recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
פירוש נוסף ערך זה עוסק בכת. אם התכוונתם לשם גנאי לרכישת משרות בכסף, ראו סימוניה.

ה**שמעוניים** (ביוונית: **Σιμωνιανοί**) היו כת שפעלה מהמאה ה-2 ועד המאה ה-4 לספירה. כל הידע אודותם שאוב מאבות הכנסייה ואין מקורות עצמאיים הנוגעים אליהם. לפי המסופר, היו כת גנוסטית שראתה בשמעון הקוסם את מייסדה וסגדה לו כאל. 

מדיווחי אבות הכנסייה כמו אוריגנס, אוסביוס מקיסריה, אירנאוס ואחרים עולה שהשמעוניים האמינו כי בטרם נברא העולם התקיים כח עליון, בלתי-נוצר, "העומד" או "הניצב" (ἐστὸσ) שהיה בעצם "רוּחַ אֱלֹהִים" המוזכרת בספר בראשית. הצד הנקבי של כח מקורי זה היה החכמה או הנשמה בהתגלמותה העילאית (ἔννοια). מן "העומד" התגלגלו כוחות ורוחות נחותים יותר, כולל הדמיורגוס שליט העולם הגשמי, הוא אלוהי התנ"ך. קנאת ואיבת הרוחות הנחותות לחכמה אילצה אותה להתגלגל בעולם החומר בגופן של נשים בעודה ממתינה להזדמנות לגאול את נשמותיהם בנות האלמוות של בני-האדם מכלא הגשמיות. זו הגיעה כשנולד שמעון הקוסם, גילומו של הכח העליון הקדום. שמעון מצא את החכמה בנשמת אישה בשם הלנה. מתיאורי אבות הכנסייה, כת השמעוניים סגדה לשמעון כמעין מראה לזאוס ולהלנה, בהתאמה, כאתנה. הם ראו בתורה ובחוקיה אמצעי לשעבד את בני-האדם והתנגדו לה, והמפתח לגאולה בעיניהם היה הכרה בטבעם האלוהי של שמעון והלנה שהחסד שהעניקו הושיע את המאמינים בהם. הם עסקו, לכאורה, בכשפים וקיימו אורח חיים מופקר ובלתי-מוסרי.

מחוץ ממה שנכתב על ידי מתנגדיהם, לא שרד שום מידע אודות הכת ואף אין ערובה להתקיימותה במציאות; למרות שניתן לשער שמדובר היה בקבוצה גנוסטית, אפילו זה לא ידוע בוודאות. המסופר אודותם נכתב בעת מלחמתם של אבות הכנסייה בכתות הגנוסטיות-נוצריות, מרקיון והאוחזים בדעות דומות. בתקופה זו הם ייחסו לשמעון הקוסם – שגם קיומו ההיסטורי שנוי במחלוקת ומוקשה ביותר; לפי אחת הדעות במחקר, לא היה אלא פאולוס עצמו שהיריבות בינו לבין פטרוס טושטשה והועתקה אל דמות חיצונית שניתן היה להפוך לשעיר לעזאזל – את ייסודם של כל הפלגים הגנוסטיים בתוך הכנסייה ולפרקים, של כל המינויות בכלל. מאחר שלפי הברית החדשה שמעון נטבל אך רק העמיד פנים שהוא נוצרי ישר, ניתן היה לציירו כמקור שלשלת הסמיכה ממנה הגיחו הבישופים הגנוסטיים וכך להסביר את קיומם בתוך הכנסייה ולשלול את הלגיטימיות שלהם בעת ובעונה אחת. מחברים נוצרים אורתודוקסים, מאירנאוס ועד אפיפניוס מסלמיס, ייחסו לשמעוניים קשרים הדוקים או אבהות על מספר כתות בתוך או על סף הכנסייה (שאף הידוע על טיבן מגיע כולו מכתביהם), הגם שאין לכך כל מקור מלבדם. כך, לדוגמה, כתות הדוסיטאנים, המנאנדריאנים והסטורנליים יוחסו כולן לתלמידיו או שותפיו של שמעון.

קישורים חיצוניים
----------------

* Simonianis באנציקלופדיה הקתולית
* סימוניזם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  ספר בראשית, פרק א', פסוק ב'
2. ↑  Alberto Ferreiro, **Simon Magus in Patristic, Medieval And Early Modern Traditions**, הוצאת בריל, 2011. עמ' 11, 35-38, 43-46.
**לקרוא את לוליטה בטהראן** הוא ספר שחיברה הסופרת האיראנית, פרופסור אזאר נפיסי.

הספר יצא לאור בשנת 2003, היה ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך 100 שבועות ותורגם ל-32 שפות, בהן עברית.

הספר מתאר קבוצת קריאה שאירחה נאפיסי בביתה שבטהראן אחרי שעזבה את משרתה כמרצה באוניברסיטה, כאשר לא יכלה עוד ללמד בתנאים הבלתי אפשריים של המהפכה האסלאמית. בקבוצת הקריאה נטלו חלק שבע מהטובות בתלמידותיה של נאפיסי, שנפגשו בביתה מדי שבוע במשך שנתיים, בין 1995 ו-1997, כדי לשוחח על יצירות ספרותיות אסורות של סופרים מערביים: הנרי ג'יימס, ולדימיר נבוקוב, ג'יין אוסטן ואחרים. במקביל, שוחחו רבות גם על המצב באיראן בתקופה שאחרי המהפכה האסלאמית, על האופן שבו ניפצה המהפכה את חלומותיהן ועל שלטון של דיכוי, הפחדה ואלימות שבו הפכו חייהן לסיוט מתמשך. שני קווים מקשרים בין היצירות הספרותיות שעליהן דנות נאפיסי והסטודנטיות שלה לבין המצב באיראן: הדמיון בין המהפכה והחיים באיראן לחלק מהיצירות וההשראה שסיפקו חלק מהיצירות לנאפיסי ותלמידותיה לנסות ולשמור על עצמאותן ולמרוד, ולו רק במעט ובהיחבא, ברדיפה ובדיכוי של השלטונות.

עוד מספרת נאפיסי על חייה שלה שהפכו נסבלים פחות ופחות לאחר המהפכה, עד ליום שבו עזבה את איראן והיגרה לארצות הברית.

קישורים חיצוניים
----------------

* ארנה קזין, קווצת שיער סוררת, באתר הארץ, 7 במרץ 2004
* הספר "לקרוא את לוליטה בטהרן", באתר "סימניה"
* החיים בישראל 2025, באתר "חופש"
* טל כהן, לקרוא את נאפיסי בישראל, באתר "האייל הקורא"
* רבקה רז, "אמנות וספרות הפכו להיות דבר עיקרי בחיינו; לא מותרות אלא הכרח", באתר הארץ, 2 באוקטובר 2004

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007602046505171
* GND: 1301071005
* LCCN: no2018091302
* VIAF: 309341931
* WorldCat (עם VIAF): 309341931

 |
**מטוורסט** (בגרמנית: **Mettwurst**) היא נקניקיה גרמנית בעלת טעם חזק.

מאפיינים
--------

הנקניקייה עשויה מבשר חזיר טחון נא שמשתמר על ידי הבשלה, יישון ועישון, לעיתים קרובות עם שום. הסוג הדרום גרמני רך ודומה לנקניק תה. מטוורסט בראונשווייגר מעושן חלקית, אך עדיין רך וניתן למריחה, בעוד שזנים אחרים מצפון גרמניה כמו הולשטיינר קשים יותר ודומים יותר לסלמי, בשל משך העישון הארוך יותר.

אטימולוגיה
----------

המילה mett בגרמנית תחתית, שפירושה 'חזיר טחון ללא בייקון', נגזרת מהמילה הסקסונית העתיקה meti (שפירושה "אוכל"), וקשורה למילה האנגלית meat כלומר "בשר".

הכנה ושימוש
-----------

ניתן להכין ולאכול את המטוורסט במגוון דרכים, כמו לבשל או לטגן או למרוח על לחם שיפון עם בצל ולאכול נא. כאשר מכינים בשר חזיר טרי טחון ללא הבשלה/יישון או עישון, זה נקרא פשוט Mett. ציפוי הנקניקייה מיועד לאכילה ובדרך כלל אינו מוסר.

חשוב להשתמש בחומרי גלם איכותיים וטריים; אחרת, מיקרואורגניזמים ורעלים קטלניים יכולים להתפתח. בינואר 1995, 23 ילדים חלו מאוד, אחד מהם מת, אשר חוקר מקרי המוות מצא כי התאונה הקשה הייתה תוצאה של אכילת מטוורסט שום.

מחוץ לגרמניה
------------

באוסטרליה הדרומית, עקב ההגירה הגרמנית הגדולה במאה ה-19 (לדוגמה לעיירה האנדורף ), נפוצה נקניקיית מטוורסט. היא נוצרת בסגנון הצפון גרמני ומוגשת כנקניק. הוא נצרך לעיתים קרובות בארוחות צהריים בבית הספר וכנשנוש במהלך מסיבות.

בארצות הברית, המטוורסט מזוהה לרוב עם העיר סינסינטי, שם היא נחשבת למנה ייחודית. העיירה Mineola, Iowa, אשר התיישבו בה כמעט אך ורק מהגרים משלזוויג-הולשטיין, מארחת ארוחת ערב מורשת שנתית עם מטוורסט מעושן קר "בסגנון Schoening", המכונה בניב הגרמנית התחתית בשם Metvuss.

מוצרים דומים
------------

metvursti הפיני דומה ל-metworst ההולנדי או הסלמי. הוא יבש, קשה, בעל טעם חזק ודחוס, והוא נאכל כנתח קר על לחם.

לקריאה נוספת
------------

* רשימת נקניקיות
* רשימת מזונות מעושנים

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מטוורסט** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  "FINDING OF INQUEST - The Death of Nikki Robinson". אורכב מ-המקור ב-11 ביולי 2009. נבדק ב-10 בנובמבר 2009. `{{cite web}}`:  (עזרה)
2. ↑  Hague, Patrick (2017-07-13). "The Story of the Cincinnati Mettwurst". *www.cincinnatimagazine.com*. Cincinnati, OH: Cincinnati Magazine. ארכיון מ-2023-06-07. נבדק ב-2023-06-07.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4247644-6

 |
**פורשה 956** הייתה דגם של מכונית מרוץ מתוצרת חברת פורשה לקטגוריית גרופ C העליונה (LMP1 כיום) באליפות העולם במרוצי סיבולת ובכללם מרוץ 24 השעות של לה מאן. 

ה-956 זכתה להצלחה רבה כאשר בין השנים 1984-1982 זכתה ברציפות בכל אחת מתחרויות אליפות העולם למכוניות ספורט של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA), הן לנהגים והן ליצרנים, ובנוסף זכתה בשנות השמונים 6 פעמים ברציפות במרוץ 24 השעות של לה מאן. נכון לשנת 2015 הפורשה 956 מחזיקה בשיא ההקפה המהירה ביותר בכל הזמנים במסלול הנורדשלייפה בנורבורגרינג לאחר שנהג המרוצים הגרמני שטפן בלוף הקיף את המסלול בזמן שיא של 6:11:13 דקות במהלך האימונים לפני מקצי הדירוג במרוץ 1000 הק"מ של נורבורגרינג בשנת 1983.

ה-956 החליפה את מכונית הפורשה 936 המצליחה כמכונית הבכירה ביותר של החברה למרוצים והוחלפה לבסוף על ידי הפורשה 962. באוגוסט 2015 נמכרה בקליפורניה במכירה פומבית מכונית הפורשה 956 (מס' שלדה 956-003) אשר זכתה בשנת 1983 במרוץ 24 השעות של לה מאן בסכום של למעלה מ-10 מיליון דולרים.

פיתוח
-----

מכונית ה-956 פותחה על פורשה כדי לעמוד בתקנות הרגולציה החדשות אשר קבע ארגון ה-FIA בשנת 1982 בקטגוריית גרופ C הבכירה החדשה אשר החליפה את קטגוריית גרופ 6 היוצאת באליפות העולם למכוניות ספורט, וכתחליף למכונית הפורשה 936 המצליחה של החברה אשר התמודדה בה. פרויקט פיתוח המכונית החל ביוני 1981 בראשותו של מהנדס המרוצים הראשי של פורשה נורברט זינגר. אב הטיפוס הראשון הושלם ב-27 במרץ 1982 בדיוק בזמן לפני תחילת עונת אליפות העולם, כאשר נהג המרוצים הגרמני יורגן בארת' ביצע את נהיגת המבחן במסלול הבדיקות הפרטי של פורשה,

נתונים
------

ה-956 הציגה מרכב מונוקוק עשוי אלומיניום, הראשון מסוגו לחברה, אשר סייע למכונית לעמוד בתקנה החדשה של ה-FIA לגרופ C אשר דרש מכל מכונית בקטגוריה זו לשקול לפחות 800 ק"ג. מנוע המכונית נשאר זהה למנוע אשר נעשה בו שימוש במכונית הפורשה 936/81: מנוע בוקסר 6 צילינדרים מוגדש טורבו בנפח 2.65 ליטרים והספקו 635 כ"ס, אשר פותח במקור כמנוע אינדיקאר (Indycar). תיבת ההילוכים של המכונית הייתה ידנית 5 מהירויות.

בשנת 1984 פותחה גרסה משופרת למכונית אשר נקראה **956B**. דגם זה היה בעל שלדה משופרת וצריכת דלק נמוכה יותר הודות למערכת הזרקה חשמלית של חברת בוש (Bosch Motronic).

בסך הכל עשרים ושמונה יחידות פורשה 956 נבנו על ידי החברה בין השנים 1982-1984.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **פורשה 956** |

* אתר פורשה ישראל
* אתר פורשה העולמי

הערות שוליים
------------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
פורשה 968
**פורשה 968** היא מכונית ספורט בעלת מנוע קדמי והנעה אחורית, אשר יוצרה על ידי חברת פורשה בין השנים 1992-1995.

הפורשה 968 יוצרה במרכבי קופה וקבריולה, והחליפה את מכונית הפורשה 944. כמו כן הייתה לדגם האחרון מתוך שורה של קו דגמי מכוניות הקופה שפותחו על ידי פורשה החל משנת 1976 עם הצגתה של הפורשה 924. 

הפורשה 968 הייתה למכונית הפורשה האחרונה בעלת מנוע קדמי עד להצגתה של הפורשה קאיין בשנת 2002, למכונית הספורט האחרונה של חברת פורשה בעלת מנוע קדמי (נכון לשנת 2015), ולמכונית הפורשה האחרונה בעלת מנוע 4 צילינדרים.

היסטוריה
--------

פורשה 968
פורשה 968 קבריולה
רעיון הפורשה 968 נולד בתחילת שנות התשעים כאשר מהנדסי החברה עסקו בשיפור דגם הפורשה 944 וביצירת גרסה שלישית וחדשה ל-944, גרסת S3. לאחר שהתברר כי 80 אחוזים מן הרכיבים המכניים של ה-944 S3 הוחלפו ברכיבים חדשים ולמעשה פותח כמעט דגם רכב חדש לחלוטין, החליטה הנהלת החברה כי הדגם החדש ייקרא פורשה 968. מכונית הפורשה 968 הוצגה בשנת 1992 ויוצרה במקביל לפורשה 928 עד לשנת 1995.

בנוסף לשדרוגים מכניים רבים, הדגם החדש שונה באופן משמעותי גם בעיצוב מודרני יותר, כאשר מאחור אימצה ה-968 יסודות עיצוביים ממכונית הפורשה 928, ומלפנים מהפורשה 993 וממכונית העל של החברה הפורשה 959. בנוסף, ייצור הפורשה 968 הועבר ממתקן חברת אאודי בעיר נקרסולם בגרמניה (היכן שה-924 וה-944 יוצרו), למתקנה של חברת פורשה בעיר זופנהאוזן.

בסך הכל ייצרה פורשה 12,776 יחידות מן הפורשה 968.

דגמים
-----

### פורשה 968CS/968

בגרסתה הבסיסית הייתה הפורשה 968 לבעלת מנוע טורי קדמי 4 צילינדרים בנפח 3.0 ליטרים אשר הספקו 236 כ"ס. המכונית הוצעה בשתי תיבות הילוכים, 6 הילוכים ידנית או 4 הילוכים אוטומטית (טיפטרוניק), האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-6.5 שניות (7.9 שניות בגרסה האוטומטית) והגיעה למהירות מרבית של 252 קמ"ש. 

דגם נוסף ל-968 הוא דגם ה-CS (קלאב ספורט), דגם זה הוא גרסה ספורטיבית וקלת משקל של מכונית ה-968 הבסיסית אשר הוסרו ממנה רכיבים רבים כגון מגב השמשה האחורית, הסרת מערכת האזעקה, הסרת כריות האוויר, החלפת מערכות המראות והחלונות החשמליים במערכות ידניות, והחלפת המושבים החשמליים במושבי 'רקארו' - מושבי מרוץ קלי משקל. בנוסף מערכת המתלים של הרכב שופרה. דגם זה היה זמין בתיבת 6 הילוכים ידנית בלבד.

### פורשה 968 טורבו S

ה-968 טורבו S הייתה גרסה במהדורה מוגבלת של דגם ה-968 הרגיל עם מנוע ה-3.0 ליטרים אלא עם מגדש טורבו אשר העלה את הספק המנוע ל-300 כ"ס. המכונית הייתה בעלת תיבת הילוכים ידנית בלבד, האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-5.0 שניות והגיעה למהירות מרבית של 280 קמ"ש.

### פורשה 968 RS

בנוסף לגרסאות הכביש, הציגה פורשה ל-968 גרסת מרוצים, גרסת ה-968 RS, אשר יועדה להתחרות בסדרת מרוצי ה-ADAC GT בגרמניה. בשנת 1994 השתתפה באופן חריג ה-968 RS בקטגוריית ה-GT2 במרוץ 24 השעות של לה מאן, השלימה 84 הקפות, ונאלצה לפרוש בעקבות תאונה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פורשה 968** בוויקישיתוף
* אתר פורשה ישראל
* אתר פורשה העולמי

הערות שוליים
------------

1. ↑  porschepartsdirect.co.uk
2. ↑  History of the Porsche 968 Transaxle model by Deutsch Nine International Gmbh
3. ↑  History of the Porsche 968 Turbo RS (TRS) Transaxle model by Deutsch Nine International Gmbh
**פירופוספט (pyrophosphate)** הוא יון המכיל שני אטומי זרחן הקשורים דרך אטום חמצן בקשר P-O-P. פירופוספט נמצא במלחים ואסטרים של חומצה פירופוספטית H4P2O7 שהיא אנהידריד של חומצה זרחתית {\displaystyle 2H\_{3}PO\_{4}\rightleftarrows H\_{4}P\_{2}O\_{7}+H\_{2}O}. מקור השם הוא באופן ההפקה: חימום של פוספט או חומצה זרחתית (פירו= קידומת מהמילה היוונית πυρός שמשמעה אש). קיימים כמה מלחים של יון הפירופוספט כדוגמת דיסודיום פירופוספט Na2H2P2O7 או טטרה סודיום פירופוספט Na4P2O7. תרכובות פירופוספט הן מלחים שצבעם לבן ומלחי פירופוספט של מתכות אלקליות מסיסים במים. בתמיסה יון הפירופוספט יכול לשמש כליגנד עם יוני מתכות מעבר או סידן. ניתן לחבר עוד יחידות זרחה לשרשרת של פוליפוספט שנוסחתה הכללית {\displaystyle P\_{n}O\_{3n+1}^{-n-2}}

בביוכימיה מסמנים פירופוספט ppi ( ***i**norganic **p**yro**p**hosphate) והוא נותר למשל בפירוק של טריפוספטים למשל ATP למונופוספטים דוגמת cAMP*

יון פירופוספט משתחרר כאשר נוקלאוטיד נכנס לשרשרת DNA או RNA.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פירופוספט** בוויקישיתוף
שער הגיליון הראשון, 1922
**קרוקודיל** (ברוסית: ***Крокодил***, תנין) היה כתב עת סאטירי סובייטי. סמלו היה תנין אדום על קלשון. כתב העת יצא לאור שלוש פעמים בחודש, ובשיא הפופולריות שלו עמדה תפוצתו על כ-6.5 מיליון עותקים.

היסטוריה
--------

כתב העת נוסד כנספח ל"עיתון הפועלים" (*Рабочая газета*), והופץ במקביל לכתבי עת סאטיריים רבים שיצאו לאור בברית המועצות בתחילת שנות ה-20. ב-27 באוגוסט 1922 הופיע במקום נספח מס' 13 הגיליון הראשון של כתב העת החדש. בין חברי המערכת היה דמיאן בדני, שהיה מהמשוררים הבולטים של התקופה. לכתב עת היו מדורים קבועים, ובהם מכתבים למערכת בנושאים אקטואליים. תוך זמן קצר גדלה תפוצתו, ולקראת תחילת 1923 הגיעה ל-150 אלף עותקים. בפברואר 1923 החלה לצאת לאור "ספריית קרוקודיל", שבה רוכזו הכתבות המוצלחות וקריקטורות. בחודש מאי החלו עובדי הכתב העת להופיע מול קהל.

בתחילת שנות ה-30 הצנזורה ומדיניות הממסד הסובייטי הביאו לסגירתם של כל כתבי עת הסאטיריים למעט "קרוקודיל". האחרון הפך להיות מסונף למערכת העיתון "פראבדה" (ביטאונה הרשמי של המפלגה הקומוניסטית) אך המשיך להיות כתב עת עצמאי. בשנת 1934 הועמד בראש המערכת העיתונאי הסובייטי המפורסם מיכאיל קולצוב, שהיה מקורב למקסים גורקי שתמך בכתב העת וראה בסאטירה כלי חשוב לריסון השלטון. קולצוב הביא לכתב עת כותבים חדשים כמו אילף ופטרוב, ולנטין קטייב, מיכאיל סבטלוב, איליה ארנבורג ועוד. בין הציירים המרכזיים של "קרוקודיל" היו קוקריניקסי. בדצמבר 1938 נעצר קולצוב במהלך הטיהורים הגדולים, ולזמן-מה לא מונה במקומו ראש המערכת. למרות האירועים, תפוצתו של קרוקודיל נותרה גבוהה (275 אלף עותקים) והוא היה פופולרי מאוד.

בשנים 1948 ו-1951 ראשי השלטון מתחו ביקורת על "קרוקודיל", אך הוא שרד. החל משנת 1958 ובמשך כעשרים שנה עמד בראש המערכת מיכאיל סמיונוב, שהצליח לנווט את המערכת ולהמשיך בקו הסאטירי של כתב העת. הוא חידש מספר מדורים משנות ה-20 וניסה לחזק את הקו הסאטירי והביקורתי של כתב העת. רוב המקום בעיתון הוקדש לסאטירה על ענייני היום-יום של האזרח הסובייטי, כולל כתבות שטח ומכתבים למערכת. יחד עם זאת, מפעם לפעם הופיעו כתבות ובהן ביקורת על מנהלים מהדרג הנמוך ומדרג הביניים.

לאורך כל תקופת קיומו, תמכה המערכת בקו המדיני של המפלגה הקומוניסטית. כך היה בין היתר בהקשר למשפט הרופאים, המאבק נגד קוסמופוליטיות, בגנות לב טרוצקי והמדיניות האמריקאית. עם תחילת הפרסטרויקה, ירדה הפופולריות של כתב העת. למרות הירידה הגדולה בתפוצתו, המשיך כתב העת לצאת לאור עד שנת 2001. בשנת 2002 חודשה ההוצאה לאור אך בתפוצה מוגבלת, והיא הופסקה סופית בשנת 2008.

עקב מגבלות של מכונות דפוס שהיו בשימוש, עד לשנות ה-90 רק חצי מדפי "קרוקודיל" היו צבעוניים.

במקביל ל"קרוקודיל" בכל הרפובליקות הסובייטיות הופיעו כתבי עת בשפותיהן.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **קרוקודיל** בוויקישיתוף
* ארכיון כתב העת מהשנים 1935–1991
* היסטוריה של "קרוקודיל"
* קרוקודיל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
*אָגֵהַא-צ'וֹ* (揚羽蝶) מון הפרפר של טאירה
**שבט טָאִירָה** (*Taira-shi* 平氏) הוא אחד ממשפחות האצולה היפניות מתקופת הייאן.

יחד עם שבט מינאמוטו, היה טאירה שם משפחה אשר הוענק כתואר כבוד מהקיסר לבניו ונכדיו אשר לא עמדו בתור לרשת את תוארו. שבט טאירה נקרא גם שבט הֵיישִׁי (平氏) או הֵייקֶה (平家, מילולית *בית טאירה*), תוך שימוש בקריאה הסינית של הסימניות של טאירה (הֵיי) ושבט (氏, שי).

כנצר למשפחה הקיסרית, מספר נכדים של הקיסר קאמוּ, הקיסר ה-50, היו הראשונים לקבל את השם טאירה בשנת 825 או מאוחר יותר. לאחר מכן, צאצאיהם של הקיסרים נימְיוֹ,  מוֹנטוֹקוּ וקוֹקוֹ קיבלו גם הם את שם המשפחה. מענפים תורשתיים אלה, אשר יצאו מקיסרים שונים, התהוו משפחות שונות אשר שמן יוחס לשמו של הקיסר בתוספת התואר היישי, למשל *קאמו היישיי*.

שבט טאירה היה אחד מארבעת השבטים אשר שלטו בפוליטיקה היפנית במהלך תקופת הייאן - האחרים היו מינאמוטו, פוג'יווארה, וטָצִ'יבָּאנַה.

משפחת קאמו היישי, אשר נוסדה בשנת 889 על ידי טאירה נו טָקַמוֹצ'י, נינו של הקיסר אקמו, הוכיחה עצמה כמשפחה החזקה ביותר בשבט לקראת סוף תקופת הייאן, כאשר טאירה נו קיומורי ייסד את הממשלה הראשונה בהיסטוריה של יפן שהונהגה על ידי סמוראים. נינו של טקמוצ'י, טאירה נו קוֹריהירָה, עבר למחוז איסֶה (כיום חלק ממחוז מיאֶה), וייסד שושלת דאימיו. נכדו טאירה נו מָסַמוֹרי, ונינו, טאירה נו טָדַמוֹרי הפכו לתומכים נאמנים של הקיסרים שירקאווה וטוֹבָּה, בהתאמה. טאירה נו קיומורי, בנו ויורשו של טדמורי, עלה לדרגת השר העליון במדינה עקב ניצחונותיו במרד הוגֶן ובמרד הייג'י. קיומורי הכתיר את נכדו אָנְטוֹקוּ לקיסר בשנת 1180, צעד שהוביל למלחמת גֶנפֵּיי. בניו של קיומורי, האחרונים לעמוד בראש משפחת קאמו היישי, נהרגו במהלך המלחמה על ידי צבאותיו של מינאמוטו נו יוריטומו בקרב דאן נוֹ אוּרה, הקרב האחרון במלחמה. סיפור סופה של המשפחה מסופר באפוס *עלילות הייקה*.

ממשפחת קאמו היישי צמחו ענפים רבים, בהם הוג'ו, הָטַקֵיָאמַה, מיאוּרָה וצ'יבָּה.

אנשי שבט אוֹדָה, ממנו הגיע אודה נוֹבּוּנאגַה (1534-1582) טענו כי הם צאצאי שבט טאירה, מטאירה נו צ'יקנאזֶה.

ראו גם
------

* שבט מינאמוטו
* תקופת הייאן
* היסטוריה של יפן

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שבט טאירה** בוויקישיתוף
* שבט טאירה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NDL: 00646222

 |
המוֹן של שבט מינאמוטו, המורכב מעלי חזרן ופרחי גנציאנה
סֶאִירְיוֹג'י, מקדש בקיוטו, שימש בעבר כביתו של מינאמוטו נו טוֹרוּ, חבר חשוב במשפחת סאגה גנג'י
**שבט מינאמוטו** (ביפנית: **源**) היה שבט הקרוב למשפחת הקיסר ביפן של תקופת הייאן. מינאמוטו היה שם משפחה אשר הוענק כתואר כבוד מהקיסר לבניו ונכדיו אשר לא עמדו בתור לרשת את תוארו. שבט טאירה היה שם נוסף שייצג ענף אחר במשפחה הקיסרית. שבט מינאמוטו נקרא גם **שבט גנג'י** (源氏), תוך שימוש בקריאה הסינית של הסימניות של מינאמוטו ("גן") ושבט ("ג'י").

שבט מינאמוטו היה אחד מארבעת השבטים אשר שלטו בפוליטיקה היפנית במהלך תקופת הייאן - האחרים היו פוג'יווארה, טאירה וטָצִ'יבָּאנַה.

הקיסר הראשון שהעניק את השם מינאמוטו היה הקיסר סאגה. לאחר מכן, הקיסרים סיֵיוַוה, מורקאמי, אוּדָה ודַאיגוֹ החלו להעניק לבניהם את השם מינאמוטו. הראשון להקרא מינאמוטו היה מינאמוטו נו מָקוֹטוֹ, בנו השביעי של הקיסר סאגה. בשנת 814 הקיסר סאגה העניק את הקאבאנה מינאמוטו נו אַסוֹן לבניו שלא עמדו לרשת אותו, ובכך הם וצאצאיהם חדלו להיות חלק מהמשפחה הקיסרית. מענפים תורשתיים אלה, אשר יצאו מקיסרים שונים, התהוו משפחות שונות אשר שמן יוחס לשמו של הקיסר בתוספת התואר **גנג'י**, למשל *סיווה גנג'י*.

המשפחה הבולטת ביותר בשבט מינאמוטו, סיווה גנג'י, היוותה נצר למינאמוטו נו צוּנֵמוֹנוֹ, שהיה נכדו של הקיסר ה-56 סיווה. צונמונו פרש מהארמון לפרובניציה והקים משפחת לוחמים. בנו, מינאמוטו נו מיטצוּנָאקַה, כרת ברית עם בית פוג'יווארה, ולכן בני מינאמוטו נקראו תכופות לבירה על מנת להשליט בה סדר. 

בנו הבכור של מיצונאקה, מינאמוטו נו יורימיצו, הפך לבן חסותו של פוג'יווארה נו מיצ'ינאגה, העוצר בעל ההשפעה הרבה ביותר מבית פוג'יווארה; בן נוסף, מינאמוטו נו יוֹרינוֹבּוּ דיכא מרד של טאירה נו טָדַצוּנֶה בשנת 1032. בנו של יורינובו, מינאמוטו נו יוריושי, ונכדו, מינאמוטו נו יושִיאִיֶה, הביאו שקט לצפון מזרח יפן בשנים 1051–1087.

תפארתה של משפחת סיווה גנג'י ירדה בעקבות מרד הוגן, כאשר צבא טאירה הוציא להורג את מרבית בני המשפחה. במהלך מרד הייג'י, נהרג מנהיג סיווה גנג'י, מינאמוטו נו יושיטומו. טאירה נו קיומורי נטל את השליטה על הבירה קיוטו, והגלה את מינאמוטו נו יוריטומו, בנו השלישי של יושיטומו. בשנת 1180 פתח יוריטומו במרד גלוי כנגד טאירה, ובסופו הושמד שבט טאירה והשליטה על מזרח יפן עבר לשבט מינאמוטו. בשנת 1192 קיבל יוריטומו את תואר השוגון וקבע את ממשלתו בעיר קמאקורה.

כך הוכיח שבט מינאמוטו את עליונותו בסוף תקופת הייאן, ושמר על מעמדו במשך תקופת קמקורה. בנוסף, נקבע כי השוגון חייב להוכיח קשר משפחתי לשבט מינאמוטו על מנת לזכות בתואר. וכך, משבט מינאמוטו יצאו בהמשך מספר ענפים נוספים, בהם אשיקאגה מייסד שוגונות אשיקאגה והשבטים נִיטָה וטָקֵדָה.

ראו גם
------

* שבט טאירה
* תקופת הייאן
* היסטוריה של יפן
* שוגון

לקריאה נוספת
------------

* Sansom, George (1958). *A History of Japan to 1334*. Stanford, California: Stanford University Press.
* Frederic, Louis (2002). *Japan Encyclopedia.* Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שבט מינאמוטו** בוויקישיתוף
* שבט מינאמוטו, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NDL: 00633481

 |
הרב **נתן קמנֶצקי** (1930 – ה' בסיוון ה'תשע"ט, 8 ביוני 2019) היה סגן ראש ישיבת איתרי ומנהל מוסדות איתרי. התפרסם גם בשל החרם הליטאי על ספרו "עשייתו של גדול" העוסק באירועים בחיי אביו הרב יעקב קמינצקי ורבנים בולטים אחרים בעולם הישיבות הליטאיות שלפני השואה.

ביוגרפיה
--------

נולד בציטביאן שבליטא לרב יעקב קמנצקי ששימש באותה עת כרב המקומי, ולימים ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק וחבר מועצת גדולי התורה באמריקה; ולעטיל, בתו של משגיח ישיבת סלובודקה הרב דב הירש הלר ("ר' בערע הירש"). בסוף שנת ה'תרצ"ז (1937) היגרו הוריו לארצות הברית, המשפחה התגוררה תקופה קצרה בסיאטל שבוושינגטון, ואחר כך בין השנים ה'תרצ"ח (1938) - ה'תש"ה (1945) התגוררו בטורונטו שבקנדה. הוא נישא לשולמית בתו של הרב דוד ליפשיץ מסובאלק שכיהן כראש ישיבת רבינו יצחק אלחנן.

עלה לישראל בשנת ה'תשכ"ח (1968) והתגורר בקריית אונסדורף בירושלים.

נמנה בין מקימי ישיבת איתרי ושאר מוסדותיה יחד עם הרב מרדכי אליפנט.

הרב קמנצקי נהג לפרסם מאמרים בתלמוד ובתנ"ך על גבי גליונות כתבי העת התורניים המעיין, קובץ בית אהרן וישראל ומוריה. חלק ממאמריו כונסו לספר 'אֲסֻפֹּת נִתְּנוּ' שהוציאו בניו. בשנת 2002 הוציא את ספרו "Making of a Godol" (גידולו של גדול), אותו החרימו רבנים ליטאיים בולטים. כן הביא לבית הדפוס את הביוגרפיה של אביו "רבי יעקב" (תרגום מאנגלית, ירושלים ה'תשנ"ז).

נפטר ב-8 ביוני 2019, ערב חג השבועות ה'תשע"ט. נקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות בירושלים.

מצבת קברו של הרב נתן קמנצקי

קישורים חיצוניים
----------------

* הרב נתן קמנצקי, אסופות נתנו, ירושלים, ה'תשע"ז. אספת מאמריו
* הרב נתן קמנצקי, על פגישת ה״לשם״ עם ר׳ ישראל מסלנט
* הרב דורון דוד גולד, **אורחות מוסר**, בני ברק, תשס"א. הסכמתו לספר בעמ' יט (17 במהדורה המקוונת), באתר אוצר החכמה
* הרב נחמיה היילברון, ‏ה'תלמיד חכם' שלא הרכין את ראשו - גם כששרפו את ספרו, באתר כיכר השבת, 16 ביוני 2019
* נתן בן יעקב קמנצקי (1930-2019), דף שער בספרייה הלאומית

על פרשת החרמת ספרו
* הגר"נ קמנצקי (עשייתו של גדול) ב'ליל שישי' - המפגש מלא
* אלי שי, הרבנים שורפים ספרים, nrg, ‏10 בינואר 2003
* על הספר, באנגלית
* מכתב מהרב קמנצקי לכמה גדולים בנושא הגרסה המתוקנת של הספר
* מובאה מהספר
* דיון באתר הייד פארק אודות הספר ואפשרות צפייה בו

הערות שוליים
------------

1. ↑  אור המזרח, שנה כב גיליון ג-ד, עמ' 269.
2. ↑  דב גולדשטיין, הרב אליפנט והעולים שלו, מעריב, 30 באוגוסט 1968
3. ↑  משה ויסברג, מחבר הספר 'עשייתו של גדול' - הלך לעולמו, באתר בחדרי חרדים, 9 ביוני 2019

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007263410905171
* ISNI: 0000 0000 6699 3261
* LCCN: nr94027808
* VIAF: 54032015
* WorldCat: lccn-nr94027808

 |
**יצחק דה לנגה** (נולד ב-20 במרץ 1951) הוא צייר ישראלי. דה לנגה גדל והתחנך בתל אביב, למשפחה שמוצאה מגרמניה ומהולנד. בין 1975 ל-1977 למד אמנות, תוך התמחות בסדנאות רישום, ציור והדפס באקדמיית Vrij Academie שבהאג. לאחר מכן המשיך בלימודים לתואר שני ב- Gerrit Rietveld Academie שבאמסטרדם, אותם החל ב-1977 וסיים בשנת 1982. לאחר סיום לימודיו שב לישראל, ומאז הוא אמן פעיל, עוסק בהוראה ובהנחיית אמנות קהילתית.

דה לנגה לימד במכללת תל-חי, מכללת עמק הירדן, מכללת צפת, מכללת הגליל המערבי, המכללה האקדמית אורנים. כן לימד בטכניון בפקולטה לארכיטקטורה.

בין 1987 ל-1995 יזם, הקים וניהל את "סדנא בנוף" ביער ביריה. לאחר מכן הקים בשנת 1995 סטודיו לאמנות בנהריה. ב-2006 הקים את "הקצה - מרכז לאמנות, תרבות וחברה בגליל", אשר הפעילה גלריה ופרויקטים חברתיים בתחומי האמנות, התרבות והחינוך, עד לסגירתו בסוף 2017. בשנת 2006 ייסד את עמותת "מרכז הקצה", בה חברים אנשי אמנות, תרבות, חינוך וחברה.

דה לנגה הציג את עבודותיו בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות. בין היתר הוצגו תמונותיו במוזיאון ישראל בירושלים (בתערוכה "תמונות מחיי משפחה" ב-2009) במוזיאון חיפה לאמנות ובמוזיאון ינקו דאדא בעין הוד, מוזיאון פתח תקווה לאמנות ומוזיאון "Amstelle Museum" בעיר אמסטלפיין בהולנד, וכן בגלריות לאמנות בישראל, הולנד וגרמניה. עבודותיו נרכשו ונמצאו במוזיאונים בישראל ובאוספים פרטיים ברחבי העולם.

עבודותיו של דה לנגה עוסקות בחיפושיו אחר השורשים, בגורלם של בני משפחתו שנספו בשואה, בחיי משפחה על רקע אסון ממשמש לבוא, בעבר או אף בהווה, ולאחרונה במבט נוקב אל הנוף האורבאני הישראלי בסדרת הציורים "הנפילים" העוסקת במתחמי הבניה החדשים בגוש דן ובירושלים, המסמנים בנייה בנוף מתעמת, שנוי במחלוקת, אפוקליפטי כמעט.

דה לנגה נשוי לאמנית לי רמון, שותפתו להקמת והפעלת "מרכז הקצה", ואב לשניים.

תערוכות
-------

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. 
* **"מקודשת", חתונה - אמנות ואתנוגרפיה**, תערוכה קבוצתית במוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה בקיבוץ ברעם. אוצרות: חנה הרמן וסול לנזיני, יוני 2013
* **הנפילים - Mont Fort**, בגלריית סינמטק ירושלים, אוצר: פרופ' חיים מאור. פברואר 2013, ובבית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב, נובמבר 2012
* "הנפילים" בית האמנים תל אביב, 2012

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר הבית של יצחק דה לנגה
* חגית פלג רותם, עד הקצה: אחרי 11 שנים גלריה הקצה בנהריה נסגרה. פורטפוליו. 17 בינואר 2018

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007523177105171
* GND: 174348096
* ISNI: 0000 0000 7783 934X
* LCCN: nr2002026194
* VIAF: 97763928
* WorldCat (עם VIAF): 97763928

 |
**רכבת הידידות** (באנגלית: **Friendship Train**) הייתה יוזמה של עיתונאים ואזרחים אמריקנים ב-1947 למשלוח מזון ואספקה לצרפת ואיטליה, שכלכלתן נפגעה אנושות במהלך מלחמת העולם השנייה.

היסטוריה
--------

סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945, הותיר את אירופה חבולה ומדממת ואת כלכלתה הרוסה. מצבה של ארצות הברית, שהמלחמה לא התחוללה בשטחה, היה טוב לעין ערוך. במסגרת תוכנית מרשל, השתדלה ארצות הברית לשקם את אירופה. הרעיון של רכבת הידידות הוצע ב-1947 בידי העיתונאי דרו פירסון (Drew Pearson), בטורו היומי "The merry-Go-Round" אשר התפרסם בוושינגטון פוסט. הרעיון צבר תאוצה ברחבי העיתונות האמריקנית, ועד מהרה יצא אל הפועל. ב-7 בנובמבר של אותה שנה, יצאה רכבת מלוס אנג'לס ונסעה ברחבי ארצות הברית תוך שהיא עוצרת ב-25 תחנות שונות ברחבי הארץ. על הרכבת העמיסו אזרחים באופן פרטי תרומות של מזון, ביגוד ודלק, וכן תרומות כספיות. בסה"כ נאספו מוצרים בשווי של 40 מיליון דולר אמריקאי. בשל העומס, בניו יורק סיטי התעכבה הרכבת 11 ימים, ומכוניות נשלחו אל עוד תשע ערים ולאחר מכן המשיכה הרכבת מניו יורק.

מטען הרכבת הועמס על אוניות והושט לנמל לה האבר בצרפת. רכבת הידידות הייתה מחווה של רצון טוב, וסיוע לתוכנית מרשל. ב-1949 צרפת גמלה לארצות הברית באמצעות רכבת התודה (Merci Train), אשר יצאה מצרפת לניו יורק עמוסה במתנות לאזרחי ארצות הברית. ב-1967 ארגן ארגון נוער מגרמניה המזרחית "רכבת ידידות" לברית המועצות. הפוליטיקאי הרוסי סרגיי אברמוב ארגן ב-2004 "רכבת ידידות" לצ'צ'ניה.

קישורים חיצוניים
----------------

* America's Friendship Train

הערות שוליים
------------

1. ↑  French Friendship Train of 1947".
2. ↑  1947: American Gifts : IN OUR PAGES:100, 75 AND 50 YEARS AGO

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"רכבת הידידות"**.
**סאלוטה טופו השלישית** (13 במרץ 1900 – 16 בדצמבר 1965) הייתה המלכה הראשונה והשליטה השלישית של טונגה. היא מלכה על טונגה משנת 1918 עד למותה בשנת 1965. היא כיהנה כשליטת טונגה כ-48 שנים, יותר מכל שליט אחר ששלט על טונגה.

ביוגרפיה
--------

היא נולדה ב-1900 כביתו הבכורה של מלך טונגה, ג'ורג' טופו השני ואשתו השנייה, לויאניה ואינגו. ב-25 באפריל 1902, כאשר טופו הייתה בת שנתיים, אמה מתה ממחלת השחפת.

בגיל תשע נשלחה טופו לאוקלנד שבניו זילנד כדי להתחנך שם. היא חזרה לטונגה בשנת 1914, בגיל 14, לאחר שהכירו בה כיורשת העצר מכיוון שלמרות ניסיונות חוזרים ונשנים אביה, המלך ג'ורג' טופו השני, לא הצליח להביא לעולם בן זכר. היא ירשה את המלוכה ב-5 באפריל 1918, לאחר מות אביה. ב-11 באוקטובר באותה שנה נערך טקס ההכתרה.

ב-19 בספטמבר 1917, טופו נישאה לויליאמי טונגי מאילפיהי, לימים ראש ממשלת טונגה. בשנת 1918 ילדה סאלוטה את טאופאאהאו טופוו הרביעי, השליט הרביעי של טונגה. לאחר מכן ילדה עוד שני ילדים, והפילה שלוש פעמים. בשנת 1941 נפטר בעלה ויליאמי טונגי מאילפיהי. טופו לא התחתנה בשנית.

היא נפטרה ב-16 בדצמבר 1965 בבית החולים בעיר אוקלנד שבניו זילנד. לאחר מותה, גופתה הוטסה בחזרה לטונגה ונקברה בבית העלמין המלכותי של טונגה. היא הייתה ידועה בגובהה, 1.91 מטר בשיאו.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סאלוטה טופו השלישית** בוויקישיתוף
* עמית נאור, איך הגיע מגן דוד לכתר של המלכה הענקית של טונגה?, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 12.04.2022
* Queens Regnant: Sālote Tupou III – The First Queen of Tonga (באנגלית)
* Queen Salote Tupou (1900-1965) (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  מתה סאלוטה מלכת טונגה, דבר, 17 בדצמבר 1965

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007280028605171
* BnF: cb135566802 (data)
* GND: 122088425
* ICCU: TO0V429741
* ISNI: 0000 0000 2546 4822
* LCCN: n85011249
* NTA: 075040433
* SUDOC: 063765624
* TePapa: 35011
* VIAF: 64880305
* WorldCat: lccn-n85011249

 |
**מוני מימון ביטן** (נולד ב-11 בנובמבר 1966) הוא קצין בשרות בתי הסוהר, בדרגת גונדר, המכהן בתפקיד סגן הנציבה וראש אגף ביטחון ומבצעים. לאורך שנות שירותו בשב"ס, מילא מגוון תפקידי ביטחון ומודיעין, בציר הפיקודי ובציר המטה.

ביוגרפיה
--------

מוני מימון נולד וגדל בפרדס חנה, כבן רביעי לפורטונה וסעדיה ביטן, עולים ממרוקו - משפחה ברוכת ילדים. למד והתחנך בבית הספר הממלכתי דתי "ישורון" ובישיבת בני עקיבא בנתניה. התגייס לצה"ל בשנת 1985 ועבר מסלול הכשרה כלוחם גדוד 13 בגולני.

בשנת 1991, התגייס לשירות בתי הסוהר, לתפקיד סוהר ביטחון בכלא שכם. בהמשך, עבר קורס קצינים ושירת, כקצין זוטר - בתפקידים מבצעיים במספר בתי סוהר בשב"ס - מפקד משמרת, קצין ביטחון, מנהל אגף, קצין מודיעין ועוד.

בשנים 2002–2007 כקצין בדרגת רב כלאי וסגן גונדר, שימש כראש תחום וראש ענף מבצעים בחטיבת הביטחון, אמון על הטמעת תפיסת ההפעלה לטיפול במאוימים (בעקבות רצח השר רחבעם זאבי), ומיסוד נוהלי הביטחון, לרבות תפיסת הפיקוח והבקרה המבצעית בשב"ס.

בין השנים 2007–2011 שימש כסגן מפקד במספר מתקנים- דמון, גלבוע ומגידו.

בין השנים 2011–2019, כקצין בדרגת גונדר משנה, שירת כמפקד בתי סוהר במגוון יחידות פליליות / וביטחוניות. מפקד בית המעצר הדרים, מפקד בית הסוהר צלמון ומפקד בית הסוהר דמון. בשנת 2016 קודם לדרגת תת-גונדר, ושירת בתפקיד מפקד בית סוהר מגידו ובהמשך סגן מפקד המחוז הצפוני. בשנת 2019, הועלה לדרגת גונדר, ונכנס לתפקיד ראש אגף ביטחון ומבצעים בשב"ס.

בפברואר 2021, נכנס לתפקידו כסגן נציבת שירות בתי הסוהר (רב – גונדר קטי פרי) וראש אגף ביטחון ומבצעים, הממונה על חטיבות המבצעים, סוכנות המודיעין, חטיבת הטכנולוגיות, יחידות נחשון, דרור, מצדה, היחידה למאסרים קצרים, מחלקת ביקורת, בית הדין למשמעת, וענף בטיחות.

במהלך שירותו, עבד במגוון יחידות - פליליות וביטחוניות - וחווה התמודדת, מבצעית ותָקוֹנִית (corrections), מול מרבית סוגי אוכלוסיות האסירים והעצורים המוחזקים במשמורת שב"ס, ובכלל זאת גם מול אוכלוסיות מיוחדות (נוער, שב"ח, נשים, טעוני הגנה, הפרדות, אגפים מיוחדים וכו'). מיסד תורות ההפעלה להחזקת שב"חים, תפיסת ההפעלה של מספר בתי סוהר, טיפול באירועי קיצון - כגון שביתת הרעב של הביטחוניים, אירועי הפרות סדר המוני, אובדנות והמענה הארגוני בהתמודדות שב"ס עם משבר הקורונה.

חיים אישיים
-----------

נשוי ואב לשלושה, מתגורר בפרדס חנה.

ביטון בוגר תואר ראשון (B.A) במנהל עסקים, תואר שני בהצטיינות יתרה במדעי הרוח והחברה (M.A) מהקריה האקדמית אונו, ותואר שני נוסף (M.A) בהצטיינות בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה. כמוכן, בוגר לימודי תעודה במגוון תחומים- גישור למנהלים בכירים (גומא גבים), דירקטורים ופיתוח כישורי ניהול (האוניברסיטה הפתוחה), ניהול משאבי אנוש (המכללה למנהל) ועוד.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מוני ביטן** בוויקישיתוף
* ניצב משנה בגמלאות, ד"ר פנחס יחזקאלי, מוני ביטן: קשיים מצמיחים מנהיגים!, באתר ייצור ידע, ‏יולי 2019
* שירות בתי הסוהר, טקס חילופי מפקדים, באתר gov.il, ‏04.08.2019
פירוש נוסף ערך זה עוסק בעיר ברומניה. אם התכוונתם לעיר בבולגריה, ראו טרגובישטה (בולגריה).

**טרגובישטה** (ברומנית: **Târgovişte** או **Tîrgovişte**) היא עיר במחוז דמבוביצה בחבל מונטניה, ברומניה, על גדת היאלומיצה. בעיר כ-79,611 נפש (2011). טרגובישטה הייתה בירת נסיכות ולאכיה ומשכן השליט עד שנת 1714.

מקור השם
--------

שם העיר נגזר מהמילה הבולגרית ליריד търговище (מבוטא: tŭrgovište, בדיוק כמו ההגייה הרומנית של העיר).

יש ערים עם אותו שם (אם כי האיות שונה) הן בבולגריה והן בסרביה. הערים ברומניה ובולגריה הן ערים תאומות.

היסטוריה
--------

העיר הוקמה לראשונה בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה במאה ה-12. המקום הוזכר לראשונה ב-1396 בשמו על ידי הצלבן הבווארי יוהאן שילטברגר (Johann Schiltberger), שביקר במקום במהלך ההכנות לקרב ניקופול. טרגובישטה הפכה לבירה העיקרית של ולאכיה, ככל הנראה בתקופת שלטונו של מירצ'ה הזקן, שגם הקים מחדש את החצר המלכותית, שחורבותיה נמצאות כעת סביב מגדל קינדיה, שהוא סמל העיר. המסמך הרשמי הראשון בו מוזכרת העיר נחתם על ידי מירצ'אה הזקן בשנת 1406. משנת 1424 שרד תקנון המכס המסחרי שקבע לעיר דן השני, שליט ולאכיה ומ-1451 אוסף החוקים שנוסח לפי צו של ולדיסלב השני, שליט ולאכיה.

ולאד המשפד (שכונה "דרקולה") עלה כאן לשלטון ב-1456 בעזרת ידידיו יאנוש הוניאדי ושטפן הגדול. בתקופתו הוקם מגדל קינדיה. מיכאי האמיץ הצליח לראשונה לאחד את שלוש הנסיכויות הרומניות ובכך הפך את טרגובישטה, לזמן קצר, לבירת כל רומניה. בתקופה זו סינאן פאשה העות'מאני כבש את העיר וביצר את מרכזה. מיכאי האמיץ, בעזרת צבא הונגרי, שחרר את העיר, אך לעיר נגרמו נזקים רבים. מאתיי בסאראב חיזק את ביצורי העיר ובנה בה כנסיות. בתקופתו של קונסטנטין ברנקוביאנו בוקרשט הייתה לעיר הבירה חלק מהשנה וטרגובישטה בקיץ - לאחריו הבירה עברה לבוקרשט וטרגובישטה איבדה מחשיבותה, והתפוררה מבחינה כלכלית עקב ירידה בכמות האוכלוסייה. הזנחת העיר כמבצר התבטאה גם בכך שחלק מתושביה השתמשו באבני החומות לבניית בתיהם.

ב-1821 שבה טרגובישטה לקדמת ההיסטוריה הרומנית, כאשר טודור ולדימירסקו נחטף, הובא אליה ונרצח בהוראת אלכסנדרו איפסילנטי.

בתקופה המודרנית טרגובישטה התפרסמה, כשאחרי פרוץ המהפכה הרומנית (1989) נמלטו אליה ניקולאה צ'אושסקו ואשתו, נתפסו, נשפטו והוצאו להורג.

אוכלוסייה
---------

* המאה ה-16: 60,000
* שנת 1900: 9,400
* שנת 1977: 61,300
* שנת 2002: 89,930
* שנת 2011: 79,611

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טרגובישטה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של טרגובישטה
* מפת העיר טרגובישטה באתר העירייה (ברומנית)
* האתר של אוניברסיטת "ולאכיה" השוכנת בטרגובישטה (ברומנית)
* החצר המלכותית בטרגובישטה - מגדל קינדיה באתר תיירותי (ברומנית)
* טרגובישטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  החצר המלכותית הייתה קומפלקס של מבנים וביצורים בימי הביניים, ששימשו למגורי השליט ובני ביתו.

פנורמה של טרגובישטה, כפי שנראית ממגדל קינדיה, 6 באוגוסט 2008.

פנורמה של טרגובישטה, כפי שנראית ממגדל קינדיה, 6 באוגוסט 2008.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4459194-9
* NKC: ge669077

 |
**יאן מרטין סונבורן** (נולד ב-20 בנובמבר 1984) הוא כדורסלן עבר ישראלי-ספרדי ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד. עבר במספר קבוצות בספרד ובליגת העל הישראלית, ובעונתו במכבי אשדוד ב-2010 זכה בתואר תגלית העונה של ליגת העל. גובהו 2.03 מטרים.

משפחה
-----

מרטין נולד לאם יהודיה-גרמניה, דוגמנית לשעבר, בשם שרה. הוא התגורר בילדותו בקיבוץ הדתי שדה אליהו בעמק בית שאן ושיחק בקבוצת הילדים של מכבי חיפה. אביו, פרננדו מרטין, היה הכדורסלן הספרדי הראשון בליגת ה-NBA. הוא שיחק בקבוצות אסטודיאנטס מדריד, ריאל מדריד ופורטלנד טרייל בלייזרס. בשנת 1989 נהרג האב בתאונת דרכים בדרכו למשחק. קבוצתו, ריאל מדריד לא השתמשה מאז מותו בגופייתו (מספר 10) במשחקיה עד היום.

קריירה
------

מרטין החל לשחק במחלקת הנוער של קבוצת אסטודיאנטס מדריד, המועדון בו החל אביו לשחק. מאז שנת 1997 החל לשחק בנבחרות הצעירות בספרד. בעונת 2004/2005 שיחק גם בנבחרת ספרד הצעירה.
בעונת 2005/2006 שיחק מרטין בליגה השנייה בספרד, בקבוצת המשנה של ריאל מדריד והעמיד שם ממוצעים של 15.5 נקודות ו-6.7 ריבאונדים למשחק.
בעונת 2008/2009 שיחק בקבוצת "לסקאס טולדו" שם שיחק 25 משחקים עם ממוצע של 6.5 נקודות למשחק.

בעונת 2009/2010 החל מרטין להתאמן עם מכבי תל אביב, אך לא שותף במשחקים. משם הגיע לאליצור יבנה מהליגה הלאומית, בה קלע 16.8 נקודות למשחק. בישראל מרטין אינו נחשב לשחקן זר בשל יהדותו.

בחודש ספטמבר 2010 חתם במכבי אשדוד, העולה החדשה לליגת העל הישראלית.
בעונתו הראשנה בליגת העל זכה מרטין בתואר תגלית העונה שהוא מעמיד שורה סטסטית של 6.4 נקודות ו-2.5 ריבאונדים ב-19.9 דקות למשחק בעונה הסדירה.

בחודש יוני 2011 חתם בהפועל גלבוע גליל מליגת העל הישראלית לקראת עונת 2011/2012, ולקראת עונת 2012/2013 חתם בהפועל אילת אך שוחרר לפני תחילת העונה בעקבות חתימתו של ליאור חכמון בקבוצה.

בספטמבר 2013 חתם בדפורטיבו אסטודיו מהליגה השנייה בספרד, ושוחרר ב-2014.

קישורים חיצוניים
----------------

* פרופיל, באתר eurobasket
* פרופיל, באתר פיב"א
* פרופיל, באתר ליגת העל הספרדית בכדורסל (בספרדית)
* אהוד כהנים, בשם האב: יאן מרטין בעקבות פרננדו, באתר ynet, 13 בנובמבר 2009
* אור שקדי‏, יאן מרטין חתם במכבי אשדוד, באתר וואלה!‏, 24 בספטמבר 2010



| תגלית העונה בליגת העל בכדורסל |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| 1990: אמישה • 1991: שפר • 1992: בלול • 1993: אשכנזי • 1994: קטש • 1995: סלע • 1996: ספר • 1997: שארפ • 1998: בורשטיין • 1999: ליובין • 2000: ניסים • 2001: איתן • 2002: שעשוע • 2003: בלות'נטל / לימונד • 2004: אליהו • 2005: רוט • 2006: נעימי • 2007: יזרעאלי • 2008: כהן • 2009: מקל • 2010: אסף • 2011: מרטין • 2012: סקוורר • 2013: טימור • 2014: זליקוביץ' / בלייזר • 2015: דאוסון • 2016: משעור • 2017: גינת • 2018: זוסמן • 2019: גרשון • 2020: דוברת • 2021: קרביץ • 2022: צ'אצ'אשוילי • 2023: פריצקי |

 |
**קידושא רבא** (או בקיצור: **קידוש**) הוא מנהג של אירוח וכיבוד קל הנערכים לכבוד הולדתה של בת, בשבת שלאחר יום הבר-מצווה, או לכבוד שבת חתן ("אופרוף"). מדובר במנהג הרווח בקרב יהודים מקהילות אשכנזיות להזמין קרובים וידידים בבוקר יום השבת, לאחר תפילת מוסף. האירוע נערך מיד לאחר סיום התפילה, לפני שהציבור פונה לביתו לסעוד את סעודת יום שבת. ה"קידוש" נערך לרוב בבית הכנסת השכונתי או הקהילתי, או בבית משפחת בעל השמחה: היולדת, בבית משפחת הוריה או בבית משפחת בעלה; הורי חתן הבר-מצווה; הורי החתן או הורי הכלה. המשתתפים מברכים את בעלי השמחה ובני משפחתם באיחולים קלאסיים לרגל השמחה, ובאמירת לחיים.

שם האירוע מכונה על שם עריכת הקידושא רבא בו.

בהולדת הבת
----------

מנהג עריכת אירוע "קידושא רבא" בשבת שלאחר הולדת הבת מוזכר כבר במאה ה-18. בשונה ממנהג שלום זכר, שמוזכר כבר בתקופת המעבר בין ראשוני לאחרוני אשכנז, מנהג "קידושא רבא" לרגל הולדת הבת אינו מוזכר בתקופה זו. אמנם קיים בסיס תלמודי לכך, בדרשה של רבה בר רב הונא בשם רב על מנהגו של בועז.

המנהג רווח בעיקר בציבור החסידי, ובמהלך המאה ה-20 החל רווח יותר גם בציבור הליטאי.

יש שציינו את מנהג עריכת "קידושא רבא" להולדת הבת כסגולה למציאת שידוך.

להזמנה לאירוע ה"קידושא רבא" יש לרוב נוסח מסורתי, עם שינויים קלים בין קהילות שונות.

כיבוד
-----

האירוח כולל מאכל ומשקה, שאינם מצריכים נטילת ידיים, ובעיקר עוגות מסוג עוגת ספוג (טורט) וקוגל אטריות. לעיתים מוגשים גם הערינג עם בצל קצוץ או עם ירקות פרוסות ובתוספת קרקרים, קוגל תפוחי אדמה, טשולנט, דגים מעושנים, ועוד.

ראו גם
------

* זבד הבת
* בר מצווה
* שבת חתן
* שלום זכר
* קידושא רבא

קישורים חיצוניים
----------------

* זבד הבת – קידושא רבה, באתר דין, כ"ח בשבט ה'תשע"ב (21 בפברואר 2012)
* קידוש - עקיבא גרומן, מקהלת מלכות, מאיר אדלר, אהרלה סאמט, מענדי ווייס, יואלי דוידוביץ | Malchus Choir, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 14:00)

הערות שוליים
------------

1. ↑  רבי יעקב עמדין, **שו"ת שאלת יעבץ**, חלק ב', סימן ק"פ; רבי מרדכי הלוי, **דרכי נועם**, אבן העזר, סימן א'; הרב אברהם יצחק שפרלינג, **טעמי המנהגים ומקורי הדינים**, חלק שלישי, ענייני מילה; רבי יוסף חיים מבגדד, **שו"ת רב פעלים**, חלק א', אבן העזר, סימן י"ב.
2. ↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף צ"א, עמוד ב', ורבינו גרשום, בפירושו שם. ראו רבי פינחס מנחם אלתר, **שולי הגליון** - ש"ס, **חלק ג', על בבא בתרא, דף צ"א, עמוד ב'**, ירושלים, עמ' ק"נ, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
3. ↑  ראו לדוגמה **סגולת מלכים**, סגולה ע"ד, עמ' 30.
4. ↑  ראו לדוגמה נוסח פאר הזמנה לקידושא רבא, בפורום באתר ivelt.
**משוואת פואסון** היא משוואה דיפרנציאלית חלקית עם שימושים רבים באלקטרוסטטיקה, הנדסת מכונות ופיזיקה תאורטית. היא נקראת על שם המתמטיקאי והפיזיקאי הצרפתי סימאון דני פואסון.

משוואת פואסון היא:

{\displaystyle \Delta \varphi =f}
כאשר {\displaystyle \Delta } הוא אופרטור לפלס או לפלסיאן ו-{\displaystyle f,\varphi } הן פונקציות מרחביות. כאשר המרחב הוא מרחב אוקלידי מסמנים את הלפלסיאן כך: {\displaystyle {\nabla }^{2}} ומשוואת פואסון נכתבת בצורה הבאה:

{\displaystyle {\nabla }^{2}\varphi =f}

במרחב תלת־ממדי במערכת צירים קרטזית המשוואה היא מהצורה הבאה:
{\displaystyle \left({\frac {\partial ^{2}}{\partial x^{2}}}+{\frac {\partial ^{2}}{\partial y^{2}}}+{\frac {\partial ^{2}}{\partial z^{2}}}\right)\varphi (x,y,z)=f(x,y,z).}

כאשר המשוואה היא הומוגנית ({\displaystyle f=0}) משוואת פואסון הופכת למשוואת לפלס, והפונקציה המקיימת אותה נקראת פונקציה הרמונית:

{\displaystyle \nabla ^{2}\varphi =0}
משוואת פואסון ניתן לפתור על ידי פונקציית גרין. ישנן גם שיטות נומריות רבות לפתרון. **שיטת הרלקסציה** היא אחת מהן.

אלקטרוסטטיקה
------------

אחת מאבני היסוד של האלקטרוסטטיקה היא הצגת הבעיה המתוארת על ידי משוואת פואסון. מציאת {\displaystyle \varphi } עבור {\displaystyle f} נתונה היא בעיה חשובה ועל ידי כך מוצאים את פונקציית הפוטנציאל החשמלי עבור התפלגות מטענים נתונה. במערכת יחידות SI:

{\displaystyle {\nabla }^{2}\Phi =-{\rho \over \epsilon \_{0}}}
כאשר {\displaystyle \Phi \!} הוא הפוטנציאל החשמלי (בוולט), {\displaystyle \rho \!} היא צפיפות המטען (בקולון למטר בשלישית) ו-{\displaystyle \epsilon \_{0}\!} היא הפרמיטיביות של הריק (בפאראד למטר). 

באזור במרחב שבו אין מטענים מתקיים: {\displaystyle \rho =0} והמשוואה לפוטנציאל הופכת למשוואת לפלס:

{\displaystyle {\nabla }^{2}\Phi =0}

פוטנציאל של התפלגות מטענים גאוסיאנית
------------------------------------

בהתפלגות גאוסיאנית תלת־ממדית ספירית סימטרית של צפיפות המטען {\displaystyle \ \rho (r)} מתקיים:

{\displaystyle \rho (r)={\frac {Q}{\sigma ^{3}{\sqrt {2\pi }}^{3}}}\,e^{-r^{2}/(2\sigma ^{2})}}
כאשר **{\displaystyle Q}** הוא המטען הכולל, הפתרון {\displaystyle \ \Phi (r)} של משוואת פואסון:

{\displaystyle {\nabla }^{2}\Phi =-{\rho \over \epsilon \_{0}}}
נתון על ידי:

{\displaystyle \Phi (r)={1 \over 4\pi \epsilon \_{0}}{\frac {Q}{r}}\,{\mbox{erf}}\left({\frac {r}{{\sqrt {2}}\sigma }}\right)}
כאשר {\displaystyle {\mbox{erf}}\,(x)} היא פונקציית השגיאה.
ניתן לבדוק את נכונות הפתרון על ידי הערכה של {\displaystyle {\nabla }^{2}\Phi }.
שימו לב שעבור {\displaystyle r} גדול בהרבה מ-{\displaystyle \sigma }, {\displaystyle {\mbox{erf}}\,(x)} מתקרבת ל-1 והפוטנציאל {\displaystyle \ \Phi (r)} שואף לפוטנציאל של מטען נקודתי {\displaystyle {1 \over 4\pi \epsilon \_{0}}{Q \over r}}, כצפוי.

ראו גם
------

* משוואת לפלס

קישורים חיצוניים
----------------

* משוואת פואסון, באתר MathWorld (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4174972-8

 |
מדינות העולם לפי מדד שבריריותן של מדינות (אנ') לשנת 2020  

  התראה גבוהה מאוד (111–120)
  התראה גבוהה (101–110)
  התראה (91–100)
  אזהרה גבוהה (81–90)
  אזהרה מוגברת (71–80)
  אזהרה (61–70)
  מצב פחות יציב (51–60)
  מצב יציב (41–50)
  מצב יציב יותר (31–40)
  בר קיימא (21–30)
  בר קיימא מאוד (0–20)
  אין מידע זמין

**מדינה כושלת** (באנגלית: **failed state**) היא מדינה ריבונית וגוף פוליטי שהתפרק עד לנקודה שבה הממשל הריבוני אינו מתפקד יותר כראוי. מצב זה יכול לקרות גם כאשר הממשל מאבד את הלגיטימציה לקיומו משהוא אינו מבצע את תפקידו כראוי. על מנת שלמדינה יהיה ממשל יציב, חייב הממשל להיות גם אפקטיבי, וגם לא לאבד את הלגיטימציה לקיומו. הקרן לשלום מאפיינת את המצב של "מדינה כושלת" כבעלת המאפיינים הבאים:

* אובדן שליטה בשטחיה, או במונופול על השימוש הלגיטימי בכוח פיזי
* שחיקה בלגיטימציה של הסמכות לקבל החלטות קולקטיביות
* חוסר יכולת לספק שירותים ציבוריים
* חוסר יכולת לקיים אינטראקציה עם מדינות אחרות כגוף החבר בקהילה הבינלאומית

מאפיינים המשותפים למדינות כושלות כוללים שלטון מרכזי כה חלש או לא יעיל עד שאין לו יכולת להעלות מיסים או לזכות בתמיכה נרחבת ויש לו שליטה מעשית מועטה על חלק גדול משטחי המדינה, ובשל כך המדינה אינה מספקת בפועל שירותים ציבוריים רבים לציבור. כאשר הדבר קורה עלולות להתקיים בפועל מקרי שחיתות רבים וכמו גם עלייה בפעילות של עבריינים, עשויה להיות התערבות של גורמים ממלכתיים ולא ממלכתיים, כתוצאה מהמצב המתמשך רבים מתושבי המדינה עלולים להפוך לפליטים ובאופן כללי תושבים רבים יאלצו לעזוב את בתיהם, עלולה להיות צניחה חדה לכלכלת המדינה והתערבות צבאית הן בתוך תחומי המדינה והן מחוצה לה.

לאורך השנים פותחו מדדים שמסייעים לבדוק אם מדינות מסוימות כושלות או שיש להן ממשל יציב. אף על פי כן, בדרך כלל לא ניתן להגדיר באופן חד משמעי שמדינה מסוימת היא "מדינה כושלת" משום שלרוב זו תהיה עמדה שנויה במחלוקת, וכאשר הדבר נעשה על ידי גוף בעל סמכות, עלולים להיות לכך השלכות גאופוליטיות משמעותיות.

קישורים חיצוניים
----------------

* מדינה כושלת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Fragile States FAQ Number 6: What Does 'State Fragility' Mean?". the Fund for Peace. אורכב מ-המקור ב-2015-01-04. נבדק ב-2015-01-04.
2. ↑  Patrick, Stewart (2007). "'Failed' States and Global Security: Empirical Questions and Policy Dilemmas". *International Studies Review*. **9** (4): 644–662. doi:10.1111/j.1468-2486.2007.00728.x. 1079-1760.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007566670505171
* BnF: cb15612409s (data)
* GND: 7687452-7
* LCCN: sh2007004473
* NKC: ph436872
* SUDOC: 126936900

 |
**נמרוד ברקן** (נולד ב-1 בדצמבר 1952) הוא דיפלומט בשירות החוץ הישראלי. כיהן בשורת תפקידים בכירים במשרד החוץ, בהם שגריר ישראל לקנדה, שגריר ישראל לאונסק"ו, השגריר הראשון של ישראל ל-OECD וראש המרכז למחקר מדיני.

בשירות החוץ
-----------

לאחר תום שירותו הצבאי, הצטרף בשנת 1977 לקורס הצוערים של משרד החוץ. מילא מגוון תפקידים בנציגויות ישראל בעולם, בהם קונסול בקונסוליה הכללית של ישראל בפילדלפיה (1982–1985), יועץ מדיני בשגרירות ישראל בקהיר (1985–1987), ציר הסברה בשגרירות ישראל בוושינגטון (1992–1995) וקונסול כללי של ישראל בסן פרנסיסקו (1995–1997).

במטה משרד החוץ בירושלים שימש בין היתר כסגן מנהל לשכת שר החוץ ויועץ למשרד הביטחון לנושאי הקונגרס האמריקאי, מנהל מחלקת מצרים ומנהל המחלקה לבקרת נשק וביטחון אזורי. היה מנהל המחלקה לנושאים פלסטינים וחבר צוות המשא ומתן הישראלי לשיחות השלום עם הרשות הפלסטינית בקמפ דייוויד (1999–2000). מאוחר יותר שימש כיועץ מדיני למנכ"ל משרד החוץ (2001–2002) וכראש חטיבת תפוצות ודתות (2002–2006). בין השנים 2006–2010 כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ וראש המרכז למחקר מדיני, גוף המודיעין וההערכה של משרד החוץ. בתקופתו עבר המרכז רפורמה ארגונית מקיפה. בנוסף כיהן כמרצה ליחסים בין-לאומיים במכללה לביטחון לאומי ובאוניברסיטה העברית בירושלים.

בשנת 2010 מונה לשגריר ישראל לאונסק"ו (ארגון החינוך, התרבות והמדע של האו"ם) ולשגריר הישראלי הראשון ל-OECD (הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי), שמושבו בפריז. בתקופת כהונתו החליטה האספה הכללית של אונסק"ו לקבל את "מדינת פלסטין" כחברה מלאה בארגון, אף שהאו"ם טרם הכיר בה כמדינה. בתגובה הפסיקו ארצות הברית וישראל להעביר מימון לארגון, מהלך שהוביל לשלילת זכות ההצבעה שלהן באונסק"ו. בריאיון לתקשורת הסביר ברקן, כי ישראל "מתנגדת לפוליטיזציה של אונסק"ו ושל כל גוף בינלאומי שהוא, בצירופה של מדינה שאינה קיימת, דוגמת פלסטין".

בשנים 2014–2016 היה עמית מחקר במכון טרומן של האוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל, כיהן כשגריר ושליח מיוחד של ישראל לוועדה השלישית של העצרת הכללית של האו"ם, העוסקת בנושאים חברתיים, הומניטריים ותרבותיים.

בינואר 2016 אישרה הממשלה את מינויו כשגריר ישראל בקנדה ובדצמבר 2016 החל לכהן בתפקיד.

משפחתו
------

ברקן נשוי ואב לשתי בנות.

קישורים חיצוניים
----------------

* נמרוד ברקן - שגריר ישראל בקנדה באתר יוטיוב (באנגלית)
* ריאיון עם נמרוד ברקן בעקבות קבלת הפלסטינים לאונסק"ו באתר יוטיוב (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  עקב הפסקת המימון: אונסק"ו השעתה את זכות ההצבעה של ישראל, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2013
2. ↑  מינויים בשירות החוץ, החלטה מספר 1004 של ממשלת ישראל, משנת 2016, באתר של משרד ראש הממשלה, מיום 17 בינואר 2016
**טטיאנוס** (ביוונית עתיקה: **Τατιανός**; בסורית: **ܛܛܝܢܘܣ**;‏ 120–180 לערך) היה אחד מאבות הכנסייה של הנצרות לפני ועידת ניקיאה. ספרו החשוב ביותר, דִיאַטֶסָרוֹן ("דרך הארבעה"), הוא חיבור המשלב את כל ארבע הבשורות של הברית החדשה לטקסט אחד. טקסט זה היה כתב הקודש המרכזי של הכנסייה הסורית והכנסייה האשורית עד המאה השישית, אז הוחלף על ידי הפשיטתא.

תולדות חייו
-----------

בספרו Oratio ad Graecos ("איגרת ליוונים") כתב שנולד באשור. ככל הנראה מדובר על ממלכת חדייב, בשטח סוריה על גדות הפרת. הוא לא נולד כנוצרי, והכיר את הנצרות רק בביקורו ברומא, שם נטש את אמונותיו הפגניות והיה לתלמידו של יוסטינוס מרטיר. לא ידוע הרבה על טטיאנוס לאחר מותו של יוסטינוס ב-165. ידוע כי הקים בית ספר לפילוסופיה נוצרית. אירנאוס מעיר כי טטיאנוס הודח מהכנסייה בשל נטייתו לסיגוף והיותו חסיד של הגנוסטיקאי ולנטינוס. ברור שעזב את רומא ועבר לאלכסנדריה (שם אולי היה מורו של קלמנס מאלכסנדריה שלמד אצל "אשורי") או יוון. אפיפניוס מסלמיס כותב שטטיאנוס ייסד בית ספר במסופוטמיה שהשפעתו הגיעה עד אנטיוכיה, קיליקיה ופיסידיה. התאולוגיה של טטיאנוס השפיעה על גיבוש הכנסייה הסורית ותפוצתה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טטיאנוס** בוויקישיתוף
* טטיואנוס, ערך באנציקלופדיה הקתולית
* ערך במילון הביוגרפי של הכנסייה הסורית
* Church Fathers: The Other Greek Apologists By Thomas V. Mirus
* תרגום לאנגלית של הדיאטסרון, Ante-Nicene Fathers vol. IX
* תרגום לאנגלית של "איגרת ליוונים"
* טטיאנוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Tatian, Address 42, Ante-Nicene Fathers, 2: 81–82
2. ↑  Haer. I. xxvlii. 1, Ante-Nicene Fathers, i. 353

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007268729205171
* BIBSYS: 90380871
* BNE: XX1232398
* BnF: cb13091785t (data)
* CANTIC: a10490796
* CiNii: DA06771579
* GND: 11864310X
* ISNI: 0000 0000 7978 3212
* LCCN: n81090447
* LNB: 000225160
* NKC: kup19980000100528
* NLA: 36538054
* NLG: 170619
* NLP: a0000002989863
* NSK: 000088580
* NTA: 069138214
* RERO: 02-A000160914
* SELIBR: 199737
* SNAC: w6hm8xq9
* SUDOC: 028486919
* Trove: 1279886
* VcBA: 495/15072
* VIAF: 78777213
* WorldCat: lccn-n81090447

 |