אורבן גרנדייר, שהורשע והוצא להורג כתוצאה מרכוש לודון
**השדים בלודון**, המכונה גם **פרשת הדיבוק הלודון** (צרפתית: affaire des possédées de Loudun), היה משפט כישוף ידוע לשמצה שהתקיים בלודון, ממלכת צרפת, בשנת 1634. מנזר של נזירות אורסוליניות אמר שהם זכו לביקור שדים. בעקבות חקירה של הכנסייה הקתולית, כומר מקומי בשם אורבן גרנדייר הואשם בזימון הרוחות הרעות. בסופו של דבר הוא הורשע בפשעי כישוף ונשרף על המוקד.

המקרה מכיל נושאים דומים למשפטי הכישוף האחרים שהתרחשו ברחבי מערב אירופה במאה ה-17, כמו נכסי אקס-אן-פרובנס (צרפת) ב-1611 או מכשפות פנדל (אנגליה) ב-1612 לפני שהגיעו לעולם החדש בשנות ה--90 של המאה ה־17.

רקע
---

במאמצים המתמשכים לגבש ולרכז את השלטון, הכתר תחת לואי ה-13 הורה להרוס את החומות מסביב ללודון, עיירה בפואטו, צרפת. התושבים היו בעלי דעות שונות בעניין זה. ההוגנוטים, לרוב, רצו להשאיר את החומות, בעוד שהקתולים תמכו במלוכה ולהרוס את החומות. במאי 1632, התפרצות המגפה בלודון גבתה קורבנות רבים. יחד, האירועים תרמו לאווירה של חרדה וחשש בעיירה השסועה.

אורבן גרנדייר
-------------

Église Saint-Pierre de Loudun (Ch')
אורבן גרנדייר נולד ב-Rovère לקראת סוף המאה השש-עשרה. ב-1617 מונה לכומר הקהילה של סנט-פייר-דו-מארשה בלודון; וקאנון בכנסיית המנזר הצלב הקדוש. גרנדייר נחשב לאדם נאה, עשיר ומשכיל. מטיף רהוט ופופולרי, עורר את קנאתם של כמה מהנזירים המקומיים. מאחר שלא תמך במדיניותו של הקרדינל רישלייה, הוא היה בעד שימור חומת העיר.

הדעה הרווחת הייתה שגרנדייר הוליד בן על ידי פיליפה טרינקנט, בתו של חברו, לואי טרינקנט, התובע של המלך בלודון. לדברי מסייה דה ניאו, יועץ ב-la Flèche, גרנדייר עורר את העוינות של מספר בעלים ואבות, חלקם בעלי השפעה רבה, על ידי הביזיון שהביא למשפחותיהם באמצעות יחסים עם הנשים במשקי ביתם. (עם זאת, ניתן להבין את דעותיו של ניאו כדעותיו של משתתף בהליכים הבאים שאישר אותן במלואן.)

בסביבות 1629, ז'אק דה טיבו, אולי קרוב משפחה של פיליפה, היה די קולני בהבעת דעתו על התנהלותו של גרנדייר עם נשים. כשגרנדייר דרש הסבר, טיבו הכה אותו במקל מחוץ לכנסיית סנט-קרואה. במהלך המשפט שהתקבל, העלה טיבו אישומים מסוימים להגנתו, מה שגרם לשופטים להסגיר את גרנדייר לבית הדין הכנסייתי. לאחר מכן אסר הבישוף על גרנדייר למלא תפקידים ציבוריים כלשהם ככומר במשך חמש שנים בדיוקסיה של פואטייה, ולתמיד בלודון. גרנדייר ערער לבית המשפט בפואטייה. מאחר שמספר עדים חזרו בו מהצהרותיהם, התיק נדחה ללא משוא פנים אם יוצגו ראיות חדשות.

מנזר אורסולין בלודון
--------------------

מנזר אורסולין נפתח בלודון ב-1626. בשנת 1632 עמדה בראש שבע עשרה נזירות, שגילן הממוצע היה עשרים וחמש. הדיווחים הראשונים על החזקת שדים לכאורה החלו כחמישה חודשים לאחר פרוץ המגפה ב-1632, כשהיא הלכה והתפוגגה. בעוד רופאים ובעלי נכסים עשירים עזבו את העיר, (הרופאים כי לא היה דבר שהם יכולים לעשות), אחרים ניסו לבודד את עצמם. המנזרים הסתגרו מאחורי חומות, הנזירות הפסיקו לקבל מבקרים בטרקלין. גרנדייר ביקר את החולים ונתן כסף לעניים.

נזירה צעירה אמרה שראה לה חזון של מוודה שנפטר לאחרונה, האב מוסאן. עד מהרה דיווחו נזירות אחרות על חזיונות דומים. קנון ז'אן מיניון, כומר המנזר שהיה גם אחיינו של טרינקנט, החליט שסדרה של גירוש שדים ראויה. בעיירה, האנשים אמרו שזו "התחזות".

הנזירות טענו שהשד אסמודאי נשלח לבצע איתן מעשים מרושעים וחצופים. במהלך חקירה לגבי הרוח הרעה, כביכול, היא מחזיקה בהן, הנזירות נתנו מספר תשובות לגבי מי גרם לנוכחותה: כומר, פיטר וזבולון. זה היה אחרי כמעט שבוע, ב-11 באוקטובר, שגרנדייר הוגדר כקוסם האחראי, אם כי אף אחד מהם מעולם לא פגש אותו. לאחר מכן, הובאו אנשים שנאמרו שהם רופאים ורוקחים. קנון מיניון הודיע לשופטים המקומיים על המתרחש במנזר. גרנדייר הגיש עתירה שקבעה שהמוניטין שלו מותקף ושיש לכלוא את הנזירות. הארכיבישוף מבורדו התערב וציווה על דחיית הנזירות, ועל כך נראה שמראה החזקה נרגע לזמן מה.

התנהגותן הקיצונית יותר ויותר של הנזירות: צעקות, קללות, נביחות וכו' משכה מספר לא מבוטל של צופים. בסופו של דבר, הקרדינל רישלייה החליט להתערב. גרנדייר כבר העליב את רישלייה על ידי התנגדותו הפומבית להריסת חומות העיר, והמוניטין שלו ביחסים בלתי חוקיים עם בני קהילה לא שיפר את מעמדו עם הקרדינל. בנוסף, גרנדייר כתב ספר שתוקף את משמעת הרווקות הפקידותית וכן סאטירה חריפה על הקרדינל.

חֲקִירָה
--------

בערך בזמן ההאשמות של הנזירות, נשלח ז'אן דה לאוברדמון להרוס את מגדל העיר. מיליציית העיירה מנעה ממנו לעשות זאת, ועם שובו לפריז דיווח על מצב העניינים בלודון כולל ההפרעה האחרונה במנזר אורסולין. בנובמבר 1633 הופקד דה לאוברדמונט לחקור את העניין. גרנדייר נעצר כאמצעי זהירות שלא יברח מהאזור. לאחר מכן החל הנציב לגבות הצהרות מעדים שאמרו שגרנדייר הופיע לעיתים קרובות במנזר באופן מסתורי בכל שעות היממה, למרות שאיש לא ידע כיצד הוא הצליח להיכנס פנימה. עוד הואשם הכומר בכל מיני מגונות. לאחר מכן חקר לאוברדמונט את גרנדייר באשר לעובדות ולכתבי האשמה, ולאחר שגרם לו לחתום על הצהרתו והכחשותיו, המשיך לפריז כדי ליידע את בית המשפט. יורטו מכתבים מאת ה-Billy of Loudun, התומך הראשי של גרנדייר, לפרוקורטור הכללי של הפרלמנט, שבהם נטען שהרכוש הוא מתחזה. גם תשובתו של האחרון נתפסה.

משפט
----

 ההסכם השטני לכאורה של אורבן גרנדייר
מסייה דה לאוברדמונט חזר ללודון עם צו של המועצה, מיום 31 במאי 1634, המאשר את כל סמכויותיו ואוסר על הפרלמנט ועל כל השופטים האחרים להתערב בעניין, ואוסר על כל הצדדים הנוגעים בדבר לערער, בעונש של קנס של חמישה מאה ליברס. גרנדייר, שהוחזק בכלא אנג'רס, הוחזר ללודון. לאוברדמונט שוב צפה וחקר את הנזירות, הפזורות כעת בין מספר מנזרים.

הבישוף של פואטייה, לאחר ששלח כמה דוקטורים לתאולוגיה לבדוק את הקורבנות, הגיע ללודון באופן אישי, ובמהלך החודשיים וחצי הבאים, הוא ביצע גירוש שדים, כמו גם האב טרנקיל.

ב-23 ביוני 1634, כשהבישוף של פואטייה ומ. דה לאוברדמונט נכחו, הובא גרנדייר מכלאו לכנסיית סנט קרואה שבקהילתו, כדי להיות נוכח בגירוש השדים. כל הדיבוקים היו שם גם כן. מאחר שהנאשם ופרטיזניו הכריזו שהרכוש הוא מטעות בלבד, הוא נצטווה להיות בעצמו מגרש השדים, והגנבה הוצגה בפניו. הוא לא יכול היה לסרב, ולכן, כשהוא לקח את הגנבה ואת הטקס, הוא קיבל את הברכה הפסטורלית, ולאחר שירת *ווני הבורא*, החל בגירוש השדים בצורה הרגילה.

באוגוסט 1634 נדון התיק בפני השופטים המקומיים. נטען שגרנדייר כרת ברית עם השטן, והזמין מישהו לשבת מכשפות.

גרנדייר נמצא אשם בכישוף ובהטלת כישופים מרושעים כדי לגרום להחזקת הנזירות האורסוליניות; הוא נידון להישרף על המוקד.

> הורינו ואמנם מזמינים את אורביין גרנדייר הנ"ל להישפט ולהורשע כדין בפשע של קסם, מעשה מעשה, ובגרימת החזקה דמונית של כמה נזירות אורסוליניות מהעיר הזאת של לודון, כמו גם של נשים חילוניות אחרות, יחד עם אישומים אחרים ו פשעים הנובעים מכך. לכפרה על כך, גינו ואכן מגנים את הגרנדייר האמור לתקן בכבוד, ראשו חשוף, חבל על צווארו, אוחז בידו צרור בוער במשקל שני קילוגרמים, לפני הדלת הראשית של כנסיית סנט. Pierre-du-Marché, ולפני זה של סנט אורסולה של העיר הזו. שם על ברכיו, לבקש סליחה מאלוהים, המלך והחוק; זה נעשה, יש לקחת אותו לכיכר הציבורית של סנט קרואה, ולחבר אותו על יתד על פיגום, שיוקם על המקום האמור למטרה זו, ושם להישרף בחיים... ואפרו התפזר לרוח. הורינו וכך גם מצווים שכל חפץ ורכוש המטלטלי שלו יירכש ויוחרם על ידי המלך; סכום של 500 ליבר נלקח תחילה עבור קניית לוח ברונזה שעליו ייחרט התקציר של משפט זה, שיוקם במקום בולט בכנסיית האורסולינים האמורה, כדי להישאר שם לנצח נצחים. ולפני שנמשיך לביצוע גזר הדין הנוכחי, אנו מורים על הגשת הגרנדייר האמור לדרגת העינויים הראשונה והאחרונה, בנוגע לשותפיו.
> 
> 

בין שאר העינויים, גרנדייר היה נתון ל"המגף".

הוצאה להורג
-----------

גרנדייר נלקח לבית המשפט לצדק של לודון. לאחר שהוקרא לו גזר דינו, הוא התחנן ברצינות מר דה לאוברדמון ושאר הנציבים להקל בחומרתם של עונשם. מ' דה לאוברדמונט השיב שהאמצעי היחיד לגרום לשופטים למתן את העונשים הוא להכריז מיד על שותפיו. התשובה היחידה שנתן הייתה שאין לו שותפים.

לאב גרנדייר הובטח שיוכל לקבל את ההזדמנות לדבר לפני הוצאתו להורג, בהצהרה אחרונה, ושהוא ייתלה לפני השריפה, מעשה רחמים. מהפיגום ניסה גרנדייר לפנות לקהל, אך הנזירים השליכו כמויות גדולות של מים קדושים על פניו כך שדבריו האחרונים לא נשמעו. לאחר מכן, לפי ההיסטוריון רוברט רפלי, מגרש השדים לקטנס גרם להוצאה להורג לסטות מהדרך המתוכננת - כשהוא זועם מהתגרות מהקהל שהתאסף להוצאה להורג, לקטנס הצית את מדורת ההלוויה לפני שניתן היה לתלות את גרנדייר, והותיר אותו להישרף. בחיים.

לאחר מכן התקדם התליין, כפי שנעשה תמיד, כדי לחנוק אותו; אבל הלהבות צצו לפתע באלימות כזו שהחבל עלה באש, וגרנדייר נפל בחיים בין העצים הבוערים.

הרכוש לא הצליח להיפסק לאחר הוצאתו להורג של האב גרנדייר; כתוצאה מכך, נמשכו גירוש שדים ציבוריים. בסיכום רכושו של לודון, הסופר משה סלוחובסקי מדווח כי תצוגות אלו נמשכו עד 1637, שלוש שנים לאחר מותו של גרנדייר: "[ה]השדים האחרונים העוזבים השאירו סימנים ברורים ליציאתם ממנה [ז'אן דה אנג'ס, האמא הבכירה של הקהילה], כאשר השמות יוסף ומרי הופיעו באורח פלא כתובים על זרועו השמאלית של דס אנג'ס". לאחר שהשיג את מטרתו המקורית, רישלייה סיים את חקירות האירועים בלודון.[דרוש מקור][מפני ש...]</link>[ *צריך ציטוט* ]

כמה </link> טוענים שלמעשה הייתה זו ז'אן דה אנג' שהפסיקה את גירוש השדים הציבוריים. לז'אן היה לכאורה חזון שהיא תשוחרר מהשטן אם תעלה לרגל לקברו של פרנסיס דה סאלס הקדוש. היא נסעה לאנסי, ואז ביקרה את הקרדינל רישלייה ואת המלך לואי ה-13 ב-1638; השדים כנראה נעלמו.

פוסט ניתוח היסטורי
------------------

בשנת 1679 סיכם הפילוסוף האנגלי ג'ון לוק : "סיפורן של הנזירות של לודון [sic] דיבוק, לא היה אלא תמצית של הקרדינל רישלייה כדי להשמיד את גרנדייר, אדם שחשד שכתב נגדו ספר, אשר זכה לגינוי. על כישוף בתיק, ונשרף על כך. הסצנה נוהלה על ידי הקפוצ'ינים, והנזירות פעלו היטב, אבל הכל היה רמאות."

אגנור דה גספארין מציע שהמה שנקרא "הגילויים הדמוניים" המוקדמים היו למעשה מתיחות ששיחקו כמה מתלמידי הפנימייה במאמץ להפחיד חלק מהנזירות; וככל שהעניינים התקדמו, היה זה הכומר ז'אן מיניון שהציג את שמו של גרנדייר לנזירות הסוגסטיות.

מישל דה קרטו מייחס את הסימפטומים של הנזירות כתוצאה מהפרעה פסיכולוגית כלשהי כמו היסטריה, ורואה את האירועים בהקשר של האקלים האינטלקטואלי המשתנה של צרפת במאה ה-17. החזקה אפשרה לנזירות לבטא את רעיונותיהן, דאגותיהן ופחדיהן באמצעות קולו של אחר. האירועים בלודון התנהלו במשך מספר שנים ומשכו תשומת לב רבה ברחבי צרפת. במובן הזה זה היה מעין תיאטרון פוליטי. גרנדייר משמש כשעיר לעזאזל כדי להסיט את האמביוולנטיות של בני הזוג הלודונים בנוגע לסמכות הפריזאית המרכזית.

אלדוס האקסלי, בספר העיון שלו, *The Devils of Loudun*, טען כי ההאשמות החלו לאחר שגרנדייר סירב להיות המנהל הרוחני של המנזר, מבלי לדעת שהאם המעלה, האחות ז'אן מהמלאכים, הפכה לאובססיה כלפיו, לאחר שראה אותו מרחוק ושמע על מעלליו המיניים. לדברי האקסלי, האחות ז'אן, הזועמת מהדחייה שלו, הזמינה במקום זאת את קנון ז'אן מיניון, אויבו של גרנדייר, להיות הבמאית. לאחר מכן האשימה ז'אן את גרנדייר בשימוש בקסם שחור כדי לפתות אותה. שאר הנזירות החלו בהדרגה להעלות האשמות דומות. עם זאת, מסייה דה ניאו, יועץ ב-la Flèche, אמר שגרנדייר הגיש מועמדות לתפקיד, אך הוא הוענק במקום זאת לקנון ז'אן מיניון, אחיינו של מסייה טרינקנט.

גורלו של גרנדייר נחתם ככל הנראה באמצעות הפרת תוכניתו של הקרדינל להרוס את הביצורים של לודון, כולל טירת לודון. ההריסה, שתופקד על ידי ז'אן דה לאוברדמונט, הייתה חלק מתוכניתו של רישלייה לחיסול מעוזי ההוגנוטים על ידי השמדת ביצורים מקומיים.

גם תושבי לודון פרוטסטנטים (הוגנוטים) וגם קתולים היו נגד הסרת הקרבות שלהם, מה שהיה מותיר אותם ללא הגנה מפני צבאות שכירי חרב. גרנדייר ציטט את הבטחתו של המלך כי חומותיו של לודון לא ייהרסו, מה שמנע בהצלחה מלוברדמונט להרוס את הביצורים. לאוברדמונט דיווח מיידית לריצ'ליו עם דיווח על גירוש השדים הכושלים, הסאטירה המשמיצה וההפרעה של גרנדייר את תוכניותיו של רישליו, ובכך הניע את הטרגדיה בפטירתם של לודון וגרנדייר.[דרוש מקור]</link>[ *צריך ציטוט* ]

המקרה בתרבות נפוצה
------------------

* הרומן משנת 1949 בשם *Drömmar om rosor och eld* מאת הסופר השוודי איווינד ג'ונסון מספר את סיפור משפטו של אורבן גרנדייר, כומר העיירה שעונה ונשרף על המוקד ב-1634. הוא הואשם בכך שהיה בקשר עם השטן ופיתה מנזר שלם של נזירות.
* הספר משנת 1952 בשם *"השטנים של לודון"* מאת אלדוס האקסלי מספר את אותו סיפור.
* מחזה התיאטרון *"השטנים" (מחזה)* של ג'ון וויטינג משנת 1961, שהוזמן על ידי סר פיטר הול עבור חברת שייקספיר המלכותית, התבסס על הרומן של אלדוס האקסלי.
* הסרט הפולני *אמא ג'ואן מהמלאכים* מ-1961 התבסס באופן רופף על אירועי לודון. התסריט מבוסס על נובלה מאת ירוסלב איוואשקביץ'.
* האופרה של קשישטוף פנדרצקי משנת 1969 *"השטנים של לודון"* (*Die Teufel von Loudun*), שהוצגה בבכורה באופרה הממלכתית של המבורג, התבססה על הרומן של האקסלי ועל המחזה של וויטינג.
* סרטו של קן ראסל משנת 1971 *"השטנים"* התבסס על הרומן של האקסלי ועל המחזה של וויטינג.
* שיר *De Duivels van Loudun* (1970) מאת לואיס נפס.

ראו גם
------

* רכוש הלובייר
* פטיש המכשפות

לקריאה נוספת
------------

* בודין, ז'אן. *המכשפות והחוק.* *כישוף באירופה 1100–1700: היסטוריה דוקומנטרית*. אד. אלן סי קורס ואדוארד פיטרס. פילדלפיה: הוצאת אוניברסיטת פנסילבניה. 1991.
* דה צרטו, מישל. *החזקה בלודון*. הוצאת אוניברסיטת שיקגו. 2000.מסת"ב 0-226-10034-0ISBN 0-226-10034-0,מסת"ב 978-0-226-10034-0.
* דיומא, אלכסנדר. *Urbain Grandier, Crimes Celebrated* - זמין ב-Wikisource
* סידי, ה. כישוף, ליקנתרופיה, סמים ומחלות: מחקר אנתרופולוגי על ציד המכשפות האירופי. ניו יורק: Peter Lang Publishing, Inc. 1997.
* Stephenson, Craig E. "The Possessions at Loudun", עמ' 9 ואילך. *החזקה: האנטומיה ההשוואתית של הנפש של יונג*, Routledge, 6 בדצמבר 2012 ISBN 9781135689551

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הדיבוקים בלודון** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3  Sluhovsky, Moshe (2002). "The Devil in the Convent". *The American Historical Review*. **107** (5): 1379–411. doi:10.1086/532851. JSTOR 10.1086/532851.
2. 1 2  Hunter, Mary Kay. "The Loudun Possessions: Witchcraft Trials", *Legal History & Rare Books*, American Association of Law Libraries
Vol. 16 No. 3 Hallowe’en 2010
3. ↑  Rapley, Robert. *A Case of Witchcraft: The Trial of Urbain Grandier* (Montreal: McGill-Queen’s University Press, 1998)
4. 1 2 3 4  Monsieur des Niau, *La Veritable Histoire des Diables de Loudun*, (Edmund Goldsmid, ed.) Edinburgh, 1887
5. 1 2 3  Certeau, Michel de. *The Possession at Loudon*, (Michael B. Smith, trans.) University of Chicago Press, 2000מסת"ב 9780226100357
6. 1 2   Gasparin, Agénor de. *A Treatise on Turning Tables: The Supernatural in General, and Spirits*, Vol. 2, Kiggins, 1857, p. 165
7. ↑  "Loudun Nuns," *Encyclopedia of Witchcraft: The Western Tradition*, (Richard Golden, ed.) ABC-CLIO, c. 2006)
8. 1 2  Monsieur des Niau, La Veritable Histoire des Diables de Loudun, (Edmund Goldsmid, ed.) Edinburgh, 1887
9. ↑  "Pact allegedly signed between Urbain Grandier and the Devil, submitted as evidence during the 1634 Loudun Possession Trial", Columbia College
10. ↑  Rapley, Robert (1998). *A Case of Witchcraft: The Trial of Urbain Grandier*. Montreal: McGill-Queen's University Press. p. 195. ISBN 0773517162.
11. ↑  Rapley, Robert (1998). *A Case of Witchcraft: The Trial of Urbain Grandier*. Montreal: McGill-Queen's University Press. p. 197. ISBN 0773517162. נבדק ב-11 ביוני 2014. `{{cite book}}`:  (עזרה)
12. ↑  Rapley, Robert (1998). *A Case of Witchcraft: The Trial of Urbain Grandier*. Montreal: McGill-Queen's University Press. pp. 198–208. ISBN 0773517162. נבדק ב-11 ביוני 2014. `{{cite book}}`:  (עזרה)
13. ↑  Locke, John (1858). *The life and letters of John Locke, with extracts from his journals and common-place books*. London: Henry Bohn. p. 81.
14. ↑  Benedicty-Kokken, Alessandra. *Spirit Possession in French, Haitian, and Vodou Thought: An Intellectual History*, Lexington Books, 2014, p. 187 מסת"ב 9780739184660
15. ↑  Werse, Nicholas R. "Loudon Possessions", *Spirit Possession around the World: Possession, Communion, and Demon Expulsion across Cultures*, (Joseph P. Laycock, ed.) ABC-CLIO, 2015, p. 220 מסת"ב 9781610695909
16. ↑  James Wierzbicki (7 באוגוסט 1988). "The Devils of Loudon". James Wierzbicki / writings. אורכב מ-המקור ב-1 בינואר 2006. נבדק ב-19 במרץ 2016. `{{cite news}}`:  (עזרה)
17. ↑  Louis Neefs (1970) *De Duivels van Loudun* Vinyl, 7", 45 RPM, Mono. Publisher: Polygram Belgium.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb119394718 (data)
* SUDOC: 02732883X

 |