פירוש נוסף ערך זה עוסק בדמות מקראית, אחד הנביאים בתנ"ך. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו מלאכי (פירושונים).

**מַלְאָכִי** הוא הספר האחרון שבקובץ תרי עשר ומסכם את מדור ספרי הנביאים שבתנ"ך. הוא נקרא על שמו, או לפי רוב הדעות בחז"ל כינויו של הנביא המוסר את הנבואות שבו. בנוסח המסורה, הספר הוא בן שלושה פרקים, ומכיל בעיקר תוכחה ואזהרה לכהני התקופה ולעם, אך גם מדגיש את אהבת ה' את יעקב (וצאצאיו, הלא הם עם ישראל) מול שנאתו כלפי עשו (הוא אדום). ברוב הקאנונים הנוצרים של ספרי הברית הישנה, ספר מלאכי הוא האחרון ומכיל ארבעה פרקים.

מלאכי הנביא
-----------

אין בספר זה או בשאר התנ"ך כל מידע על הנביא, וקשה לקבוע אפילו אם שמו הוא אכן מלאכי (ראו להלן). בכתובת שבראש הספר – "מַשָּׂא דְבַר-ה' אֶל-יִשְׂרָאֵל בְּיַד מַלְאָכִי" (א', א') – אין פרטים על הנביא. הוא אינו מוזכר במקורות תנ"כיים מחוץ לספרו (בשונה מנביאי תקופתו, חגי וזכריה, המוזכרים גם בספר עזרא). לאור זאת, ישנן דעות שלפיהן מלאכי הוא למעשה דמות בולטת אחרת מתקופת שיבת ציון – עזרא הסופר, מרדכי היהודי, זרובבל בן שלתיאל, נחמיה בן חכליה, חגי, יהושע בן יהוצדק, או אחרים, אך דעות אלו חסרות ביסוס מפורש בכתובים. הדעה המקובלת בחז"ל היא שמלאכי הוא **עזרא הסופר**, והראיה לכך היא ששניהם נלחמו בנישואי התערובת עם עמי הארץ. מתוכנו של ספר מלאכי ומהשוואתו לפרקים אחרים בתנ"ך, נראה שמלאכי הנביא חי בימי שיבת ציון, ככל הנראה באזור ירושלים.

### על פי מסורת חז"ל

במסכת מגילה חלוקים האמוראים באשר לזיהוי של מלאכי, ואגב כך מוסרת לנו הגמרא מידע על זמן התנבאותו:

> 
> אמר רב נחמן: 'מלאכי זה מרדכי, ולמה נקרא שמו מלאכי? שהיה משנה למלך'. מיתיבי (ציטוט מברייתא): "ברוך בן נריה... ומרדכי... וחגי זכריה ומלאכי כולן נתנבאו בשנת שתים לדריוש?!"... אמר רבי יהושע בן קרחה: 'מלאכי זה עזרא'. וחכמים אומרים: 'מלאכי שמו'.
> 
> 
> 
> — תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ט"ו, עמוד א'
> 

פרט לזיהויו של מלאכי עם עזרא ומרדכי, פותחת הברייתא המצוטטת צוהר למסורת, שעל פיה ניבא מלאכי בשנת שתיים לדריווש, היא שנת 520 לפנה"ס. אמנם, ברור לנו שמלאכי ניבא בזמן שבית המקדש השני כבר היה קיים, כלומר מאוחר יותר, אולם אפשר לשער שראשית נבואתו הייתה אז. חז"ל מייחסים למלאכי, כאחד מאחרוני הנביאים, את תיקונן של מספר תקנות הלכתיות, ותולים בו דברים נוספים. מלאכי היווה חלק חשוב משלשלת המסירה (שלשלת החכמים שהעבירו את התורה מדור לדור):

> 
> ... ועזרא ובית דינו קבלו מברוך בן נריה ובית דינו, בית דינו של עזרא הן הנקראין אנשי הכנסת הגדולה והם: חגי, זכריה ומלאכי... והרבה חכמים.
> 
> 
> 
> — רמב"ם, משנה תורה, הקדמה
> 

בתלמוד מסופר, בין השאר, שמלאכי תיקן (יחד עם חגי וזכריה) מספר תקנות הלכתיות (כל ההפניות בהמשך הן לתלמוד הבבלי):

> 
> אמר רבי אליעזר: זקנים הראשונים, מקצתן היו אומרים: 'חצי קב עצמות וחצי לוג דם לכל רובע עצמות ורביעית דם לא לכל' ומקצתן היו אומרים: 'אף רובע עצמות ורביעית דם'... אמר רבי יעקב בר אידי: 'מפי שמועה אמרו – מפי חגי, זכריה ומלאכי'.
> 
> 
> 
> — תלמוד בבלי, מסכת נזיר, דף נ"ג, עמוד א'
> 

> 
> תניא, אמר רבי: 'אלמלא דבריהן דברי תורה ודברי בריבי קבלה – אנן דברי בריבי שומעין, וכל שכן שדבריהם דברי קבלה ודברי בריבי דברי תורה'. והאמר מר: 'אין הכרעה שלישית מכרעת?' אמר ר' יוחנן: 'מפי שמועה אמרה – מפי חגי, זכריה ומלאכי'.
> 
> 
> 
> — תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף קל"ז, עמוד א'
> 

> 
> אמר רבה בר בר חנה אמר ר' יוחנן: 'שלשה נביאים עלו עמהם מן הגולה: אחד שהעיד להם על המזבח, ואחד שהעיד להם על מקום המזבח, ואחד שהעיד להם שמקריבין אף על פי שאין בית'. במתניתא תנא: רבי אליעזר בן יעקב אומר: 'שלשה נביאים עלו עמהן מן הגולה: אחד שהעיד להם על המזבח ועל מקום המזבח, ואחד שהעיד להם שמקריבין אף על פי שאין בית, ואחד שהעיד להם על התורה שתכתב אשורית.
> 
> 
> 
> — תלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף ס"ב, עמוד א'
> 

בנוסף, מיוחס למלאכי תרגום של דברי הנביאים לארמית:

איור מספר מלאכי במהדורה צ'כית של התנ"ך מ-1867

> 
> תרגום של נביאים יונתן בן עוזיאל אמרו מפי חגי, זכריה ומלאכי.
> 
> 
> 
> — תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ג', עמוד א'
> 

לאחר מותו של מלאכי נפסקה הנבואה:

> 
> ...דתנו רבנן: משמתו חגי, זכריה ומלאכי נסתלקה רוח הקודש מישראל ואף על פי כן היו משתמשים בבת קול...
> 
> 
> 
> — תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף מ"ח, עמוד ב'; ומובא בנוסח דומה גם במסכת יומא, דף ט', עמוד ב'
> 

מלאכי כמעט שאינו מופיע לבדו, ובמרבית הציטוטים מופיעים חגי, זכריה ומלאכי יחדיו כאחרוני הנביאים ובעלי הסמכות הנבואית הבכירה.

### מלאכי - שם הנביא?

הכתובת בראש הספר, "מַשָּׂא דְבַר-ה' אֶל-יִשְׂרָאֵל בְּיַד מַלְאָכִי", היא בעלת לשון יוצאת דופן במקצת (השוו עם ישעיהו, ג' ואילך, ונחום, א'). בנוסף, שונה מהות נבואת מלאכי ממהות שאר נבואות המשא (נבואת משא קלאסית היא נבואת פורענות על עמים זרים, ואילו מלאכי מדבר גם על עם ישראל). סיבות אלו הן בסיס לדעה על פיה נוספה כתובת הפתיח לספר זמן רב לאחר כתיבתו, בידי מי שסידר את קובץ תרי עשר או את ספר מלאכי בלבד. על פי אותה דעה, מלאכי איננו שמו הפרטי של הנביא, אלא כינוי [על פי הפסוק: "הִנְנִי שֹׁלֵחַ מַלְאָכִי וּפִנָּה-דֶרֶךְ לְפָנָי" (ג', א')], שמשמעותו אולי 'השליח שלי', או, כקיצור השם מלאכיה (ואולי מלאכיהו או מלאכיאל), 'שליח האלוהים'. כך נכתב גם בתרגום השבעים. חיזוק לטענה זו נובע מכך ש"מלאכי" כשם של אדם אינו מופיע כלל במקרא מחוץ לספר מלאכי, ואף לא במשנה או בתלמוד (פרט לאזכורי נביא זה). על פי שיטה זו, הנביא העדיף להישאר באלמוניותו, וייתכן אף ששמו הוא "אֵלִיָּה", שם המופיע בפסקת הסיום של הספר (ג', כ"ג).

מנגד, יש הטוענים שמלאכי הוא אכן שמו של הנביא: בכל ספרי הנבואה האחרים נמצא שם הנביא בכתובת הפתיחה של הספר, וסביר להניח שכך גם בספר מלאכי. הטענה כי מלאכי הוא שם שאינו מופיע כלל במקרא אינה רלוונטית כלל, שכן ישנם שמות יחידאיים רבים במקרא – ופרט לכך, מלאכי חי בתקופה שונה מרוב דמויות התנ"ך ושמות אנשי תקופתו (כפי שאכן משתקף ברשימות בספרי עזרא ונחמיה) שונים באופן משמעותי.

מחלוקת זו, הקיימת כיום בין פרשני וחוקרי התנ"ך, נתקיימה גם בין חכמי ישראל לאורך הדורות. השתקפות מחלוקת זו נמצאת בקטע הגמרא שצוטט לעיל (תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ט"ו, עמוד א'), שבו טוענים חלק מן האמוראים שמלאכי הוא דמות אחרת (ואם כך, 'מלאכי' הוא רק כינויו של הנביא), וחלקם שמלאכי הוא אכן שמו. מאוחר יותר שבה ומופיעה מחלוקת זו בתרגומי התנ"ך השונים. תרגום השבעים פירש את המילה 'מלאכי' כ-'מלאכו', ויונתן בן עוזיאל אף הפריז וכתב: "בְּיַד מַלְאֲכֵי דְיִתְקְרֵי שְמֵיהּ עֶזְרָא סַפְרָא". לעומתם, תרגום הפשיטתא והוולגטה גרסו שמלאכי הוא אכן שמו של הנביא, ורשמו את תעתיק המילה 'מלאכי' בשפתם.

גם לפרשני התנ"ך של ימי הביניים היה מה לומר בנושא זה. אבן עזרא בפתיחת פירושו לספר כותב: "יש אומרים שהוא עזרא ולפי דעתי שהוא שמו כאשר הוא כתוב". גם הרד"ק סבר כך: "ורז"ל אמרו מלאכי זה עזרא, ולא מצאנו בשום מקום שקראו נביא אלא עזרא הסופר".

ספר מלאכי
---------

מלאכי באיור לכרוניקה של נירנברג (1493)
ספר מלאכי עוסק רבות באהבת ה' ליעקב מול שנאתו לעשו, ביזוי המקדש על ידי כהני התקופה, חטא נישואי התערובת וכתוצאה מכך נטישת הנשים העבריות ויום ה'. מספר רעיונות מרכזיים חוזרים לאורך הספר:

* **כבוד** – כבוד ה' המבוזה בידי הכהנים, וכבוד הכהנים המבוזה על ידי העם.
* **דרך עבודת ה'** – אצל מלאכי נעשית עבודת ה' בשני מישורים: המישור החברתי-מוסרי ומישור המצוות השמעיות (קרבנות ועבודת המקדש). ניתן לראות בספר מלאכי את סופה של מגמה, שאת תחילתה ניתן לראות בספר יחזקאל, של מעבר מהמישור החברתי-מוסרי למישור השמעי, עד כדי השתלבות ביניהם.
* **מושג הברית המחוללת** – ברית הלוי מחוללת על ידי הכהנים (בניגוד לעבר, בו היו הכהנים במצב אידיאלי), וברית הנישואים מחוללת על ידי העם.
* **עבודת ה' בעולם** – על פי מלאכי, עובדים את ה' בעולם כולו: "כִּי מִמִּזְרַח-שֶׁמֶשׁ וְעַד-מְבוֹאוֹ גָּדוֹל שְׁמִי בַּגּוֹיִם, וּבְכָל-מָקוֹם מֻקְטָר מֻגָּשׁ לִשְׁמִי, וּמִנְחָה טְהוֹרָה" (א', י"א). קשה לדעת האם התכוון מלאכי לעובדי ה' היהודים המפוזרים בעולם (כגון אנשי המקדש ביב וגולי בבל) או לעבודת אלילים, המכוונת לדעתו בסופו של דבר כלפי ה'. ייתכן גם כי בתקופת מלאכי החלה מגמת עבודת ה' בקרב הגויים, שנפסקה מאוחר יותר – אך אנו לא מוצאים את רישומה של מגמה כזו במקורות אחרים.
* **ביקורת נגד הכוהנים** - הביקורת נגד הכוהנים בני זמנו של מלאכי עוברת כחוט השני לאורך שלושת פרקי הספר. בפרק א' מלאכי מותח ביקורת חריפה כנגד הכוהנים על כך שאינם שומרים על חוקי הפולחן (המוכרים מהספרות הכוהנית) ומקריבים קורבנות בעלי מום. בפרק ג' חוזרת הביקורת הפולחנית כנגד הכוהנים, אלא שבפרק זה הם באים לכדי טיהור ותיקון. בפרק ב' הביקורת כלפי הכוהנים אינה מתחום הפולחן אלא מתחום כישלון בהוראת התורה את העם.
* **אליה הנביא** – רעיון ייחודי למלאכי הוא בואו של אליה הנביא לפני יום ה', במטרה להכין את העם ליום זה. רעיון זה השפיע השפעה של ממש על תפיסתן הכללית של היהדות והנצרות את אחרית הימים והגאולה.

סיבת אהבת ה' ליעקב ושנאתו לעשו אינה מוסברת. ברם, תוצאות היחסים הללו ברורים: צאצאי יעקב חוזרים לארצם, ואילו ארצם של בני עשו הפכה לשממה. גם אם ינסו לשוב ולבנות, מבטיח ה': "הֵמָּה יִבְנוּ וַאֲנִי אֶהֱרוֹס" (א', ד'). בני יעקב יראו ויכבדו את ה'.

לאחר מכן עובר הנביא בחדות לנושא אחר, ומדבר על כבודו המבוזה של המקדש ושל המזבח. הוא מדמה את ה' לאב ולאדון: "בֵּן יְכַבֵּד אָב – וְעֶבֶד אֲדֹנָיו. וְאִם-אָב אָנִי אַיֵּה כְבוֹדִי? וְאִם-אֲדוֹנִים אָנִי אַיֵּה מוֹרָאִי?" (א', ו'), ומוכיח את הכהנים על כך שאינם מקפידים בכבוד שמיים: "מַגִּישִׁים עַל-מִזְבְּחִי לֶחֶם מְגֹאָל" (א', ז'). הוא אף משתמש בלשון קשה ולעגנית יותר: "מִי גַם בָּכֶם וְיִסְגֹר דְלָתַיִם, וְלֹא תָאִירוּ מִזְבְּחִי חִנָם:" (א', י'). בסופו של חלק זה מדבר הנביא על ירידת הדורות ועל ירידת קרנה של ברית הלוי: "...בְּרִיתִי הָיְתָה אִתּוֹ הַחַיִּים וְהַשָּׁלוֹם... שִׁחַתֶּם בְּרִית הַלֵּוִי... וְגַם-אֲנִי נָתַתִּי אֶתְכֶם נִבְזִים וּשְׁפָלִים לְכָל-הָעָם" (ב', ה'–ט').

לאחר פסקה זו עובר הנביא לדבר על חילול ברית הנישואים, על ידי לקיחת נשים נוכריות וזניחת נשות הנעורים. בקטע קצר אחר הוא מדבר על "אחד", שהפרשנים חלוקים בשאלה מיהו. ייתכן כי מדובר באברהם אבינו או בה', ואולי בדמות אידיאלית סתמית המתוארת כמודל לדוגמה וחיקוי.

בפסקה הבאה, מוסיף הנביא להוכיח את העם, בשימו את טענותיהם בפיהו: "בֶּאֱמָרְכֶם: 'כָּל-עֹשֵׂה רָע טוֹב בְּעֵינֵי ה' וּבָהֶם הוּא חָפֵץ' אוֹ 'אַיֵּה אֱלֹהֵי הַמִּשְׁפָּט'" (ב', י"ז), ודחייתן בלעג לא מוסווה: "הִנְנִי שֹׁלֵחַ מַלְאָכִי וּפִנָּה-דֶרֶךְ לְפָנָי, וּפִתְאֹם יָבוֹא אֶל-הֵיכָלוֹ הָאָדוֹן אֲשֶׁר **אַתֶּם מְבַקְשִׁים**, וּמַלְאַךְ הַבְּרִית אֲשֶׁר **אַתֶּם חֲפֵצִים** הִנֵּה בָא" (ג', א'). המלאך יבשר את בוא הצדק, והרשעים ייענשו: "וְקָרַבְתִּי אֲלֵיכֶם לַמִּשְׁפָּט, וְהָיִיתִי עֵד מְמַהֵר בַּמְכַשְּׁפִים וּבַמְנָאֲפִים וּבַנִּשְׁבָּעִים לַשָּׁקֶר וּבְעֹשְׁקֵי שְׂכַר-שָׂכִיר אַלְמָנָה וְיָתוֹם וּמַטֵּי גֵר, וְלֹא יְרֵאוּנִי" (ג', ה').

בהמשך הקטע ממשיך מלאכי לתאר את חטאיהם של הרשעים, ומבטיח הפעם שכר לצדיקים כנגד עונשם של החוטאים: "וְשַׁבְתֶּם וּרְאִיתֶם בֵּין צַדִּיק לְרָשָׁע, בֵּין עֹבֵד אֱלֹהִים לַאֲשֶׁר לֹא עֲבָדוֹ" (ג', י"ח).

לקראת סופו של הספר מדבר הנביא בגלוי על חזון "יום ה'", שבו יזכו הצדיקים ל"שֶׁמֶשׁ צְדָקָה וּמַרְפֵּא בִּכְנָפֶיהָ" (ג', כ').

פסקת הסיום של הספר מהווה סיכום כללי שלו. אלו הם דברי הנבואה האחרונים בתנ"ך, ובהם מצא לנכון כותב הספר להזהיר: "זִכְרוּ תּוֹרַת מֹשֶׁה עַבְדִּי... פֶּן-אָבוֹא וְהִכֵּיתִי אֶת-הָאָרֶץ חֵרֶם" (ג', כ"ב–כ"ד). בפסקה זו מדבר הנביא לראשונה על אליה (ו?) הנביא, שיבוא "לִפְנֵי בּוֹא יוֹם ה'... וְהֵשִׁיב לֵב אָבוֹת עַל בָּנִים וְלֵב בָּנִים עַל-אֲבוֹתָם" (ג', כ"ג–כ"ד). פסקת סיום זו נחשבת על ידי חוקרים רבים לתוספת חיצונית לספר, שנוספה שם כחתימה לקובץ תרי עשר או אף לקובץ הנביאים כולו. סגנונה שונה באופן מובהק מסגנון שאר ספר מלאכי: היא כתובה בצורה שירית ובשפה גבוהה ומליצית יותר, וגם נושאה אינו חופף את הנושא הקודם. מאידך, אין לשכוח שבספר מלאכי הסגנון ממילא אינו אחיד, ויש והוא עובר נושא בצורה חדה ודרמאטית. לפיכך, אין לקבוע בוודאות אם מיקום פסקה זו הוא טבעי או מלאכותי.

נהוג לחזור על הפסוק הלפני אחרון בספר ("הִנֵּה אָנֹכִי שֹׁלֵחַ..."), כדי להימנע מלסיים ברע את התרי עשר (דבר זה נעשה בספרי יתק"ק: **י**שעיה, **ת**רי עשר, **ק**ינות = איכה, **ק**הלת), וכך חוזר פסוק זה ברוב ספרי התנ"ך המצויים בידינו לאחר סיום הספר. 
אבל בכתר ארם צובא, אין תוספת פסוק שאינו כתוב בספר, אלא הפסוק האחרון כתוב על חמש שורות, כך: 
"...בנים על אבותם פן אבוא הכיתי את הארץ חרם."
דבר זה מבטא רווחה ותקופות הקלה בתוך הפורענות.

זמן הספר
--------

זמן הנבואה לא מצוין בספר מלאכי, זאת בניגוד לספרי חגי וזכריה, נביאי תקופתו. כמו כן, לא ברור אם נתנבא באחת או שספרו מורכב מקטעי נבואות שנאמרו בפרקי זמן שונים. על כן, ניתן רק לשער בקירוב את זמן נבואותיו.

לשם כך, יש לנסות למצוא רמזים בספר בין השורות ואולי גם במקורות חיצוניים. אין חולקים על כך שהנבואות, לפחות בחלקן, נאמרו בתקופה שבה משל ביהודה פחה פרסי: "וְכִי-תַגִּישׁוּן עִוֵּר לִזְבֹּחַ אֵין רָע? וְכִי תַגִּישׁוּ פִּסֵּחַ וְחֹלֶה אֵין רָע? הַקְרִיבֵהוּ נָא לְ**פֶחָתֶךָ** – הֲיִרְצְךָ? אוֹ הֲיִשָּׂא פָנֶיךָ?" (א', ח'), ואולי גם: "וַאֲמַרְתֶּם הִנֵּה מַתְּלָאָה - וְ**הִפַּחְתֶּם** אוֹתוֹ?" (א', י"ג).

בנוסף, בזמן הנבואה בית המקדש השני בנוי זה מכבר: "וּפִתְאֹם יָבוֹא אֶל **הֵיכָלוֹ** הָאָדוֹן אֲשֶׁר אַתֶּם מְבַקְשִׁים" (ג', א'), ובנוסף "הָבִיאוּ אֶת כָּל הַמַּעֲשֵׂר אֶל בֵּית הָאוֹצָר וִיהִי טֶרֶף בְּ**בֵיתִי**" (ג', י').

מכאן ואילך ניטשת מחלוקת בין החוקרים והפרשנים; על פי חלקם, שייכות הנבואות בספר לתקופה שלפני עליית נחמיה, ואף עליית עזרא שקדמה לה כשלוש עשרה שנה. לעומתם, סוברים אחרים שהן נאמרו דווקא לאחר עליית עזרא או לאחר עליית נחמיה, או לאחריה. ישנם אף המפריזים וקובעים את זמנו של מלאכי לתקופת החשמונאים, אך דעה זו היא דעת מיעוט ואף סותרת את הפסוקים אודות הפחה הפרסי שהובאו לעיל.

* **ראיות לכך שספר מלאכי מתייחס לתקופת טרום עזרא ונחמיה**:

1. ישנם קווים משותפים בין חגי וזכריה לבין מלאכי, וכן בין מלאכי לעזרא ונחמיה. לפיכך אפשר להסיק שמלאכי מנבא בין שתי התקופות. כך, מתרעם מלאכי על הזנחת בית המקדש וביזויו: "הַכֹּהֲנִים בּוֹזֵי שְׁמִי... מַגִּישִׁים עַל מִזְבְּחִי לֶחֶם מְגֹאָל" (א', ו'–ז') – מוטיב החוזר בספרי חגי וזכריה – ומאידך גיסא מוחה מלאכי על נישואי התערובת של העם והכהנים לנשים הנוכריות: "כִּי חִלֵּל יְהוּדָה קֹדֶשׁ ה' אֲשֶׁר אָהֵב, וּבָעַל בַּת-אֵל נֵכָר" (ב', י"א), בעיה שאין לה הדים בנבואות חגי וזכריה, אך מטופלת על ידי עזרא בסמוך לעלייתו ארצה.
2. על פי שיטת התעודות של יוליוס ולהאוזן, קל יותר להניח כי ספר עזרא נכתב לאחר ספר מלאכי, זאת כיוון שתורת כהנים לא השפיעה על כותב ספר מלאכי, ולעומתו השפיע ספר דברים על ספר מלאכי (למשל, יש זיהוי כמעט מלא בין כהן ולוי בספר מלאכי) - זאת בהתאם לראייה על פיה כתיבת ספר דברים קדמה לכתיבת ספר עזרא, אך תורת כהנים מאוחרת יותר. החוקר יעקב ליוור דוחה נימוק זה בטענה שניכר הדו של ספר תורת כהנים גם בספר מלאכי, בענייני מתנות כהונה ופרט לכך, אין הכרעה מוחלטת בזמן כתיבתם של ספר דברים ותורת כהנים.

* **ראיות לכך שספר מלאכי מתייחס לתקופת עזרא או לתקופת נחמיה או לאחריהן**:

1. כבר בתלמוד הבבלי (מסכת מגילה, דף ט"ו, עמוד א') זוהו קווי דמיון בין ספר מלאכי לספר עזרא: "דכתיב בנביאות מלאכי: בָּגְדָה יְהוּדָה, וְתוֹעֵבָה נֶעֶשְׂתָה בְיִשְׂרָאֵל וּבִירוּשָׁלִָם, כִּי חִלֵּל יְהוּדָה קֹדֶשׁ ה' אֲשֶׁר אָהֵב, וּבָעַל בַּת-אֵל נֵכָר, – ומאן אפריש נשים נכריות [ומי הפריד נשים נכריות]? עזרא! דכתיב וַיַּעַן שְׁכַנְיָה בֶן-יְחִיאֵל מִבְּנֵי עֵילָם, וַיֹּאמֶר לְעֶזְרָא: אֲנַחְנוּ מָעַלְנוּ בֵאלֹוהֵינוּ וַנֹּשֶׁב נָשִׁים נָכְרִיּוֹת". אמנם דבר זה הוזכר כראיה לכך שמלאכי הוא עזרא, אך הדמיון בין הפסוקים יכול לסייע גם לטוענים שהיה בתקופה מוקדמת יותר בה הייתה תופעה זו מצויה.
2. מלאכי דורש מהעם: "הָבִיאוּ אֶת-כָּל-הַמַּעֲשֵׂר אֶל-בֵּית הָאוֹצָר" (ג', י'), וזהו דבר שנתחדש רק בימי נחמיה, על ידיו (נחמיה, י"ג, י"ב). מצד שני, קל להניח שבמילים "הַקְרִיבֵהוּ נָא לְפֶחָתֶךָ" אין הכוונה לנחמיה (אין זה סביר שנחמיה לקח שוחד), ולפיכך מאוחרת נבואת מלאכי אפילו מימי שלטון נחמיה.
3. כיוון שחורבן אדום מוזכר בתחילת הספר: "וְאֶת-עֵשָׂו שָׂנֵאתִי, וָאָשִׂים אֶת-הָרָיו שְׁמָמָה וְאֶת-נַחֲלָתוֹ לְתַנּוֹת מִדְבָּר" (א', ג'), אפשר לתארך את מלאכי לאחר חורבן אדום. זמן חורבן אדום לא ברור כל צרכו – אך אם נקבל את דעת החוקר נובאק, על פיה חרבה אדום בימי דריווש השני (בין השנים 424 לפנה"ס ל-404 לפנה"ס), אפשר לאחר את נבואות מלאכי לשנים אלו או אחריהן – כלומר לתקופת נחמיה או אף לאחריה.
4. מאורעות שאירעו ורוחות שנשבו בתחילת ימי נחמיה ולפני כן אינם מוזכרים, אף לא ברמז, בספר מלאכי. הכוונה, בין השאר, לבניית חומת ירושלים ההרוסה, ולתקוות חידוש המלוכה מזרע בית דוד ביהודה, שנתעוררו בתחילת ימי שיבת ציון (ומהדהדות בנבואות חגי וזכריה). ניתן להניח שלו היה מלאכי מתנבא בימים בהם התרחשו דברים אלה, היה מזכיר אותם, ואפילו ברמז.
5. פרק י"ג בספר נחמיה מעלה נושאים דומים מאוד לנושאים העולים בספר מלאכי ובהם ביקורת כנגד הכוהנים וכנגד נשיאת נשים נוכריות.

חלוקה לפרקים ונושאים
--------------------

הספר מורכב מ-55 פסוקים. מחלקי התנ"ך הנוצרים חילקו את הספר לשלושה פרקים (14 פסוקים, 17 ו-24), אם כי במספר ספרים (תרגום השבעים, הפשיטתא, הוולגטה ועוד) ששת הפסוקים האחרונים הם פרק רביעי. על פי חלוקת המסורה, נכלל ספר מלאכי כולו בסדר הכ"א של ספר התרי עשר (יחד עם פסוקו האחרון של ספר זכריה). הוא עשוי משבע פרשיות, הראשונה סתומה והשש הנותרות פתוחות.

חלוקת העניינים בספר פשוטה וברורה: לאחר הכותרת ישנו קטע קצר (א', ב'–ה') העוסק ביחס ה' לישראל אל מול יחסו לאדום, שמהווה כעין מבוא לספר. לאחר מכן מתחילה תוכחה לכהנים על כמה חטאים: הזנחת וביזוי המקדש (א', ו'–י"ד) והעונש הצפוי להם על כך (ב', א'–ג'), השחתת ברית הלוי (ב', ד'–ט') ונשיאת נשים נכריות מול גירושי הנשים העבריות (ב', י'–ט"ז). לאחר מכן ממשיכה התוכחה - אך באופן כללי יותר. הנביא פונה אל העם, ומזהיר אותם מפני מלאך ה' שיבוא ויעניש את החוטאים (ב', י"ז – ג', ו'). הנביא ממשיך ומוכיח את העם, שאינם ממלאים את מצוות המעשר (ג', ז'–י"ב) וטוענים שאין טעם בעבודת ה' (ג', ח'–י"ג). טענה זו תופרך על ידי יום ה' שיבוא "בֹּעֵר כַּתַּנּוּר" כשאז ייענשו הרשעים והצדיקים יתוגמלו (ג', י"ט–כ"א). פסקת הסיום של הספר (ג', כ"ב–כ"ד) עוסקת בשמירה כללית של מצוות התורה.

שתי הפטרות נקראות מתוך ספר מלאכי. הפטרת פרשת תולדות היא הקטע שבין תחילת הספר לפרק ב', פסוק ז'. הפטרת שבת הגדול, הנקראת בשבת שלפני חג הפסח, כוללת את הקטע שבין פרק ג', פסוק ד' לסוף הספר.

לשון הספר
---------

סגנונו של מלאכי פשוט ודיבורי, ומתאפיין בכמה מוטיבים בולטים.

1. דיבורו מובא כעין דו-שיח בינו ובין הכהנים או העם (בעניין זה דומה הוא לחגי, נביא הקרוב לזמנו, אך מלאכי קיצוני ממנו). כך, פעמים מספר בספרו חוזר מלאכי על תבנית אופיינית קבועה: אמירה, שאלת הקהל, ביאור דברי מלאכי, תוכחה לקהל (או הבטחה לעתיד). דוגמאות:
	* "מַגִּישִׁים עַל-מִזְבְּחִי לֶחֶם מְגֹאָל / וַאֲמַרְתֶּם: בַּמֶּה גֵאַלְנוּךָ? / בֶּאֱמָרְכֶם: שֻׁלְחַן ה' נִבְזֶה הוּא / וְכִי-תַגִּישׁוּן עִוֵּר לִזְבֹּחַ אֵין רָע?" (א', ו'–ז').
	* "הֲיִקְבַּע אָדָם אֱלֹקִים כִּי אַתֶּם קֹבְעִים אֹתִי?! / וַאֲמַרְתֶּם: בַּמֶּה קְבַעֲנוּךָ? / הַמַּעֲשֵׂר וְהַתְּרוּמָה / בַּמְּאֵרָה אַתֶּם נֵאָרִים!" (ג', ח'–ט').
2. על אף שלעיתים מעדיף הוא את הקיצור והתכליתיות, ישנן חזרות פעמים רבות. דוגמאות מייצגות:
	* "וּבְכָל-מָקוֹם (1) מֻקְטָר (2) מֻגָּשׁ לִשְׁמִי" (א', י"א)
	* "וְגַם-אֲנִי נָתַתִּי אֶתְכֶם (1) נִבְזִים (2) וּשְׁפָלִים" (ב', ט')
	* "וְיָשַׁב (1) מְצָרֵף (2) וּמְטַהֵר כֶּסֶף, (1) וְטִהַר אֶת-בְּנֵי-לֵוִי (2) וְזִקַּק אֹתָם, (1) כַּזָּהָב (2) וְכַכָּסֶף" (ג', ג')
	* "וְהָיִיתִי עֵד מְמַהֵר (1) בַּמְכַשְּׁפִים (2) וּבַמְנָאֲפִים (3) וּבַנִּשְׁבָּעִים לַשָּׁקֶר (4) וּבְעֹשְׁקֵי שְׂכַר-שָׂכִיר, אַלְמָנָה וְיָתוֹם (5) וּמַטֵּי-גֵר – וְלֹא יְרֵאוּנִי" (ג', ה')
3. 
4. לעיתים תיאוריו משתלהבים לפתע, והופכים חיים ושוצפים יותר, או קשים וקודרים יותר:
	* "כִּי-הִנֵּה הַיּוֹם בָּא בֹּעֵר כַּתַּנּוּר! וְהָיוּ כָל-זֵדִים וְכָל-עֹשֵׂה רִשְׁעָה קַשׁ, וְלִהַט אֹתָם הַיּוֹם הַבָּא, אָמַר ה' צְבָאוֹת, אֲשֶׁר לֹא-יַעֲזֹב לָהֶם שֹׁרֶשׁ וְעָנָף!" (ג', י"ט)
	* "וְאָרוּר נוֹכֵל, וְיֵשׁ בְּעֶדְרוֹ זָכָר – וְנֹדֵר וְזֹבֵחַ מָשְׁחָת לַאדֹנָי – כִּי מֶלֶךְ גָּדוֹל אָנִי, אָמַר ה' צְבָאוֹת, וּשְׁמִי נוֹרָא בַגּוֹיִם!" (א', י"ד)
	* "הִנְנִי גֹעֵר לָכֶם אֶת-הַזֶּרַע, וְזֵרִיתִי פֶרֶשׁ עַל-פְּנֵיכֶם, פֶּרֶשׁ חַגֵּיכֶם. וְנָשָׂא אֶתְכֶם אֵלָיו" (ב', ג')
5. 
6. מעברי נושא חדים וניגודים מופיעים פעמים רבות, בדרך כלל על מנת להדגיש שוני בין דברים הפוכים או ליצור מתח אצל הקורא:
	* "הֲלוֹא אָב אֶחָד לְכֻלָּנוּ, הֲלוֹא אֵל אֶחָד בְּרָאָנוּ ← מַדּוּעַ נִבְגַּד אִישׁ בְּאָחִיו, לְחַלֵּל בְּרִית אֲבֹתֵינוּ?!" (ב', י').
	* "וָאֹהַב אֶת-יַעֲקֹב ← וְאֶת-עֵשָׂו שָׂנֵאתִי" (א', ב'–ג').
7. 
8. שם ה' חוזר פעמים רבות, כנראה מאותה סיבה שכך זה גם בספר חגי. אלה הם הנביאים האחרונים, והנבואה הפכה בתקופתם לנדירה יותר ויותר. אין ספק שכותב הספר רצה להדגיש שהנביא באמת התנבא על ידי ה'. מלאכי מרבה להשתמש בביטוי 'ה' צְבָאוֹת', בדומה לחגי וזכריה, והביטוי חוזר בו 24 פעמים.

### מילים יחידאיות

כתוצאה מזמנו המאוחר של ספר מלאכי, הוא רצוף מילים וביטויים מאוחרים יותר, ולפיכך יחידאיים (או כמעט יחידאיים). אפשר למנות את המילים היחידאיות בכמה דרכים, ולא כאן המקום להכריע בין הרשימות. המשמעות המוצעת בטבלה להלן היא הצעה בלבד, על פי פירושים של פרשנים בני דורנו, וכמובן שתתכן משמעות אחרת לגמרי בחלק מן המקרים. כאשר מילה או אות מופיעות בסוגריים, הן אינן חלק מהמילה היחידאית, אך מופיעות לידה, ומרכיבות ביטוי שלם יחד איתה.

ספר מלאכי, פרק א', פסוק י"א בכנסייה קתולית

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| **מילה** | **מיקום** | **משמעות אפשרית** | **מקור נוסף** |
| (לְ)תַנּוֹת | א', ג' | סוג של חיית מדבר (כנראה תנים) | אין |
| בֹרִית (מְכַבְּסִים) | ג', ב' | סבון או כלי כיבוס אחר | ספר ירמיהו, פרק ב', פסוק כ"ב |
| עֵר וְעֹנֶה | ב', י"ב | ביטוי שאינו ברור. אולי סוג של צאצאים או משרתים בקודש | תלוי בפירוש |
| (וְ)עַסּוֹתֶם | ג', כ"א | לשון דריכה או מעיכה, על פי ההמשך | ייתכן שבספר יחזקאל, פרק כ"ג, פסוק ג' |
| (הָלַכְנוּ) קְדֹרַנִּית | ג', י"ד | משמעות הביטוי: פחדנו, יראנו, נכנענו | המילה קֹדר מופיעה בתהילים, ירמיהו, יואל ועוד |
| רֻשַּׁשְׁנוּ | א', ד' | הפסדנו, נפגענו קשות | ספר ירמיהו, פרק ה', פסוק י"ז |
| קֹבְעִים | ג', ח' | גוזלים, חומסים | ספר משלי, פרק כ"ב, פסוק כ"ג |
| מָשְׁחָת | א', י"ד | קרבן פגום או בעל מום | ספר ויקרא, פרק כ"ב, פסוק כ"ה |
|

חשיבות הספר בברית החדשה
-----------------------

ספר מלאכי נחלק לשלושה פרקים בתנ"ך העברי ובתרגום השבעים ולארבעה בוולגטה (הפרק הרביעי הוא פסוקים י"ט–כ"ד בפרק ג'). בשל אופיו הנבואי של הספר, המבטיח את בוא הגאולה, מכוונת הברית החדשה לספר מלאכי מספר רב של פעמים באופן יחסי לאורכו המצומצם של הספר. חשיבות מיוחדת יש באזכורו של אליהו כנביא המבשר את בוא האדון, שכן על פי הנצרות אליהו הוא בן דמותו של יוחנן המטביל, ועל כן רומז ספר מלאכי לנביא האחרון שבישר את בואו של ישו. רוב הכנסיות מאמינות כי נבואות הנביא מלאכי התממשו בבואו של ישו, במותו על הצלב ובקימתו לתחייה. המורמונים יוצאים דופן במובן זה, שכן הם מאמינים כי המלאך מורוני התגלה בפני ג'וזף סמית ב-1823 ובישר לו כי האמור בפרק האחרון של ספר מלאכי עתיד להתממש בקרוב. הדבר אירע לדברי סמית כאשר אליהו התגלה בפניו 13 שנים לאחר מכן, ב-3 באפריל 1836‏.

| ספר מלאכי | הברית החדשה |
| --- | --- |
| "אהבתי אתכם אמר ה' ואמרתם במה אהבתנו הלוא אח עשו ליעקב נאם ה' ואהב את יעקב׃ ואת עשו שנאתי ואשים את הריו שממה ואת נחלתו לתנות מדבר" (א', ב'–ג') | "ככתוב ואהב את יעקב ואת עשו שנאתי" (האיגרת אל הרומאים 9, 13) |
| "בן יכבד אב ועבד אדניו ואם אב אני איה כבודי ואם אדונים אני איה מוראי אמר ה' צבאות לכם הכהנים בוזי שמי ואמרתם במה בזינו את שמך" (א', ו') | "ולמה זה אתם קראים לי אדני אדני ואינכם עשים את אשר אני אמר" (הבשורה על-פי לוקאס 6, 46) |
| "מגישים על מזבחי לחם מגאל ואמרתם במה גאלנוך באמרכם שלחן ה' נבזה הוא" (א', ז')"ואתם מחללים אותו באמרכם שלחן אדני מגאל הוא וניבו נבזה אכלו" (א', י"ב) | "לא תוכלו לשתות יחד כוס אדנינו וגם כוס השדים ולא תוכלו להתחבר אל שלחן אדנינו וגם אל שלחן השדים" (האיגרת הראשונה אל הקורינתים, 10, 21) |
| "ממזרח שמש ועד מבואו גדול שמי בגוים ובכל מקום מקטר מגש לשמי ומנחה טהורה כי גדול שמי בגוים אמר ה' צבאות" (א', י"א) | "למען יכבד בכם שם ישוע אדנינו ואתם תכבדו בו על פי חסד אלהינו ואדנינו ישוע המשיח" (האיגרת השנייה אל התסלוניקים 1, 12)"מי לא ייראך ה' ולא יכבד את שמך כי קדוש אתה לבדך כי כל הגוים יבאו וישתחוו לפניך כי נגלו משפטי צדקך" (חזון יוחנן 15, 4)יש הרואים בפסוק זה המדבר על מנחה חדשה שתבוא ממזרח, כהתייחסות לפולחן חדש. |
| "כי שפתי כהן ישמרו דעת ותורה יבקשו מפיהו כי מלאך ה' צבאות הוא׃ ואתם סרתם מן הדרך הכשלתם רבים בתורה שחתם ברית הלוי אמר ה' צבאות" (ב', ז'–ח') | "לכן כל אשר יאמרו לכם תשמרו לעשות אך כמעשיהם לא תעשו כי אמרים הם ואינם עשים" (הבשורה על-פי מתי 23, 3) |
| "הלוא אב אחד לכלנו הלוא אל אחד בראנו מדוע נבגד איש באחיו לחלל ברית אבתינו" (ב', י') | "אמנם לנו אך לא אחד האב אשר הכל ממנו ואנחנו אליו ואדון אחד ישוע המשיח אשר הכל על ידו ונחנו על ידו" (ראשונה אל הקורינתים, 8, 6) |
| "הנני שלח מלאכי ופנה דרך לפני ופתאם יבוא אל היכלו האדון אשר אתם מבקשים ומלאך הברית אשר אתם חפצים הנה בא אמר ה' צבאות" (ג', א') | "ככתוב בנביאים הנני שלח מלאכי לפניך ופנה דרכך לפניך" (הבשורה על-פי מרקוס 1, 2)"כי זה הוא אשר כתוב עליו הנני שלח מלאכי לפניך ופנה דרכך לפניך" (הבשורה על-פי מתי 11, 10"זה הוא אשר כתוב עליו הנני שלח מלאכי לפניך ופנה דרכך לפניך" (הבשורה על-פי לוקאס 7, 27) |
| "שב מצרף ומטהר כסף וטהר את בני לוי וזקק אתם כזהב וככסף והיו לה' מגישי מנחה בצדקה" (ג', ג') | "למען תמצא אמונתכם המזקקה יקרה הרבה מן הזהב האבד הצרוף באש לתהלה ולכבוד ולתפארת בהתגלות ישוע המשיח" (איגרת פטרוס הראשונה 1, 7) |
| "ומי מכלכל את יום בואו ומי העמד בהראותו כי הוא כאש מצרף וכברית מכבסים" (ג', ב') | "כי בא יום עברתו הגדול ומי יוכל להתיצב" (חזון יוחנן 6, 17) |
| "וקרבתי אליכם למשפט והייתי עד ממהר במכשפים ובמנאפים ובנשבעים לשקר ובעשקי שכר שכיר אלמנה ויתום ומטי גר ולא יראוני אמר ה' צבאות" (ג', ה') | "הנה שכר הפעלים אספי קציר שדתיכם אשר עשקתם צעק עליכם וצעקת הקוצרים באה באוזני ה' צבאות" (איגרת יעקב 5, 4) |
| "כי אני ה' לא שניתי ואתם בני יעקב לא כליתם" (ג', ו') | "ישוע המשיח גם תמול גם היום הוא וגם לעולמים" (האיגרת אל העברים 13, 8) |
| "למימי אבתיכם סרתם מחקי ולא שמרתם שובו אלי ואשובה אליכם אמר ה' צבאות ואמרתם במה נשוב" (ג', ז') | "קרבו לאלהים ויקרב אליכם רחצו ידיכם החטאים טהרו לבבכם חלוקי הלבב" (איגרת יעקב 4, 8) |
| "לכם יראי שמי שמש צדקה ומרפא בכנפיה ויצאתם ופשתם כעגלי מרבק" (4, 2) | "ברחמי חסד אלהינו אשר בהם פקדנו הנגה ממרום" (הבשורה על-פי לוקאס 1, 78) |
| "הנה אנכי שלח לכם את אליה הנביא לפני בוא יום ה' הגדול והנורא" (4, 5) | "ואם תרצו לקבל הנה הוא אליה העתיד לבוא" (הבשורה על-פי מתי 11, 14)"אבל אמר אני לכם כי אליהו כבר בא ולא הכירהו ויעשו בו כרצונם וכן גם בן האדם יענה על ידם" (הבשורה על-פי מתי 17, 12)"אבל אמר אני לכם גם בא אליהו וגם עשו לו כרצונם כאשר כתוב עליו" (הבשורה על-פי מרקוס 9, 13) |
| "והשיב לב אבות על בנים ולב בנים על אבותם פן אבוא והכיתי את הארץ חרם" (4, 6) | "והוא ילך לפניו ברוח אליהו ובגבורתו להשיב את לב אבות על בנים ואת הסוררים לתבונת הצדיקים להעמיד לה' עם מתקן" (הבשורה על-פי לוקאס 1, 17) |

לקריאה נוספת
------------

* האנציקלופדיה המקראית, ערך **מלאכי**
* האנציקלופדיה העברית, ערך **מלאכי**
* פירוש דעת מקרא לספר מלאכי

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקיציטוט ציטוטים בוויקיציטוט: **מלאכי הנביא** |
| ויקיטקסט טקסט בוויקיטקסט: **מלאכי** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **מלאכי** |

* ספר מלאכי, באתר אוצר הספרים היהודי השיתופי
* ספר מלאכי, באתר מקראות גדולות הכתר

* ספר מלאכי, באתר "תורת אמת"

* ספר מלאכי, באתר ויקיטקסט

* ספר מלאכי, באתר מכון ממרא
* מלאכי, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת"
* מאמרים על מלאכי: מבוא ותוכן על פי פרקים, באתר **דעת**
* מלאכי- מבנה ותוכן כללי, באתר הניווט בתנ"ך
* ילקוט שמעוני על ספר מלאכי
* מלאכי באנציקלופדיה קתוליקה
* מלאכי, באתר האנציקלופדיה היהודית

* H. G. Mitchell, J. M. P. Smith, & J. A. Bewer, *Haggai, Zechariah, Malachi and Jonah* (International Critical Commentary), Edinburgh: T. & T. Clark, 1912. Online copy at the Internet Archive

הערות שוליים
------------

1. ↑  Personage and name
2. ↑  זאב ויסמן (ע), מבוא לספר מלאכי, **תרי עשר א'**, גרשון ברין, עולם התנ"ך, עמ' 260
3. ↑  מקור הפסוק הראשון בספר מלאכי, פרק ב', פסוק י"א, והשני בספר עזרא, פרק י', פסוק ב'.
4. ↑  Importance of the book
5. ↑  JOSEPH SMITH—HISTORY
6. ↑  DOCTRINE AND COVENANTS

| תרי עשר הנביאים |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| הושע • יואל • עמוס • עובדיה • יונה • מיכה • נחום • חבקוק • צפניה • חגי • זכריה • מלאכי |

 |

| ספרי התנ"ך |
| --- |
| **תורה** | בראשית • שמות • ויקרא • במדבר • דברים |  |
| **נביאים** | יהושע • שופטים • שמואל (א' וב') • מלכים (א' וב') • ישעיהו • ירמיהו • יחזקאל •
תרי עשר (הושע ⁃ יואל ⁃ עמוס ⁃ עובדיה ⁃ יונה ⁃ מיכה ⁃ נחום ⁃ חבקוק ⁃ צפניה ⁃ חגי ⁃ זכריה ⁃ מלאכי) |
| **כתובים** | תהילים • משלי • איוב • שיר השירים • רות • איכה • קהלת • אסתר • דניאל • עזרא ונחמיה • דברי הימים (א' וב') |

| ספרי הברית הישנה |
| --- |
| **החומש** | בראשית • שמות • ויקרא • במדבר • דברים |  |
| **ספרות ההיסטוריה** | יהושע • שופטים • רות • שמואל (א' וב') • מלכים (א' וב') • דברי הימים (א' וב') • עזרא החיצוני • עזרא • נחמיה • טוביה • יהודית • אסתר •  ספר מקבים א'-ב'-ג'-ד' |
| **ספרות החכמה** | איוב • תהילים • משלי • קהלת • שיר השירים • חכמת שלמה • משלי בן סירא |
| **נביאים גדולים** | ישעיה • ירמיה • איכה • ברוך • איגרת ירמיהו • יחזקאל • דניאל |
| **נביאים קטנים**
 | הושע • יואל • עמוס • עובדיה • יונה • מיכה • נחום • חבקוק • חגי • צפניה • זכריה • מלאכי

---

ברקע ירוק - מצוי בקאנון הקתולי והאורתודוקסי, אך לא בקאנון הפרוטסטנטי. ברקע סגול - מצוי רק בקאנון האורתודוקסי. |
| **הברית החדשה** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 118640828
* ISNI: 0000 0000 1364 296X
* LCCN: n2005055191
* SUDOC: 169787222
* VIAF: 27864779
* WorldCat: lccn-n2005055191

 |