recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
פירוש נוסף ערך זה עוסק באיש ציבור ישראלי. אם התכוונתם למשורר היידיש משה אברהם כץ, ראו אלף כץ.

**אברהם כץ** (7 בדצמבר 1931 – 13 באוגוסט 1986) היה איש ציבור ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם גח"ל והליכוד בין השנים 1969–1981; חבר הנהלת הסוכנות היהודית ויו"ר ארגון המורים העל-יסודיים.

חייו
----

כץ נולד בשנת 1931 בנס ציונה. בסיום לימודיו בגימנסיה העברית הרצליה, הצטרף לשורות הפלמ"ח ולחם במסגרת חטיבת הראל במלחמת העצמאות.

למד באוניברסיטה העברית לתארים ראשון ושני בספרות, כלכלה וגאוגרפיה. בשנים 1950–1955 היה חבר ועד הסטודנטים של האוניברסיטה. בתקופה זו הוסמך להוראה בבתי ספר תיכוניים.

פעילותו הציבורית החלה בשנת 1955 כפעיל במפלגת הציונים הכלליים ושולבה עם פעילותו המקצועית, בהיותו דובר וחבר ההנהלה של ארגון המורים התיכוניים. בשנים 1962–1969 כיהן כיו"ר ארגון המורים העל-יסודיים. במקביל לכך מונה לשורת תפקידים אקדמיים וממלכתיים: חבר מליאת רשות השידור (1964–1970), חבר נשיאות ועדת התיאום של ארגונים אקדמאים (1965) ומנהל בית הספר של משרד החינוך להשתלמות עובדי הוראה בכירים (1968–1969).

בשנים 1969–1981 כיהן כץ כחבר הכנסת מטעם גח"ל והליכוד בשלוש כנסות רצופות. בכנסת השמינית כיהן כיו"ר ועדת החינוך והתרבות. כמו כן היה חבר במהלך שנות כהונתו בוועדת החוץ והביטחון וועדת הכנסת.

בתקופת כהונתו בכנסת נבחר חבר כנסת נוסף (מהמערך) בשם אברהם כץ, וכדי להבדיל בין השניים הוסיף חבר הכנסת החדש לשם משפחתו את המילה 'עוז' (אברהם כץ עוז). 

במקביל לכהונתו בכנסת שימש בשנים 1970–1977 כמרצה לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן מונה, בשנים 1978–1986, לחבר הנהלת הסוכנות היהודית, ממלא מקום יו"ר ההנהלה וראש מחלקת הנוער והחלוץ בהסתדרות הציונית.

אברהם כץ התחתן עם הדסה ציפורה רייכמן להם נולדו שלושה ילדים , חמוטל, יהודה(כצלה) ושחר.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אברהם כץ** בוויקישיתוף
* 

* אברהם כץ, באתר הכנסת

* אברהם כץ, באתר כנסת פתוחה

| יושבי ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת |
| --- |
| יושבי ראש ועדת החינוך והתרבות (2003-1949) | שושנה פרסיץ • אלימלך-שמעון רימלט • משה קול • אלימלך-שמעון רימלט • אברהם כץ • אלימלך-שמעון רימלט • אברהם כץ • אברהם שכטרמן • אהרן ידלין • אורה נמיר • נחמן רז • מיכאל בר-זוהר • דליה איציק • אברהם בורג • עמנואל זיסמן • זבולון אורלב |
| יושבי ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט (מ-2003) | מלי פולישוק-בלוך • אברהם פורז • אילן שלגי • מיכאל מלכיאור • זבולון אורלב • אלכס מילר • עינת וילף • עמרם מצנע • יעקב מרגי • ניצן הורוביץ • רם שפע • שרן השכל • יוסי טייב |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007305998905171
* ISNI: 0000 0000 6816 2955
* LCCN: n87921255
* VIAF: 97591057
* WorldCat: lccn-n87921255

 |
**שפיק אסעד** (בערבית: **شفيق اسعد**; ‏10 באפריל 1937 - 6 ביוני 2004) היה פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, חבר הכנסת בכנסת התשיעית וראש המועצה המקומית בית ג'ן.

קורות חיים
----------

נולד ב-10 באפריל 1937 בבית ג'ן. למד בבית ספר תיכון רמה.

אסעד היה מזכיר ההסתדרות בבית ג'ן בשנים 1967-1961 ולאחר מכן כיהן כראש המועצה המקומית בית ג'ן בשנים 1969-1967. בשנת 1976 הוא הפסיד בבחירות לראשות המועצה, לרג'א קבלן.

הצטרף לתנועת ד"ש (התנועה הדמוקרטית לשינוי) ופקד יותר מ-1000 דרוזים לתנועה. בבחירות הפנימיות הצביעו החברים אותם פקד עבור יגאל ידין, מאיר עמית ועבורו, מבלי להצביע עבור מועמדים נוספים, וכך הצליח אסעד להתברג במקום ריאלי ונבחר מטעם ד"ש לכנסת התשיעית. לאחר פיצול ד"ש השתייך לתנועה הדמוקרטית יחד עם יגאל ידין ואחרים. במחצית הראשונה של 1980 ניהל יחד עם שלמה אליהו מגעים על חבירה לליכוד ולעבודה, וביוני 1980 השניים פרשו מהתנועה הדמוקרטית והקימו את סיעת אחווה. המגעים עם מפלגות שונות נמשכו ולבסוף חבר לתנועה להתחדשות ממלכתית. 

בשנות ה-80 שימש שוב ראש המועצה המקומית בית ג'ן, והוביל את המאבק על הרחבת היישוב, הממוקם בלב שמורת הר מירון, מול רשות שמורות הטבע. בנוסף ניטש מאבק על הזכות לעבד חלקות אדמה שבבעלות תושבי הכפר שגם הוכרזו שמורת טבע.

בשנים 1998–2003 כיהן פעם נוספת כראש המועצה המקומית בית ג'ן.

שפיק אסעד נהרג בתאונת דרכים ב-6 ביוני 2004, בגיל 67.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* שפיק אסעד, באתר הכנסת (לגרסה בערבית)

* שפיק אסעד, באתר כנסת פתוחה

הערות שוליים
------------

1. ↑  יואל דר, תומכי העבודה ניצחו ב-4 כפרים ערביים; אנשי רק"ח ב-2, דבר, 27 במאי 1976
2. ↑  בד"ש מכחישים קנוניה, דבר, 27 במרץ 1977  
דניאל בלוך, לידתה, התפוררותה ומותה של ד"ש, דבר, 31 באוקטובר 1980
3. ↑  דניאל בלוך, הממשלה תאשר היום הפקדת תיק הבטחון, דבר, 1 ביוני 1980
4. ↑  יהושע ביצור, הרוב הקואלציוני בכנסת - 63 בלבד, מעריב, 24 ביוני 1980  
אושרה הקמת סיעת אחווה, דבר, 9 ביולי 1980
5. ↑  שפיק אסעד: אני רוצה הרבה, מעריב, 26 בדצמבר 1980
6. ↑  מיכאל דק, ברית־הדמים ואדמונית החורש, כותרת ראשית, 15 ביולי 1987
7. ↑  אורי אס, ח"כ לשעבר שפיק אסעד נהרג בתאונת דרכים בגליל, באתר הארץ, 7 ביוני 2004
**בית הַמְלין** היה מבנה ששימש כמרכז ארגוני, תרבותי וחינוכי של פעילי ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל וחלל תצוגה לאמנים. המבנה, בפינת הרחובות ויצמן וזכרון יעקב בתל אביב, תוכנן על ידי האדריכלים (לימים שניהם זוכי פרס ישראל) בנימין אידלסון ואריה שרון.

היסטוריה
--------

הבית נחנך בשנת 1956 על ידי ה"יידיש נאציאָנאלער ארבעטער פארבאנד" (ברית הפועלים הלאומית היהודית) האמריקאי וההסתדרות, ונקרא על שמו של מייסד מגבית ההסתדרות בארצות הברית, אייזיק המלין (Hamlin).

המתכננים של בית המלין, אריה שרון ובנימין אידלסון, הם אותם אדריכלים שתכננו את בית ליסין שהוקם בשנת 1953, שני המבנים צמודים זה לזה.

בית המלין שימש תקופות ממושכות כחלל תצוגה לאמנים, בשנת 1959 נערכה במקום תערוכה של פורשי קבוצת אופקים חדשים בה השתתפו מרסל ינקו, אהרן כהנא, משה מוקדי, צבי מאירוביץ, אביגדור סטימצקי, ז'אן דוד, משה קסטל, דוד פלומבו, לואיז ובצלאל שץ. בשנת 1960, ארגנו הצייר משה מוקדי והפסל קוסו אלול תערוכה במתכונת של "סלון פתוח" אליה הוזמנו אמנים שונים ללא מגבלה של סגנון או ותק.

בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 מכרה ההסתדרות את הבניין והוא הוסב למשרדים, חנויות וחדר כושר.

ב-19 בפברואר 2018 נהרס "בית המלין" לטובת הקמת מגדל מגורי יוקרה בשם "מגדל בית ליסין".

תיאור המבנה
-----------

המבנה, לו צורה של טרפז צר, נבנה באלכסון לבית ליסין ובמקביל לרחוב זכרון יעקב, כשדופנו המערבית של המבנה מתיישרת עם רחוב ויצמן. בצדו הצפוני של המבנה הייתה קומה כפולה ששימשה כאולם אירועים ותערוכות ולפניה חלל כניסה מאורך שנמתח מהכניסה ברחוב ויצמן. על הקיר הראשי באולם התנוסס ציור קיר גדול (גובהו 5 מ' ורוחבו 10 מ'), "אחווה" שמו, אשר תיאר את פגישת יוסף ואחיו, שאותו צייר האמן הנודע שלום סבא בשנים 1956 עד 1958. (לאחר שהבניין נמכר הקיר שעליו היה הציור כוסה בקיר גבס, ובעקבות כך במשך שנים נחשב הציור בטעות כאבוד. עם תחילת ההריסה הסתבר כי הקיר המקורי ועליו הציור קיים, אך ניסיונות של הרגע האחרון להצילו שנעשו מול היזם ומול עיריית תל אביב עלו בתוהו).

בקומה השנייה מוקמו חדרי משרדים ואולם נוסף שתפס שטח של קומה שלמה, מואר באמצעות חלונות עיליים בגג הבניין.

ראו גם
------

* בית ליסין
* תיאטרון האהל בתל אביב, תוכנן גם הוא על ידי אריה שרון

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר למנויים בלבד קשת רוזנבלום, עוד מבנה של ההסתדרות שייעלם מהעולם, באתר הארץ, 11 בפברואר 2014

הערות שוליים
------------

1. ↑  "בית המלין" ייחנך ביום א' בת"א, למרחב, 31 ביולי 1956
2. ↑  דב בן-מאיר, **לקסיקון ההסתדרות**, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך, תש"ם 1980, עמ' 79
3. ↑  קרע בקבוצת .אופקים חדשים־, דבר, 13 בינואר 1959
4. ↑  יונה פישר, "אמנות מודרנית 1959", למרחב, 23 בינואר 1959
5. ↑  עולם ומלואו בקליפת אגוז, דבר, 19 בפברואר 1960
6. ↑  הילה ציאון‏, צפו: תיאטרון "בית ליסין" המיתולוגי בת"א נהרס לטובת מגדל יוקרה, באתר וואלה!‏, 15 בפברואר 2018
7. ↑  מיכאל יעקובסון: הריסה חסרת תרבות: ציור קיר חשוב ייחרב לטובת עוד מגדל מגורים, 19 בפברואר 2018, xnet
8. ↑  דורון לוריא: "אל תבשרו בחוצות אשקלון, או - מזגנים עליך שמשון: גורל העבודות הציבוריות - מונומנטליות של שלום סבא", בתוך: **שלום סבא: לגופם של דברים**, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2023**.**
מרכז המבקרים בארות בנגב
**בארות בנגב** הוא מרכז מורשת שהוקם בקיבוץ עלומים. המרכז עוקב אחרי תולדותיו של הקיבוץ הדתי, בארות יצחק שהוקם במקום ב-1943, ונהרס בעקבות הקרב עם המצרים במלחמת העצמאות. מרכז המורשת מכיל את מרכז המבקרים בקיבוץ עלומים, ואת מגדל המים הישן של הקיבוץ.

מגדל המים בבארות יצחק הישנה, מבט מדרום-מערב

על המרכז
--------

המרכז נבנה על מנת לספר את סיפורה של תנועת הקיבוץ הדתי, ובפרט את סיפורה של קבוצת בארות יצחק. על אף הניצחון של הקיבוץ בקרב הקשה שהתחולל נגד המצרים בח' בתמוז תש"ח, החברים מספרים על שורה של אירועים טראומטיים שגרמו להדחקת הסיפור מעל בימת ההיסטוריה. על מנת לתקן את השבר, תנועת הקיבוץ הדתי החליטה לשקם את אתר המורשת ולהקים מרכז מבקרים. המרכז, שנחנך בפברואר 2014, נבנה בתוך בית ילדים ישן של קיבוץ עלומים. הקומה הראשונה כוללת אירוח כפרי ואולם כנסים, ובקומה השנייה תצוגת חפצים ותמונות מחיי "תורה ועבודה" של היישובים הדתיים הראשונים בנגב. בנוסף לתצוגה ישנו מיצג אור-קולי המתאר את עלילות הקבוצה והתנועה. לצד מרכז המבקרים בוצעו עבודות שימור ושיקום של מגדל המים הישן, והוא קיבל מעמד של אתר מורשת לאומי.
מרכז המורשת מקיים מגוון סיורים במרחב הסובב כמו, בעקבות נשים בנגב, הכרות עם אתרי מורשת בעוטף עזה, ובמסגרת פסטיבל "דרום אדום" אף סיורי פריחה.

סיפורה של התיישבות
------------------

מרכז המורשת עוקב אחרי הקמת היישובים הדתיים בנגב, ובפרט סיפורה של קבוצת בארות יצחק, המהווה את הקיבוץ הדתי הראשון במרחב. במרכז המבקרים מספרים את סיפור ההתיישבות והגבורה של הקבוצה שהקימה את הקיבוץ. במלחמת העצמאות (לאחר פינוי האמהות והילדים לתל אביב) נשארו להגן על הקיבוץ כשמונים חברים, מבני 17 ועד 40, מתוכם גם 20 נשים. בתום הקרב הקשה, בארות יצחק ניצחה והמצרים נסוגו משטחי המשק, אולם המחיר היה כבד: 17 נהרגו, 15 נפצעו וכל בתי הקיבוץ נשארו הרוסים. בתום המלחמה, חברי הקיבוץ החליטו לשקם את עצמם בנקודה חדשה - במרכז הארץ.

החלטתם של אנשי הקיבוץ להקים את הקיבוץ במקום אחר התקבלה רק לאחר שמרכז התנועה החליט לשלוח גרעין נוסף להתיישב באתר שבנגב. הגרעין שהגיע לבארות יצחק שבנגב נשאר שם כשנה ובסופו של דבר חבר לפליטי כפר עציון שהקימו את ניר עציון שבכרמל.

לקריאה נוספת
------------

* נחום ברוכי, **בארות יצחק בהתיישבות ובמלחמה**, הוצאת ספרים אריאל, תשס"ט - 2009

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בארות בנגב** בוויקישיתוף
ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מגדל המים בבארות יצחק הישנה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של בארות בנגב
* אתר הקיבוץ בארות יצחק

הערות שוליים
------------

1. ↑  מתוך ביקור במרכז ביוני 2015
2. ↑  ד"ר נחום ברוכי הקרב על בארות יצחק
**ניבין אבו רחמון** (בערבית: **نيفين ابو رحمون**; נולדה ב-24 בנובמבר 1981) היא אשת ציבור וחינוך ערבייה-ישראלית. הייתה חברת הכנסת מטעם מפלגת בל"ד (ברית לאומית דמוקרטית) בסיעת הרשימה המשותפת כתשעה חודשים בסוף כהונת הכנסת העשרים.

קריירה פוליטית
--------------

אבו רחמון התמודדה על המקום החמישי במפלגת בל"ד ונבחרה ברוב קולות למקום זה, דבר שהציב אותה במקום ה-19 ברשימה המשותפת לקראת הבחירות לכנסת העשרים. אבו רחמון עמדה במרכזו של סכסוך פוליטי בין בל"ד לחד"ש ברשימה המשותפת בדבר פרשנותם של הסכמי רוטציה בתוך הרשימה המשותפת. על פי עמדת חד"ש ההסכם קוים עם התפטרותם של ח"כ עבדאללה אבו מערוף מחד"ש ואוסאמה סעדי מתע"ל, אף על פי שבמקום אבו מערוף נכנס יוסף עטאונה שגם הוא נציג חד"ש, ולא נציג בל"ד. על פי עמדת בל"ד ורע"ם, מטרת הרוטציה הייתה לקבוע את חלוקת המושבים בין המפלגות ברשימה המשותפת, כך שבמחצית השנייה של הקדנציה יעלה מספר המושבים של בל"ד משלושה לארבעה. עקב ההתפטרות המוקדמת של ח"כ באסל גטאס בשל מעצרו ובהתאם לפרשנות זו, נוצר צורך במשיכת המועמדות של מועמדים נוספים שנמצאים לפני אבו רחמון ברשימה. ב-10 באוגוסט 2018, עם כניסתה לתוקף של התפטרות חבר הכנסת ואאל יונס, נעשתה אבו רחמון לחברת כנסת.

אבו רחמון הייתה נציגת הדור הצעיר בסיעתה. היא הצטרפה למפלגת בל"ד בגיל 17 בהיותה תלמידת תיכון והחל משנת 2007 חברה בוועד המרכזי ובהנהגתה. בבחירות לכנסת התשע עשרה, שהתקיימו ב-2013, התמודדה במקום ה-21 מטעם רשימת בל"ד. המפלגה קיבלה שלושה מנדטים, ואבו רחמון לא התמנתה לחברת כנסת. בבחירות לוועד המרכזי של בל"ד שנערכו בשנת 2016 היא נבחרה במקום הראשון, ולאחר מכן נבחרה לחברת הלשכה הפוליטית של בל"ד.

אבו רחמון היא בעלת תואר ראשון במדע המדינה ותקשורת ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן. בפעילותה היא מתמקדת בפמיניזם וכן בנושאים הקשורים לצעירים ולמאבק הלאומי הפלסטיני. כחלק מהמאבק הפמיניסטי כמורה לאזרחות היא גם מתמקדת בנושאים הקשורים בחינוך.

לא התמודדה בבחירות לכנסת ה-21.

חייה האישיים
------------

גדלה בריינה. נשואה ואם לשתי בנות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ניבין אבו רחמון** בוויקישיתוף
* 

* ניבין אבו רחמון, באתר הכנסת

* ניבין אבו רחמון, ברשת החברתית פייסבוק

* ניבין אבו רחמון, באתר כנסת פתוחה
* סמאח סלאימה, ח"כית שלישית לרשימה המשותפת? "אני מאמינה בהגינות ההנהגה הערבית", באתר "שיחה מקומית", 19 ביולי 2017.
* רחל בית אריה, לקדם פמיניזם מול דיכוי כפול. ריאיון עם ניבין אבו רחמון, באתר "פוליטיקלי קוראת", 23 באוגוסט 2017.
* אורלי נוי, צעירה, פמיניסטית, לאומית: הכירו את חברת הכנסת החדשה של המשותפת, באתר "שיחה מקומית", 22 באוגוסט 2018
* אתר למנויים בלבד ניבין אבו רחמון, חוק הלאום סולל את הדרך לסיפוח השטחים, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2018

הערות שוליים
------------

1. ↑  אורלי נוי ונדב פרנקוביץ' האם חד"ש תטרפד את הרוטציה ברשימה המשותפת?, בשיחה מקומית, יולי 2017
2. ↑  יהונתן ליס, אדלשטיין סירב לחתום על מכתב התפטרות בערבית כי אינו דובר את השפה, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2018
3. 1 2  מתוך פוסט בדף הפייסבוק "במת בל"ד", 13 ביולי 2017
4. ↑  רשימת בל"ד בבחירות לכנסת התשע עשרה, אתר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת התשע עשרה
5. ↑  אסף גבור, זועבי נדחקה למקום לא ריאלי בבחירות המקדימות של בל"ד, באתר nrg‏, 17 ביוני 2016
**בית ארנסט המינגוויי** (באנגלית: **Ernest Hemingway House**) הוא מוזיאון, המצוי ברחוב וייטהד 907 בעיר קי וסט במדינת פלורידה שבארצות הברית. המוזיאון ממוקם בביתו של הסופר והעיתונאי האמריקאי ארנסט המינגוויי, ונמצא למול מגדלור קי וסט.
ב-24 בנובמבר 1968 הוכרז המבנה כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית.

המינגוויי סיפר לחבריו שקנה את המבנה בסמוך למגדלור על מנת שיוכל למצוא את דרכו בשובו מהברים של רחוב דובל הסמוך.

היסטוריה
--------

בין השנים 1931–1939 התגורר ארנסט המינגוויי בבית זה עם רעייתו, פאולינה. בחדר עבודתו, הממוקם בעליית הגג של מבנה המחסן בחצר הבית, כתב המינגוויי את "הקץ לנשק", "שלגי קילימנג'רו" ו"חיי האושר הקצרים של פרנסיס מקומבר". גשר אשר חיבר את עליית הגג עם חדר השינה של המינגוויי אינו קיים כיום.

המבנה, הממוקם בגובה של חמישה מטרים מעל פני הים (המבנה השני בגובהו באי), נבנה על ידי בונה ספינות ומחלץ הספינות הטבועות אסא טיפט (Asa Tift) בשנת 1851. המבנה נבנה בסגנון קולוניאלי דרומי, מאבן שנחצבה בקרבת מקום (בשונה ממרבית מבני האי, הבנויים עץ). בשל יציבותו הרבה של המבנה שרד המבנה את סופות ההוריקן הרבות הפוקדות את האי.

המבנה היה אחד המבנים הראשונים באי שהותקנו בו מים זורמים ושירותים פנימיים, והיה המבנה הראשון באי שהותקנה בו אמבטיה עם מים זורמים (מתוך מיכלי איסוף מי גשם שהותקנו על גג הבית).

כמו כן, המבנה כלל את בריכת השחייה הראשונה שבאי - שנבנתה על ידי פאולינה. בעוד שהמבנה עלה כ-8,000 דולר אמריקאי (וניתן להמינגוויי ואשתו כמתנת חתונה), הוציאה פאולינה על הבריכה 20,000 דולרים, בעת שהמינגוויי נסע לספרד להשתתף במלחמת האזרחים. כאשר המינגוויי שב וראה את הבריכה אמר לפאולינה: "את בזבזת את כל כספי, יכולת לבזבז באותה מידה את הסנט האחרון שלי- הוציא מכיסו מטבע סנט וזרק על הרצפה. פאולינה הטביעה את הסנט על הרצפה בסמוך לבריכה, ונהגה להראות אותו לאורחיה בתור "הסנט האחרון של המינגוויי".

כבר בשנת 1935 הפך המבנה לאתר תיירות - משרד התיירות של פלורידה ציין את מיקומו במדריך של העיר, והמינגוויי ביקש מחברו טובי ברוס להקים חומת אבן סביב המבנה.

סביב המבנה, בגן רחב הידיים, שתל המינגוויי צמחים טרופיים רבים שהביא מקובה. כמו כן המינגוויי הציב בחצר המבנה שוקת לחתוליו ששימשה קודם לכן כמשתנה בבר האהוב עליו, סלופי ג'וז.

לאחר מותו של המינגוויי נמכר הבית שהוא ריק מרהיטים. עם הקמת המוזיאון הושבו חלק מהרהיטים אל הבית.

* חזית הביתחזית הבית
* חצר הביתחצר הבית
* חצר הביתחצר הבית

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית ארנסט המינגוויי** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של בית ארנסט המינגוויי (באנגלית)
* אתרים בעלי חשיבות במחוז מונרו - מאתר מורשת פלורידה

הערות שוליים
------------

1. ↑  בית ארנסט המינגוויי, הבריכה

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ISNI: 0000 0004 4654 9912

 |
גן העצמאות ובית ארגון ב-1969
**בית אגרון** הוא בנין משרדים, אודיטוריום ואולם אירועים על שם גרשון אגרון השוכן ברחוב הלל בירושלים, מול גן העצמאות ובריכת ממילא. בית אגרון הוא ביתה של אגודת העיתונאים בירושלים. בעבר שכנו בו משרדי לשכת העיתונות הממשלתית, סניף ירושלים והסביבה של לשכת המהנדסים ("בית המהנדס") ואולפני גלי צה"ל בירושלים ("אולפני אגרון"). בשנת 2017 הושלמה הרחבה משמעותית של הבניין וחלק ממנו החל לשמש כמעונות הסטודנטים של בצלאל.

היסטוריה
--------

### תכנון ובנייה

הבניין תוכנן בידי האדריכל דוד רזניק ב-1963, כחלק מקומפלקס של שלוש יחידות, בנין משרדים בן 4 קומות שלחזיתו אודיטוריום ("אולם מוזס") מצד אחד ואולם אירועים ("בית המהנדס") (ששימש גם כמסעדה ובית קפה בתקופות שונות) בצידו השני, ביניהם מדרגות המובילות לבנין המשרדים. מול הבניין, על חלק מגן העצמאות, נבנה חניון.

רזניק בחר בסגנון מודרני מינימליסטי והשתמש בקווים ישרים, מה שהעניק למבנה נוכחות ייחודית בסביבתו. הבניין חופה אבן נסורה כתחליף מודרניסטי לאבן ירושלמית.

הבנייה הושלמה ב-1969. הבניין נחנך באופן רשמי ב-3 ביוני 1969 בנוכחות ראש הממשלה גולדה מאיר.

### שימוש בבניין

במהלך השנים נערכו ב"בית אגרון" באופן קבוע מסיבות עיתונאים, כינוסים פוליטיים וכנסים. בשנת 1982 הפך ל"מרכז עיתונות" ולשכת העיתונות הממשלתית ודובר צה"ל עברו לבנין (במקום משרד המשטרה ונציבות בתי הסוהר ששכרו את שתי הקומות העליונות של הבניין). הוא שימש גם כמשרדים לסוכנויות ידיעות זרות.

בין השנים 1975–1981 פעל באודיטוריום בית קולנוע כסינמטק ירושלים ולאחר מכן, בין 1981 לסוף שנות התשעים, כקולנוע עצמאי.

בשנת 1985 היה בית אגרון לקולנוע הראשון שהקרין סרטים בירושלים בלילות שבת, ובשעריו התחוללו הפגנות של הקהילה החרדית ומולם פעילי תנועת ר"צ.

### מעונות בצלאל

בשנת 2005 אישרה הוועדה המחוזית ירושלים תוספת של 4 קומות לבית אגרון. תוספת זו נועדה לבניית 150 חדרים שישמשו מעונות לסטודנטים. מימוש התוכנית התעכב עקב התנגדות של אגודת העיתונאים ירושלים, ורק בשנת 2013 הונחה אבן הפינה למעונות, שהוקמו בשני בניינים בני 6 קומות כל אחד עבור תלמידי האקדמיה לאמנות בצלאל. המעונות נבנו על ידי חברת שפיר הנדסה ותעשייה במתווה תכנן-בנה-הפעל-העבר ונחנכו באוקטובר 2017.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית אגרון** בוויקישיתוף
* תמונה של בית אגרון עם תחילת העבודות על מעונות בצלאל
* אורי חודי, ‏פורסם מכרז לבחירת יזם שיבנה מעונות סטודנטים בירושלים, באתר גלובס, 17 ביוני 2012

הערות שוליים
------------

1. ↑  חניכת מעונות הסטודנטים של בצלאל - חדשה - בצלאל, באתר www.bezalel.ac.il
2. ↑  מגרש חניה ליד גן העצמאות, הצופה, 25 בנובמבר 1968
3. ↑  גב גולדה מאיר בחנוכת בית אגרון בירושלים, מעריב, 4 ביוני 1969
4. ↑  עתונאי ישראל יקיימו הכנס השנתי בירושלים, מעריב, 7 במאי 1969
5. ↑  טובה צימוקי, בית אגרון יהיה מרכז עיתונות, דבר, 11 בפברואר 1982
6. ↑  יעקב העליון, סינמטק בירושלים, מעריב, 17 באפריל 1975
7. ↑  אסור להקרין סרטים ב"בית אגרון" בשבת, מעריב, 4 בנובמבר 1985
8. ↑  אריה בנדר, ירושלים: מלחמת השבת, קרב על העיר, מעריב, 14 באוגוסט 1987
9. ↑  גל ניסים, ‏בית אגרון: אושרה תוספת של 150 חדרים לסטודנטים, באתר גלובס, 27 במרץ 2005
10. ↑  אורית בר גיל, ‏העיתונאים בירושלים נגד הסטודנטים, באתר גלובס, 16 ביוני 2006
11. ↑  אתר למנויים בלבד מוטי בסוק, 100 דירות מוזלות יושכרו לסטודנטים במתחם בית אגרון בירושלים, באתר TheMarker‏, 9 בספטמבר 2013
12. ↑  יובל ניסני, מרכז העיר: נחנכו מעונות הסטודנטים החדשים, באתר כל העיר, 21 באוקטובר 2017
**משירי ארץ אהבתי** הוא אלבום של הזמרת חוה אלברשטיין שיצא בשנת 1970 והוא בין המפורסמים באלבומיה.

האלבום כולל מספר שירים שהפכו לקלאסיקות: "משירי ארץ אהבתי", "ימינה, שמאלה והלאה", "שחמט", "אליעזר בן-יהודה" ו"כל יום אני מאבדת".

שירים באלבום
------------

שיר הנושא של האלבום, **משירי ארץ אהבתי** (מוכר גם במילותיו הראשונות: **מְכוֹרה שלי**) הוא שיר מאת המשוררת לאה גולדברג. השיר התפרסם לראשונה בשנת 1951 בכתב העת הספרותי "אורלוגין" של אברהם שלונסקי כחלק ממחזור של שלושה שירים, לצד "בארץ אהבתי השקד פורח" ו"בארץ אהבתי האביונה". בהמשך נדפס השיר בספר שיריה "ברק בבוקר" (ספרית פועלים, תשט"ו 1955).

בשנת 1970 הולחן השיר על ידי דפנה אילת לבקשתה של אלברשטיין, עובד על ידי אלכס וייס ובוצע על ידי אלברשטיין. השיר זכה למספר גרסאות כיסוי ובשנת 2018, בטקס הדלקת המשואות בחגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל, הושר בפי שרית חדד.

**ימינה, שמאלה והלאה**, מאת המשוררת לאה נאור הולחן על ידי נחום היימן ועוסק בתהיה בת אלפי השנים של בני האדם בשאלות כמו היכן נמצא האושר, האהבה וכן הפחד והתוגה.

**כל יום אני מאבדת (בחור יפה ברחוב)** מאת המשוררת רימונה די-נור הולחן על ידי משה וילנסקי ועוסק בתשוקתה של אשה לגברים ובכמיהתה לבן זוג.

**שחמט** נכתב על ידי חנוך לוין, והולחן בידי אלכס כגן. הוא נכלל בקברט הסאטירי "את ואני והמלחמה הבאה", שהוצג לראשונה באוגוסט 1968, כשנה לאחר מלחמת ששת הימים, אך התפרסם בביצועה של אלברשטיין. השיר מותח ביקורת על השליטים השולחים את החיילים לקרב תוך שהם אדישים לגורלם. בהמשך בוצע השיר על ידי זמרים נוספים - אבי טולדנו, יהודה פוליקר, דניאלה ספקטור ורונה קינן.

**אליעזר בן-יהודה** נכתב על ידי ירון לונדון, והולחן על ידי מתי כספי. השיר הוא לכבודו של מחיה השפה העברית, אליעזר בן-יהודה. השיר, בעיבודו של אלכס וייס, הוקלט על ידי חוה אלברשטיין בבית המורה בתל אביב, שם הוקלטו תוכניות המקור של קול ישראל. השיר זכה להשמעות רבות ברדיו וצעד במצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל וגלי צה"ל בסביבות אוגוסט–אוקטובר 1970 (בשיאו, ב-14 בספטמבר, הגיע למקום השלישי),

**המלון** נכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי משה וילנסקי, השיר עוסק בדרך אלגורית בדרך בה הולך כל אדם אל מותו.

**היי רות** הוא שיר מאת יורם טהרלב, לפי הלחן של ג'ון לנון ופול מקרטני לשיר "Hey Jude".

רשימת רצועות
------------


| משירי ארץ אהבתי |
| --- |
| מס' | שם | משך |
| 1. | משירי ארץ אהבתי | 3:33 |
| 2. | המלון | 3:02 |
| 3. | ימינה, שמאלה והלאה | 2:54 |
| 4. | אני מצטערת | 2:01 |
| 5. | היי רות | 5:39 |
| 6. | פרפרים בראש | 3:34 |
| 7. | שחמט | 3:43 |
| 8. | כל יום אני מאבדת | 2:34 |
| 9. | לישון לבד | 4:57 |
| 10. | אולי ראיתם את הרוח | 3:56 |
| 11. | ילדי איננו ילד עוד | 2:53 |
| 12. | אליעזר בן-יהודה | 4:07 |
| **משך כולל:** | **42:59** |

קישורים חיצוניים
----------------

* שירי האלבום באתר discogs.com
* האלבום משירי ארץ אהבתי באתר Discogs

הערות שוליים
------------

1. ↑  משירי ארץ אהבתי באתר הספרייה הלאומית; סרטונים יונתן ריגר, ‏"ידעתי שזה השיר של חיי", באתר ‏מאקו‏, 9 במרץ 2018 - ריאיון עם חוה אלברשטיין; במקור, מתוך סדרת הכתבות "שירים עד כאן" ששודרה ב"אולפן שישי".
2. ↑  כך על פי הכיתוב באלבום "משירי ארץ אהבתי"; מובא בדף אליעזר בן יהודה באתר "פזמונט".
3. ↑  הפזמון הצועד בראש, מעריב, 17 בספטמבר 1970; אליעזר בן יהודה באתר "פזמונט".
מבנה בית האופרה של קהיר
**בית האופרה של קהיר** (בערבית: **دار الأوبرا المصرية**; מילולית: "בית האופרה המצרי"), הוא חלק ממרכז התרבות הלאומי בקהיר ומשמש אולם מרכזי להופעות חיות בבירת מצרים. בבית האופרה של קהיר מופיעים ההרכבים המוזיקליים הבולטים במצרים. בית האופרה נמצא ברובע זמאלכ, על האי ג'זירה בנהר הנילוס, מערבית לעיר התחתית של קהיר.

היסטוריה
--------

בית האופרה נחנך ב-10 באוקטובר 1988. המימון להקמתו היה תרומה של האומה היפנית לעם המצרי בעקבות ביקור נשיא מצרים חוסני מובארכ ביפן, באפריל 1983. העבודות להקמת המבנה החלו בשנת 1985 ונמשכו שלוש שנים.

בחודש אוקטובר 1988 נחנך הבניין במעמד נשיא מצרים חוסני מובארכ, והנסיך טומוהיטו ממיקסה, בן דודו של אקיהיטו קיסר יפן. הייתה זו הפעם הראשונה שתיאטרון קבוקי יפני הציג ביבשת אפריקה, או בארצות ערב. בינואר 2007 פתחה התזמורת הפילהרמונית המלכותית את מסע הופעותיה במזרח התיכון ובאפריקה, בהופעה בבית האופרה בקהיר.

בית האופרה הקודם
----------------

 ערך מורחב – **בית האופרה הח'דיוי**  

לפני כן היה בית אופרה נוסף שלבסוף נחרב. בשנת 1869 ציווה אסמאעיל פאשא על הקמת בית אופרה לכבוד החגיגות לפתיחת תעלת סואץ. בית האופרה המלכותי נקרא על שם אסמאעיל פאשא ונועד להיות בית לאמנויות הבמה. בניין האופרה הוקם במרכז קהיר, בעיצוב אדריכלים איטלקים, והושלם בשישה חודשים.

ההופעה הראשונה בבניין הייתה יצירתו של ג'וזפה ורדי, ריגולטו. בניגוד לדעה הרווחת, האופרה אאידה לא נוצרה לכבוד חנוכת בניין האופרה המלכותי בקהיר ולא לכבוד חנוכת תעלת סואץ, ובוצעה לראשונה בשנת 1871. בבניין האופרה המלכותי בקהיר הוצגו, לראשונה ביבשת אפריקה, יצירות בולטות לאופרה ולתזמורת פילהרמונית.

למעלה ממאה שנים לאחר שהוקם, ב-28 באוקטובר 1971, הוחרב בניין האופרה המלכותי עד היסוד בשריפה שפרצה בו. לאחר כ-20 שנה נחנך בית האופרה הנוכחי.

אולמות
------

* האולם הראשי: 1300 מושבים בארבעה מפלסים, כולל מושבי התזמורת, שלושה מפלסי קהל ותא נשיאותי. באולם נערכות בעיקר הופעות אופרה, תזמורות פילהרמוניות ובלט.
* האולם הקטן: 500 מושבים במפלס בודד. משמש להופעות תזמורת קאמרית. לעיתים הוא משמש שאולם לקבלות פנים באירועים חשובים.
* תיאטרון קיץ: תיאטרון ובו במה אקוסטית מרובעת ו-600 מושבים.

להקות הבית
----------

* התזמורת הפילהרמונית של קהיר
* האופרה של קהיר
* בלט האופרה של קהיר
* האנסמבל הלאומי למוזיקה ערבית
* תזמורת עבדל חלים נוארה
* תזמורת האופרה של קהיר
* תיאטרון המחול המודרני של קהיר
* אנסמבל המורשת למוזיקה ערבית
* אנסמבל השיר הדתי
* מקהלת האופרה של קהיר
* מקהלת הילדים באופרה של קהיר

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית האופרה של קהיר** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של בית האופרה של קהיר (בערבית)

* אתר האינטרנט הרשמי של בית האופרה של קהיר (באנגלית)

* אתר האינטרנט הרשמי של בית האופרה של קהיר (בצרפתית)
* אתר תזמורת האופרה של קהיר
* אתר בלט האופרה של קהיר

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007604461205171
* GND: 1087564646
* LCCN: n97122552
* VIAF: 21432938
* WorldCat: lccn-n97122552

 |
**בית אמינוף** הוא בניין מגורים, משרדים וחנויות הנמצא ברחוב יפו, פינת רחוב הסולל (היום רחוב חבצלת) בירושלים.

היסטוריה
--------

הבניין הוקם בשנת 1935 על ידי יוסף אמינוף שעלה עם אביו ממשהד בפרס באמצע שנות העשרים. השנים עסקו במסחר בשטיחים ותכשיטים. הבניין הוא תלת קומתי שתוכנן ובוצע ברמת בינוי גבוהה. האדריכל היה יווני-אורתודוקסי בשם נ' פתסיס.

בפתח הבניין מצוי גמלון ובשאר הפתחים מצויה אבן ראשה מעל הפתח. המרפסות יש מעקות בסגנון זריחת השמש, סגנון הנפוץ באמנות האר דקו של התקופה.

הבניין הוא חלק ממקבץ של ארבעה בניינים הנמצאים בצידו הצפוני של רחוב יפו (כיום במספרים 36–42), הבולטים בנוכחותם האורבנית. בניינים אלו נבנו על ידי יזמים פרטיים ונבנו ברמת בינוי גבוהה ומוקפדת. הם נבנו לצורך השכרת דירות וחנויות. בניין אמינוף שנבנה באמצע שנות השלושים היה האחרון מביניהם שנבנה. לקטע זה של רחוב יפו "חזות אירופית איכותית".

בפינת הבניין שכן מאז תקופת המנדט – "קפה אלסקה" שהיה ידוע בגלידה המשובחת שמכר. כיום ישנם בבניין בעיקר משרדים, ומלון קטן. בקומת הרחוב מצויות חנויות. במקום בו שכן בעבר "קפה אלסקה" נמצא היום סניף של קפה ארומה.

* הגמלון מעל הכניסההגמלון מעל הכניסה
* הקומה העליונה בבנייןהקומה העליונה בבניין
* הבניין (השמאלי) מכיוון מערב (2019)הבניין (השמאלי) מכיוון מערב (2019)

לקריאה נוספת
------------

* דוד קרוינקר, רחוב יפו, הוצאת כתר, ירושלים, 2005, עמ' 220–221.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית אמינוף** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  בנוסף להם במרחק קצר – בניין מלון רון.
2. ↑  דוד קרוינקר, רחוב יפו, הוצאת כתר, ירושלים, 2005, עמ' 216.
**בית הזיכרון של האם תרזה** (במקדונית: **Спомен-куќа на Мајка Тереза**; באלבנית: **Shtëpia përkujtimore e Nënë Terezës**) הוא מוזיאון שמוקדש לנזירה אלבנית-קתולית, מיסיונרית, פעילה הומניטרית ומקימת מסדר המיסיונרים של הצדקה שסייע לעשרות אלפי אנשים, האם תרזה. המוזיאון ממוקם בסקופיה, מקדוניה הצפונית, שם התגוררה האם תרזה מ-1910 עד ל-1928. בית הזיכרון נמצא ממזרח לארמון ריסטיק וכיכר מקדוניה. בשלושת השבועות הראשונים לאחר פתיחת בית הזיכרון, ביקרו כ-12,000 איש.

פתיחה
-----

בית הזיכרון, שנבנה בעלות של 2 מיליון אירו, נפתח ב-30 בינואר 2009 על ידי ראש ממשלת מקדוניה הצפונית (אנ'), ניקולה גרואבסקי. בטקס הפתיחה של בית הזיכרון, השתתפו משלחות זרות, חברי הכנסייה הקתולית המקדונית (אנ') והכנסייה האורתודוקסית המקדונית (אנ'). שבוע לפני הפתיחה הניח שר החוץ המקדוני, אנטוניו מילושוסקי (אנ') זר זיכרון ליד קברה של האם תרזה בקולקטה, הודו, עם החריטה "אסירת הכרת תודה מרפובליקת מקדוניה ועמיתיה לעיר הולדתה, סקופיה".

אדריכלות
--------

בניית בית הזיכרון החלה במאי 2008, לאחר שניתן מימון על ידי משרד התרבות. בתוך הבית שמורים חלק משרידיה, שהועברו לסקופיה בתמיכת הכנסייה הרומית-קתולית של סקופיה, הסדר שהוכרז על ידי ניקולה גרואבסקי בטקס הפתיחה. במוזיאון, ישנם מספר פסלים ריאליסטיים של האם תרזה ובני משפחתה. פסל אחד מראה את האם תרזה כילדה בת עשר, יושבת על סלע ומחזיקה יונה בידיה. בית הזיכרון, מארח גם תערוכות תרבותיות וגלריות תמונות.

גלריית תמונות
-------------

* בית הזיכרון של האם תרזהבית הזיכרון של האם תרזה
* בית הזיכרון של האם תרזהבית הזיכרון של האם תרזה
* האנדרטה של האם תרזה ליד בית הזיכרוןהאנדרטה של האם תרזה ליד בית הזיכרון

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית הזיכרון של האם תרזה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של בית הזיכרון של האם תרזה (במקדונית, באלבנית ובאנגלית)
* סוכנות מידע למדיה (באנגלית)
* סוכנות מידע למדיה (במקדונית)
* עיתון Vest (במקדונית)
* עיתון Večer (במקדונית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  "Memorial House of Mother Teresa". *www.exploringmacedonia.com*. אורכב מ-המקור ב-2020-02-09. נבדק ב-8 ינו' 2020. `{{cite web}}`:  (עזרה)
2. ↑  "Macedonian Information Agency". אורכב מ-המקור ב-26 יולי 2009. נבדק ב-8 ינו' 2020. `{{cite web}}`:  (עזרה)
3. ↑  Večer Online newspaper (אורכב 27.02.2009 בארכיון Wayback Machine)
4. ↑  Macedonian Government Web Site (ארכיון)
5. ↑  Večer Online newspaper (ארכיון)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* VIAF: 59155563983913000876
* WorldCat (עם VIAF): 59155563983913000876

 |
**מופיד מרעי** (בערבית: **مفيد مرعي**; נולד ב-15 במאי 1959) הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, וחבר כנסת לשעבר מטעם סיעת כחול לבן בכנסת העשרים וארבע. בנוסף, הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה שכיהן כמפקד גדוד חרב, מפקד חטיבת החרמון, כמפקד חטיבת עודד ולאחר שירותו הצבאי היה ראש המועצה המקומית חורפיש.

קורות חיים
----------

מרעי נולד וגדל בחורפיש, בנם של זרפאת ומחמוד. אחיו הגדול הוא אלוף-משנה נביה מרעי שנהרג ב-1996 בעת ששירת כסגן מפקד אוגדת עזה.

התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל והיה בכך לדרוזי הראשון שהחל את שירותו הצבאי במסלול זה. שירת כקצין בסיירת שקד, עבר לחטיבת הנח"ל ושירת כמפקד פלוגה וסגן מפקד גדוד 932. בהמשך שירת כקצין אג"ם בעוצבת חירם והיה חניך במכללה הבין זרועית לפיקוד ולמטה. לאחר מכן מילא תפקידים בפיקוד המרכז, בהם סגן מפקד חטיבת עציון וקצין אג"ם של אוגדת אזור יהודה ושומרון. לאחר לימודי תואר ראשון שימש ראש ענף חי"ר במרכז הלאומי לאימוני יבשה, ובשנים 1996 עד 1998 פיקד על גדוד חרב. כאלוף-משנה פיקד על חטיבת החרמון ועל חטיבת עודד. כמו כן שירת כראש צוות כשירות וכוננות מבצעית ביחידת מבקר מערכת הביטחון. בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ותואר שני בביטחון לאומי ומדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.

### פעילות פוליטית

לאחר שחרורו מצה"ל נבחר לחבר במועצה המקומית חורפיש וב-2016 נבחר לראש המועצה. שנה לאחר מכן נבחר ליו"ר ראשי הרשויות הדרוזיות והצ'רקסיות בישראל.

לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הצטרף מרעי למפלגת כחול לבן, הוצב במקום התשיעי ברשימתה ונכנס לכנסת לאחר הקמת הממשלה בעקבות פרישתו של השר חילי טרופר במסגרת החוק הנורווגי.

לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוצב במקום ה-19 ברשימת המחנה הממלכתי מטעם חוסן לישראל. המפלגה קיבלה 12 מנדטים ולכן לא נכנס לכנסת.

באפריל 2023 מונה ליו"ר תל חי הנדסאים הנדסאים בגליל העליון.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* מופיד מרעי, באתר הכנסת

* מופיד מרעי, ברשת החברתית פייסבוק

* מופיד מרעי, באתר כנסת פתוחה

הערות שוליים
------------

1. 1 2 3  מופיד מרעי, באתר הכנסת
2. 1 2  מופיד מרעי, באתר על משמר הכנסת
3. ↑  Mufid Mari: Israeli officer and politician | Biography, Facts, Information, Career, Wiki, Life, peoplepill.com
4. ↑  עדי חשמונאי‏, האל"מ הדרוזי שפרץ דרך: "אגדה בחייו ובמותו", באתר וואלה!‏, 05 במאי 2014
5. 1 2  רמי סימני סיים את כהונתו כיו"ר מכללת תל-חי, מופיד מרעי יחליפו, באתר ynet, 1 באפריל 2023

| מפקדי חטיבת החרמון  |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| אלישע שלם • אבי תלם • ציון זיו • שלום בן-משה • משה שפירא • משה צין • אלי אמיתי • משה קפלינסקי • יצחק גרשון • עמוס בן-אברהם • קובי מרום • ניצן פלג • מופיד מרעי • יואלי אור • יובל בזק • משה נידם • יהודה יוחננוף • מוניר עמאר • אורן כהן • אבינועם סטולוביץ' • אורן כהן • אבינועם אמונה |

 |
**בית האלמנה הבוכייה** (באוקראינית: **Будинок вдови, що плаче**) או **אחוזת ארשבסקי** הוא מבנה בקייב, אנדרטה ארכיטקטונית מקומית, שנמצאת ברחוב לוטראנסקה 23 (פינת רחוב הבנק). המעון משמש את הנשיא לקבל את פניהם של נתינים זרים. הוא נבנה ב-1907 על ידי האדריכל אדוארד ברדטמן. שם הבניין נובע מכך שבימי החורף, כשהגשמים מכים על פני פסל האישה שבחזית, מפלי המים הזורמים מעיניה נדמים כדמעות.

היסטוריה
--------

הבניין נבנה בקיץ 1908 על פי פרויקט של האדריכל אדוארד ברדטמן בסגנון מודרניסטי מוקדם עבור סוחר מפולטבה מהגילדה השנייה סרגיי ארשבסקי. הבעלים הראשון עדיין נזכר במונוגרמה "SA" בחזית הבניין. תוכנית הקומה הייתה דירה נפרדת בת 10 חדרים. הבתים כוללים: מטבח, מזנון, מרתף יין, מקרר, חדר כביסה. בתחילה היה לאחוזה גינה סמוכה בגודל 569 מ"ר. 

מאז שנת 1913 נרכשה האחוזה על ידי הסוחר מקייב מהגילדה הראשונה טובי אפשטיין. במקרה, ראשי התיבות של בני אפשטיין (שלמה ושמואל) חפפו במקביל למונוגרמה המקורית "SA". 

בשנת 1918 הוחרם המבנה על ידי הממשלה הסובייטית (במהלך הלאמת הרכוש הלאומי). איגוד הקבוצות הזרות תחת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הוקם בבניין זה, שאכלס גם חטיבה מיוחדת של הצבא ואת האיחוד המקצועי של הרכבת הדרום-מערבית במערך מסילות הברזל של אוקראינה הסובייטית. 

שלוש שנים לאחר שקיבלה אוקראינה עצמאות, מאז 1994 הפכה האחוזה לאחת מבתי המגורים הרשמיים של נשיא אוקראינה. הבניין אירח את פסגת אוקראינה-האיחוד האירופי.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית האלמנה הבוכייה** בוויקישיתוף
שער ספר מים קדושים לרב יהושע משה מרדכי קריספין
הרב **יהושע משה מרדכי קריספין** (**קרישפין**) (ה'תקמ"ו, 1786 - י"ז באב ה'תקצ"ח, 8 באוגוסט 1838) היה דיין, רב ופוסק במאה התשע עשרה באזמיר.

ביוגרפיה
--------

נולד לרבי יצחק, וסבו היה רבי מרדכי קריספין מרודוס, בעל ספר מאמר מרדכי וספר דברי מרדכי. השם יהושע נוסף לרב כשחלה, ושמו הראשון המקורי היה משה. רבי ר' יצחק פיג'ון כותב על הרב: "המאור הגדול דנפיש נהוריה טובא איש שהכל בו ספרא וספרי ותוספתא הלכות גדולות כי גדול מרדכי מרניהו רבא את הדבר הקשה יביאון אל משה מפרק הרים ומשבר סלעים מאיר עיני חכמים בהלכה" (תשובה שנדפסה בספר עיני כל חי' דף קכז על מסכת זבחים). התכתב בהלכה עם בני דורו וביניהם הרב חיים פאלאג'י.

היה מומחה בהלכות שחיטה וטריפות, וכן בקי בטיב גיטין וקידושין מאין כמוהו. בנוסף היה מבין בחכמת הדקדוק ועם כל זה: "והאיש משה עניו מאד לא היה מחשיב את עצמו לכלום, משים עצמו כמי שאינו ונקיטנא דהגם כי הוא היה גדול בתורה כ"כ ובשלמיות התורה כאמור ומדובר עכ"ז מרוב ענותנותו אשר היה בו הוא היה אומר דהיה מחשיב את עצמו כמו בעלי הבתים מאחר דבזמן הזה אחסור דרי והת"ח אינם שלמים בתורה כל כך".

נפטר בן 52 שנים בשנת תקצ"ח.

### משפחתו

בניו של רבי יהושע הם: רבי חיים יצחק, רבי יאודה, רבי יעקב, ורבי נסים.

יצירתו
------

כתב כעשרה ספרים, אך כמעט כל כתבי היד אבדו בשריפה באזמיר לאחר מותו טרם ירדו אל מכבש הדפוס.

בניו ליקטו מתורתו "רק אחת ממאה", והדפיסו את **ספר מים קדושים** ובו מעט מתשובותיו, פסקיו ודרשותיו אשר נותרו אצל רבי מרדכי יעקב ישראל, ריש מתיבתא בעיר רודוס.

קישורים חיצוניים
----------------

* יהושע משה מרדכי קריספין, באתר "החכם היומי"

| תקופת חייו של הרב יהושע משה מרדכי קריספין על ציר הזמן |
| --- |
| 
ציר הזמןציר הזמן

 |

הערות שוליים
------------

1. ↑  מים קדושים, דרוש ה', הספד מאת בן המחבר הרב חיים יצחק קריספין
2. ↑  שער ספר מים קדושים

 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח **"יהושע משה מרדכי קריספין"**.
**בית הטרור** (בהונגרית: **Terror Háza**) הוא מוזיאון שהוקם לזכר קורבנות הטרור הנאצי והקומוניסטי שהופעל בהונגריה במאה העשרים. בתקופה בה שלטו בהונגריה משטרים אלה, נכלאו במקום, נחקרו, עונו ונרצחו אזרחים הונגריים רבים שנחשדו בהתנגדות למשטר.

רקע
---

המוזיאון נפתח בפברואר 2002 בשדרת אנדראשי שבבודפשט בירת הונגריה. הבניין הבנוי בסגנון הנאו-רנסאנס נבנה בשנת 1880. בשנות ה-30 של המאה העשרים היה בבעלותו של הצייר יצחק פרלמוטר, עד לשנת 1936. בשנת 1937 נשכרו חדרים בבניין על ידי המפלגה הנציונל-סוציאליסטית ההונגרית בראשותו של פרנץ סלשי. בשנת 1940 המקום הפך למטה מפלגת צלב החץ הפשיסטית שהשתלטה עליו כולו, והוא קיבל מהם את השם "בית הנאמנות". 

בשנת 1944 לאחר שגרמניה הנאצית כבשה את הונגריה, הפך המקום לבית סוהר, וחברי ממפלגת צבא החץ עינו ורצחו במקום מאות אזרחים. גם לאחר הכיבוש הסובייטי המשיך הבית לשמש כמקום רצחני והיה לבית סוהר בו שוכנו עצורים במרתפי הבניין. במקום שכן מטה המשטרה החשאית ההונגרית (ÁHV), עד לשנת 1956. בשנה זו עברה המשטרה החשאית למקום אחר.

המוזיאון
--------

הכניסה למוזיאון
המבנה נמכר והשתכנו בו חברות מסחריות ועקבותיו הרצחניים נעלמו. המבנה שופץ ושוקם בסיוע ממשלתו של ויקטור אורבן ראש ממשלת הונגריה. בדצמבר 2000 נרכש המבנה על ידי הקרן לחקר ההיסטוריה והחברה של מרכז ומזרח אירופה, על מנת להופכו למוזיאון שיציג את זוועות המשטר הנאצי והמשטר הקומוניסטי בהונגריה.

המוזיאון בן 3 הקומות וקומת המרתף, מציג תמונות, חפצים ומייצגי וידאו המתעדים את השליטה הנאצית, ולאחריה את השליטה הקומוניסטית-סובייטית בהונגריה, ומהווה אתר הנצחה לקורבנותיהם. במרתף הבניין ניתן לסייר בתאי הכלא ובגרדום שהיה בשימוש בתקופה זו. בפתח המוזיאון מוצג טנק T-54.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית הטרור** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של בית הטרור
* בית הטרור, ברשת החברתית פייסבוק

* בית הטרור, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

* בית הטרור, סרטונים בערוץ היוטיוב

הערות שוליים
------------

1. ↑  מוזיאון הטרור, באתר עכבר העיר

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007299697405171
* GND: 10201000-6
* ISNI: 0000 0001 1008 7961
* LCCN: n2003022754
* NKC: xx0127704
* SUDOC: 076427188
* VIAF: 122126499
* WorldCat: lccn-n2003022754

 |
**בית הכנסת בזניצה** (בסרבו-קרואטית: **Sinagoge u Zenici**) היה בית כנסת, אשר פעל בעיר זניצה במרכז בוסניה והרצגובינה בין השנים 1903–1941.

היסטוריה
--------

 ערכים מורחבים – **הקהילה היהודית בזניצה**  

יהודים ספרדים הגיעו לזניצה במהלך המאה ה-18. המצבה הקדומה ביותר שאותרה בבית הקברות היהודי בזניצה היא מ-1747. ב-1880, לאחר סיפוח בוסניה בפועל על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית נוסדה רשמית הקהילה במקום. בשלהי המאה ה-19 היגרו לעיר משפחות של יהודים אשכנזים שראשיהן הועסקו במנגנון הממשל המקומי או שהיו בעלי מקצועות חופשיים. בראשית המאה ה-20 התגוררו בזניצה כ-300 יהודים, וערב הפלישה ליוגוסלביה כ-200. בשואת יהודי יוגוסלביה נספו 185 מבני הקהילה, והיא לא חודשה לאחר מלחמת העולם השנייה.

המבנה
-----

בית הכנסת הוקם ב-1903 בסגנון אדריכלי נאו-מורי. המבנה היה בן שתי קומות. גובהו הפנימי היה 10 מטרים, שטחו 120 מטר מרובע, וקומתו השנייה שימשה לעזרת נשים. אף על פי שהקהילה היהודית הייתה מעורבת, היה בית הכנסת בעל צביון ספרדי והתפילות נוהלו בדרך כלל בנוסח הספרדים. בתקופת בין המלחמות כיהן ליאון יהודה פינצי כרב הראשי של הקהילה, החזנים היו מוריץ אלטרץ ומוריץ שלום, וראשי הקהל היו יהודה מונטיליו, משה דאנון והרמן לייב ליבלינג.

ב-1960 נמכר מבנה בית הכנסת לרשות המקומית זניצה. ב-1967 שוּכָּן במבנה המוזיאון האתנוגרפי של זניצה. כאשר נחנך המוזיאון האתנוגרפי הותקנה במקום לוחית זיכרון לזכר בני הקהילה שנספו בשואה. המבנה מתוחזק על ידי הרשות המקומית ובקומתו הראשונה מוצגת תערוכה ובה גם חפצי יודאיקה של הקהילה היהודית ובכללם שני כתרי רימונים משלהי המאה ה-19, וחנוכיה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית הכנסת בזניצה** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של בית הכנסת בזניצה (בבוסנית)
* בית הכנסת בזניצה, באתר המרכז לאמנות יהודית

הערות שוליים
------------

1. 1 2  **הקהילה היהודית בזניצה**, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמ' 157.
2. ↑  בית הכנסת בזניצה, באתר המוזיאון העירוני זניצה (באנגלית).
3. ↑  אתרי מורשת יהודית בבוסניה והרצגובינה, עמוד 8, באתר אוניברסיטת סירקיוז (באנגלית).
4. ↑  אתרי מורשת יהודית בבוסניה והרצגובינה, באתר jewish-heritage-europe.eu (באנגלית).
**פיטות נמלים** (שם מדעי: **Grallariidae**) היא משפחה של ציפורי שיר החיה ביערות באזורים טרופיים של אמריקה הדרומית. בנות המשפחה דומות לציחפורים ממשפחת הפיטיים, אך קרובות יותר למשפחת ציפורי נמלים.

אורכן של פיטות הנמלים 10–20 ס"מ. הן בעלות רגליים חזקות העוזרות להן לנוע מהר על הקרקע. הן צבעוניות בראשיהן ובגופן, בעלות ראשים גדולים ומקורים קטנים. ציפורים אלו ייחודיות בתנוחתן הזקופה ובשרירי הזנב הזקופים שלהן.

בעבר נחשבו בנות המשפחה ממשפחת ציפורי הנמלים ולאחר מכן הועברו ליורקניים ולפלומגביים. הן נחשבות גם קרובות לציפורי הפיטה החיות בדרום-מזרח אסיה ומצויות גם הן על קרקע היער.

הן ניזונות על הקרקע, שם הן מצויות בדרך כלל, מחרקים שונים וחלקן גם מתמחות בנמלים.

מיון
----

* משפחת **פיטות נמלים** (Grallariidae)
	+ תת-משפחה Grallariinae
		- סוג *Grallaria* - בו 32 מינים
	+ תת-משפחה Myrmotherinae
		- סוג *Hylopezus* - בו 10 מינים
		- סוג *Myrmothera* - בו 2 מינים
		- סוג *Grallaricula* - בו 9 מינים

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פיטות נמלים** בוויקישיתוף
* פיטות נמלים, באתר ITIS (באנגלית)
* פיטות נמלים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
* פיטות נמלים, באתר GBIF (באנגלית)
**רשף ארי חן** (נולד בחיפה ב-28 במאי 1968) הוא איש ציבור שכיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-16 מטעם סיעת "שינוי" ולאחר מכן מטעם סיעת "חץ". לאחר מכן כיהן כיועץ המשפטי של עיריית חיפה.

ביוגרפיה
--------

חן הוא בוגר בית הספר הריאלי. לאחר לימודי משפטים באנגליה קיבל רישיון לעריכת דין בישראל בשנת 1994, ועסק מספר שנים בעריכת דין בחיפה. חן הוא בעל תואר שני במינהל עסקים מאוניברסיטת חיפה. 

במקביל עסק בפעילות ציבורית במסגרת מפלגת שינוי בחיפה ושימש כיו"ר הסניף המקומי. כאשר נבחרה יהודית נאות לכנסת ה-15 החליף אותה כחבר במועצת העיר חיפה ושימש יו"ר ועדת הביקורת העירונית. 

בבחירות לכנסת ה-16 נבחר חן לכנסת, והיה יושב ראש סיעת "שינוי" בכנסת. בנוסף שימש כחבר בוועדות הכנסת: ועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת הכנסת, והוועדה לקידום מעמד האישה.

כח"כ פעל חן בקידום והשלמת חקיקת חוק תובענות ייצוגיות, תשס"ו-2006. חן הגיש את הצעת החוק הפרטית שלימים התגלגלה לחוק (תוך שימוש נרחב בטיוטת הצ"ח ממשלתית) ובהמשך שימש כיו"ר ועדת המשנה של ועדת חוק חוקה ומשפט, אשר השלימה את חקיקת החוק בשלהי הכנסת ה-16.

מספר חודשים לפני הבחירות לכנסת ה-17, ובטרם הפילוג שחל ב"שינוי", הודיע חן על כי לא יתמודד לכנסת הבאה, וזאת מרצון להקדיש זמן רב יותר למשפחתו. 

לאחר הפילוג בסיעת "שינוי" הודיע על תמיכתו בחץ והוצב במקום ה-60 ברשימה לאות כבוד. 

עו"ד חן שימש כיועץ המשפטי של עיריית חיפה מנובמבר 2007 עד דצמבר 2016, אז התפטר.

לאחר סיום תפקידו בעירייה נבחר עו"ד חן ב-2017 לשמש כנציג עיריית חיפה ויו"ר איגוד ערים מפרץ חיפה להגנת הסביבה, תפקיד אותו מילא כשנה וחצי.

כיום עו"ד רשף חן הוא הבעלים והמנהל של משרד עורכי דין העוסק בעיקר בדיני רשויות מקומיות ותכנון ובניה.

חיים אישיים
-----------

חן הוא תושב חיפה, נשוי ואב לשלושה ילדים.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* רשף חן, באתר הכנסת

* רשף חן, באתר כנסת פתוחה

הערות שוליים
------------

1. ↑  ישראל כהן, ‏היועץ המשפטי של יהב, עו"ד רשף חן - עוזב, באתר כיכר השבת, 7 בספטמבר 2016
**בית הודו המזרחית** (בהולנדית: **Oost-Indisch Huis**) הוא מבנה במרכז אמסטרדם אשר שימש במהלך המאה ה-17 וה-18 את לשכת אמסטרדם של חברת הודו המזרחית ההולנדית, כיום הוא משמש את בית הספר לתקשורת של אוניברסיטת אמסטרדם.

היסטוריה
--------

בשנת 1602 הוקמה חברת הודו המזרחית ההולנדית ושנה לאחר מכן החברה החלה לעשות שימוש בחלקים מבניין הנשקייה של אמסטרדם (Bushuis; 'בית מאגר'), אשר נבנה ב-1550 וששכן כ-200 מטרים דרומית לכיכר ניומארקט במורד תעלת הקלובנירסבורגוואל. שנתיים לאחר מכן עם ההתרחבות ההדרגתית של פעילות החברה, היא כבר השתמשה במבנה כולו בתור משרדי לשכת אמסטרדם של החברה. שטח המבנה לא היה מספיק וב-1606 הושלמה בנייתו של מבנה צמוד לבוסהויז, אשר כונה 'בית הודו המזרחית'. הבוסהויז (נשקייה) ההיסטורית הועברה לרחוב סינגל.

בית הודו המזרחית מכיוון צפון לאחר הוספת האגפים החדשים במהלך המאה ה-17.
החצר הפנימית כפי שהיא נראית כיום.
המבנה החדש היה למעשה אגף צמוד לבניין המקורי מכיוון מערב, בשנים 1633-34 הורחב האגף המערבי ובנוסף הוקם אגף צפוני שגבל ברחוב אודה-הוגסטראט. האגפים שנבנו בצמוד למבנה המקורי יצרו יחד חצר פנימית, אליה הייתה גם כניסה ישירות מהרחוב. הפסל והאדריכל הנדריק דה קייסר מיוחס למי שעיצב את המבנה החדש כמו גם את החצר הפנימית, שכן התפיסה העיצובית מאפיינת מבנים דומים שעיצב. בשנת 1658 וב-1661 נבנו תוספות נוספות לאגפי המבנה.

לאורך המאה ה-17 וה-18 שימש המתחם את משרדי החברה. במקום נערכו רוב פגישות של '17 הלורדים' (Heeren XVII), רוב העסקים של לשכת אמסטרדם התנהלו בו, צוותי אוניות גויסו בו והוא שימש למפגשי 20 הלורדים שניהלו את לשכת אמסטרדם. המבנה כלל גם משרד פקידות אדמיניסטרטיבי (schrijf klerkenkantoor) אשר עסק ברישום ותיוק חומר ארכיוני רב, הן מפגישות והן מתכתובות. חומרים ארכיונים אלו שימשו חוקרים לאורך השנים במחקר אודות חברת הודו המזרחית.

בשנת 1798 פורקה חברת הודו המזרחית והמבנה שימש את 'משרד הקולוניות' של הרפובליקה הבטאווית עד לנפילתה בשנת 1808.

בשנת 1898 נהרס הבוסהויז (אשר היווה למעשה את האגף המזרחי) ובמקומו נבנה אגף מזרחי חדש בסגנון נאו-גותי, בעיצובו של קורנליס פיטרס. בשנת 1979 המבנה כולו זכה לשיפוץ נרחב, כיום הוא נמצא בשימוש אוניברסיטת אמסטרדם כחלק מבית הספר לתקשורת של האוניברסיטה.

לקריאה נוספת
------------

* Remco Raben, Introduction to the archives of the Vereenigde Oostindische Compagnie, The Hauge, 1992.
* Margo Neale, Strangers on the Shore, UNSW Press, 2008.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בית הודו המזרחית** בוויקישיתוף
* אודות המבנה באתר 'Amsterdam Sights'.

הערות שוליים
------------

1. ↑  Raben, 1992, עמ' 23-4

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* VIAF: 244270055
* WorldCat: viaf-244270055

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק בבית הכנסת "הקטן" האשכנזי בווארנה. אם התכוונתם לבית הכנסת הספרדי "קהל גדול" בווארנה, ראו בית הכנסת הספרדי בווארנה.

**בית הכנסת האשכנזי "קהל קטן" בווארנה** היה בית כנסת אשר פעל בעיר וארנה בבולגריה מ-1910 ועד 1950.

היסטוריה
--------

 ערכים מורחבים – **הקהילה היהודית בווארנה**  

עדויות לקהילה יהודית מאורגנת בווארנה קיימות מראשית המאה ה-19. ב-1900 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה 1,300 נפשות, כ-15 אחוזים מהם אשכנזים. בווארנה הייתה פעילות ציונית ענפה לצד פעילות קומוניסטית. הקהילה האשכנזית לא פעלה באופן עצמאי אלא במסגרת הקהילה הכללית. בתקופת בין המלחמות נמנו 8 נשים מבין 19 ראשי הקהילה, והייתה זו מבין הקהילות הבודדות בבולגריה אשר בהנהגתן כיהנו גם נשים.

ב-17 ביוני 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, גורשו יהודי וארנה לכפרים ועיירות מחוץ לעיר, ומנהיגי הקהילה נכלאו במחנה הריכוז סומוביט. לאחר המלחמה נמנו בעיר 2,200 יהודים, רובם עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה. ב-28 במאי 1949, בשלהי גל העלייה, ערכה הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה מפקד, ובווארנה נמנו 331 יהודים. בראשית המאה ה-21 חיו בווארנה כ-250 יהודים.

המבנה
-----

בווארנה התגוררה קהילה יהודית אשר הפלח האשכנזי שבה מנה בשיאו כ-400 נפשות. רובם יוצאי רוסיה ומקצתם יוצאי גרמניה. בניית בית הכנסת החלה ב-1908 והסתיימה ב-1910. בית הכנסת נבנה בסגנון אר נובו והיה בן שלוש קומות. הוא מוקם בתוך השכונה היוונית בווארנה, וכונה על ידי הקהילה "קהל קטן". לאחר העלייה ההמונית לישראל פסקה הפעילות בבית הכנסת, והוא שימש לאורך שנים מועדון ספורט עירוני. ב-2007 נהרס המבנה ובמקומו הוקם מרכז מסחרי. חזית המבנה החדש הועתקה מבניין בית הכנסת שנהרס, וכוללת סמלי יודאיקה כגון מגן דוד, וכך גם הגדר המקיפה אותו, הכוללת את סמל מנורת שבעת הקנים.

הערות שוליים
------------

1. ↑  חיים קשלס, **היהודים בבולגריה בימי השלטון העותומני**, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 52.
2. ↑  אלברט רומנו, **אישים**, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 638-637.
3. ↑  חיים קשלס, **המצב אחרי הגירוש**, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 876.
4. ↑  חיים קשלס, **קורות יהודי בולגריה - כרך ד', מאחורי מסך הברזל**, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 296.
5. ↑  .Dimana Trankova, Anthony Georgieff, **A Guide to Jewish Bulgaria**, Vagabond Media Ltd, 2011, ISBN 9549230635, pages 104-105.
6. ↑  צבי קרן, הקהילה היהודית בווארנה, באתר "כולנו בולגרים".
אין לבלבל עם אין לבלבל ערך זה, העוסק בשחקן פוקר, עם הערך "סטיבן צ'דוויק", העוסק בפוליטיקאי.

**סטיבן צ'ידוויק** (באנגלית: **Stephen Chidwick**; נולד ב-10 במאי 1989) הוא שחקן פוקר אנגלי אשר זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר ובשני גביעי סבב טריטון, ונכון למרץ 2024 ממוקם במקום השלישי בכל הזמנים בזכיות מטורנירים.

ביוגרפיה
--------

צ'ידוויק החל לשחק בטורנירי פוקר ב-2008, ובאותה השנה זכה בטורניר במסגרת סבב פוקרסטארס באיים הקריביים. ב-2010 החל לשחק בטורנירים במסגרת אליפות העולם בפוקר, וב-2011 הגיע לראשונה לשולחן גמר בטורניר במסגרת הסבב, כאשר סיים במקום הרביעי בטורניר Pot-Limit טקסס הולדם. הוא ממעט לשחק בטורנירים בעלי עלות כניסה אשר נמוכים מ-10,000 דולר, למעט במסגרת אליפות העולם בפוקר, ומשתתף קבוע בטורנירים בעלי עלות כניסה גבוהים במיוחד.

ב-2018 זכה לראשון בפרס הגבוה ממיליון דולר בטורניר אחד, כאשר סיים במקום השישי בטורניר במקאו בעל עלות כניסה של 2 מיליון דולר הונג קונגי, כ-250 אלף דולר, וזכה בכ-10 מיליון דולר הונג קונגי, כ-1.3 מיליון דולר. באותה השנה סיים במקום השני בשחקן השנה של GPI.

את זכייתו הגדולה ביותר עשה ב-2019, כאשר סיים במקום הרביעי בטורניר מיוחד לצדקה במסגרת סבב טריטון אשר התקיים בלונדון, בעל עלות כניסה של כמיליון ליש"ט, וזכה ב-4.4 מיליון ליש"ט, כ-5.37 מיליון דולר. באותה השנה זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר, כאשר ניצח בטורניר Pot-Limit אומהה הולדם בעלות כניסה של 25,000 דולר, וזכה בכ-1.6 מיליון דולר.

נכון למרץ 2024, צ'ידוויק זכה בסך של כ-56.8 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-5.8 מיליון דולר בסבב אליפות העולם, והוא במקום השלישי בכל הזמנים בזכיות מטורנירים.

### צמידי אליפות העולם בפוקר

| שנה | טורניר | פרס |
| --- | --- | --- |
| 2019 | $25,000 Pot Limit Omaha High Roller | $1,618,417 |

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **סטיבן צ'ידוויק** בוויקישיתוף

* סטיבן צ'ידוויק, באתר The Hendon Mob
* סטיבן צ'ידוויק, באתר Global Poker Index
* סטיבן צ'ידוויק, באתר אליפות העולם בפוקר

הערות שוליים
------------

1. ↑  Global Poker Index: Alex Foxen Wins 2018 GPI Player of the Year, באתר PokerNews, ‏3 בינואר 2019 (באנגלית)
2. ↑  Stephen Chidwick Wins First WSOP Gold Bracelet in $25K PLO, באתר אליפות העולם בפוקר, ‏22 ביוני 2019 (באנגלית)