recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
פועלים חקלאים בכרם חזרזור - נווה עוז, 1921
**הסתדרות הפועלים החקלאיים** או **ההסתדרות החקלאית** הייתה ארגון מקצועי של פועלים וחקלאים יהודים חברי מפלגות הפועלים הציוניות, אשר הוקם בשנת תרע"ח 1918.

כאשר הוקם הארגון על ידי אנשי "אחדות העבודה", היו רוב חבריו אנשי העלייה השנייה ומיעוטם אנשי השלישית; רובם היו חברי ארגוני פועלים שהוקמו שנים ספורות קודם לכן, הסתדרות הפועלים החקלאיים בגליל וביהודה, והסתדרות פועלי השומרון.

לאחר הקמת ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, בחיפה בטבת תר"ף דצמבר 1920, הצטרפו אליה חברי "ההסתדרות החקלאית" כחברים מן המנין. ובמקביל, הצטרפה "ההסתדרות החקלאית" או בשמה האחר, "המרכז החקלאי", כאיגוד מקצועי של חקלאים וכאגודה של יישובי ההתיישבות העובדת, במסגרת ההסתדרות הכללית, עד 1969. המוסדות הנבחרים של "המרכז החקלאי" מנוהלים על ידי מזכירות המונה 21 חברים, וכן, נערכת ועידה חקלאית, בכל ארבע שנים, שבה מיוצגים חברי המרכז על ידי 501 צירים.

בתקופת המנדט וגם בעשורים הראשונים לאחר הקמת המדינה, היה "המרכז החקלאי" גוף בעל עוצמה כלכלית שזכה להערכה רבה, בשל תרומתו לפיתוח החקלאות, הכלכלה ואף התרבות, ביישוב ובחברה הישראלית. מאז שנות השבעים של המאה ה-20, ועם ירידת קרנה של ההסתדרות הכללית, מסגרת האם שלו, התמעטה עוצמה זו.

במשך השנים, ההסתדרות החקלאית עסקה בעזרה לחקלאים חברי ההסתדרות הכללית, ובכלל זה הוצאה לאור של ספרות הקשורה לחיי החקלאים בארץ. בין השאר, היא הייתה שותפה עם משרד החקלאות, המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית ובנק החקלאות לישראל בהוצאת האנציקלופדיה לחקלאות.

פרסומים שראו אור במסגרתה (מבחר)
-------------------------------

* ברל כצנלסון, **לקראת הימים הבאים**: מסירת דברים ממה שנאמר בוועידתנו השביעית, פורים, תרע"ה, יפו: דפוס שושני, תרע"ח
* **בעבודה: קונטרס חברים**, יפו: תרע"ח.
* **הסתדרות הפועלים החקלאיים בארץ ישראל - סקירה כללית**, תל אביב: תרפ"א-1921.
* **על ענייני תל יוסף**, תל אביב: תרפ"ג-1923.
* **חוקת משקי העובדים**, עובדה על ידי ועדת ניר, שנבחרה בוועידה החקלאית השלישית, ונתקבלה במועצה החקלאית בגן שמואל, 3-5 במרץ תרפ"ז, תרפ"ז-1927.
* **על העבודה העברית במושבות**, מן הוכוח בוועידה החקלאית, יוני 1931, תרצ"א-1931.
* **הצעת חוזים ותקנות: בקשר עם התיישבות האלף**, תל אביב 1933.
* **חוברות סטטיסטיות**, 1934.
* **השכון בהתיישבות העובדת**, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל - הסתדרות הפועלים החקלאים - המחלקה לשכון, תשט"ו-1955.
* צבי סוחובולסקי, **אדם ועמלו**, (עורך: יוסף שפירא), תל אביב: תשל"ג-1973.
* יעקב מלכין, **עץ ההדר וגידולו**, (עורך: י’ ענברי), תל אביב: תשכ"ז-1967.
* מרדכי קושניר-שניר (עורך), **כיבוש עבודה**: ביבליוגרפיה על מאבקי העבודה העברית, כיבושיה וארגונה משנות תרס"ו-תש"ט, תל אביב: תשי"ט-1959.
* אברהם קם, גילוי אם השעורה בארץ ישראל, (עורך: נ’ תרדיון), תל אביב: תש"ט-1949.

כתב עת
* **השדה**, ירחון שמושי ומדעי למשק החקלאי המעורב, הסתדרות הפועלים החקלאים בארץ ישראל, עורך: ש"ד יפה, בהשתתפות חבר בעלי מקצוע, תל אביב, תר"ף-תשנ"ח 1920–1998.
**הסתדרות נשים עבריות** היה ארגון נשים יהודי שפעל בארץ ישראל בשנים 1920–1933. עיקר עיסוקו היה בסיוע לנשים הרות ולאמהות צעירות ועבודה סוציאלית. הארגון הקים את תחנות "טיפת חלב" הראשונות בארץ ישראל. 

בשנת 1933 התאחד הארגון עם הפדרציה הארצית של ויצו. הארגון המאוחד, שנקרא הסתדרות נשים ציוניות, היה לחלק מויצו העולמית.

הקמת ההסתדרות
-------------

התארגנות הסתדרות נשים עבריות החלה על בסיס מקומי בירושלים. בת-שבע קסלמן, פעילת הדסה מארצות הברית שהגיעה לארץ-ישראל בשנת 1919, נפגשה בתנאים הקשים של הלידה וגידול התינוקות בירושלים, ובשיעור תמותת התינוקות הגבוה. היא הגתה את הרעיון של ארגון נשים מקומי, שיפעל בשיתוף פעולה עם הדסה. יושבת ראש הארגון הראשונה הייתה הנרייטה סאלד, שאף היא עלתה באותה תקופה מארצות הברית. אספת ההקמה שלו נערכה בירושלים ביולי 1920, ונכחו בה כ-100 נשים מכל העדות. בשנים הבאות נוספו על הסניף הירושלמי ארבעה סניפים נוספים, בתל אביב, חיפה, צפת וטבריה.

תחומי פעילות ומטרות
-------------------

למרות עיסוקה בסיוע לזולת, לא הייתה הסתדרות נשים עבריות ארגון צדקה מסורתי. היא נועדה גם לארגן את הנשים המקומיות ולמשוך אותן לעבודה ציבורית. כבר באספת ההקמה התקבלה החלטה, שההסתדרות תארגן את כלל הנשים, גם מגישות העזרה וגם אלה העלולות להזדקק לה. לשם כך נקבעו דמי חברה נמוכים. החידוש היה בתפיסה, שהנזקק אינו מקבל נדבה אלא את המגיע לו כחבר בקהילה. מטרת הסיוע הוא הפחתת מספר הנזקקים ושיפור החברה. 

אחד מתחומי הפעילות העיקריים של ההסתדרות היה רפואה לנשים הרות ולתינוקות, ובכלל זה רפואה מונעת. תחנות הסיוע לאם ולילד ("טיפת חלב"), שהוקמו בהתחלה בירושלים ולאחר מכן באזורים אחרים, נועדו לספק ליווי רפואי לאמהות ולידיהן, אבל גם לספק הדרכה וייעוץ. במקביל התחילה לסייע למשפחות במצוקה, והקימו מרכזים ללימוד עברית, תפירה ולפעולות תרבותיות. פעילותה הייתה מאורגנת ומתוכננת והניחה את היסודות לעבודה הסוציאלית המקצועית בארץ. יש לציין שמרבית הפעילות היו בעצמן עולות חדשות, שהמפגשים החברתיים של ההסתדרות סיפקו להן מסגרת חברתית ותרבותית וכלי להתגברות על קשיי השפה. ממפגשים חברתיים אלה יצאו גרעיני ההתנדבות שנועדו לעזור לאחרות.

הסתדרות נשים עבריות הוציאו לאור את עיתון "האשה" בין השנים 1926-1929, עיתון הנשים הראשון בארץ ישראל שיצא באופן סדור.

האיחוד עם ויצו
--------------

החל מאמצע שנות ה-20 החלו דיונים על איחוד ארגוני הנשים הפעילים בארץ ישראל. מטרות האיחוד היו יצירת עצמאות וריכוז הכח מול ההחלטות שהתקבלו בחו"ל מצד אחד, וריכוז מאמצי גיוס הכספים מצד שני. ניסיונות אלה נתקלו בקשיים על רקע ההבדלים בגישה ובדגשים של הארגונים השונים, אבל לבסוף הצליח המהלך ובשנת 1933 התאחדה הסתדרות הנשים העברית עם הפדרציה הארצית - ויצו. הגוף המאוחד נקרא הסתדרות נשים ציוניות, ופעל תחת כנפי ויצו העולמית.

ראו גם
------

* פמיניזם בישראל
* התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל

לקריאה נוספת
------------

* אסתר זמורה, **נשים עבריות ציוניות - סיפורה של "הסתדרות נשים עבריות"**.
* עפרה גרינברג, חנה הרצוג, **ארגון נשים וולונטרי בחברה מהתהווה - תרומתה של ויצו לחברה הישראלי**.
* חנה ספרן, **לא רוצות להיות נחמדות**

קישורים חיצוניים
----------------

* חנה הרצוג - ארגוני נשים בחוגים האזרחיים - פרק נשכח בהיסטוריה של היישוב
* מיכל זמורה כהן, **הסתדרות נשים עבריות**, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית)
**ניקולאי דובובסקוי** (ברוסית: **Николай Дубовской**;‏ 17 בדצמבר 1859 – 28 בפברואר 1918) היה צייר נוף רוסי, הקשור לנודדים. יחד עם יצחק לויתן, הוא עזר ליצור את מה שזכה לכינוי "נוף עם אוירה".

ביוגרפיה
--------

אביו היה סמל צבא בקוזאקים של הדון. הוא גילה כישרון אמנותי בגיל צעיר, תוך העתקת איורים ממגזינים פופולריים. דודו, אמן מקומי בשם א.ב. פשקין, לימד אותו איך לצייר מהזיכרון. אולם אביו התעקש שיפעל לפי המסורת המשפחתית, ורשם אותו לחיל הצוערים של ולדימיר קייב בשנת 1870. כשהיה שם, מדריכיו שמו לב שהוא בילה את כל זמנו הפנוי בציור ויעצו לאביו לתת לו חינוך לאמנות במקום זאת.

בשנת 1877, לאחר שקיבל את אישור אביו, הוא החל בשיעורי באקדמיה הקיסרית לאמנויות, ואז הפך לתלמידו של צייר הנוף מיכאיל קלודט. עם סיום לימודיו ב-1881, הוא כנראה לא היה מרוצה מהוראה באקדמיה וסירב להשתתף בתחרות המקובלת על מדליית זהב. הוא בחר להציג במקום זאת ב-"חברה האימפריאלית לעידוד האמנויות", זכה במספר מדליות והשיג את ההכרה הפומבית הראשונה שלו. בשנת 1884 הציור שלו, "חורף" נרכש על ידי גלריית טרטיאקוב. לאחר מכן, הוא החל להציג באופן קבוע עם הנודדים והפך לחבר ב-1886.

ב-1887, איליה רפין הזמין אותו להתארח באחוזתו בסברסקי, שם צייר באוויר הפתוח ופעל בהשפעתו של רפין. בשנת 1890, ציורו "Притихло" ("השקט לפני הסערה") נרכש על ידי הצאר אלכסנדר השלישי לאוסף שלו בארמון החורף.

מ-1890 עד 1900, הוא נסע הרבה: ביקר בים אזוב, באזור הוולגה והקווקז וכן במקומות באירופה, החל מטורקיה, צרפת, איטליה וגרמניה. ב-1897, עם פיטוריו של ארכיפ קוינג'י, הוצע לו תפקיד כפרופסור לציור נוף באקדמיה האימפריאלית, אך הוא סירב להצעה.

בשנת 1898, הוא הפך לאחד ממנהיגי הנודדים ונודע ככוח ממתן כאשר לחברים החדשים היו חילוקי דעות עם הוותיקים. בתקופה זו הוא הושפע מהאימפרסיוניזם הצרפתי. מאוחר יותר ב-1898, למרות סירובו לקבל תפקיד באקדמיה, הוא זכה בתואר "אקדמי" על ידי האקדמיה האימפריאלית והפך לחבר מן המניין ב-1900.

הוא החל ללמד שם ב-1908, ולאחר מותו של אלכסנדר קיסליוב ב-1911, הפך לראש הסדנה לציור נוף. מאמץ לבנות מוזיאון מיוחד ליצירותיו הופסק, עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה ומעולם לא חודש. ב-1915 הפך לחבר במועצה הממשלתית של האקדמיה. בתקופה זו הוא גם הנחה "סלון", בו השתתפו אישים בולטים מהקהילה המדעית, וכן אמנים, סופרים ומוזיקאים. איוואן פבלוב הפך לחבר קרוב שלו.

בשנת 1918, הוא מת מאי ספיקת לב ופבלוב נשא את אחד מנאומי ההלוויה. בתקופת ברית המועצות, למעט תערוכה אחת ב-1938, הוא נשכח במידה רבה. מאוחר יותר נקרא רחוב בנובוצ'רקסק לזכרו.

גלריה
-----

* 
* 
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ניקולאי דובובסקוי** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. 1 2  Kenneth, Nikolai Dubovskoi, www.rusartnet.com (ב־British English)
2. ↑  Brief biography
3. 1 2  Русские художники. Дубовской Николай Никанорович. www.artsait.ru

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb14973136q (data)
* GND: 1220830208
* ISNI: 0000 0000 6663 7822
* LCCN: n84107543
* RKD: 23444
* ULAN: 500120595
* VIAF: 67867718
* WorldCat: lccn-n84107543

 |
**יהדות ברהובו-ברגסס בתמונות** הוא ספר אלבום לזיכרון והנצחת הקהילה היהודית של העיר ברהובו-ברגסס, אשר נמצאת על גבול אוקראינה והונגריה. את הספר כתב וערך יהושע הלוי, והוא יצא בהוצאת ארגון יוצאי ברהובו-ברגסס והסביבה בשנת 1989.

רקע
---

מדי שנה נערך בישראל כנס של יוצאי ברהובו-ברגסס. בכנס הניצולים העלו זיכרונות וחוויות מהעיר שלפני המלחמה. בכנס של שנת 1990 חולקו עותקים של הספר "יהדות ברהובו-ברגסס בתמונות" לניצולי העיר ולמשפחותיהם.

על הספר
-------

הוא נכתב בשתי שפות: עברית והונגרית. זאת על מנת שהניצולים שאינם קוראים בעברית יוכלו לקרוא בו. בנוסף מצורפים בספר הסברים באנגלית. הוא נכתב כדי לשמש כאנדרטת זיכרון עבור עיירה יהודית שלמה שנמחקה במלחמת העולם השנייה.

המידע בספר נאסף במשך שנים על ידי ניצולי השואה, מזיכרונות של בני הדור השני לשואה. מצורפות בו תמונות שנמצאו אצל אנשים פרטיים, ומסמכים שונים המעידים על חיי העיר, האווירה וחיי הקהילה היהודית הענפים שהיו לפני המלחמה והשואה. הספר נכתב נערך ומומן על ידי אנשים פרטיים מקהילת יהודי ברהובו-ברגסס, כאמצעי זיכרון של החיים לפני המלחמה וכן להנצחת הנספים. הספר מנציח את כל שמות הנספים מהעיירה, הן בשואה והן במלחמות ישראל.

תוכן הספר מביא מידע ובו מבוא על העיר וההיסטוריה שלה. בספר מובאים פרטים וסיפורים מחיי הקהילה לפני מלחמת העולם השנייה, מלווים בתמונות מחיי הקהילה. הוא מזכיר מוסדות ואישים יהודים חשובים בעיירה. הוא מספר את ראשית התנועות הציוניות שפעלו בה באותה תקופה. מזכיר בתים ועסקים יהודים, וכולל סיפורים משפחתיים בליווי תמונות. כך למשל מוצגים יהודים בבתי הספר, תמונות ותיעוד חיי הקהילה, ספורט, משפחות שחיו בעיירה ומראות העיר לפני המלחמה. כמו כן מציג את השלטון ההונגרי אחרי השואה. מסמכים שונים שנמצאו בעיר אצל אנשים ששרדו את המלחמה. בנוסף מוצגת בספר רשימת קורבנות השואה מהעיר לפי משפחות.

קישורים חיצוניים
----------------

* הספר יהדות ברהובו-ברגסס בתמונות במלואו
* הספר בקטלוג הספרייה הלאומית
* יהדות ברהובו־ברגסס בתמונות, באוסף הדיגיטלי של ספריית העיר ניו יורק
* יהדות ברהובו-ברגסס בתמונות בארכיון האינטרנט עם אפשרות לקובץ טקסט של הספר
**בנימין בלומנפלד** (ברוסית: **Бениамин Маркович Блюменфельд**;‏ 24 במאי 1884, בוולקוביסק שבבלארוס – 5 במרץ 1947, מוסקבה) היה שחמטאי יהודי-רוסי. למד משפטים באוניברסיטאות ברלין ומוסקבה. 

נולד בוולקוויסק שבאימפריה הרוסית, כמו דוד ינובסקי המבוגר ממנו ב-16 שנים. בשנת 1905/6 חלק בלומנפלד מקום 2-3 עם עקיבא רובינשטיין אחרי גרז סלווה בתחרות סנקט פטרבורג (האליפות הרביעית של רוסיה). בשנת 1907 חלק מקום 2-3 עם גאורג מרקו אחרי מיכאיל צ'יגורין בתחרות מוסקבה. 

בשנת 1920 הגיע בלומנפלד למקום השמיני בתחרות מוסקבה (אליפות ברית המועצות הראשונה, ניצח: אלכסנדר אלכין. בשנת 1925 חלק מקום 2-3 עם בוריס ורלינסקי אחרי אלכסנדר סרגייב באליפות מוסקבה. 

בלומנפלד פיתח את הגמביט הנגדי הקרוי על שמו. 1. ד4 פו6 2. ג4 ג5 3. ד5 ה6 4. פו3 ב-5.

ספרים שכתב
----------

* *Rol endschpila w schachmatnoj parti* [תפקיד הסיום במשחק השחמט], Leningrad 1931
* *Matsch Alexander Aljechin - Efim Bogoljubow* , Moskau 1931
* *Kombinazja w schachmatnoj parti* [התחבולות במשחק השחמט], Moskau 1938

קישורים חיצוניים
----------------

* בנימין בלומנפלד, באתר צ'סגיימס (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ISNI: 0000 0003 8860 3895
* NKC: mzk20221140396
* NTA: 089953231
* VIAF: 281796041
* WorldCat: viaf-281796041

 |
**ניקולאי דוחוב** (ברוסית: **Николай Леонидович Духов**‏; 26 באוקטובר 1904 – 1 במאי 1964) מהנדס סובייטי, מראשי המפתחים של השריון והנשק הגרעיני הסובייטי. על פעילותו הוענקו לו פרס סטלין, פרס לנין, תואר גיבור העמל הסוציאליסטי שלוש פעמים ועיטורים רבים נוספים כולל עיטור לנין ארבע פעמים.

חייו
----

ניקולאי דוחוב נולד בכפר באזור פולטבה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחת חובש. דוחוב למד בבית הספר של הכפר ואחר כך בגימנסיה שסיים בשנת 1920. דוחוב עבד בעבודות שונות ובשנת 1925 בהיותו פעיל בקומסומול דוחוב קיבל היתר להתחיל ללמוד במכינה ללימודי הנדסה בחרקוב. עם סיום המכינה דוחוב עבר ללמוד הנדסת מכונות במכון הפוליטכני של לנינגרד וסיים אותו בשנת 1932.

### פיתוח טנקים

לאחר קבלת הסמכת מהנדס ניקולאי דוחוב התחיל לעבוד במפעל קירוב בלנינגרד. תחילה הוא הועסק בפיתוח טרקטורים. החל משנת 1936 דוחוב הועבר לצוות פיתוח כלים משוריינים. הפרויקט ראשון שלו היה פיתוח שדרוג של טנק מדגם T-28. הפרויקט הסתיים בשנת 1938. באותה שנה דוחוב הציע פרויקט חדש, טנק KV-1, ובהמשך השתתף בפיתוח KV-2

לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה הוחלט להעביר תשתית לבניית טנקים לצ'ליאבינסק. ב-10 ביולי 1941 דוחוב נסע לאתר בניית מפעל חדש ומונה לסגן מתכנן כלים משוריינים ראשי ובשנת 1943 מונה למתכנן ראשי של המפעל. בהיותו בתפקיד זה דוחוב קידם תחילת ייצור סדרתי של טנקים במפעל החדש ופיתוח כלים משוריינים חדשים (בעיקר טנקים ותותחים ממונעים).

במקביל לעבודה במפעל, דוחוב עוד בהיותו בלנינגרד החל ללמד מהנדסים חדשים. עם העברתו לצ'ליאבינסק הוא המשיך בתחום זה ופעל להקמה בעיר מכון להכשרת מהנדסים חדשים.

### פיתוח נשק גרעיני

בשנת 1948 דוחוב הועבר לנושא חדש - פיתוח נשק גרעיני. הוא מונה לסגן של יולי חריטון במרכז פיתוח שהוקם לצורך זה. בתפקיד זה דוחוב היה אחראי על פיתוח חלקים שונים של פצצה גרעינית סובייטית. הוא לקח חלק פעיל בניסויים ראשונים של נשק גרעיני סובייטי בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 של המאה ה-20.

בשנת 1954 דוחוב מונה למהנדס ראשי של משרד תכנון חדש. באחריות המשרד היה תכנון ופיתוח של חימוש לטילים סובייטים. במהלך עשור שדוחוב היה בראש המשרד פותחו מערכות חימוש רבות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ניקולאי דוחוב** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 133668711
* VIAF: 47958896
* WorldCat: viaf-47958896

 |
גקו ענק צעיר בפארק הלאומי קאנג קרצ'ן
**גקו ענק** (שם מדעי: ***Gekko gecko***) הוא מין של לטאה ממשפחת השממיתיים המצוי בהודו ובדרום-מזרח אסיה. זהו המין הגדול ביותר בסוג גקו והוא אחד מהשממיות הגדולות ביותר בעולם. מקור השם "גקו" הוא מהקולות אותו הוא מפיק מפיו, דבר נדיר אצל זוחלים. הגקו מגודל כחיית מחמד בבתים רבים.

אורכו של הגקו מגיע עד 18–36 ס"מ ומשקלו עד 300 גרם כששני הזוויגים דומים. הוא בעל עור דק בצבע אפור המכוסה בגבשושיות ורודות לאורך גופו. הוא מיטיב לטפס בעזרת כפות רגליו הגדולות. הראש גדול דמוי-חרוט ובעל עפעפיים גדולות בצבע צהוב המותאמות לראיית לילה ולסתות היכולות לנשוך חזק. הזנב קצר אך עבה.

הגקו חי בטבע במזרח הודו, בהוטן, נפאל, בנגלדש ולאורך דרום-מזרח אסיה עד מלזיה, הפיליפינים ואינדונזיה עד גינאה החדשה. הוא חי בין העצים באזורים הטרופיים אך מסוגל לשרוד גם על קירות בערים גדולות. הוא פעיל בעיקר בלילה. מזונו מורכב מחסרי חוליות שונים ומחולייתנים קטנים. הגקו יטפס על פנסים כדי לתפוס עשים המתעופפים לתוכם.

תת-מינים
--------

* *G. g. gecko* - מצוי ברחבי אסיה מדרום הודו עד למזרח אינדונזיה
* *G. g. azhari* - מצוי רק בבנגלדש

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **גקו ענק** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* EOL
* ADW
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  גקו ענק באתר הרשימה האדומה של IUCN

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007542007605171

 |
אין תמונה חופשיתאין תמונה חופשית
**בנימין (אייזנהנדלר) ברזילי** (ינואר 1913 - אוקטובר 1983) היה אורולוג ישראלי.

קורות חיים
----------

ברזילי נולד בשנת 1913 באופנבך על המיין שבגרמניה. בן שישי למשפחה מסורתית ציונית אמידה. עוד בילדותו בנימין היה פעיל בתנועות ציוניות. הוא למד רפואה בעיר הולדתו והתמחה בכירורגיה ובווירולוגיה. עבד ביאסי ואחר כך בבוקרשט.

במלחמת העולם השנייה היה קצין בצבא הרומני. תפקידו היה פינוי פצועים מרכבות. לאחר המלחמה עלה יחד עם משפחתו בעליה ב' ב-1946 באוניה "כנסת ישראל". הספינה נתפסה והועברה לקפריסין שם שהה בנימין 10 חודשים ועבד כרופא. ב-1947 עלה וגר בבית עולים בירושלים. התנדב לבית החולים הדסה הר הצופים. במהלך מלחמת העצמאות היה מנתח בהדסה בעיר העתיקה ונשאר בהר הצופים עד ההפוגה הראשונה.

בהמשך היה אורולוג ומרצה בכיר (1961) במחלקה האורולוגית בהדסה. היה שותף לפרסום עשרות עבודות באורולוגיה בישראל ובארצות הברית. בשנת 1959 היה שותף לפרסום מדעי שהתפרסם בספר השנה של האורולוגיה בארצות-הברית. ברבות הימים קיבל תואר פרופסור. היה הראשון שניתח בישראל כליות בלייזר[דרוש מקור].

לקריאה נוספת
------------

* רופאיה של ארץ -ישראל 1799–1948, איתי בכור הוצאה לאור, מרץ 2012, זיכרון -יעקב (מהדורה שנייה), המחברים: פרופ' נסים לוי ויעל לוי, עמוד 132
* jewish physicians a biographical index-מחבר: נתן קורן עמוד 151

* year book of urology (1959-1960 year book series)-edited by william wallace scott m.d. ph.d.; prof. of urology the john hopkin university school of medicin
* incorporated 200 east illinois street chicago 2.page 105 -"vascular abnormalities in well -functioning kidney as cause of
* - long-standing severe juvenile hypertension caused by unilateral nephrectomy ":t.d ullman,t.shapiro,b.barzilay,and a.schwartz (jerusalem:
**אני מאשים** (בגרמנית: **Ich klage an**) היה סרט תעמולה נאצי משנת 1941 בבימויו של וולפגנג לייבניינר, אשר תמך בהמתת חסד. הסרט נאסר להפצה ולהקרנה על ידי כוחות בעלות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה.

עלילת הסרט
----------

אישה הסובלת מטרשת נפוצה מתחננת בפני הרופאים שיסיימו את חייה, ובכך יקלו על סבלה. לאחר שבעלה נותן לה מנת יתר קטלנית ובכך עוזר לה לסיים את חייה וסבלה הרב, הוא מועמד למשפט, שבו מוצגות טענות שונות כגון "הארכת חיים היא לפעמים בניגוד לטבע", ו"שהמוות הוא זכות כמו גם חובה". סרט זה מגיע לשיאו בהכרזתו של הבעל שבה הוא מאשים את הרופאים באכזריות, ובחוסר רצון לסיים את חיי החולים ובכך למנוע מהם סבל נוסף.

מטרת הסרט
---------

סרט תעמולה זה הוזמן על ידי שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס, במטרה להגביר את התמיכה בגרמניה הנאצית בהמתת חסד. במציאות, קורבנות המתת החסד, שהופעלה בגרמניה הנאצית במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה, היו חולים ובעלי מוגבלויות אשר הומתו ללא הבחנה וללא ידיעת בני משפחותיהם על ידי הרופאים בעלי האידאולוגיה הנאצית. המתות אלה היו למעשה רצח לכל דבר, ולא היה להן שום קשר להקלת סבלם של החולים, אלא היו כחלק מכוונות הנאצים ליצור גזע עליון של בני אדם תוך כדי חיסול כל בעלי המום והמוגבלויות.

תוצאות הסרט
-----------

בדיווחי האס אס נמסר כי הכנסייה הקתולית והפרוטסטנטים התנגדו לסרט ולהפצתו, דעתם על תוכנו הייתה שלילית ביותר. דעות הרופאים הוצגו כחיוביות, דבר שגרם לתמיכה מסוימת בציבור הגרמני באותה תקופה.

קישורים חיצוניים
----------------

* "אני מאשים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "אני מאשים", באתר AllMovie (באנגלית)
* "אני מאשים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)
* "אני מאשים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* סרטונים הסרט המלא באתר ארכיון האינטרנט (עם תרגום באנגלית).
**ניקולאי אבנירוביץ' מרטינוב** (ברוסית: **Николай Авенирович Мартынов**; ‏ 1842–1913) היה צייר צבעי מים רוסי.

ביוגרפיה
--------

הוא סיים את לימודיו בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, ולימד בגימנסיות שונות במוסקבה. בשנת 1867, העיבודים שלו בצבעי מים של ציורי הקיר בכנסיית נרדיצה זיכו אותו במדליית ארד בתערוכה יוניברסל בפריז.

בשנות ה-80 הוא היה מורה פרטי לילדי משפחת הסוחרים סבשניקוב, כולל מיכאיל סבשניקוב, שהפך למוציא ספרים. בזמן שחי בדאצ'ה שלהם הוא כתב קורס ציור למוסדות משניים. בשנת 1883, הוא נתן שיעורים פרטיים לאמנית הגרפית מריה יאקונצ'יקובה, ולאחותה ורה. מיכאיל אזוצ'בסקי וניקולאי ברטרם היו גם תלמידיו.

בשנות ה-90 הוא היה מראשוני המארגנים של "קורסי השכלה עממית ולימד בהם חינם - השכלה כללית, בשיעורי ערב למבוגרים. הוא גם היה תורם קבוע לעיתון היומי Russkiye Vedomosti. זיכרונותיו מביקור עם לב טולסטוי ביאסניה פוליאנה פורסמו על ידם ב-1891.

הוא חי וערך שיעורים באחוזה גדולה בבעלותו של ויקטור ניקולאייביץ' מרטינוב (קשר משפחתי לא ידוע), מפקח על אחוזות בקווקז ובקרים. 

ניתן לראות את יצירותיו בגלריה טרטיאקוב ובמוזיאון בעיר אברמצבו, שאליה היה קשור. 

מספר מציוריו בנושאי ציפורים נמצאים באוסף של מוזיאון דרווין הממלכתי.

גלריה
-----

* 
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ניקולאי אבנירוביץ' מרטינוב** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Копии фресок, In: "Architecture and wall painting of the Novgorod Church of the Transfiguration of the Savior on Nereditsa" @ the Nereditsa website (archived)
2. ↑  N. D. Bartram, *Воспоминания о художнике* (Memories of the Artist), Советский художник, 1979
3. ↑
**ניקולאי אורלוב** (ברוסית: **Николай Орлов**; ‏  8 במאי 1863 - 5 באוגוסט 1924) היה צייר ז'אנר רוסי ומורה לאמנות; קשור להנודדים וחבר של ליב טולסטוי.

ביוגרפיה
--------

שיעורי האמנות הראשונים שלו הגיעו מדודו, צייר אייקונים מקומי. מ-1882 עד 1892 למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה אצל אילריון פרינישניקוב ולדימיר מקובסקי. 

הוא סיים את לימודיו עם מדליית כסף ומשפחתו עברה לכפר קולשובו שבמחוז קאלוגה, שם צייר עיטורים בכנסייה המקומית. בשנת 1893 החל להציג עם הנודדים והיה חבר בשנת 1896. כעבור שנתיים עבר לכפר אובירלובקה, ליד מוסקבה ובשנת 1902, למוסקבה עצמה.

הוא התיידד עם ליב טולסטוי, איתו חלק דעות רבות, והיה מבקר תדיר ביסנאיה פוליאנה בשנים 1907 עד 1910. טולסטוי התייחס אליו לעיתים קרובות כ"אמן האהוב עליי" וכתב את ההקדמה לאוסף ציוריו של אורלוב בשם "איכרים רוסים", פורסם ב-1909. בקיץ שבין 1909 ל-1912, הוא חי ועבד באחוזתו של בנו של ליב, סרגיי טולסטוי, מלחין ואתנומוזיקולוג, שבמחוז טולה. בשלב זה, הוא גם קיבל תמיכה כספית מסוימת ממקסים גורקי. 

במהלך שנות ה-1900, הוא צייר איקונות ועיטורי כנסיות במחוזות טמבוב, טולה, קלוגה ואוראל. בשנים 1913 עד 1919 הוא ומשפחתו חיו בליפטסק, ומנעו מהם תלאות מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית. כשהיה שם, הוא לימד ציור בבית ספר לבנות.

מלחמת האזרחים הרוסית הביאה אותו בסופו של דבר לקחת את משפחתו לקובאן, שם עזר בארגון קומונת איכרים. עם זאת, המלחמה שבאה לאחר מכן פגעה בו קשות. בשנת 1922 פשטו חמושים על מחסני הקומונה, תוך שהם הרגו את בנו ושתיים מבנותיו. לאחר הטרגדיה הזו הוא התיישב במייקופ, אך לא הצליח להתגבר על צערו, חלה וחזר למוסקבה ממש לפני מותו ב-1924.

גלריה
-----

* 
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ניקולאי אורלוב** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Художник Орлов Николай Васильевич, artinvestment.ru (ברוסית)
2. 1 2  "Орлов - мой любимый художник" (Orlov, my favorite artist)
3. ↑  Biographical notes

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ISNI: 0000 0001 0620 4221
* LCCN: no2017112891
* RKD: 347902
* ULAN: 500160508
* VIAF: 159354099
* WorldCat: lccn-no2017112891

 |
**צלופח ארך-סנפיר ניו זילנדי** (שם מדעי: ***Anguilla dieffenbachii***) הוא מין של צלופח ממשפחת הצלופחיים החי רק באגמים בניו זילנד, והוא הגדול שבצלופחי האי. מסלול חייו מתחיל באוקיינוס השקט סביב חופי טונגה, ולאחר התבגרותו הוא שוחה לעבר נתיבי מים מתוקים לאגמים בניו זילנד, ושם גדל עד לעת הרבייה שלו, אז הוא חוזר לאוקיינוס. צלופח זה נידוג למאכל בידי המאורים ואוכלוסייתו בטבע הצטמצמה. צלופחים רבים מגודלים בבריכות דגים.

אורך הצלופח יכול להגיע ל-185 סנטימטרים ומשקלו יכול להגיע ל-25 ק"ג מרבי. מרבית הזכרים מגיעים לאורך 66 סנטימטרים והנקבות הגדולות יותר מגיעות לאורך 115 סנטימטרים. הנקבות גם מאריכות ימים יותר, ומגיעות לגיל 20–60 שנה, בעוד הזכרים מגיעים רק לגיל 23. הצלופח בעלי סנפיר גבי מוארך ביותר שאורכו כשני שלישים מאורך הגוף, ממנו קיבל את שמו, הנפרש עד לזנב. סנפירי החזה קצרים מאוד ומצויים בקדמת הגוף והראש גדול עם לסתות בעלות שפתיים מודגשות המגיעות אל מאחורי העיניים. עור הצלופח חלק למגע וצבעו אפור-ירוק עד חום והבטן בהירה.

לצלופחים ישנם 4 שלבים בגלגולם: מהביצה בוקעת לרווה דמוית-זחל הנסחפת כפלנקטון בזרמים טרופיים עמוקים ליד חופי טונגה, בהמשך היא מתגלגלת לפגית שקופה דמוית סרט (Leptocephalus) המתחילה לחזור לנהרות, משם היא מתגלגלת לצורת צלופח בוגר צעיר, אך דקיק מאוד והוא מתחיל לשחות לעבר שפכי נהרות בניו זילנד, ורק באגמים של האי הוא נהפך לבוגר. זרמי אל ניניו עלולים לפגוע בהתקדמותם.

הבוגרים מסתתרים בין סלעים ומחפשים מזון כאשר חמים מספיק. הם ניזונים בתחילת חייהם מזואופלנקטון ומזחלי חרקים. לאורך גדילתם והתבגרותם הם ניזונים מדגים שונים כמו טרוטה ומדגים מהמשפחה Galaxiidae, אך גם נשמעו דיווחים שצלופחים כבר טרפו עופות מים קטנים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **צלופח ארך-סנפיר ניו זילנדי** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* FB
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  צלופח ארך-סנפיר ניו זילנדי באתר הרשימה האדומה של IUCN
**דיוויזיית המילואים ה-18** (בגרמנית: **18. Reserve-Division**) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.

היסטוריה
--------

הדיוויזיה הוקמה ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול של פרוץ מלחמת העולם הראשונה. היא נכללה במסגרת קורפוס המילואים ה-9 בפיקוד מקס פון בהן, אשר בתורו נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה הראשונה בפיקוד אלכסנדר פון קלוק. הדיוויזיה השתתפה בפלישה הגרמנית לבלגיה, שם שהתה בשבועות הראשונים של המערכה, ולאחר מכן השתתפה בקרב על האן. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בפלנדריה ובארטואה, ובשנת 1916 היא לחמה בקרב על הסום. בשנת 1917 היא לחמה בקרב אראס ובקרב פשנדל, ובשנת 1918 הדיוויזיה השתתפה במתקפת האביב ונלחמה נגד מתקפת מאה הימים, כולל בקרב קמברה השני. לאחר המלחמה חזרו חיילי הדיוויזיה לגרמניה, ובינואר 1919 פורקה הדיוויזיה.

מפקדים
------

* קרל וילהלם גרונן (2 באוגוסט 1914–6 באוקטובר 1914)
* לאו זונטאג (7 באוקטובר 1914–22 בפברואר 1915)
* ריכרד וולמן (23 בפברואר 1915–30 בספטמבר 1916)
* תאודור פון וונדט (1 באוקטובר 1916 - 25 באוגוסט 1917)
* פאול ויניקר (26 באוגוסט 1917 - 26 בדצמבר 1917)
* ארנסט פון וריסברג (27 בדצמבר 1917 - 8 במאי 1919)

לקריאה נוספת
------------

* Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דיוויזיית המילואים ה-18** בוויקישיתוף
המונח "דיאדם" מפנה לכאן. לערך העוסק בהר בהרי הרוקי הקנדיים, ראו פסגת דיאדם.
עטרה לראשו של דיאוטוס מבקטריה - סרט לבן שנלבש לראשו של מונרך בתקופה ההלניסטית על מנת לציין את מלכותו.
העטרה הממלכתית של המלכה ויקטוריה - עטרה שהוכנה עבור הכתרת המלך ג'ורג' הרביעי.
**עטרה** או **דיאדמה** (ביוונית: **διάδημα**, דיאדמה - מן הפועל "לקשור") הוא סוג של כתר אשר חבשו מלכים החל מתקופת בית ראשון כפי שכתוב בשיר השירים:"צְאֶנָה וּרְאֶינָה בְּנוֹת צִיּוֹן, בַּמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה, בַּעֲטָרָה שֶׁעִטְּרָה לּוֹ אִמּוֹ בְּיוֹם חֲתֻנָּתוֹ, וּבְיוֹם שִׂמְחַת לִבּוֹ.". כיום משמש כינוי זה לכתר קטן המשמש מונרכים בשימוש יומיומי.

כינוי יווני זה שימש לתיאור סרט לבן שנענד בתקופה ההלניסטית למצחו של המונרך, ונקשר מאחורי ראשו. הדיאדמה שימשה לציין את סמכותו של המונרך. לימים שויך המונח לכתרים מעגליים שנלבשו על ידי מונרכים.

אלכסנדר מוקדון היה הראשון לענוד את הדיאדמה, לזכר ניצחונו על הפרסים וכיבוש אסיה, יורשיו הדיאדוכים אימצו מנהג זה ומאז הדיאדמה הפכה לאחד מסמלי המונרך המזרחי-הלניסטי, מקורות מאוחרים כדיודורוס סיקולוס מייחסים לכתר מקור פרסי אולם ככל הנראה אין ממש בהשערתם. כתוצאה מאימוץ הכתר על ידי אלכסנדר נוצר סיפור המייחס את ענידת הדיאדמה לראשונה לדיוניסוס, שענד אותה בעת שנלחם על כיבוש אסיה.

ברומא העתיקה הדיאדמה הייתה סמל לשלטון העריצות של מלכי המזרח, בשנת 44 לפנה"ס מרקוס אנטוניוס הציע את הדיאדמה ליוליוס קיסר אולם האחרון נאלץ לדחות את הכתר בלחץ ההמון הרומאי שהיה מזועזע מן הזוועה שהתרחשה לנגד עיניו[דרושה הבהרה]. כתוצאה מכך הקיסרים נמנעו מלבישת הדיאדמה עד ימי קונסטנטינוס שהפך את הדיאדמה לאחד מסמלי האוגוסטוס והאוגוסטה.

כיום משמש המונח "עטרה" (דיאדמה) לציון כתר שצורתו מחצית העיגול, הנלבש על ידי נשים מבתי מלוכה (בדומה לתכשיט הנזר) ומשמש לאירועים יומיומיים שבהם נדרשת המלכה ללבוש כתר, אולם מדובר בכתר קל משקל ונוח יותר מהכתרים הממלכתיים או מכתרי ההכתרה.

| סוגי כתרים |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| כתר רעייה • כתר הכתרה • כתר קיסרי • כתר ממלכתי • כתר אפיפיורי • עטרה (דיאדמה) |  |

 |

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עטרה** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007554385605171
* BnF: cb14446313v (data)
* GND: 4487788-2
* LCCN: sh99011621

 |
הרפובליקה העממית של סיןהרפובליקה העממית של סין
זהו שם סיני; שם המשפחה הוא לי. 

**לי שופו** (בסינית: **李书福**; באנגלית: **Li Shufu**; נולד ב-25 ביוני 1963) הוא איש עסקים ומיליארדר סיני, מחלוצי תעשיית הרכב בסין, יו"ר יצרנית כלי הרכב הסינית **ג'ילי** וחברת הבת שלה, **וולוו**.

ביוגרפיה
--------

נולד בטאיג'ואו, ג'ג'יאנג בסין. סיים תואר שני במדעים, באוניסרסיטת יאנשן.

בשנת 1986 ייסד והיה ליושב ראש מועצת המנהלים של יצרנית הרכב הסינית "ג'ילי", יצרנית הרכב הפרטית השנייה בסין.

במרץ 2010 חתמה ג'ילי בראשותו של לי שופו על הסכם לרכישת מותג הרכב השוודי וולוו מקונצרן הרכב פורד תמורת כ-1.8 מיליארד דולר, לאחר משא ומתן שנמשך למעלה משנה. הייתה זו הרכישה הזרה הגדולה ביותר של יצרנית הרכב הסינית.

בשנת 2013 ה-"Hurun Report", (דו"ח Hurun), העוסק במחקר של מדיה והשקעות בסין, הדירוג של האנשים העשירים ביותר בסין, דירג את לי שופו במקום ה-63 בסין, עם הון של 2.6 מיליארד דולר.

הדו-שבועון האמריקאי פורבס דירג את לי שופו ב"רשימת האנשים העשירים בעולם" (לשנת 2019) במקום ה-91, ובמקום ה-9 ברשימת עשירי סין, עם הון עצמי של 13.6 מיליארד דולר (בשנת 2010 הונו הוערך ב-1.8 מיליארד דולר).

בשנת 2018 רכש לי 9.69% ממניות התאגיד הגרמני שמייצר כלי רכב ועוסק גם בשירותים פיננסיים **דיימלר AG**. על הרכישה שילם יותר מ-7 מיליארד אירו. כתוצאה מהרכישה לי מוגדר כבעל המניות הגדול במרצדס-בנץ.

משפחה
-----

שופו נשוי לוואנג ומתגורר בתת-מחוז האנגג'ואו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **לי שופו** בוויקישיתוף
* לי שופו, סרטון באתר יוטיוב
* לי שופו, סרטון באתר יוטיוב

הערות שוליים
------------

1. ↑  סוכנויות הידיעות, פורד מוכרת את וולבו בשליש מהמחיר בו רכשה אותו, באתר כלכליסט, 28 במרץ 2010
2. ↑  פורד הסכימה למכור את וולוו לחברה סינית שפורצת במהירות nytimes.com/2010/03/29/business
3. ↑  דירוג פורבס: לי סו פו forbes.com/profile/li-shufu
4. ↑  המיליארדר לי סו פו שותף בדיימלר nzz.ch/wirtschaft/der-groesste-einzelaktionaer-von-daimler-ist-nun-ein-chinesischer-milliardaer
5. ↑  מה זה שם? bloomberg.com/news/articles/2018-10-17

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LCCN: n2012076728
* SUDOC: 25711565X
* VIAF: 292704446
* WorldCat: lccn-n2012076728

 |
**ליאדי** (או **לַאדִי**, בבלארוסית וברוסית: **Ляды**) היא עיירה קטנה בנפת דוברובנה שבמחוז ויטבסק, בלארוס בסמיכות לגבול עם רוסיה. העיירה שימשה כמרכז חסידות חב"ד במשך תקופה ארוכה.

העיירה הוקמה במאה ה-17, על הדרך בין מוסקבה לוורשה. לאחר קביעת הגבול בין פולין ורוסיה בנהר המיריה (Мерея) הסמוך בהסכם אנדרוסובו, המקום הפך לנקודת מעבר גבול ומכס, וקהילה יהודית נוצרה במקום.

יהודי העיירה
------------

בשנת 1847 התגוררו בעיירה 2,137 יהודים ובשנת 1897 התגוררו בעיירה 3,763 יהודים (מתוך 4,483 תושבים). בעת פלישת הנאצים לעיירה, ב-1941 הוקם בעיירה גטו, וביום הראשון של חג הפסח ה'תש"ב (ה-2 באפריל 1942) הוצאו להורג 2,000 מיהודי העיירה.

### חסידות חב"ד וליאדי

אוהל אדמור"י חסידות חב"ד-ליאדי בעיירה
האדמו"ר הזקן, מייסד חסידות חב"ד, התגורר בתחילה בעיירה ליאזני שליד העיר ויטבסק. בשנת ה'תקנ"ט (1798) נעצר בידי השלטונות, לאחר שקהילת פינסק דיווחה לשלטונות כי תורת החסידות כוללת בתוכה יסודות חתרניים כנגד שלטון הצאר. הוא הובל לעיר הבירה פטרבורג, ושוחרר באותה שנה בי"ט בכסלו (27/11/1798). שנתיים אחר כך, בשנת תקס"א, נקרא שוב לחקירה, ואחרי כחודשיים שוחרר בתאריך 16/12/1800.

לאחר ששוחרר ממאסרו אסרו עליו השלטונות לחזור לליאזני ואילצו אותו להישאר בפטרבורג. בהשתדלותו של הנסיך סטניסלב ליובאמירסקי (אנ'), שהיה מקורב לשלטון, התירו לאדמו"ר לעבור לעיירה ליאדי, ובה התגורר במשך 11 שנים. הוא נמלט ממנה בעת פלישת נפוליאון לרוסיה ב-1812, ובמהלך המסע נפטר. אף על פי שהתגורר בעיר רק בשנותיו האחרונות, הוא נקרא על שמה: רבי שניאור זלמן מלַאדִי.

שנים לאחר מכן, בשנת תרכ"ט (1869) התיישב בעיירה נינו, האדמו"ר רבי חיים שניאור זלמן שניאורסון, והקים בה את חצר ליאדי ענף של חסידות חב"ד. עם פטירתו בשנת תר"מ (1880) התמנה בנו רבי יצחק דובער שניאורסון למלא את מקומו כאדמו"ר עד לפטירתו ביום כ' ניסן תר"ע (1910).

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ליאדי** בוויקישיתוף
* ליאדי במיזם "הסיפורים שלא סופרו - אתרי רצח יהודים בשטחי ברית המועצות הכבושים", באתר "יד ושם" (באנגלית)
* ליאדי (Lyady), ב"אנציקלופדיה של הגטאות", באתר "יד ושם"
* דוד אסף‏, מסע אל ערש הולדתה של חב"ד (ב): 'לפלך מוגילוב, פסיק. לעיר לאדי, פסיק', בבלוג "עונג שבת", אוקטובר 2016
* דניאל רומנובסקי (אנ'), ליאדי, **אנציקלופדיה של המחנות והגטאות** (כרך II, חלק B, עמ' 1697–1699), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
* ליאדי (בלארוס), דף שער בספרייה הלאומית

הערות שוליים
------------

1. ↑  ויאצ'סלב תומרקין, "קול ההרוגים לא ידום!" (בבלארוסית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007475801605171
* VIAF: 316601935
* WorldCat (עם VIAF): 316601935

 |
**דיוויזיית הטנקים השנייה** (ביפנית: **戦車第2師団**) הייתה דיוויזיית שריון של הצבא היפני הקיסרי אשר השתתפה במלחמת העולם השנייה.

היסטוריה
--------

הדיוויזיה הוקמה במנצ'וקוו ב-24 ביוני 1942, והייתה כפופה לארמייה האזורית הראשונה. משימתה של הדיוויזיה הייתה אבטחת הגבול עם ברית המועצות. בפברואר 1944 אחד הרגימנטים של הדיוויזיה הועבר לאיי קוריל. עם התקדמות המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט לרעת היפנים, החליט המטה הכללי הקיסרי להציב את הדיוויזיה באיי הפיליפינים, במסגרת הארמייה האזורית ה-14. בסיסה היה בלוזון. בינואר 1945 החלו כוחות בעלות הברית לתקוף את לוזון. מפקד הכוחות בפיליפינים, הגנרל טומיוקי יאמאשיטה, החליט לא להטיל את דיוויזיות השריון לקרב מיד בתחילתו, ותחת זאת הורה להן לסגת צפונה. למרות זאת, ספגו יחידות הדיוויזיה נזקים כבדים בהפצצות אוויריות. עד שהדיוויזיה סיימה להיערך מחדש סביב סן חוסה, היא כבר איבדה כמעט מחצית מהטנקים שלה. מה שנותר מהדיוויזיה הושמד מהר מאוד בידי בעלות הברית בקרב יבשתי.

הדיוויזיה הוקמה מחדש בצפון איי קוריל, והייתה חלק מהארמייה האזורית החמישית. חיילי הדיוויזיה נאבקו בצבא האדום במהלך מבצע סערת אוגוסט. הדיוויזיה פורקה יחד עם שאר הצבא הקיסרי ב-30 בספטמבר 1945.

מפקדים
------

* לוטננט גנרל טאסוקו אוקאדה (20 בספטמבר 1942 - 7 בדצמבר 1943)
* לוטננט גנרל יושירו לוואנקה (7 בדצמבר 1943 - 30 בספטמבר 1945)

קישורים חיצוניים
----------------

* ההיסטוריה של חיל השריון היפני (באנגלית)
* אתר העוסק בחיל השריון היפני (באנגלית)
האצטדיון הביתי
**מועדון כדורגל סאנס אולף** (בנורווגית: **Sandnes Ulf**) הוא מועדון כדורגל המשחק בעיר סאנס (אנ') במחוז רוגלנד שבנורווגיה. המועדון משחק בליגה הנורווגית השנייה (אנ').

היסטוריה
--------

המועדון נוסד בשנת 1911. עד שנת 1937 היו ליגות אזוריות בנורווגיה ולא הייתה ליגה ארצית. המועדון שיחק בליגה אזורית עד שנת 1937. בשנת 1937 הוקמה הליגה הראשונה הארצית בנורווגיה והמועדון שיחק בליגה זו בשתי העונות הראשונות 1937/1938 ו- 1938/1939. מעונת 1939/1940 ועד עונת 2011 המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה, בליגה השלישית ובליגה הרביעית בנורווגיה.

בעונת 2011 שיחק בסיבוב הראשון בגביע הנורווגי וניצח את קבוצת ברוד מהליגה הרביעית בנורווגיה 0-1. בסיבוב השני ניצח את קבוצת וידאר מהליגה השלישית בנורווגיה 0-2. בסיבוב השלישי הפסיד לקבוצת ויקינג 2-0. בסוף עונת 2011 הגיע למקום השני בליגה השנייה בנורווגיה ועלה לליגת העל של נורווגיה. 

הקבוצה שיחקה 3 עונות בליגת העל מעונת 2012 ועד עונת 2014. בעונת 2012 שיחקה בסיבוב הראשון בגביע הנורווגי והפסידה לקבוצת סטאל ירפלאנד מהליגה הרביעית בנורווגיה 2-1 וסיימה את ליגת העל במקום 14 מתוך 16 קבוצות. 

בעונת 2013 שיחקה בסיבוב הראשון בגביע הנורווגי וניצחה את קבוצת אבלדסנס מהליגה החמישית בנורווגיה 1-7. בסיבוב השני בגביע הפסידה לקבוצת פלקריי מהליגה השלישית בנורווגיה 2-0 וסיימה את ליגת העל במקום 13 מתוך 16 קבוצות.

בסוף עונת 2014 ירדה לליגה הנורווגית השנייה.

שחקנים בולטים
-------------

* נורווגיהנורווגיה וגארד אנסטאד
* קולומביהקולומביה אדייר פרייד
* נורווגיהנורווגיה אקסל ברגט סקיולסביק
* נורווגיהנורווגיה קנת' סולה
* איסלנדאיסלנד סטיינפור פרייר פורשטיינסון
* נורווגיהנורווגיה פרדריק טורשטיינבו

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סאנס אולף** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של סאנס אולף (בנורווגית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* VIAF: 222546286
* WorldCat (עם VIAF): 222546286

 |
הגולגולת ממערת זוטייה הנקראת האדם הגלילי - הגולגולת הקדומה בארץ-ישראל' מוזיאון ישראל
**האדם הגלילי** (או **הגולגולת הגלילית**) הוא כינוי פופולרי לשברי מצח ופנים של גולגולת אדם קדמון, שהתגלו במערת זוטייה שבנחל עמוד על ידי הארכאולוג הבריטי פרנסיס טרוויל-פיטר בשנת 1925. בספרות המדעית הגולגולת נקראת לרוב "**גולגולת זוטייה**" (Zuttiyeh skull) או "זוטייה 1". אין ודאות או הסכמה בין פלאואנתרופולוגים לגבי שיוכו המדויק של האדם הגלילי, והוא מסווג לעיתים כניאנדרטל, "קדם-ניאנדרטל", הומו היידלברגנסיס, ספיינס ארכאי ואף צורה מוקדמת של אדם מודרני אנטומית. השרידים נמצאו ככל הנראה בשכבה האשלו-יברודית במערה, ולכן מקובל לתארכם לסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה, כ-400 עד 220 אלפי שנים לפני זמננו. זו גולגולת האדם הקדומה ביותר שנתגלתה עד כה בארץ ישראל. היא נמצאת כיום במוזיאון ישראל בירושלים.

גילוי וסיווג
------------

בחפירת טרוויל-פיטר במערת זוטייה נמצאו שברי גולגולת, שחוברה וכונתה "האדם הגלילי". לפי דיווחו, הם נמצאו בתחתית השכבה הארכאולוגית, בעומק 2 מ' מתחת לפני השטח, בתוך שקע רדוד ברצפת המערה, והיו מכוסים בשני סלעי מפולת. הגולגולת מאובנת לחלוטין, כבדה ואדמדמה בצבעה, מצב זהה לעצמות בעלי החיים שנמצאו בשכבה הארכאולוגית. ניתן להקביל את המקום בו נמצאה לשכבה האשלו-יברודית שזוהתה בחפירות המאוחרות יותר במערה, וכך, גילה המשוער הוא כ-400,000 עד 220,000 שנים - הגולגולת הקדומה ביותר בארץ ישראל. 

הממצאים כללו חלקים מעצמות הפנים והמצח. מבחינת המורפולוגיה, לגולגולת יש רכסי גבות עבים האופייניים להומינידים קדם-מודרניים, אך גם מצח יחסית גבוה בדומה להומו ספיינס. השתמרותה החלקית של הגולגולת (בעיקר עצם המצח) מקשה על הגדרתה הטקסונומית, אם כי ברור שהיא קדומה לאדם המודרני בצורתה. תחילה, סר ארתור קית גדיר את הממצא כאדם ניאנדרטלי. כיום אין הסכמה בין החוקרים אם היא טיפוס מאוחר של הומו ארקטוס והאם היא קרובה יותר להומו ספיינס או לאדם הניאנדרטלי - שניהם מינים מאוחרים יותר.

קישורים חיצוניים
----------------

* תמונת הגולגולת באתר מוזיאון הסמית'סוניאן.
* תמונת טרוויל-פטר (מגלה המאובן), במערה בה נתגלה. פרנסיס טרוויל-פטר נראה כותב על גבי תיבה קטנה את פרטי הממצאים. ייתכן שהוא עומד על מקום הממצא עצמו. תיבות נוספות נמצאים סביב.
* על התפתחות האדם (סרטון באתר יוטיוב) הרצאתו של פרופסור יואל רק חוקר האדם הקדמון מבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב. כוללת תמונה מוגדלת וברורה של שחזור האדם הגלילי ממוזיאון רוקפלר.
* תולדות הגיוון האנושי העכשיווי ספרה של מרתה מירזון לאהר העוסק בהשערות על התפזרות האוכלוסייה האנושית ממקור אחד באפריקה על פני העולם כולו. לאדם הגלילי והממצאים בישראל לגבי הניאנדרטלים חלק נכבד בספר זה.

הערות שוליים
------------

1. ↑  Keith, A. 1927. A report on the Galilee skull. In: Turville-Pétre, F. (Ed.), Researches in Prehistoric Galilee, 1925e1926. Council of the British School of Archaeology in Jerusalem, London, pp. 593-623.
2. ↑  Freidline S.E. Gunz P. Jankovic I. Harvati K. Hublin J.J. 2012. A comprehensive morphometric analysis of the frontal and zygomatic bone of the Zuttiyeh fossil from Israel. Journal of Human Evolution.
**דיוויזיית המילואים ה-23 (הסקסונית ה-1)** (בגרמנית: **23. Reserve-Division‏ (1. Königlich Sächsische)**) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.

היסטוריה
--------

הדיוויזיה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והיא לחמה בחזית המערבית, כחלק מקורפוס המילואים ה-12 (הסקסוני ה-1), שהיה חלק מהארמייה השלישית. הדיוויזיה נטלה חלק במערכה על הגבולות, לרבות קרב שרלרואה, וכן השתתף בקרב על המארן. במהלך שלוש השנים לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרבות בחזית המערבית, ונטלה חלק בקרב שמפאן השני, הקרב על הסום, וקרב איפר השלישי. באוקטובר 1917 נשלחה הדיוויזיה לחזית המזרחית, אולם במרץ 1918 היא חזרה לחזית המערבית. הדיוויזיה השתתפה במתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן השתתפה בלחימה כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, ובמהלך 1919 פורקה הדיוויזיה.

מפקדים
------

* אלכסנדר פון לריש (2 באוגוסט 1914 – 15 בינואר 1915)
* ברנהרד פון ואצדורף (16 בינואר 1915 – 21 בפברואר 1917)
* הברון טראוגוט פרייהר לויקרט פון וייסדורף (22 בפברואר 1917 – 12 במרץ 1918)
* פרנץ פרנקה (13 במרץ 1918 – 1919)

לקריאה נוספת
------------

* Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114.
קשתות מזרחיות במרפסת המבנה
**בית מטוסיאן** הוא בניין בשכונת טלביה בירושלים, ברחוב אלקלעי 10. הבית נחשב לאחד מהיפים בבתי השכונה.

היסטוריה
--------

הבית נבנה בין השנים 1934–1936 על ידי וארטאן מטוסיאן, ארמני שעבד כמנהל חשבונות. מטוסיאן בנה את ביתו על מגרש שרכש בשנת 1932 מהפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים. המבנה כלל שלוש דירות מגורים ושני מוסכים למכוניות. משפחת מטוסיאן התגוררה בקומת המסד, ושתי הקומות העליונות הושכרו. הדירה בקומה הראשונה הושכרה למנהל בנק ברקליס, ושימשה את מנהל הסניף המרכזי בירושלים, והדירה בקומה השנייה הושכרה למחלקת הדיור של ממשלת המנדט הבריטי, והתגורר בה ראש המחלקה (אדווין סמואל, בנו של הנציב הבריטי הראשון הרברט סמואל). בשנת 1948, לאחר מלחמת העצמאות המשיך סמואל להתגורר בקומה העליונה על אף סיום עבודתו בממשלת המנדט.

משפחתו של מטוסיאן גורשה מביתה על ידי ארגון הלח"י במהלך מלחמת העצמאות. הארגון אחסן במבנה חומרי נפץ, ובמהלך תאונה מבצעית התפוצצו חומרי הנפץ וגרמו נזקים רבים למרתף ולקומה הראשונה. ב-24 באוקטובר 1948 הועבר הבית לידי צה"ל ובשנת 1950 הושב לידי סמואל, למרות מחאתו של מטוסיאן.

מטוסיאן, שלא עזב את הארץ, ניהל משפט כנגד האפוטרופוס על נכסי נפקדים ובשנת 1951 הושבה לו הבעלות בדירה בהוראת בית המשפט. המשפחה שבה להתגורר בקומת המסד, והדירה בקומה הראשונה הושכרה לאוניברסיטה העברית וזו שיכנה במבנה את הפרופסור דוד פלוסר.

בשנת 1994 נמכר הבניין לקבלן אלי אביטל, ולמבנה נוספו שתי קומות בתכנונה של האדריכלית אורנה אנג'ל.

תיאור המבנה
-----------

בעת בנייתו היה המבנה בניין דו קומתי. המבנה שילב מספר סגנונות בנייה: הסגנון האקלקטי (בקומה השנייה של צידו המזרחי של המבנה, ובקומה הראשונה של צידו המערבי), עם הסגנון הבינלאומי ואר דקו. לצד מאפיינים של הסגנון הבינלאומי (חלונות ארוכים המאירים את חדר המדרגות) ניתן לראות מרפסת מקושתת (סגנון מזרחי), ועמודים בסגנון אר דקו.

מטוסיאן בנה את המבנה בפאר רב, תוך בחירת אבנים מאיכות גבוהה, ושמירה על צבע המבנה באמצעות שימוש באבנים מאותו אתר.

* 
* 
* דלת כניסה בסגנון אר דקודלת כניסה בסגנון אר דקו

לקריאה נוספת
------------

* דוד קרויאנקר, **שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית**, מכון ירושלים לחקר ישראל, כתר הוצאה לאור, 2002

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית מטוסיאן** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Edwin, H. Samuel, A Lifetime in Jerusalem: The Memoirs of the Second Viscount Samuel, page 172
2. ↑  ההיה לח"י חלק מכוחות הבטחון?, חרות, 3 בינואר 1950
3. ↑  האם ההגנה אחראית לנזקי לח"י, דבר, 10 ביולי 1950
4. ↑  ביה"ד העליון נגד חריגת שלטונות אדמיניסטרטיביים ממסגרתם, דבר, 17 במאי 1950
שחזור הקבר של "האדון מסיפאן"
**ולטר אַלוָוה** (בספרדית: **Walter Alva**, או גם **Walter Alva Alva**‏; נולד ב-28 ביוני 1951) הוא ארכאולוג פרואני שהתפרסם בעולם בזכות גילוי קבר המומיה המכונה "האדון מסיפאן (אנ')" (Señor de Sipán). הוא מוכר ברחבי העולם כמומחה מוכר לתרבות מוצ'ה, שאותה חקר בפירוט.

חייו ועבודתו
------------

ולטר אלווה נולד בעיר קחאמרקה, שהיא בירת המחוז באותו שם. למד וקיבל תואר בארכאולוגיה.

בשנת 1987 גילה את התגלית שהפכה אותו למפורסם בעולם – קברו של הנסיך המפורסם מסיפאן, הידוע כיום בשם "האדון מסיפאן (אנ')", באתר הארכאולוגי סיפאן (אנ'). תגלית זו היא אחד הממצאים הארכאולוגיים המשמעותיים ביותר במאה העשרים, ולעיתים קרובות משווים אותה לתגליותיהם של הווארד קרטר או היירם בינגהאם השלישי. אלווה אבטח את האוצר שנמצא תוך סיכון חייו, שכן הממצא התגלה גם על ידי שודדי קברים שחמדו את האוצר.

בשנת 2007, בחפירה אחרת, גילה אלווה קבר נוסף בסיפאן, הפעם של אדם שלא היה ממוקם גבוה כל כך בחברה. משלחת זו מומנה על ידי חברת ההפקה של פדרו אלמודובר. באותה שנה גילה ציורי קיר במקדש פרואני בן 4,000 שנה בוונטרון (Ventarron). ציורי הקיר, המציגים אייל שנלכד ברשת, נחשבים לציורי הקיר העתיקים ביותר ביבשת-העל של אמריקה. (אלווה קבע את גילם בתיארוך פחמן-14.) חומרי הבנייה ששימשו במקדש לא היו פרימיטיביים, ועל בסיס זה הצליח אלווה להראות שהציוויליזציה הצליחה להתפשט רחוק יותר משחשבו בתחילה.

אלווה הוא חבר במכון הארכאולוגי הגרמני (גר'). שש אוניברסיטאות בפרו העניקו לו תואר דוקטור לשם כבוד. בשנת 1990 הוענק לו אות מסדר השמש של פרו.

בין השנים 1977–2002 היה מנהל המוזיאון הארכאולוגי הלאומי על שם הנס היינריך ברינינג (Museo Arqueológico Nacional Hans Heinrich Brüning) בלמבייקה, שהוא אחד המוזיאונים החשובים ביותר בפרו ובאמריקה הלטינית. מאז 2002 הוא היה מנהל מוזיאון הקברים המלכותיים בסיפאן (Museo de Tumbas Reales de Sipán) בלמבייקה.

הוא נשוי לארכאולוגית סוסנה מנסס (Susanna Meneses), ובנו, הארכאולוג ברונו אלווה (Bruno Alva), עובד איתו בחפירות האחרונות.

מספריו
------

* Maria Longhena, Walter Alva, *Perú antiguo*, מסת"ב 9788441321182
* Walter Alva, Christopher B. Donnan, *Royal Tombs of Sipán*, מסת"ב 9780930741297
* María Longhena, Walter Alva, *Splendours of the Ancient Andes*, מסת"ב 9780500019290
* Walter H. Wust, Walter Alva' *Agua de los Andes: esplendor y magia de los ríos, lagos y manantiales del Perú*, מסת"ב 9789972401039
* Walter Alva, Luis Hurtado, *El señor de Sipán: misterio y esplendor de una cultura pre-Inca*, מסת"ב 9788460995432
* Walter Alva Alva, *Sipan*
* Maria Longhena, Walter Alva, *Antico Perù. Storia e cultura degli Inca e di altre civiltà indiane.*, מסת"ב 9788880953302

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ולטר אלווה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Jorge Pereyra Terrones: *101 razones por las que estoy orgulloso de ser cajamarquino.*
2. ↑  *Archaeologists find pre-Columbian tomb*

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007306121405171
* BIBSYS: 99067987
* BNE: XX1531111
* BnF: cb125351639 (data)
* CiNii: DA10742075
* GND: 138197091
* ISNI: 0000 0001 1085 1579
* LCCN: n86045878
* LNB: 000191456
* NDL: 00843987
* NKC: xx0018633
* NLA: 35128898
* NTA: 152636021
* RERO: 02-A005831024
* SUDOC: 034613900
* VIAF: 115582577
* WorldCat: lccn-n86045878

 |
גנרל **הלמוט ריימן** (בגרמנית: **Hellmuth Reymann**;‏ 25 בספטמבר 1897 – 8 בדצמבר 1988), היה מפקד בכיר בצבא גרמניה הנאצית שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ולקראת סוף המלחמה פיקד על הגנת ברלין בתחילת הקרבות בעיר נגד הצבא האדום.

ביוגרפיה
--------

### קריירה מוקדמת

ריימן נולד ב-4 בנובמבר 1892 בנוישטדט בשלזיה העילית, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, ובשנת 1903 נכנס לבית ספר צבאי. בשנת 1909 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-62 (שלזיה העילית ה-3), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-18 באוגוסט 1915 הוא הועלה לדרגת לוטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של עיטור בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.

לאחר המלחמה פרש ריימן מהצבא והצטרף למשטרה, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה. באביב 1921 הוא התחתן, ובקיץ אותה שנה הועלה לדרגת האופטמן. בסתיו 1935 הוא הצטרף לוורמאכט, וב-1 באוקטובר 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט. בסתיו 1938 הוא מונה למפקד גדוד משמר הגבול ה-126, וב-1 ביוני 1939 הוא הועלה לדרגת אוברסט.

### מלחמת העולם השנייה

ב-9 בנובמבר 1939 מונה ריימן למפקד רגימנט הרגלים ה-205, ופיקד עליו במהלך המערכה על צרפת ובמהלך מבצע ברברוסהף כחלק מהדיוויזיה ה-52. ב-22 בנובמבר 1941 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב, ובתחילת ינואר 1942 הוא חלה, ופרש מתפקידו כמפקד הרגימנט. ב-5 בספטמבר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-254 בצפון רוסיה, וב-1 באוקטובר 1942 הוא מונה במקביל למפקד הדיוויזיה ה-212, שהייתה גם היא בגזרה הצפונית של החזית המזרחית, ובמקביל הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 באפריל 1943 הועלה לדרגת גנרל לויטננט. ב-1 באוקטובר 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-13. ב-1 באפריל 1944 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-11, וב-5 באפריל הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-28 בנובמבר 1944 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים, וב-5 במרץ 1945 הוא מונה למפקד ההגנה על דרזדן, אולם דחה את התפקיד בשל ההרס הנרחב בעיר כתוצאה מהפצצת דרזדן. לאחר מכן מונה למפקד ברלין, ופיקד על הגנת העיר בתחילת הקרב על ברלין, אולם בסוף אפריל הוחלף על ידי הלמוט ויידלינג, וב-7 במאי 1945 הוא נפל בשבי האמריקנים.

### לאחר המלחמה

בספטמבר 1945 שוחרר ריימן מהשבי, ולאחר שחרורו הוא התגורר בגרמיש-פרטנקירכן, עד למותו ב-8 בדצמבר 1988.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הלמוט ריימן** בוויקישיתוף
* הלמוט ריימן באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 129413453
* VIAF: 8464633
* WorldCat (עם VIAF): 8464633

 |
**דייק קאוץ'** (באנגלית: **Dick Couch**) הוא סופר וקצין שדה ב-CIA.

חייו
----

קאוץ' נולד וגדל במיסיסיפי וגדל בעיירה מרטינסוויל שבאינדיאנה. בשנת 1965 החל קאוץ' את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית. בשנת 1967, בסיום לימודיו, הוסמך כקצין בצי ארצות הברית. קאוץ' שירת כקצין במשחתת ובשנת 1968 מכן התנדב ליחידת הקומנדו הימי האמריקני, "אריות הים" (Navy SEALs), שם שימש כלוחם ומפקד. קאוץ' לחם במלחמת וייטנאם כמפקד מחלקה בצוות 1 של הקומנדו הימי. בשנת 1970 ביצע צוות בפיקודו את אחת הפשיטות המוצלחות הבודדות באותה מלחמה לחילוץ שבויי מלחמה אמריקנים. בשנת 1972 פרש מן השירות בצי והצטרף לשורות ה-CIA. קאוץ' שירת כקצין שדה למבצעים ימיים ובאגף לפעולות מיוחדות. לאחר שפרש מן הסוכנות בשנת 1990 הפך לסופר ופרסם מספר ספרי היסטוריה צבאית אודות יחידות הכוחות המיוחדים האמריקנים וספרי מתח. קאוץ' הוסיף לשרת במילואי הצי ופרש בדרגת קפטן.

הערות שוליים
------------

1. ↑  בריאן למב, שאלות ותשובות עם דיק קאוץ', C-SPAN, ‏ 06.05.2011.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007260180105171
* ISNI: 0000 0001 1462 5894
* LCCN: n91117515
* NDL: 00464972
* NKC: mzk2015877229
* SUDOC: 158730798
* VIAF: 94060219
* WorldCat: lccn-n91117515

 |