכויות המשופרות של שריון המלט הבריטי [lower-alpha 2] אשר סיפק התנגדות מצוינת.   החגורה המשוריינת, יחד עם מחיצות משוריינות מלפנים ומאחור והסיפון הראשי המשוריין, יצרו "מצודה משוריינת" המגנה על מחסנים ומכונות. המחיצה המשוריינת הייתה 12 ב (305 מ"מ) עבה קדימה ו-10 ב (254 מ"מ) עובי בקצה האחורי של המצודה  החגורה המשוריינת הראשית נמשכה קדימה ומאחור של המחיצות המשוריינות הראשיות עם גובה מופחת כדי להגן על קו המים והצטמצמה בהדרגה בעובי מ-13 ל-5.5 אינץ.  חישובי אזור החיסון משתנים מאוד ממקור למקור.    אספקת השריון תוכננה להציע הגנה מפני תותחים בקליבר גדול יותר מזה שהסדרה הרכיבה עצמה, והייתה בקנה מידה שאין שני לו בזמן שתכננו הספינות. ואכן, הגנת השריון של כלי השיט הללו הייתה אמורה לעבור לאחר מכן רק על ידי אוניות המערכה היפניות מסדרת יאמטו. 

צריחי התותחים העיקריים היו מוגנים קלות יחסית בהשוואה לספינות קרב עכשוויות.  הופעלו רמות נרחבות של הגנת הבזק. מקסימום שריון צריח ושריון ברבט הופחת ל-12.75 אינץ' בכיתה זו מה-16 אינצ'ים של כיתת *נלסון*. פני הצריח היו 12.75 אינץ' (324 מ"מ) של שריון בחזית; 8.84 אינץ' (225 מילימטרים) דפנות (בתא האקדח); 6.86 אינץ' (284–174 מ"מ) בצדדים ומאחור; לוח הגג היה 5.88 אינץ' (149 מ"מ) עבה. ברבטות החימוש העיקריות היו בעובי משתנה: 12.75 ב (324 מ"מ) עובי בצדדים, 11.76 ב (298 מ"מ) קדימה ו-10.82 ב (275 מ"מ) מאחורי הצריח. במידה מסוימת האיכות הגבוהה יותר של השריון מזערה את אובדן ההגנה והפנים השטוחים של הצריח שיפרו את ההתנגדות הבליסטית בטווחים ארוכים, בעוד שהפרופיל הנמוך של הצריח מזער את שטח המטרה בטווחים קרובים יותר. הפחתת שריון הצריח והברבט הייתה פשרה לטובת ההגנה העבה ביותר האפשרית למגזינים.  ההגנה הנרחבת נגד הבזקים בצריחים והבזקים נועדה להבטיח שהמחסנים יישארו בטוחים גם אם הצריחים ו/או הברבטים היו חדורים.  תושבות התותחים המשניות, המשקופים וחדרי הטיפול קיבלו רק ציפוי קל של 0.98 ב (25 מ"מ) להגנה מפני רסיסים.  

שלא כמו ספינות קרב זרות עכשוויות וספינות הקרב הקודמות בדרגת *נלסון*, לסדרת *המלך ג'ורג' החמישי* הייתה הגנת מגדל קנאי קלה יחסית עם 4 אינץ' (102). מ"מ) צדדים, 3 ב (75 מ"מ) קדימה ואחורה ו-1.47 ב (38 מ"מ) לוחית גג.    הניתוח של הצי המלכותי של מלחמת העולם הראשונה גילה שלא היה סביר כי אנשי הפיקוד ישתמשו במגדל קונסינג משוריין, והעדיפו את התצפית המעולה של עמדות גשרים לא משוריינות   שיקולי יציבות ומשקל מילאו בבירור חלק חשוב בהחלטה הבריטית להגביל את שריון המבנה העליון. שריון מגדל הקונינג היה מספיק כדי להגן מפני תותחי ספינות קטנות יותר ורסיסי פגזים. 

#### הגנה מתחת למים

 שריון והגנה מתחת למים של *המלך ג'ורג' החמישי*
גוף הספינה מתחת לקו המים, לאורך חגורת השריון הראשית, יצר את מערכת ההגנה הצידית (SPS). הוא חולק לסדרה של תאים אורכיים בפריסה של ריק-נוזל-ריק; החיצוני והפנימי היו מלאים באוויר, והתא האמצעי בנוזל (דלק או מים). ציפוי הספינה החיצוני באזור ה-SPS היה דק כדי להפחית נזק פוטנציאלי לרסיסים כתוצאה מטורפדו. התא החיצוני של ה-SPS היה בדרך כלל חלל ריק או 'ריק' (הכיל רק אוויר) וזה איפשר להתרחבות הפיצוץ הראשוני מטורפדו תוך מזעור הנזק לספינה. התא המרכזי היה מלא בשמן או במי ים וזה הפיץ את הלם הלחץ על שטח גדול יותר בעוד הנוזל מכיל רסיסי מתכת שנוצרו מפיצוץ הטורפדו. התא הפנימי היה חלל ריק נוסף ושימש להכיל כל נוזל שדלף משכבת הנוזל וכל הלם לחץ שנותר מפיצוץ הטורפדו. בפנים החלל הריק הסופי הייתה מחיצה משוריינת שעוביה נע בין 1.5 אינץ' (37). מ"מ) מעל חללי המכונות עד 1.75 אינץ' (44 מ"מ) ליד המחסנים. מחיצה זו יצרה את "מחיצת ההחזקה" והיא תוכננה להתנגד להשפעות הפיצוץ הנותרות מפגיעת הטורפדו. אם המחיצה הפנימית הסופית הזו הייתה נחדרת, מערכת נוספת של תאים מחולקים תכיל דליפות כלשהן; בתוך מחיצת ההחזקה הספינה הייתה מחולקת מאוד לתאים קטנים המכילים חללי מכונות עזר. שכבת הריק-נוזל-ריק SPS הייתה בדרך כלל ברוחב של כ-13 רגל, ומרחבי המכונות העזר הוסיפו עוד כ-8 רגל של שטח מהציפוי החיצוני של הספינה אל חללי המכונות העיקריים. החריג היחיד לכך היה סמוך לחדרי מנועים A ו-B, שבהם הושמטו חללי מכונות העזר, אך חלל ריק נוסף, ברוחב כשלושה מטרים, הוחלף במקומו.  מעל ה-SPS, וישר מאחורי חגורת השריון, הייתה סדרה של תאים, המשמשים בדרך כלל לחדרי רחצה או מקומות אחסון, אשר נועדו לאפשר אוורור כלפי מעלה של לחץ יתר מפגיעת טורפדו. תוכנית זו נועדה להגן מפני 1000 ראש נפץ lb, ונבדק ונמצא יעיל בניסויים בקנה מידה מלא.  ה-SPS היה גם מרכיב מרכזי במערכת בקרת הנזקים של הספינה, שכן רשימות הנובעות מהצפות ניתנות לתיקון על ידי הצפה נגדית של חללים ריקים ריקים ו/או ניקוז תאים מלאים בנוזל בדרך כלל. במקרה של אובדן *פרינס אוף ויילס* החללים הללו שימשו להצפה נגדית כדי לצמצם את הרשימה. 

אה"מ פרינס אוף ויילס הוטבעה ב-10 בדצמבר 1941, ממה שנראה היה שנפגעה על ידי שש טורפדות ששוגרו מהאוויר ופצצה במשקל 500 ק"ג. עם זאת, סקר נרחב משנת 2007 על ידי צוללנים מהריסות פרינס אוף ויילס קבע באופן סופי שהיו רק 4 פגיעות טורפדו. שלוש מארבע הפגיעות הללו פגעו בגוף הספינה מחוץ לאזור המוגן על ידי ה-SPS. במקרה של הרביעי, מחיצת האחיזה של ה-SPS נראה שלם לצד האזור שבו נפגע גוף הספינה. המסקנה של המאמר והניתוח שלאחר מכן משנת 2009 הייתה שהסיבה העיקרית לשקיעתה הייתה הצפה בלתי מוכלת לאורך פיר המדחף "B". תושבת הפיר החיצוני של פיר המדחף נכשלה, והתנועה של הפיר הלא נתמך לאחר מכן קרעה את המחיצות עד הסוף מהחלק החיצוני של בליטת גל ההנעה עד לחדר המנועים B עצמו. זה אפשר הצפה לתוך חללי המכונות העיקריים. הנזקים וההצפות החריפו עקב בקרת נזקים לקויה ונטישה מוקדמת של המחסנים ומרכזיית תקשורת טלפונית. גל מדחף "B" נעצר, ולאחר מכן הופעל מחדש מספר דקות לאחר שנפגע על ידי טורפדו. חקירות לאחר מכן לגבי אובדנה באותה עת זיהה את הצורך במספר שיפורים בתכנון, שיושמו במידה פחותה או יותר על ארבע הספינות האחרות של הסדרה. מערכת האוורור ואטימות למים של מערכת האוורור שופרו, בעוד שמעברים פנימיים בתוך חללי המכונות עוצבו מחדש ומערכת התקשורת הפכה לחזקה יותר. הוצגו בליטות גל מדחף משופרות וציוד נעילת פיר. חלק מהכשלים כביכול של הספינה התבססו על ההנחה שטורפדו פגע והרס את ה-SPS במסגרת 206 או בערך בו בזמן עם הפגיעה שפגעה בציר B. עדויות הווידאו של הסקר משנת 2007 הראו עם זאת שגוף הספינה שלם ביסודו באזור זה. חוסר היכולת לסקר את ההריסות במהלך המלחמה ללא ספק סיכל את המאמצים להגיע לסיבה מוחלטת לאובדנה של פרינס אוף ויילס, ולאחר מכן, אותו ניתוח פגום משהו הוביל למספר תיאוריות שגויות לגבי הסיבות לטביעה בטעות שהופץ במהלך השנים.

בבחינה של *פרינס אוף ויילס* לאחר מפגשה עם אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק והסיירת הכבדה פרינץ אויגן, התגלו שלוש פגיעות באונייה שגרמו לכ-400 טון מים, מכל שלוש הפגיעות, להיכנס לספינה.    אחת הפגיעות הללו, שנורתה *מביסמרק*, חדרה למחיצה החיצונית להגנת הטורפדו באזור קרוב מאוד לחלל המכונות עזר שגרמה להצפה מקומית בתוך ה-SPS, ואילו המחיצה הפנימית, 1.5 אינץ' (2×19) מ"מ)    לעומת זאת, נותרה ללא פגע, מכיוון שהפגז הגרמני היה עקר. הפגז הגרמני היה מתפוצץ למעשה במים אם הפתיל שלו היה פועל כהלכה,  בשל העומק שהפגז היה צריך לצלול לפני שפגע *בפרינס אוף ויילס* מתחת לחגורת השריון. 

### חימוש

#### חימוש ראשי

 תותח ימי בריטי 14 אינץ' בשימוש על סדרת *המלך ג'ורג' החמישי*. דוגמה זו, שמעולם לא הותקנה, מוצגת כעת ב-Royal Armory Fort Nelson, המפשייר, בריטניה
*המלך ג'ורג' החמישי* וארבע הספינות האחרות של הסדרה כפי שנבנו נשאו עשרה תותחי BL 14 אינץ' Mk VII, בשני צריחים מרובעים מלפנים ומאחור וצריח תאום יחיד מאחורי ומעל הצריח הקדמי.  היה ויכוח בתוך האדמירליות על בחירת קליבר הנשק.  היה ויכוח שגרתי באדמירליות על קליבר התותחים, שריון, מהירות, הגנת טורפדו וכוח אש נ"מ והיחס הנכון בין התכונות הללו עבור ארוניות המערכה מסדרת *המלך ג'ורג' החמישי*; מעצמות אירופיות אחרות העדיפו את התותחים הראשיים של 15 אינץ' וארצות הברית העדיפה תותחי 16 אינץ'.  האדמירליות בחרה בספינה עם מהירות גבוהה, הגנה משופרת, נ"מ כבד ועשרה תותחי 14 אינץ'. בקר האדמירליות כתב ששינוי לתותחי 15 אינץ' יגרור עיכוב של 18 חודשים (מה שהיה אומר שאין אוניות מערכה חדשות עבור הצי המלכותי עד 1942). סטיבן רוסקיל ציין כי הסכם הצי של לונדון קבע גודל רובה מרבי של 14 אינץ', עם סעיף ביטול, שבריטניה נרתעה מאוד מלממש אותו, מכיוון שהאדמירליות קיוותה לשכנע את המעצמות הימיות האחרות לדבוק בתותחי 14 אינץ', למרות שהיה מעט או לא דיון בתוך הפרלמנט.  האדמירליות חקרה כלי שייט חמושים במגוון חימוש ראשי כולל תשעה 15 אינץ' (381 מילימטרים) תותחים בשלושה צריחים, שניים קדימה ואחד אחורה.  למרות שזה היה בגדר יכולתן של מספנות בריטיות, התכנון נדחה במהירות מכיוון שהן חשו נאלצות לדבוק בהסכם הצי השני של לונדון משנת 1936 והיה מחסור רציני בטכנאים מיומנים ובמתכנני נשק, יחד עם לחצים משכנעים להפחתת משקל. 

הסדרה תוכננה לשאת שנים עשר תותחי 14 אינץ' בשלושה צריחים מרובעים ולתצורה זו הייתה צד רחב יותר מתשעת תותחי ה-15 אינץ'. הוכח שאי אפשר לכלול את כמות כוח האש הזו ואת רמת ההגנה הרצויה על 35,000 תזוזה של טון ומשקל הצריח המרובע העלה את יציבות הכלי בספק.  הצריח הקדמי השני שונה לצריח קטן יותר עם שני תותחים בתמורה להגנה טובה יותר על שריון, תוך הפחתת משקל הצד הרחב מתחת לזה של סידור תשעה תותחים.  פגז ה-14 אינץ' שריון פירסינג (AP) נשא גם מטען מתפרץ גדול מאוד של 48.5 ליברות (22.0 קילוגרם).    יכולת ניקוב השריון של האקדח והתחמושת שלו מוצגת על ידי מגדל הקונינג על הריסתה של ספינת הקרב הגרמנית *ביסמרק*, המסופק בשריון בעובי 14 אינץ', שנאמר כי הוא דומה ל"גבינה שוויצרית".  בהסכם הימי האחרון היה סעיף מדרגות נעות שהתיר שינוי לתותחי 16 אינץ' אם חותם אחר לא יעמוד בו עד ה-1 בינואר 1937. למרות שהם יכלו להפעיל את הסעיף הזה, ההשפעה הייתה עיכוב הבנייה וזה נחשב נבון לבנות עם 14 אינץ' במקום למצוא את עצמם ללא ספינות הקרב החדשות. ארה"ב בחרה לספוג עיכוב ובנתה את ספינותיה עם תותחים גדולים יותר.  כאשר משווים את תותח ה-14 אינץ' הבריטי לתותחים הכבדים יותר המורכבים על ספינות קרב זרות עכשוויות, השריון העבה יותר של ספינות הקרב הבריטיות נטה להביא להשוואה של כוח החדירה היחסי של הפגזים בהתאמה. 

בשירות, הצריחים המרובעים התגלו כפחות אמינים מכפי שציפו. חיפזון בבנייה בזמן מלחמה, מרווח לא מספיק בין המבנה המסתובב והמקובע של הצריח, תרגילי ירי לא מספיקים בקליבר מלא וסידורים נרחבים כדי למנוע מהבזק להגיע למחסנים הפכו אותו למורכב מכנית,  והובילו לבעיות במהלך פעולות ממושכות. על מנת להכניס תחמושת לצריח בכל דרגת רכבת, התכנון כלל טבעת העברה בין המגזין לצריח; לא היה לזה מרווח מספיק כדי לאפשר כיפוף והתכופפות הספינה.  מרווחים משופרים, קישורים מכניים משופרים ואימונים טובים יותר  הובילו לאמינות רבה יותר בצריחים המרובעים אך הם נותרו בעייתיים.

במהלך קרב מצר דנמרק נגד אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק, לסוללה הראשית של *הנסיך מוויילס* שהוזמן לאחרונה היו בעיות מכניות: היא התחילה לירות מלוחות שלושה סיבובים במקום מלוחות של חמישה סיבובים, והיו בעיות בסך הכל פרט ל הצריח התאום 'B'.  תפוקת הסוללה העיקרית הצטמצמה ל-74 אחוזים ( *ביסמרק* ופרנץ *יוגן* השיגו 89% ו-85% תפוקה, בהתאמה) במהלך ההתקשרות, שכן מתוך שבעים וארבעה סבבים שהוזמנו לירות, רק חמישים וחמישה היו אפשריים.     צריח 'A' קלט מים והוביל לאי נוחות עבור הצוות שלו  וצריח 'Y' נתקע במחלקה 20.   מספר הליקויים הידועים בחימוש הראשי שפגע באש 14 אינץ', הנזק שנגרם והמצב הטקטי החמיר אילצו את קפטן ליץ' להתנתק מהקרב.      כשהטווח יורד ל-14,500 יארד ועם חמישה מתותחי ה-14 אינץ' שלו מחוץ לפעילות, ליץ' החליט להפסיק את ההתקשרות שלו עם אויב עליון.  סטיבן רוסקיל *במלחמה בים* ( ההיסטוריה הבריטית הרשמית של מלחמת העולם השנייה בים), כרך 1, מתאר את ההחלטה לפנות: "בנוסף לאקדח הפגום בצריח הקדמי שלה, צריח נוסף בן 4 תותחים היה זמנית חסרי יכולת עקב תקלות מכניות. בנסיבות אלה החליט ליץ' להפסיק את הפעולה ובשעה 0613 פנה בחסות עשן."   במהלך הפעולה המאוחרת יותר עם *ביסמרק*, HMS גם HMS נתקל בבעיות עם הסוללה הראשית שלה, ועד 09:27 כל אקדח החמיץ לפחות מחלקה אחת עקב כשלים במנעולי הבטיחות להגנה נגד הבזק.  ג'ון רוברטס כתב על בעיות ירי העיקריות בהן נתקל *המלך ג'ורג' החמישי* :

> בתחילה הצליחה *המלך ג'ורג' החמישי* להגיע ל-1.7 מטחים לדקה תוך כדי שימוש בקרת מכ"ם, אך היא החלה לסבול מבעיות קשות מ-09:20 ואילך [הערה: KGV פתחה באש ב-08:48 וירתה במשך כ-25 דקות במהירות של 1.7 ספינות לדקה. 09:13, כאשר מכ"ם מסוג 284 התקלקל, אך ללא הפסד מתועד של תפוקת תותח 14 אינץ' עד 09:20.  ]. צריח 'A' הוצא מכלל פעולה למשך 30 דקות לאחר ירי של כ-23 כדורים לכל אקדח, עקב חסימה בין המבנה הקבוע והמסתובב בחדר הפגזים וצריח ה-Y הוצא מפעילות למשך 7 דקות עקב שגיאות תרגיל.. .. שני התותחים בצריח B, רובים 2 ו-4 בצריח 'A' ואקדח 2 בצריח 'Y' הוצאו מפעולה על ידי חסימות ונשארו כך עד לאחר הפעולה – 5 רובים מתוך 10! היו עוד שפע של בעיות עם כשלים מכניים וטעויות תרגיל שגרמו לעיכובים ופספוסים. היו גם כמה ירי מוטעה - אקדח אחד (3 של צריח 'A') פגע פעמיים והיה מושבת במשך 30 דקות לפני שנחשב בטוח לפתוח את העכוז. 
> 
> 

במהלך החלק המוקדם של פעולתה נגד ספינת הבירה הגרמנית *Scharnhorst* בקרב על הכף הצפוני ב-26 בדצמבר 1943, Duke of York, שירה תחת שליטה מכ"ם במזג אוויר גרוע, קלע 31 נקודות רצועות מתוך 52 כדורים רחבים שנורו ובמהלך החלק האחרון היא השיגה 21 נקודות רצועות מתוך 25 רחבות, ביצוע ירי מאוד ראוי להערכה. בסך הכל ירה *הדוכס מיורק* 450 פגזים ב-77 משטחים רחבים. "עם זאת, *הדוכס מיורק* עדיין ירה פחות מ-70% מהתפוקה האפשרית שלה במהלך הקרב הזה בגלל בעיות מכניות ו"שגיאות בתרגיל"". 

*המלך ג'ורג' החמישי* היו ספינות הקרב היחידות שתוכננו עבור הצי המלכותי לשימוש בתותחים וצריחים 14 אינץ'. ( HMS <i id="mwAg0">Canada</i>, שתוכננה במקור עבור צ'ילה, השתמשה בתותחי 14 אינץ' במהלך מלחמת העולם הראשונה. )

#### חימוש משני

 סוללה משנית 5.25 אינץ' צריח דו תכליתי של *המלך ג'ורג' החמישי*
אקדח ה- QF 5.25 אינץ' Mark I דו-מטרה סובל מחלוקות גם כן. ספר הכיס של RN התותחנים שפורסם ב-1945 קובע כי: "*קצב האש המרבי צריך להיות 10-12 כדורים לדקה.* ".   ניסיון בזמן מלחמה גילה שהמשקל המקסימלי שמספרי ההעמסה יכלו להתמודד איתו בנוחות היה נמוך בהרבה מ-80-90 lb ומשקל התחמושת בגודל 5.25 אינץ' גרמו לקשיים רציניים, ואיפשרו להם לנהל רק 7–8 סל"ד במקום 10–12 סל"ד שתוכננו.   הרמה הייתה מקסימלית של +70 מעלות ומהירויות ההגבהה והאימון האיטיות של התושבות לא היו מספיקות לשילוב מטוסים מודרניים במהירות גבוהה.   למרות זאת, זכה *הנסיך מוויילס* במספר הרוגים בגודל 5.25 אינץ' במהלך מבצע הלברד וגרם נזק ל-10 מתוך 16 מפציצים ברמה גבוהה בשני מערכים במהלך האירוסין האחרון שלה, שניים מהם התרסקו.    Anson שדרגה את הצריחים שלה בגודל 5.25 אינץ' לשליטה ב-RP10 שהגדילה את האימון והעלאת מהירויות ל-20 מעלות לשנייה.   ספינות אלו צוידו במערכת בקרת אש HACS AA ובשעון Admiralty Fire Control לבקרת אש עילי של החימוש המשני.

#### סוללה נגד מטוסים

בעיצוב *של קינג ג'ורג' החמישי* היו ארבעה תושבות מקלעים מרובעים בגודל 0.5 אינץ', אך ב-1939 הוחלפו אלה בשני פונפונים מסוג Mark VI. בשנת 1940, כדי להילחם במתקפה אווירית, הותקנו ארבעה תושבות טיל לא מסובב (רקטה), אחד על צריח "B", שניים על צריח "Y" ואחד מחליף תושב פונפון שהתווסף ב-1939 בירכתי. הפונפונים במלך *ג'ורג' החמישי* עוצבו ויוצרו על ידי ויקרס ארמסטרונגס, כתוצאה מדרישה שלאחר מלחמת העולם הראשונה להרכבה מרובה שהייתה יעילה נגד מפציצים מטווח קצר או מטוסי טורפדו. הדגם הראשון, שנבחן ב-1927, היה נשק מתקדם מאוד לתקופתו וב-1938 ל-Mark VI\* היה מהירות לוע של 2,400 רגל לשנייה, קדח של 1.6 אינץ' ואורך קנה של 40 קליבר.  הפונפונים ירו פגזים של 1.8 פאונד בקצב של 96–98 כדורים לדקה לאש מבוקרת ו-115 כדורים לדקה לאש אוטומטית.  טווח ה-Mark VI\* היה 6,800 יארד, במהירות לוע של 2,300 רגל לשנייה.  התושבת המרובעת Mark VI שקלה 16 טון והתושבת המרובעת של Mark VII שקלה 10.8 טון אם הופעל כוח; ניתן היה להעלות אותו ל-80 מעלות ולהוריד אותו ל-10 מעלות בקצב של 25 מעלות לשנייה, שהיה גם קצב הרכבת. אספקת התחמושת הרגילה על סיפון ה-Mark VI הייתה 1,800 כדורים לחבית.  *המלך ג'ורג' החמישי* הציג את מנהל הפונפון של Mk IV לצי המלכותי בשנת 1940, והפך לספינה הראשונה בעולם הכוללת מעקב אחר מטרות ג'ירוסקופי במנהלי נ"מ טכימטריים.   סוללת הנ"מ של הספינות הללו גדלה בהדרגה במהלך המלחמה. מספר התותחים ותפקודם משתנים מספינה לספינה, *המלך ג'ורג' החמישי* בספטמבר 1945 נושאים: 8 פונפונים שמיניים סימן VI, 2 מרובע 40 mm Bofors Mk II (ארה"ב), 2 יחידים 40 מ"מ בופור, ו-24 סינגל 20 מ"מ תותח אורליקון. 

#### בקרת אש

התותחים העיקריים של האוניות מסדרת *המלך ג'ורג' החמישי* נשלטו באמצעות שני מגדלי פיקוח, אחד על גבי מבנה הגשר ואחד מאחורי התורן המרכזי. כל אחד ממגדלי הפיקוח צויד ב-15 מדי טווח רגל והוזנו מידע מיקוד לשולחן בקרת אש של אדמירליות, Mk IX. במקרה שמגדלי הפיקוח הושבתו, גם לצריחי "A" ו-"Y" היו 41 פנימיים מד טווח רגל בעוד לצריח "B" היו 30 מדדי טווח רגליים. שתי הספינות הראשונות של המחלקה שהושלמו, *המלך ג'ורג' החמישי* והנסיך *מוויילס*, נשאו ארבעה מנהלי HACS Mk IVGB עבור תותחי ה-5.25 אינץ' המשניים של הספינה וכן שישה מנהלי פונפון Mk IV; כל עשרת המנהלים הללו הציגו יחידת קצב ג'יירו, בקרת אש טכימטרית. *לדוקס מיורק* *והאו* היו מנהלי HACS Mk V, כאשר *לאנסון* הוחלפו מנהלי Mk V ב-Mk VI המעודכן.

אוניות הסדרה
------------

נתוני בנייה| שם | על שם | המספנה | הוזמנה | הנחת השדרית | השקה | כניסה לשירות | גורל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| King George V | HM המלך ג'ורג' החמישי | ויקרס-ארמסטרונג, ניוקאסל-אפון-טיין | 29 ביולי 1936 | 1 בינואר 1937 | 21 בפברואר 1939 | 1 באוקטובר 1940 | התפרק בדלמויר, 1959 |
| Prince of Wales (לשעבר *המלך אדוארד השמיני* ) | הנסיך מוויילס | קאמל לירד, בירקנהד | 3 במאי 1939 | 19 בינואר 1941 | טבעה במתקפה אווירית בים סין הדרומי, 10 בדצמבר 1941 |
| Duke of York (לשעבר *אנסון* ) | הדוכס מיורק | ג'ון בראון והחברה, קליידבנק | 16 בנובמבר 1936 | 5 במאי 1937 | 28 בפברואר 1940 | 19 באוגוסט 1941 | התפרק בפסלנה, 1958 |
| Anson (לשעבר *Jellicoe* ) | אדמירל הצי ג'ורג' אנסון, הברון אנסון הראשון | צייד הברבורים, Wallsend | 28 באפריל 1937 | 20 ביולי 1937 | 24 בפברואר 1940 | 14 באפריל 1942 | התפרק בפסלנה, 1958 |
| Howe ( *ביטי* לשעבר) | אדמירל הצי ריצ'רד האו, הרוזן האו | פיירפילדס, גובן | 1 ביוני 1937 | 9 באפריל 1940 | 17 ביוני 1942 | התפרק ב- Inverkeithing, 1958 |

היסטוריית שירות
---------------

### קרב מצר דנמרק (פעולות נגד *ביסמרק* )

*המלך ג'ורג' החמישי* הייתה הספינה הראשונה של הכיתה שהצטרפה לצי הבית ב-11 בדצמבר 1940 והפעולה הראשונה שלה הייתה מתן כיסוי רחוק למבצע קליימור בפברואר 1941, לפני שליוותה את השיירות האטלנטיות HX 114 ו-HX 115 במהלך מרץ.  בשל האיום של ספינת הקרב הגרמנית *ביסמרק*, צי הבית שלח את *המלך ג'ורג' החמישי* ואת *הנסיך מוויילס* שזה עתה הושלם ב-22 במאי כדי לסייע באיתור *ביסמרק*, יחד עם שייט הקרב HMS . מכסה המנוע ושש משחתות.  ב-24 במאי, *הנסיך מוויילס* *והוד* יצרו קשר עם *ביסמרק* ופתחו באש לעבר 26,000 יארד.  הגול השישי ' *הנסיך מוויילס* היה על *ביסמרק*, ובמהלך הספירה הזו, ואחת נוספת, היא הנחיתה שתי מכות מכריעות, חורתה את החרטום ' *ביסמרק*, הציפה חדר גנרטור וחדר דוודים עזר, ואילצה את השבתה הקריטית של שניים. הדוודים שלה, מה שהוביל לכך *שביסמרק* קיבל את ההחלטה הגורלית לנסות לחזור לנמל.  במהלך הזמן הזה *ביסמרק* ופרנץ *יוגן* כוונו אך ורק *להוד*, ובשעה 06:01 *הוד* התפוצצה וטבעה, עם אובדן של כל 1,419 קצינים וגברים, מלבד שלושה.  בעקבות זאת, קפטן ליץ' (הנסיך *מוויילס* "קפטן) נתן פקודה להתנתק, והניח מסך עשן כבד כדי להקל על הנסיגה. *הנסיך מוויילס* ינסה להפעיל מחדש *את ביסמרק* בשני הזדמנויות נוספות, אך בשל המרחק העולה על 20,000 יארד לא הצליח להנחית פגיעות נוספות ולאחר מכן נאלץ לחזור לאיסלנד כדי לתדלק ולא ישחק עוד חלק בפעולות נגד *ביסמרק*.  בינתיים, *המלך ג'ורג' החמישי* ב-24 במאי עדיין היה במרחק של 300 עד 400 מיילים *מביסמרק* ורק ב-27 במאי *המלך ג'ורג' החמישי* ו- HMS רודני הצליח להפעיל *את ביסמרק*, עקב מפציץ טורפדו של דג חרב שהשבית את ציוד ההיגוי של *ביסמרק* ב-26 במאי.  במהלך האירוסין *המלך ג'ורג' החמישי* *ורודני* הצליחו לנטרל במהירות יחסית את צריחי החימוש הראשיים ומערכות בקרת האש של *ביסמרק*, מה שגרם לה לבלתי מסוגלת לעסוק ביעילות בספינות הבריטיות; מאוחר יותר הם נסגרו לטווח נקודתי. לאחר 32 דקות של ירי *המלך ג'ורג' החמישי* ירה 335 פגזי 14 אינץ' לעבר *ביסמרק*, וקלע מספר פגעים שתרמו לטביעת *ביסמרק* זמן קצר לאחר מכן.  

### טביעת *הנסיך מוויילס*

 *הנסיך מוויילס*
לאחר תיקון ברוזית', *הנסיך מוויילס* העביר את ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל לקנדה לוועידה עם הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט, שהביאה להכרזה על האמנה האטלנטית, אשר פירטה כיצד בעלות הברית מתכוונות להתמודד עם העולם שלאחר המלחמה. ב-14 באוגוסט 1941.  לאחר ההכרזה על האמנה, *הנסיך מוויילס* ב-24 בספטמבר סיפק ליווי למבצע הלברד, כאשר *הנסיך מוויילס* הפיל מספר מטוסים איטלקיים ב-27 בספטמבר.   ב-25 באוקטובר 1941, יצא *הנסיך מוויילס* מהמים הביתיים לכיוון סינגפור, עם פקודות להיפגש עם שייט הקרב <i id="mwAxY">רפולס</i> ועם נושאת המטוסים <i id="mwAxg">Indomitable</i> ; עם זאת, *Indomitable* עלתה על שרטון בג'מייקה ולא הצליח להמשיך. ב-2 בדצמבר הקבוצה עגנה בסינגפור והנסיך *מוויילס* הפכה לאחר מכן לספינת הדגל של כוח Z החולה תחת האדמירל סר טום פיליפס. לאחר מכן, הכוח סטה למלאיה הבריטית מכיוון שהם קיבלו מידע מודיעיני שכוחות יפניים נוחתים שם, אולם זו הייתה הסחה וב-10 בדצמבר זוהתה הכוח על ידי צוללת יפנית.  בשעה 11:00 החלה המתקפה האווירית היפנית הראשונה נגד הכוח ובשעה 11:30 נפגע *הנסיך מוויילס* מטורפדו. זה הוביל להצפה מהירה, מכיוון שציר המדחף החיצוני של הנמל נפגע; סיבוב מהיר של פיר מדחף לא נתמך זה הרס את בלוטות האיטום סביבו, ואפשר למים לזרום לתוך גוף הספינה. לאחר מכן החלה הספינה לקבל רשימה כבדה. *הנסיך מוויילס* נפגע משלוש טורפדו נוספות, לפני 500 ק"ג (1100 לב) פצצה פגעה בסיפון המעוטה, חדרה עד לסיפון הראשי לפני שהתפוצצה במרכז הסיוע המאולתר וגרמה לנפגעים רבים. כמה פצצות אחרות מהתקפה זו היו מאוד "כמעט החמצות", אשר חטפו את גוף הספינה, הקפיצו מסמרות וגרמו ללוחיות גוף "להתפצל" לאורך התפרים שלהם, מה שהגביר את ההצפה על סיפון *הנסיך מוויילס*. בשעה 13:15 ניתנה הפקודה לנטוש את הספינה ובשעה 13:20 *הנסיך מוויילס* התהפך וטבע כאשר אדמירל פיליפס וקפטן ליץ' היו בין 327 ההרוגים.  ההריסה שוכבת הפוך בגובה 223 רגל (68 מטרים) של מים ב

### ליווי שיירות

 *דיוק אוף יורק*
באוקטובר, *המלך ג'ורג' החמישי* הייתה מעורבת במבצע EJ, שכלל את ליווי נושאת המטוסים HMS <i id="mwAzY">Victorious</i>, שמטוסיה תקפו את הספנות הגרמנית בגלומפורד.  *הדוכס מיורק*, הספינה השלישית של הסדרה, ראתה פעולה לראשונה ב-1 במרץ 1942, כאשר היא סיפקה ליווי צמוד לשיירה PQ 12 ולאחר מכן הצטרף אליה *המלך ג'ורג' החמישי* ב-6 במרץ, שכן אדמירל ג'ון טובי האמין שספינת הקרב הגרמנית *טירפיץ*. ינסה ליירט את השיירה; עם זאת, מטוסים מ- *Victorious* הצליחו למנוע *מטירפיץ* לעזוב את בסיסה בנורבגיה.  במהלך שירות הליווי ב-1 במאי 1942 *המלך ג'ורג' החמישי* התנגש במשחתת <i id="mwA0U">פנג'בי</i>, חתך *את פנג'בי* לשניים ופגע ב-40 רגל מהחרטום שלה, וכתוצאה מכך *המלך ג'ורג' החמישי* נשלח לרציף גלדסטון לתיקון ב-9 במאי לפני חידוש תפקיד הליווי ב-1. יולי 1942.  כששתי הספינות האחרונות במחלקה, *האו* *ואנסון*, הושלמו בסוף 1942, הוטלו עליהן כיסוי לשיירות לרוסיה. ב-12 בספטמבר, הצטרף *לאנסון* *הדוכס מיורק* במתן כיסוי מרוחק לשיירה QP. 14. באוקטובר, *דוכס יורק* נשלח לגיברלטר כדי לתמוך בנחיתות בעלות הברית בצפון אפריקה בנובמבר.  ב-31 בדצמבר, *האו* ומלך *ג'ורג' החמישי* סיפקו כיסוי רחוק לשיירה הארקטית RA 51. 

### קרב כף הצפון

 צוותי התותחים של *דיוק אוף יורק* מתחת לתותחי ה-14 אינץ' של הספינה בסקפה פלו לאחר טביעת ספינת הקרב הגרמנית *שרנהורסט* ב-26 בדצמבר 1943.
 *האו*
*אנסון* כיסתה את שיירתה האחרונה ב-29 בינואר 1943, לפני שהועברה, עם *הדוכס מיורק*, לים התיכון. ביוני 1943 השתתפו שתי ספינות הקרב במבצע תיבת הילוכים, שנועד למשוך את תשומת הלב ממבצע האסקי.   במקביל, גם *המלך ג'ורג' החמישי* *והאו* הועברו לים התיכון. הם הפגיזו את בסיס הצי טראפני ב-12 ביולי והגנו על אלג'יר מפני תקיפה אווירית, לפני שיצאו להשתתף במבצע מפולת שלגים. בין ה-9 ל-11 בספטמבר הם סיפקו תמיכה במבצע סלפסטיק ומאוחר יותר ליוו את הצי האיטלקי שנכנע למלטה.   

כשאניית המערכה הגרמנית *שרנהורסט* הועברה לנורווגיה, זה נחשב הכרחי לספק הגנה כבדה לכל השיירות לרוסיה. ב-25 בדצמבר דווח על *שרנהורסט* בים. קשר ראשוני נוצר למחרת על ידי הסיירות של כוח 1 (*בלפסט*, <i id="mwA4A">נורפוק</i> <i id="mwA4I">ושפילד</i>), אך בעקבות קרב קצר, *שרנהורסט* הצליחה להרחיק את הסיירות.  בינתיים, כוח 2, שכלל *את דיוק אוף יורק*, הצליחה לצמצם את הטווח *ודיוק אוף יורק* פתחה באש על *שרנהורסט*, וקלעה מספר פגיעות בטווחים של יותר מ-12,000 יארד. *שרנהורסט* קלעה שתי פגיעות על *דיוק אוף יורק* במהלך הקרב, שתיהן פגעו בתרים ולא הצליחו להתפוצץ. אחד הפגזים *של הדוכס '* התפוצץ בחדר הדוודים מספר אחת של *'*, האטה אותה משמעותית ואיפשר למשחתות הבריטיות להתקרב לטווח הטורפדו.   פגיעות הטורפדו שלהם אפשרו *לדוכס מיורק* להתקרב לטווח של 10,400 יארד לפני שפתחה שוב באש. כל הצריחים *' שרנהורסט* הושתקו וזמן קצר לאחר מכן טבע *שרנהורסט* עם אובדן של למעלה מ-1,700 איש.   

לאחר מכן, ב-29 במרץ 1944, *הדוכס מיורק* סיפק חיפוי לשיירה JW 58 ובאוגוסט סיפקו *הדוכס מיורק* *ואנסון* מחסה לנושאת המטוסים <i id="mwA6I">Furious</i>, בזמן שהיא ביצעה תקיפות אוויריות נגד מטרות גרמניות בנורבגיה כחלק ממבצע Bayleaf. ב-3 באפריל, *הדוכס מיורק* סיפק כיסוי למבצע טונגסטן, שהצליח לפגוע בספינת הקרב הגרמנית *טירפיץ*.   

### פריסה במזרח הרחוק

 *אנסון*
בסוף מרץ 1945, *המלך ג'ורג' החמישי* *והאו* החלו בפעילות באוקיינוס השקט כחלק מכוח משימה 57. המבצע הגדול הראשון שכוח המשימה לקח על עצמו היה מבצע קרחון, תמיכה מהחוף בנחיתות אמריקאיות באוקינאווה, שהחל ב-1 באפריל.   במהלך המבצע *המלך ג'ורג' החמישי* *והאו* היו נתונים להתקפות קמיקזה יפניות ספורדיות, אולם לא נגרם להם נזק מהתקפות אלו, בעוד *האו* הצליחה להפיל מטוס קמיקזה תוקף. ב-4 במאי, שתי אוניות המערכה הובילו הפגזה של ארבעים וחמש דקות של מתקני אוויר יפנים באיי ריוקיו. 

באמצע יולי הם הצטרפו לאוניות מערכה אמריקאיות בהפגזת מתקנים תעשייתיים בהיטאצ'י. במהלך המערכה באוקינאווה, שתי האוניות תמכו בנושאות מטוסים בריטיות. הפעולה ההתקפית האחרונה שלהם הייתה הפגזה לילית של הממאצו ב-29 עד 30 ביולי 1945. *דיוק אוף יורק* *ואנסון* הגיעו מאוחר מכדי להשתתף בפעולות האיבה, אך ב-15 באוגוסט הם קיבלו את כניעת הכוחות היפניים שכבשו את הונג קונג.  *המלך ג'ורג' החמישי* ודיוק אוף *יורק* נכחו בכניעה היפנית הרשמית במפרץ טוקיו. לאחר תום מלחמת העולם השנייה, *המלך ג'ורג' החמישי* הפכה לספינת הדגל של צי הבית עד דצמבר 1946, אז הפכה לאוניית אימונים, לפני שנגרטה ב-1957.  *דיוק אוף יורק* הפכה לספינת הדגל של צי הבית אחרי *המלך ג'ורג' החמישי*, עד אפריל 1949, לפני שיצאה משירות ב-1957.  *האו* חזרה לפורטסמות' בינואר 1946 ובילתה שם את שארית הקריירה שלה לפני שהוצאה משירות ב-1957  *אנסון* שימשה לזמן קצר כספינת הדגל של שייטת אוניות המערכה הראשונה של צי האוקיינוס השקט הבריטי ועזרה לכבוש מחדש את הונג קונג. ב-1949 היא הוכנסה לצי העתודה לפני שהוצאה משירות ב-1957.

הערות שוליים
------------

1. ↑  Brown 2000, p. 25
2. 1 2 3  Brown 2000, pp. 28–29
3. ↑  Raven & Roberts, p. 275
4. ↑  Brown 2000, pp. 164–165
5. ↑  Journal of Naval Engineering
6. ↑  Garzke & Dulin, p. 206
7. ↑  Raven, p. 34
8. ↑  Brown 1995, p. 28
9. ↑  Friedman 2015, p.313
10. ↑  Burt (2012), p.402
11. ↑  Gray and Killner, *JNE*, Volume 2, Book 4, January 1949, *Sea Water Contamination of Boiler Fuel Oil* – Part II
12. ↑  *JNE*, *Recent Improvements in Oil-Burning Equipment*, Parts I, II, & III. The high seawater content was caused by a number of factors; the *King George V* class used fuel oil as part of the Side Protection System in the liquid layers of the SPS. As the fuel was consumed, water was allowed to enter the bottom of the layer to maintain its defensive qualities. The low-viscosity fuel used in the early part of the war resisted mixing with seawater, and what seawater contamination did occur was easily removed. Additionally Britain's oil tanker fleet was relatively intact. After 1942 tanker losses to enemy attacks increased, and the demands for more aviation fuel led to a degradation of bunker fuel used in steam-driven naval vessels. This fuel readily absorbed seawater from older oil tankers that had increased propensity for seawater leakage, and from contact with seawater in the SPS system. It was also very much more difficult to remove the seawater once this poorer-quality fuel was contaminated.
13. 1 2  *JNE*, *Recent Improvements in Oil-Burning Equipment*
14. ↑  *JNE*, *Recent Improvements in Oil-Burning Equipment*. Possibly post-war.
15. ↑  Raven & Roberts, p. 339
16. ↑  Garzke & Dulin, pp. 236–297
17. ↑  Raven & Roberts, p. 263
18. ↑  Brown 2000, p. 29
19. 1 2 3 4  Raven & Roberts, p. 415
20. 1 2 3  Raven & Roberts, p. 285
21. 1 2  Okun, Nathan. Armor protection of the battleship KM Bismarck.
22. 1 2 3 4 5 6 7 8  Raven & Roberts, p. 284
23. 1 2 3  Garzke & Dulin, pp. 252–255
24. ↑  Raven & Roberts, p. 154.
25. 1 2  Brown 2000, pp. 29–30
26. ↑  Raven & Roberts, p. 293
27. ↑  Raven & Roberts, pp. 283, 293
28. ↑  Admiralty Naval Staff, UK PRO ADM 239/269 Addendum 2
29. ↑  Garzke & Dulin, pp. 247–249
30. ↑  Breyer, pp. 182–184
31. ↑  Garzke & Dulin, p. 247: "Side armour protection of these ships was better than indicated in mere thickness tabulations, as the excellent quality of British Cemented armour provided the resistance of about 25% greater thickness of US Class "A" armour."
32. ↑  "Bismarck Armour". אורכב מ-המקור ב-17 באוקטובר 2017. נבדק ב-19 בפברואר 2010. Post WWII proving ground test indicated that KC was only slightly less resistant than British cemented armour (CA), and markedly superior to US Class A plates. `{{cite web}}`:  (עזרה)
33. ↑  "ADM 239/268: C.B.04039, Armour Protection (1939)". אורכב מ-המקור ב-6 ביוני 2019. נבדק ב-5 במרץ 2010. `{{cite web}}`:  (עזרה)
34. ↑  Raven & Roberts, p. 293 state:"...it was estimated that the belt armour would withstand 15 inch shells at a range of about 13,500 yards (15 inch armour) and 15,600 yards (14 inch armour) at normal inclination...". The Magazines were stated to withstand 15-inch plunging fire up to 33,500 yards.
35. ↑  Garzke & Dulin, p. 251, state: Against the British 15 inch Mark I naval gun, firing a 1,938 lb shell, this protection scheme provided an immunity zone from 17,200 to 32,000 yards over the magazines, 19,500 to 28,000 yards over the machinery.
36. ↑  Burt, p. 395
37. ↑  Burt, p. 389. Side and front data from Burt, rest from Garzke and Dulin.
38. ↑  Garzke & Dulin, p. 252
39. ↑  Testimony of Ted Briggs. For example, Captain Kerr and Admiral Holland commanded the *Hood* from her unarmoured bridge.
40. 1 2  Garzke & Dulin, p. 247
41. ↑  Raven & Roberts, pp. 294–297
42. ↑  Brown 2000, pp. 30–31
43. ↑  *Death of a Battleship*, p. 17
44. ↑  Middlebrook & Mahoney, p. 288. The figure of six hits seems to stem from post sinking analysis, probably by the Bucknill Committee and some survivor reports. However Appendix 1, *Prince of Wales Compass Platform Narrative* (recorded during the action) on pp. 329–30, states four torpedo hits, one on the port side and three on the starboard side. Appendix 4, *Post Action Statement by Gunnery Officer of HMS Prince of Wales*, pp. 338–39, by Lt Cdr McMullen, also states one torpedo hit on the port side and three on the starboard side.
45. ↑  "Expedition 'Job 74', page 10" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-22 באפריל 2021. נבדק ב-17 במרץ 2010. `{{cite web}}`:  (עזרה)
46. ↑  Garzke, Dulin & Denlay. "Death of a Battleship" (PDF). p. 35.(הקישור אינו פעיל, December 2017)
47. ↑  *Death of a Battleship*, Garzke, Dulin & Denlay
48. ↑  Garzke, Dulin & Denlay, pp. 15–20
49. ↑  Garzke, Dulin & Denlay,
50. ↑  Middlebrook, p. 310: "...the Second Bucknill Committee started its sittings...on 16 March 1942."
51. ↑  Raven & Roberts, p. 388
52. ↑  Raven & Roberts, p. 297
53. ↑  Garzke & Dulin, p. 241. This volume, for example, proposed three alternative theories based upon a torpedo hit or hits at frame 206 that defeated the SPS.
54. ↑  ADM267/111 Battle Damage Sustained by H.M.S. Prince of Wales, 24 May 1941:"About 400 tons water in ship mainly abaft after bulkhead"
55. ↑  Garzke & Dulin, p. 190, states that Captain Leach had informed Admiral Wake-Walker "...best speed was 27 knots because of 600 tons of flooding water...", but this is contradicted by the official damage report, *ADM 267/111*.
56. ↑  Sinking of the 'Bismarck', 27 May 1941: Official Despatches, paragraph 24: "The effects of all this on her gunnery had been witnessed by the Rear-Admiral (Wake-Walker) Commanding, First Cruiser Squadron, and he knew, in addition, that her bridge was seriously damaged, that she had taken in 400 tons of water aft..."
57. ↑  Garzke & Dulin, pp. 252, 234: "\*Two plate construction"
58. ↑  Tarrant, p. 31
59. ↑  Nathan Okun. "Underwater Projectile Hits".
60. ↑  Burt, p. 415
61. ↑  Garzke & Dulin, p. 176
62. ↑  Roskill, *Naval Policy between the wars, volume II* pp. 327–329.
63. ↑  Garzke & Dulin, p. 227
64. ↑  Hansard HC Deb 20 July 1936 vol 315 cc32-3  
Hansard HC Deb 20 July 1937 vol 326 cc2001-53  
Hansard HC Deb 20 July 1937 vol 326 cc2054-65 London Navy Treaty Bill.  
The member from Epping, Mr Churchill, criticised the choice of 14-inch main armament, as the US and Japan were believed to have selected 16-inch guns for their new ships, see also: Garzke & Dulin, p. 227
65. ↑  Garzke & Dulin, pp. 167–170
66. 1 2 3  Garzke & Dulin, p. 175
67. ↑  Naval Weapons index, The KM 38 cm/52 SK C/34 carried a 41.4lb bursting charge, while the USN 16-inch Mk VI 2700 lb AP shell carried a 40.9lb bursting charge
68. ↑  USN Bureau of Ordnance, *Naval Ordnance 1937 Edition*, paragraph 1318: "The impact damage which a projectile itself does is entirely secondary to that which results from its burst. The design of most naval projectiles is based primarily on using the projectile as a vehicle with which to carry a quantity of explosive into a ship and secondarily to provide missiles with which to carry the force of the explosion."
69. ↑  Tony DiGiulian. "British 14"/45 (35.6 cm) Mark VII". *NavWeaps*.
70. ↑  Brown 2000, pp. 31, 35. Recent underwater inspection of the wreck of the Bismarck showed that the 14 inch guns performed at least adequately in this action. The conning tower on Bismarck had greater armour protection than its main belt, which had a maximum thickness of 12.6 inches.
71. ↑  Friedman, pp. 270–271
72. ↑  Raven & Roberts, p. 408
73. 1 2  Garzke & Dulin, p. 228
74. ↑  Brown 2000, p. 31
75. ↑  Tarrant, p. 59 Tarrant notes, on page 63 that "Information on Prince of Wales Gunnery is from PRO Adm 234/509"
76. ↑  Asmussen, John. "The Battle of the Denmark Strait". Bismarck and Prinz Eugen also suffered a loss of output. Bismarck had a "total 104 possible shots Actually fired = 93". Prinz Eugen "Total 184 possible shots Actually fired = 157"
77. 1 2  Garzke and Dulin, pp. 189–190.
78. ↑  Tarrant, p. 59
79. ↑  *ADM 234/509: H.M.S. Prince of Wales' Gunnery Aspects of the "Bismarck" Pursuit*. hmshood.org.uk. This document is a modern transcription of a portion of Admiralty record ADM 234/509
80. ↑  Tarrant, p. 54
81. ↑  *ADM 234/509: H.M.S. Prince of Wales' Gunnery Aspects of the "Bismarck" Pursuit*.
Problems in *Prince of Wales*' turrets during her first action against *Bismarck*, according to her Gunnery Aspects Report: 'A' Turret: No. 1 gun failed after the 1st salvo, from a previously known defect. No. 2 and no. 4 guns suffered from intermittent safety interlock problems. "A" turret suffered from water entering the lower portion of the turret/barbette structure, but there is no indication that this caused any problems other than discomfort for the crew. At salvo 18, when *Prince of Wales* turned away, 3 of 'A' turret's guns were in operation.
'B' Turret: No problems reported. At salvo 18, when *Prince of Wales* turned away, both (2) of 'B' turrets guns were in operation.
'Y' Turret No. 2 gun had loading problems and missed salvo 14 onwards. No. 3 gun had problems with safety interlocks causing it to miss salvoes 15 to 20. At salvo 18, 2 of "Y" turrets guns were in operation. 'Y' Turret's shell-transfer ring jammed at salvo 20, due to a shell sliding out of its tray due to the motion of the ship as the ship turned.
82. ↑  Garzke & Dulin, p. 190.
83. ↑  *The Bismarck Episode* by Russel Grenfell, p. 54
84. ↑  *The loss of the Bismarck*, by Graham Rhys-Jones, pp. 119–120
85. ↑  *German Capital Ships and Raiders in WW2, A naval Staff History*, Battle Summary 5, p. 8
86. ↑  Antonio Bonomi & translated by Phil Isaacs (23 בספטמבר 2006), *The Battle of the Denmark Strait, May 24th 1941 Part 2 – The Battle*, hmshood.org.uk `{{citation}}`:  (עזרה)
87. ↑  Bennett, *Naval Battles of WW2*, p. 141
88. ↑  Roskill SW, *The War at Sea*, *Volume 1: The Defensive*, 1954 p. 406
89. ↑  *Axis Battleships of WW2*, Garzke & Dulin, p. 190, states: "As *Prince of Wales* turned away at 06:13, 'Y' turret jammed, temporarily leaving only two out of ten 14-inch guns operational". This is not supported by Bennett, Roskill and ADM 234–509.
90. ↑  Garzke & Dulin, pp. 213–214: "At 09:27 a shell hit the *Bismarck*...By that time KGV was having trouble with her main battery and every gun missed at least one salvo..."
91. ↑  Roberts, pp. 264–268
92. ↑  Roberts, pp. 268–269
93. ↑  British 14"/45 (35.6 cm) Mark VII navweaps.com
94. ↑  *The Gunnery Pocket Book*. 1945. p. 51.
95. ↑  *The Gunnery Pocket Book*. 1945. p. 51. These guns are combined High Angle and Low Angle Guns. The Mark II Mounting is found in all תבנית:Sclasss. The Mark I Mounting is found in *King George V*-class battleships, where they fulfil the combined functions of H.A. Long Range Armament and Secondary Armament against surface craft. The main differences between the two mountings lie in the arrangements of the shellrooms and magazines, and the supply of ammunition to the guns. In this chapter, only the Mark II Mounting, as found in *Dido*-class cruisers, is discussed. The 5.25 in. calibre with separate ammunition is used for dual High Angle and Low Angle Armament, since it gives the reasonable maximum weight of shell which can be loaded by the average gun's crew for sustained periods at all angles of elevation. The maximum rate of fire should be 10–12 rounds per minute.
96. ↑  Campbell, John, p. 44
97. 1 2  Williams, Anthony G. "Medium Calibre guns of the Royal Navy in World War II". אורכב מ-המקור ב-24 באפריל 2009. נבדק ב-16 במאי 2009. `{{cite web}}`:  (עזרה)
98. ↑  Naval Weapons of the World From 1880 to Today – British 5.25"/50 (13.4 cm) QF Mark I
99. 1 2  Garzke & Dulin, p. 191
100. ↑  Garzke & Dulin, p. 195
101. ↑  Garzke & Dulin, pp. 206–207
102. ↑  Campbell, John, p. 45
103. ↑  Campbell, John, p. 20
104. 1 2  Campbell, John, p. 71
105. ↑  Garzke & Dulin, p. 229
106. ↑  Campbell, John, p. 33
107. ↑  Raven & Roberts, p. 291
108. ↑  Raven & Roberts, pp. 287–288
109. ↑  Chesneau, p. 7
110. ↑  Garzke & Dulin, pp. 177–179
111. ↑  Garzke & Dulin, p. 209
112. ↑  Garzke & Dulin, p. 177
113. ↑  Garzke & Dulin, p. 179
114. ↑  Garzke & Dulin, p. 190
115. ↑  Garzke & Dulin, p. 180
116. ↑  Raven and Roberts, p. 351
117. 1 2  Garzke & Dulin, p. 214
118. 1 2  Chesneau, p. 12
119. ↑  Chesneau, pp. 12–13
120. ↑  Chesneau, p. 13
121. ↑  HMS King George V – King George V-class 14in gun Battleship
122. 1 2  Garzke & Dulin, p. 216
123. ↑  Konstam, p. 43
124. ↑  Rohwer, pp. 195, 219, 221, 233
125. ↑  Rohwer, p. 226
126. 1 2  Chesneau, p. 15
127. ↑  Cheneau (2004), p. 16
128. ↑  Konstam, p. 44
129. ↑  Garzke & Dulin, p. 224
130. ↑  Garzke & Dulin, p. 218
131. ↑  *Operation "Ostfront" – The Battle off the North Cape (25–26 December 1943)*.
132. ↑  Garzke and Dulin, p. 219
133. ↑  Garzke & Dulin, p. 220
134. ↑  Chesneau, pp. 14–15
135. ↑  Rohwer, p. 314
136. 1 2  Garzke & Dulin, p. 221
137. 1 2  Garzke & Dulin, p. 222
138. ↑  Chesneau, p. 10
139. ↑  Garzke & Dulin, p. 215
140. ↑  Garzke & Dulin, p. 225
141. ↑  Chesneau, p. 215
142. ↑  Garzke & Dulin, p. 223

1. ↑  Full-power specific fuel consumption is a measure of power plant efficiency. It is calculated by dividing fuel consumption in pounds per hour, into the shaft horsepower produced by the turbines.
2. ↑  Unmodified the training speed was 10 degrees per second.