recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**טיטאן** (2005 - 31 במרץ 2010) היה כלב דני ענק שהוכתר על ידי ספר השיאים של גינס כ**כלב הגבוה ביותר בעולם**. גובהו הרשמי היה 107.3 סנטימטרים מכתפיו עד לארץ. גובהו של השיאן הקודם בקטגוריה, גיבסון, היה 107.2 סנטימטרים והוא נפטר באוגוסט 2009. ב-22 בפברואר 2010 טיטאן איבד את תוארו לדני ענק אחר מאריזונה בשם "ג'ורג' הענק" (אנ').

ביוגרפיה
--------

דיאנה טיילור מאטלנטה, בעליו של טיטאן, אימצה אותו בשנת 2005 מארגון צער בעלי חיים. כבר כשהיה בן שלושה חודשים שקל 25 קילוגרמים. היא אף אימצה כלבת דני ענק נוספת בשם ארי, גובהה היה 97 סנטימטרים "בלבד".

טיטאן סבל ממספר בעיות רפואיות, הוא היה אפליפטי, חירש וככל הנראה סבל מעיוורון בדרגה מסוימת. הוא אולף להגיב לפקודות במגע, וקודם לכן כשאחת מעיניו תפקדה במלואה דיאנה למדה אותו שפת סימנים. מצבו הבריאותי הצריך טיפולי אקופונקטורה וטיפולים כירופרקטיים אחת לשלושה שבועות. בשל גודלו העצום ילדים חשבו שהוא מין סוס או פרה.

משקלו הרשמי היה 86 קילוגרמים וגובהו הרשמי (מן הכתפיים ארצה) היה 107.3 סנטימטרים. בעליו שאפה להשתמש בפרסומו כדי ללמד את הציבור על גזע הדני הענק ועל בעיותיו הרפואיות. כלב דני שצבע עורו הוא בעיקר לבן יהיה לרוב חירש ויסבול מבעיות ראייה כמו של טיטאן.

הוא הוכרז ככלב הגבוה ביותר בעולם ב-13 בנובמבר 2009 ומיד לאחר מכן הופיע בתוכנית האירוח של קונאן או'בריאן.

ב-31 במרץ 2010 הוא מת מסיבוכים הקשורים לקרע במעיים.
ילדה אורגת
**היום העולמי נגד עבודת ילדים** נוסד ב-2002 על ידי ארגון העבודה הבינלאומי במאמץ להגדיל את המודעות והפעילות למניעת עבודת ילדים מתחת לגיל המינימום ובתנאים בלתי הולמים. היום מצוין מדי שנה ב-12 ביוני.

היום נוצר בעקבות חתימת שתי אמנות מרכזיות של ארגון העבודה הבינלאומי - האמנה בדבר גיל המינימום לקבלה לעבודה, 1973 (אמנה מס' 138) והאמנה למניעת הצורות הגרועות ביותר להעסקת ילדים, 1999 (אמנה מס' 182). יום זה מיועד להביא למאמצים משותפים למניעת עבודת ילדים פסולה של ממשלות, רשויות מקומיות, ארגונים מקומיים ובינלאומיים וארגוני עובדים ומעסיקים.

ילדים רוכלים
על פי המידע שבידי ארגון העבודה הבינלאומי מועסקים מאות מיליוני ילדים בעולם בעבודות, המונעות מהם חינוך ותנאי בריאות ופנאי נאותים, כמו גם חירויות בסיסיות. מאלו מועסקים יותר ממחצית בתנאים הגרועים ביותר לעבודת ילדים. אלו כוללים עבודה בסביבה מסוכנת, עבדות וצורות אחרות של עבודת כפייה, אילוץ לעסוק בזנות ובסחר בסמים והשתתפות בסכסוכים מזוינים.

ראו גם
------

* עבודת ילדים

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של היום העולמי נגד עבודת ילדים (באנגלית)
* היום העולמי נגד עבודת ילדים, באתר ארגון העבודה הבינלאומי
* התוכנית הבינלאומית למניעת עבודת ילדים (IPEC), באתר ארגון העבודה הבינלאומי
**תיירות תמריץ** (באנגלית: Incentive Travel) היא ענף בתעשיית התיירות העוסק במתן שרותי תיירות עבור תאגידים המעוניינים להעניק חוויית טיול או נופש לגורמים שונים בשרשרת השיווק שלהם כתמריץ לעמידה ביעדים שיווקיים וכגמול על הישגיהם. 

סיורי תמריץ מוענקים על ידי חברות ללקוחות נבחרים, לסוכנים ומפיצים, ולעובדים (בעיקר כאלה שעיסוקם בתחומי השיווק והמכירות), על פי רוב בדרך של הצבת יעד שנתי של מכירות או רכישות, והבטחת ההשתתפות בנסיעה לעומדים ביעדים. במקרים רבים משולב הדבר בתוכנית תמרוץ כללית של צבירת נקודות, שבה מוצעים גם פרסי תגמול נוספים בדרגות שונות. התפיסה העומדת מאחורי תיירות התמריץ גורסת כי חוויית נסיעה נוטה להיחרת בתודעת המקבל ובזכרונו יותר מכל גמול או פרס שווה-כסף אחר.

סיורי התמריץ מתאפיינים בדרך כלל בשימוש בשירותי תיירות ברמה גבוהה כגון מלונות פאר, מסעדות יוקרה, בילויי ערב, וריבוי פעילויות תוכן והרפתקה שנועדו להעניק למשתתף חוויה ייחודית ושונה מכל נסיעותיו התיירותיות הפרטיות. אף שניתן להעניק לזוכים נופשי תמריץ למימוש על בסיס אינדיבידואלי, על פי רוב מתייחס המונח לנסיעה קבוצתית של הזוכים בליווי נציגים מהנהלת החברה המעניקה, שדואגים לכל צורכיהם של המשתתפים ואגב כך לגיבוש ולחיזוק הקשר וההזדהות של המשתתפים עם החברה ויעדיה. לעיתים יתוכנן יעד סיור התמריץ כך שיכלול ביקור במפעליו, מתקניו, ארץ מוצאו או זירת פעילותו של הגוף המעניק. 

העיסוק בתיירות התמריץ נחשב לאחד היוקרתיים בענף התיירות, וזאת משום ההתקשרות העסקית עם תאגידים משופעי תקציב המעוניינים בחבילת שירותים ברמה גבוהה וכל-כוללת, עבור מספר גדול יחסית של משתתפים, ובמינימום או בהיעדר מוחלט של הוצאה מצד המשתתפים במהלך הנסיעה. ארגון והפעלת תיירות תמריץ נחשבים לתחומי התמחות ייחודיים בין סוכני ומארגני התיירות, ובעולם פועלות מספר אגודות מקצועיות בינלאומיות המאגדות את העוסקים בתחום. כמו כן מתקיימים כנסים מקצועיים, תערוכות וירידי מסחר למקצועני התחום. חברות המתמחות באספקת שירותי הקרקע המורכבים שנדרשים לתיירות תמריץ מכונות על פי רוב DMC - Destination Management Company ("חברת ניהול יעד"), וזוהי תת-התמחות מוכרת בין העוסקים בענף התיירות הנכנסת.

קישורים חיצוניים
----------------

* Site - ארגון בינלאומי של מפעילי תיירות תמריץ
* Conference & Incentive Travel - מגזין מקצועי לעוסקים בתחום
* ITCM - מגזין לקניינים תאגידיים של תיירות תמריץ
* אוסף מאמרים על תיירות תמריץ באתר IRF - המכון לחקר תמרוץ
**טיפול יונים לצהבת**, היא צורה של רפואה עממית יהודית למחלת הצהבת. לטיפול אלטרנטיבי זה אין בסיס מדעי והוא עלול לסכן את החולה. יש המחשיבים טיפול זה כסגולה.

מקור
----

שימוש ביונים לצהבת מופיע לראשונה בספרות היהודית אצל הרב החסידי-הונגרי יצחק אייזיק וייס (סבליאבה), בספרו דברי יצחק (ליקוט שמועות וסגולות מתלמידי הבעל שם טוב), סגולה זו נעתקה בשמו בספר סגולות ישראל (שבתאי ליפשיץ) ובספר טעמי המנהגים. 

צורת הריפוי היא על ידי תלישת נוצות היונה באזור פתח הביב והצמדתו לטבור החולה, כתוצאה מכך חלק מן היונים מתות. לטענת המטפלים היונה 'שואבת' את הצהבת מהחולה ולכך היא מתה.

> 
> "קבלתי רפואה בדוקה לחולי ירקון שקורין 'געלי זוכט' [שיבוש של Gelbsucht, צהבת] שיקח יונה-זכר, לזכר. ונקבה, לנקבה. ויושיבנה על טבורו וישאוב היונה כל הירקות שבו עד גמירא, והיונה תמות. וזה בחון ובדוק"
> 
> 
> 
> — דברי יצחק, ליקוטי ענינים, רפואות וסגולות. עמוד נ"ט בני ברק תשנ"ו
> 

פרופ' פרד רוזנר(אנ') מצא בכתב יד (מהמאה ה-16 או ה-17) מקור עברי קדום לטיפול בצהבת על ידי העברת המחלה לדג. בנוסף הוא מצביע על תפיסת 'העתקת המחלה' -העברת המחלה לבעל חיים אחר, ששימשה בקרב הרפואה בעולם העתיק, ומביא דוגמאות נוספות לשיטה זו, מהתלמוד ומספרי רפואה שונים.

תומכים ומתנגדים
---------------

בקרב אנשי הרפואה הקונבנציונלית ישנה התנגדות לשימוש בשיטה זו מאחר שלא הוכחה מדעית, כמו כן קיים חשש להידבקת החולה במחלות יונים והחמרת מצבו של החולה עקב אי טיפול.

מקרב הרבנים הביעו התנגדות הרב שלמה זלמן אוירבך, שלדבריו מדובר בהבל ואמונה טפלה, והרב צבי טאו, שתולה את תמותת היונים בחניקתם בידי המטפל. הרב שלמה אבינר, אף רואה בטיפול זה איסור הלכתי מטעם "דרכי האמורי". לעומתם יש רבנים אחרים שתומכים ומתירים את פעולה זו, בהם הרב יוסף בא-גד, שהקדיש לכך פרק בספרו (נחלי בא גד), והרב זמיר כהן, שמסתמך בין היתר על מחקר שלדבריו אישש את יעילות טיפול זה.

בהיבט של איסור צער בעלי חיים בהלכה, עבור רפואה 'סגולית' שאיננה בדוקה, מספר רבנים דנו בטיפול והתירוהו. הרב יצחק זילברשטיין כתב שהטיפול אינו מתיר חילול שבת.

לקריאה נוספת
------------

* פרד רוזנר, Pigeons as a remedy (segulah) for jaundice בתוך Jewish Bioethics עמ' 59

קישורים חיצוניים
----------------

* דליה מזורי, "נוסיף להשתמש ביונים-על-הטבור לריפוי הצהבת", מעריב, 23 באוקטובר 1984, עמ' 12
* יעל אודם, ‏הרב "מרפא צהבת" - ע"י הרג יונים, באתר ‏מאקו‏‏, ‏9 ביוני 2013‏
* שימוש בשיטה זו במצריים (אורכב 14.01.2019 בארכיון Wayback Machine), סרטון באתר medical videos

הערות שוליים
------------

1. ↑  Pigeons as a remedy (segulah) for jaundice
2. ↑  קונטרס ההגהות, בסוף ספר "ויצחק יקרא" עמוד ה'. מובא גם אצל אברהם שטינברג, הערך "כבד ויותרת הכבד", מתוך **אנציקלופדיה הלכתית רפואית**, באתר מכון שלזינגר.
3. ↑  הרב שלמה אבינר, רפואה חלופית באתר ספריית חווה
4. ↑  הרב שלמה אבינר, **נר באישון לילה**, ספריית חוה, תשע"ג, עמ' 157
5. ↑  חלק ב עמוד תקע"ז ובספרים נוספים
6. ↑  ראו, הרב זמיר כהן, הטבור פתוח או נעול?, באתר הידברות
7. ↑  כך גם ממליץ הרב מאיר מאזוז, ספר אסף המזכיר (ספר סגולות בני ברק תשע"ד עמוד שפ"ב).
8. ↑  בהם הרב משה שטרן (דברצן), שו"ת באר משה, חלק ח', סימן קכ"ד; הרב עובדיה יוסף, שו"ת יביע אומר, חלק ט', סימן ל"ב;שו"ת שבט הקהתי חלק ד' סימן שי"ב; ועוד.
9. ↑  חישוקי חמד מסכת סנהדרין דף יז, עמוד ב.

**הבהרה:** המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.

**הבהרה:** המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
**סטגוצפליה** (שם מדעי: **Stegocephalia**) היא קבוצה פרפילטית של מיני חולייתנים מהמחלקה בעלי סנפירים בשרניים ומהקבוצה ריפידיסטים, אשר הפכו לראשוני החולייתנים היבשתיים, מאבות קדמונים דגים. הקבוצה התפתחה החל מסוף הדבון לפני 375 מיליון שנה. כל המינים בקבוצה זו נכחדו למעט בני הקבוצה, בעלי ארבע רגליים, אשר השלימו את התפתחותם ליצורי יבשה.

קבוצה זו הוגדרה לראשונה ב-1868 בידי חוקר המאובנים האמריקאי אדוארד דרינקר קופ, והוא כלל בה מינים המותאמים יותר מדגי הריאות לחיי יבשה: הם היו בעלי ריאות פרימיטיביות נוסף לזימים, בעלי רגליים מחוזקות יותר עם אצבעות והתרחשו שינויים במבנה הלסתות, מבנה השיניים וחלל האוזניים שלהם. המשמעות של שמם מיוונית: "בעלי ראש מקורה".

בקבוצה מינים אשר רובם חיו בין הדבון לקרבון וכללו מינים הדומים לדגים כמו הטיקטאליק ועד לראשוני הדו-חיים והלאבירנתודונטיה, אשר חיו במקווי מים מתוקים כנראה. בסוף הקרבון הם התפתחו לראשונה לזוחלים ובכך ניתקו את הקשר שלהם למים.

מיון
----

* קבוצה **סטגוצפליה** (Stegocephalia)
	+ סדרה איכתיוסטגאים (Ichthyostegalia) - נכחדה
	+ משפחה Elpistostegidae - נכחדה. בה הטיקטאליק.
	+ משפחה Whatcheeriidae - נכחדה
	+ משפחה Colosteidae - נכחדה
	+ על-משפחה Baphetoidea - נכחדה
	+ קבוצה בעלי ארבע רגליים (Tetrapoda)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סטגוצפליה** בוויקישיתוף
**מריוס אלכסנדר באואר** (בהולנדית: **Marius Alexander Bauer**;‏  25 בינואר 1867 – 18 ביולי 1932) היה צייר, תחריטאי וליטוגרף הולנדי, הידוע בעיקר בסצינות האוריינטליות שלו. סגנונו היה בעיקרו אימפרסיוניסטי, אם כי גם הוא נבע במידה מסוימת מבית הספר בהאג. רבות מיצירותיו התבססו על תצלומים שקנה במהלך מסעותיו.

ביוגרפיה
--------

הוא נולד בהאג. אביו היה צייר במה שעודד את התעניינותו המוקדמת של בנו ברישום. מ-1878 עד 1885, הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות, בניהולו של יאן פיליפ קואלמן, אך חשב שגישת בית הספר שמרנית מדי ועזב מבלי לסיים את לימודיו. בהיותו שם, יצירותיו זכו במספר מדליות והוא קיבל מלגה מהמלך ויליאם השלישי, שאפשרה לו ללמוד באופן עצמאי.

בשנת 1888, הוא ערך נסיעה לימודית באיסטנבול, במימון סוכנות האמנות, ואן ויסלינג ושות', והחליט להפוך את המזרח לנושא העיקרי שלו. מאוחר יותר, הוא ערך מסעות נוספים למרוקו, אלג'יריה, מצרים, הודו, ציילון ואיי הודו המזרחית ההולנדית, שרטט ואסף פריטים עבור ואן ויסלינג. הוא גם עבד כמאייר בכתב עת ספרותי והשתתף מטעמו בהכתרת הצאר ניקולאי השני.

ב-1894 זכה במדליה בתערוכה העולמית באנטוורפן. הוא קיבל את הגראנד פרי בתערוכה העולמית (1900).

ב-1902 התחתן עם הציירת ג'ו סטומפף, שהייתה אחת מקבוצת נשים אמניות - "אמסטרדם יופארס". לאחר מכן הוא הופיע בתערוכת הרכישה של לואיזיאנה. הוא המשיך להציג באופן קבוע ברחבי אירופה וצפון אמריקה.

בשנת 1900 הוא זכה בתואר האצולה - רידר, במסדר אורנג'-נסאו. שש שנים לאחר מכן, הוא הועלה לדרגת קצין על תרומתו לחגיגות לכבוד רמברנדט. בשנת 1911, מלך בלגיה אלברט הראשון העניק לו את מסדר הכתר, ובשנת 1927 הוא קיבל תואר במסדר האריה ההולנדי. ב-1930 הפך לחבר כבוד במועדון סנפלדר.

בשנת 1932 הוא מת משבץ מוחי. רחוב נקרא על שמו באמסטרדם בשכונה שבה הרחובות מוקדשים לציירים הולנדים מהמאה ה-19 וה-20 .

בשנת 1996 הוקמה קרן שמטרתה להעלות את המודעות ליצירותיו ולעשות מחקר נוסף על מקורות ציוריו.

גלריה
-----

* 
* 
* 
* 
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מריוס באואר** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  **Timeline**, Harvard University Press, 2014-12-31, עמ' 1109–1146
2. ↑  Marius Bauer Schilder. Biografie en prijs schilderijen kopen of verkopen | Schilderijen Site (בהולנדית)
3. ↑  Marius Alexander Jacques Bauer - Biography, www.askart.com

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007290239105171
* AAG: 817
* AGSA: 13086
* BnF: cb14969135m (data)
* BPN: 04032679
* GND: 123805767
* ISNI: 0000 0001 1756 9189
* KulturNav: a9de79dc-a0de-4f14-9bdf-c4e915859b90
* LCCN: nr96000649
* NKC: xx0223541
* NLA: 35251275
* NTA: 069937583
* RKD: 5113
* SNAC: w60306nv
* SUDOC: 086759426
* TePapa: 157
* Trove: 882493
* ULAN: 500032763
* VIAF: 32269564
* WorldCat: lccn-nr96000649

 |
**דינותריומיים** (שם מדעי: ***Deinotheriidae***) היא משפחה של יונקים גדולים מסדרת הפילאים אשר חיו באפריקה ודרום אירואסיה בעידן הקנוזואיקון מסוף האוליגוקן עד ראשית הפליסטוקן.

משפחה זו נחשבת לפרימיטיבית והיא מכילה מינים בעלי לסתות נמוכות וחטים מופנים מטה עם חדק קצר יחסית. עם זאת הם הפכו ליצורים הגדולים ביותר על האדמה בתקופתם, כשהגדול ביניהם הוא הדינותריום (Deinotherium) שהגיע לגובה 3.6-4 מטר ולמשקל של עד 13 טונות. לפילים אלה היו רגליים ארוכות מאוד, מצח נמוך והלסת התחתונה התעקלה מטה והסתיימה בשני חטים התלויים מתחתיה.

פילים אלה חיו באזורי יערות והשתמשו בחטיהם כדי לעקור צמחייה עצית אך פחות התאימו לעקירת צמחייה קרקעית (כמו אצל הגומפותריומיים). צורת אכילתם דמתה מאוד לזו של טפיר מודרני. לחלק מהמינים המאוחרים התגלו התאמות לאכילת צמחים עשבוניים, כהתאמה לחיים בסוואנות שהחלו להשתלט על הנוף.

מיון
----

* תת-משפחה Chilgatheriinae
	+ סוג Chilgatherium
* תת-משפחה Deinotheriinae
	+ סוג פרודינותריום (Prodeinotherium)
	+ סוג דינותריום (Deinotherium)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דינותריומיים** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GBIF
 |
**דינוקרידידה** (שם מדעי: **Dinocaridida**; משמעות השם מיוונית: "deinos" - "נורא", "caris" - "חסילון/סרטן") היא מחלקת פרוק-רגליים קדמונית, אשר התקיימה החל מהקמבריון ושרדה עד לאמצע הדבון, שבעידן הפלאוזואיקון. הם קיבלו את שמם עקב הדמיון השטחי שלהם לסרטנים ארוכי-בטן גדולים ומאיימים, אם כי אין ודאות בקשר זה.

יצורים אלה שגשגו לאורך הקמבריון והאורדוביק, לפני עלייתם של החולייתנים בעולם. הסוג *Schinderhannes* היה המאוחר ביותר והוא חי עד הדבון. מאובנים שלהם נמצאו בסלעים מהקמבריון בקנדה, רוסיה וסין וכן מאובנים מהאורדוביק במרוקו ושל הדבון בגרמניה.

יצורים אלה היו מהגדולים שבפרוקי הרגליים מעולם וכנראה שהגדולים ביצורי הקמבריון. הגדולים שבהם כמו האגירוקאסיס והאנומלוקאריס הגיעו לאורך של מטר עד 2 מטר. במראם הם היו שטוחים, מוארכים ובעלי עיניים מורכבות כמו של שפיריות על "גבעולי עיניים" כמו של סרטנים. גפי הפה נעו בחופשיות וסיננו מזון לפיהם או אולי לפתחו טרף. מצידי הגוף היו זיפים שעזרו ליצורים לנוע במים.

כיום לא ברור אם כל יצורי הקבוצה שייכים לאותה מחלקה או שזו קבוצה פרפילטית הקשורה ללובופודיה, בה מצויים גם הקבוצות נושאי ציפורניים ודובוני מים וכן פרוקי הרגליים החיים.

מיון
----

* קבוצה Radiodonta
	+ משפחה Opabiniidae
	+ משפחה Tamisiocarididae?
* קבוצה Anomalocarida
	+ משפחה Anomalocarididae
	+ משפחה Hurdiidae - בה הפיטויה

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דינוקרידידה** בוויקישיתוף
**קטת נמקוואה** (שם מדעי: *Pterocles namaqua*) היא מין של עוף דמוי-יונה החי במדבריות דרום-מערב אפריקה.

מאפיינים
--------

הקטה היא עוף קרקע עגלגל בגווני חום שונים. אורכה עד 28 ס"מ ולזכר גרון בולט בצבע חום-לבן וכנפיים בעלות נקודות צהובות בולטות. קל להתבלבל בין מין זה לקטה מפוספסת (*Pterocles bicinctus*) או לקטת ברצ'ל (*Pterocles burchelli*).

הקטה חיה בטבע באנגולה, נמיביה, בוצוואנה, זימבבואה, לסוטו ודרום אפריקה בעיקר באזורים יבשים ומדבריות. היא נפוצה באתרים של חול קשה או רך וכן בין עשבים נמוכים וקוצים. חלק מהאוכלוסיות הצפוניות יציבות, אך הדרומיות נודדות צפונה לעבר נמיביה ובוצוואנה. אלו עופות חברותיים מאוד ששותים מים בקבוצות של עשרות ואף מאות והם עושים זאת בשעות הבוקר המוקדמות. לאחר מכן הם מתפזרים לחיפוש מזון בקבוצות קטנות.

הקטות ניזונות בעיקר מאבקה וגם מזרעים, עלים, פרחים, פירות קטנים, רכיכות וחרקים.

הן מפורסמות עקב חזה הזכרים היכול לשאוב מים ולעוף עם כמות המים לעבר האפרוחים שישתו מנוצות החזה. האפרוחים גדלים במהירות, תוך שלושה שבועות הם מגדלים נוצות מלאות, ולאחר שלושה שבועות נוספים הם מסוגלים לעוף.

טורפי הקטות העיקריים הם עופות דורסים כמו בז נודד, נץ אפור או עיט גמדי וכן תנים, חתולים ונחשים. הקטנים נטרפים בעיקר על ידי נמיות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קטת נמקוואה** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* ADW
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  קטת נמקוואה באתר הרשימה האדומה של IUCN
תושבי בוסטון מזפתים ומכסים בנוצות איש מס בריטי ב-1774.
**זיפות וכיסוי בנוצות** הייתה צורת ענישה מקובלת שהחלה בתקופה הפיאודלית באירופה ולאחר מכן התפשטה אל מושבותיה. העדות הראשונה לשימוש בשיטה זאת לקוחה ממכתב ששלח מלך אנגליה ריצ'רד הראשון בשנת 1191 לכוחותיו בארץ ישראל. צורת ענישה זו הייתה שכיחה בשלוש עשרה המושבות האמריקניות בסמוך לפרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית וזה האזכור המאוחר ביותר שלה.

במסגרת ענישה זו השתמשו בזפת מאתרי הבנייה הסמוכים ובנוצות מעופות שונים. בשלב הראשון של העונש, זפת חמה הייתה נשפכת על גופו של האדם ונדבקת אליו. מבחינה פיזית, הזפת החמה גרמה באופן תדיר לצריבות קשות על גופו של העבריין ולכן יכולה להיחשב גם כענישה גופנית. בשלב השני של הענישה היה הקורבן מכוסה בנוצות, בין אם על ידי גלגולו בערימת נוצות או על ידי זריקת נוצות עליו. הנוצות היו נצמדות לאדם במשך ימים ובכך היו מצליחים המענישים ברוב המקרים להרחיקו מהתושבים.

בשונה מהגליה, העונש אינו קבוע ולכן הועדף רבות על פני הגלות. מטרת הענישה הייתה השפלה כך שהדבר יגרום לאדם לעזוב את העיירה וגם אם יחזור, לא יבצע פשעים להבא.

בסופו של דבר בוטלה צורת ענישה זו בארצות הברית, בעיקר בנימוק שהיא לא כללה את שיקומו של העבריין מהפשע שאותו ביצע והפרה את התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית, האוסר ענישה אכזרית ויוצאת דופן.

המונח "זפת ונוצות" משמש כיום באופן מטפורי לביטוי סנקציה חברתית יוצאת דופן בחריפותה המופעלת נגד אדם, הכוללת את הוקעתו והשפלתו הפומבית.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **זפת ונוצות** בוויקישיתוף
**תיירי נויביל** (באנגלית: **Thierry Neuville**, נולד ב-16 ביוני 1988) הוא נהג מרוצים בלגי המתחרה באליפות העולם בראלי עבור קבוצת יונדאי.

קריירה
------

### 2010-2013: שנים ראשונות

נויביל החל להתחרות בשנת 2010 באופן עצמאי בסבב אליפות העולם בראלי לצעירים (JWRC), במסגרתו התחרה בחמישה מרוצים. בשלושה מרוצים נאלץ לפרוש, ניצח במרוץ אחד וסיים במקום השלישי במרוץ הנוסף. במקביל השתתף בשישה מרוצים בסבב האינטרקונטנינטל ראלי צ'אלנג' (IRC). בשנת 2011 התחרה בעונה מלאה של סבב ה-IRC ואף רשם שני ניצחונות (בקורסיקה ובסן רמו).

בשנת 2012 הוחתם על ידי סיטרואן כנהג בקבוצת המשנה. הוא התחרה עבור הקבוצה ב-11 מרוצים וצבר נקודות בחמישה מתוכם. בשני המרוצים הנוספים של העונה (ניו זילנד ואיטליה) התחרה עבור קבוצת הראלי קטר. בשנת 2013 עזב את סיטרואן ועבר לנהוג בפורד פיאסטה RS WRC של הקבוצה הקטרית. במרוץ הראשון של העונה נאלץ לפרוש לאחר שהחליק מהמסלול. במהלך העונה צבר נקודות באחד עשר מתוך שלושה עשר המרוצים, כולל שבעה פודיומים מתוכם חמישה רצופים. את העונה סיים במקום השני אחרי סבסטיאן אוז'ייה.

### 2014-הווה: יונדאי

יונדאי חזרה לסבב אליפות העולם בראלי בעונת 2014 עם דגם היונדאי i20 WRC לאחר היעדרות של 11 שנים והחתימה את נויביל כנהג המוביל של הקבוצה המתחדשת. בראלי גרמניה החליק רכבו של נויביל מהמסלול והתהפך שש פעמים, למרות התאונה הקשה הצליח לחזור לתחרות ואף סיים אותה כמנצח, ניצחון בכורה אישי וקבוצתי. עונת 2015 נפתחה בצורה טובה עבור נויביל שסיים חמישי במונקו, שני בשוודיה ושמיני במקסיקו. תאונה קשה שעבר בראלי ארגנטינה פגעה ביכולתו עד לסיום העונה והוא הצליח להגיע לפודיום רק עוד פעם אחת עד לסיום העונה. דני סורדו והיידן פאדון, חבריו לקבוצה, השיגו תוצאות טובות ממנו במרוצי סיום העונה, אך בניקוד הכללי סיים לפניהם.

בעונת 2016 הוביל את נהגי הקבוצה וסיים את העונה במקום השני, אחרי סבסטיאן אוז'ייה. בראלי סרדיניה השיג את ניצחונו השני בקריירה ואת העונה סיים עם רצף של חמישה מרוצים בהם הגיע לפודיום.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **תיירי נויביל** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של תיירי נויביל
* תיירי נויביל, ברשת החברתית טוויטר

* תיירי נויביל, באתר DriverDB לנהגי מרוצים

* פרופיל נהג באתר WRC.com

הערות שוליים
------------

1. ↑  Neuville secures Peugeot's 4th Corse win, Rally-info.com, 15 May 2011
2. ↑  Neuville wins IRC thriller by 1.5s, Rally-info.com, 24 September 2011
3. ↑  Hyundai signs Thierry Neuville to lead WRC charge, AUSmotive.com, 5 November 2013
4. ↑  Rally Germany: Thierry Neuville, Hyundai take maiden WRC win, Autosport.com, 24 August 2014
**אבו מוחמד אל-מוט'פר בן נסר אבן סיאר אל-ווראק** (בערבית: **أبو محمد المظفر بن نصر ابن سيار الوراق**) היה סופר ערבי מבגדאד. הוא היה המחבר של ספר בישול מן המאה העשירית, "כיתאב אל-טביח" (בערבית: كتاب الطبيخ, "ספר הבישול"). זהו ספר הבישול הערבי המוקדם ביותר הידוע. הוא מכיל למעלה מ-600 מתכונים המחולקים ל-132 פרקים.

כיתאב אל-טביח
-------------

כיתאב אל-טביח, ספרו של אבן סיאר אל-וראק, בספרייה הלאומית של פינלנד, באוניברסיטת הלסינקי
כיתאב אל-טביח הוא ספר הבישול הערבי העתיק ביותר ששרד, שנכתב על ידי אל-ווראק במאה העשירית. הוא מורכב ממתכוני חצרות של הח'ליפות העבאסית בבגדאד במאות ה-8 וה-9. יש חוקרים המשערים כי אל-ווראק הכין את כתב היד בשם פטרונו, הנסיך החמדאני (אנ') סייף אל-דאוולה, שביקש לשפר את היוקרה התרבותית של חצרו בחלב, שכן חצר בגדאד החלה לרדת ביוקרתה.

כמה מתכונים בספר, כמו עסידה (דייסה ממותקת בתמר), מגיעים מהמטבח הפשוט יחסית של חצי האי ערב, אך הספר מכיל גם מתכונים לתבשילים מהודרים עם שמות פרסיים. יש גם פרק שלם על "נבטייאת", תבשילים מסורתיים ממוצא נבטי.

ראו גם
------

* מוחמד בין חסן אל בגדדי – מחבר ספר בישול ערבי במאה ה-13.

לקריאה נוספת
------------

* נוואל נסראללה (מתרגם), *תולדות מטבחי הח'ליפים: ספר הבישול בגדדי מהמאה העשירית של אבן סייאר אל-ווראק*, בריל, ליידן 2007.מסת"ב 90-04-15867-7ISBN 90-04-15867-7
* Kaj Öhrnberg ו- Sahban Mroueh, עורכים, *Kitab al-tabikh* Studia orientalia **60**, החברה המזרחית הפינית, 1987.מסת"ב 951-9380-04-3ISBN 951-9380-04-3
* צ'ארלס פרי, "בישול עם הח'ליפים", *ארמקו העולמית* **57**: 4 (יולי / אוגוסט 2006) הטקסט המלא

הערות שוליים
------------

1. ↑  Urtatim. "Kitab al-Tabih". *Good Reads*. Goodreads Inc. נבדק ב-20 במאי 2015. `{{cite web}}`:  (עזרה)
2. ↑  "كنز من كنوز الحضارة الاسلامية يعود للحياة من جديد". *Al Basrah Network*. נבדק ב-20 במאי 2015. `{{cite web}}`:  (עזרה)
3. 1 2  Zaouali, Lilia (2007). *Medieval Cuisine of the Islamic World*. University of California Press.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ICCU: UFIV032259

 |
**קלמנס החמישי** (בלטינית: **Clemens V**‏; 1264 – 20 באפריל 1314), אפיפיור מ-5 ביוני 1305 עד מותו. הוא זכור במיוחד בשל רדיפותיו את אנשי מסדר הטמפלרים ובשל העברת האפיפיורות לעיר אביניון בצרפת.

ביוגרפיה
--------

נולד בעיירה ויאנדרו במחוז ז'ירונד שבדרום מערב צרפת, והוטבל בשם **בֶּרְטְרַן דֶה גוֹ** (Bertrand de Got). היה ארכיבישוף של העיר בורדו לפני שנבחר לאפיפיור ב־1305 בתמיכתו של פיליפ הרביעי מלך צרפת. תמיכה זו הייתה מותנית בכך שיבטל את נידוים של אלה שחטפו, שמו במעצר וגרמו למותו של האפיפיור בוניפקיוס השמיני (נידוי שהוטל על ידי קודמו, האפיפיור בנדיקטוס האחד עשר). אחרי שנבחר ביטל את הצווים של בוניפקיוס השמיני, שפגעו בסמכותו של פיליפ הרביעי, החליט שלא לנסוע לרומא מחשש לביטחונו האישי, וערך את טקס הכתרתו לאפיפיור בעיר ליון שבצרפת (14 בנובמבר 1307). באותה שנה נתן את הסכמתו למעצרם של אנשי מסדר הטמפלרים בצרפת (מסדר אבירי היכל שלמה) כדי שהמלך יוכל לבזוז את אוצרם. רבים מהם עונו, הודו באשמת כפירה והועלו על המוקד. המלך הציע לו להעביר את מושב האפיפיור מרומא אל העיר אביניון שבחבל פרובנס (עיר שהייתה נחלתו של מלך נאפולי וסיציליה). כך החלה ב-1309 "גלות אביניון" של האפיפיורים, שנמשכה שישים ושמונה שנה.

מטבע של קלמנס החמישי, 1310
בהשפעתו של פיליפ הרביעי הסכים קלמנס החמישי לערוך משפט לאפיפיור בוניפקיוס השמיני שנפטר ב־1303. המשפט החל ב-1309 ונמשך שנתיים. שישה אנשי כמורה העידו כי שמעו את בוניפקיוס אומר: "כל החוקים הקדושים אינם אלא המצאות שנועדו לגרום להמון העם להתנהג היטב באמצעות הפחד מן הגיהנום". קלמנס החמישי היה משוכנע בחפותו של בוניפקיוס, ועם זאת, רצה להשביע את רצון המלך. ב-1311 הסכים פיליפ הרביעי להעביר את המשפט למועצת הכנסייה, שהתכנסה בעיר ויין שמדרום לעיר ליון, תמורת הסכמת האפיפיור לזכות מכל אשמה את חוטפיו של בוניפקיוס השמיני. שלושה קרדינלים העידו בפני מועצת הכנסייה כי בוניפקיוס היה מסור לדת הנוצרית, וכדי להוכיח את חפותו הביעו נכונות להתייצב לדו-קרב נגד אלה שהאשימו אותו. היות שאיש מן הצד שכנגד לא היה מוכן להתייצב לדו-קרב, הכריזה מועצת הכנסייה על סיום המשפט.

קלמנס החמישי נפטר באביניון ב-1314 ובמקומו נבחר לאפיפיור יוחנן העשרים ושניים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קלמנס החמישי** בוויקישיתוף
* קלמנס החמישי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**בנדיקטוס האחד עשר** | **אפיפיור(רשימת האפיפיורים)** | **הבא**:**יוחנן העשרים ושניים** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007259666905171
* BIBSYS: 98056756
* BNE: XX1288992
* BnF: cb133203428 (data)
* CANTIC: a10475047
* GND: 118723529
* ICCU: SBLV108836
* ISNI: 0000 0000 9188 5916
* LCCN: n83165590
* NKC: mzk2002157164
* NLA: 35863296
* NLP: A11879269
* NSK: 000085401
* NTA: 071587616
* RERO: 02-A012381414
* SELIBR: 206303
* SUDOC: 029243467
* Trove: 1121378
* ULAN: 500315940
* VcBA: 495/40377
* VIAF: 12146574968738152511
* WorldCat: viaf-12146574968738152511

 |
**איסור השתחוויה על אֶבֶן מַשְׂכִּית** הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור להשתחוות על אבן, ואפילו לעבודת ה'. המונח "אבן משכית" מתייחס גם לבסיס אבן המונח לפני פסלים לצורכי השתחוויה.

מקור המצווה
-----------

"לֹא-תַעֲשׂוּ לָכֶם אֱלִילִם, וּפֶסֶל וּמַצֵּבָה לֹא-תָקִימוּ לָכֶם, וְאֶבֶן מַשְׂכִּית לֹא תִתְּנוּ בְּאַרְצְכֶם, לְהִשְׁתַּחֲו‍ֹת עָלֶיהָ: כִּי אֲנִי ה', אֱלֹהֵיכֶם."

דיני המצווה
-----------

ביהדות אסור להשתחוות על אבן משכית ב"פישוט ידיים ורגליים" (מצב שבו כל הגוף אופקי) אפילו לעבודת ה', חוץ מבבית המקדש. מדרבנן אסורה גם השתחוויה ללא פישוט ידיים ורגליים. בעת השתחוויה מלאה בבית כנסת בעל רצפת אבן (כמו שנעשה בראש השנה וביום כיפור), מכסים את הרצפה כדי שלא תהיה השתחוות על האבן.

טעמי המצווה
-----------

הנימוק שמביא הרמב"ם למצווה זו היא שמכיוון שהאבן משכית הייתה אמצעי לעבודת אלילים, הוא נאסר גם לעבודת ה'. הרש"ר הירש מביא הסבר אחר: ביהדות ההתמסרות לה' אינה לפי ראות העיניים, אלא על פי הוראות התורה. מוקד התורה היא מרכז בית המקדש, שכן היא נמצאת בתוך ארון הברית המונח בבית קודש הקודשים. השתחוויה מבטאת התמסרות מלאה לה' ועל כן המקום היחיד המותר בכך באופן מסודר הוא בית המקדש. מחוץ לבית המקדש מותר אמנם ביהדות להשתחוות לה', אך לא על מקום מיוחד, אבן המשכית, אלא על הארץ, המקיפה את בית המקדש. בכך נשמר המעמד של בית המקדש כמרכז התורה העולמי.

קישורים חיצוניים
----------------

* הערך "אבן משכית", באתר אוצר הספרים היהודי השיתופי
* הערך "אבן משכית", במיקרופדיה תלמודית, באתר ויקישיבה
* מאמרים בנושא אבן משכית, באתר ספריית אסיף

הערות שוליים
------------

1. ↑  ויקרא כו, א
2. ↑  ספרא בהר ו, ט
3. ↑  הלכות עבודה זרה ו, ו
4. ↑  פירוש רש"ר הירש על התורה

**הבהרה:** המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
**האפיפיור קלמנס השלישי** (בלטינית: **Clemens III**;‏ 1130 – 20 במרץ 1191), נולד בשם **פאולינו** (או **פאולו**) **סקולארי**, שלט מ-19 בדצמבר 1187 עד מותו.

ביוגרפיה
--------

סקולארי נולד בשנת 1130 למשפחה רומאית, האפיפיור אלכסנדר השלישי מינה אותו לראש בזיליקת סנטה מריה מג'ורה, הקרדינל-דיקון של סרג'י באקו, ולבסוף לקרדינל בישוף של פלסטרינה בדצמבר 1180. הוא מופיע כחתום על הבולות האפיפיוריות שהונפקו בין 15 באוקטובר 1179 ו-11 בדצמבר 1187.

זמן קצר לאחר מינויו כאפיפיור לאחר הבחירות בדצמבר 1187, קלמנס הצליח לפתור את הסכסוך אשר היה קיים במשך חצי מאה בין האפיפיורים ובין האזרחים של רומא, עם הסכם שבו האזרחים היו רשאים לבחור את שופטי השלום, ואילו המינוי של מושל העיר נותר בידי האפיפיור. ב-31 במאי 1188, הוא חתם על ברית עם הרומאים, אשר הסירה קשיים ממושכים, ובכך החזיר את האפיפיורות לרומא.

קלמנס ירש גם מועצת חשמנים מדודלדת, בהיקף של לא יותר מעשרים חשמנים. הוא ארגן שלוש סדרות של מינויים (מרץ 1188, מאי 1189 ואוקטובר 1190) שהביא למינויים של מעל שלושים קרדינלים חדשים.

הוא דחף את הנרי השני, מלך אנגליה, ואת פיליפ השני, מלך צרפת לצאת למסע הצלב השלישי. באפריל 1189, קלמנס עשה שלום עם הקיסר פרידריך ברברוסה.

הוא יישב את המחלוקת עם המלך ויליאם הראשון, מלך סקוטלנד לגבי הבחירה של הארכיבישוף של סנט אנדרוס, וב-13 במרץ 1188 הסיר את הכנסייה הסקוטית מתחום השיפוט של הארכיבישוף מיורק, ובכך הפך אותה לעצמאית כלפי רומא.

אף על פי שהסכים להכתיר את היינריך השישי לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, קלמנס הכעיס אותו על ידי הענקת סיציליה לטנקרד, מלך סיציליה, בנו של רוג'ר השלישי, דוכס אפוליה. המשבר היה חריף, והיה בעיצומו כאשר האפיפיור מת ב-20 במרץ 1191.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קלמנס השלישי** בוויקישיתוף
* קלמנס השלישי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Cheetham, Nicolas, *Keepers of the Keys*, (Charles Scribner's Sons, 1982), 325.
2. 1 2 3  Rockwell 1911.
3. ↑  Luscombe, David; Riley-Smith, Jonathan, eds. (2004). *The New Cambridge Medieval History*. Vol. 1. Cambridge University Press. p. 402.
4. ↑  Robinson, Ian Stuart, *The papacy 1073–1198: continuity and innovation*, (Cambridge University Press, 1990), 55.
5. ↑  Reston, James, *Warriors of God: Richard the Lionheart and Saladin in the Third Crusade*, (Random House Inc. 2001), 106.
6. ↑  Blair, D. Oswald Hunter, *History of the Catholic Church of Scotland*, (Willian Blackwood and Sons, 1887), 329.
7. ↑  Benson, Robert Louis and Robert Charles Figueira, *Plenitude of power: the doctrines and exercise of authority in the Middle Ages*, (Ashgate Publishing Ltd, 2006), 40.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**גרגוריוס השמיני** | **אפיפיור(רשימת האפיפיורים)** | **הבא**:**סלסטינוס השלישי** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007273961405171
* BNE: XX1489704
* BnF: cb13195633f (data)
* CANTIC: a10431548
* CiNii: DA04487213
* GND: 118563106
* ICCU: LO1V188098
* ISNI: 0000 0001 1493 9498
* LCCN: n83035225
* NLP: A27783753
* NTA: 071434550
* RERO: 02-A012425680
* SUDOC: 13381386X
* ULAN: 500355667
* VcBA: 495/3434
* VIAF: 311112171
* WorldCat: lccn-n83035225

 |
הלבנה העליונה בקשת (צבועה בירוק) היא "האבן הראשה"
אבן ראשה בולטת ומעוטרת, תמונת חלון בבניין ירושלמי
**אבן הָרֹאשָׁה** היא החוליה העליונה בקשת הבנויה באופן מסורתי. כאשר בונים קשת מלבנים על פיגומים, האבן הראשה היא הלבנה המונחת אחרונה ונועלת את הקשת. בלעדיה הקשת לא תישאר יציבה.

כאשר אבן ראשה נועלת קשת, צורתה מנסרה טרפזית, בדומה לשאר הלבנים המרכיבות את הקשת, אולם צורתה הבסיסית (ללא תוספות קישוטיות) של אבן ראשה הנועלת קמרון צולב היא פירמידה קטומה הפוכה, שאליה מתחברות שתי קשתות. במבנים רבים ובסגנונות אדריכליים שונים, נוהגים להבליט את אבן הראשה או לקשטה.

הביטוי העברי "אבן ראשה" נזכר במקרא בספר זכריה, פרק ד', פסוק ז': "מִי אַתָּה הַר הַגָּדוֹל לִפְנֵי זְרֻבָּבֶל לְמִישֹׁר וְהוֹצִיא אֶת **הָאֶבֶן הָרֹאשָׁה** תְּשֻׁאוֹת חֵן חֵן לָהּ".

ראו גם
------

* קשת (מבנה)
* אבן פינה

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **אבן הראשה** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **אבן ראשה** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007543579205171
* GND: 4208519-6
* LCCN: sh85072133

 |
**זָלִיפִּיֶה** (בפולנית: **Zalipie**) הוא כפר בדרום פולין, בפרובינציית פולין קטן. הכפר שוכן כ-7 ק"מ מערבית לאולסנו (אנ') וכ-13 ק"מ צפונית-מערבית לדומברובה טרנובסקה, ו-68 ק"מ מזרחית לבירת המחוז, קרקוב. במהלך שנות מלחמת העולם השנייה נהרגו 17% מאוכלוסיית הכפר. נכון ל-2004 בכפר מתגוררים כ-750 תושבים.

הכפר, המכונה גם בשם "כפר הפרחים", מפורסם בשל נטיותיהם האמנותיות-דקורטיביות של תושביו, ומשמש אטרקציה תיירותית החל מראשית המאה ה-20. הכפר על פרטיו; חזיתות 20 הקוטג'ים (ובחלק מהם אף בקירות הפנימיים), בארות, אסמים, לולים, מבני עזר חקלאיים, גדרות, רהיטים וכלי בית, מעוטרים בציורים פרחוניים ססגוניים. בשנים האחרונות החלו ללמד בבית הספר שבכפר את אמנות הציור הייחודית לכפר זה.

מקור הנוהג לעיטורים הפרחוניים אינו ברור דיו, אך קיימת השערה כי הדבר התפשט מאחת מבנות הכפר שקישטה את הכנסייה המקומית במהלך שיפוציה. הסבר אחר רווח יותר הוא שכתמי הפיח שיצאו מהתנורים הותירו את רישומם גם לאחר הסיוד, ועל כן עם בוא החגים נהגו לצבוע אותם ולעטר סביבם בפרחים. כאשר המסורת החלה, היו נשות הכפר משתמשות באבקות צבע עם חלב ובתערובת של אפר סיד ועוד, ואת מברשות הצבע יצרו משיער הפרות המקומיות, או מגזע עץ כתוש בתחתיתו.

לשם שימור מסורת הציור בכפר, וכניסיון התאוששות ממלחמת העולם השנייה, מתקיימת בו מדי שנה באביב - מאז 1948 - תחרות לבני הכפר על "הבית המקושט היפה ביותר".

למרות ייחודיותו התיירותית של הכפר, הוא אינו עמוס בתיירות במהלך השנה. הגישה אל הכפר היא דרך כביש צר וארוך, וכן בתוך הכפר הרחב עצמו נדרשת ניידות רבה.

גלריה
-----

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **זליפיה** בוויקישיתוף
* זליפיה, באתר HIPL
* פולין: כפר הבתים הרקומים, באתר מסע אחר
* כפר הפרחים בפולין - מסורת מדהימה!, באתר בא במייל

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007562292705171
* LCCN: n86094754
* VIAF: 123238996
* WorldCat (עם VIAF): 123238996

 |

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"זליפיה (פולין קטן)"**.
**דינופליס** (שם מדעי: *Dinofelis*; מילולית: "חתול נורא") הוא סוג של חתול מקבוצת השנחרבים שחי ברחבי אפריקה, אמריקה הצפונית ואירואסיה לפני 5-1.2 מיליון שנה בתקופת הפליוקן עד הפליסטוקן.

מאפיינים
--------

יצור זה הגיע לאורך של נמר עד אריה, אך רובם דמו ליגואר, אורכם הגיע ל-70 סנטימטרים ומשקלם ל-120 קילוגרם. מדידות אחרות חישבו שהוא הגיע למשקל מרבי של 87 קילוגרם. היו לו שיניים ארוכות וחזקות שהיו גדולות בהרבה משיני כל החתוליים המודרניים, אך היו קטנות ביחס למינים גדולים כמו הסמילודון. למעשה הוא מזכיר יותר את בני משפחת הנימרווידיים שמכונים "חתולים שנחרבים מזויפים". כפותיו הקדמיות היו חסונות וחזקות יותר מחתולים מודרניים. ייתכן שהיה לו פסים או חברבורות על גופו מאחר שחי ביערות לחים.

יצור זה היה טורף-על גדול שיכול היה לטרוף פרסתנים גדולים, ממותות ומסטודונים צעירים, וכן פרימטים כמו בבונים וכן מהאדם הקדמון מהמינים פרנתרופוס ומיני אדם. במאובן של נקבת אוסטרלופיתקוס אפריקנוס נמצאו סימני נשיכה של הדינופליס שכנראה טרף אותה.

בתרבות
------

יונק זה הופיע בסדרה ללכת עם חיות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דינופליס** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* EOL
* GBIF
 |
**מרגריטה פילוסופיקה**, היא אנציקלופדיה כללית המכילה את הידע האנושי שהיה קיים בימי הביניים המאוחרים. היא נכתבה בשפה הלטינית על ידי גרגור רייך בין השנים 1489–1496 וראתה אור לראשונה בשנת 1503 בגרמניה. עבודה זו נועדה להעניק לסטודנטים באוניברסיטאות את הידע הבסיסי בשבע האמנויות החופשיות הכוללות את הטריוויום - "שלוש הדרכים": דקדוק, רטוריקה ולוגיקה ואת הקוארדיוויום - "ארבע הדרכים": אריתמטיקה, גאומטריה, אסטרונומיה ומוזיקה. כמו כן ישנה התייחסות בפרקים השונים למדעי הטבע ולפילוסופיה של המוסר. חשיבותה נובעת אף מהאפשרות להבין את תוכנית הלימודים של האוניברסיטאות באותה עת, שדגלו בלימודי שבע האמנויות החופשיות, כתנאי להתקבלות הסטודנטים ללימודי תאולוגיה, משפט ורפואה. האנציקלופדיה יצאה לאור ב-11 מהדורות ושימשה סטודנטים רבים בכל רחבי אירופה למעלה מ-100 שנה. אלכסנדר פון הומבולדט, חוקר טבע ומגלה ארצות גרמני, יליד המאה ה-18, אמר כי מרגריטה פילוסופיקה היא אנציקלופדיה שתרמה באופן משמעותי להפצת הידע.

תוכן
----

האנציקלופדיה מחולקת ל-12 פרקים, בהם מופיעים עשרות רבות של חיתוכי עץ פרי יצירתם של אמנים אנונימיים, הכוללים תווים מוזיקליים מוקדמים, מפות, דימויים ואלגוריות מתחום האסטרונומיה, האסטרולוגיה, גוף האדם, זואולוגיה ועוד. הטקסט נכתב במתכונת של דיאלוג הנערך בין סטודנט השואל שאלות לבין מורה המשיב על שאלותיו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מרגריטה פילוסופיקה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  בתמונה מצד שמאל, ניתן לראות את כל התחומים בהם עוסקת האנציקלופדיה
2. ↑  מתוך סקירה על גרגור רייך באתר האנציקלופדיה הקתולית
**דְּוּי-טָאן** (בוייטנאמית: **Duy Tân**, משמעות מילולית: "הִתחַדְשׁוּת";‏ 19 בספטמבר 1900 – 26 בדצמבר 1945) בשמו הפרטי **נֵגוֹייְן פּוֹק וִין סָאן** (**Nguyễn Phúc Vĩnh San**), היה קיסר וייטנאם האחד עשר משושלת נֵגוֹייְן אשר משל בין השנים 1907 – 1916 תחת חסות האימפריה הקולוניאלית הצרפתית. במהלך מלחמת העולם הראשונה הנהיג קנוניה כושלת נגד צרפת בשביל להשיג את עצמאות וייטנאם. בתגובה הרשויות הצרפתיות הדיחו את דְּוּי-טָאן ושלחו אותו לגלות. בעוד עמד לשוב מהגלות באפריקה המשוונית הצרפתית לווייטנאם בשנת 1945, נהרג דְּוּי-טָאן בהתרסקות מטוס.

ביוגרפיה
--------

נֵגוֹייְן פּוֹק וִין סָאן היה בנו של הקיסר תָ'אַנְג תָּאִי, שהודח על ידי רשויות הודו-סין הצרפתית בשנת 1906, בהיות בנו בן שש, עקב קנוניה נגד הממשל הצרפתי. ב-5 בספטמבר 1907 הוכתר וִין סָאן לקיסר דְּוּי-טָאן בידי רשויות השלטון הצרפתיות אשר הניחו כי ישמש בראש ממשלת בובות מנוטרלת עקב גילו הצעיר. שמו הקיסרי "דְּוּי-טָאן", שפירושו "הִתחַדְשׁוּת", נרשם בכתב סיני בדומה ל"רפורמציה", אשר תאם לשמה של "אגודת הרפורמציה", ארגון לאומני וייטנאמי אנטי-צרפתי שהוקם באזור אותה התקופה.

דְּוּי-טָאן אהד את התוכניות של מנהיגי תנועת השחרור הווייטנאמים, שהיו זקוקים לסמל ולתמיכה של בני המלוכה כדי לזכות בתמיכה העממית. הוא שיתף פעולה עם תוכניות המורדים להקים מרידות עממיות במחוזות תואה ת'יאן, קוואנג נאם וקוואנג נגאי במרכז וייטנאם בשנת 1916. עם זאת, פרטי העלילה הודלפו לצרפתים. המרידות לא צלחו, ודְּוּי-טָאן נתפס כשניסה להימלט מהעיר האסורה הקיסרית בבירה הואה אל ההרים; ב-13 במאי 1916, הודח על ידי הצרפתים והוגלה לאי ראוניון, מול חופי מדגסקר, באוקיינוס ההודי. בנו של הקיסר לשעבר דּוֹנְג קָ'אן, הנסיך קַאי-דִּין, הוכתר בידי הצרפתים לקיסר החדש.

במהלך מלחמת העולם השנייה שירת דְּוּי-טָאן בחזית המערבית עם צבא צרפת החופשית כמייג'ור וִין סָאן. הוא היה בין חסידיו הראשונים של המנהיג הצרפתי שארל דה גול שהיווה אלטרנטיבה למשטר פטן בצרפת של וישי. בסופה של המלחמה החלה מלחמת וייטנאם הראשונה (מלחמת הודו-סין הראשונה) במבצע מאסטרדום ודְּוּי-טָאן נקרא לשוב מגלותו באפריקה לפוליטיקה הווייטנאמית ולהחליף אל בָּאוּ-דַּאִי, קיסר וייטנאם. הוא נהרג בהתרסקות מטוס ונקבר באזור הרפובליקה המרכז-אפריקאית (אפריקה המשוונית הצרפתית). במהלך שנות השמונים הועברו עצמותיו חזרה לווייטנאם שם נקברו בשנית בקבורה ממלכתית שהתקיימה בחסות הממשלה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **דוי-טאן, קיסר וייטנאם** בוויקישיתוף
* דְּוּי-טָאן, קיסר וייטנאם, באתר Find a Grave
* דוי-טאן, קיסר וייטנאם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb137698608 (data)
* GND: 123618657
* ISNI: 0000 0000 5489 6093
* LCCN: n85047530
* SUDOC: 060974605
* VIAF: 28496428
* WorldCat: lccn-n85047530

 |
**טוראקו צהוב מקור** (שם מדעי: *Pseudopoetus macrorhynchus*) הוא עוף טרופי צבעוני ממשפחת הטוראקיים והמין היחידי בסוגו. הוא חי בטבע ביערות מערב אפריקה.

הטוראקו הוא עוף בגודל של יונה המגיע לאורך של 40-43 ס"מ ולמשקל 261-272 גרם בזכרים ו-216-234 גרם בנקבות. הם בעלי נוצות ירוקות על ראשם, מקור מעוגל צהוב, עיניים אדומות ופס לבן מתחתיה ונוצות כנפיים וזנב כחולות כשתחתית הבטן אדומה. כמו שאר הטוראקיים הוא ניזון בעיקר מפירות היער וכן מחרקים.

הוא מצוי ביערות אפריקה המערבית באנגולה, קמרון, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, רפובליקת קונגו, חוף השנהב, גינאה המשוונית, גבון, גאנה, גינאה, גינאה המשוונית, ליבריה, ניגריה וסיירה לאון.

ישנם 2 תת-מינים:

* *Tauraco macrorhynchus macrorhynchus*
* *Tauraco macrorhynchus verreauxii*

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טוראקו צהוב-מקור** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* ADW
* ARKive
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  טוראקו צהוב-מקור באתר הרשימה האדומה של IUCN
**שליו זיפני** (שם מדעי: *Coturnix pectoralis*) הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת הפסיוניים, השייך לסוג שליו (*Coturnix*), החי באוסטרליה ויש הסבורים כי הוא שייך לאותו המין כמו השליו הניו זילנדי. (על פי דעה זו, שמו המדעי של השליו הזיפני יהיה: *Coturnix novaezelandiae pectoralis* ). השליו הזיפני הוא ציפור נודדת. הוא עף מאתר לאתר בקבוצות של כ- 20 פרטים, ומאכלס מקום חדש, בהתאם לזמינותם של מזון ומים. בתנאים מתאימים הוא עשוי להישאר בתחום אחד לתקופה ממושכת. 

בית הגידול של השליו הזיפני מתפרש על פני יבשת אוסטרליה ובעיקר בדרום מזרח ובמערב היבשת. כן, נפוץ השליו הזיפני באי טסמניה.

גובהו של השליו הזיפני 17-20 ס"מ ומשקלו 99-128 גרם. אורך הכנף 104-117 מ"מ, ואורך הזנב 38-46 מ"מ. גוף הזכר הנקבה צבוע בחום כהה ומעליו פסים מבריקים אנכיים. החזה והבטן צהבהבים ועליהם פסים חומים עד שחורים. אצל הזכר הפסים בולטים יותר. לזכר ולנקבה יש סביב העין טבעת לבנה מוקפת בפס חום עד שחור. הצוואר ושני צידי הראש צבועים בחום כהה לזכר, וחום בהיר לנקבה.

השליו הזיפני הוא שוכן קרקע. הוא חי באזורים מישוריים (כולל שטחים חקלאיים) ומעדיף סביבה לחה בקרבת גופי מים.

השליו הזיפני הוא בעיקר אוכל זרעים. הוא מעדיף זרעים של דגנים משטחים מעובדים, דשאים, ועשבי בר. השליו הזיפני אוכל גם עלים, חלקי צמח שונים ומספר מועט מאוד של חרקים. 

התקשורת בין הזכר לנקבה באמצעות סדרות של 3 או 4 שריקות שכל אחת מבטאת מסר אחר. הרבייה תלויה בזמינות המזון והגשמים. הנקבה מטילה 6-11 ביצים במשקל 9.2 גרם. הדגירה נמשכת 18 עד 21 ימים, והאפרוחים נחשבים בוגרים אחרי ארבעה חודשים.

ראו גם
------

* שליו
* שליו נודד

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שליו זיפני** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* EOL
* ADW
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

* **Janice Pappas**, Coturnix pectoralis-stubble quail, University of Mishigan Museum of Zoology

הערות שוליים
------------

1. ↑  שליו זיפני באתר הרשימה האדומה של IUCN

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007551881005171

 |
**טוראקו כחול** (שם מדעי: *Corythaeola cristata*) הוא עוף טרופי יחיד בסוג *Corythaeola*. הוא המין הגדול ביותר במשפחת הטוראקיים. אורכו 70-75 ס"מ ומשקלו 0.8 עד 1.2 קילוגרם. 

עוף זה ניצוד לבשרו ונוצותיט בקונגו. צבעו כחול מקורו צהוב עם כתם אדום.

מאפיינים
--------

הטוראקו הכחול הוא הגדול ביותר בין כל הטורקואים, אורכו 70-76 ס"מ ומשקלו 800 עד 1200 גרם. 

הטוראקו הכחול חי באפריקה, מגינאה וסיירה לאון למרכז אפריקה וקונגו, ודרומה לרואנדה ובורונדי. סביבות הגידול המועדפות עליו הן יערות שפלה ויערות הרריים. הטוראקו אוכל בעיקר פירות על ידי תלישתם מהעץ, אך כמו ההואצין אוכל גם עלים, נבטים ופרחים, ואף אצות. הוא חי בגובה של עד 2700 מטר מעל פני הים. הטוראקו בונה את קינו על מצע של ענפים יבשים, שנבנה על ידי הזכר והנקבה כאחד. הנקבה מטילה כ-2 ביצים כחולות-ירוקות ודוגרת עליהם יחד עם הזכר במשך כ-31 ימים. הגוזלים מצמיחים נוצות 5 עד 6 שבועות לאחר הבקיעה, אבל הוריהם עדיין מאכילים אותם במשך 3 חודשים לאחר מכן. 

סביבת הרבייה של הטוראקו הגדול היא גדולה מאוד, למרות שהאוכלוסייה הכללית של הטוראקואים הכחולים לא נספרה, והוא דווח על ידי חוקרים כמין הטוראקו שפרוש על השטח הגדול ביותר, ונראה שהוא לא נדיר ברוב שטח התפוצה שלו. האוכלוסייה נחשבת ליציבה בהיעדר ראיות לירידות באוכלוסייה או איומים משמעותיים. לכן הטוראקו מוגדר על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב "ללא חשש" (LC).

טוראקו כחול באוגדנה

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טוראקו כחול** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* ADW
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

* מידע על הטוראקו הכחול, אתר האגודה העולמית לטוראקואים.

הערות שוליים
------------

1. ↑  טוראקו כחול באתר הרשימה האדומה של IUCN
2. ↑  השם תורגם מאנגלית
**רחוב בפריז; יום גשום** (בצרפתית: **Rue de Paris, temps de pluie**) היא יצירה בשמן על בד שנוצרה על ידי הצייר הצרפתי גוסטב קייבוט בשנת 1877. בציור מתואר צומת דרכים ברובע השמיני של פריז סמוך לתחנת סן לאזאר שבצפון פריז. קייבוט נודע כמשתייך לזרם האימפרסיוניזם, אולם "רחוב בפריז; יום גשום" שונה לנוכח השימוש בריאליזם וכן בהעדפה בשימוש בקווים ברורים על פני משיכות מכחול רחבות.

התעניינותו של קייבוט בצילום ניכרת ביצירה. הדמויות בחזית הציור חסרות מיקוד, בעוד הדמויות במרכז היצירה (ליד הכרכרה) חדות יותר. הדמויות ברקע כבר ממש מטושטשות ולא ברורות. חיתוך הדמויות, כמו דמותו של האיש הימני ביותר בציור, גם מאופיינת כטכניקת צילום.

היצירה הופיעה לראשונה בתערוכה של אימפרסיוניסטים ב-1877. כיום, הציור מוצג במכון האמנות של שיקגו, שיקגו. רבים מגדירים את "רחוב בפריז; יום גשום" כיצירה הטובה ביותר של קייבוט וכן כיצירה הטובה ביותר שמשקפת את החיים האורבניים במאה ה-19.

אודות היצירה
------------

הציור מתרחש ביום גשום, ושתי הדמויות המרכזיות נמצאות תחת מטרייה. הם לבושים באופנה העכשווית של פריז; האישה חובשת כובע ולובשת הינומה, שמלה חומה ומעיל פרווה, בעוד שלגבר יש שפם והוא לובש מעיל, מקטורן ועניבת פרפר. הזוג הוא ממעמד הביניים, בעוד שחלק מהדמויות ברקע הן ממעמד הפועלים. ניתן לראות ברקע עוזרת בית ואדם הסוחב סולם.‏ קייבוט מיקם חלק מהדמויות בצורה משעשעת; למשל, יש דמות שנראית כאילו היא קופצת מהגלגל של הכרכרה שמצד שמאל ויש דמות נוספת ממש משמאל לעמוד החשמל שניתן לראות רק את רגליה הצצות מתחת למטרייה הגדולה.

האווירה בציור משקפת ניכור. רוב הדמויות מבודדות ומבטן מופנה כלפי מטה, ונראה שהן ממהרות ממקום למקום ושקועות במחשבותיהן. המטרייה לא רק מגנה עליהם מפני הגשם, אלא גם מפני הדמויות האחרות. מבטם של הדמויות בחזית הציור מופנה לצד השני כשהדמות החתוכה של הגבר מתקדמת לעברם. קייבוט מחקה את אפקט המצלמה באופן שחלק מהדמויות חדות וחלקן מטושטשות. הדמויות במכרז ממוקדות אך לא באופן מלא. הדמויות במרכז חדות בעיקר בקצוותיהן, וככל שהדמויות ברקע רחוקות יותר כך הן יותר מטושטשות.

הציור מאופיין בליניאריות. המבט של הצופה נמשך לעבר הבניין במרכז הציור. היצירה נחתכת לשניהם על ידי עמוד התאורה המופיע בדיוק באמצעה, ובסמוך לעיניה של האישה בקו אופקי היצירה מתחלקת לרבעים. אור תאורת הרחוב מטיל צל על אבני הרחוב הרטובות באופן שמדגיש אותם ברבע הספציפי.

אמיל זולא שהיה אחד ממבקריו של קייבוט שיבח אותו על יצירתו. "רחוב בפריז; יום גשום" נשאר בהחזקת משפחתו של הצייר, ורק ב-1955 הוא נמכר לאספן אומנות. ב-1964, המכון האמנות של שיקגו רכש אותו. גם כיום היצירה נשארה פופולרית; למשל, ליצירה היה תפקיד משמעותי בסרט "שמתי ברז למורה" (1986) בביומו של ג'ון יוז.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **רחוב בפריז; יום גשום** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Paris Street; Rainy Day, The Art Institute of Chicago (באנגלית)
2. ↑  Hagen, 624
3. ↑  Hedy Weiss. "Gustave Who?" Chicago Sun-Times. 12 February 1995.
4. ↑  Weinber, 174.
5. ↑  Hagen, 627.
6. ↑  Broude, 19.
7. 1 2 3  Hagen, 626.
8. ↑  Broude, 18.
9. ↑  Paris Street; Rainy Day1877, Google Art Project (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* Bildindex: 20270151

 |
**קלמנס העשירי** (בלטינית: **Clemens X**;‏ 13 ביולי 1590 – 22 ביולי 1676; נולד בשם **אמיליו בונוונטורה אלטיירי** Emilio Bonaventura Altieri) היה אפיפיור מ-29 באפריל 1670 ועד מותו.

תולדות חייו לפני היבחרו
-----------------------

נולד ברומא כבן למשפחת אלטיירי שהשתייכה לאצולה הרומאית העתיקה וקיימה קשרי נישואין עם משפחת קולונה ומשפחת אורסיני. אמו ויטוריה דלפיני הייתה בת למשפחת אצולה ונציאנית, אחיה כיהן כמפקד העליון של צבא מדינת האפיפיור.

בשנת 1611 קיבל תואר דוקטור מהקולג' הישועי ברומא והוסמך לכמורה. בשנת 1623 נשלח כחבר המשלחת האפיפיורית לפולין. שנה לאחר מכן מונה על ידי אורבנוס השמיני לבישוף של קאמרינו ולמושל לורטו וחבל אומבריה. האפיפיור אינוקנטיוס העשירי שלח אותו ב-1644 כנונציו לממלכת נאפולי, תפקיד בו כיהן עד 1652.

האפיפיור קלמנס התשיעי ראה בו את איש אמונו. הוא מינה אותו ב-1667 לממונה על מגורי האפיפיור (*maestro di camera*), לשר האוצר של מדינת האפיפיור ולראש ועדת הבישופים בקוריה הרומאית. לפני מותו ב-1669 העלה אותו האפיפיור למעלת קרדינל, (בגיל 79) ולחש לו על ערש דווי שהוא יהיה ממלא מקומו.

בחירתו ואפיפיוריותו
-------------------

עם מותו של קלמנס התשיעי, ב-9 בדצמבר 1669 התכנסה קונקלווה שהגיעה עד מהרה למבוי סתום, כאשר איש מבין המועמדים לא הצליח להשיג רוב, בשל היריבות בין הסיעה שתמכה בצרפת לבין זו שתמכה בספרד. לבסוף, לאחר ארבעה חודשים ללא כל התקדמות, החליטו הקרדינלים לפנות למנהג קדום ולבחור את הקרדינל המבוגר ביותר (שמטבע הדברים, כהונתו תהיה קצרה ותאפשר את המשא ומתן לגבי יורשו ללא לחץ). היה זה אלטיירי, שזכה בתארו פחות משנה לפני כן, בצעד שסימל את סימונו על ידי קודמו כיורש. אלטיירי נטל לעצמו את השם קלמנס, המצביע על המשכיות קודמו בתפקיד.

בשל גילו המתקדם, מצב בריאותו הרעוע (הוא סבל מהתקפי שיגדון ועיוותים בגפיים כתוצאה מכך) וזכרונו שנטה לבגוד בו; הסתמך האפיפיור במידה רבה על אחיינו, הקרדינל פאולוצי-אלטיירי.

בין צעדיו היה ייסוד של בישופות בקוויבק, הכפופה ישירות לכס הקדוש ומינויו של פרנסואה דה לאוול לבישוף הראשון שם.

כריסטינה, מלכת שוודיה, שהייתה תושבת רומא וידידתו של האפיפיור הקודם, הצליחה לשכנע את האפיפיור להורות על הפסקת מנהג רדיפת היהודים ברחובות רומא במהלך ימי הקרנבל.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קלמנס העשירי** בוויקישיתוף
* תפקידים
* ערך באנציקלופדיה הקתולית
* "כתר משולש" אודות קלמנס העשירי
* קלמנס העשירי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
* קלמנס העשירי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**קלמנס התשיעי** | **אפיפיור(רשימת האפיפיורים)** | **הבא**:**אינוקנטיוס האחד עשר** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007259666405171
* BnF: cb13168254d (data)
* CANTIC: a10240822
* GND: 119237512
* ICCU: SBLV316111
* ISNI: 0000 0001 2096 2838
* LCCN: n85310847
* NKC: jo2010557957
* NLP: A18462510
* NTA: 071393218
* SELIBR: 294240
* SNAC: w6cc1g23
* SUDOC: 076755231
* ULAN: 500353766
* VcBA: 495/29444
* VIAF: 316874496
* WorldCat: lccn-n85310847

 |
**טוראקו צבעוני** או **טוראקו סגול-ציצה** (שם מדעי: ***Tauraco porphyreolophus***) הוא מין של עוף ממשפחת הטוראקיים ומהסוג טוראקו אשר חי ביערות של אפריקה הדרומית. זהו העוף הלאומי של מדינת אסוואטיני (בעבר: סווזילנד) והוא נפוץ גם במוזמביק, דרום אפריקה וזימבבואה.

הטוראקו הצבעוני מגיע לאורך 40 ס"מ השווה אצל הזכר והנקבה והוא בעל נוצות מקושטות לאורך גופו ופניו. הכנפיים והגב התחתון בעלי נוצות ירוקות כהות-כחולות והחלק הפנימי של הכנפיים אדום-עז. החזה והבטן ירוקים בהירים-צהובים, הזנב והרגליים בעלי נוצות כחולות ארוכות והצוואר ירוק. הראש בעל ציצה סגולה-כחולה בולטת ששונה מציצות שאר הטורקים. העיניים שחורות ובעלות טבעת אדומה סביבם והפנים ירוקות. המקור שחור ומגודל.

הטוראקו מצוי לאור גדות נהרות וחופים בין שיחים וביערות סבוכים עד פתוחים. זהו עוף נחבא וביישן ומעדיף להסתתר בין העלים. הוא נראה בשטחים פתוחים רק לעיתים רחוקות ומצוי בזוגות או בקבוצות קטנות. הטוראקו ניזון בעיקר מפירות, חרקים, שבלולים וצדפות.

הוא מקנן על עצים גבוהים והנקבה מטילה 4–5 ביצים בעונת הרבייה, אשר בוקעות כעבור 4–5 שבועות.

### תת-מינים

ישנם 2 תת-מינים של טוראקו זה:

* Tauraco porphyreolophus chlorochlamys
* Tauraco porphyreolophus porphyreolophus

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טוראקו צבעוני** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ADW
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

טוראקו בתעופה