recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**גואנפצין** (באנגלית: **Guanfacine**, נמכרת בשם המסחרי "**Intuniv**") היא תרופה המשמשת לטיפול בהפרעת קשב והיפראקטיביות (ADHD) וביתר לחץ דם. התרופה משמשת כאגוניסט אדרנגי מסוג אלפא-2 (אנ') על ידי השפעתו של הקולטן אלפא-2 אשר תפקידו לווסת את שחרורו של המעביר העצבי נוראדרנלין בתא הקדם סינפטי. גואנפצין עובד בדומה לקלונידין.

ביוני 2015 הודיעה טבע על השקת הגרסה הגנרית של INTUNIV Guanfacine במינון 1 מ"ג, 2 מ"ג, 3 מ"ג ו-4 מ"ג בארצות הברית - טבליות Guanfacine בשחרור מושהה.

שימושים רפואיים
---------------

Guanfacine משמש כטיפול לא ממריץ לבד או עם ממריצים לטיפול בילדים ובני נוער עם הפרעת קשב והיפראקטיביות. כמו כן הוא משמש לטיפול בלחץ דם גבוה.

גואנפצין ידוע כתרופת קו-שני לטיפול בהפרעת קשב וריכוז כשקיים ברקע חרדות או הפרעות נפשיות אחרות, או כשהמטופל סובל מלחץ דם גבוה.

התרופה אושרה על ידי ה-FDA ב-2010 אך לא רשומה בישראל, וניתן לקנות אותו רק ביבוא אישי עם טופס 29, בישראל ניתן לייבא; מ"ג Guanfacine ER 1,2,3,4 וכן מ"ג Guanfacine Hydrochloride 1,2. בשנת 2023 התרופה נרשמה במשרד הבריאות עם טופס 29 מוסדי וחלק מהקופ"ח החלו למכור אתו בישראל

תופעות לוואי
------------

תופעות לוואי של גונאצפין תלויות מינון.
בשכיחות של 10%: ישנוניות, עייפות, כאבי ראש, כאב בטן.

בשכיחות של פחות מ-10%: סיוטים, סחרחורת, חוסר אנרגיה, האטה בקצב הלב, לחץ דם נמוך, תחושת חולשה כאשר עומדים במהירות, בחילות, שלשולים, עצירות, יובש בפה, בריחת שתן ופריחה.

תופעות לוואי אופייניות כגון עייפות, עצבנות, כאבי בטן, יכולות להימשך שבוע או שבועיים. כשמגדילים את המינון, עלולה להיות אותה תקופת הסתגלות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **גואנפצין** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  קורנפלד, ווטסון, היגאשי, קונטי , גארפילד, דורסי (אפריל 2013). "השפעת ה- FDA על תרופות לקשב וריכוז

  

**הבהרה:** המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
**You Don't Even Know Me** (בעברית: **אתה אפילו לא יודע מי אני**) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית-מרוקאית פאוזיה. את השיר הוציאה לאור ב-18 בספטמבר 2019 חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. הוא נכלל כרצועה הרביעית במיני-אלבום הראשון של הזמרת, שכלל גרסאות מיוחדות לחלק משיריה, *Stripped*. השיר צבר כ-16 מיליון השמעות בפלטפורמת ספוטיפיי.

רקע
---

השיר נכתב והולחן על ידי פאוזיה. הווידאו קליפ של "You Don't Even Know Me" הועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של הזמרת ב-18 בספטמבר 2019 גם כן. ב-28 בספטמבר העלתה פאוזיה וידאו המציג את ההכנות להפקת השיר והקליפ שלו. לאחר מכן היא פרסמה את גרסת ה-Stripped של השיר, לצד וידאו קליפ שונה. גרסה זו בוצעה בסגנון בלדה ווקאלית. בקליפ ביצעה פאוזיה את מילות השיר תוך שהיא מנגנת את מנגינתו.

ב-4 בספטמבר 2020 ביצעה פאוזיה את "You Don't Even Know Me", כחלק מקונצרט יומי של שירי *Stripped*.

קישורים חיצוניים
----------------

* סרטון השיר "You Don't Even Know Me" באתר יוטיוב
* מידע על השיר "You Don't Even Know Me" באתר iTunes
* מידע על השיר "You Don't Even Know Me" באתר ספוטיפיי

הערות שוליים
------------

1. ↑  ספוטיפיי, Faouzia - You Don't Even Know Me (באנגלית)
2. ↑  יוטיוב, Faouzia - You Don't Even Know Me (Official Music Video), ‏18 בספטמבר 2019
3. ↑  יוטיוב, Faouzia - You Don't Even Know Me (Behind the Scenes), ‏28 בספטמבר 2019
4. ↑  יוטיוב, Faouzia - You Don't Even Know Me (Stripped)
5. ↑  יוטיוב, Faouzia - You Don't Even Know Me (from Stripped: Live in Concert), ‏4 בספטמבר 2020
במתמטיקה, **מספר מצולע**, הוא מספר שלם \ n המקיים את התכונה שאפשר לארגן \ n נקודות כקודקודים של שרשרת מצולעים משוכללים בעלי קודקוד משותף.

הדוגמאות הפשוטות ביותר הן מספרים משולשיים, שהם מספרים מהצורה {\displaystyle \ {\frac {n(n+1)}{2}}}, ומספרים ריבועיים, מהצורה \ n^{2}. באופן כללי, מספרים שאפשר לסדר כקודקודים של שרשרת מצולעים בעלי k צלעות הם מהצורה: {\displaystyle \ n+(k-2)T\_{n-1}=n+(k-2){\frac {n(n-1)}{2}}}, כאשר {\displaystyle T\_{n-1}} הוא המספר המשולשי ה-n-1. נוסחה זו מוצדקת על ידי חלוקת המצולע למשולשים.

מתמטיקאים במאות ה-17 וה-18 עסקו במספרים מצולעים. פרמה ניסח את משפט המספרים המצולעים אך לא פרסם הוכחה שלו. ב- 1730 מצא אוילר את הנוסחה הכללית למספרים שהם גם משולשים וגם ריבועיים, באמצעות פתרון של משוואת פל מתאימה.

דוגמאות וציורים
---------------

לדוגמה, המספר 10 הוא מספר משולשי, משום שאפשר לארגן אותו בצורת משולש משוכלל שבו יש סדרה של משולשים משוכללים בעלי 1, 2, 3, ו-4 נקודות על כל צלע:

את המספר 10 לא ניתן לתאר בצורת ריבוע; אבל את 9 אפשר. בריבוע זה יש סדרה של ריבועים בעלי 1, 2, ו-3 נקודות על כל צלע, ולכן 9 הוא מספר ריבועי.

ישנם מספרים שאפשר לארגן גם בצורת משולש וגם בצורת ריבוע, למשל 36 (ראו מספר משולשי ריבועי):

השיטה להגדלת מצולע לגודל הבא הוא להוסיף לשתי צלעות סמוכות נקודה אחת ואז להוסיף את כל הנקודות הדרושות לצדדים בין שתי הנקודות האלה. בדיאגרמה להלן, כל שכבה נוספת מוצגת בצבע אדום.

מספרים משולשים

בין היתר ניתן למצוא את המספרים המשולשים בתור העמודה השנייה של משולש פסקל. 

מספרים ריבועיים

מצולעים עם מספר גדול יותר של צלעות, כמו מחומשים ומשושים, יכולים להיות מיוצגים גם כן בנקודות (עם המוסכמה ש-1 הוא מספר מצולע לכל מספר של צלעות).

מספרים מחומשים

**מספרים משושים**



| שם | נוסחה | *n*=1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| משולש | ½*n*(1*n* + 1) | 1 | 3 | 6 | 10 | 15 | 21 | 28 | 36 | 45 | 55 | 66 | 78 | 91 |
| ריבוע | ½*n*(2*n* - 0) | 1 | 4 | 9 | 16 | 25 | 36 | 49 | 64 | 81 | 100 | 121 | 144 | 169 |
| מחומש | ½*n*(3*n* - 1) | 1 | 5 | 12 | 22 | 35 | 51 | 70 | 92 | 117 | 145 | 176 | 210 | 247 |
| משושה | ½*n*(4*n* - 2) | 1 | 6 | 15 | 28 | 45 | 66 | 91 | 120 | 153 | 190 | 231 | 276 | 325 |
| משובע | ½*n*(5*n* - 3) | 1 | 7 | 18 | 34 | 55 | 81 | 112 | 148 | 189 | 235 | 286 | 342 | 403 |
| מתומן | ½*n*(6*n* - 4) | 1 | 8 | 21 | 40 | 65 | 96 | 133 | 176 | 225 | 280 | 341 | 408 | 481 |
| x-צלעות | ((n((x-2)n-(x-4½ | 1 | x | 3x-3 | 6x-8 | 10x-15 |  |  |  |  |  |  |  |  |

לקריאה נוספת
------------

* The Penguin Dictionary of Curious and Interesting Numbers, David Wells (Penguin Books), 1997
* Figurate Numbers, 2011

קישורים חיצוניים
----------------

* מספר מצולע, באתר MathWorld (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Finding the General Formula for the kth Polygonal Number

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007538748105171
* LCCN: sh85093217

 |
**תומאס ג'פרי קול** (באנגלית: **Thomas Jeffery Cole**; נולד ב-28 באפריל 1949) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת אוקלהומה, ברציפות מאז 2003. קול, חבר המפלגה הרפובליקנית, משמש בנוסף כסגן מצליף המיעוט וכחבר הבכיר בוועדת הכללים של בית הנבחרים. טרם היבחרו אל הקונגרס של ארצות הברית היה מזכיר המדינה של אוקלהומה.

ביוגרפיה
--------

קול נולד בשריבפורט שבלואיזיאנה, בנם של הלן טֶה אתא (לבית גייל) וג'ון ד. קול. הוא דור חמישי למשפחה ששורשיה נטועים באוקלהומה, וגדל בעיר מוּר, השוכנת באמצע הדרך בין אוקלהומה סיטי לנורמן. ב-1971 השלים קול את לימודיו במכללת גרינל וקיבל תואר ראשון בהיסטוריה. תאריו האקדמיים כוללים תואר שני מאוניברסיטת ייל (1974) ודוקטורט מאוניברסיטת אוקלהומה (1984), שניהם בהיסטוריה של הממלכה המאוחדת. התזה לעבודת הדוקטורט של קול הייתה בנושא "חיים ועבודה באי הכלבים: מקורותיה והתפתחותה של קהילת פועלים במזרח לונדון, 1800–1980". בטרם כניסתו לפוליטיקה היה פרופסור להיסטוריה ופוליטיקה בקולג'. ב-2016 הוענק לקול תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים ממכללת גרינל, אך ב-10 בינואר 2021 קיבלה המכללה עתירה המבקשת לבטל את הענקת התואר בשל התנגדותו לאישור ספירת קולות חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020. בעקבות זאת ויתר קול מרצונו על התואר.

בעקבות אמו הלן, שהייתה חברת בית המחוקקים המדינתי, שירת קול בסנאט של אוקלהומה בשנים 1988–1991, ובאמצע כהונתו התפטר מהסנאט כדי לשמש כמנהל הכללי של הוועדה הרפובליקנית הלאומית לקונגרס. בין השנים 1995–1999 הוא היה מזכיר המדינה של אוקלהומה תחת המושל פרנק קיטינג, וסייע במאמצי ההתאוששות של המדינה בעקבות הפיגוע באוקלהומה סיטי. הוא התפטר מתפקידו כמזכיר המדינה כדי לשמש כראש הסגל של הוועדה הרפובליקנית הלאומית. הוא שימש גם כיו"ר המפלגה הרפובליקנית של אוקלהומה במשך רוב שנות ה-80 של המאה ה-20. במרוצת השנים העניק ייעוץ פוליטי למועמדים רפובליקנים שהתמודדו למשרות ציבוריות, ובין לקחותיו ניתן למנות את מרי פאלין, טום קובורן, פרנק דין לוקאס ואחרים.

במהלך מסע הבחירות הראשון שלו אל בית הנבחרים של ארצות הברית ב-2002, קיבל קול את אישורו של ג'יי. סי. ואטס, חבר הקונגרס הפופולרי שפרש מהחיים הפוליטיים. תמיכתו של ואטס סייעה לו לנצח בבחירות כלליות עיקשות מול מועמד המפלגה הדמוקרטית וחבר הסנאט המדינתי לשעבר דריל רוברטס, עם 53.8% מקולות הבוחרים לעומת 46.1 האחוזים שגרף רוברטס. קול זכה לפחות ב-63% מהקולות בכל אחת משמונה מערכות הבחירות שלו, ובבחירות האמצע ב-2010 התמודד ללא התנגדות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טום קול** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של טום קול בבית הנבחרים האמריקאי (באנגלית)
* טום קול, ברשת החברתית פייסבוק

* טום קול, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

* טום קול, ברשת החברתית אינסטגרם

* טום קול, סרטונים בערוץ היוטיוב
* אתר האינטרנט האישי של קול (באנגלית)
* טום קול באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  אן פ. האריס, Rep. Tom Cole Voluntarily Relinquishes Honorary Degree, באתר מכללת גרינל, 13 בינואר 2021 (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* SNAC: w6m337gr
* US Congress: C001053

 |
**תעשיית השקרים** (Industry of Lies) הוא ספר עיון מאת העיתונאי והמשפטן בן-דרור ימיני שבוחן את הסכסוך הישראלי-ערבי ובפרט את הסכסוך הישראלי-פלסטיני מנקודת מבט מחקרית. הספר נכתב בעת שימיני שהה בשנת שבתון בארצות הברית ופורסם בשנת 2014. הספר עוסק בהפרכת שקרים בנוגע לסכסוך הישראלי-ערבי באמצעות הפנייה למספר רב של מחקרים וניתוחים סטטיסטיים. לטענת הספר שקרים אלה כנגד ישראלים, בוטים ומרובים עד כדי דמוניזציה, מתדלקים את האנטישמיות החדשה ומלבד לפגוע ביהודים ובמדינת ישראל פוגעים גם בערבים עצמם, שסובלים מהטרור האסלאמי הרצחני. ב-2017 יצאה מהדורה מעודכנת של הספר באנגלית, בשם "Industry of Lies: Media, Academia and the Israeli-Arab Conflict".

תקציר
-----

בחיבורו זה של בן-דרור ימיני הוא מתאר שורה של טענות שלדבריו מופיעות בתקשורת בישראל ובאוניברסטאות בישראל ובעולם על אודות הסכסוך הישראלי-ערבי, ומנסה להראות שהן שקריות על ידי בדיקת נתונים סטטיסטיים והבאת סימוכין ממקורות מידע שונים. מסקנתו של ימיני היא כי טענות אלה אינן פוגעות רק במדינת ישראל, אלא גם בתהליך השלום ובפלסטינים. ימיני תוקף בספרו בעיקר את עיתון "הארץ", את הפרופסור אילן פפה, ואת העיתונאי גדעון לוי, וטוען כי עיקר הדמוניזציה של מדינת ישראל מקורה בכתביהם של אלה המלווים בשקרים ובעיוות האמת.

ראו גם
------

* הסברה ישראלית
* האנטישמיות החדשה

קישורים חיצוניים
----------------

* דני קושמרו, מאבק העיתונאי ב"תעשיית השקרים", Mako.
* יעקב אחימאיר, 'הארץ' שותף ביצירת דמותה הדמונית של ישראל, באתר nrg‏, 12 בספטמבר 2014
* "תעשיית השקרים", אברי גלעד והילה קורח מראיינים את בן-דרור ימיני על הספר בתוכנית העולם הבוקר של רשת, ספטמבר 2014
* בן-דרור ימיני, "במה מרכזית להסתה" - פרק מהספר "תעשיית השקרים", העין השביעית, ספטמבר 2014
* יניב מגל, ‏"ארגוני זכויות אדם בעולם שותפים לקמפיין שטני נגד ישראל", באתר גלובס, 14 באוקטובר 2014
* גלעד צוויק, מיתוס הנכבה ושקר האפרטהייד: בן דרור ימיני נגד העולם, באתר מידה, 26 באוקטובר 2014
* אביב פרץ, ״שקרים אמיתיים״, בבלוג זוטי דברים, 10 בנובמבר 2017
* שמואל לדרמן, תעשיית שקרים של מי? ביקורת על ספרו של בן דרור ימיני "תעשיית השקרים : מדיה, אקדמיה וסכסוך", **פוליטיקה** 25, קיץ 2016
**משפט שאחטי** (ברוסית: **Ша́хтинское дело**) היה משפט ב-1928 בברית המועצות נגד קבוצה גדולה של מהנדסים ומומחים בתחום מכרות פחם שעבדו במכרות בסביבת העיר שאחטי (ברוסיה המודרנית, בקרבת הגבול עם אוקראינה). השם הרשמי של המשפט היה "פרשת פעילות כלכלית אנטי מהפכנית באזור דונבס". על ספסל הנאשמים ישבו 53 אנשים, על 11 מהם נגזר גזר דין מוות.

רקע
---

הפרשה החלה ביוזמת נציג ג.פ.או בצפון קווקז יפים יבדוקימוב. יבדוקימוב הכין דו"ח לפיו תקלות שהיו במכרות פחם באזור הם תוצאה של פעילות ארגון אנטי-סובייטי שכולל מומחים טכניים בתחומים שונים. בעקבות הדו"ח הוקם צוות חקירה מיוחד בהרכב של 12 חוקרים. מטרת הצוות היה להביא את הנאשמים להודות ולתת לכל הפרשה גוון אנטי-שלטוני. במהלך החקירות נעצרו כמה מאות אנשים. חלק קטן של הנעצרים שוחרר ללא השלכות, 82 אנשים הואשמו על ידי מוסדות ג.פ.או ו-53 הועברו למוסקבה למשפט פומבי. עוד לפני המשפט פורסמו מאמרי מערכת בעיתונות המרכזית (פראבדה ואיזבסטיה) וראשי המדינה התבטאו בנושא הפרשה. יוסיף סטלין וחברי פוליטביורו השגיחו על הטיפול בפרשה ונתנו "אור ירוק" לכלול בה גם אזרחים זרים.

המשפט
-----

המשפט התקיים במוסקבה, החל ב-18 במאי 1928 ונמשך עד לסוף יוני. ישיבות הוכרזו כמושב מיוחד של בית המשפט העליון ונוהלו בראשות אנדריי וישינסקי. מטעם התביעה השתתפו 6 משפטנים ועל הגנת הנאשמים הופקד צוות של 15 עורכי דין. בין הנאשמים היו 3 אזרחי גרמניה. 23 נאשמים כפרו בכל אשמה ו-10 הכירו באשמה באופן חלקי.

התביעה טענה שארגון בו הנאשמים היו חברים פעל כדלקמן:

* הוא כלל לא רק עובדי תעשיית הפחם באזור דונצק אך גם חדר להנהלת משרד למכרות פחם במוסקבה.
* הוא היה קשור לארגונים דומים בענפי תעשייה אחרים
* הוא היה קשור לארגונים מחוץ לגבולות ברית המועצות
* הוא תכנן לעזור באופן פעיל לאויבי המדינה במהלך המלחמה הקרובה
* הארגון פעל על חשבון בעלים הקודמים של המכרות ופעל לשמירת מרבצים יקרים לעתיד

בהתאם להחלטות השופטים 11 נאשמים קיבלו עונש מוות, 5 מהם הוצאו להורג ב-9 ביולי 1928. ל-6 נותרים העונש הומתק ל-10 שנות מעצר. ארבעה נאשמים שוחררו (מהם 2 גרמנים) ארבעה נוספים קיבלו עונש על תנאי (מהם גרמני אחד). יתר הנאשמים נשפטו לתקופות מעצר עד ל-10 שנים.

עורך דין אלפונס וורמס (ממוצא גרמני) שהיה עורך הדין של אזרחי גרמניה לאחר המשפט איבד את הרישיון, פוטר מעבודה ובשנת 1939 הוצא להורג.

לחוקרי ג.פ.או שעבדו על הכנת התיקים הוענקו עיטורי הדגל האדום של העמל.

השלכות
------

המשפט קיבל תהודה גדולה. בעקבות המשפט דרש יוסיף סטלין להמשיך במאבק נגד מתנגדי המהפכה שפועלים נגד פיתוח המשק הסובייטי.

בשנת 2000, כתשע שנים לאחר התפרקות ברית המועצות, בדק בית המשפט העליון של רוסיה את מסמכי המשפט והגיע למסקנה שכל ההוכחות מבוימות. כל נאשמי המשפט זוכו מכל אשמה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **משפט שאחטי** בוויקישיתוף
* תיאור הכנות למשפט (ברוסית)
* תיאור מפורט של הנושא (ברוסית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 7757193-9

 |
כיף אגרוף
**כיף אגרוף** (באנגלית: **fist bump**) היא מחווה גופנית הדומה במשמעותה ללחיצת יד או לכיף. כיף אגרוף יכול לשמש אנשים לברך זה את זה בעת פגישתם או פרידתם, לשמש כאות הסכמה בין שניים, למתן כבוד או למחוות חברות.

הגדרה
-----

הדגמת מחוות כיף אגרוף
לפי מריאם-וובסטר, 'כיף אגרוף' הוא כשאדם מצמיד את אגרופו לזה של אדם אחר. המחווה מתבצעת כאשר שני משתתפים יוצרים כל אחד אגרוף סגור ביד אחת ולאחר מכן מצמידים קלות את החלק הקדמי של אגרופיהם זה לזה. שלא כמו לחיצת היד הרגילה, שבדרך כלל מבוצעת רק עם יד ימין של כל משתתף, כיף אגרוף ניתן לבצע גם כשהמשתתפים משתמשים בשתי הידיים.

היסטוריה
--------

ההיסטוריונים חלוקים בנוגע ליוצר המחווה. ישנם המייחסים זאת למתאגרפים, שנוגעים בכפפתו של היריב במקום לחיצת יד, ישנם המייחסים זאת לשחקן הבייסבול סטן מוסיאל, שהשתמש במחווה בשנות החמישים ובשנות השישים במקום לחיצת יד מפני שפחד ממחלות, יש המייחסים זאת לסדרת הטלוויזיה "Super Friends" (אנ') או לכדורסלן פרד קרטר משנות השבעים, וישנם הטוענים שהשימוש במחווה החל בארצות הברית במלחמת וייטנאם כדי להחליף את מחוות האגרוף המונף שנאסרה לשימוש על ידי הרשויות. במשך השנים נכנסה המחווה לשימוש תדיר בקרב ספורטאים רבים.

בעת מגפת שפעת החזירים ב-2009, דיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת קלגרי, טום פיסבי, טען כי החלפת לחיצת יד ב'כיף אגרוף' תסייע במניעת הפצת המחלה, מפני שהיא היגיינית יותר. בעת מגפת הקורונה ב-2019 הפכה המחווה לנחלת הכלל בצורה נרחבת יותר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **כיף אגרוף** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Definition of FIST BUMP, www.merriam-webster.com (באנגלית)
2. ↑  Stephey, M. J. (2008-06-05). "Breaking News, Analysis, Politics, Blogs, News Photos, Video, Tech Reviews". *Time* (באנגלית אמריקאית). ISSN 0040-781X. נבדק ב-2022-08-28.
3. ↑  Kennedy, Pagan (2012-10-26). "Who Made That Fist Bump?". *The New York Times* (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-08-28.
4. ↑  September 22, 2014 | LaMont Hamilton | Comments, Five on the Black Hand Side: Origins and Evolutions of the Dap, Smithsonian Center for Folklife and Cultural Heritage (באנגלית אמריקאית)
5. ↑  אנדריי לאו, Fist bump can pound out flu transmission, ‏21 באוקטובר 2009
6. ↑  Twitter, Instagram, Email, Facebook, Fist bumps, high-fives spread fewer germs than handshakes, study says, Los Angeles Times, ‏2014-07-28 (באנגלית אמריקאית)
7. ↑  Eileen Abbott, Handshakes are declining thanks to coronavirus. Here’s what’s replacing them. The Hill, ‏2020-03-12 (באנגלית אמריקאית)
8. ↑  Martin Zips, Begrüßung und Corona: Faust an der falschen Stelle, Süddeutsche.de (בגרמנית)
**לודמיליה "מיה" בורדו לאב** (באנגלית: **Ludmya Bourdeau "Mia" Love**; נולדה ב-6 בדצמבר 1975) היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הרפובליקנית. לאב כיהנה כנציגת המחוז הרביעי של יוטה בבית הנבחרים של ארצות הברית. היא האדם האפרו-אמריקאי הראשון שייצג את יוטה בקונגרס.

ביוגרפיה
--------

לאב נולדה בברוקלין שבניו יורק, בתם של ז'אן ומרי בורדו. הוריה נמלטו מאימת הטונטון מקוט, המשטרה החשאית של האיטי, לארצות הברית ב-1973. בגיל חמש עברה עם משפחתה לקונטיקט שם סיימה לימודי תיכון ותואר ראשון באמנות הבמה באוניברסיטת הרטפורד. עבדה כדיילת אוויר בקונטיננטל איירליינס, כמדריכת כושר ובמוקד שירות.

בעקבות אחותה הצטרפה לכנסייה המורמונית, היא עברה ליוטה ב-1998 והכירה שם את בעלה.

ב-2003 נבחרה למועצת העיר סרטוגה ספרינגס ביוטה, ב-2010 נבחרה לראשות העיר וכיהנה בתפקיד עד סוף 2013. ב-2012 התמודדה בבחירות לבית הנבחרים האמריקאי, היא ניצחה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית אך הפסידה בבחירות הכלליות לאחר שיריבה זכה ברוב זעום של 0.31% (768 קולות). ב-2014 התמודדה שוב ונבחרה לתפקיד לאחר שזכתה בבחירות ברוב של קצת יותר מ-50% לעומת 46.75% ליריבה מהמפלגה הדמוקרטית. בכך הייתה לאישה השחורה הראשונה מהמפלגה הרפובליקנית שנבחרה לקונגרס. בבחירות 2018 הפסידה ליריבה מהמפלגה הדמוקרטית בפער של פחות מ-500 קולות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מיה לאב** בוויקישיתוף
* מיה לאב, ברשת החברתית פייסבוק
* מיה לאב, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
* מיה לאב, סרטונים בערוץ היוטיוב
* Mia Love: She’s black, a Mormon and is bad news for Obama - meet the new darling of the Republican Party, האינדיפנדנט, 5 בנובמבר 2014
* מיה לאב באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Black Republicans break barriers: Mia Love and Tim Scott win big, אתר msnbc.com, ‏5 בנובמבר 2014
2. ↑  Mia Love: From dreams of Broadway to Capitol Hill, סולט לייק סיטי טריביון, 9 באוקטובר 2012
3. ↑  Mia Love, Daughter of Haitian Immigrants, Will Be GOP's First Black Woman in Congress, פיפל, 5 בנובמבר 2014
4. ↑  Mia Love to take another crack at unseating Jim Matheson, אתר פוליטקו, 13 ביוני 2013
5. ↑  Rising GOP star Mia Love glides into the spotlight at convention, אתר פוקס ניוז, 28 באוגוסט 2012

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LCCN: n2016060241
* SNAC: w6fk372n
* US Congress: L000584
* VIAF: 1263147907523779210002
* WorldCat: lccn-n2016060241

 |
**לחיות עם התנ"ך** הוא ספר של משה דיין (הוצאת עידנים, ירושלים, 1978). זהו ספר של אהבת הארץ, העשויה בחלקה מההרים והעמקים, הפרחים והצבאים, ובחלק שווה מהכתובים העתיקים, השבטים, הנביאים, המלכים, האבות והאמהות של עם ישראל.

בפתח הספר, המוקדש לאשתו, רחל, מופיעה תמונה של משה דיין בחדר עבודתו, ומולו חלון משופע בפריטים ארכאולוגיים שונים (דיין נודע כ"אספן" עתיקות וכך למעשה "חי עם התנ"ך" - עם עתיקות הארץ בביתו. ראו גם בפרק על אישיותו וחייו הפרטיים).

הספר מחולק לחמישה חלקים: "האבות", "מעבדות לחרות", "ארץ ההבטחה", "משבטים לממלכה", ו"בית דוד". הספר מכיל מפות המתארות את ההיסטוריה של עם ישראל מהתקופה העתיקה ומתקומתה (מלחמת העצמאות, מבצע סיני ומלחמת ששת הימים), וכמו כן תמונות של נופים, ארכאולוגיה, מאורעות היסטוריים ונושאים יהודיים, כמו הגדה של פסח, ספר תורה ושופר.

הספר פותח בהצהרה: "ישראל גלה ונתרחק מארצו, אבל ארצו לא רחקה מליבו. כל המדינות שישב בהן היו לו נכר, ומולדתו נשארה ארץ ישראל. הירדן והקישון היו נהרותיו, השרון ויזרעאל עמקיו, התבור והמריה הריו, וערי אבותיו ענתות ובית אל ושומרון".

בפרק "האבות" מתואר סיפורה של מיכל, ילדה כבת 12, שבשליחות דיין ואחרים ירדה בפתח שקוטרו 28 ס"מ אל תוך חלק נסתר במערת המכפלה, עם פנס, מצלמה, נייר ועיפרון, וצילמה ותיארה את המצבות העתיקות הנמצאות שם, שעין אדם לא ראתה מאות בשנים.

הספר מסיים בתיאור סיומו של יום, טיסה במסוק הביתה: "למטה נשקפה ארץ אחת, ללא חלוקה בין יהודים וערבים, ארץ זרועה כפרים וערים, שדות וגנים. ארץ אשר גבולה במזרח הוא הירדן, ובמערב הים הגדול. בצפון מתנשא החרמון, ראשו מעוטר שלגים, ובדרום סוגר עליה המדבר הצחיח. ארץ ישראל".

קישורים חיצוניים
----------------

* הספר "לחיות עם התנ"ך", באתר "סימניה"
**למאטיס יש את השמש בבטן** הוא רומן שנכתב על ידי הסופרת הישראלית יהודית קציר. הספר מגולל את סיפור האהבה בין ריבי שנהר ליגאל ליברמן, שאינם יכולים להתחתן זה עם זה. כרקע לקו הסיפור העיקרי מרבית דמויות המשנה בספר מאוהבות במי שאינן יכולות להינשא לו או נישאות למי שאינן יכולות להתאהב בו.

עלילה
-----

ריבי, סטודנטית בת 23 שזה עתה עברה מחיפה, עיר ילדותה, אל תל אביב הגדולה והסוערת, מתאהבת ביגאל. יגאל הוא גבר נשוי שגילו כפול מגילה של ריבי, מרצה למתמטיקה בטכניון, שגר בתל אביב וחי את חייה הסוערים. יגאל מחזר בעקשנות אחרי הצעירה הלא שגרתית שצדה את עינו. סיפור האהבה שלהם הולך ומתעצם ומסופר על רקע היחסים הטעונים בין ריבי לאמה הביקורתית והיפהפייה, ובין ריבי לאביה שנטש את משפחתו בהיותה בת 13. אט אט נחשף סיפור חייה המורכב של ריבי, עד מות האם והפרידה הבלתי נמנעת מיגאל.

סגנון
-----

הספר גדוש בתיאורים ציוריים של תל אביב ושל חיפה, העיר האהובה על הסופרת אשר מופיעה ברוב ספריה. הקורא נחשף דרך הדמויות לדמויות מרכזיות הפועלות בשדות האמנות, הקולנוע, הספרות והשירה, אשר מהווים חלק בלתי נפרד משיחותיהן, מחשבותיהן ואורח חייהן של הדמויות. הספר עשיר בתיאורים חושניים של אוכל ושתייה, ובתיאורי טיולים בפריז, רומא, ברצלונה ומצרים.

הסגנון הדקדוקי בו הספר הוא עובר מדי פעם מהדקדוק התקני לדקדוק שגוי המקובל בסלנג. לבד משמו של הספר, המכיל את הביטוי הסלנגי "יש את", ניתן למצוא בספר ביטויים כמו "ישבו בשולחן" במקום "ישבו ליד השולחן".

קציר פרסמה ספר עוקב בשם "הנה אני מתחילה" המגולל את תקופת נעוריה של ריבי לפני שפגשה את יגאל. הספרים לא חופפים בפרטיהם, (לדוגמה, המקצוע של האב הביולוגי של ריבי הוא רופא ב"מאטיס.." ומרצה באוניברסיטה ב"הנה אני מתחילה"). שינויים אלה נעשו במתכוון בידי הסופרת.

קישורים חיצוניים
----------------

* יהודית קציר, סוף הוא גם התחלה, באתר ynet, 11 ביוני 2006
* למאטיס יש את השמש בבטן, באתר OCLC (באנגלית)
* הספר "למאטיס יש את השמש בבטן", באתר "סימניה"
* הספר "למאטיס יש את השמש בבטן", באתר הקטלוג המאוחד של הספריות בישראל

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987008497787305171
* VIAF: 315870874
* WorldCat (עם VIAF): 315870874

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק בספר מאת מייקל לואיס. אם התכוונתם לסרט המבוסס על הספר, בכיכובו של בראד פיט, ראו מאניבול (סרט).

**מאניבול** (באנגלית: **Moneyball: The Art of Winning an Unfair Game**) הוא ספר מאת מייקל לואיס שיצא לאור ב-2003 ועוקב אחר הצלחתו של בילי בין, מנהל קבוצת הבייסבול אוקלנד אתלטיקס. על בסיס הספר נעשה סרט קולנוע באותו שם, בכיכובו של בראד פיט.

הספר הפך לציון דרך בספרות הספורט ובבייסבול המקצועני, שיטת המאניבול אומצה על ידי קבוצות נוספות, הן בבייסבול, הן בענפי ספורט נוספים, וכן בתחומים כמו מערכות בחירות וניהול.

תקציר העלילה
------------

עיקר עלילת הספר מתרחשת בתחילת המאה ה-21 ועוקבת אחר בילי בין, מנהלה של קבוצת הבייסבול אוקלנד אתלטיקס (אייז) מליגת ה-MLB. אוקלנד אייז היא קבוצה עם תקציב דל הנאלצת להתחרות בליגה הנשלטת על ידי קבוצות כמו ניו יורק יאנקיז ובוסטון רד סוקס שלהן תקציבי עתק. בילי בין מאמץ שיטות חדשניות להערכת יכולות שחקנים והתאמתם לקבוצה המתבססות על ניתוח מתקדם על פי נתונים סטטיסטים.

פרק בולט בספר מתחקה אחר הנעשה בחדרי הדיונים של המועדון כשהוא מתכונן לקראת דראפט 2002. בעוד שמאתרי הכישרונות המנוסים והוותיקים ממליצים על בחירת שחקנים על פי תיאורים סוביקטיביים והתרשמות אישית, בילי בין וצוותו, הכולל את עוזרו פול דפודסדה, בוגר אוניברסיטת הרווארד, מעדיפים לדרג את השחקנים על פי נתונים סטטיסטים המתמקדים בעיקר ביכולת השחקן לעלות על הבסיסים (OBP) דרך חבטה מוצלחת או גישה חופשית (walk). בסופו של דבר בוחרת הקבוצה בדראפט שורה של שחקנים ששאר הליגה כלל לא לקחה בחשבון.

פרק אחר מתרכז בהצלחתו של בין בביצוע עסקאות עם קבוצות אחרות בליגה, תוך שהוא מנצל את ערמומיותו, הידע הייחודי שצבר בתחום הערכה אובייקטיבית של שחקנים וניצול מצוקתם של מנהלים אחרים, כל זאת תחת האילוץ של קבוצה שלא יכולה להציע שכר גבוה לשחקנים ולבצע עסקאות ענק.

הספר עוקב אחר ההיסטוריה של בין החל מנעוריו כשחקן בייסבול מצליח בתיכון, שנכשל בקריירה המקצוענית שלו. כמו כן מתמקד הספר במספר שחקני מפתח באוקלנד ומתאר את הקריירה המקצועית הייחודית שלהם, וכן אחר קהילת אוהדי הבייסבול המנתחת את ביצועי השחקנים והקבוצות השונות בשיטות סטטיסטיות מתקדמות.

קישורים חיצוניים
----------------

* ניצן פלד, מאניבול - לא רק סרט נחמד, באתר כלכליסט, 8 בינואר 2012
* שרון בורנשטיין, ‏"מאניבול": פריצת דרך או תרמית?, באתר גלובס, 1 בדצמבר 2011
* מאניבול, באתר OCLC (באנגלית)
פירוש נוסף ערך זה עוסק ברומן. אם התכוונתם ליצירה מוזיקלית, ראו מארש רדצקי.

**מארש ראדצקי** (בגרמנית: **Radetzkymarsch**) רומן פרי עטו של הסופר האוסטרי-יהודי יוזף רוט, אשר פורסם ב-1932. ברומן מתאר רוט דרך קורותיהם של שלושה דורות במשפחת טרוטה את נפילתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. כותרת הרומן מבוססת על המארש בעל אותו שם שחיבר המלחין יוהאן שטראוס (האב) משנת 1848; ליצירה מוזיקלית זו נודעת משמעות סמלית במהלך העלילה. בספרו **קברות הקפוצינים** מ-1938, שב רוט להיבטים מסוימים מעלילת רומן זה.

עלילה
-----

ב**מארש ראדצקי** מתאר רוט את גורלה של משפחת טרוטה הדמיונית, על רקע דעיכתו של בית המלוכה ההבסבורגי. העלילה מגיעה לסיומה בזמן מלחמת העולם הראשונה, שלאחריה התפרקה האימפריה האוסטרו-הונגרית.

הרומן נפתח עם קורותיו של הראשון מבני משפחת האיכרים טרוטה, מן הכפר הדמיוני סיפוֹליה שבסלובניה. בקרב סולפרינו מזנק סגן משנה טרוטה ומפיל את הקיסר פרנץ יוזף הראשון הצעיר, וכך מציל את חייו תוך שהוא סופג את הכדור שנועד ללבו של הקיסר. הקיסר אסיר התודה מעניק לו את העיטור הצבאי הגבוה ביותר של האימפריה, עיטור מריה טרזה, והן תואר אצולה. טרוטה מועלה לדרגת סרן ונודע עתה כ"גיבור סולפרינו". באופן אירוני חורץ מעשה זה של הקיסר את גורל המשפחה. לאחר שנישא ונהיה לאב מגלה במקרה סרן טרוטה, כי בספר הלימוד של בנו מתואר סיפור הקרב בסולפרינו באופן שקרי תוך סילוף פרטים חשובים. מזועזע הוא פונה בעניין זה לקיסר, אך תלונתו אינה מניבה את התוצאות להן קיווה, שכן הקיסר מחליט כי האמת אינה מעניינת דיה ולמעשה מוחק אותה מדפי ההיסטוריה. במקום להשיג את מטרתו, מוצא עצמו טרוטה מועלה לדרגת רב-סרן ועם תואר ברון ללא שביקש זאת. הברון טרוטה המריר עוזב את הצבא ומעתיק את מגוריו לבוהמיה.

הוא מונע מבנו מלהיכנס למסלול הצבאי, וזה ממונה ברבות הימים, בעקבות התערבותו המיטיבה של הקיסר, לשר המחוז של עיירה קטנה במוראביה. הברון טרוטה שולח את בנו שלו, קארל יוזף – שהוא נכדו של "גיבור סולפרינו" – לאקדמיה הצבאית למרות שחסרה בגבר הצעיר והעדין הן את הנועזות של סבו, והן המשמעת הנוקשה של אביו. אף על פי שההחלטה לפיה עליו להשתלב בשורות הצבא אינה עצמאית, כי אם נובעת מרצונו של אביו, קארל יוזף הולך בתלם שהתחיל עם סבו, ושמהותו חיים של שירות נאמן לקיסר. באמצעות העלילה העוקבת אחר גורלו של קארל יוזף כקצין צעיר וחסר כישרון, כולל חלקו בדיכוי אכזר ועקוב מדם של התקוממות מקומית, מצליח רוט לתאר באופן נוקב את החיים באימפריה השוקעת, תוך שהוא משכיל למהול את הביקורת החברתית החריפה, המכוונת בעיקר כלפי שורות הקצינים, בהומור ובאירוניה מושחזת. לקראת סוף הרומן, נהרג קארל יוזף במהלך הקרב הראשון שלו במסגרת מלחמת העולם הראשונה תוך כדי ניסיון להביא מים מבאר עבור חייליו הצמאים. עם מותו נגדע ענף זה של משפחת טרוטה.
הדמות המרכזית ברומן של רוט **קברות הקפוצינים** שפורסם ב-1938 היא פרנץ פרדיננד טרוטה, שהוא אחיו של "גיבור סולפרינו".

ביקורות על הספר
---------------

**מארש ראדצקי** נחשב על ידי רבים לספרו החשוב ביותר של יוזף רוט. מבקר הספרות הגרמני הנודע מרסל רייך רניצקי כולל אותו בין עשרים הרומנים החשובים ביותר שנכתבו בשפה הגרמנית.

תרגום לעברית
------------

**מארש ראדצקי**, תרגמה אילנה המרמן, עם עובד, 1980.

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקיציטוט ציטוטים בוויקיציטוט: **מארש ראדצקי** |
| ויקישיתוף תמונות ומדיה בוויקישיתוף: **מארש ראדצקי** |

* עשרים הרומנים החשובים בשפה הגרמנית
* 
* מארש ראדצקי, באתר OCLC (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 4239386-3

 |
**מונסיניור קיחוטה** (באנגלית: **Monsignor Quixote**) הוא שמו של רומן מאת הסופר האנגלי גרהם גרין. הספר, שפורסם ב-1982, הוא פסטיש של הרומן הנודע "דון קיחוטה" מאת מיגל דה סרוואנטס הספרדי. היצירה עוסקת בצורה משעשעת בנושאים רציניים כמו פוליטיקה ודת.

בשנת 1985 הופק סרט המבוסס על הספר בכיכובם של אלק גינס כקיחוטה וליאו מקרן כסנצ'ו. הסרט שודר בטלוויזיה בשנת 1987.

הספר תורגם לעברית בשנת 1983 על ידי אביטל ענבר (ספרית מעריב).

עלילה
-----

האב קיחוטה משמש ככומר קהילה בעיירה הקטנה אל טובוסו באזור לה מנצ'ה בספרד. הוא מחשיב את עצמו כצאצא של דון קיחוטה המקורי, אף על פי שהכל טוענים בפניו שגיבור ספרו של סרוואנטס הוא דמות דמיונית. יום אחד, מסייע קיחוטה לבישוף איטלקי מסתורי שמכוניתו נתקעה. זמן קצר לאחר מכן, להפתעתו הרבה של הבישוף הממונה עליו, מקבל קיחוטה את תואר מונסיניור מהאפיפיור. הבישוף מפציר בקיחוטה לצאת לחופשה. קיחוטה נענה ויוצא למסע לאורכה של ספרד בלוויית ראש העיר לשעבר של אל טובוסו, סנצ'ו הקומוניסט, ששמו מזכיר את סנצ'ו פנסה, בן לווייתו של דון קיחוטה המקורי. כלי הרכב שלהם, מכונית סיאט 600 ישנה, קרוי "רוסיננטה", על שם סוסו הכחוש של דון קיחוטה.

בספרד המתחדשת שלאחר תקופת פרנקו, עוברים שני השותפים למסע חוויות משעשעות בסגנון הרפתקאותיו של דון קיחוטה. בדרכם, הם נלחמים נגד גרסאות מודרניות של "טחנות רוח", ופוגשים חוטאים מכל המינים והסוגים. במסע זה, מתפתח בין שני השותפים דיאלוג בענייני דת ופוליטיקה, שבסופו של דבר מקרב ביניהם. קיחוטה הקתולי וסנצ'ו הקומוניסט מתחילים להעריך זה את זה ואף לתהות לגבי דעותיהם ולגבי אמונתם.

קיחוטה נאלץ לחזור לעירו, שבה הוא ננזף על ידי הבישוף ומושעה מתפקידו בכנסייה. קיחוטה חובר שוב לסנצ'ו, ובהרפתקה אחרונה הוא מפגין שוב את תכונותיו הדון קישוטיות, ומנסה "להציל" את כבודה של מריה הקדושה לאחר שהוא חושד שפסלה מחולל. קיחוטה נפצע ומובל למנזר. בשארית כוחותיו הוא יוצא בלילה לכנסייה ועורך מיסה דמיונית שבמהלכה הוא מתמוטט ומת בזרועות חברו סנצ'ו.

קישורים חיצוניים
----------------

* סרט הטלוויזיה  "מונסיניור קיחוטה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* מונסיניור קיחוטה, באתר OCLC (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007333029305171
* BnF: cb123558561 (data)
* GND: 4287408-7
* LCCN: n2015022022
* NLA: 35271367
* SUDOC: 071659528
* VIAF: 181398487
* WorldCat (עם VIAF): 181398487

 |
**מחשבות על הצילום** הוא ספר מאת מבקר הספרות והתרבות רולאן בארת, אשר יצא לאור בשנת 1980. הספר, יחד עם ספרה של מבקרת התרבות סוזן סונטג, הצילום כראי התקופה, נחשב לאחד מספרי ביקורת ותאוריית הצילום האקדמיים החשובים ביותר. כמו כן, נחשב הספר לאחד מהישגיו הגדולים של רולאן בארת, הן מהבחינה הסגנונית והן מהבחינה הרעיונית.

תוכני הספר
----------

בספר, חוקר בארת את מהות הצילום, ובמקביל מעלה בזיכרונו את אמו המנוחה דרך תצלומים משפחתיים. הספר מתמקד באפקט של הצילום על הצופה ומתעלם במכוון מהצלם עצמו, מפעולת הצילום ומהאובייקט המצולם, אותו מכנה בארת ספקטרום. 

דרך דיון אישי על אודות החוויה הרגשית שיוצרים צילומים ספציפיים, מחשיב בארת את הצילום כמדיום לא סימבולי, שאינו ניתן לפירוש בפשטות של קודים בשפה ובתרבות, ככזה הפועל על הגוף ועל הנפש גם יחד. הספר מפתח שני מושגים מנוגדים המתארים את חוויית ההתבוננות בצילום – סטודיום ופנקטום: הסטודיום מציין את הפירוש התרבותי, הלשוני והפוליטי שעורך המתבונן, בעוד הפונקטום מציין נגיעה אישית, דקירה, שפרט מסוים בצילום מעורר ביחס בין המתבונן לתצלום.

לאורך הספר מתייחס בארת אל צילומים מפורסמים מהמאות ה-19 וה-20 ומנתח אותם ברמה הפרסונלית, רמת החוויה שלו. בהמשך מתייחס בארת אל צילומים משפחתיים שלו ושל אמו. לעיתים הספר נקרא כיומן אישי יותר מאשר מסה עיונית אסתטית, וכל זה תוך מודעות של בארת לדואליות שמאפיינת את כתיבתו.

ראו גם
------

* מיתולוגיות

לקריאה נוספת
------------

* **מחשבות על הצילום** (תרגום: דוד ניב), ירושלים: כתר, 1988.

"הטרמינל" אלפרד סטיגליץ (1893) אחד מהצילומים בספר

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקיציטוט ציטוטים בוויקיציטוט: **מחשבות על הצילום** |

* מחשבות על הצילום, באתר OCLC (באנגלית)
* דוד גורביץ' ודן ערב, הערך "סטודיום/פונקטום", באתר אנציקלופדיה של הרעיונות

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007568074505171
* BnF: cb16512631g (data)
* GND: 4375733-9
* LCCN: n81030805
* VIAF: 212257922
* WorldCat (עם VIAF): 212257922

 |
שגיאות פרמטריות בתבנית:ספר   
פרמטרים ריקים [ עורכים ] לא מופיעים בהגדרת התבנית 

**תשע קריאות תלמודיות** הוא חיבור תלמודי-פילוסופי מאת עמנואל לוינס שיצא לאור בעברית בשנת 2001.

הספר תורגם לעברית על ידי דניאל אפשטיין.

רקע
---

בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה פגש עמנואל לוינס את מר שושני, חכם יהודי מסתורי ששהה באותה עת בצרפת, ולימד אותו לראשונה תלמוד. לוינס העריץ את 'מר שושני' עד סוף ימיו ואמר עליו כך: "כשהיה מלמד לא היה מונח ספר לפניו. הוא ידע הכול בעל פה, וכשהייתי מפענח בקושי את האותיות הקטנות בתוספות, הוא היה מפסיק אותי: 'אתה שם, בסוף השורה דילגת על מילה' … היה למר שושני כח דיאלקטי בלתי רגיל: כמות המושגים שהיה מסוגל לתפוס ולהרכיב בבת אחת הייתה משאירה רושם של פראות, בתגליותיה הבלתי צפויות". לוינס למד ממנו בצורה אינטנסיבית במשך כמה שנים עד שזה נעלם.

משנת 1957 לוינס הוזמן להרצות באופן קבוע בכנס השנתי לאינטלקטואלים היהודים בצרפת, שאורגן על ידי אדמון פלג וליאון אלגזי, והחל מהכנס השלישי (1960) הציג את "הקריאות התלמודיות" שלו. למרות נטייתו לתחום זה, הוא מעולם לא טען שהוא "תלמודיסט", כלומר אמן התלמוד, אלא "חובבן, עם כל הקונוטציה החביבה של המושג".

ה"קריאות" שכונסו במהדורה העברית יצאו במקור בשני קבצים נפרדים: "**ארבע קריאות תלמודיות**" (1968) שכינס את השיעורים בין השנים 1963- 1966 ו"**מן המקודש לקדוש: חמש קריאות תלמודיות חדשות**" (1977) שכינס את השיעורים בין השנים 1969 - 1975. בנוסף בספרו **חירות קשה**, שראה אור ב־1963 בהוצאת Michel Albin, מופיעים שני שיעורים תלמודיים נוספים, שניתנו בשנים 1961 ו־1962.

בשנת 2004 יצא לאור בעברית ספר נוסף בשם **קריאות תלמודיות חדשות**.

תוכן
----

הקריאות התלמודיות היו מבוססות על סוגיות אגדיות שונות בתלמוד. ולעיתים עסקו גם בסוגיות אקטואליות כמו הוויכוח ב-1963 לגבי היחס לדמותו של מרטין היידגר, פילוסוף גרמני ידוע שתמך בנאצים.

לקריאה נוספת
------------

* עמנואל לוינס, הקדמה ל"ארבע קריאות תלמודיות" ומבוא ל"מן המקודש לקדוש: חמש קריאות תלמודיות חדשות", תרגמה מצרפתית: רמה איילון, בתוך: **זהויות**, 5, 2014, הוצאת מכון ון ליר, עמודים 31 ־ 44.
* אליזבט גולדוין, **רווח בין האותיות - שעוריו התלמודיים של לוינס: התאמה בין תוכן וצורה**, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011.
* חנוך בן פזי, הקריאות התלמודיות — פילוסופיה או פרשנות דתית: "הספרות התלמודית" מבעד לעיניים של לוינס, **דעת: כתב-עת לפילוסופיה יהודית וקבלה**, חורף תש"ע, באתר JSTOR
* רון מרגולין, קריאותיו התלמודיות של עמנואל לוינס — אורות וצללים, **מדעי היהדות**, תשס"ג - תשס"ד, באתר JSTOR
* שמואל ויגודה, העיונים התלמודיים של עמנואל לוינס על רקע זרמים בפילוסופיה ובהגות היהודית במאה העשרים, עבודת גמר (מ"א) באוניברסיטה העברית, 1996

קישורים חיצוניים
----------------

* יהונתן עץ-חיים, קריאה חירשת בתלמוד, באתר הארץ, 18 באפריל 2002
* יאיר שלג, אופנת לוינס, באתר הארץ, 15 במאי 2002
* אדמיאל קוסמן, אל תשימו לב ליהודים, היהדות היא דבר נפלא, באתר הארץ, 4 ביוני 2002
* רבקה יפה, תשע קריאות תלמודיות - עמנואל לוינס, באתר ynet, 6 באוקטובר 2004
* אתר למנויים בלבד ז'ואל הנסל, להיחשף לסגנון המיוחד של עמנואל לוינס, באתר הארץ, 16 בינואר 2015

הערות שוליים
------------
**מיליון רסיסים קטנים** הוא ספר אוטוביוגרפי לכאורה מאת הסופר ג'יימס פריי. הספר הפך לרב-מכר בארצות הברית, ובהמשך נודע בשל סערה תקשורתית סביב גילויים של תחקירנים כי חלק מהפרטים בו בדויים.

הספר מספר על קורותיו של ג'יימס פריי, שבגיל 23 נכנס למוסד גמילה אחרי שהתמכר לאלכוהול וסמים קשים. הספר יצא לאור בשנת 2003 במהדורה הראשונה ובשנת 2006 במהדורה שנייה בתוספת הערת המחבר בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן. מיליון רסיסים קטנים פורסם לראשונה בזכות תוכניתה של אופרה וינפרי.

גילוי התרמית
------------

בסוף 2005 אתר האינטרנט סמוקינג גאן נתבקש על ידי אחד מגולשיו לפרסם את פספורט הכלא של פריי, אך המשימה של תחקירני האתר הפכה קשה במיוחד כשהסתבר כי פריי מעולם לא ישב בכלא. בספרו טוען פריי כי ישב בכלא במשך 87 ימים, כאשר למעשה בילה רק מספר שעות בחדר ההמתנה של בית מעצר, לאחר שנמצא נוהג בשכרות; הוא שוחרר בערבות על ידי חבר.

עוד הסתבר כי מסכת ההתנגשויות האלימה שלו עם אנשי חוק הייתה פרי דמיונו, כמו גם התיאור הגרפי המצמרר של טיפול שורש שהתבצע כביכול בשיניו הקדמיות ללא הרדמה. פריי טען כי רופא השיניים אמר לו כי סמים מכל סוג שהוא אסורים על משתמשים בגמילה ולכן אין באפשרותו לתת לו הרדמה כללית או מקומית, ואף קשר אותו ברצועות פלסטיק לכיסא המטופל כדי שלא ישתולל בזמן הטיפול הקשה. עם זאת, מנהל מרכז הגמילה הכחיש בשידור כי נעשות פרוצדורות רפואיות במטופלי מרכזי הגמילה בלא הרדמה.

לאחר שהתגלתה התרמית רואיין ג'יימס פריי בתוכניתה של אופרה וינפרי, והודה ששיקר לקוראיו. הוצאת הספרים רנדום האוס עצרו מיד את הוצאת הספר וחידשו את ההוצאה רק לאחר הוספה של הערת המחבר, בה כותב פריי בין היתר כי הספר נכתב מזיכרונו ויש רופאים הטוענים כי ייתכן וזיכרונו פגום. כמו כן הוסיף כי הוא "מתנצל מעומק הלב" בפני הקוראים שהתאכזבו משינוי הפרטים בסיפור. בנוסף להערת המחבר, הודפס הספר כאשר בכריכתו נכתב "מבוסס על סיפור אמיתי", בניגוד ל"סיפור אמיתי" שנכתב בהוצאה הראשונה.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מיליון רסיסים קטנים (באנגלית)
* ג'יימס פריי מודה: ספרי האוטוביוגרפי לא אותנטי, אתר וואלה!, 7.2.2009
* שירי ארצי, היה או לא היה, באתר הארץ, 13 ביוני 2007
* מיליון רסיסים קטנים, באתר OCLC (באנגלית)
**אנטולי מקסימוביץ' זְלֶנְקוֹ** (באוקראינית: **Анато́лій Макси́мович Зле́нко**;‏ 2 ביוני 1938 – 1 במרץ 2021) היה דיפלומט אוקראיני. שר החוץ הראשון של אוקראינה, בין השנים 1990 עד 1994, ושוב בין השנים 2000–2003.

בשנים 1994 עד 1997 כיהן זלנקו כנציג הקבע של אוקראינה באומות המאוחדות (אנ').

ביוגרפיה
--------

נולד בכפר סטבישצ'ה (אנ') הסמוך לקייב. ב-1967 סיים את לימודיו באוניברסיטת קייב והצטרף לשירות הדיפלומטי של ברית המועצות.

ב-1973 התמנה כחבר במזכירות אונסק"ו בפריז ובאוקטובר 1983 התמנה לנציג הקבוע של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית (שהייתה בעלת מעמד נפרד מברית המועצות במוסדות האו"ם) באונסק"ו.

באפריל 1987 התמנה כסגן שר החוץ של אוקראינה, ואז שימש במשרת שר החוץ, עדיין בתקופה הסובייטית, בין יולי 1989 ליולי 1990.

ב-1990 היה לשר החוץ הראשון של אוקראינה העצמאית בתקופה הבתר-סובייטית ובתפקידו זה קידם במרץ את יחסי אוקראינה עם מערב אירופה.

לאחר תום כהונתו הראשונה כשר החוץ, בספטמבר 1994, התמנה זלנקו לנציג הקבע של אוקראינה באו"ם עד ספטמבר 1997. אחר כך כיהן כשגריר אוקראינה בצרפת, נציג אוקראינה באונסק"ו וכשגריר לא-תושב בפורטוגל ובשנת 2000 חזר לכהן כשר החוץ עד לפרישתו ב-2003.

ב-2010 מונה זלנקו לדיקן הפקולטה ליחסים בינלאומיים של האוניברסיטה הסלאבית של קייב.

הוא מת בגיל 82 ב-1 במרץ 2021.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אנטולי זלנקו** בוויקישיתוף
* "Пішов з життя ексміністр закордонних справ Зленко". *Укрінформ* (באוקראינית). 2021-03-01. נבדק ב-2022-07-03.
* אנטולי זלנקו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb13759170f (data)
* GND: 1158799993
* ISNI: 0000 0003 8283 2769
* LCCN: n85044275
* SUDOC: 127931295
* VIAF: 266584488
* WorldCat: lccn-n85044275

 |
שגיאות פרמטריות בתבנית:ספר   
שימוש בפרמטרים מיושנים ריקים [ עורך ] 

**מימזיס - התגלמות המציאות בספרות המערב** (בגרמנית: *Mimesis: Dargestellte Wirklichkeit in der abendländischen Literatur*) הוא ספר מאת הפילולוג וחוקר הספרות היהודי-גרמני אריך אוארבך, שהופיע לראשונה ב-1946 בברן שבשווייץ, ונחשב עד היום לאחד מהספרים החשובים ביותר בחקר הספרות.

הספר חוקר את דרך ייצוג המציאות (מימזיס) בספרות המערב. אוארבך בוחן את האודיסיאה של הומרוס, את התנ"ך ואת יצירותיהם של דנטה,  סרוואנטס, מולייר, שייקספיר, רבלה, וירג'יניה וולף, מרסל פרוסט ויוצרים מרכזיים אחרים בתרבות המערבית, ומנסה לתאר על פי ייצוג המציאות בספרים אלה כיצד השתנתה תפיסת המציאות בהיסטוריה המערבית.

על פי אוארבך, בספרות המערב יש שני אופני ייצוג עיקריים: האחד, שתחילתו בהומרוס, דוגל בהפרדת סגנונות. סגנון "גבוה" לדמויות הרואיות, וסגנון "נמוך" לדמויות קומיות. הזרם השני, שתחילתו במקרא, מבטל את רמות הסגנון השונות, ומציג גיבורים "גבוהים" ו"נמוכים" באותו הסגנון. אוארבך בוחן קטעים מתוך ספרות המערב, ומעניק להם קריאה צמודה. הוא מנתח את המבנה התחבירי ואת בחירת המילים בטקסטים, ומנסה לקשרם לתפיסת המציאות בתרבות שבה נכתבו טקסטים אלה. עניינו העיקרי הוא הציבור הקורא ותגובתו לטקסט, והוא נע מהקטע הספציפי ביצירה לסגנון הכתיבה הנפוץ בזמן חיבור היצירה.

גישתו של אוארבך היא, כפי שהוא כינה אותה, "פרספקטיבה היסטורית". לטענתו, בכל תקופה קיימים אמצעים וטכניקות ספרותיות משלה, שנותנות ביטוי ייחודי לתפיסת האדם בתקופה זו. להבדיל מחוקרים אחרים, הוא לא משבח את דנטה, למשל, על שהוא "מודרני" יותר מיוצרים אחרים בתקופתו, אלא הוא מנסה להבין כיצד סגנונו של דנטה קשור לתקופתו ולאמצעי הביטוי שלה, וכיצד אלו קשורים לתפיסה חברתית כוללת.

תרגום עברי
----------

* אריך אוארבך, **מימזיס: התגלמות המציאות בספרות המערב**, תרגם ברוך קרוא, הוסיף מבוא דב סדן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ח (1957). (התרגום זיכה את מחברו בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת)

לקריאה נוספת
------------

* גלילי שחר, "מונותאיזם וספרות", בספרו: **שארית ההתגלות: החוק, הגוף ושאלת הספרות**, מוסד ביאליק, 2011, עמ' 20–43.

קישורים חיצוניים
----------------

* גלילי שחר, בחזרה אל הרומאן, עיר המקלט של האנושות בשעותיה הקשות, באתר הארץ, 7 ביוני 2007
* יואב רינון,  יצירות מופת בספרות עולם א'. שיעור 3, סרטון באתר יוטיוב
* ש"ס, מאבק הספרות להגשמת תכליתה, חרות, 1 בנובמבר 1957
* דוד צור, צלקת אודיסיאוס ו...עקדת יצחק, מעריב, 8 בנובמבר 1957
* אדיר כהן, "מימזיס", על ספרות המערב, הַבֹּקֶר, 29 בנובמבר 1957
* ש"י פנואלי, ספר – שהינו מאורע, על המשמר, 13 בדצמבר 1957
* שלמה גרודזנסקי, "מימזיס" לאריך אוארבך, דבר, 30 בינואר 1959
**בית הכנסת יואב** (בפרסית: **کنیسای یوآو**) היה בית כנסת בשכונת מומאנדה שבעיר העתיקה של הראת שבמערב אפגניסטן. חוקרים משערים כי נבנה ב-1393. הוא בית הכנסת היחידי שנותר באזור, למרות שאינו משמש עוד כבית כנסת.

לבניין שתי קומות, הוא בנוי לבני בוץ, בסיסו לבנים, ולו חצר פנימית. ארון הקודש היה בנוי בקיר המערב, פונה לירושלים. בבית הכנסת ניכרת השפעה אדריכלית פרסית מובהקת.

בשנת 1978 נתגלה בית הכנסת בחפירות ארכאולוגיות, יחד עם ארבעה בתי כנסת, ברבעים העתיקים "בר דוראני" ו"מומאנדה", אזור שנודע בעבר בשם "מג'אלה-י מוסאהייה", "שכונת היהודים". שמות שלושה מהם היו "מולא אשור", "יואב", ו"גול". רק בבית הכנסת "יואב" נשתמרו רוב המאפיינים המקוריים. ארון הקודש שנשתמר בצורה הטובה ביותר מתוך הארבעה הועבר לבית התפוצות.

שרידי בית הכנסת, בצפון, מזרח ודרום החצר, משמשים כעת למגורים. חדר במרתף הבית בצד המערבי של החצר משמש כביתו של נציג המשרד לשימור אתרי מורשת בהראת. 

בסקר ראשוני שנערך במקום בשנת 1988, כתבה החוקרת אנט איטיג: 

> 
> אולם התפילה המרכזי עדיין מכיל עיטורי סטוקו מצוירים, בעיקר של פרחים, עם השפעה חזקה פרסית, כמו למשל "עץ חיים" פורח ומוטיבים בתבנית פייזלי, משני צידי ארון הקודש, בקיר המערבי. הארון מוגבה וניתן להגיע אליו באמצעות מדרגות. החדר עצמו מתומן. בצד הדרומי של אולם התפילה נמצאת ארקדה עם חלונות מסוגננים, אשר משמשת כעזרת נשים. הבימה הנמוכה שנמצאת מתחת לכיפה נשארה ללא פגע. נמצאו 3 משפטים בעברית החרוטים בקיר הצפוני, מעל המדרגות.
> 
> 
> 
>

ראו גם
------

* יהדות אפגניסטן

קישורים חיצוניים
----------------

* תמונות בית הכנסת, באתר International Survey of Jewish Monuments
* תיאור בית הכנסת והממצאים, באתר International Survey of Jewish Monuments
* על יהדות אפגניסטן, באתר בית התפוצות
* בתי הכנסת של יהודי אפגניסטן, באתר אפגנים
**סטנלי גריסוולד** (באנגלית: **Stanley Griswold**;‏ 14 בנובמבר 1763 – 21 באוגוסט 1815) היה פוליטיקאי אמריקאי ששירת מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית כמזכיר כללי בטריטוריית מישיגן.

ביוגרפיה
--------

גריסוולד נולד ב-1763 במדינת קונטיקט ושירת בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. גריסוולד רכש את השכלתו באוניברסיטת ייל וסיים את לימודיו שם ב-1786. בין השנים 1805–1808 שירת גריסוולד כמזכיר כללי של טריטוריית מישיגן. ב-1806, במהלך כהונתו כמזכיר הכללי במישיגן, הורה גריסוולד על הקמת מבצר קרוגאן (אנ') שיסייע בהגנה מפני תקיפות של ילידים אמריקאיים על מקניהם של המתיישבים בטריטוריה. גריסוולד נאלץ לעזוב את משרתו כמזכיר כללי עקב מחלוקות רבות שהיו בינו לבין מושל טריטוריית מישיגן דאז, ויליאם הל (אנ'), שהאשים אותו ביצירת מחלוקת בינו לבין המיליציות המקומיות.

במאי 1809 החליף את אדוארד טיפין בסנאט של ארצות הברית, וכיהן כנציג אוהיו בסנאט עד לדצמבר אותה שנה.

גריסוולד נפטר באילינוי ב-21 באוגוסט 1815.

לקריאה נוספת
------------

* Silas Farmer, **The history of Detroit and Michigan**, 1884

קישורים חיצוניים
----------------

* סטנלי גריסוולד באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Farmer, p. 88
2. ↑  Farmer, p. 226
3. ↑  Clarence Monroe Burton, **Compendium of history and biography of the city of Detroit and Wayne County, Michigan**, pp. 51-52, 1909

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* LCCN: n85121791
* SNAC: w6v12h54
* US Congress: G000489
* VIAF: 23572789
* WorldCat: lccn-n85121791

 |
**נץ קופר** (שם מדעי: ***Accipiter cooperii***) הוא מין של נץ בינוני החי ברוב שטחה של אמריקה הצפונית מדרום קנדה עד צפון מקסיקו ובמרבית ארצות הברית.

תיאור
-----

זהו נץ באורך 35–46 ס"מ ומשקלו הממוצע 220–440 גרם אצל הזכרים. כמו מיני נצים אחרים הנקבות גדולות מעט מהזכרים. אורכן 42–50 ס"מ ומשקלן 330–700 גרם. מוטת הכנפיים של הנץ מגיעה ל-62–94 ס"מ. הנצים החיים במזרח גדולים יותר מהנצים החיים במערב. הנקבות הגדולות יכולות להידמות לפרטי נץ גדול קטנים, אך צבע הנץ הגדול בהיר יותר. נץ זה דומה מאוד למין הנץ *Accipiter striatus* ותחומי המחיה של שני המינים חופפים.

צבע הנץ אפור-כחול עם חזה לבן ובטן ואחוריים בצבע אפרסק ומפוספסים בלבן. הוא בעל זנב ארוך המפוספס באפור-כחול ובאפור בהיר וכנפיים מעוגלות, איתן הוא יכול לנוע בקלות ביער. לנץ יש עיניים חדות אדומות ו"כיפה" שחורה והוא בעל רגליים וטפרים צהובים.

התנהגות
-------

הנץ מצוי באזורים שונים ברחבי אמריקה הצפונית מדרומה של קנדה עד מקסיקו. הוא מצוי בעיקר ביערות נשירים, מחטניים, יערות פתוחים, בתות וגם מדרונות הרים. בעבר חשבו שהנצים מתרחקים מיישובים עירוניים, אך במהלך השנים הם החלו להתאכלס גם בערים הגדולות, שם יש מושבות יונים גדולות מהם הם ניזונים.

הנץ פועל ביום ותוקף את הטרף בהפתעה בתוך עלוות היער. הוא מחכה לטרף לא זהיר ואז מתחיל להתקרב אליו בהדרגה. עם זאת מחקר הראה שדרך זו מסוכנת מאוד ובהרבה שלדי נצים התגלו בשברים בחזה, ככל הנראה מפגיעה בענפים. הטרף העיקרי הוא עופות קטנים יחסית כמו קיכליים, עורבנים, נקריים, זרזירים, פזאיים, יוניים, קוקיות וחוגלות, אך הם יכולים לטרוף דורסים אחרים כמו בז אמריקני ואפילו נצים אחרים.

בנוסף על עופות, הנץ ניזון גם מיונקים קטנים כמו טמיאסים, עכברים, חולדות, ארנבים, סנאיים ועטלפים. הוא יגוון גם בזוחלים וצפרדעים. הנץ הורג את טרפו עם טפריו הננעצים בבשר ועם מקורו המעוקל והוא נצפה גם מטביע את טרפו במים. כמה נצים נראו במרדף אחרי ציפורים קטנות או עטים במהירות על מינים החיים על הקרקע.

הנץ הוא עוף מונוגמי המקנן בין העצים ובונה קן מזלזלים וענפים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **נץ קופר** בוויקישיתוף
* נץ קופר, באתר ITIS (באנגלית)
* נץ קופר, באתר NCBI (באנגלית)
* נץ קופר, באתר Animal Diversity Web (באנגלית)
* נץ קופר, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית)
* נץ קופר, באתר Internet Bird Collection (באנגלית)
* נץ קופר, באתר GBIF (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  נץ קופר באתר הרשימה האדומה של IUCN

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007541961505171

 |
**אלסה** (Automóviles Luarca, SA) היא חברה בת ספרדית של החברה הבריטית Mobico Group, המפעילה שירותי אוטובוסים בספרד ובמדינות אחרות ברחבי אירופה, כולל אנדורה, אוסטריה, בלגיה, צ'כיה, צרפת, גרמניה, הונגריה, איטליה, מלטה, קפריסין, הולנד, פולין, פורטוגל, רומניה, סלובקיה, שווייץ ואוקראינה .

לאלסה הייתה בעבר גם פעילות בסין ובצ'ילה, אך אלה נשמרו על ידי הבעלים הקודמים של החברה ואינן בבעלות נשיונל אקספרס.

הִיסטוֹרִיָה
------------

 אוטובוס ALSA Setra S319GT-HD בשנת 2005
בשנת 1923, כאשר ALSA התאגדה, היא הייתה רק מפעיל אזורי שבסיסו בלוארקה ואוביידו, באזור הצפוני של ספרד של אסטוריה .

 אוטובוס ALSA במרוקו (2020)
 Youngman JNP6127EA של בייג'ינג ALSA בשנת 2021
בשנות ה-20 וה-30, שירות הדגל של אלסה היה ה-170 ק"מ מסלול Oviedo-Luarca- Ribadeo, צפון מערבה מאוביידו, עם שלוש עשרה עצירות קבועות ושלושים עצירות מדי פעם, נסיעה של 10 שעות. מאוחר יותר, זה הורחב לקורוניה.

בשנות ה-40 וה-50, הרחיבה ALSA את הרשת דרך מרכז ומערב אסטוריאס. בשנת 1962, החלה החברה בהוצאת קו מאוביידו למדריד, וב-1964 החלה את השירות הבינלאומי הראשון שלה מאוביידו לפריז ובריסל. החברה התרחבה והפכה למובילת נוסעים ספרדית המובילה בשנות ה-80, ועד שנת 2000 כיסתה את רוב ספרד ומערב אירופה .

לקראת סוף המאה ה-20, אלסה השתלטה על מספר מפעילים ספרדיים, בעיקר אמפרה פרננדס, שבסיסה בלאון, אנטקאר וקונטיננטל אוטו.

באוקטובר 2005, נשיונל אקספרס לקחה את אחזקת הרוב ב-ALSA, תוך שמירה על המותג ALSA. נשיונל אקספרס רכשה את היריבה הספרדית העיקרית של ALSA, Continental Auto, ב-2007.

ALSA החלה את פועלה במרוקו ב-1999 במרקש. לאחר מכן, החלה לפעול באגאדיר ב-2010, בטנג'יר ב-2013 ובחוריגבה ב-2015. ביוני 2018, היא זכתה בחוזה ל-15 שנים להפעלת שירותים ברבאט, סאלה וטמרה במיזם משותף עם החברה המקומית CityBus.

צי אוטובוסים
------------

בשנותיו הראשונות, צי ה-ALSA התבסס בעיקר על רכבי NAG ו- Saurer, עם כמה GMCs נוספים, ו- De Dion-Boutons, אך ב-1939/40 הם קנו בסביבות שבעה קרונות שליטה רגילים של ACLO בריטיים, שבתחילת שנות החמישים עקבו אחריהם. שמונה יחידות בקרה קדימה מדגם Regal III מאותה יצרן, עם גופים של Seida מבילבאו .

מאוחר יותר, ALSA עברה למדיניות רכישה של פגאסו, בתחילה עדיין עם גופי סיידא, ואחר כך עם רכבות מונוטרל, סטרה-סיידה, איאטס ואיריזר ; לפנות בתחילת שנות ה-80 לשלדות מרצדס-בנץ O303 ו- O404 עם מרכבי Maiso, Hispano Carrocera, Sunsundegui ונוגה ספרדיים ברציפות .

מרצדס-בנץ היא עדיין ספקית השלדות הראשית של ALSA, אבל ה- Setras שלושת הסרנים המובילות בטווח הן ספינות הדגל הנוכחיות של צי ה-ALSA, רבות מהן במפרט ***קלאס סופרה*** ברמה הגבוהה ביותר.

רוב הצי מצויד ב-WIFI, שירותים, מיזוג אוויר ושקעי חשמל בכל מושב.

הערות שוליים
------------

1. ↑  National Express in Spanish deal *BBC News* 11 October 2005
2. ↑  British National Express Wins 1 €Bln Bus Contract in Morocco The North Africa Post 4 July 2018
3. ↑  National Express becomes Morocco's largest operator *Coach & Bus Week* 4 July 2018
4. ↑  Wifi ALSA

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ALSA** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של ALSA (בספרדית)

* אתר האינטרנט הרשמי של ALSA (בספרדית)
* Beijing ALSA
* Page on ALSA's ACLO buses
* ALSA, ברשת החברתית פייסבוק

* ALSA, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb13887083t (data)
* ISNI: 0000 0001 1167 2126
* VIAF: 131180567
* WorldCat: viaf-131180567

 |