recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
בהלכה היהודית, **אבר המדולדל** הוא אבר של בעל חיים, שרובו מנותק ורק חלק קטן ממנו עדיין מחובר לגוף בעל החיים.

כאשר אבר שלם של בעל חיים, התנתק מגוף בעל החיים, הוא נקרא אבר מן החי, כאשר רובו התדלדל הוא נקרא "אבר המדולדל". אבר כזה, אף על פי שרובו מנותק מגוף בעל החיים, נחשב עדיין למחובר אליו, אך מכיוון שמיעוט שלו מחובר לבעל החיים לא ניתן להחשיב אותו כאבר מת, מכיוון שהוא עדיין מחובר במקצת לגוף ויונק ממנו.

כאשר בעל החיים מת, ייתכן שיש לומר למפרע, שהאבר נחשב לבשר מן החי כבר לפני שהוא התנתק מגוף בעל החיים, סברא זו נקראת בתלמוד - מיתה עושה ניפול.

רבי יעקב יצחק רבינוביץ מסביר, כי בכל התורה כולו קיים כלל כי הרוב מכריע, אם כי למרות זאת, לא ניתן ללכת אחרי הרוב, כאשר רוב האבר התנתק מחיותו - מגוף האדם, שכן אבר שעדיין מחובר במקצת לגוף האדם, אינו נחשב לאבר מת, ובהכרל שהמיעוט - המחובר לגוף האדם יכריע את האבר כאבר חי. אבל כאשר האבר מת לחלוטין, נמצא כי בחלקו הגדול הוא אבר מן החי, ובחלקו הקטן הוא נבלה, במקרה כזה שוב יש ללכת אחרי הרוב - ולהחשיב אותו כאבר מן החי.

אבר המדולדל שנשחט
-----------------

במקרה שבעל חיים, שאליו היה מחובר אבר מדולדל, נשחט, נחלקו חכמי הגמרא האם "שחיטה עושה ניפול" או לא. לפי שיטת ריש לקיש, שאלה זו תלויה גם במחלוקת הלכתית אחרת בין רבי מאיר לחכמים.

רבי מאיר וחכמים נחלקו, האם שחיטה של בעל חיים, מתירה באכילה אבר של עובר בן פקועה, שהוציא את ידו לפני הלידה. לפי רבי מאיר, דווקא העובר עצמו ניתר בשחיטת אמו כדין בן פקועה, מכיוון שהיה בגופה, אבל ידו או רגלו של העובר, אותו הוציא לפני הלידה ולא היה בגופה, אינו ניתר יותר בשחיטתה. לפי חכמים, אף על פי שהם מודים בעיקרון לשיטתו של רבי מאיר שאין שחיטה זו מועילה לעובר להתיר את היד או הרגל באכילה, סוברים חכמים שהשחיטה תועילה לאבר להצילו לכל הפחות מדין טומאת נבלה. כשם ששחיטת בהמה טרפה, מתירה אותה ומטהרת אותה מלטמא את הנוגע בה בטומאת נבלה, כך גם ניתן להסיק באופן דומה, שהשחיטה תתיר את האבר, המחובר לגופה באופן עקיף (דרך העובר) מלמטמא טומאת נבלה.

במחלוקת זו, חלוקים רבי יוחנן וריש לקיש. לפי שיטת האמורא ריש לקיש, הסבר המחלוקת בין רבי מאיר לחכמים היא גם האם שחיטה של בעלי חיים, מתירה באכילה אבר המדולדל. אין שחיטה יכולה להתיר גוף שאינו מגוף הבעל חיים עצמו, ולכן כשם שלפי רבי מאיר לא ניתן להתיר אבר של עובר, על ידי שחיטת הבעל חיים הנושא אותה, כך גם לא מועילה השחיטה לאבר המחובר לה באופן חלוש "אבר המדולדל".

לעומת זאת לפי רבי יוחנן, הפסק הוא כי "אין שחיטה עושה ניפול", כלומר אין להחשיב את האבר כאילו נפל כבר מחיים כדי להחשיבו כאבר מן החי. מסביר הגאון מפונוביז', כי לשחיטה יש כוח הלכתי המתיר את הבהמה מאיסור אבר מן החי, ולכן מכיוון שהתקיים דין שחיטה בחלק מבעל החיים, הותר אבר מן החי בכולו.

למרות זאת, מדרבנן אסור לאכול אבר המדולדל שנשחט. תקנת חכמים זו, הוסמכה על הפסוק "וּבָשָׂר בַּשָּׂדֶה טְרֵפָה לֹא תֹאכֵלוּ" לרבות האבר והבשר המדודלדין בבהמה ושחטן.

הערות שוליים
------------

1. ↑  מובא בשמו, בשו"ת דבר יהושע סימן נ"א.
2. ↑  אף על פי שגם אבר מן החי וגם בשר נבלה שניהם מטמאים בטומאת נבלה, קיים יתרון לאבר מן החי, בכך שבשר ממנו אינו מטמא, בניגוד לבשר נבלה - המטמא טומאה חמורה.
3. ↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ע"ב, עמוד א'.
4. ↑  שם, ועיין בדבר יהושע שם שמביא שיש החולקים על כך.
5. ↑  ספר שמות, פרק כ"ב, פסוק ל'.
**נבנה ארצנו** הוא שיר לכת שנכתב והולחן על ידי משה ביק.

במקורו, נכתבו מילות השיר בשפת היידיש, אך למרות זאת ניתן לראות בו שיר ארץ ישראלי טיפוסי, הן בתוכנו והן בלחן שלו. השיר זכה למעמד מיוחד בזמר העברי ונהוג להשמיעו בטקסים ומצעדים ממלכתיים. השמעות כאמור החלו כבר במצעדי צה"ל הראשונים, והוא ממשיך להיות מבוצע באופן קבוע בטקסים גם בימינו אלה, שהמפורסם שבהם הוא טקס הדלקת המשואות בערב יום העצמאות.

היסטוריה
--------

רבים רואים בשיר את אחד מ"שירי הקמת המדינה" ו"דור תש"ח", אך למעשה כתיבת השיר במקור, והלחן, החלו כבר בסוף שנות העשרים של המאה ה-20, והתפתח לגרסאות המתורגמות של הנוסח העברי והמוכר בסוף שנות ה-30 בתקופת הקמת ישובי חומה ומגדל.

השיר המקורי נקרא ביידיש **"מיר"** - אנחנו, והוא נכתב בסוף שנות ה-20 על רקע הוויכוח הציבורי שהתחולל באותה התקופה בעניין קביעת ההמנון הלאומי בין תומכי "התקווה" של נפתלי הרץ אימבר, ובין תומכי שירו של ביאליק "ברכת עם" ("תחזקנה").
משה ביק, שהיה איש מעמד הפועלים, ביקש לחבר שיר בעל מסר לאומי שיהיה מקובל ויאחד את כלל העם, ובהתאם לכך בחר גם את שמו. שאיפתו של ביק הייתה שהשיר "נבנה ארצנו" יהיה המנון היישוב הארץ ישראלי, ואילו השיר "התקווה" ישמש כהמנון של העם היהודי כולו. בראייתו, מילות השיר "נבנה ארצנו" מתייחסות לאקטואליה ומשתמע מהן ששרים אותן יושבי הארץ, ואילו מילות "התקווה" מתאימות ליושבים בחוץ לארץ ושואפים להגיע לציון. השיר הושר לראשונה על ידי מקהלת הפועלים של קריית חיים וחיפה בהדרכתו ובניצוחו של ביק עצמו, שהיה מייסד המקהלה.

### גרסת טרוכה

בראשית שנות הארבעים הראה ביק את השיר לאפרים טרוכה (דרור), שהיה מתרגם מוכר ופורה, ועסק בתרגום שירים קלאסיים, קנוניים, אריות ויצירות קלאסיות אחרות.
טרוכה תרגם את השיר לעברית תוך התאמת מילותיו ורוחו ללחנו של ביק אשר החל לתכנן להופיע עם השיר במקהלות הרבות שארגן והדריך ביישובי העמק והגליל.

### גרסת לוינסון

במקביל, פנה ביק גם לפעיל התרבות אברהם לוינסון, שתרגם עשרות שירים מיידיש ורוסית, והציג בפניו את שירו "מיר". לוינסון יצר תרגום קצבי וקולח יותר של השיר, זה המוכר כיום לציבור, ואשר נכנס לרפרטואר של מקהלות רבות בארץ. השיר התקבל בהתלהבות רבה בפסטיבל המחולות הראשון שנערך בדליה בשנת 1944.
שנים אחדות לאחר מכן, ומעט לפני הקמת המדינה, עדכן לוינסון את תרגומו והחליף קטע שלם בבית השני של השיר בקטע חדש המתייחס למדינה העומדת לקום.

קישורים חיצוניים
----------------

* אודות השיר באתר חדשות בן עזר (אורכב 12.09.2019 בארכיון Wayback Machine)
* השיר באתר זמררשת
* ראיון של משה ביק עם חוקרת הזמר העברי ד"ר ציפי פליישר
**נברן ברנט** (שם מדעי: *Lasiopodomys brandtii*) הוא מין של נברן מתת-משפחת הארוויקוליים שבמשפחת האוגריים החי בצפון אסיה לאורך ערבות עשב ושיחיות בסין, מונגוליה ורוסיה.

מאפיינים
--------

הנברן מגיע לאורך של 15 ס"מ, בעל זנב באורך 3.5 ס"מ ומגיע למשקל ממוצע של 55 עד 84 גרם. הנברן בעל אוזניים קצרות ועגולות, כפות רגליים ושעירות מאוד וזנב חום ושעיר. שאר הגוף בעל גוון אפור בהיר חולי, המתאים להסוואה.

הנברן חי בטבע לאורך צפון סין בחביי, ג'ילין ובמונגוליה הפנימית, בערבות מונגוליה ובעבר הבאיקל, הסמוך לימת באיקל שברוסיה. הנברן מצוי לרוב בערבות יבשות וקרירות, אך לעיתים נמצא סמוך לגדות אגמים וגדות נהרות. תפוצתו בטבע רחבה והוא בעל מצב שימור "ללא חשש" לפי הרשימה האדומה של IUCN.

הנברן מצוי לרוב מתחת לאדמה במחילות המוניות המונות חברים רבים החיים בהרמוניה. המושבה מתרבה כל שנה כשכל נקבה ממליטה עד 7 גורים. לעיתים הנברנים מתפרצים בכמות גבוהה ומגיחים לפני האדמה, שם הם מתפזרים ומאיימים על הצמחייה סביבם. רבים מהם גם נטרפים בידי טורפים כמו עופות דורסים, חתול פאלאס, שועלים וסמוריים כמו סמור הערבה. התפרצויות שלהם קורות מדי שנה בערבות מונגוליה ומאיימות על החקלאות באזור.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **נברן ברנט** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* IUCN
* EOL
* ITIS
* NCBI
* GBIF
 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  נברן ברנט באתר הרשימה האדומה של IUCN
**ישראליזציה** הוא מונח בסוציולוגיה, במחקר התרבות או בפוליטיקה המתייחס לתהליך המתרחש בקרב קבוצות מיעוט במדינת ישראל. בתהליך זה מאמצות קבוצות המיעוט, במידה כזאת או אחרת, את אורח החיים, השפה, התרבות הפוליטית ומאפיינים אחרים של הקבוצה הדומיננטית בישראל - יהודים חילונים ילידי הארץ.

המונח "ישראליזציה" משמש בעיקר לתיאור השינויים באורח החיים ובתרבות של ערביי ישראל מאז הקמת המדינה. בהקשר הזה מקובל להשתמש במונח "פלסטיניזציה" לתיאור התהליך המנוגד - התרחקות מהקבוצה הדומיננטית בישראל וחיזוק הקשרים הפוליטיים והתרבותיים עם הפלסטינים החיים מעבר לגבולות הקו הירוק, אולם הסוציולוג מג'ד אלחאג' מציע שאין אלה תהליכים סותרים, ואת התגבשותן של שתי זהויות אלה במקביל בקרב הערבים אזרחי ישראל הוא מכנה "פוליטיזציה". המונח המקביל בערבית הוא "אַסְרַלַה" (أسْرَلَة) הנגזר משמה של ישראל בערבית (إسرائيل - איסראאיל).

במונח "ישראליזציה" נעשה שימוש מדי פעם גם לתיאור השינויים החברתיים והפוליטיים בחברה החרדית בישראל, בפרט לתיאור השתלבות החרדים במערכת הפוליטית הישראלית, שימושם הגובר באמצעי התקשורת הכלליים בשפה העברית, השתלבותם בשוק העבודה הישראלי וכדומה. המונח "ישראליזציה" משמש לפעמים גם לתיאור היטמעותם של עולים חדשים בקרב ילידי הארץ והעולים הוותיקים.

ישראליזציה בקרב ערביי ישראל
---------------------------

### פוליטיקה

החוקר סמי סמוחה משתמש לעיתים קרובות במונח "ישראליזציה" לתיאור השינויים הפוליטיים העוברים על ערביי ישראל. על-פי מחקריו של סמי סמוחה, ערביי ישראל אימצו את השיטה הפוליטית הישראלית והשתלבו בה בשני מובנים: הם הקימו מפלגות ומוסדות פוליטיים על-פי השיטה הנהוגה בקרב יהודים ציונים בישראל, וכמו כן החלו להשתלב במפלגות היהודיות הציוניות, הן בדרך של חברות במפלגות האלה והן בדרך של תמיכה בבחירות או במסגרות אחרות.

#### תזת ההסתגלות ההדדית

טוענת כי הערבים עוברים ישראליזציה ופוליטיזציה, תזה זו מניחה כי הם מבינים את הסטנדרטים היהודים ולכן מרסנים את המרכיב הפלסטיני בזהותם ומחזקים את המרכיב הישראלי. על פי תזה זו היהודים מתקרבים אל הערבים ומוכנים לשלבם בחברה ולכבד את זכויותיהם, אם כי השינוי אינו סימטרי והמיעוט הערבי מבצע את מרב השינויים

### שפה

קהילת ערביי ישראל היא קהילה רב לשונית המתנהלת בשלוש או בארבע שפות במקביל - ערבית ספרותית, ערבית פלסטינית, עברית ישראלית ואנגלית. שפת אמם של רוב ערביי ישראל היא ערבית פלסטינית או ניב סורי דרומי אחר (יש גם מיעוט גדול הדובר ערבית בדואית), אך השפעת השפה העברית על שפה זו גדולה מאוד. השפה המדוברת בפי ערביי ישראל משופעת במילים שמקורן בעברית ישראלית, והשפעת העברית חודרת גם למבנים התחביריים של הערבית המקומית ובמידה מסוימת אפילו לסגנון הכתיבה של ערביי ישראל כשהם כותבים בערבית ספרותית. רוב ערביי ישראל מתחנכים במוסדות לימוד ישראליים שבהם נלמדת השפה העברית מגיל צעיר, כולל יצירות עבריות קלאסיות כמו קטעים מהתנ"ך ומהשירה העברית. יש גם לימוד אינטנסיבי של השפה האנגלית. אין בישראל אוניברסיטאות או מכללות המלמדות בערבית, כך שלימודים גבוהים מחייבים שליטה בעברית ובאנגלית, והידע המקצועי נרכש בשתי השפות האלה. המשכילים הערבים הישראלים, אם כן, מעדיפים לעיתים קרובות לכתוב מאמרים מקצועיים בעברית או באנגלית ולא בערבית.

הערות שוליים
------------

1. 1 2  אלחאג', מג'ד, "זהות ואוריינטציה בקרב הערבים בישראל: מצב של פריפריה כפולה", בתוך: *השסע היהודי ערבי בישראל: מקראה*, בעריכת רות גביזון ודפנה הקר. 2000. עמ' 13-33.
2. ↑  סמוחה, ס. יחסי יהודים ערבים בישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, **מגמות בחברה הישראלית**, האוניברסיטה הפתוחה. 2001, עמ' 231-280
הרב **יששכר אצראף** (1817–1892) היה ראש ישיבה, אב בית דין ורבה של סלא שבמרוקו, ובסוף ימיו מנהיג העדה המערבית בירושלים ואב בית הדין שלה.

ביוגרפיה
--------

נולד בסלא שבמרוקו בשנת 1817 (ה'תקע"ז). כשבגר, שימש כראש ישיבה מקומית, והעמיד תלמידים רבים, שחלקם הפכו לרבנים מפורסמים, ואחד מהם היה הרב רפאל אנקאווה, שגם נישא בהמשך לבתו.

לאורך המחצית השנייה של המאה ה-19, שימש הרב אצראף כרבה הראשי של סלא, כמנהיגה הרוחני, וכאב בית הדין המקומי. בתקופה זו קיים גם קשרים הדוקים עם נכבדים ואישי דת מוסלמיים, שאיתם היה נפגש ומקריא לפניהם את ספרי הרמב"ם, ומקיים עמם דיונים בנוגע לדתם.

את השנים האחרונות של חייו רצה הרב אצראף לבלות בארץ ישראל, אולם בני הקהילה ביקשו שלא יעזבם. לבסוף, הצליח לשכנעם שברצונו לעלות לקבר אביו שבסטאת, ומשם המשיך לארץ ישראל.

בשנת 1880 (ה'תר"ם) הגיע לירושלים, והשתכן בה. עם הגעתו, החל להיות מעורה בפעילות ציבורית בעיר, ואת תפקידיו כמנהיג בסלא החל למלא תלמידו וחתנו רבי רפאל אנקאווה.

לאחר פטירת מנהיג העדה המערבית בירושלים, הרב רפאל אלעזר בן טובו, מונה הרב אצראף לשמש תחתיו כמנהיג העדה וכאב בית הדין שלה. בשנות כהונתו, זכו אנשי העדה לרווח כלכלי, וענייני העדה התנהלו ללא מחלוקות.

הלך לעולמו ב-19 באוגוסט 1892 (כ"ו באב ה'תרנ"ב), ונקבר בהר הזיתים.

את מקומו בהנהגת העדה המערבית החליפו הרבנים משה מלכא ונחמן בטיטו.

מצבת קברו, שבמשך השנים ניזוקה, חודשה והוחלפה באמצע העשור השני של המאה ה-21.

נכדו היה הרב מיכאל יששכר אנקווה.

קישורים חיצוניים
----------------

* תולדות חייו, באתר issuu, עמ' 27–32
* קנת ל' בראון, מלאח ומדינה, עמ' 45
* עלון תפארת אבות, עמ' 4, בתוך תולדות חייו של הרב רפאל אנקווה
* כרטיס נפטר באתר הר הזיתים
* יעקב ברנאי, רבני ופרנסי העדה המערבית בסוף המאה הי"ט, בתוך הספר יהודי צפון־אפריקה וארץ ישראל, באתר מורשות מרוקו

הערות שוליים
------------

1. ↑  לעיתים "אסרף" או "אצרף"
2. ↑  לפע אברהם אלמליח, עזב את מרוקו בשנת 1875

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007517246705171

 |
בולם זעזועים מיניאטורי על בסיס שמן אשר משמש בדגמי מכוניות.
**בולם זעזועים** הוא התקן מכני או הידראולי שמשמש לריסון הלמים, ומטרתו מזעור התנודות שחשה מערכת עקב עירור חיצוני. עקרון הפעולה של בולם זעזועים הוא המרת אנרגיה קינטית בכניסה לבולם הזעזועים, לצורת אנרגיה אחרת (בדרך כלל חום) אשר לאחר מכך יוצאת מהמערכת.

בולמי זעזועים נמצאים בשימוש במגוון רב של יישומים, כאשר הנפוץ בהם הוא ריסון תנודות ברכבים. יישומים נוספים כוללים אופניים, מכונות כביסה, טנקים וכלי רק"מ, מערכות תצפית מגומבלות ועוד.

מבחינה פיזיקלית, בולם זעזועים הוא מתנד הרמוני מרוסן המורכב ממסה, קפיץ ומרסן. המסה היא הרכיב אותו יש לרסן, כגון רכב. על ידי בחירת קפיץ ומרסן בעלי מאפיינים שונים ניתן לרסן תנודות בתדרים ומשרעות שונות. בעת בחירת מרסן חשוב שהתדר העצמי של המרסן יהיה רחוק מזה של המערכת אותה יש לרסן, אחרת המרסן עלול לגרום דווקא לגידול במשרעת של התנודות עקב תופעת תהודה.

ראו גם
------

* שימור תנע

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בולם זעזועים** בוויקישיתוף
* מדריך בנושא בולמי זעזועים
* בולם זעזועים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* מדריך כיוון בולמי זעזועים בסיסי, אתר BIKEDEALZ

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007538965705171
* GND: 4140206-6
* LCCN: sh85121710
* NDL: 00564972

 |
**עבד אל-פתאח קודסיה** (מערבית: عبد الفتاح قدسية; נולד ב-1953), הוא איש צבא ומודיעין סורי שמכהן מאז יולי 2012 כסגן ראש הלשכה לביטחון לאומי. משמש כיועץ קרוב לנשיא סוריה בשאר אל-אסד ונחשב למקורב אליו.

ראשית חייו
----------

קודסיה נולד ב-1953 בעיר חמה.

קריירה
------

קודסיה סיים את שירותו הצבאי כקצין בכיר (בדרגה מקבילה לאלוף בצה"ל) בכוחות המזוינים של סוריה. שירת בעבר בכוחות המיוחדים, והיה ראש אגף המודיעין של חיל האוויר בחלק לא ידוע מהתקופה 2005–2009. ב-2009 מונה למפקד המודיעין הצבאי. ביולי 2012 אירע פיצוץ עז במטה הראשי של הלשכה לביטחון לאומי שממנו נהרגו ראש הלשכה ובכירים סורים נוספים. לאחר הפיצוץ מונה ראש לשכה חדש וקודסיה מונה לכהן כסגנו.

סנקציות
-------

החל מה-9 במאי 2011, קודסיה הוא אחד הקצינים שמוטלות עליהם סנקציות על ידי האיחוד האירופי. הוא הוסף לרשימת האישים תחת סנקציות של האיחוד האירופי בגלל "מעורבות בפעולות אלימות נגד אזרחים" בדיכוי המחאות שהתפתחו מאוחר יותר למלחמת האזרחים בסוריה. זאת במסגרת תפקידו כראש המודיעין הצבאי. מספר שבועות לאחר מכן גם ארצות הברית הטילה עליו סנקציות בגלל מעצרים ושימוש בכוח נגד מפגינים.

הערות שוליים
------------

1. ↑  כתבה על 'החוג הפנימי' של אסד, כולל מספר פסקאות עליו (באנגלית)
2. ↑  כתבה על מספר מינויים בכירים במודיעין הסורי, כולל שתי פסקאות עליו (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1208627880

 |
**מאיר דה שליט** (9 בדצמבר 1921 – 4 בפברואר 2007) היה איש קהילת המודיעין הישראלית, דיפלומט, ואיש ציבור.

ביוגרפיה
--------

מאיר (ממי) דה שליט נולד בקובנא שבליטא, בן בכור לעדה ומשה דה שליט. בהיותו בן 3 עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בירושלים. כנער נשלח ללמוד בתיכון החקלאי בפרדס חנה ולאחר מכן התגייס לשורות ההגנה, שם מילא תפקידים של מדריך ושומר.

ב-1941 התגייס לצבא הבריטי ובמלחמת העולם השנייה נלחם כקצין בבריגדה היהודית, ופעל לחילוץ אסירי מחנות ההשמדה והעלאתם ארצה.

במלחמת העצמאות התגייס לצה"ל. עם סיומה, הקים דה שליט את יחידת הקישור לאו"ם, לקראת שיחות רודוס שנוהלו לקביעת הסכמי הפסקת אש בין ישראל לערבים, והיה קצין הקישור הראשון של ישראל לאו"ם. במחלקת המודיעין הקים את ש"מ 9, יחידת הקישור לנספחים צבאיים.

ב-1949 הצטרף למחלקה המדינית של משרד החוץ, שהייתה הבסיס למוסד, ושימש כנציג ישראל בארצות הברית עד 1954. בתקופה זו הוטל עליו ליצור את הקשר הממוסד הראשון שנרקם בין קהילת המודיעין הישראלית לבין ה-CIA האמריקאי.

ב-1954 התמנה לסמנכ"ל משרד ראש הממשלה, תפקיד אותו מילא במשך 10 שנים.

ב-1964 הוקם משרד התיירות ודה שליט נקרא לשמש כמנכ"ל הראשון של המשרד. פעילותו הניחה את היסודות לפעילות המשרד, ושימשה תשתית להתפתחות התיירות כגורם מרכזי בכלכלה הישראלית.

דה שליט עסק בהתנדבות בארגונים ועמותות רבים. בין היתר היה חבר בוועד הפועל של מכון ויצמן למדע, הנהלת עמותת עלם, בהנהלת מכון וולקני, בבית התפוצות ועוד.

אחיו היה הפרופסור עמוס דה-שליט ואחותו אדריכלית הפנים והמעצבת תמר דה-שליט גולדרייך.

נקבר בעין כרמל. הותיר אחריו רעיה ושני ילדים.

אילן יוחסין
-----------

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |   |   |   |   |   | מאיר דה שליט |   | אלקא הענע דה שליט |
|   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |
|
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | משה דה שליט |   | עדה דה שליט |  |
|   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   | ארנה דה שליט |   | מאיר דה שליט |   |   |   | עמוס דה שליט |   | נחמה דה שליט |   |   |   | תמר דה שליט גולדרייך |   | ארטור גולדרייך |  |
|   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   | גרא דה שליט |   | רותי שורש |   |   |   | אבנר דה שליט |   | אהוד דה שליט |   |   |   |   |   | עמוס גולדרייך |  |
|

קישורים חיצוניים
----------------

* מאיר דה-שליט, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי"

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007313825905171
* ISNI: 0000 0003 7029 991X
* LCCN: no2022015421
* VIAF: 236174137
* WorldCat: lccn-no2022015421

 |
**פריץ קצמן** (בגרמנית: **Fritz Katzmann**; ‏6 במאי 1906 – 19 בספטמבר 1957) היה קצין בכיר באס אס ופושע מלחמה נאצי, אחראי להשמדתם של יהודי גליציה במלחמת העולם השנייה.

ביוגרפיה
--------

פריץ קצמן הצטרף למפלגה הנאצית ב-1928, וב-1930 התגייס לאס אס ועלה בשלבי הדרגות. בנובמבר 1939 התמנה למפקד האס אס והמשטרה בראדום. הקים את היודנראט והגטו בעיר וארגן מספר אקציות.

עם מבצע ברברוסה וכיבוש חלק גדול מברית המועצות, הוקם מחוז גליציה וסופח לגנרל גוברנמן. קצמן הועלה לדרגת בריגדפיהרר וב-8 באוגוסט 1941 מונה לתפקיד מפקד האס אס והמשטרה (SS - und Polizeiführer) במחוז גליציה, ומפקדתו הייתה בלבוב. הוא היה תחת פיקודו של מפקד האס אס והמשטרה בגנרל גוברנמן פרידריך וילהלם קריגר, שמפקדתו הייתה בקרקוב.

בשלב ראשון ארגן קצמן את סלילת הכביש המהיר D-4 מלבוב לחזית רוסטוב. לשם כך הקים מחנות עבודה-כפייה של יהודים שכונו "יולאגים", שבהם תנאי המחיה היו קשים, ודאג לספק אסירים יהודים נוספים במקום אלה שמתו מאפיסת כוחות ומהוצאות להורג. הוא הספיק לסלול 160 ק"מ וקיבל תשבחות ממפקדיו. באתו זמן אורגנו הגיטאות במחוז והוחל בהשמדת היהודים וגזילת רכושם במסגרת מבצע ריינהרד.

ב-30 ביוני 1943 שלח קצמן דו"ח למפקדו קריגר עם הכותרת: "פתרון שאלת היהודים במחוז גליציה" ("Lösung der Judenfrage im Distrikt Galizien"). בדו"ח הוא מתאר במילים "מכובסות" איך הצליח "לפנות" 437,329 מיהודי גליציה, וכי מלבד יהודים הנמצאים כעת במחנות בפיקוח האס אס, מחוז גליציה "נקי מיהודים" (Judenfrei). הדו"ח מכיל רשימה מפורטת של הרכוש שנשדד מהיהודים. זהו אחד המסמכים החשובים ביותר בחקר שואת יהודי פולין.

בפברואר 1943 שלח היינריך הימלר את יירגן שטרופ לקצמן "לתקופת התנסות". באותה תקופה כבר חוסלו הגיטאות והאס אס היה עסוק אחרי הבורחים והמסתתרים. לפי שטרופ: "השלב הראשון של סילוק היהודים אינו קשה. אתה טוען אותם לתוך שק כמו אפרוחים. השלב השני של הטיפול בבורחים הוא קשה כי הם אנשים אמיצי לב, חזקים ובעלי תושייה המוכנים לכל....". שטרופ התנסה בגילוי וחיסול בונקרים. בתום תקופת ההתנסות צלצל אליו הימלר ואמר כי הוא מייעד אותו למפקד ה"האקציה הגדולה" בגטו ורשה.

ב-20 באפריל 1943 מונה קצמן למפקד האס אס והמשטרה במחוז דנציג.

לאחר המלחמה הצליח להסתתר תחת השם ברונו אלברכט. זהותו נתגלתה רק לאחר מותו בבית חולים בדרמשטאדט.

לקריאה נוספת
------------

* קזימיז' מוצ'ארסקי, **שיחות עם תליין**, הוצאת בית לוחמי הגטאות, 1979.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פריץ קצמן** בוויקישיתוף
* קטעים מדו"ח קצמן (באנגלית), באתר יד ושם

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007263759305171
* BnF: cb14498055g (data)
* GND: 118920197
* ISNI: 0000 0001 0890 3229
* LCCN: no96058568
* NKC: js2007382459
* NLP: A12619917
* NTA: 254897215
* SUDOC: 075230070
* VIAF: 39607217
* WorldCat: lccn-no96058568

 |
**מיאה בראיה** (ברומנית: **Mia Braia**; 8 בספטמבר 1911 – 3 ביולי 1999) הייתה זמרת רומנייה בתחומי המוזיקה הקלה והרומנסות. היא הייתה אחותה של יואנה ראדו ורעייתו של פטרה אלכסנדרו.

ביוגרפיה
--------

בראיה נולדה בשם "מריה בראיה" בקראיובה, רומניה, בת בכורה לבעל מסעדה מאולטניה ורעייתו, הונגריה מטרנסילבניה. למריה היו שתי אחיות ואח. המסעדה מוקמה בסמוך לבית הקברות וזכתה לארח סעודות השכבה רבות. בנוסף ללאוטארים, שרו הבנות והנעימו לסועדים. באחד האירועים ביקר במקום מלחין נודע, יון וסילסקו והוא האיץ בבת הבכורה, במיאה, לבחור בקריירה של שירה.

בראיה למדה בקונסרבטוריון "קורנטי" בקראיובה ולאחר מכן המשיכה בלימודיה בשנים 1929–1932, בקונסרבטוריון הלאומי בבוקרשט. בשנים 1925–1929 הייתה הסולנית של המקהלה Armonia בקראיובה ומ-1929 עד 1934 שרה בחברה הכוראלית Carmen, בבוקרשט. את תחילת הופעותיה במוזיקה הקלה התחילה במסעדת Minerva, בקראיובה, בלהקה של השחקן מאנו נדיאנו (Manu Nedeianu). מיאה בראיה התחילה להופיע ברדיו ב-1936, בתוכנית מוזיקה קלה. ב-1936 היא הקליטה דיסק עם השיר Nu-ți pare rău când vezi că plâng (אינך מצטער בראותך אותי בוכה) מאת יון וסילסקו עם להקת תיאטרון Alhambra ובניצוחו של המלחין - הדיסק זכה בפרס השנה.

בשנים 1936–1940 הקליטה בראיה דיסקים רבים ובשנים 1937–1945 שרה בהרכבים היוקרתיים ביותר של התקופה במסעדות Coșna-Cireșoaia, Balotha, Luther, Dori ובבית קולנוע Marna.

אחרי 1948 שיתפה בראיה פעולה עם להקות המוזיקה המובילות של רומניה ויצאה איתה לסיבובי הופעות, כולל מסעי הופעות מחוץ לרומניה, בגרמניה המערבית, בארצות הברית ובישראל. ב-1968 הוענקה לה מדליה Ordinul Meritul Cultural דרגה שנייה.

בראיה הייתה נשואה בשנים1938 - 1950 לזמר פטרה אלכסנדרו והתחתנה שוב, הפעם עם אמנואל בלאגה. היא עזבה את רומניה לטובת גרמניה המערבית ומשם המשיכה לארצות הברית והתיישבה בניו יורק. לאחר המהפכה הרומנית הגיעה לרומניה לביקור. היא הלכה לעולמה בניו יורק.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מיאה בראיה** בוויקישיתוף

* מיאה בראיה, באתר ספוטיפיי
* מיאה בראיה, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* מיאה בראיה, באתר Discogs (באנגלית)
* Calităţi artistice fără egal (ברומנית)
* Mia Braia, nume de referinţă în muzica românească (ברומנית)
* מיאה בראיה מבצעת את השיר AMINTIRI (זכרונות) הביצוע ברומנית ויש כתוביות בעברית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LCCN: no2011110324
* MusicBrainz: d7ba4f36-583a-491e-8fbe-5adbbf955b2f
* VIAF: 172543562
* WorldCat: lccn-no2011110324

 |
"אדם וחוה", תצריב, רמברנדט
**תצריב** היא שיטת דפוס שקע שפותחה במאה ה-16.
כבר בימי הביניים (וייתכן כי אף עוד קודם לכן) נעשה שימוש בטכניקה זאת על מנת לקשט כלי נשק, כוסות, צלחות ומגנים.

השיטה
-----

תהליך יצירת התצריב מתחיל בציפוי לוח מתכת (בדרך כלל נחושת, פלדה או אבץ) בחומר העמיד בפני חומצה (לדוגמה: שעווה או אספלטום). נחושת נחשבת למתכת המועדפת להכנת תצריב, משום שהיא נאכלת במידה שווה וקולטת היטב את הדימוי המבוקש, אך היא גם היקרה ביותר.
אבץ זול יותר, ובשל כך מועדף על ידי מתחילים, אך הוא דוחה סוגי דיו מסוימים ואינו נאכל בצורה "נקיה" כמו נחושת. פלדה פופולרית בשימוש בקרב אמנים בני זמננו, אך גם היא נופלת באיכותה מן הנחושת למטרות אלו. 

בעזרת סיכה חורטים על פלטת המתכת את הדימוי הרצוי; החריטה גורעת קווים ונקודות מהשעווה ופני המתכת נחשפים. עם סיום החריטה, טובלים את פלטת המתכת באמבט חומצה, אשר מאכלת ושורפת את המתכת דרך החריצים החשופים. דליפה של חומצה עלולה לגרום לשריפת שטח הפנים של המתכת, או להיווצרות שקעים וסדקים על גבי המשטח. להפסקת תהליך האיכול של החומצה, מוציאים את פלטת המתכת ושוטפים אותה במים. את חומר הציפוי המגן ממיסים בטרפנטין או ממס דומה. מאחר שהטרפנטין שומני ויכול לפגוע בהדפסה מסירים אותו בספירט מתילי. בסיום התהליך מתקבלת פלטת מתכת עליה חרוט הדימוי הרצוי.

טכניקת התצריב קנתה לה פופולריות בקרב אמנים, שהעדיפו אותה על פני התחריט בהיותה מהירה יותר וכן קלה יותר ללימוד על ידי כל אמן הבקיא בציור ורישום.

התפתחות התצריב
--------------

משערים כי הראשון שהשתמש בפלטות מתכת על מנת ליצור הדפסים היה האמן הגרמני איש אאוגסבורג, דניאל הופפר (1470–1536). מקצת עבודות תצריב המיוחסות לו שמורות כיום במוזיאון הלאומי בנירנברג וכן במוזיאון ההיסטורי בברלין.

ז'אק קאלו (1592–1635), צרפתי בן מחוז לורן, פיתח את ה-échoppe – מחט מיוחדת בעלת קצה מעוגל, המאפשרת חריטת קווים בעובי משתנה, בדומה לתחריט. בנוסף, שכלל קאלו את תהליך הצריבה על ידי הכנסת "עצירות", והפיכת הצריבה לתהליך רב-שלבי. צריבה "קלה" בחומצה תעניק גון בהיר יותר לדימוי המבוקש- לעומת "צריבה עמוקה". שכלול זה אפשר הכנסת מימד נוסף לתצריב-אור וצל. כמו כן מיוחס לקאלו שיפורים מסוימים במשטח הצרוב- הוא ציפה את לוח המתכת בלאכה, שיועדה במקור לציפוי כלי נגינה במקום בשעווה. ממשיכו של קאלו היה הפריזאי אברהם פוס, אשר יצר את המדריך הראשון לעבודת תצריב, שתורגם לצרפתית, איטלקית והולנדית. במאה ה-17 עשו אמנים ידועים דוגמת רמברנדט וג'ובאני בנדטו קסטיליונה שימוש בטכניקה זו.

התצריב בימינו
-------------

כיום ניתן ליצור גם תצריב היפר-ריאליסטי של תצלום, באמצעות פולימרים הרגישים לאור. הדאגה לאיכות הסביבה הביאה את האמנים לחפש חומרי יצירה שאינם רעילים: שימוש בדיו במקום בחומצה, ובשעוות רצפה במקום לאכת אמנים לציפוי פלטת המתכת. האומנים קית' הווארד ומארק זאפרון יצרו תצריב בעזרת פולימרים אקריליים, אשר אינם יוצרים גז רעיל בדומה לחומרים המסורתיים. כמו כן נעשה שימוש תעשייתי בטכניקה זו על מנת לייצר התקנים מוליכים למחצה ורכיבי מעגל חשמלי.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **תצריב** בוויקישיתוף
* תצריב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* תצריבים, דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007555586605171
* BnF: cb11935463p (data)
* GND: 4048166-9
* LCCN: sh85045046
* NKC: ph158316

 |
מיטת מסמרים
פקיר שוכב על מיטת מסמרים
**מיטת מסמרים** היא פיסת עץ מלבנית בגודל של מיטה שמתוכה בולטים מעלה חודי מסמרים. לצופה מהצד נראה שמי שישכב על "מיטה" זו ייפצע מהמסמרים, אך לא כך הדבר, בהנחה שיש מספיק מסמרים. הסיבה לכך היא שמשקל האדם השוכב על המיטה מתפזר על פני כל המסמרים בצורה כזו, כך שהכוח שמופעל על כל מסמר אינו חזק מספיק לפרוץ את עורו של השוכב.

יש המשתמשים במיטת מסמרים לשם מדיטציה. פרקטיקה כזו מיוחסת לפאקירים הסופים.

במערב השימושים הם למטרות תכסיסי קסם או הדגמות בפיזיקה. למשל, המנחה מבקש ממתנדב לשכב על אלפי המסמרים. עליו הוא מניח קרש ועל הקרש הוא מניח בלוק בטון שהוא מנפץ בעזרת קורנס. על אף הכוח הרב לכאורה, המתנדב אינו נפגע: הכוח מתפשט דרך אלפי המסמרים וגם בלוק הבטון שנשבר סופג חלק מהאנרגיה של הפטיש.

על מנת שהדגמה זו של עקרונות חלוקת המשקל תצלח, על המתנדב לשכב על כמה שיותר מסמרים. החלק המסוכן ביותר הוא בשכיבה ובקימה, כאשר משקלו של המתנדב נתמך לרגע על ידי מספר מועט של מסמרים. ישנן מיטות מסמרים שלהן מעקים בצידן על מנת לעזור למשתמשים לשכב ולקום מהמיטה בשלום.

באלקטרוניקה, המושג "מיטת מסמרים" מתייחס לסוג עצם ב-ICT ‏(In Circuit Test).

ראו גם
------

* לחץ

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מיטת מסמרים** בוויקישיתוף
* DarylScience's E-World  הדגמה פיזיקלית של מיטת המסמרים
רביכה
הסמכה: רוטב מבוסס רביכה, עם ציר עוף, יין לבן ושמנת
במטבח הצרפתי, **רְבִיכָה** (בצרפתית: **roux**, "רוּ") היא תערובת של קמח ושומן המשמשת להסמכת רטבים ומרקים.

ישנם כמה סוגי רביכות חמות, בהן הקמח מטוגן בשומן (חמאה, בדרך כלל), עד להתרחשות תגובת מייאר. ההבדל בין הרביכות החמות נובע מנקודת העצירה של הטיגון.

* רביכה לבנה (roux blanc) - המסת השומן, הוספת הקמח וטיגון קצר. משמש להסמכת רטבים לבנים.
* רביכה זהובה (roux blond) - המסת השומן, הוספת הקמח וטיגון עד לקבלת גוון צהבהב. משמשת להסמכת רטבים זהובים.
* רביכה חומה (roux brun) - המסת השומן, הוספת הקמח וטיגון עד לקבלת גוון חום. משמשת להסמכת רטבים חומים.

**רביכה קרה** (beurre manie) היא רביכה המיועדת לשיפור סמיכות של רטבים לבנים, חומים, מרקים או נזידים שונים בשלב שבו כבר אי אפשר להכין רביכה רגילה.

להכנת רביכה קרה משתמשים בכמויות שוות של שומן וקמח ויוצרים כדוריות קטנות בעזרת חיכוך בכפות הידיים של הקמח והשומן. את הכדוריות ניתן להכניס למרק/רוטב ולפזרן בעזרת מטרפה ובחישה מהירה. לאחר בישול קצר מתמוססים כדורי הרביכה ומסמיכים את התבשיל. הוספת הרביכה הקרה היא באמצעות פיזורה על המרק/רוטב ולא על ידי יציקת המזון הנדרש להסמכה על הרביכה.

שיטות הסמכה אחרות
-----------------

**בליל קורנפלור** - שיטת הסמכה לרטבים חומים בדרך-כלל. מקובל להשתמש ב-15–25 גרם קורנפלור בלולים בנוזל קר כגון: מים, יין, ברנדי, חלב וכדומה בכמות שווה לקורנפלור, להסמכת ליטר רוטב.

ניתן להסמיך באותה שיטה עם קמח תפוחי אדמה.

חומרי קשירה ועידון
------------------

ליאזון (liaison) - תערובת חלמונים ושמנת, מיועדת לקשירה ועידון טעם למרקים ולרטבים לבנים.

כמויות מקובלות:

* ל-1 ליטר מרק: 100 סמ"ק שמנת, 1 חלמון.
* ל-1 ליטר רוטב: 200 סמ"ק שמנת, 2 חלמונים.

להכנת הליאזון דרושה השוואת טמפרטורות לזו של התבשיל, המושגת בכך שמערבבים את השמנת עם החלמונים ולזה מוסיפים מעט מהתבשיל, כדי שהחלמון לא יקרש. בעקבות זה מרקים ורטבים שהושבחו על ידי ליאזון אסור להרתיח.

השלמה בחמאה או במרגרינה
-----------------------

Monte au beurre - מקובל ברטבים חומים ובמרקים מחיתיים.

הוספת החמאה/מרגרינה נעשית על ידי פיזור פתיתי חמאה/מרגרינה על פני הרוטב או המרק, והבלעתם בתוכו על ידי בחישה סיבובית מתמדת בעזרת מצקת עד להעלמות הפתיתים. אסור להרתיח לבל יצוף השומן.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **רביכה** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **רביכה** |
**רביעיית אלבן ברג** הייתה רביעיית מיתרים אוסטרית שהוקמה בשנת 1971 בווינה ונקראה על שמו של המלחין האוסטרי אלבן ברג, עד לפירוקה ביולי 2008.

חברי הרביעייה הם:

* גינטר פיכלר (כינור ראשון)
* גרהארד שולץ (כינור שני) (קדם לו קלאוס מטצל)
* איזבל כריזיוס (ויולה (2005 - 2008). (1981 - 2005: תומאס קאקושקה; 1971 - 1981: האטו ביירלה)
* ולנטין ארבן (צ'לו)

רביעיית אלבן ברג הופיעה מאז הקמתה ב-1971 בבירות המוזיקה בעולם ובפסטיבלים חשובים. נגניה קיימו סדרת קונצרטים קבועה ב"קונצרטהאוס" בווינה. הם הופיעו בקביעות גם ב"רויאל פסטיבל הול" בלונדון, באופרה של ציריך ועוד.

הרביעייה הרבתה גם בהקלטות. במשך השנים הקליטה את כל הרביעיות של בטהובן, אלבן ברג, וברן ובארטוק, את כל הרביעיות המאוחרות של מוצרט ושוברט, רביעיות משל 
היידן, דבוז'אק, שומאן, ראוול, דביסי, סטרווינסקי ואחרים. הם מקליטים גם מוזיקה מן המאה העשרים, משל לאוש יאנאצ'ק, ויטולד לוטוסלבסקי, לוצ'אנו בריו, אלפרד שניטקה ועוד (חלק מיצירות אלה הוקדשו לרביעיית אלבן ברג).

בין הקלטות הרביעייה גם חמישיית הפסנתר של דבוז'אק עם רודולף בוכבינדר ורביעיית הפסנתר במי במול מז'ור וחמישיית הפסנתר ק. 414, שתיהן עם אלפרד ברנדל. 

חברי הרביעייה עסקו גם בחינוך מוזיקלי לדור החדש של מבצעים. הם פרופסורים באוניברסיטה למוזיקה בווינה ומאז 1993 גם בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן, גרמניה, שם המשיכו בדרכה של רביעיית אמדאוס. אחרי מותו מסרטן של תומאס קאקושקה המשיכה הרביעייה להופיע עם תלמידתו, איזבל כריזיוס, עד שהתפרקו בתום סיבוב הופעות וקונצרט מיוחד לזכרו של תומאס ביולי 2008.

קישורים חיצוניים
----------------

* רביעיית אלבן ברג, באתר AllMusic (באנגלית)
* רביעיית אלבן ברג, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* רביעיית אלבן ברג, באתר Discogs (באנגלית)
* רביעיית אלבן ברג, באתר Songkick (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007604866305171
* BIBSYS: 1064352
* BnF: cb13901542p (data)
* CiNii: DA0408920X
* GND: 672742-6
* ISNI: 0000 0001 2034 9427
* LCCN: n81082734
* MusicBrainz: 634e882f-d875-4e32-8228-de330b638a28
* NKC: xx0019538
* NLA: 35730288
* NSK: 000477465
* RERO: 02-A002914996
* SELIBR: 235268
* SUDOC: 084271809
* Trove: 1061496
* VIAF: 153019907
* WorldCat: lccn-n81082734

 |
הרב עקיבא ישראל ורטהיימר
רבי **עקיבא ישראל ורטהיימר** (בגרמנית: **Akiba Israel Wertheimer**; ‏ה'תקל"ח, 1778, ברסלאו – כ"א באייר ה'תקצ"ה, 20 במאי 1835, אלטונה). היה רבה הראשי של אלטונה ושלזוויג-הולשטיין משנת 1823.

חייו
----

עקיבא ורטהיימר נולד בברסלאו לרב אביגדור ורטהיימר. הוא למד אצל רבי עקיבא איגר ובא עם הוריו לאלטונה. ב־1805 נעשה מלמד. ב־1806 התמנה לרב במויסלינג וליבק.

בשל גירוש היהודים מליבק ועוניים של יהודי קהילת מויסלינגר שלא יכלו לשלם את משכורתו, הוא קיבל ב־1816 את בקשת קהילת אלטונה לשמש מורה הוראה ורב בקלויז ('קלויזנער'). בפועל שימש גם כראש בית הדין, משום שראש בית הדין הרשמי, רבי מנחם מנדל פרנקפורטר (סבו של הרב שמשון רפאל הירש), כבר היה זקן. ב־1819, כאשר פרץ ריב ההיכל נגד הקהילה הרפורמית בהמבורג, הוא הצטרף למאבק האורתודוקסי בה ואסר על שימוש בסידור התפילה בשפה הגרמנית. ב־1823, אחרי פטירת הרב פרנקפורטר, התמנה להיות אב"ד והרב הראשי הראשון של אלטונה ושלזוויג-הולשטיין.

תמונת הרה"ג מוהר"ר עקיבא ורטהיימר זצ"ל בספרו של יחזקאל דוקקעס "אִוָה לְמוֹשָׁב", קרקוב 1903. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 125

ב־1835 נפטר עקיבא ורטהיימר בגיל 57 באלטונה. מחליפו כרב ראשי היה רבי יעקב אטלינגר, מחבר "ערוך לנר".

לורטהיימר היו שמונה ילדים, ארבעה בנים וארבע בנות. בנו משה היה אביו של הפילוסוף קונסטנטין ברונר.

לקריאה נוספת
------------

* Abraham Suhl: Zu Constantin Brunners Biographie. In: Der Constantin Brunner Gedanke. (Herausgegeben von Dr. R. Pinner u. Dr. A. Suhl) Jahrgang 1, Heft 3/4, August 1955, S. 21-33

קישורים חיצוניים
----------------

* אלטונה, במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית)
* ציור דיוקן נוסף בספרייה הלאומית של דנמרק

הערות שוליים
------------

1. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007305577905171
* GND: 1151288624
* ISNI: 0000 0004 0283 9221
* VIAF: 299123531
* WorldCat: viaf-299123531

 |
**בצלאל אביטון (אביטן)** (1941 – 20 בינואר 2021) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בבית"ר ירושלים ובמכבי אנטוורפן. אביטון היה שחקן מגוון ("כל-בו") ושיחק במספר עמדות (קשר אחורי, בלם ומגן ימני ושמאלי), מתחילת שנות ה-60 ועד אמצע שנות ה-70.

ביוגרפיה
--------

אביטון עלה מהנוער של בית"ר ירושלים בתחילת שנות ה-60. שיחק והצטיין בשורות בית"ר בשנים אלו בהן הייתה בליגה השנייה וניסתה להעפיל לליגה הראשונה ללא הצלחה. ב-1966/1968 הספיק להשתתף אביטון במשחקי הקבוצה שעלתה בסוף העונה הכפולה לליגה העליונה, אך עוד בתחילתה עזב את בית"ר, והצטרף לאחיו שהשתקע בבלגיה, שיחק בקבוצת "מכבי אנטוורפן" שהתחרתה בליגה ב' החובבנית בבלגיה, ובמקביל הועסק כיהלומן. במלחמת ששת הימים חזר לארץ והשתתף כלוחם. באוגוסט 1969 חזר אביטון לישראל לצמיתות והצטרף חזרה לבית"ר ירושלים, שם שיחק עד 1972, ולאחר מכן פרש מכדורגל. אביטון היה בבית"ר ירושלים כ-9 עונות, בהן שיחק במדי הקבוצה 121 הופעות וכבש 17 שערים.

לאחר פרישתו, במשך תקופה קצרה ב-1976 שימש אביטון כמנהל קבוצת בית"ר. בהמשך פתח אביטון חנות מזכרות בהר ציון עם שותפו אליעזר (לייזי) ריבלין, מנהל בית"ר לשעבר, ואחיו של נשיא המדינה לימים ראובן ריבלין, אך הם נאלצו לסגור אותה כשפרצה האינתיפאדה הראשונה. לאחר מכן היה אביטון יהלומן וחבר בבורסת היהלומים הישראלית. 

אביטון נפטר ב-20 בינואר 2021 בגיל 80, ונקבר בהר המנוחות.

הערות שוליים
------------

1. ↑  בית"ר ירושלים חייבת לתת דעתה על המשך שיתוף צעירים ציטוט:"לצידו עושה העבודה מצוינת ויסודית המגן הימני בצלאל אביטון, מהנוער...", עיתון חרות, 4 באפריל 1961
2. ↑  סתם יום לא טוב מאת מאיר גבאי, ציטוט: "היום נפרדת הקבוצה משחקנה, בצלאל אביטון, אחד מטובי שחקניה, שיפליג לבלגיה, ובכוונתו של אביטון לשחק שם עם מכבי אנטוורפן. מצבו הכלכלי של אביטון מאלץ אותו, לדבריו, לעקור לבלגיה, שם מתגורר אחיו, ויעסוק אתו כיהלומן. הקבוצה תעניק לו גביע מיוחד." עיתון מעריב, 28 בנובמבר 1966
3. ↑  ספורטאי המכביה ה-8 עולים היום לירושלים, ציטוט: "כדורגלן בית"ר ירושלים בצלאל אביטון, שעשה בבלגיה מספר שנים, והופיע במכבי בלגיה, חזר ארצה בימים אלה והצטרף לקבוצתו הירושלמית". עיתון מעריב 6 באוגוסט 1969
4. ↑  מודעת אבל בצלאל אביטן ז"ל מודעת אבל באתר הבורסה ליהלומים
5. ↑  שחקן העבר בצלאל אביטן נפטר בגיל 80, באתר הרשמי של בית"ר ירושלים, 25 בינואר 2021
6. ↑  בצלאל אביטון באתר GRAVEZ
**משחק קופסה שיתופי** או **משחק לוח שיתופי** הוא משחק קופסה בו השחקנים משתפים פעולה זה עם זה כדי להשיג מטרה משותפת, כאשר תוצאת המשחק היא ניצחון או הפסד לכל חברי הקבוצה.

משחקי קופסה שיתופיים נבדלים ממשחקי קופסה תחרותיים, בהם השחקנים מתחרים זה מול זה בבודדים או בקבוצות. גם משחקי קופסה בהם השחקנים יוצרים בריתות בחלק מהזמן, דוגמת דיפלומטיה, אינם מסווגים כמשחקים שיתופיים מכיוון שבסופו של דבר רק אחד מהשחקנים יזכה בניצחון.

היסטוריה
--------

משחקי הקופסה השיתופיים הראשונים שימשו בדרך כלל למטרות חינוכיות.

בשנת 1954 ו-1956 יוצרו גרסאות משחק הקופסה לשעשועוני הטלוויזיה האמריקאים, Beat the Clock ו-I've Got a Secret, בהתאמה, ואלו היו חלוציים בשוק משחקי הקופסה בכך שבהם היה על השחקנים לשתף פעולה על מנת לנצח יחד.

בשנות ה-80 של המאה ה-20 שווקו כמה משחקים שיתופיים שזכו להצלחה מסחרית רחבה יותר כמו Arkham Horror (אנ') או HeroQuest (אנ'), ובעשורים הבאים המשיך סגנון משחקים זה להפוך למוכר יותר ולספק עוד ועוד משחקים שיתופיים שזכו להצלחות מסחריות רחבות כמו פנדמיק.

שיקולים במכניקת משחק שיתופית
----------------------------

משחקי קופסה שיתופיים רבים מתאפיינים בניהול משותף של משאבי הקבוצה. במשחקי קופסה שיתופיים בהם ברשות כל השחקנים נמצא כל המידע באופן שיתופי, ייתכנו מצבים בהם שחקן דומיננטי ישלוט בדינמיקה הקבוצתית וינחה את השחקנים בפעולותיהם, באופן שעשוי מצד אחד להגביר את סיכויי הקבוצה לעבוד בתיאום ולנצח, אולם עלול לפגום בהנאה של שאר השחקנים. מסיבה זו ישנם משחקי קופסה שיתופיים שיוצרים פערי ידע בין השחקנים כך שכל שחקן יהיה היחיד שביכולתו לקבל את ההחלטות עבור עצמו.

במשחקי קופסה שיתופיים נדרש בדרך כלל עניין גבוה של כלל השחקנים כדי להגביר את סיכויי ההצלחה, ובדרך כלל תורמת לכך תחושת השחקנים שהחלטותיהם משמעותיות למשחק. אם תוצאת סיום המשחק אקראית מאוד או לא מספקת, זה עלול לפגום בתחושה זו, לגרום לחלק מהשחקנים לאבד עניין במשחק, ולפגום בחוויה הכללית. חלק מהמשחקים השיתופיים מנסים לחדד את תחושת החיבור של כלל השחקנים למשימה על ידי הגדרת "תפקיד" שונה לכל שחקן, באופן שעשוי לתת לכל שחקן תחושת יתרון בנסיבות שונות, ותחושה שהוא משמעותי לקבוצה.

אם במשחקים תחרותיים, תחרות מהנה עבור שני הצדדים תהייה תחרות צמודה, בה שני השחקנים ברמה דומה במשחק, אז בהשוואה במשחקי קופסה שיתופיים נדרש ליצור איזון בין יכולתם המשותפת של השחקנים לבין רמת הקושי של המשחק, ומאחר שמדובר בריבוי שחקנים שעשויים להיות ברמות מיומנות שונות, הדבר מורכב יותר. למשל, משחק ברמה נתונה עלול להיות קל מדי לשחקן מיומן במיוחד אולם במקביל קשה מדי לשחקן מתחיל המשחק לצידו. בנוסף, קבוצת שחקנים שצוברת מיומנות וניסיון במשחק מסוים, עשויה להגיע עם הזמן למצב בו רמת האתגר הקבועה של המשחק לא מספיקה לכדי ליצור מולם אתגר אמיתי. נסיבות אלו מובילות משחקי קופסה שיתופיים לחפש אחר יצירת מנגנון במשחק שמסוגל להסתגל לשינוי ביכולות השחקנים. במשחק הקופסה של שר הטבעות (אנ'), למשל, ישנו מאפיין אחד - המרחק בין הדמויות הטובות לנבל בתחילת המשחק - שניתן לשנותו בקלות כך שייצור מגוון רמות קושי.

ראו גם
------

* משחק וידאו שיתופי

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **משחק קופסה שיתופי** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3 4  José P. Zagal, Jochen Rick, Idris Hsi, Collaborative games: Lessons learned from board games
**עקיבא ליברכט** (22 בנובמבר 1876 - 3 במרץ 1958) היה מחלוצי היישוב ומראשוני מתיישבי פתח תקווה. ליברכט היה ראש ועד פתח תקווה (1912-1913), חבר בוועד הלאומי כנציג האיכרים וראש הוועד הראשון של כפר סבא.

ביוגרפיה
--------

ליברכט נולד בירושלים בו' בכסלו תרל"ז (1876) לאביו מאיר שמעון שהיה עסקן ולאמו הניה. בילדותו למד תורה בחדר, ושפות ומדעים ממורים פרטיים. בגיל 15 יצא לגרמניה למטרות רפואיות ולשם השתלמות. בגרמניה קיבל שיעורים פרטיים מבני משפחתו ולאחר מכן היה מזכירו הפרטי של הרב עזריאל הילדסהיימר ולמד בסמינר לרבנים שניהל הרב ולמד ליברכט מסחר בבית ספר תיכון בהנובר עוד הוסיף ללמוד חקלאות בגרמניה, למד את המקצוע בווינה והתמחה במיוחד בגידול דבורים.

בתרנ"ז חזר ליברכט ארצה, עת הוריו גרו בפתח תקווה ואביו ניהל את משק לחמן במושבה. באותה שנה נשא לאישה את שושנה גוטליב, ואביו הקים לו את משק הדבורים הראשון בארץ. מאוחר יותר אביו העביר לו את ניהול המשק.

בשנים 1906–1907 הקים ליברכט את החברות "סגולה" ו"מוריה" לפרדסנות, וחברה לשאיבת מים מהירקון בנוסף, הקים את היקב "נחלת צבי".

ליברכט היה עסקן ותרם למושבה פתח תקווה באותן השנים. הוא נבחר לוועד בית הספר של הברון רוטשילד (בעשור השני של המאה ה-21, בי"ס פיק"א), העלה את הרמה הלימודית ותרם מכספו לשיפוץ בית הספר.

ביתו של ליברכט היה אחד מהבתים התרבותיים במושבה. כך מתארת את הבית הסופרת אסתר ראב:

> 
> "בפתח תקוה היו שלשה בתים אריסטוקרטים: של עקיבא ליברכט שהיה בסימן התרבות הגרמנית, בית פרץ פסקל בו שלטה התרבות הצרפתית ובית קרול שכולו הווי רוסי."
> 
> 
> 
> 

בשנת 1903, אחרי רכישת אדמות כפר סבא על ידי הברון רוטשילד (לאחר ניסיון ההתיישבות הכושל הראשון), רוטשילד מכר את רובן למתיישבי פתח תקווה וביניהם ליברכט עד מהרה הפך ליברכט לראש הוועד הראשון של כפר סבא (שמקום מושבו היה בפתח תקווה).

בשנים 1912–1913 היה ראש ועד המושבה, ובתקופות שונות חבר הוועד, חבר ועדות שונות וראש המועצה.

במלחמת העולם הראשונה (1914–1918) ליברכט היה קבלן עצים להסקת הרכבות הצבאיות. לעבודה זו גייס יהודים רבים וכך עזר להם להשתחרר מהלחימה בחזית. במהלך המלחמה, בשנת 1917, השתתף במשלחת לחזית קרב עזה הראשון כדי לעודד ולשפר את מצבם של היהודים בחזית.

במאורעות תרפ"א וכמה שנים לאחר מכן היה ליברכט חבר בוועד הביטחון של פתח תקווה. ב-1923, שכנע יחד עם אברהם שפירא (זקן השומרים) את הנציב העליון הרברט סמואל לא לשחרר מהכלא את השייח' שאקר אבו כישכ (מנהיג מאורעות תרפ"א) עד אשר יתנצל שבטו ע"פ כללי הטקס הבדואים דאז.

בין השנים 1925–1930, היה ליברכט חבר בוועד הלאומי כנציג האיכרים

משנת 1944 שימש כמנהל הארכיון לתולדות פתח תקווה.

ליברכט נפטר בי"א באדר תשי"ח (1958) ונקבר בבית הקברות סגולה.

רחוב בפתח תקווה נקרא על שמו של ליברכט, ורחוב אחר, על שם היקב שהקים: "נחלת צבי". אזור התעשייה "סגולה" בעיר נקרא על שם החברה שהקים ליברכט.

קישורים חיצוניים
----------------

* ליברכט עקיבא, באתר האינטרנט של הארכיון לתולדות פתח תקווה

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  דוד תדהר (עורך), "עקיבא ליברכט", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 733;  
המשך הערך בדף הבא: דוד תדהר (עורך), "עקיבא ליברכט", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 734
2. 1 2 3 4 5  עליזה וורם, עקיבא ליברכט - מנהל הארכיון העירוני של פתח תקווה - עלון מטעם מרכז פסג"ה המקומי, אפריל 2012
**בצל הסהר והצלב** (שם מלא: **בצל הסהר והצלב: היהודים בימי הביניים**; באנגלית: Under Crescent and Cross) הוא ספר של ההיסטוריון מרק ר. כהן משנת 1994. הספר ראה אור בעברית בתרגומה של מיכל סלע בשנת 2001, בהוצאת אוניברסיטת חיפה וזמורה-ביתן.

הספר בוחן את אופי היחסים בין יהודים ומוסלמים בימי הביניים בהשוואה עם מצבם בעולם הנוצרי. מסקנתו העיקרית של הספר היא כי אף שלא ניתן לתאר יחסים אלה כאוטופיה של אחווה בין-דתית, היחסים בין יהודים ומוסלמים היו הרבה פחות אלימים ולעומתיים מאשר בין יהודים ונוצרים.

במאמר שפרסם בשנת 2009, ובו הרחיב את הדיון אל זמננו, כהן אמר שבספר הוא דבק בסוגיות ההיסטוריוגרפיות וההיסטוריות ביחסים בין מוסלמים ויהודים, במיוחד העדרה של אנטישמיות בעולם המוסלמי בימי הביניים, שבו בזמן שגשגה בעולם הנוצרי.

ביקורת
------

המבקרים שיבחו את כהן על שהפריד את הדיון בהיסטוריה היהודית של ימי-הביניים ומההיבטים האדאולוגיים והמעשיים של המציאות הפוליטית באזור כיום, במיוחד הסכסוך הישראלי-ערבי, הצגת ההבדלים בין מצב היהודים תחת הנצרות ותחת האסלאם באופן מקיף וברור, הנכונות לפתוח דיון מושכל ולא להחניקו, והסמכותו על מגוון רחב של עדויות ממקורות יהודיים ולא-יהודיים בעולם המוסלמי והנוצרי.

הכרה
----

בשנת 1994 הספר זכה בפרס הלאומי לספרים יהודיים בקטגוריה היסטוריה יהודית.

בשנת 2010 הספר זכה בפרס יצחק גולדציהר מטעם המרכז ללימוד יחסי יהודים-נוצרים-מוסלמים באוניברסיטת מרימאק (אנ') .

הספר תורגם לעברית, טורקית, גרמנית, ערבית, צרפתית וספרדית.

קישורים חיצוניים
----------------

* בצל הסהר והצלב : היהודים בימי הביניים באתר הספרייה הלאומית

הערות שוליים
------------

1. ↑  מרק ר. כהן, מיתוסים מודרניים של אנטישמיות מוסלמית, **Politika: The Israeli Journal of Political Science & International Relations / פוליטיקה: כתב עת ישראלי למדע המדינה וליחסים בינלאומיים**, 2009, עמ' 121–140
2. ↑  ששון סומך, ללא משוא פנים, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2001
3. ↑  Stephen D. Benin, Mark R. Cohen. Under Crescent and Cross: The Jews in the Middle Ages. Princeton: Princeton University Press. 1994. Pp. xxi, 280. $29.95, **The American Historical Review** 101, 1996-02-01, עמ' 164–164 doi: 10.1086/ahr/101.1.164
4. ↑  *Andre A. Aciman, New York Newsday*
5. ↑  *David Wasserstein, The Times Literary Supplement*
**משחק מנורמל** הוא סוג של משחק שיתופי. בתורת המשחקים, משחק שיתופי הוא משחק שבו השחקנים יכולים להגיע להסכמים מחייבים ולהחלטות משותפות. במשחקים שיתופיים עם תשלומי צד משתתפים מספר סופי של שחקנים ולכל קואליציה סכום אותו היא יכולה להבטיח. בנוסף למשחק מנורמל, יש עוד סוגים של משחקים שיתופיים עם תשלומי צד, למשל: משחק רווח, משחק הוצאות, משחק שוק ומשחק רוב משוקלל.

הגדרה פורמלית
-------------

* המשחק {\displaystyle \ \left(N;v\right)} **"מנורמל {\displaystyle \ 0-1} "** אם: {\displaystyle \ v\left(i\right)=0} לכל שחקן {\displaystyle \ i\in N} וגם {\displaystyle \ v\left(N\right)=1}.
* המשחק {\displaystyle \ \left(N;v\right)} **"מנורמל {\displaystyle \ 0-0} "** אם: {\displaystyle \ v\left(i\right)=0} לכל שחקן {\displaystyle \ i\in N} וגם {\displaystyle \ v\left(N\right)=0}.
* המשחק {\displaystyle \ \left(N;v\right)} **"מנורמל {\displaystyle \ 0-\left(-1\right)} "** אם: {\displaystyle \ v\left(i\right)=0} לכל שחקן {\displaystyle \ i\in N} וגם {\displaystyle \ v\left(N\right)=-1}.

נירמול ושקילות אסטרטגית
-----------------------

כל משחק בצורה קואליציונית שקול אסטרטגית למשחק מנורמל מסוג אחד בלבד.
ניתן להציב תנאים על משחק בצורה קואליציונית כדי לקבוע לאיזה משחק מנורמל הוא שקול אסטרטגית:

יהי משחק {\displaystyle \ \left(N;v\right)} משחק בצורה קואליציונית:  

1. המשחק {\displaystyle \ \left(N;v\right)} שקול אסטרטגית למשחק מנורמל {\displaystyle \ 0-1} {\displaystyle \ \Leftrightarrow } {\displaystyle \ v\left(N\right)>\sum \limits \_{i\in N}{v\left(i\right)}}.   

2. המשחק {\displaystyle \ \left(N;v\right)} שקול אסטרטגית למשחק מנורמל {\displaystyle \ 0-0} {\displaystyle \ \Leftrightarrow } {\displaystyle \ v\left(N\right)=\sum \limits \_{i\in N}{v\left(i\right)}}.  

3. המשחק {\displaystyle \ \left(N;v\right)} שקול אסטרטגית למשחק מנורמל {\displaystyle \ 0-\left(-1\right)} {\displaystyle \ \Leftrightarrow } {\displaystyle \ v\left(N\right)<\sum \limits \_{i\in N}{v\left(i\right)}}.

שימושים
-------

למשחקים מנורמלים השפעה משמעותית בהוכחת משפט בונדרבה-שפלי. בהוכחת המשפט משתמשים במשפט שכל משחק שקול אסטרטגית למשחק מנורמל.

ראו גם
------

* משחק שיתופי
* שקילות אסטרטגית

לקריאה נוספת
------------

* שמואל זמיר, מיכאל משלר, אילון סולן, **תורת המשחקים**, ירושלים: מאגנס, 2008, מסת"ב 9654932946
הרומן **סוף סוף רומן** הוא ספרה השלישי של הסופרת יעל ישראל. הוא נכתב בין שנת 1991 ל-1997, וראה אור בהוצאת חרגול בשנת 2000. ב-2002 היה מועמד לפרס גפן לספרות מדע בדיונית ופנטזיה. בשנת 2006 היה מן הרומנים הראשונים שעלו לרשת בקובץ דיגיטלי, להורדה בחינם לגולשים.

עלילה
-----

תל אביב הולכת ומתרוקנת מתושביה. הניצולים המעטים אינם מורשים לקרוא או לכתוב. פקחי הנייר עוברים מבית לבית, ומחרימים ספרים, יומנים, לוחות שנה, אפילו מכתבי אהבה ישנים – כל דבר שעשוי מנייר. בשוק השחור סוחרים לא רק בתחליפי חלב וביצים ובספרים משומשים, אלא גם בזיכרונות אסורים ובבקבוקוני ריח.

הסיבה להחרמת כל סוג של נייר, כולל את כל הספרים הקיימים, היא שאת הגופות קוברים בארונות בשל חשש מהדבקה, ולשם כך יש לייצר אינספור ארונות מקרטון עבה. את המתים בארונותיהם קוברים בתל אביב בכיכר מלכי ישראל.

בעיר הרפאים הזאת, בבדידות איומה, חיה מאיה, אלמנה צעירה שאיבדה את כל משפחתה במגיפות. היא לא מוותרת, ויוצאת למסע ארוך בעקבות הכתיבה, התקווה, החיים והאהבה. המסע מוביל אותה תחילה אל קולט, ניצולת שואה שמבקשת להחזיר אליה את מכתבי האהבה הישנים שכתב לה אהובה בשנות המלחמה, ואחר כך אל רומן, פקח נייר חתרני, הזומם להפיל את המשטר הבירוקרטי האפל. יחד זוממים השניים להקים רשת מחתרתית בת שני אנשים: מחתרת שתיאבק על הזכות לאהוב, להתחתן, ואפילו להביא לעולם חיים חדשים.

הפרשנות
-------

ברומן דיסטופי זה נבחנת מדינת ישראל בתקופה פוסט אפוקליפטית דמיונית, אחרי ששלל מגיפות מוזרות פקדו את הארץ. בתל אביב הכמעט מרוקנת מתושבים חיים מעט ניצולים, הניזונים מתחליפי מזון המחולקים להם על ידי הרשויות. אבל נדמה שבעוד שהתושבים הולכים ונעלמים, הבירוקרטיה רק הולכת ומסתעפת והבירוקרטים רק הולכים ומתרבים.

בעולם בירוקרטי זה אסור להחזיק בספרים ובניירת, אך דווקא בשל כך מנסה הדוברת לתעד בכתיבה את חייה ואת חייהם של הניצולים המעטים שנותרו בסביבה, בהן קולט ניצולת השואה, שסיפורה האפוקליפטי כמו משיק לחייה של הדוברת הצעירה, שאיבדה את כל משפחתה בחורבן הישראלי הפוסט אפוקליפטי. כך הופך התיעוד האישי של הדוברת למעין תיעוד לאומי של צומתי דרך בהיסטוריה הישראלית של המאה ה-20, מהשואה דרך מלחמות ישראל.

המציאות ברומן פנטסטי זה אינה נבחנת על ידי פרמטרים ריאליסטיים, אלא דרך פריזמה מעוותת משהו, שמתייחסת לכל דבר במציאות הישראלית כאל אתוס גרוטסקי משהו. כך למשל, הדוברת שמתעדת את חייה של קולט הזקנה, מוציאה מתחת לקולמוסה כמה גרסאות כיסוי של חיי קולט בתקופת השואה, כל אחת מעוותת ולא מספקת יותר מקודמתה. אחר כך היא עושה את אותו הדבר לביוגרפיה האמיתית (או הבדיונית) של פקח הנייר רומן, ששירת באחת ממלחמות ישראל, שלא במקרה מזכירה במשהו את מלחמת יום כיפור.

מסקנת הרומן היא שכל ניסיון כתיבה על האתוסים הציוניים הגדולים, הנשחקים עד דק בספרות הישראלית, נידונים לכישלון מראש, משום שאין שום דרך מקיפה ואותנטית לכתוב עליהם. התיעוד הספרותי של האתוסים הציוניים נשאר בגדר אילוסטרציה בלבד.

ברובד הארס פואטי של הרומן נבחנת מלאכת הכתיבה עצמה. מאיה, הגיבורה והדוברת, מחליטה שכדי לא לאבד את קיומה השברירי בעולם ההולך ונעלם, עליה לתעד את חייה וחיי שכניה המעטים באמצעות הכתיבה. תחילה, היא עוזרת לשכנתה הזקנה קולט לנסח מכתב תביעה לרשות הנייר לצורך החזרת מכתבי האהבה מתקופת השואה, אבל אז הכתיבה הופכת מתיעוד לפרוזה: גרסאות שונות של חיי האנשים שהיא כותבת עליהם. היא מתחילה כמתעדת, והופכת לסופרת.

קישורים חיצוניים
----------------

* "סוף סוף רומן" בהוצאת חרגול
* ביקורת של יורם מלצר במעריב, 25.8.2000