תעודת אזרחות זמנית של דה האן משנת 1922
**יעקב ישראל דה האן** (31 בדצמבר 1881 – 30 ביוני 1924, אור לכ"ט בסיוון ה'תרפ"ד) היה משפטן, עיתונאי, משורר וסופר בשפה ההולנדית, יהודי יליד הולנד, פעיל ציוני שלאחר עלייתו לארץ ישראל חבר לחרדים ופעל בהמשך נגד התנועה הציונית. נרצח על ידי ההגנה במה שנחשב כרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל בזמן המודרני.

קורות חיים
----------

דה האן נולד בשנת 1881 בכפר סמילדה (אנ'), במחוז דרנתה שבצפון-מזרח הולנד. משפחתו הייתה דתית ובה 18 ילדים. אביו יצחק אייזיק הלוי היה חזן ומורה בעל מזג סוער ונאלץ להחליף מדי פעם את הקהילה שאותה שירת, עד שהשתקע בעיר זאנדם (Zaandam) שליד אמסטרדם. אחותו של יעקב, קרי ואן ברוכן, הייתה סופרת שכתבה בין היתר את הספר "הבית הקטן שליד התעלה", המספר על בית הוריה. דה האן נטש את הדת בגיל צעיר והשתלב בחברה ההולנדית. בבחרותו למד בסמינר להכשרת מורים. הוא היה מרקסיסט ובשנת 1903 הצטרף לתנועה הסוציאל-דמוקרטית ההולנדית והיה לאחד מראשי דובריה.
נודע כעורך דין ועסק גם בעיתונאות ובכתיבת שירה. שלט בשפות רבות. דה-האן היה הומוסקסואל. הוא לא הצהיר על כך ברבים, אך חשף עובדה זו בכתביו, ולראשונה בספר "צינורות" שיצא לאור ב-1904. עם זאת, בשנת 1907 נשא לאישה את יוהנה ואן מרספין, רופאה נוצרייה שהייתה מבוגרת ממנו בתשע שנים.

בשנת 1912 נסע לאימפריה הרוסית כדי לחקור את תנאי המאסר בבתי הסוהר שם. עם שובו פרסם את הספר "בתי סוהר רוסיים", על התנאים התת-אנושיים שמצא במוסדות אלו. לאחר שובו מרוסיה חל בו מפנה אידאולוגי נוסף, והוא חזר בתשובה ושב להיות יהודי דתי, ולאחר מכן הצטרף לציונות הדתית. ב-1916 הגיש את הדוקטורט שלו במשפטים באוניברסיטת אמסטרדם שעסק בהיבטים בלשניים וסמנטיים של החוק והמשפט. אחרי מלחמת העולם הראשונה החליט לעלות לארץ ישראל. הוא הגיע לארץ בשנת 1919 כציוני ורצה להשתלב בתנועה הציונית. עד מהרה התברר לו כי איש אינו מעוניין בשירותיו – לא במוסדות היישוב וגם לא באוניברסיטה העברית, שהייתה אז בשלבי הקמה. הוא ביקש לשמש כקונסול הולנד בירושלים ונדחה על ידי שלטונות הולנד. ב-1921 עמד בראש התלמוד תורה הספרדי "דורש ציון".

מאוכזב ומתוסכל, חל שוב מהפך בחייו, והוא הצטרף לחוגים הקנאיים של העדה החרדית, מתנגדי החילוניות והציונות. דה האן הפך למקורבו של הרב יוסף חיים זוננפלד, מנהיג העדה החרדית.

בשנותיו בירושלים המשיך ביחסיו עם גברים, שאותם מצא בקרב נערים מערביי ירושלים, אם כי הסתיר את הדבר מחבריו החרדים. עולמו זה התבטא בספר שיריו בסגנון המרובעים שבשל כך נקרא "המרובעים". הספר יצא לאור בהולנד מעט לפני מותו, בשנת 1924.

באותה עת התפרנס, נוסף על ההכנסות מפרסום שירתו, מכתיבת כתבות לעיתון ההולנדי הנפוץ "Algemeen Handelsblad", שעסקו בתיאור החיים בארץ והיו פופולריות בהולנד, ומעבודתו כמרצה למשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים.

פעילותו המדינית בשירות העדה החרדית
----------------------------------

דה האן העמיד את כישוריו לרשות העדה החרדית. הוא תרגם את תזכיריה ואת תזכירי אגודת ישראל (שהייתה אז קשורה אליה) לאנגלית והושיט לאגודה ייעוץ משפטי. במשך הזמן הפך למנהל המדיני הרשמי של האגודה, וזאת ללא כל תמורה. דה האן היה דמות יוצאת דופן בסביבתו, אירופאי משכיל ומודרני בלב העדה החרדית. דה האן העריץ את רבה של ירושלים יוסף חיים זוננפלד, שבברכתו פעל, ועד מהרה הפך לסמן קיצוני בחוגי החרדים.

הוא נאבק במרץ ובביטויים קשים נגד היישוב הציוני המאורגן, והחשיבם כ"אנשים מסוכנים, שבגלל שאיפותיהם יעוררו את הערבים כנגדנו", והאשימם בכל תגובות הזעם והתוקפנות של הערבים. הוא השווה את התנהגות הציונים כלפי הערבים להתנהגותם של האנטישמים כלפי היהודים. הוא ניצל את קשריו הדיפלומטיים והאישיים למטרה זו, עם פרסומים בעיתונות האירופאית הכללית, כגון: בדיילי אקספרס הלונדוני, והנדלסבלאט ההולנדי. בשנת 1921 ביקר בארץ אלפרד הרמסוורת', הוויקונט הראשון מנורטקליף (אנ'), בעל העיתונים דיילי מייל ודיילי מירור; דה האן ארגן פגישה שלו עם משלחת אנשי ועד העיר האשכנזי, שאחריה אמר הלורד נורטקליף כי "כמה הם היודעים באנגליה כי היהודים האורטודוכסים אינם מאמינים בציונות ... טוב שידעו זאת כולם". פגישה זו עוררה סערה וגררה גינויים מצד אנשי היישוב החדש. הוא פתח במסע נגד המיסים שהנציב העליון אישר לוועד העיר של יהודי ירושלים לגבותם, ופעל לביטול המנדט הבריטי על ארץ ישראל.

דה האן תקף באופן קבוע את הציונות ואת מנהיגיה. הוא תיאר את הרב קוק ואת מנהיגי היהדות הדתית-לאומית של תנועת המזרחי כפושעים, וניהל מאבק עיקש נגד הרב הראשי, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, והגיש נגדו תלונות ותביעות משפטיות תכופות, ביניהן תביעה באשמת זיוף תעודה שבגינה נאלץ דה האן לשלם הוצאות בית משפט ושכר טרחת עורכי-דין. במשפט תביעה שהתנהל עם שופט שנחשב בעיניו כציוני, הוא הפנה אליו עורף, לעג וקילס, ואף החליף כל פעם את השפה (אנגלית, ערבית ועברית). מתנגדיו האשימוהו גם שפעל על מנת לסכסך בין היישוב היהודי לבין הערבים.

הוא היה במגע מתמיד עם ההנהגה הערבית, ובקשרי ידידות עם האמיר עבדאללה מרבת עמון (לימים עבדאללה הראשון, מלך ירדן). הוא חתר לתוכנית שתהיה מוסכמת על ידי התנועה הערבית בכך שלא תקפח את הזכויות של היהדות החרדית בארץ ישראל ותיתן תנועה חופשית של יהודים בארצות ערב (כולל ארץ ישראל), ואילו היהודים יוותרו על הדרישה לזכויות מדיניות בארץ ישראל.

**דה-האן בתלבושת ערבית**
דה האן הרכיב משלחת חרדית בראשות הרב זוננפלד שיצאה ב-י"ט באדר א' ה'תרפ"ד לעבר הירדן, להתייצב בפני האמיר עבדאללה, ולהיפגש עם אביו של עבדאללה, חוסיין בן עלי, שביקר אז בעבר הירדן. המשלחת הייתה משקל-נגד למשלחת ציונית בראשות הקולונל פרדריק קיש שיצאה להיפגש עם אנשי השושלת ההאשמית. הוא השתתף בכל הפגישות והארוחות הרשמיות, כולל סעודה עם הנציב העליון הרברט סמואל. משלחתו של דה האן הגישה תזכיר שלפיו אגודת ישראל היא גוף עצמאי המייצג יהודים רבים ברחבי העולם ולכן יש לקבל ממנו חוות דעת נפרדות בשאלות העומדות על הפרק. עוד הביע התזכיר רצון בשלום ובשיתוף פעולה בין כל התושבים לבניין הארץ. במעמד זה הוא השיג מהמלך חוסיין סכום נכבד לעניי העדה החרדית.

במאי 1923 קיבל מכתב איום על חייו, שנאמר בו כי עליו לעזוב את ארץ ישראל עד 24 במאי.

הרצח
----

אברהם תהומי, אחד החשודים המרכזיים ברצח דה האן
דה האן אמור היה לצאת ללונדון ב-1 ביולי 1924 עם משלחת מטעם העדה החרדית, כדי לפעול נגד אישור החוק למתן מעמד לקהילות היהודיות בארץ ישראל, שלדעת העדה החרדית היה בו כדי לתת יתרון ליישוב הציוני. השמועה אמרה שבכוונתו לפעול בלונדון גם לביטול הצהרת בלפור (דה האן עצמו הכחיש טענות על פעילות בכיוון הזה, שעלו בעקבות פגישה קודמת). ב-30 ביוני 1924, כשיצא דה האן לרחוב יפו לאחר תפילת מנחה בבית הכנסת שבחצר בית החולים שערי צדק, הוא נורה שלוש פעמים באקדח. הרוצח נמלט. משטרת המנדט לא הצליחה לגלות את זהות הרוצח, סייעניו או שולחיו ותיק החקירה נסגר.

היסטוריונים שחקרו את אירוע ההתנקשות סבורים שאברהם תהומי (זילברג), איש "ההגנה" ולימים ממקימי האצ"ל, יזם את הפעולה. גם בערוב ימיו, עשרות שנים אחרי הרצח, סירב תהומי להודות בפה מלא שביצע את מעשה הרצח, אם כי בריאיון לשלמה נקדימון ב-1983 הודה באחריות מסוימת למעשה ובכך שבוצע בידי "ההגנה". תהומי פנה לממונה עליו, זכריה אוריאלי, והלה אישר לו את הפעולה לאחר התייעצות עם בכירים ממנו. במהלך השנים הועלו בהקשר זה שמותיהם של יוסף הכט, שעמד בראש "ההגנה", ושל יצחק בן-צבי. בספר תולדות ההגנה מופיעה עדותו של הכט שהוא יזם את הפעולה, ורק לאחר שבוצעה הודיע לבן צבי. בשנת תשט"ז פורסם בשבועון העולם הזה שרחל ינאית בן-צבי הייתה שותפה לתכנון. תהומי הכחיש זאת במכתב לעיתון, וכן לימים לחוקר עודד ארצי. בשנת 2019 נחשף מכתב של תהומי משנת 1979, שבו אישר כי בן צבי השתתף בהחלטה על הרצח. הביצוע הוטל על תהומי ועל אברהם גיורא קריצ'בסקי.

תהומי הכחיש את דעתו של עודד ארצי, שלפיה ביצע תהומי את הרצח בשמו של תא מחתרתי בשם 'המפעל', בעל מאפיינים המזכירים את מחתרת 'הקיבוץ'. תא זה, שהורתו ב'חבורת אודסה', התגבש בשנים 1923–1924, ומנה 13 חברים מקרב קבוצת השרון, אנשי העלייה השלישית שזוהו עם מפלגת הפועל הצעיר. מפקד התא היה אליהו בן חורין (בינדר) ולדעת ארצי הוא שהוציא את פקודת החיסול. צוות החיסול כלל את תהומי, היורה, ואת זאב משי.

תוצאות הרצח והשלכותיו
---------------------

### בציבור החילוני

רצח דה האן נחשב לרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל בעת החדשה, וזעזע את היישוב. בעיתונות פורסמו מאמרי הסתייגות חריפים, אך גם מאמרים שלא שכחו את אופיו ועברו. מייד אחרי מותו, התפרסמה כתבה בעיתון הארץ:

> 
> מת מיתה משונה אדם מוזר ותמוה, שעורר את הציבור והכאיב לו במשך חודשים ושנים רצופות, אדם חוטא ואומלל, שכולו היה חידה סתומה, אדם בעל כישרונות מזהירים ורוח אפילה, איש המלחמה והמחתרת, עשוי לבלי חת ומלא נכלי מזימות של חולשה אוכלת במחשך, מקנא לאמונות ולדעות הקדושות בעיני רבים, ומחלל את הקודש על ידי תכסיסים פסולים... ד"ר דה-האן הרבה להרע לחיינו הציבוריים, ופגיעתו היתה בהם רעה ומלאה חתחתים ותקלות, הוא הכניס לחיינו הציבוריים את יסוד ההרס והשטנה והשנאה שאינה יודעת גבול, את המלחמה הקיצונית שאינה בודקת באמצעים ואין עמה אחריות, מתוך עקשנות נלחם מיום ליום ברוב היישוב העברי בארץ ישראל
> 
> 
> 
> — גליון כ"ט סיון תרפ"ד
> 

אף היו מאמרים שניסו להעביר את האחריות לצד הנפגע:

> 
> בירושלים נרצח דה-האן... מלחמה היתה לו בארץ ובבוניה, מלחמה למוות ולחיים, מלחמה עד חורמה! ומה הפלא אם שטנה מסוכנת זו ואם בגידה לאומית זאת עוררה כנגדו את הלבבות, וכל החי והבריא בישראל רחש לו שאט נפש ושנאת בוז. ומה הפלא, אם המעשים המסוכנים הללו עודדו את מישהו מהמקריבים שעה שעה, ימים ושנים את נפשם על מזבח התחיה לנקום את נקמת עמו וארצו...
> 
> 
> 
> — "הד ליטא", גליון 14, י"ד תמוז תרפ"ד, קובנא
> 

יש מאמר שאף ניסה למצוא תירוצים ממקורות המסורת היהודית לאירוע זה:

> 
> דה-האן – אויבה של הציונות, לא היה מדקדק בתכסיסי מלחמתו, לפעמים תכופות נאלצו להתייצב במערכה נגד עלילותיו... שוכחים הם ["בעלי "אגודת ישראל" החרדים הקיצוניים"] הלכה מפורשת ב"יד החזקה" של הרמב"ם (חובל ומזיק פ"ח הל' י"א): "ומעשים בכל זמן בערי המערב להרוג מוסרים"... שכחו, שבהרבה קהילות היו מבערים את הרע בסתר וקנאים היו פוגעים במלשינים (עי' שו"ת הרמ"א סי' י"א ושו"ת זקן אהרן סי' צ"ח)...
> 
> 
> 
> — עתון "העולם", שבועון מטעם ההסתדרות הציונית, גליון ל', כ"ג תמוז תרפ"ד, עמ' 598
> 

במערכת "קול ישראל" נתקבל מאמר של ראש עיריית ירושלים, מוסא כאזם אל-חוסייני:

> 
> הרצח של היהודי החרדי, החכם והמדינאי ד"ר דה-האן, עשה רושם מדכא ומזעזע על כל ערביי פלשתינה, בייחוד מפני שהמנוח היה מפורסם בחכמתו וידיעותיו הרחבות, במבטו החד והרואה למרחוק ובתכניתו שהיתה צריכה להביא לידי הסכמה עם מנהיגי התנועה הערבית, בהיותה מבוססת על יסודות מוצקים, היתה הסכמה זו מבטיחה גם ליהודים החרדים את אותן הזכויות שהציונים והועדים שלהם מקפחים אותן מבלי להתחשב עם האידיאלים של ההשכלה היהודית המקורית ומסורתה, הקיימות מעת הווסד הציבוריות הדתית של עם ישראל
> 
> 
> 
> — "לפידים", סיון תש"ב
> 

הפובליציסט אורי קיסרי כתב ב"דבר", כשנה וחצי לאחר הרצח:

> 
> אני לא ראיתי בו מלשין שפל וקטן-נפש, אך אדם עמוק, משורר וחקרן שהרע והטוב משמשים בו בערבוביה, ושלבסוף בעקב חיים שבורים ורצוצים, בעקב ענויי נשמה נרדפת, גבר בו הרע על הטוב. … דה-האן הלשין לשם שמים, כך לפחות האמין הוא. דעתו לא הייתה צלולה ביותר ואין להטיל עליו אחריות רבה על מעשיו
> 
> 
> 
> — אורי קיסרי, הזכרת נשמות, דבר, 28 בדצמבר 1926 (בחלקו השני של המאמר, המוצג לאחר לחיצה על "בעמוד הבא" שבקצהו השמאלי התחתון)
> 

בלט בחריפותו הפובליציסט איש תנועת העבודה משה בילינסון, שכתב: "דגל התנועה אל יהיה נכתם, לא בדם נקיים, ולא בדם חייבים, אחרת - תהא תנועתנו בכל רע, כי הדם מושך אחריו דמים. הדם תמיד מתנקם ואם פוסעים פעם בדרך זו, שוב אין יודעים אנה אפשר להגיע".

עם זאת, כתב חוקר מדע המדינה שלמה אבינרי:

> 
> באור זה רואה אני גם את ההשתקה סביב רצח דה-האן, שהיה כנראה הרצח הפוליטי הראשון בארץ. דה-האן היה, בלי ספק, אדם שחיבל במפעל הציוני, אבל רק הלך רוח מיוחד יכול להגיע מכאן עד להחלטה לרצוח אותו ועד לנכונות רוב ההנהגה היישובית - פרט לכמה יוצאים מהכלל כמו בילינסון וגליקסון - לקבל ולהפיץ את הבדיה שערבים רצחו אותו, ואף להדגיש את החשדות בקשר לסטיותיו המיניות, כמניע אפשרי המטשטש את זהותם האמיתית של הרוצחים
> 
> 
> 
> — מרדכי ברקאי, מה עוללו להיסטוריה, דבר, 7 בינואר 1966
> 

### בציבור החרדי

דה האן נקבר בהר הזיתים ובהלוויה השתתפו אלפים. בחלק מן החוגים החרדים הפך דה האן לקדוש מעונה. הרב זוננפלד והרב דיסקין מחשובי הרבנים של ירושלים ניסחו את הכתוב על מצבתו ובין היתר: "... אשר זנח אחריו כל חמודות תבל וישלך נפשו מנגד וילחם כארי כגבור בלי חת ויגן בכל לבו ונפשו לחזוק ובסוס עדת החרדים פעה"ק תו"ב וכנפול לפני בני עוולה נפל חלל בדמי ימיו ובמבחר שנותיו", ואף הרב יוסף חיים זוננפלד הכריז ש"מובטחני כי מי שמדבר בגנותו של דיהאן אפילו בדבר קט, אין לו חלק לעולם הבא". מסורת זו נמשכת עד היום. עם זאת, באגודת ישראל העולמית, שמלכתחילה לא שבעה נחת מפעילותו של דה האן, הקיצונית מדי לטעמה, נשמעו, עם פרסום ספריו ההומוסקסואליים לאחר הרצח, קולות הסתייגות ממנו, והתנועה נמנעה מלהנציח את שמו. באמצע שנות השמונים ניסתה העדה החרדית לשנות את שמה של גינת זופניק שבירושלים ל"גן יעקב ישראל דה האן".

### מחוץ לישראל

הסופר ארנולד צווייג כתב ב-1932 רומן המבוסס על פרשת חייו של דה האן בשם "דה פרינט שב הביתה" (תורגם לעברית בשם "דה וריאנט שב הביתה"). בספר "נוצות" מאת חיים באר יש דמות המבוססת על דמותו של דה האן.

אחת מצלעות ההומומונומנט באמסטרדם, ועליה חלק ממילות שירו של דה האן "שיר לדייג צעיר".
קברו של דה האן בהר הזיתים
במאה ה-21 מועלה זכרו של דה האן על ידי קהילת הלהט"ב כמשורר ואיש רוח שנרצח, אומנם על רקע פוליטי, אך בטענה שדמו הותר ביתר קלות בשל נטייתו המינית.

ספסל זיכרון לדה האן בזאנדאם, עליו מצוטטות שורות שיר שלו: "מה יפה ורחב נהר זאן. / נער הייתי בזאנדאם. / ירושלים: בעדינות כבחלום / אני נזכר כאן בנעורי ובכל חג יהודי."
שורה משירו של דה האן, "שיר לדייג צעיר" – "כזו כמיהה ללא גבול לידידות", חקוקה על אחת משלוש צלעות ה"הומומונומנט" באמסטרדם – אנדרטה המציינת את זכרם של כל ההומוסקסואלים שנרדפו לאורך הדורות בשל נטייתם. אף על פי שהיה משורר מוערך, לא נקרא רחוב על שמו של דה האן עד 1993, בשל המחלוקת שנקשרה בשמו. בשנה זו, נקרא רחוב על שמו ברובע פּייפּ (Pijp) באמסטרדם, הרובע שבו מתרחשת עלילת "צינורות". ברחוב זה גם לוח זיכרון לזכרו של דה האן, ועליו חקוק שירו "אי-שקט" (ONRUST).

מדי שנה, לקראת תאריך כ"ט סיוון שהוא יום השנה להירצחו, מפרסמים נטורי קרתא מודעות רחוב בגנות הרצח.

ספריו
-----

בנוסף לכמה עבודות פחות חשובות (אוסף הסיפורים "Kanalje", או "תעלה קטנה", הרומן "Ondergangen", או "שקיעות" וטקסטים שהתפרסמו בכתבי-עת שונים), כתב דה האן שני רומנים גדולים שהכו גלים בזמנם ושערכם הספרותי אינו מוטל בספק.

משיצא ב-1904 הרומן **צינורות** (בהולנדית: Pijpelijnetjes, משחק מילים על שם הרובע פּייפּ באמסטרדם, שבו מתרחשת העלילה), הוא חולל שערורייה וגרם לזעזוע רב. הספר הוקדש ל"אָלֶטְרִינוֹ הטוב" (ארנולד אלטרינו) שהיה רופא וידידו של דה האן; אבל גם אותו אלטרינו נרעש למקרא הספר והנושא שבו עסק. פ' ל' טאק, עורכו הראשי של העיתון Het Volk ("העם"), שלח לדה האן מכתב פיטורין, ולמחרת היום שלח לו מכתב נוסף, ובו כתב לו כי הוא עדיין מוזמן "לשוחח עם מישהו קצת יותר מבוגר" – כלומר עם טאק עצמו. הסופר והפסיכיאטר פרדריק ואן אדן, שהיה גם הוא ידידו של דה האן, הוקיע את הספר; חבר אחר של דה האן, הסופר לודווייק ואן דייסל, הגיב תחילה בהזדהות, אך מאוחר יותר הלך והרחיק עצמו מעליו. לבסוף, דה האן פוטר אחר כבוד מעבודתו כמורה, ונזרק מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.

גם אלטרינו וגם דה האן עצמו התאמצו ביותר למצוא את כל העותקים שהופצו לחנויות ולקנות אותם בחזרה. כבר באותה שנה הופיעה מהדורה שנייה מתוקנת, שנעדרה ממנה ההקדשה ונמחקו ממנה רמיזות לדמותו של אלטרינו. דה האן תכנן לכתוב חלק שני ל**צינורות**, אך התוכנית מעולם לא יצאה לפועל; קטעים ספורים התפרסמו בכתבי עת, אך מלבדם הספר אבד למשך עשרות שנים. בינתיים, הוא פרסם **מכתב פתוח ל-פ' ל' טאק**, ובו בא חשבון עם העורך שלו לשעבר.

ב-1908 הופיע רומן שני בשם **פתולוגיות: הידרדרותו של יוהאן ואן פֵרֶה דה וית** (Pathologieën: De ondergang van Johan van Vere de With), שעסק גם הוא בהומוסקסואליות. ספר זה חולל פחות שערוריות מקודמו; אומנם בכמה מקומות בספר ניכרת נימה של סאדיזם, אבל הפעם מתייחס המספר לנושא ספרו בביקורתיות רבה יותר, כפי שמרמזת גם הכותרת.

בשנות השבעים, עם התחזקותה של התנועה לזכויות ההומוסקסואלים בהולנד, נתגלו שני הרומנים מחדש ויצאו לאור במהדורות חדשות; "צינורות" עובד גם למחזה בשנות השמונים של המאה ה-20.

לקראת סוף חייו של דה האן נשכחו הרומנים שלו, והוא הקדיש את רוב האנרגיה היצירתית שלו לכתיבת שירה. עוד ב-1900 הוא פרסם שירים שכתב בנעוריו, אבל כעת התחילו להופיע כרכי שירה בשלים וחדשים, שברבים מהם הוא שב לנושאים הומוארוטיים. אבל בה במידה העסיקה אותו גם היהדות והחיבוטים הקשורים בה, וכמה משיריו הארוכים (במיוחד Het Joodsche lied, "השיר היהודי", פואמה בשני חלקים) מתעמקים בנושא. קובץ שיריו המפורסם ביותר הוא "מרובעים" (Kwatrijnen), מאות שירים קצרצרים בני ארבע שורות (בהשראת ה"רֻבַּאעִיַּ֫את" של עומר ח'יאם), המספרים בהדרגה את סיפור בואו של דה האן לארץ וחוויותיו בה. שירים אלה, שראו אור אחרי מותו של דה האן, רוויים נימה אישית ואינטימית ובעלי קצב ייחודי משלהם, ומציגים דמות של מספר רגיש, רגשן, עקשן וחד-עין. בזכות שירים אלה הוא נודע בשנים שלאחר מותו, עד שהרומנים המוקדמים שלו נתגלו מחדש. קובץ המכיל את כל שיריו יצא לאור לראשונה ב-1952.

ארכיונו שמור בספריית רוזנטליאנה באוניברסיטת אמסטרדם.

### רשימת ספריו

#### שירה

* 1910 – שירים
* 1914 – שירים ליברטיניים
* 1915 – "השיר היהודי", כרך ראשון
* 1917 – שירים
* 1919 – "קרתגו חדשה"
* 1921 – "השיר היהודי", כרך שני
* 1922 – ירושלים
* 1924 – מרובעים
* 1952 – כל השירים בהוצאה מדעית
* 1982 – אנתולוגיה משיריו

#### פרוזה

* 1904 – צינורות (הודפס בפעם האחרונה ב-2006)
* 1904 – "תעלה קטנה" (יצא לאור מחדש ב-1977)
* 1907 – שקיעות (יצא מחדש ב-1984)
* 1907 – 1910 – "משפטי חיווי": מכתמים שהופיעו בעיתון "דה אמסטרדמר" ובירחון הפלמי "התעוררות", וקובצו לראשונה לספר ב-1954
* 1908 – פתולוגיות (הודפס בפעם האחרונה ב-2003)
* 1983 – "סיפורים עצבניים" (Nerveuze vertellingen), הופיעו לראשונה בעיתונים וכתבי עת שונים בתחילת המאה העשרים

#### תיעודי

* 1913 – "בבתי סוהר רוסיים"
* 1916 – עבודת דוקטורט במשפטים

בעת שהותו בארץ-ישראל פרסם דה האן מאות טורים ורשמי-מסע בעיתון "אלחמן האנדלסבלאד", שבהם שָׁטַח את חוויותיו, רשמיו, דעותיו על העדות השונות בארץ (כולל ביקורת על התנועה הציונית); כמו כן מוזכרים בכתביו אישים ידועים מהתקופה: טרומפלדור, ז'בוטינסקי, ביאליק (שאותו העריץ, ואף הקדיש לו שיר) ואחרים. רשימות אלו טרם ראו אור בכרך אחד, אך כמה כרכים קטנים שלהן ראו אור:

* 1925 – "פלסטינה", עם הקדמה מאת קרי ואן ברוכן
* 1941 – "מכתבים מירושלים", אנתולוגיה בעריכת דוד קוקר
* 1981 – "יעקב ישראל דה האן – כתבנו בפלסטינה", אוסף מאמרים מהשנים 1919–1924 בעריכת לודי חיבלס

לקריאה נוספת
------------

* **ספר ההגנה**, כרך ב', חלק ראשון, הוצאת מערכות, 1959.
* דוד תדהר, **בשירות המולדת**, הוצאת ידידים, 1960.
* ש. א. שטוקהמר, "האמת על פרשת דיהאן", **מודיעין**, 46, 1971.
* שלמה זלמן זוננפלד, **האיש על החומה**, תשס"ו, עמ' 281–301, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
* מנחם פרידמן, **חברה ודת באורתודקסיה הלא ציונית בארץ ישראל תרע"ח-תרצ"ו**, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, ה'תשל"ח.
* רות וולף, "נוכחות מוחלטת: דמותו של יעקב ישראל דה-האן ביצירה הסיפורית של קרי ואן ברוכן", **מחקרים על תולדות יהדות הולנד**, ה'תשמ"א.
* עודד ארצי, "המפעל" - תולדותיו של תא מחתרתי בקבוצה החלוצית האינטימית ופרשת רצח דה-האן, **קתדרה**, 22, 1982.
* שי בר יעקב, "פרשת יעקב די האן", **עיתון 77**, 61, 1985.
* שמעון רובינשטיין, "פרשת דה-האן - רצח פוליטי או הוצאה להורג של מוסדות "המדינה שבדרך", **כיוונים**, 27, 1985.
* שלמה נקדימון ושאול מייזליש, **דה האן - הרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל**, הוצאת מודן, 1985.
* צבי ויהודה משי־זהב, **הקדוש רבי יעקב ישראל דה־האן הי"ד – הרצח הציוני הראשון בא"י**, הוצאת "מכון היהדות החרדית", ירושלים ה'תשמ"ו, באתר אוצר החכמה
* ד. הלוי, **רצח בירושלים**, הוצאת תפוצה.
* יוחנן אלדד, "דה-האן: מהשירים הליברטיניים לשירה יהודית", **מחקרים על תולדות יהדות הולנד**, ה'תשמ"ח-1988.
* מ. מ. גרליץ, **מרא דארעא ישראל**, כרך ב', הוצאת ירושלים, ה'תשס"ג.
* מבחר מתוך "המרובעים" של דה-האן, "עשרה מרובעים על אהבת ציון ועל אהבת נערים", התפרסם בגיליון 4 (ספטמבר 2006) של כתב העת **הו!** בעריכת דורי מנור (מהולנדית: רונן סוניס ואירית באומן).
* סונטה פרי עטו של דה-האן (מהולנדית: אביעד שטיר) התפרסמה בקובץ **פני שבת**, בעריכת יהושבע סמט-שינברג ואליעז כהן, הוצאת משיב הרוח, ה'תשפ"א. עמ' 259.
* קרי ון ברוכן, **הבית הקטן שליד התעלה** (תרגמה מהולנדית לעברית: שפרה פינקהוף), תל אביב: עם עובד, ה'תשל"א-1971.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **יעקב ישראל דה האן** בוויקישיתוף
* עדית זרטל, רצח שהסעיר את היישוב, דבר, 18 בדצמבר 1964
* דה האן באתר הספרייה ההולנדית הדיגיטלית, כולל טקסטים מלאים של הרומן **צינורות** והספר **מרובעים**, שירים רבים ומאמרים פרי עטו, וביוגרפיה מצולמת (בהולנדית)
* על המצבה לזכרו של דה האן, אמסטרדם (באנגלית)
* סאפי, חילוני, חרדי והומו: חלק א', חלק ב', באתר GoGay (הקישור אינו פעיל, 15 בנובמבר 2022)
* שחר אילן, שאלת דה האן, באתר הארץ, 26 באוקטובר 2006
* יעקב ישראל דה-האן בבלוג 'סיפורי ארץ-ישראל - מצבות מדברות'
* אליהו קאופמן, הקדוש רבי יעקב ישראל דה-האן הי"ד, אתר הגדה השמאלית
* איש חידה : הרצח הפוליטי הראשון בארץ, יהודית אילן, עת־מול, גיליון כ' 6 (אוגוסט 1995). באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
* דוד אסף‏, 'הפרופסור הקדוש' יעקב ישראל דה-האן, בבלוג "עונג שבת", 19 ביוני 2012
* עמרי מניב, יהודי מחסל יהודי: סיפור הרצח של יעקב דה-האן, באתר nrg‏, 17 במרץ 2010
* תום שגב, שיעור היסטוריה | מיהו הרוצח החדש-ישן של יעקב דה-האן?, באתר הארץ, 18 במרץ 2010
* שמעון טיקוצקי, עד האקדח יור בליבי: 90 שנה לרצח יעקב ישראל דה האן, באתר בחדרי חרדים, 10 ביולי 2014, פורסם במקור בהמבשר
* כתבי יעקב ישראל דה האן בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
* מידע על יעקב ישראל דה האן בקטלוג הספרייה הלאומית
* מנחם קרן-קרץ, רצח בשערי צדק
* יעקב ישראל דה האן (1881-1924), דף שער בספרייה הלאומית
* כרטיס הקבר של יעקב ישראל דה האן, באתר הר הזיתים

**מכּתביו בתרגום לעברית**:

* השטן המושיע, **מטעם** 9, מרץ 2007, עמ' 46–53
* על יהלום כחול ויהלום אדום, **מטעם** 7, מרץ 2007, עמ' 142–147
* חברי, סעיד אפנדי. מהולנדית: אביעד שטיר, באתר הארץ, 15 בנובמבר 2007

הערות שוליים
------------

1. ↑  משי זהב, עמ' 66
2. ↑  משי זהב, עמ' 148
3. ↑  משי זהב, עמ' 64–66, 315–316
4. ↑  משי זהב, פרק י"ג
5. ↑  **דה האן : הרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל**, עורכים שלמה נקדימון, שאול מייזליש, תל אביב 1985, 103-102.
6. ↑  משי זהב, עמ' 296
7. ↑  משי זהב, עמ' 63,‏ 157,‏ 230
8. ↑  משי זהב, עמ' 151–152
9. 1 2  משי זהב, עמ' 157
10. ↑  התזכיר מופיע בספר "שרשרת הדורות בתקופות הסוערות" ח"ב עמ' 203, ותצלום התזכיר המקורי (בעברית ובערבית) מופיע שם בעמוד 214
11. ↑  ד"ר די האן, הכחשה, דואר היום, 16 בפברואר 1922
12. ↑  שמעון טיקוצקי, עד האקדח יור בליבי: 90 שנה לרצח יעקב ישראל דה האן, באתר בחדרי חרדים, 10 ביולי 2014
13. 1 2  משה ויסברג, כך התקבלה ההחלטה לרצוח העסקן החרדי, באתר בחדרי חרדים, 14 ביוני 2019  
מכתבי תהומי, King David Auctions באתר בידספיריט
14. ↑  עודד ארצי, ‏'המפעל' – תולדותיו של תא מחתרתי בקבוצה החלוצית האינטימית ופרשת רצח דה-האן, **קתדרה** 22, ינואר 1982
15. ↑  עמרי מניב, יהודי מחסל יהודי: סיפור הרצח של יעקב דה-האן, באתר nrg‏, 17 במרץ 2010
16. ↑  הופיע במשי זהב, עמ' 241–242
17. ↑  הופיע במשי זהב, עמ' 244
18. ↑  הופיע במשי זהב, עמ' 242
19. ↑  הופיע במשי זהב, עמ' 230
20. ↑  ד"ר רבי יעקב ישראל דה האן- הרצח הציוני פוליטי הראשון בארץ ישראל, חלק א' - זעקת השכמה, באתר shabtay-av
21. 1 2  כ"ט סיון - הילולת הרב ד"ר יעקב ישראל ב"ר יצחק דה האן ז"ל, באתר פורום לתורה, ‏2019-07-02
22. ↑  **מרא דארעא ישראל** - מערכותיו של מרן יוסף חיים זאננעפעלד, יוסף משה סופר, ירושלים תשס"ג, עמ' ערב.
23. ↑  חילוני, חרדי והומו - חלק ב', באתר GoGay

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007262275505171
* BnF: cb12716989c (data)
* BPN: 26814161
* GND: 119369788
* ISNI: 0000 0001 1035 4599
* LCCN: n79043881
* NKC: skuk0002822
* NTA: 068730527
* SNAC: w60m4jtx
* SUDOC: 028856309
* Trove: 1144909
* VIAF: 2596495
* WorldCat: lccn-n79043881

 |