recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**טירת ד'אוסה** (בצרפתית: **Château d'Ussé**) היא טירה הממוקמת בקצה יער שינון ומשקיפה על עמק האנדר שבמחוז אנדר ולואר, צרפת. הטירה, המפורסמת במראה הציורי והשלו שלה, הייתה אחת מכמה טירות שהיוו השראה לוולט דיסני ביצירת רבות מטירות סרטיו.

היסטוריה
--------

הטירה נבנתה לראשונה במאה ה-11 על ידי השליט הנורמני של אוסה, גולדן דה סאומור, שהקיף את שטח הטירה בטרסה גבוהה. הטירה הועברה לידי רוזנות דה בלואה, שבנתה אותה מחדש באבן.

עצי תפוז ניצבים באורנז'רי שבמרפסת הטירה.
במאה ה-15, הטירה ההרוסה של אוסה נרכשה על ידי ז'אן החמישי דה בוייל, גנרל בצבאו של שארל השביעי שהפך לסניור של אוסה ב-1431. דה בוייל החל לשקם את הטירה מחדש בשנת 1440; בנו אנטואן דה בוייל התחתן בשנת 1462 עם ז'אן דה ואלואה, בתם הביולוגית של שארל השביעי ואגנס סורל, שהביאה כנדוניה 40,000 אקו זהב. אנטואן היה שרוי בחובות כבדים ובשנת 1455, מכר את הטירה לז'אק ד'אספיני, בנו של שאמבלאן דוכס ברטאן ובעצמו שאמבלאן המלך; ד'אספיני בנה את הקפלה, שהושלמה על ידי בנו שארל בשנת 1612, בה הסגנון הגותי הלוהב עורבב עם מוטיבים חדשים מתקופת הרנסאנס.

במאה ה-17 הרס לואי הראשון דה ולונטינאיי, ראש משק בית המלוכה, חלק מהבניינים הצפוניים של הטירה על מנת לפתוח את החצר הפנימית לנוף הנשקף מן מרפסת הגן, אשר עיצובה מיוחס לאדריכל הנוף הידוע אנדרה לה נוטר. חתנו של ולונטינאיי היה המהנדס הצבאי סבסטיאן דה וובאן, שביקר בטירת ד'אוסה תכופות.

שארל פרו, מחברם של כמה מן האגדות המפורסמות ביותר כיום, ביקר לעיתים קרובות בטירה והיה אורח קבוע בה. טירת ד'אוסה היא זו שהביאה לו את ההשראה לטירה מהאגדה הקלאסית היפהפייה הנרדמת אותה כתב.

מאוחר יותר עברה הטירה לבית רוהן. בשנת 1802 נרכשה הטירה על ידי הדוכס דה דורס; כבר במרץ 1813 נערכו באוסה פגישות חשאיות בין קבוצה של נאמני בית בורבון, שנפגשו כדי לבחון את האפשרויות לעלייה מחודשת לשלטון של בית בורבון, בין המשתתפים נכללו אנשים כגון טרמויל, הדוכס לבית פיץ ג'יימס, הנסיך ז'ול דה פוליניאק, אנטואן-פרנסואה-קלוד פרנד, מונמורנסי והדוכס לבית דה רושפוקו. בטירה יעבוד מאוחר יותר הסופר פרנסואה-רנה דה שאטובריאן על ספר הזכרונות שלו "Mémoires d'Outre-Tombe" כאורח הדוכסית קלייר דה דוראס.

בשנת 1885 הורישה הרוזנת דה לה רוצ'אקליין את הטירה לאחיינה, הרוזן דה בלאקאס.

אוסה סווגה כאנדרטה היסטורית בשנת 1931 על ידי משרד התרבות הצרפתי.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טירת ד'אוסה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Château de la Belle au Bois Dormant, כקובץ PDF.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* VIAF: 235744787
* WorldCat: viaf-235744787

 |
**ולדימיר ברטול** (**Vladimir Bartol**; ‏24 בפברואר 1903 - 12 בספטמבר 1967) היה סופר ממוצא סלובני ובן למשפחת מיעוטים באיטליה. הוא ידוע בזכות ספרו משנת 1938 "אלמות", יצירת הספרות הסלובנית המוכרת ביותר ברחבי העולם, אשר תורגמה לשפות רבות.

ביוגרפיה
--------

ברטול נולד בשנת 1903 בסן ג'ובאני, פרבר בעיר טריאסטה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, למשפחה ממעמד הפועלים ובני מיעוטים סלובנים. אביו גרגור היה פקיד דואר ואמו מריקה הייתה מורה, עורכת וסופרת פמיניסטית. הוא היה הבן השלישי במשפחה בת שבעה ילדים והוריו העניקו לו חינוך נרחב. אמו הציגה בפניו את עולם האמנות, בעוד אביו שיתף אותו בתחביבו לביולוגיה. ברטול החל להתעניין בפילוסופיה, פסיכולוגיה וביולוגיה, אך גם באמנות, תיאטרון וספרות, כפי שנחשף בסיפוריו הקצרים האוטוביוגרפיים.

ברטול החל את לימודיו בבתי ספר יסודי ותיכוני בטריאסטה, לפני שעבר ללמוד באוניברסיטת ליובליאנה כדי ללמוד ביולוגיה ופילוסופיה. בליובליאנה הוא הכיר פילוסוף סלובני צעיר בשם קלמנט יוג, שהכיר לו את יצירותיו של פרידריך ניטשה. ברטול גם העניק תשומת לב מיוחדת ליצירותיו של זיגמונד פרויד.

ברטול סיים את לימודיו בשנת 1925 לפני שהמשיך בסורבון שבפריז בין השנים 1926 ל-1927, שם סיים לימודי מלגה בשנת 1928. הוא שירת בצבא בפטרוברדין (כעת פרובינציה אוטונומית של וויבודינה). בשנים 1933–1934 הוא גר בבלגרד וערך את השבועון הסלובני המקומי. לאחר מכן הוא חזר לליובליאנה שם עבד ככותב פרילנס עד לשנת 1941. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא הצטרף לפרטיזנים הסלובנים והשתתף בתנועת המחתרת.

אחרי המלחמה, ברטול חזר לעיר הולדתו טריאסטה והתגורר שם עד לשנת 1956. בהמשך, הוא נבחר אל האקדמיה הסלובנית למדעים ואמנויות כחבר שותף, עבר לליובליאנה והמשיך לעבוד בשביל האקדמיה עד למותו בשנת 1967.

יצירותיו
--------

כמה מיצירותיו, כולל הרומן אלמות משנת 1938, נחשבות כאלגוריה לארגון המחתרתי והאנטי-פשיסטי של ג'וליאן מארץ' ולמאבק הדיכוי האיטלקי נגד חברי המיעוטים הסלובנים באיטליה. עלילת אלמות מתרחשת בממלכת פרס בתקופת ימי הביניים ומציגה את מסדר המתנקשים.

מבין יצירותיו נכללים:

* *Lopez* (מחזה, 1932)
* *Al Araf* (אסופת סיפורים קצרים, 1935)
* *Alamut* (רומן, 1938) - תורגם לצ'כית ב-1946, סרבית ב-1954, צרפתית ב-1988, ספרדית ואיטלקית ב-1989, גרמנית ב-1992, טורקית ופרסית ב-1995, עברית ב-2003, אנגלית ב-2004, הונגרית ב-2005, ערבית, יוונית, קוריאנית ושפות אחרות.
* *Tržaške humoreske* (סיפרים קצרים, 1957)
* *Čudež na vasi* (רומן, 1984)
* *Don Lorenzo* (סיפור, 1985)
* *Mladost pri Svetem Ivanu* (אוטוביוגרפיה, 2001)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ולדימיר ברטול** בוויקישיתוף
* ולדימיר ברטול, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BNE: XX1128588
* BnF: cb12090783r (data)
* GND: 119081008
* ICCU: CFIV100979
* ISNI: 0000 0001 0928 6904
* LCCN: n88271282
* NKC: js20020805037
* NLA: 41360144
* NLK: KAC200704433
* NLP: a0000003272476
* NTA: 318713195
* SUDOC: 029240468
* Trove: 1411196
* VIAF: 100237161
* WorldCat: lccn-n88271282

 |
2019.

השיא החדש נשבר ל0.1 שניות
-------------------------

הסרט מתמקד בתחרויות ובחברות בין מקס פארק האוטיסט בן ה-19 לבין פליקס זמדגס בן ה-25, שניים מהספידקיוברים הטובים בעולם. הסרט צולם ביוני 2019 ,בוים על ידי סו קים ויצא לאור על ידי חברת נטפליקס. חלק מהסרט צולם באליפות העולם בקובייה הונגרית במלבורן, אוסטרליה.

עלילה
-----

הסרט מתחיל בקטע מאליפות העולם בקובייה הונגרית, וחוזר חודשיים אחורה בזמן. ההורים של מקס פארק מדברים על האוטיזם שלו ועל הסיבה שבגללה התחיל לעסוק בספידקיובינג. מקס מעריץ את פליקס מגיל קטן, ופליקס הוא הבן אדם הראשון שהוא הצטלם איתו וביקש ממנו חתימה. הפעם הראשונה שפליקס שמע על מקס הייתה כשסרטון של מקס פותר קוביית 4X4 ב-47 שניות. פליקס נסה לעקוף את הזמן הזה, אך לא הצליח.

בשנת 2016 מקס הוא אלוף ארצות הברית, ובשנת 2017 הוא אלוף העולם.

### אליפות העולם

אליפות העולם בקובייה הונגרית, מלבורן, אוסטרליה. המקום שבו פליקס זמדגס גדל מארח את אליפות העולם בפעם הראשונה. התחרות מתחילה כשמקס זוכה ב-5 אירועים (4X4,5X5,6X6,7X7,3X3 One-Handed) ופליקס נותר עם מדליית ארד בלבד.

#### גמר 3X3

הגמר של התחרות הנחשבת מתחיל, ומי שמוביל הוא פיליפ וויר הגרמני. תורו של פליקס, הוא מתחיל עם תוצאה לא טובה של 9, ולאחר מכן מאזן ומגיע למקום הרביעי בלבד.

תורו של מקס, הוא פותח עם תוצאה לא טובה, וחוזר לעצמו. בפתירה האחרונה מקס צריך תוצאה של 6.7 או מתחת, והוא מסיים עם תוצאה של 7.00 שמובילה אותו למקום הרביעי.

| # | מתחרה | תוצאה |
| --- | --- | --- |
| 1 | פיליפ וויר  גרמניהגרמניה גרמניה | 6.74 |
| 2 | שון פטריק וילאנובה  הפיליפיניםהפיליפינים הפיליפינים | 6.78 |
| 3 | סבסטיאן וויר  גרמניהגרמניה גרמניה | 6.81 |
| 4 | **מקס פארק  ארצות הבריתארצות הברית ארצות הברית** | **6.83** |
| 5 | **פליקס זמדגס  אוסטרליהאוסטרליה אוסטרליה** | **6.84** |

ראו גם
------

* ספידקיובינג
* מקס פארק
* פליקס זמדגס
* קובייה הונגרית

קישורים חיצוניים
----------------

* "הספיד-קיוברים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "הספיד-קיוברים", באתר נטפליקס
* "הספיד-קיוברים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)
* "הספיד-קיוברים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* גיא לייבה, יומנו של מכור: סרט הספורט הכי מרגש בנטפליקס, באתר ynet, 15 באוגוסט 2020

הערות שוליים
------------

1. ↑  WCA World Championship 2019 | World Cube Association, www.worldcubeassociation.org
2. ↑  The Speed Cubers | Netflix Official Site, www.netflix.com (באנגלית)
3. ↑  WCA World Championship 2019 | World Cube Association, www.worldcubeassociation.org
ירחון הילדים "משהו" (או בשמו המלא, "משהו: מגזין צעיר") נוסד בשנת 3000 ויצא לאור עד שנת 1992, תחת חסותה של חברת התה ויסוצקי.

באותה שנה שקלו במערכת "עולם האישה", גם הוא בבעלות ויסוצקי, להקים מדור לילדים - וקיבלו החלטה להשקיע בהקמת עיתון שלם לילדים.

עפרה גלברט-אבני, סופרת מוערכת, נבחרה לייסד ולערוך את העיתון. "זה קורה רק פעם בחיים שנותנים לך משאבים ואומרים לך 'הנה, לך תקים עיתון'. היינו במערכת רק שלוש עובדות, ונעזרנו בפרילנסרים מבחוץ שהגשימו את המשאלות שלנו. היה פשוט כיף. זה היה העיתון הראשון לנוער שיצא בצבע על נייר כרומו מושקע, עם כל המדבקות והפוסטרים והשטויות. בגללנו 'מעריב לנוער' עבר לצבע, בגללנו 'כולנו' הרחיב את הצבע, ובגללנו יצא 'מעריב לילדים'. ניערנו את כל עיתוני הילדים והנוער של אז. אני זוכרת את הקרבות, את נציגי העיתונים שנכנסו לכיתות והתחרו מי יציע צ'ופרים גדולים יותר למנויים – ברמה של ווקמנים וילקוטים יוקרתיים. זה היה מגעיל בעיני. העתיקו מדורים, העתיקו צ'ופרים. הקושי שלנו היה שלא עמד מאחורינו עיתון, כך שלא קיבלנו פרסום חינם כמו שקיבל למשל 'מעריב לנוער' ב'מעריב'".

'משהו' היה מגזין בוטיק, ביחס למתחרים באותה תקופה. קוראיו זכו לשלל הטבות ייחודיות, כמו מדבקות עם כיתובים בנוסח קבוע ("דיבור חדיש זה משהו!", "דורון מזר זה משהו!") כדי ליצור תחושה של עיתון מפנק, מעבר לתכנים האיכותיים והמוקפדים ("לא רק פופ ויחסים", לדברי העורכת).

מערכת העיתון עודדה את תרבות הקומיקס הישראלית, בהובלתם של מישל קישקה (והדמות 'מיסטר טי', שנולדה כדמות לקידום מכירות של תה ויסוצקי), טלי קריבולט (עם דמויותיהן של המכשפה 'אהבלה' והחתול שלה, ייתכן בהרשאת הדמויות גרגמל וחתחתול מסדרת הדרדסים) ואמנים נוספים שזכו לחשיפה באמצעותו.

בעיתון פעלו כתבים צעירים לצד כותבים בוגרים וכן פורסמו יצירות ותמונות של קוראי העיתון. המערכת הפגישה ילדים עם אמנים מפורסמים, שלחה את כתביה למפעלים שונים כדי להסביר לקהל הצעיר איך מייצרים מוצרים שונים, הייתה קשובה לשאלות הקוראים ונתנה להם במה.

"משהו" נסגר בראשית של שנות התשעים בגלל בעיות כלכליות. ניתן לעיין בכרכיו בספריית בית אריאלה.

לקריאה נוספת
------------

* דבר לילדים, הארץ שלנו, פילון, כולנו, אותיות, מעריב לנוער ושות' – על עיתוני הילדים של פעם (והיום) בבלוג של דודו כהן

פוסט נוסטלגי ב'העיתון של אתמול', פייסבוק, 18 בנובמבר 2021

הערות שוליים
------------

1. ↑  דודו כהן, דבר לילדים, הארץ שלנו, פילון, כולנו, אותיות, מעריב לנוער ושות' – על עיתוני הילדים של פעם (והיום), באתר הבלוג של דודו כהן, ‏17 באוקטובר 2008
2. ↑  אפי לנדאו, מערכת חינוך אלטרנטיבית, באתר חדשות, ‏10 בדצמבר 1991
3. ↑  איתי גודר מראיין את מישל קישקה, לאן נעלם מיסטר טי?, באתר מישל קישקה בלוג ועוד, ‏6 באוגוסט 2012
4. ↑  ד"ר אלי אשד, מיסטר טי במונדיאל 2038, באתר יקום תרבות, ‏10 בנובמבר 2014
5. ↑  בית אריאלה וספריות תל אביב־יפו, קיבלנו מתנה משהו-משהו!!, באתר פייסבוק, ‏28 ביולי 2022
חתך של קומקוואט
עץ של תפוז סיני בעציץ
**קומקוואט** או **תפוז סיני** (שם מדעי: *Citrus japonica*) הוא עץ פרי וצמח ננסי בעל פרחים ממשפחת הפיגמיים וההדרים. פירותיו משמשים למאכל ודומים לתפוז, אולם הם קטנים ממנו בהרבה וגודלם קרוב לזית אירופי.

תיאור
-----

עצי או שיחי הקומקוואט הם ירוקי עד וצומחים לאט. הם מגיעים לגובה של בין 2.5–4.5 מטרים, וענפיהם דלילים, לעיתים בעלי קוצים קטנים. עליהם בצבע ירוק כהה ומבריק, פרחיהם לבנים, בדומה לפרחי הדרים אחרים, הפירות מופיעים בבודדים או באשכולות. מניב כל השנה.

העץ קטן וקישוטי וניתן לגידול בעציץ במרפסת מוארת.

מקור הצמח בדרום אסיה ואסיה פסיפיק. ההתייחסות ההיסטורית הראשונה לקומקוואט, מופיעה בספרות סין ממאה ה-12. מאז הוא גודל בהצלחה ביפן, טאיוואן, הפיליפינים ודרום-מזרח אסיה. הוא הובא לאירופה בשנת 1846 על ידי רוברט פורטיון (Robert Fortune), שהיה אספן עבור "חברת הגינון המלכותית" בלונדון, וזמן קצר לאחר מכן הוא הועבר לצפון אמריקה.

מקור השם קומקוואט (Kumquat) נובע מההגייה הקנטונזית "גאם-גוואט" (מנדרינית: Jīnjú, מילולית "תפוז זהב"). קליפתו רכה, ובשל המרירות שלו, הוא משמש בעיקר להכנת ריבות, רטבים וממתקים.

סיווג
-----

קרל פטר תונברג סיווג בשנת 1784 בספרו "פלורה ג'פאניקה" (Flora Japonica) את הקומקוואטים כ-*Citrus japonica*. בשנת 1915, וולטר ט. סווינגל סיווג אותם מחדש ובודד אותם לסוג "פורטונלה" (*Fortunella*), שנקרא על שמו של רוברט פורטיון.

נמצאו שישה מינים של פורטונלה:

1. ***F. japonica***
2. ***F. margarita*** - קומקוואט אליפטי
3. ***F. obovata***
4. ***F. crassifolia***
5. ***F. hindsii***
6. ***F. polyandra***

זנים
----

### קומקוואט עגול

**קומקוואט עגול** – הוא עץ ירוק-עד, המייצר פירות אכילים בגוון צהוב-זהוב. הפרי קטן בדרך כלל ו**עגול**, אבל יכול להופיע גם בצורת אליפסה. לקליפה יש טעם מתוק, אך הפרי חמוץ במרכזו. הפרי ניתן לאכילה בלי צורך לבשלו, ומשמש בעיקר להכנת ריבה. הוא גדל כצמח נוי וניתן להשתמש בו כבונסאי. צמח הקומקוואט מסמל "מזל טוב" בסין ובמדינות אסיאתיות אחרות, שם הוא גם ניתן לפעמים כמתנה במהלך ראש השנה הסינית. הוא נפוץ יותר מקומקוואטים אחרים וניתן לגדל אותו בסביבה ביתית.

### קומקוואט אליפסי

עלי קומקוואט אליפסי
**קומקוואט אליפסי** או **פורטונלה מרגריטה** (Fortunella margarita)- הוא עץ ירוק קטן, שיכול להגיע ליותר מארבעה מטרים גובה. הוא במקור מדרום-מזרח אסיה, ליתר דיוק בסין. יש לו ריח הדרי חד, והוא בעל פרחים לבנים, ופירות מאכל קטנים בצבע כתום. הוא עץ עמיד לכפור ויכול להחזיק מעמד גם בטמפרטורה של עד מינוס 10 מעלות צלזיוס. בניגוד למיני הדרים אחרים, לקומקוואט האליפסי יש תקופת צמיחה קצרה, והוא נכנס לתרדמת בשלב מוקדם בסתיו. מה שמסביר באופן חלקי את עמידותו לכפור.

העלים ירוקי העד של הקומקוואט האליפסי הם בגוון ירוק כהה וקטנים יחסית. הם יכולים להגיע עד לאורך של שבעה ס"מ, ורוחב של 3.5 ס"מ. פרחיו הלבנים דומים לפרחי הדרים. הם מבושמים מאוד, והם מופיעים מאוחר יחסית בעונת הצמיחה, בדרך כלל בשלהי האביב.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קומקוואט** בוויקישיתוף
* קומקוואט, באתר NCBI (באנגלית)
* קומקוואט, באתר Tropicos (באנגלית)
* קומקוואט, באתר GBIF (באנגלית)
* קומקוואט, באתר The Plant List (באנגלית)
* קומקוואט, באתר IPNI (באנגלית)

תפוזים סינים על עץ בחשמונאים
* היסטוריית הקומקוואט מתוך: Morton, J. 1987. Kumquat. p. 182–185. In: Fruits of warm climates. Julia F. Morton, Miami, FL. (באנגלית)
* ספרו של קרל פיטר ט'אנברג (באנגלית)
החורים בראשי זרעי לוטוס גרמו לחרדה אצל חלק מהאנשים.
**טריפופוביה** (באנגלית: **Trypophobia**) היא פוביה שלא הוגדרה רשמית על ידי האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה, מחורים, בעיקר תבניות לא רגילות של חורים. המונח, המורכב מהמילים היווניות τρύπα ("חור") ו-φόβος ("פחד"), נטבע בשנת 2005. על פי הערכות, כ-15% מאוכלוסיית העולם סובלת מהפוביה, עם אחוז גבוה יותר בקרב הנשים. הפוביה אינה מוכרת על ידי האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה ואינה מוגדרת ב-DSM.

ארנולד וילקנס וג'ף קולי מהמרכז למדעי המוח באוניברסיטת אסקס, היו למדענים הראשונים אשר חקרו את תופעת הטריפופוביה. הם מאמינים כי התגובה מבוססת על גועל ביולוגי, ולא על פחד תרבותי נרכש. במאמר שפורסם בכתב העת Psychological Science בשנת 2013, וילקנס וקולי כתבו כי התגובה מתבססת על תגובת המוח לצורות המקושרות לסכנה. חורים שכללו תגובות כאלה היו בלתי מזיקים, כגון פירות ובועות, וכאלה המקושרים לסכנה, כגון חורים שנוצרו על ידי חרקים, פצעים ומחלות עור. חלק מהאנשים שראו את החורים האלה אמרו שהרגישו צמרמורת, חוו הפרעת פאניקה, הזיעו והרגישו בחילה או גרד. הפסיכיאטר קרול מתיוס מאמין כי התגובות נובעות מהטרמה.

האתר trypophobia.com, מתאר את התופעה באמצעות סרטונים ותמונות. תמונות המכילות מקבצי חורים מוצגות על פי סדר התגובה הצפויה, ממצב רגיעה ועד מה שעלול לעורר פחד. בעזרת המידע שבאתר, וילקנס וקולי ניתחו דוגמאות של תמונות שיש להן "מאפיינים ייחודיים". הם ציינו כי התגובה לפוביה "תגובת רפלקס מודעת בהתבסס על "חלק פרימיטיבי של המוח המשייך את התמונה למשהו מסוכן".

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טריפופוביה** בוויקישיתוף
* פחד מחורים הוא אמיתי - ויש לו הסבר אבולוציוני, באתר ‏מאקו‏, 20 בדצמבר 2015

הערות שוליים
------------

1. ↑
**שפרה אלון** (2 במאי 1910 - 8 באוקטובר 1996) הייתה משוררת וסופרת ישראלית.

ביוגרפיה
--------

אלון נולדה בווינה בירת אוסטריה. הייתה חברה בגורדוניה. למדה פסיכולוגיה ואמנות דרמטית באוניברסיטת וינה. למדה ציור אצל האמן ישראל פלדי, וגרפולוגיה אצל ד"ר רפאל פוקורני, מגדולי הגרפולוגים באוסטריה.

עלתה לארץ ישראל ב-1932, והתגוררה בקיבוץ חולדה ולאחר מכן ברמת גן. משך תקופה קצרה שיחקה בתיאטרון המטאטא. הציגה בתערוכות יחיד בגלריה לאמנות כץ ובתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה. לפרנסתה עבדה בבית החרושת עסיס להכנת רסק עגבניות.

פרסמה בגרמנית ובעברית, כמה משיריה תורגמו מעברית לאנגלית. ספרה "בפינות" תורגם מגרמנית לעברית (1935). בשנותיה האחרונות חזרה בתשובה וניהלה סדרת התכתבויות עם הרבי מלובביץ.

נפטרה בבית החולים תל השומר ב-8 באוקטובר 1996.

אלון הייתה דודתו של המשורר פסח מילין.

פרסומיה
-------

 פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לערוך אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. 
### ספריה

* בפינות (יצא בשמה הקודם שפרה איכהורן)
* מ 17 ועד 70
* תועה בין אורותיך
* כל אחד במעגלו (שירה)
* מחזה

### שיריה

* פתחים
* מבחר הספר העברי
* שערי סליחה (באנגלית)
* שורשי יהדות בדורות ובדורנו

* A Forgiving Heart: Prayers for Blessing and Reconciliation
* ha-avoda she-balev, the prayer book of the Israel Reform Movment
* Day By Day, edited by Rabbi Chaim Stern

מופיעה כערך בלקסיקון ההיסטורי של הסופרים העברים מאז תש'ח מאת ד"ר משה גרנות.

קישורים חיצוניים
----------------

* רשימת הפרסומים של שפרה אלון, בקטלוג הספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007498653505171
* ISNI: 0000 0000 4326 6803
* LCCN: no91002862
* VIAF: 26626106
* WorldCat: lccn-no91002862

 |
**משפחה וחצי** היא סדרת דרמה ישראלית שנכתבה על ידי גלילה רון־פדר-עמית ושודרה לראשונה בזכיינית רשת בערוץ 2 בשנים 1998–2001. החל מיוני 2008 החלו שידורים חוזרים של הסדרה בערוץ Yes קולנוע ישראלי. באותה שנה הופקה העונה החדשה של הסדרה, אשר מהווה המשך לסדרה המקורית, שכללה 83 פרקים.

רקע
---

בני זוג שנקראים דוביק (דב) (נתן דטנר) ותמי (תמר) (גיליה שטרן) דגן, המגדלים את שני ילדיהם אור (דנה מרמור) ותום (עומר מילר) בחום ואהבה, מחליט לאמץ שני מתבגרים הזקוקים למשפחה אומנת: איציק דוידי (לביא זיטנר) וסיון כהן (יעל פוליאקוב). בני המשפחה השונים מתמודדים כל אחד עם בעיותיו שלו, תוך כדי דגש על בעיות של ילדי האומנה הקשורים לעברם ומשפחותיהם.

שיר הפתיחה של הסדרה נקרא "תגיד תודה שיש לך עיניים", וכתבה אותו חנה גולדברג, הלחין יובל שרים וביצעה סי היימן.

לאחר עליית הסדרה לאקרנים כתבה גלילה רון־פדר-עמית בין השנים 1998- 2001 סדרה של חמישה ספרים שבהם הציגה את מחשבותיהם ורגשותיהם של דמויות הסדרה, כל אחד מנקודת המבט של דמות אחרת, והספרים יצאו בשמות הבאים:
"סיפורו של איציק", "סיפורה של סיון", "סיפורה של אור", "סיפורו של תום" ו"סיפורו של איתן".

בין השחקנים בתפקידי אורח בסדרה היו: גור רוזן, דדי זוהר ואסתי קוסוביצקי.

עוד משפחה וחצי
--------------

לוגו הסדרה
"עוד משפחה וחצי" היא סדרת המשך לסדרה "משפחה וחצי", וכללה 30 פרקים ושודרה בשנת 2009. בסדרה זו מסתבר שדוביק ותמי התגרשו ודוביק עבר לחיות עם מיקי (לימור גולדשטיין), עורכת דין במקצועה, והם חיים עשר שנים ביחד, ולהם בן משותף בשם עופרי (טל גרושקה), ובת מנישואיה הקודמים של מיקי בשם דניאל (תמר שם אור). 

בנוסף לשני הילדים מחליטה המשפחה לאמץ שני ילדים הזקוקים למשפחה אומנת: אושרת (רותם זיסמן-כהן) ואלירן (דקל עדין). הפרקים בסדרה החדשה מראים סיטואציות היכולות לקרות לבני הנוער בחיי היומיום.

השחקנים המשתתפים בתפקידי אורח בסדרה היו: אוולין הגואל, לביא זיטנר וגיליה שטרן.

שיר הפתיחה של הסדרה היה "מה ידוע על היום הזה" של הזמר מאור כהן.

שולחן לשישה
-----------

 ערך מורחב – **שולחן לשישה**  

שולחן לשישה היא סדרת ספין-אוף על דמותו של דוביק דגן. לאחר שילדיו עזבו את הבית ואשתו מיקי חיה בנפרד ממנו, הוא מאכלס בביתו בני נוער שהתנתקו ממשפחותיהם וגרים ברחוב. בכל פרק מסופר על חייהם של ששת הנערים שהתקבצו לבית, ועל בעיותיהם השונות. 

את הסדרה כתבה גלילה רון פדר-עמית ומככבים בה נתן דטנר, יובל שרף, אלי קרן-אסף וגיא סלניק. 

היא שודרה בשנת 2013 בערוץ 10 וכללה 22 פרקים.

קישורים חיצוניים
----------------

### משפחה וחצי

* "משפחה וחצי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "משפחה וחצי", באתר אידיבי
* "משפחה וחצי", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
* משפחה וחצי, באתר הטלוויזיה החינוכית הישראלית

**ביקורות**

* ניר קיפניס, ‏רק אל עצמי לספר ידעתי, באתר גלובס, 15 בינואר 2001

### עוד משפחה וחצי

* עוד משפחה וחצי, באתר הטלוויזיה החינוכית הישראלית

הערות שוליים
------------

1. ↑  גיורא יהלום, ‏יותר מדי גלילה, באתר גלובס, 23 באוקטובר 2000
2. 1 2  רותה קופפר, גרסה חדשה לסדרה משפחה וחצי, באתר הארץ, 14 בינואר 2009
**גילה גולן** (נולדה ב-30 בדצמבר 1940) היא דוגמנית עבר ישראלית ושחקנית קולנוע הוליוודית.

קורות חייה
----------

נולדה בקרקוב, פולין, במהלך השואה. היא נמצאה נטושה בתוך חבילה בתחנת רכבת ומשפחה קתולית אימצה אותה והסתירה אותה מהנאצים. הוריה המאמצים מסרו אותה בתום המלחמה לידי ארגון יהודי שאסף יתומים יהודים. היא הגיעה למחנה מעבר בצ'כוסלובקיה ומשם נשלחה לאקס-אן-פרובאנס שבדרום צרפת. במשך שנתיים למדה בפנימיה יהודית.

עלתה ארצה בשם **זושה זבצקי** בתחילת 1948 במסגרת עליית הנוער לארץ ישראל ואומצה על ידי משפחת גולדנברג מחיפה, שינתה את שמה ל**מרים גולדנברג** ונשלחה ללימודים בפנימייה דתית.

ב-1960, עת עבדה כפקידה במשרדי ארגון נכי צה"ל בתל אביב, החליטה להתמודד בתחרות למלכות היופי, שיפצה את אפה, הוכתרה למלכת היופי של תל אביב ומאוחר יותר באותה שנה גם לסגנית מלכת היופי של ישראל בתחרות של מגזין לאישה. לאחר הזכייה שינתה את שמה רשמית ל**גילה גולן** (שלפני כן שימש אותה כשם במה). היא נשלחה לייצג את ישראל בתחרות מיס עולם שנערכה בלונדון בנובמבר 1960 ונבחרה לסגנית ראשונה. כפרס זכתה גולן ברכב חדש וב-100 ליש"ט, ונשארה בבריטניה למשך ארבעה חודשים לגיוס תרומות עבור עליית הנוער.

לאחר התחרות, סיפורה התפרסם בעולם ושורדי שואה רבים ראו בה כבתם האבודה אך גולן לא זכרה דבר מעברה. 

בשנת 1961 נשלחה עם דוגמניות אחרות לארצות הברית כדי לייצג את ישראל ביריד העולמי בסיאטל (שנערך ב-1962), וב-1963 החלה לעבוד כדוגמנית בניו יורק.

ביוני 1964 ליהק אותה הבמאי האמריקאי-יהודי סטנלי קריימר, על סמך הקלטה של קולה, לתפקיד אלזה לוץ בסרטו "ספינת השוטים". הייתה זו הופעתה הראשונה בקולנוע.
בשנת 1965 זכתה בתואר "מיס גולדן גלוב" והנחתה את אירוע חלוקת הפרסים לאותה שנה. בשנים 1964–1965 התארחה מספר פעמים בתוכניתו של ג'וני קרסון ה"טונייט שואו". גולן המשיכה לבסס את מעמדה בסרטים האמריקאים "האיש שלנו פלינט", "שלושה על הספה", ו"העמק של גואנגי". מאוחר יותר שיחקה גם בשני סרטים איטלקיים: "Lo scatenato" ב-1968, ו-"L'allenatore nel pallone" ב-1984.

בשנת 1966 נישאה לאלכס אורבן. השניים התגרשו בפברואר 1968. במחצית אותה שנה לקחה שיעורי משחק בניו יורק.

בספטמבר 1969 נישאה למת'יו ברנרד רוזנהאוס, תעשיין אמריקאי-יהודי בתחום התרופות, פילנתרופ פרו-ישראלי, ומבעלי השליטה באולפני קולומביה. ושינתה את שמה ל**גילה רוזנהאוס** להם שלוש בנות משותפות. בעלה השני נפטר ב-1980 מהתקף לב.

כמה שנים לאחר פטירתו של בעלה השני, גולן חזרה בתשובה, התעסקה מאוד ביהדות עם עניין מיוחד בחזנות וניהלה בית השקעות עם בעלה השלישי, לו נישאה במהלך שנות ה-80 ועמו היא מתגוררת בפלורידה.

השחקנית והפעילה הטרנסג'נדרית הישראלית גילה גולדשטיין ז"ל, בחרה לעצמה את השם "גילה" כהוקרה לגילה גולן.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **גילה גולן** בוויקישיתוף

* גילה גולן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3  יעקב בר-און, "האנשים שלנו בהוליווד", באתר ynet, 28 באפריל 2001
2. ↑  Matthew Rosenhaus Dead at 68, Jewish Telegraphic Agency, ‏1980-08-28 (באנגלית)
3. ↑  WarrenBobrow says, Movie Star Gila (Golan) Rosenhaus Sells Her Apartment At The Pierre Hotel For $10 Million, Jewish Business News, ‏2014-05-18 (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BIBSYS: 98041760
* BNE: XX1576146
* BnF: cb14182095j (data)
* GND: 1208762540
* ISNI: 0000 0000 7824 3791
* LCCN: no2003017468
* VIAF: 11988794
* WorldCat: lccn-no2003017468

 |
**קורה הריסון** (באנגלית: **Cora Harrison**) היא סופרת אירית. היא כותבת בעיקר ספרות בלשית בריטית, לילדים ולמבוגרים. הריסון כתבה עשרות ספרים.

חייה
----

הריסון נולדה בקוב שבמחוז קורק באירלנד, אך חייתה במשך רוב הזמן, עד גיל 21, בעיר קורק עצמה. בגיל 7 חלתה במחלה קשה, ועד גיל 13 כמעט שלא ביקרה בבית הספר. היא הייתה מרותקת למיטתה במשך שבועות בכל פעם, והעסיקה את עצמה בהמצאת סיפורים. לעיתים נדירות גם כתבה את סיפוריה, כי כתב ידה היה גרוע והיא התקשתה באיות.

בגיל 14 החלימה ושבה ללמוד בהית הספר. המקצוע האהוב עליה בבית הספר היה היסטוריה, אך את התואר הראשון שלה עשתה בצרפתית וגרמנית, ביוניברסיטי קולג' קורק.

היא עברה ללונדון, שם עבדה בבית הספר לשפות לינגוואפון, נישאה לפרנק וילדה שני ילדים. כשילדיה גדלו, לימדה בבית ספר יסודי, בעיקר היסטוריה. כן עבדה כמנהלת בית ספר יסודי. היא לימדה במשך 25 שנים.

בשנות ה-1990 פרשו שניהם ורכשו בית בקילפנורה, במחוז קלייר, שבבארן. לבית צמודים 20 אקרים, והשטח כולל גם נחל ומבצר מתקופת הברזל. הם תכננו להקים משק אוטרקי, אך נכשלו בכך.

הריסון אהבה תמיד ספרות בלשית רכה (ללא תיאורי אלימות), אך מעולם לא שקלה את האפשרות לכתוב בעצמה. כאשר נדבקה הריסון בחיידק עמיד לאנטיביוטיקה, במהלך ביקור בבית חולים, היא סבלה מחולשה, דיכאון וכאבים במשך חודשים. בנה הציע שתכתוב ספר. כך נולד ספרה הראשון, גברתי השופטת. מאז כתבה עשרות ספרים המיועדים למגוון גילאים.

הריסון מבקרת רבות בבתי ספר יסודיים, במטרה לעודד ילדים לכתוב.

יצירתה
------

בסדרת תעלומות הבארן, בהוצאת Severn House, הגיבורה היא מארה, שופטת חוקרת הפועלת באירלנד תחת חוקי הברהון Brehon. הספר הראשון מתרחש בשנת 1509, השנה הראשונה למלוכתו של הנרי השמיני, מלך אנגליה, אשר עתיד לבטל את חוק הברהון. הרעיון לסדרה זו עלה כאשר הריסון ובעלה רכשו בית בבארן, בין Corofin לבין Kilfenora, ונתקלו ב-Cahermaughten Fort. הריסון גילתה שבמקום היה בית ספר לחוק הברהון באמצע המאה ה-16. הגילוי ריגש אותה כיוון שמערכת חוק הברהון הייתה קהילתית ושוויונית, אפשרה גירושים וקנסה בנקום להשית עונש מוות מגבוה. העונש הגבוה ביותר במערכת היה עבור רצח קרוב משפחה: להשלח עם הגאות בסירה ללא משוטים. הספר הראשון בסדרה נכתב כשבמרכזו שופט חוקר גבר, אך הריסון הסבה את הדמות לאישה בעצת סוכנה. במהלך סדרת ספרים זו עוברת מארה שינויים אישיים. היא מתחילה כגרושה, בהמשך היא מתחתנת, נאבקת על הקריירה שלה, נולד לה ילד והיא נתקלת באתגרים בגידולו. סדרת הבארן נמכרה במקור להוצאת מקמילן, אך הספר השני יצא בהוצאת מינוטאור.

סדרת הייתי חברתה הטובה של ג'יין אוסטן היא סדרה היסטורית המיועדת לנערות.

סדרת הדבוטנטיות מתרחשת בלונדון של 1920.

סדרת אם המנזר מתרחשת בקורק במקביל לפרוץ מלחמת האזרחים האירית. החוקרת החובבת היא אם מנזר קתולית.

סדרת תעלומות הגזלייט מתרחשת בלונדון של המאה התשע עשרה. החוקרים החובבים הם הסופרים צ'ארלס דיקנס ווילקי קולינס.

בנוסף, כתבה את הסדרות סדרת תעלומות הרצח בלונדון, קו הזמן של הדרמשי, תולדות הדרמשי, סדרת גור הזאבים, ואת הספרים הבודדים: מהממת, יו מק איגן.

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Cora Harrison Biography, www.coraharrison.com
2. 1 2  Graeme, Cora Harrison, Book Series in Order, ‏2016-03-25
3. ↑  Cora Harrison book series – Cora Harrison (באנגלית בריטית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1226328857
* ISNI: 0000 0003 7032 2841
* LCCN: no99025093
* SUDOC: 134442628
* VIAF: 249634727
* WorldCat (עם VIAF): 249634727

 |
תבליט המתאר את ישו והנואפת בכנסייה באבוויל.
**יֵשׁוּ וְהָאִשָּׁה הַנּוֹאֶפֶת** הוא קטע בברית החדשה, בבשורה על-פי יוחנן פרק ח : 3 - 11. הכתוב מתאר כיצד ישו הציל אישה שהואשמה בניאוף מידי המון שביקש לסקלה באבנים, כשהוא קורא לאדם שאין בו חטא להשליך את האבן הראשונה, ואיש לא עמד בתנאי.

המעשה
-----

בסיפור, ישו מלמד בבית המקדש. אויביו הפרושים והסופרים, המבקשים למצוא בו עוון, מביאים בפניו אישה הנאשמת בניאוף. הם מזכירים לו כי לפי התורה עליה להיסקל למוות באבנים, ושואלים בהקנטה מה דעתו. ישו לא עונה ומתווה אות על החול, והם מוסיפים לשאלו. הוא נושא את עיניו ומודיע כי מי שלא חטא מעולם, מוזמן להשליך את האבן הראשונה. מצפונם של כל הנוכחים נוקפם והם עוזבים בזה אחר זה. ישו מוחל לאישה ושולחה לדרכה, ומפציר בה לא לחטוא עוד.

"וַיִּשָּׂא אֶת־עֵינָיו וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם מִי בָכֶם חַף מִפֶּשַׁע הוּא יַדֶּה־בָּהּ אֶבֶן בָּרִאשׁוֹנָה׃ וַיִּתְכּוֹפֵף שֵׁנִית לְמָטָּה וַיְתָו עַל־הַקַּרְקַע׃ הֵם שָׁמְעוּ וְלִבָּם נֹקְפָם וַיֵּצְאוּ אֶחָד אֶחָד הָחֵל מִן־הַזְּקֵנִים וְעַד הָאַחֲרוֹנִים וַיִּוָּתֵר יֵשׁוּעַ לְבַדּוֹ וְהַאִשָּׁה עֹמֶדֶת בַּתָּוֶךְ׃ וַיִּשָּׂא יֵשׁוּעַ אֶת־עֵינָיו וַיַּרְא כִּי־אֵין אִישׁ בִּלְתִּי הָאִשָּׁה לְבַדָּהּ וַיֹּאמֶר אֵלֶיהָ אִשָּׁה אֵיפֹה שׂטְנַיִךְ הֲהִרְשִׁיעָךְ אִישׁ׃ וַתֹּאמֶר לֹא אֶחָד אֲדֹנִי וַיֹּאמֶר לָכֵן גַּם־אֲנִי לֹא אַרְשִׁיעֵךְ לְכִי לְדַרְכֵּךְ וְאַל תֶּחֶטְאִי עוֹד"

לסיפור מספר פרשנויות. פרשנות אחת, ומוכרת, מספרת שלמעשה, קבוצת הפרושים הביאה את האישה לישו למרות שהאישה לא באמת נאפה, והפרושים רק רצו להתגרות בישו מפני שקינאו בו. מעשה הנואפת הוא אחד הסיפורים הנודעים הקשורים בישו במסורת הנוצרית, והוא זכה לעיבודים אמנותיים רבים. יש הסכמה רחבה בביקורת המקרא שהסיפור הוא תוספת מאוחרת לבשורה, וצורף לטקסט כמה מאות שנים לאחר כתיבת המקור.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ישו והאישה הנואפת** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  9 things you should know about the woman caught in adultery, NCR (באנגלית)
2. ↑  Does the Woman Caught in Adultery Belong in the Bible? | Tommy Wasserman, Text & Canon Institute, ‏8 בפברואר 2022 (באנגלית)
ביואיק מודל B
**ביואיק מודל B** (באנגלית: **Buick Model B**) היא המכונית הראשונה מתוצרת יצרנית כלי הרכב האמריקאית **ביואיק** ("Buick Motor Company") בשנת 1904 בעיר "ג'קסון מישיגן" ב-ארצות הברית.

ביואיק מודל B
-------------

דגם ה- "ביואיק מודל B" נבנה בסגנון "טורפדו" "רודסטר".

דגם ה-"ביואיק מודל B" הוצג לראשונה ב-13 באוגוסט 1904 על ידי ויליאם דוראנט. נבנו 37 יחידות.

מחיר הדגם בהשקה עמד על 950 דולר.

את דגם ה- "ביואיק מודל B" החליף דגם "ביואיק מודל C" בשנת 1905.

דגמי "ביואיק מודל B"
--------------------

* דגם מוקדם שנת 1904 - משקל 759.78 ק"ג, יוצרו 27 יחידות (מחיר היחידה : 950 דולר).
* דגם מאוחר שנת 1904 - משקל 771.12 ק"ג, יוצרו 8 יחידות (מחיר היחידה : 1,200 דולר).

היסטוריה
--------

ב-19 במאי 1903 נוסדה חברת "ביואיק מוטור קומפני" כיצרנית רכב עצמאית בדטרויט, מישיגן, על ידי דייוויד דנבאר ביואיק. עוד באותה שנה נקלעה החברה לקשיים כספיים והשתלט עליה איש העסקים ג'יימס ה. וייטינג, שהעבירה לעירו פלינט. בשנת 1904 שכר וייטינג את ויליאם דוראנט שינהל את ביואיק. דייוויד ביואיק עצמו מכר את החזקותיו בחברה בסכום צנוע יחסית ומת עשרים וחמש שנים מאוחר יותר.

באמצע 1904 הושלם אב-טיפוס לרכב שהיה מיועד למרוצי סיבולת, והצלחתו שכנעה את וייטינג לאשר את יצורם של הדגמים הראשונים שיועדו למכירה לציבור, על בסיס אותו אב טיפוס שכונה "מודל B". הביואיק "מודל B" הייתה הביואיק הראשונה שנמכרה לציבור, החל בשנת 1904.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ביואיק מודל B** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  - היסטוריה- חברת ביואיק (ביואיק מודל B) Standard Catalog of Buick 1903-2004
2. ↑  מודלים של חברת ביואיק1904 Buick Model B
3. ↑  ביואיק מודל B - תמונות היסטוריה ומחקר1904 Buick Model B Pictures, History, Value, Research
4. ↑  ביואיק מודל B classiccarlabs
**ויקטור ניקולאייביץ' סמסונוב** (ברוסית: **Ви́ктор Никола́евич Самсо́нов**;‏ נולד ב-10 בנובמבר 1941) הוא גנרל רוסי בדימוס. כיהן כראש המטה הכללי הרוסי בין 1996–1997.

ביוגרפיה
--------

סמסונוב נולד ב-10 בנובמבר 1941 למשפחת פועלים בעיר דוכובניצקויה שבמחוז סראטוב. באוגוסט 1960 הוא התגייס לצבא האדום. באוקטובר 1964 הוא מונה למפקד מחלקה, וב-1966 למפקד פלוגה. ב-1972 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית פרונזה, ומונה לסגן מפקד רגימנט המשמר הממונע ה-71. עוד באותה שנה הוא הועבר למלא תפקיד זהה ברגימנט הממונע ה-121. בנובמבר 1974 הוא מונה למפקד הרגימנט הממונע ה-255 שהוצב בפולין. באוקטובר 1976 מונה לסגן מפקד דיוויזיית הטנקים ה-90 של המשמר. ב-1979 החל ללמוד באקדמיה הצבאית של המטה הכללי. ב-1981 הוא סיים את לימודיו ומונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-127. בספטמבר 1983 הוא מונה לראש מטה הארמייה המשולבת ה-4. במאי 1985 הוא מונה למפקד הארמייה ה-4. במאי 1987 הוא מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי הטרנס-קווקזי. ב-1988 התמנה במקביל למושל הצבאי של ירוואן. בתפקידו זה הוא השתתף בניסיונות של הממשל הסובייטי המרכזי ליישב את הסכסוך האזרי-ארמני.

ביולי 1990 הוא מונה למפקד המחוז הצבאי לנינגרד. באוגוסט 1991, במהלך הפיכת ינאייב, הוא קיבל הוראה מוועדת המדינה למצב חירום להחיל שלטון צבאי בלנינגרד וסביבותיה. סמסונוב סירב לציית לפקודה, והגביל את עצמו לתגבור המתקנים הצבאיים שבסמכותו. בשל כך, ב-7 בדצמבר 1991 מינה אותו מיכאיל גורבצ'וב לראש המטה הכללי במקום ולדימיר לובוב שהיה מקורב לקושרים. המינוי לא נכנס לתוקף, שכן 18 ימים בלבד לאחר מכן, התפטר גורבצ'וב מתפקידו וברית המועצות חדלה מלהתקיים. ב-20 במרץ 1992 הוא מונה לראש המטה הכללי המשותף של מדינות חבר המדינות.

ב-18 באוקטובר 1996 הוא מונה לראש המטה הכללי הרוסי בהמלצת ידידו שר ההגנה איגור רודיונוב. ב-22 במאי 1997 הוא ורדיונוב פוטרו יחד מתפקידיהם בידי בוריס ילצין. ב-2002 הוא עזב את הצבא. ב-2008 הוא מונה למפקח הכללי של הצבא הרוסי - תפקיד מיוחד במשרד ההגנה הרוסי אשר שמור לגנרלים בדימוס.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ויקטור סמסונוב** בוויקישיתוף

* ויקטור סמסונוב באתר משרד ההגנה הרוסי
המודל הגאוצנטרי של תלמי (כוכב חמה)
**אפיציקל** - ביוונית "על המעגל", והכוונה היא לגוף שנע במעגל סביב גוף אחר שגם הוא נע במעגל. באסטרונומיה אפיצקלים שימשו במודל הגאוצנטרי לצורך חישוב מיקום כוכבי הלכת.

הצורך באפיציקלים
----------------

האפיציקלים הוכנסו לתורתו של אריסטו כדי לספק הסבר לשתי תופעות המאפיינות את כוכבי הלכת:

* תנועה אחורית המגיעה לשיאה כאשר כוכב לכת חיצוני (מאדים, צדק או שבתאי) נמצא בניגוד. התנועה היחסית של כדור הארץ וכוכבי הלכת במהלכם סביב השמש גורמת לכך שבמשך תקופה מוגבלת תנועתו של כוכב הלכת היא ממזרח למערב ולא ממערב למזרח (תנועה קדומנית).
* בהירות נראית כוכבי הלכת משתנה בצורה משמעותית. הדבר בולט במיוחד בכוכבי הלכת הפנימיים (כוכב חמה, נוגה) וגם במאדים.

לפי המודל הגאוצנטרי של אריסטו, כוכבי הלכת נעים סביב כדור הארץ במעגלים מושלמים, אולם המודל בצורתו המקורית לא סיפק הסבר לתנועה אחורית או לשינויים בבהירות.

תיאור האפיציקל
--------------

את רעיון האפיציקל הציע האסטרונום אפולוניוס מפרגה בסוף המאה ה-3 לפנה"ס. לפי הצעתו, שאומצה על ידי תלמי, כוכבי הלכת נעים במעגל קטן שמרכזו נע על פני מעגל גדול אשר מרכזו הוא כדור הארץ (לעיתים המעגל הגדול נע במהירות קבועה סביב האקוונט שממוקם בנקודה באמצע הדרך בין כדור הארץ למרכז המעגל הגדול). הקו המחבר בין כוכב לכת למרכז האפיציקל שלו – יהיה תמיד מקביל לקו המחבר בין כדור הארץ לשמש.

בגלל התנועה המורכבת של כוכבי הלכת היה צורך להוסיף עוד ועוד אפיצקלים כדי לדייק את המסלול שלהם. עם התגלית של יוהאנס קפלר שמסלולי כוכבי הלכת אינם מעגליים אלא אליפטיים, ועם ניסוח חוקי הכבידה ששולטת בתנועת גרמי השמיים, יצאו האפיציקלים משימוש באסטרונומיה.

אפיציקלים במתמטיקה
------------------

טור פורייה יכול לשמש לתיאור אפיציקלים. הסיבה היא שהאברים בטור פורייה הם פונקציות מחזוריות מרוכבות, ואפשר לתאר אותן בקואורדינטות פולריות כוקטורים שמסתובבים בתוך מעגל. סכום הווקטורים האלה יוצר שרשרת של אפיציקלים, כלומר אפיציקלים שמחוברים זה לזה בהשקה, ואפשר ליצור בעזרת עוד ועוד אפיציקלים כל מסלול מסובך ככל שיהיה, כולל ציורים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אפיציקל** בוויקישיתוף
* הערך "יחסים גאוצנטריים", באתר אסטרופדיה

הערות שוליים
------------

1. ↑  כמו שהסיבה לתאוריית האפיצייקלים היא הצורך להתאים לתצפיות, כך גם הוספת האקוונט. האקוונט מקרב את מסלולי כוכבי הלכת לאליפסה, אך עדיין לא מפיק אליפסה של ממש. מכך נובע שמרגע שהמדידות היו מדויקות דיין גם אחרי הוספת האקוונט המודל מפיק תוצאות שגויות. בעיה זו נפתרה רק עם המודל של קפלר.
2. ↑  הדגמה לשרשור אפיצקלים
**הנס ליפרסהיי** או **ליפרהיי** (בהולנדית: **Hans Lippershey** או **Hans Lipperhey**; בערך 1570 – 29 בספטמבר 1619) היה לוטש עדשות הולנדי.

הוא נולד בווזל (אנ') (כיום במערב גרמניה) ועבר למידלבורך שבהולנד, שם התחתן ב-1594 והפך לאזרח ב-1602.

מייחסים לליפרסהיי את המצאת הטלסקופ הראשון והפצת תוכניות הבנייה שלו. נראה שהיו משקפות וטלסקופים פשוטים הרבה לפני זמנו אך סבורים כי ליפרסהיי היה הראשון שטרח וביקש פטנט על התוכניות שלו. בכך הקדים את יאקוב מטיוס בשבועות בודדים. ליפרסהיי נתן את רשותו לציבור להשתמש בתוכניות ב-1608. אמנם בקשת הפטנט של ליפרסהיי לא אושרה, אך ממשלת הולנד גמלה לו בעין יפה על עותקים של תוכניותיו.

תיאור המצאתו של ליפרסהיי הגיע במהרה לאוזני גלילאו גליליי, שבנה לפיו דגם מתפקד ב-1609 ובו ערך את תצפיותיו ב-1610.

על פי האגדה היו אלה ילדיו של ליפרסהיי שגילו את הטלסקופ כאשר שיחקו בכמה עדשות פגומות בסדנה של אביהם. לא ברור עד כמה סיפור זה אמין. בנו של זכריאס ינסן, עושה משקפיים ממידלברך, העיד לאחר שנים רבות שליפרסהיי גנב את רעיון הטלסקופ מאביו.

מכתש ליפרסהיי שעל הירח נקרא על שמו של הנס ליפרסהיי.

לקריאה נוספת
------------

* דניאל ג'. בורסטין, **המגלים - The discoverers**, רנדום האוס, ניו יורק, 1983 (באנגלית)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הנס ליפרסהיי** בוויקישיתוף
* ביוגרפיה של ליפרסהיי—בפרויקט גלילאו
* הנס ליפרסהיי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BPN: 82522192
* GND: 117675989
* ISNI: 0000 0000 1402 6181
* LCCN: no2004079267
* NTA: 31582929X
* VIAF: 45086423
* WorldCat: lccn-no2004079267

 |
**קראק פאי** או **מילק בר פאי** (אנגלית: **Crack Pie** או **Milk Bar Pie**) הוא סוג של פאי מתוק.

קראק פאי מורכב בדרך כלל מקלתית העשויה מפירורי עוגיות שיבולת שועל. המלית היא סוג של פודינג עשיר המבוסס ברובו על סוכר, חמאה, שמנת וחלמונים, שלאחר האפייה מקבל מעטה בגוון זהוב ובמרקם פריך.

נהוג להגיש את הפאי עם קרם פרש שמעט מעדן את המתיקות, אך גם עם גלידה, תוספות אחרות או כמו שהוא.

מקור
----

עוגת קראק פאי עם קצפת במסעדה בתל אביב יפו, ישראל
עוגת הקראק מבוססת על עוגה בשם Chess Pie. ה-Chess Pie קינוח מסורתי בדרום ארצות הברית, שם נהגו להכין אותו בחורף במקום פאי הפירות המסורתי, בשל מחסור בפירות בעונה הקרה. האזכור הראשון של העוגה מופיע בספר הבישול האמריקני The Joy of Cooking. בספר, שיצא לאור בשנות השלושים של המאה העשרים.

הקונדיטורית הידועה כריסטינה טוסי בעלת המילק בר בניו יורק עידכנה את המתכון והפכה את הקראק פאי למנת הדגל של המקום. טוסי הגישה קראק פאי כחלק מארוחת עובדים במסעדה הניו-יורקית Momofuku של השף דייוויד צ'אנג. העוגה הזו עוררה התעניינות רבה בקרב הסועדים.

מקור השם הוא רפרנס לקראק-קוקאין: סוג של בדיחה על כך שהקינוח הזה טעים עד כדי ממכר, כמו הסם.

באפריל 2019 דיווחה התקשורת האמריקאית כי בקונדיטוריית המילק בר הוחלט להפסיק להשתמש במילה קראק (Crack) בשם של העוגה. ההחלטה התקבלה בניסיון לנתק את העוגה המתוקה והפופולרית מהקונוטציות השליליות לסמים ומאז היא נקראת בקונדיטוריה "פאי המילק בר" (באנגלית: Milk bar pie).

### בישראל

בכתבה בטיימאאוט תל אביב משנת 2021 שסקרה את המקומות בהם מגישים קראק פאי בתל אביב, נטען שניתן למצוא את הקינוח כמעט בכל מסעדה ובכל תפריט שמכבד את עצמו.

בכתבה שפורסמה בעיתון הארץ בשנת 2022 נטען שקראק פאי הוא אחד הקינוחים האהובים במסעדות בארץ ושהוא הפך להיות חלק מהתרבות הקולינרית הישראלית.

יהונתן בורוביץ' היה מראשוני השפים שהכניסו את הקראק פאי לתפריט המסעדה שלו, הגיש את הקינוח הזה במסעדה החל משנת 2012 והיא מוגשת חמה בניגוד לגרסה האמריקאית שלרוב מוגשת קרה.

מרכיבים
-------

עוגת קראק פאי עם גלידת וניל, במסעדה בתל אביב יפו, ישראל
הקראק פאי בגרסתה הקלאסית מורכבת ממצרכים בסיסיים, למשל: סוכר, חלב, חמאה, שיבולת שועל וביצים. השילוב ביניהם יוצר עוגה נמוכה, מתוקה ודחוסה.

המתכון המקורי מכיל כמעט תמיד כמויות גדולות יחסית של חמאה, סוכר ושמנת וכולל מרכיב ייחודי לעוגה זו: כף של אבקת חלב.

ראו גם
------

* פאי פקאן

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **קראק פאי** |

* קראק פאי, מתכון, מאקו
* לימור לניאדו תירוש, מתכון לקראק פאי עם תמונות

הערות שוליים
------------

1. ↑  Maura Judkis, After complaints that it made light of an epidemic, Milk Bar renames its famous Crack Pie, וושינגטון פוסט, ‏15/04/2019
2. ↑  מריאנה בננסון, כל העיר מכורה: הקראק פאי'ז הכי טובים במשלוח, באתר קראק פאי בתל אביב: חמישה מקומות שחובה להזמין בהם קראק פאי, ‏2021-01-07
3. ↑  אורח, שניר אנג סלע, שף קונדיטור (2022-05-24). "משחקים עם קראק פאי: ארבעה מתכונים לעוגה הממכרת". *הארץ*. נבדק ב-2024-03-27.
4. 1 2  שיגעון הקראק פאי, באתר ynet, 29 באוקטובר 2019
5. ↑  קראק פאי, באתר עוגיו.נט, ‏2019-05-11
תחנת האוטובוס ליד אולם הקונצרטים Berliner Philharmonie. בחזית מונח לוח זיכרון על המדרכה, להנצחת קורבנות האותנסיה.
**רחוב טירגארטן** (בגרמנית: **Tiergartenstraße**) הוא רחוב ברובע טירגארטן במרכז ברלין, בירת גרמניה. הרחוב עובר על ציר מזרח-מערב לאורך הקצה הדרומי של פארק טירגארטן מקמפרפלאץ ורחוב בן-גוריון ליד מרכז סוני וכיכר פוטסדאם במזרח עד לצומת הופיגראלה (Hofjägerallee) וקלינגלהופרשטראסה במערב. בצד הדרומי של הרחוב, הרחוב מצטלב עם (ממזרח למערב) רחוב הרברט פון קאראיאן, רחוב הילדברנד, רחוב הירושימה ורחוב קלרה ויק.

השכונה שולבה בעיר ברלין בשנת 1861, זמן קצר לאחר איחוד גרמניה בשנת 1871, התפתחה לאזור מגורים אמיד ובהמשך - לרובע הדיפלומטי של הבירה.

מראות בולטים
------------

 פסלו של ריכרד וגנר
הקמפרפלאץ בקצה המזרחי סימן בעבר את נקודת ההתחלה של שדרת זיגסאלה (Siegesallee, שדרת הניצחון), העוברת צפונה דרך הפארק עד לקוניגספלאץ מול בניין הרייכסטאג. ברחוב טירגארטן מספר 1 נמצא מוזיאון כלי הנגינה ברלין והבניין הסמוך של הפילהרמונית של ברלין מאחוריו, מרכז מרכזי להופעות מוזיקליות.

בפינה המערבית ברחוב טירגארטן 6 נמצא מוזיאון ברלין לאמנות שימושית ולצידו ספריית האמנות בברלין, שתיהן חלק מאשכול קולטורפורום (פורום התרבות) של מוזיאוני ברלין. בצומת עם רחוב שטאופנברג 12 נמצאת שגרירות אוסטריה, שהוקמה בשנת 2001 על פי תוכניות של הנס הוליין. נציגויות דיפלומטיות נוספות בהמשך הרחוב: שגרירויות הודו ודרום אפריקה (מספר 18) וכן איטליה ויפן בפינת רחוב הירושימה, שתיהן מדינות הציר לשעבר. שגרירויותיהן ממוקמות בבניינים עצומים משנת 1941/42 ששוחזרו לאחר מלחמת העולם השנייה. מספר שגרירויות אחרות ממוקמות לאורך רחובות סמוכים.

 תבליט של שארל דה גול וקונרד אדנאואר
בקצה המערבי של רחוב טירגארטן נמצאים הגימנסיה הישועית קניזיוס-קולג' בבניין מס' 30, בו שכנה בעבר נציגות קרופ, שגרירות ערב הסעודית ומשרדי קרן קונרד אדנאואר. בפינת רחוב קלינגלהופר נמצא תבליט המתאר את קונרד אדנאואר ושרל דה גול לוחצים ידיים, כסמל לתפקידם בהתגברות על הסכסוך הצרפתי-גרמני בן מאות השנים והנחת היסודות לידידות צרפת-גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.

בצד הצפוני של רחוב טירגארטן, מערבית לרחוב שטאופנברג, נמצא פסל ישיבה גדול של המלחין ריכרד וגנר בפארק טירגארטן. חופה מזכוכית הוקמה מעל הפסל כדי להגן עליו מפני היסודות.

רחוב טירגארטן 4
---------------

 אנדרטה לזכר קורבנות מבצע האותנסיה בטירגארטן 4
מסוף האוטובוסים בפינת רחוב הרברט פון קאראיאן היה בעבר אתר הווילה ברחוב טירגארטן 4, המטה של תוכנית "המתת החסד" הנאצית (רצח המוני של אנשים עם מוגבלויות ואחרים), שם הקוד אקציה T4 התייחס לכתובת זו. הבניין שהיה המטה של תוכנית זו אינו קיים עוד, ואנדרטה מאת ריצ'רד סרה ולוח שהונח על המדרכה מציינים את 200,000 הקורבנות - מספרם לפי ההערכה.

ב-1 בספטמבר 2014 הונצחו קורבנות ההרג הרפואי הישיר על ידי הנאצים באנדרטה באורך 24 מטר של קיר זכוכית בגוון כחול.  האנדרטה תוכננה על ידי האדריכלים אורסולה וילמס והיינץ הלמן והאמן ניקולאוס קוליוסיס.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **רחוב טירגארטן** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Eddy, Melissa (2 בספטמבר 2014). "Monument Seeks to End Silence on Killings of the Disabled by the Nazis". *New York Times*. `{{cite news}}`:  (עזרה)
2. ↑  "Nazi disabled victims memorial unveiled in Berlin". *BBC News*. 2 בספטמבר 2014. `{{cite news}}`:  (עזרה)
תבנית {{אישיות}} ריקה מתוכן. יש להזין פרמטרים בערך או בוויקינתונים. 
**דָּוִד רוֹזִין** (בגרמנית: **David Rosin**; ‏‏), היה תאולוג יהודי גרמני מרוזנברג (אנ'), שלזיה (כיום אולסנו בפולין).

לאחר שקיבל את חינוך מוקדם מאביו, שהיה מורה בעיירת הולדתו, הוא למד בישיבה בקמפנו, מיסלוביצה (תחת דוד דויטש) ופראג (תחת שלמה יהודה רפפורט); אך, ברצונו לקבל חינוך רגיל בבית ספר, נסע לברסלאו, שם החל ללמוד בגימנסיה, וסיים את לימודיו ב-1846. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטאות ברלין והאלה (Ph.D.‏ ב-1851) ועבר את הבחינה שלו כמורה עבור הגימנסיה. בשובו לברלין, לימד בבתי ספר פרטיים שונים, עד שמיכאל זקש, שעמו היה תמיד בקשר של חברות אינטימית, מינה אותו למנהל בית הספר הדתי שנפתח בעיר זו בשנת 1854. במקביל רוזין לימד דת לתלמידי בית הספר היהודי הרגיל. בשנת 1866 מונה ליורשו של מנואל יואל כפרופסור לדרשנות, וספרות הפרשנות ומדרש בבית המדרש לרבנים בברסלאו, תפקיד שמילא עד מותו.

כתביו
-----

רוזין היה המחבר של:

* "Abschiedswort: Berichte über die Jüdische Religionsschule" (מילת פרידה: דיווחים על בית הספר היהודי הדתי), Berlin, 1866;
* "Ein Compendium der Jüdischen Gesetzeskunde aus dem 14. Jahrhundert" ("סיכום של לימודי משפט יהודיים מהמאה ה-14), Breslau, 1871 (על ספר החינוך);
* "Ethik des Maimonides" (האתיקה של הרמב"ם) Breslau 1876;
* "Meïr ben Samuel als Schrifterklärer," (הרשב"ם כמפרש כתבי הקודש), Breslau 1880;
* "Reime und Gedichte des Abraham ibn Esra" (חרוזים ושירים מאת אברהם אבן עזרא), ב-5 חלקים, Breslau 1885-94

רוזין מפורסם בעיקר בזכות הפרסום המקיף שלו על פירושו של הרשב"ם (רבי שמואל בן מאיר, נכדו של רש"י) לחומש. הוא היה אחראי להנגיש את הפרשנות הייחודית הזו לציבור. הוא ניתח ביסודיות פרשנות זו, תוך ציטוט של כתבי יד זמינים. פירושו של רשב"ם מפורסם בהסברים הפשוטים שלו לחומש. ההסבר הפשוט הזה של החומש מכונה בעברית פשט. ללא עבודתו של רוזין, סביר להניח שפירושו של רשב"ם מעולם לא היה ידוע או מתפרסם, שכן כל כתבי היד של יצירתו הושמדו מאוחר יותר בזמן מלחמה.

הוא ערך את דרשותיו של מיכאל זקש (כרכים ב', ברלין, תרפ"ז), ופרסם את פירושו של הרשב"ם לחומש, עם הקדמה בעברית וניתוח השפה העברית, ברסלאו, תרנ"א. הוא פרסם גם את ניתוח הרשב"ם שלו בשפה הגרמנית. חיבור של רוזין על הפילוסופיה של אברהם אבן עזרא נערך לאחר מותו על ידי תלמידו המסור דוד קאופמן ופורסם ב"Monatsschrift" (כרכים xlii.-xliii.), כתב עת שלו תרם רוזין מדי פעם.

רוזין עשה את עבודתו הספרותית בדיוק מופתי בפרטים ובאהדה מושלמת עם נושאו. לתלמידיו הרבים הוא היה חבר ויועץ טוב לב. בגישתו הדתית הוא היה שמרן למהדרין, תלמידו האמיתי של מיכאל זקש (שהעריץ אותו); ובו בזמן הוא היה רחב אופקים וסובלני לדעותיהם של אחרים. בנו היחיד, היינריך רוזין, היה פרופסור לרפואה באוניברסיטת ברלין. קרוב משפחה אחר, אחיין, היינריך רוזין, היה פרופסור במחלקה למשפטים של אוניברסיטת פרייבורג.

קישורים חיצוניים
----------------

* רשימת הפרסומים של דוד רוזין, בקטלוג הספרייה הלאומית

* Literature by and about David Rosin in the catalog of the Berlin State Library

הערות שוליים
------------

* ערך זה משלב טקסט מפרסום שנמצא כעת בנחלת הכלל: הערך ROSIN, DAVID: באנציקלופדיה היהודית (1901–1906) בעריכת איזידור זינגר וגוטהרד דויטש.
**שמוליק דובדבני** (נולד ב-20 באוקטובר 1968) הוא חוקר ומרצה בתחום הקולנוע, עיתונאי ומבקר קולנוע ישראלי.

ביוגרפיה
--------

החל לכתוב בענייני קולנוע מ-1987 בירחון "מוניטין", במקביל לכתיבה בעיתון הצבאי "במחנה" במסגרת שירותו בצה"ל. ב-1990 עבר לכתוב בעיתון "מלאבס", ב-1992 עבר לעיתון "תל אביב", ובשנים 1993–1997 היה כתב העיתון "העיר". במקביל כתב בעיתון "עכבר העיר" בשנים 1994–2000. החל משנת 2000 כותב בתחום הקולנוע באתר ynet של "ידיעות אחרונות", ובמקביל בכתב העת לאמנות "מוזה" בהוצאת מוזיאון ישראל.

ב-1993 סיים תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, והחל להרצות במסגרת החוג. מ-1996 הרצה גם בבית הספר לקולנוע "קמרה אובסקורה". ב-1998 סיים תואר שני במסגרת החוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטה זו; עבודת הגמר שלו הייתה בנושא "האחרות הפיזית: דמות הגמד בקולנוע". בשנת 2000 החל את עבודת הדוקטורט בנושא סרטי תעודה אישיים, במסגרת בית הספר למדעי התרבות של אוניברסיטת תל אביב.

דובדבני כתב מספר פרסומים מדעיים בתחום הקולנוע. ב-2005 כתב על הבמאי סטנלי קובריק במסגרת הספר השני בסדרה הקולנועית "הבמאים הנבחרים" (עורך: נסים דיין, הוצאת אורט). ב-2010 יצא ספרו "גוף ראשון, מצלמה: קולנוע תיעודי אישי בישראל" (הוצאת כתר), ספר עיון על סרטי קולנוע כווידויים אישיים של יוצריהם.

משמש כמבקר הקולנוע של ynet ושל "מוזה" (כתב עת לאמנות של מוזיאון ישראל). כן מכהן כיועץ בתחום הקולנוע עבור סל תרבות ארצי. משמש כמרצה בעיקר בתחומים קולנוע ישראלי וקולנוע תיעודי בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, בבית הספר לקולנוע ע"ש סם שפיגל בירושלים, בסמינר הקיבוצים, במכללה האקדמית בית ברל, באוניברסיטה הפתוחה ובמכללת ספיר. בנוסף מרצה במסגרת משרד הביטחון, חיל החינוך בצה"ל, בית צבי, סינמטקים ועוד.

דובדבני משמש כלקטור בקרנות תמיכה לסרטים ישראלים, בהן הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה וקרן רבינוביץ', בפסטיבל דוקאביב ובפורום היוצרים הדוקומנטריים. היה חבר בוועדה האמנותית של עיריית תל אביב בנושא פסטיבלי קולנוע.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקיציטוט ציטוטים בוויקיציטוט: **שמוליק דובדבני** |

* שמוליק דובדבני, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
* שמוליק דובדבני - קורות חיים, באתר בית ברל
* שמוליק דובדבני, באתר "תקריב", כתב עת לקולנוע דוקומנטרי
* רשימת הטורים של שמוליק דובדבני, באתר ynet
* עמיה ליבליך, "גוף ראשון, מצלמה" מאת שמוליק דובדבני: מצלמים ובוכים, באתר הארץ, 9 ביולי 2010
* דן לחמן, גוף ראשון, מצלמה / שמוליק דובדבני, ביקורת ב"אימגו", 2 בנובמבר 2010
* שמוליק דובדבני, דף שער בספרייה הלאומית
* אתר למנויים בלבד שני ליטמן, "המודרניים הראשונים": קיצור תולדות הדוקו הישראלי, באתר הארץ, 19 במרץ 2024

הערות שוליים
------------

1. ↑  על הספר "הבמאים הנבחרים: סטנלי קובריק"
2. ↑  על הספר "גוף ראשון, מצלמה", באתר טקסט

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007299612305171
* GND: 1104522055
* LCCN: no2010140442
* VIAF: 98458393
* WorldCat: lccn-no2010140442

 |
תבנית {{אישיות}} ריקה מתוכן. יש להזין פרמטרים בערך או בוויקינתונים. 
**יוהאנס רוזוולט** (באנגלית: **Johannes Roosevelt**; ‏‏), הידוע בשם ג'ון רוזוולט, היה איש עסקים ופוליטיקאי בניו יורק ואב קדמון של הענף של משפחת רוזוולט של אויסטר ביי (אנ') שבלונג איילנד, כולל תאודור ואלינור רוזוולט.

קורות חיים
----------

יוהאנס רוזוולט הוטבל ב-27 בפברואר 1689 באסופוס (אנ'), ליד קינגסטון (אנ'), יישוב הולנד מוקדם בהולנד החדשה, בזמן שאביו ניקולס רוזוולט (1658–1742) ואימו, היילטייה יאנס קונסט (1664–1730), חיו שם. ניקולס, יליד אמסטרדם החדשה, היה בנו של קלאס מרטנסן ואן רוזנפלט (Claes Maartenszen van Rosenvelt) (בערך 1626–1659), האב הקדמון המהגר של משפחת רוזוולט באמריקה. ניקולס החזיר את משפחתו לניו יורק, שם נולד, בסביבות 1690.

בשנת 1730, יוהנס הפך לבן חורין (כלומר קיבל זכות הצבעה). הוא היה עוזר לאלדרמן (אנ') משנת 1717 עד 1727 ואלדרמן מ-1730 עד 1733.

על פי תיאור היסטורי אחד, "הוא הצליח בחקלאות וביזמות עסקיות, והיה לו עניין רב ביצירות אמנות, מה שנראה לחבריו תענוג מוזר וראוותני. אומרים שהוא היה מהראשונים לייבא ציורים, רהיטים משובחים, וכלי מתכת אמנותיים מהולנד. הוא עשה זאת בקנה מידה כה נרחב עד שביתו נתפס כארץ פלאות על ידי חבריו הפחות יוזמים".

יוהאנס רוזוולט נשא לאישה את היילטייה שיורטס (Heyltje Sjoerts‏; 1688–1752) ב-25 בספטמבר 1708, בכנסייה ההולנדית הרפורמית של ניו יורק. היא הייתה בתו של אולברט שיורטס (1661–1710), שנולד בהולנד והיגר להולנד החדשה. ליוהאנס ולהיילטייה היו אחד-עשר ילדים. אחד הילדים, יאקובוס ג'יימס רוזוולט, היה אבי הסבא-רבא של הנשיא לעתיד תאודור רוזוולט.

### עבדות

עבדו של יוהאנס רוזוולט, קוואק (Quack), היה אחד הקושרים הנאשמים במרד העבדים (אנ') לכאורה שהטיל אימה על העיר ניו יורק בשנת 1741. הוא הורשע בהצתת פורט ג'ורג' (אנ') והוצא להורג על ידי העלאה על המוקד.

ביאורים
-------

1. ↑  הוא חבר באספה או מועצה עירונית בתחומי שיפוט רבים המבוססים על החוק האנגלי.

הערות שוליים
------------

1. ↑  Blackman, Paul H.; McLaughlin, Vance (2004). "Mass legal executions in America up to 1865". *Crime, History & Societies*. **8** (2): 33–61. doi:10.4000/chs.460. נבדק ב-9 באוקטובר 2020. exemplified by the treatment of Johannes Roosevelt’s slave, Quack….Roosevelt suggested to Quack that his only hope was to say he was guilty and seek a reprieve, but the mob watching the execution refused to allow a delay for a reprieve to be considered, and the two slaves were burned `{{cite journal}}`:  (עזרה)