recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
"**Lose Control**" הוא סינגל שיצא בשנת 2005 והוא מבוצע על ידי מיסי אליוט, סיארה ופאטמן סקופ. השיר מסמפל דוגמאות וקטעים מהשירים "Music Makes You Lose Control", "Clear" ו-"Body Work". זהו הסינגל הראשון מתוך אלבומה השישי של מיסי, "*The Cookbook*". הסינגל התמקם במקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100 של ארצות הברית, והיה לסינגל התשיעי של מיסי שנכנס לעשירייה הראשונה במצעד, הרביעי של סיארה והראשון של פאטמן סקופ. הסינגל הגיע לעשירייה הראשונה במצעדים שבעשר מדינות שונות. "Lose Control" נהפך ללהיט ענק, קיבל ארבע פעמים את התואר "סינגל פלטינה" (על מכירות של למעלה מארבעה מיליון עותקים) ונהפך ללהיט המצליח ביותר של מיסי עד היום (הוא עבר את מכירות הסינגל "Work It").

השיר זכה בשנת 2006 בפרס גראמי עבור "סרטון הווידאו הקצר הטוב ביותר". כמו כן זכה גם השיר בשני פרסי VMA עבור "וידאו קליפ במוזיקת היפ הופ" ו-"וידאו קליפ במוזיקת דאנס" [דרוש מקור].

הוידאו קליפ לשיר בוים על ידי טומי לי והוא מחולק לחלקים שונים. בחלקו הראשון מוצגים הזמרים בלווית רקדנים, כשהם עוטים סוודרים כחולים ורקע שחור מעמעם את דמותם. החלק השני צולם במדבר כבהתחלתו מוצגת מיסי שכובה על האדמה שגרגירי חול בלבד מכסים את גופה. לאחר מכן היא יוצאת מתוך בור באדמה ורוקדת בליווי רקדנים. בחלק השלישי מוצגת מיסי כשהיא בלבוש החלק הראשון בזמן שהיא משתמשת בנגן מוזיקה וסרטים כדי לצפות בקליפ. בחלק הרביעי בקליפ, קטע הסולו של סיארה. סיארה, מיסי ופאטמן נמצאים במועדון ישן בבגדים לבנים כשרקדנים רוקדים מסביבם. כשנגמר קטע הסולו של סיארה, מיסי תולה אותה על הקיר והן רוקדות לצד רקדנים. בחלק החמישי, סיארה ומיסי רוקדות בשורה עם הרקדנים על כביש עפר.

בחלק השישי של הקליפ נשמעת גרסה קצרה של הרצועה "On & On" מהאלבום "*The Cookbook*" של מיסי. בזמן שהרצועה נשמעת מוצגים בקליפ קטעים מכל אורך הקליפ בתוספת קטעים של מיסי שרה את הגרסה הקצרה בצינור מעלה עשן שנמצא במדבר.

קישורים חיצוניים
----------------

* מידע על היצירה "Lose Control" באתר מיוזיק בריינז
* סרטון השיר "Lose Control" באתר יוטיוב

הערות שוליים
------------

1. ↑  רשימת המועמדים והזוכים לפרסי גראמי לשנת 2006, מתוך אתר BBC

| פרס הווידאו קליפים של MTV לקליפ ההיפ-הופ הטוב ביותר |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| ביסטי בויז — "Intergalactic"‏ (1999) ‏•‏‏ סיסקו — "Thong Song"‏ (2000) ‏•‏‏ אאוטקאסט — "Ms. Jackson"‏ (2001) ‏•‏‏ ג'ניפר לופז (בהשתתפות ג'ה רול) — "I'm Real (Remix)"‏ (2002) ‏•‏‏ מיסי אליוט — "Work It"‏ (2003) ‏•‏‏ אאוטקאסט — "Hey Ya!"‏ (2004) ‏•‏‏ מיסי אליוט (בהשתתפות סיארה ופטמן סקופ) — "Lose Control"‏ (2005) ‏•‏‏ בלאק אייד פיז — "My Humps"‏ (2006) ‏•‏‏ ליל ויין (בהשתתפות סטטיק מייג'ור) — "Lollipop"‏ (2008) ‏•‏‏ אמינם — "We Made You"‏ (2009) ‏•‏‏ אמינם — "Not Afraid"‏ (2010) ‏•‏‏ ניקי מינאז' — "Super Bass"‏ (2011) ‏•‏‏ דרייק (בהשתתפות ליל ויין) — "HYFR"‏ (2012) ‏•‏‏ מאקלמור וראיין לואיס — "Can't Hold Us"‏ (2013) ‏•‏‏ דרייק (בהשתתפות מאג'יד ג'ורדן) — "Hold On, We're Going Home"‏ (2014) ‏•‏‏ ניקי מינאז' — "Anaconda"‏ (2015) ‏•‏‏ דרייק — "Hotline Bling"‏ (2016) ‏•‏‏ קנדריק לאמאר — "Humble"‏ (2017) ‏•‏‏ ניקי מינאז' — "Chun-Li"‏ (2018) ‏•‏‏ קארדי בי — "Money"‏ (2019) ‏•‏‏ מייגן די סטליון — "Savage"‏ (2020) ‏•‏‏ טראוויס סקוט בהשתתפות יאנג ת'אג ו-M.I.A.‏ – "Franchise"‏ (2021) |

 |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* MusicBrainz work: 374172be-d383-435e-9eb3-3f42ee694ebf

 |
**שקרים לבנים** הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1999 בכתיבה ובימוי של יצחק רובין, עם אורנה פורת, שרון אלכסנדר וסמדר קילצ'ינסקי בתפקידים הראשיים.

אורנה פרת הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר, וסמדר קילצ'ינסקי הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 1999.

התסריט הוא על ניצולת שואה החולה במחלה סופנית. הזוועות שחוותה בשואה משפיעות על בנה ובתה שהם הדור השני לשואה שעזבו בגלל זה את הבית. הבן מנסה לשמור על המשפחה על ידי שקרים לבנים.

תקציר העלילה
------------

יהודה (יהודל'ה) הרשקוביץ (שרון אלכסנדר) הוא במאי ומחזאי בתיאטרון צעיר בפריז. הוא בפריז עם נורה (ג'ינה לינדוני) שלא משתתפת בבעיותיו האישיות לאחר כישלון המחזה הראשון שכתב. בכדי לברוח ולנוח קצת מכישלון המחזה הראשון שכתב, הוא מחליט לעזוב את פריז ולחזור לישראל גם כדי לקבל ייעוץ מפסיכיאטר (יצחק רובין) ולהיפגש עם אמו מרים (אורנה פורת).

מרים היא ניצולת שואה וקירות הבית מלאים בתמונות משפחתה הענפה שכולם נרצחו בשואה. היא לא חדלה מלספר על חוויותיה באושוויץ ופגישותיה עם ד"ר יוזף מנגלה. זאת למעשה הסיבה שיהודה ואחותו צילה (סמדר קילצ'ינסקי) עזבו את הבית. צילה מתגוררת בארצות הברית עם בן זוגה ביל (ג'ק אדליסט) והיא בהיריון.

יהודה מקבל זימון למרפאת ריאות בבית חולים שם מגלה לו ד"ר אלפנדרי (אלכס מונטה) כי לאמו יש כתם חשוד כממאיר בריאות וכי עליה לעבור ביופסיה. הכתם נתגלה כבר לפני חצי שנה אבל רופא המשפחה ד"ר וייס (יוסי סגל) לא עשה דבר בקשר לזה.

בהסכמת הרופאים מספר לה יהודה שקר לבן כי יש לה כנראה שחפת ישנה ועליה לעבור ביופסיה. מרים מקבלת זאת בחשדנות ובביופסיה מתברר שמדובר בסרטן ריאה. יהודה מזעיק את צילה וביל אבל לאחר זמן קצר פורץ ריב בין צילה למרים והיא וביל עוזבים במהירות לארצות הברית כשקללותיו של יהודה מלווים אותם.

כעת נשאר יהודה עם אמו שהולכת ודועכת. לאחר שנפלה בבית היא מאושפזת במוסד סיעודי ושם מגלה לה הרופא שיש לה סרטן. יהודה סועד אותה עד הסוף והמילה האחרונה שלה היא "יהודל'ה". מצבו הנפשי מידרדר והוא מאושפז במוסד פסיכיטארי שם הוא נפגש עם ידיד מהצבא, פדלון (סלים דאו).

צילה מגיעה מארצות הברית ופוגשת את יהודה במוסד. לשאלתה מה היו המילים האחרונות של האמא? הוא משיב בשקר לבן נוסף - "יהודל'ה וצילינקה".

צוות השחקנים
------------

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| אורנה פורת | מרים הרשקוביץ |  |
| שרון אלכסנדר | יהודה הרשקוביץ |  |
| סמדר קילצ'ינסקי | צילה הרשקוביץ |  |
| ג'ינה לידוני | נורה |  |
| ג'ק אדליסט | ביל |  |
| סלים דאו | פדלון | חולה נפש |
| אלכס מונטה | ד"ר אלפנדרי |  |
| יוסי סגל | ד"ר וייס | רופא המשפיה |
| אריה אליאס | זערור |  |
| יצחק רובין | פסיכיאטר |  |

קישורים חיצוניים
----------------

* "שקרים לבנים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* "שקרים לבנים", באתר ספר הקולנוע הישראלי
* "שקרים לבנים", באתר אידיבי
* "שקרים לבנים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* שקרים לבנים, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
מראה חלקי של הכיכר ב-2013. במרכז התמונה נראה קבר החייל האלמוני שבשוליה
**כיכר יוזף פילסודסקי** היא מהכיכרות הגדולות בעיר ורשה, בירת פולין.

תולדות הכיכר
------------

הכיכר ממוקמת במרכזה של ורשה, בסמיכות לגן הסקסוני ולגלריה הלאומית של פולין (Zachęta). ממחצית המאה השבע עשרה ועד 1944 - עת נהרס על ידי הגרמנים - ניצב בשולי הכיכר ובינה לבין הגן הארמון הסקסוני, מקום משכנם של שניים ממלכי פולין ולאחר מכן מושב המטה הכללי של צבאה. מאז 1925 ניצב בשולי הכיכר קבר החייל האלמוני של פולין, שמוקם בתוך שדרת העמודים של הארמון הסקסוני - השריד היחיד שנותר ממנו לאחר שנהרס.

בשנים 1912 עד 1926 ניצבה במרכז הכיכר קתדרלת אלכסנדר נבסקי האורתודוקסית, אשר נהרסה כמו רבות אחרות כמותה בפולין על ידי שלטונות הרפובליקה הפולנית השנייה. 

הכיכר שימשה עם השנים כאתר לאירועים ציבוריים שונים, לרבות קבלות פנים רשמיות לאורחים ומצעדים צבאיים שנערכו בה מאז המאה התשע עשרה. במהלך ביקורו ההיסטורי בפולין ב-1979 ערך האפיפיור יוחנן פאולוס השני מיסה בכיכר, שבה נכחו למעלה מ-100 אלף איש. בשנת 2006 קיים בכיכר מיסה גם האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר במהלך ביקור בפולין.

שמות הכיכר
----------

שמה של הכיכר השתנה פעמים רבות במהלך שנות קיומה. במקור היא נקראה בשם הכיכר הסקסונית. בשנת 1928 הוסב שמה לכיכר יוזף פילסודסקי, מנהיג ורודן הרפובליקה הפולנית השנייה. בשנות הכיבוש של ורשה על ידי הגרמנים (1939-‏1944) נקראה הכיכר על שמו של אדולף היטלר. מ-1946 היא נקראה **כיכר הניצחון** לכבוד ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. לימים הוחזר לה השם כיכר פילסודסקי.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **כיכר יוזף פילסודסקי** בוויקישיתוף
* דפי אינטרנט המוקדשים לכיכר (בפולנית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007407426705171
* LCCN: sh2014100078
* VIAF: 176144782992263163100
* WorldCat (עם VIAF): 176144782992263163100

 |
**זיבוטפסקי נגד קלינטון** (באנגלית: *Zivotofsky v. Clinton*) היא החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 2012, שבה קבע בית המשפט כי מחלוקת על תקנות בדבר דרכונים אינה שאלה פוליטית, ולכן שפיטה. החלטה זו סללה את הדרך לפסילת חוק של הקונגרס ב-2013, לאחר שנקבע כי החוק הפר את הסמכות הבלעדית של נשיא ארצות הברית בענייני הכרה דיפלומטית.

השתלשלות הפרשה
--------------

ב-2002 העביר הקונגרס האמריקני חוק המורה למזכיר המדינה לרשום בדרכון "ישראל" בתור מקום הולדתו של מי שנולד בירושלים. לאחר החלת החוק, נולד בירושלים מנחם בנימין זיבוטפסקי, בנו של ארי צבי זיבוטפסקי ולו אזרחות אמריקנית. הוריו ביקשו שבדרכונו האמריקאי יהיה כתוב: "ישראל", ולא "ירושלים" - ללא ציון מדינה (כפי שנהגו קודם לכן), כמקום הולדתו. מחלקת המדינה דחתה בקשה זו עקב מדיניות ארוכת שנים של אי נקיטת עמדה בדבר מעמדה המדיני של ירושלים. ההורים פנו לערכאות. בית המשפט קבע כי זיבוטפסקי יוכל לשים למבחן בית המשפט את החוקתיות של חוק הקונגרס משנת 2002. צעד משפטי זה ננקט אל מול התנגדותה של מחלקת המדינה שטענה כי עניינים של מדיניות חוץ הם בעלי אופי פוליטי ובכך אינם שפיטים בבתי המשפט. 

ביולי 2013, קבע בית המשפט לערעורים כי החוק מהווה פגיעה בלתי חוקתית בסמכויות ההכרה הדיפלומטית של הנשיא.

בעקבות זאת העניק בית המשפט העליון ב-21 באפריל 2014 צו עיון מחדש לעתירה של זיבוטפסקי (כלומר הוא מקבל את עתירתו של זיבוטפסקי לדון בתיק), כשהתיק עתה נקרא "זיבוטפסקי נגד קרי". ב-8 ביוני 2015, פסל בית המשפט העליון את חוק הקונגרס משנת 2002 ברוב של 6-3, כשהוא קובע כי הקונגרס חרג מסמכויותיו בחקיקת חוק זה, וכי סמכויות ההכרה הדיפלומטית בריבונות ממשלה זרה (במקרה זה על ירושלים), כפי שהוא מתבטא ברישום בדרכון, הם בסמכותו הבלעדית של הנשיא (האחראי על מחלקת המדינה שרושמת את הדרכון).

שינוי המדיניות
--------------

ב-29 באוקטובר 2020 הודיעה מחלקת המדינה של ארצות הברית כי ניתן לכתוב בדרכונם של אזרחי ארצות הברית שנולדו בירושלים את ישראל בסעיף "ארץ הלידה". מיד לאחר הודעה זו קיבל מנחם זיבוטפסקי משגריר ארצות הברית בישראל, דייוויד פרידמן, דרכון אמריקאי ובו בסעיף 'ארץ הלידה' נכתב "ישראל"..

הערות שוליים
------------

1. ↑  United States Court of Appeals for the District of Columbia Circuit No. 07-5347, Zivotofsky v. Secretary of State
2. ↑  ‏Zivotofsky v. Kerry, בית המשפט העליון של ארצות הברית (בלוג), 8 ביוני 2015
3. ↑  ‏U.S. Court Invalidates Law That Let Jerusalem-born Citizens List Israel on Passports, הארץ במהדורה אנגלית, 8 ביוני 2015
4. ↑  ‏Supreme Court sides with Obama administration in Jerusalem passport case, מגזין Politico (פוליטיקו), אדם לרנר, 8 ביוני 2015
5. ↑  ארצות הברית: יליד ירושלים לא יוכר כמי שנולד בישראל, מאקו, עמית ולדמן, 8 ביוני 2015
6. ↑  סוכנויות הידיעות, ארה"ב: בדרכוני אמריקנים שנולדו בירושלים אפשר יהיה לכתוב "ישראל" במקום הלידה, באתר ynet, 29 באוקטובר 2020
7. ↑  עדו בן פורת, היסטוריה בשגרירות ארה"ב בירושלים, באתר ערוץ 7, 30 באוקטובר 2020
**חנה דרורי קשי** (נולדה ב-1 ביוני 1955) היא במאית, מפיקה, יוצרת, תסריטאית ומדבבת ישראלית.

ביוגרפיה
--------

דרורי קשי נולדה ברומניה בשנת 1955, ועלתה לארץ ישראל בשנת 1965, בעודה בת 10. היא שירתה בחיל האוויר הישראלי.

למדה קולנוע וטלוויזיה בבית צבי, בית ספר לאמנות הבמה והקולנוע. בפרויקט הגמר שלה ביימה את הסרט הדוקומנטרי "לקראת שידור", ששודר בטלוויזיה החינוכית.

ב-1984 יצרה את הסדרה "נשים על נשים" לטלוויזיה של דרום אפריקה בהפקת אולפני הרצליה, וכמו כן ביימה את הסרט Dancing to another" drum" על חייה של רקדנית חירשת.

ב-1985 הייתה עוזרת הפקה בסרט העלילתי "אסתר לנצח" של איתן גרין, עוזרת במאי בסרט העלילתי "בובה" ובסרט העלילתי "רומן בהמשכים".

ב-1990 הייתה התסריטאית והבמאית של "הרביעייה של עמל", סרט דוקומנטרי על רביעייה שנולדה אחרי 16 שנות טיפולי הפריה.

מ-2004 הייתה כתבת בנושאי תיירות, תרבות ואומנות במגזין "עלונדון" ובאתרי שונים.

ב-2017 הפיקה את הסרט התיעודי "מכתב מלונדון" (50 ד') – על הצהרת בלפור – קופרודוקציה עם צוות בריטי.

ב-2021 ביימה וכתבה את הסרט התיעודי "ובחרת בחיים", העוסק בפרטיזן שהציל יהודים בשואה.

דרורי קשי גרה בראשון לציון, נשואה ואם לשתי בנות.

תחום הדיבוב
-----------

דרורי קשי ביימה הפקות דיבוב רבות שנעשו בישראל, בעיקר בטלוויזיה החינוכית, בשנים 1986 עד 2004, ביניהן "דן-דין השופט", "אליחדק וחברים", "הזחלילים", "דובי דב", "היי! בינבה", "עמיקו וחבריו", "רובימא", "פיטר פן", "הקטר הקטן", "אמא אווזה", "פשוש", "פשוט אמרו לא", "לכלוכית", "קוסמים קטנים", "עלילות בבאי", "המעופפים הנועזים", "עופל בופל", "במצולות הים עם דלפי", "פילוני וחבריו", "קופידו", "ג'ימבו", "הנעלולים", "מסיפורי אבא בונה", "משלים בצורות", "הזעפן", "דר דוור", "להציץ ולגלות", "הקוסם מארץ עוץ", "מופע החיות", "באדג'י", "התחנה הקטנה", "הפלא שבחיות הפרא", "הבילבילים", "אדון וגברת בשינוי אדרת", "בנימין התנין", "שלגיה ושבעת הגמדים", "העיפרון הקסום", "דובון חיבוקון", "המשפחה של דולי", "הסייח הכסוף", "נאנוק", "הכתמים", "המומינים", "המומינים - כוכב השביט: הסרט", "בננות בפיג'מות", "נוני התמנון", "דוקטור אוטור", "השלג הראשון של החורף", "חבורת האוטובוסים", "הצעצועים העזובים", "ממלכת אוקיאנה", "אנג'לינה בלרינה", "אינוק", "רוחות רפאים" ו"הג'ירף הצהוב". כמו כן היא דיבבה בחלק מן ההפקות. וגם תרגמה תסריטים ושירים בסדרות שונות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **חנה דרורי קשי** בוויקישיתוף
* חנה דרורי קשי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית

הערות שוליים
------------

1. ↑  חנה דרורי קשי, באתר www.ishim.co.il
**מרכז אריאל למחקרי מדיניות** הוא מכון מחקר ישראלי בעל נטייה ימנית, שהוקם בשנת 1997 ועוסק בנושאים שונים של הביטחון הלאומי בישראל, במיוחד כאלה המושפעים מהסכם אוסלו (כך על פי אתר האינטרנט של המרכז). 

המרכז נוצר מתוך כתב העת "נתיב", שהופיע מ-1987, ועורכו, אריה סתיו, היה למנהל המכון.

המרכז פרסם מונוגרפיות בנושאי עיסוקו של המרכז, ניירות עמדה וספרים. אחד הספרים שיצא לאור ביוזמת המרכז הוא "טילים בליסטיים, איום ומענה", בעריכת אריה סתיו, העוסק בהיבטים הטכנולוגיים והאסטרטגיים של מערכות להגנה מפני טילים בליסטיים. המכון הציע פתרון מדיני לסכסוך הישראלי-פלסטיני בשם "פתרון מדינת האפס".

קישורים חיצוניים
----------------

* אתר האינטרנט של מרכז אריאל למחקרי מדיניות
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של מרכז אריאל למחקרי מדיניות
* מידע על מרכז אריאל למחקרי מדיניות ואסטרטגיה בקטלוג "מרחב" של הספרייה הלאומית
* מרכז אריאל למחקרי מדיניות ואסטרטגיה, דף שער בספרייה הלאומית

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007265361305171
* LCCN: n00022046
* SUDOC: 068740271
* VIAF: 148296963
* WorldCat: lccn-n00022046

 |
**חסידות אוטיניא** (מכונה **אנטניא** או **אטיניא**) היא חצר חסידית שפעלה בגליציה המזרחית לפני השואה, ענף מחסידות ויז'ניץ. הוקמה בעיירה בסוף המאה ה-19, אחר מלחמת העולם הראשונה עברה לסטניסלב. האדמו"ר הראשון היה רבי חיים הגר, בנו של רבי ברוך מויז'ניץ. כיום מכהן רבי **ברוך הגר** כאדמו"ר מאוטיניא בבני ברק.

תולדות החסידות
--------------

הרב ברוך הגר, האדמו"ר מאנטניא, בעת טיש יארצייט לרגל ההילולא של הנפש יש"י, כ"ד אייר תש"פ
בשנת תרנ"ג נפטר רבי ברוך מויז'ניץ. בנו השני, רבי חיים, רכש שטח בעיירה אוטיניה והקים שם את חצרו. על אף שאחיו הגדול, רבי ישראל ירש את חצרו של אביהם ורוב החסידים הלכו אליו, חלק מהחסידים פנו לרבי חיים, בהם תלמידי חכמים וגבירים רבים. חסידיו נמנו באלפים. בתי כנסת של החסידות היו נפוצים ברחבי גליציה, כמו בלייפציג ולבוב. אף בקראון הייטס נבנה בית מדרש של החסידות (קיים עד היום ברשות חסידי חב"ד).

לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה החצר לסטניסלב הסמוכה, שם הקים רבי חיים בית מדרש גדול. בנו, רבי מנחם מנדל, חזר לאוטיניא ושיקם שם את החסידות. כעבור מספר שנים חלה בטיפוס, ונפטר בחיי אביו.

בשנת תרצ"ב נפטר רבי חיים, ועל מקומו עלה בנו רבי ישראל שלום יוסף ה"נפש ישי". נרצח באייר ה'תש"ד, יחד עם ילדיו.
החסידות נכחדה בשואה כמעט כליל.

לאחר השואה
----------

הרב ברוך הגר, האדמו"ר מאוטיניא
שרידים ממשפחות חסידי אנטניא הקימו לאחר השואה בית כנסת בתל אביב ובחיפה.

רבי חיים מאיר מוויז'ניץ הכתיר את רבי **משה הגר** (? - כ"ה באב תשנ"ד) נינו של רבי חיים מאנטניא (אביו הרב ברוך הגר היה בנו של רבי יחיאל מיכל הגר מהורודנקה אחיו וחתנו של רבי חיים), לאדמו"ר מאנטניא. הוא פתח בית מדרש ברחוב הושע בבני ברק, והתאספו סביבו כמה משפחות מחסידי אנטניא. בתשכ"ט הקים את ישיבת **טל חיים** על שם האדמו"ר רבי חיים בתל אביב, אולם הישיבה נסגרה כעבור שנים אחדות.

##### האדמו"ר הנוכחי

הרב **ברוך הגר** (ייד') בנו של רבי משה, משפיע חסידי, וראש חברה בחסידות ויז'ניץ, הוכתר לאדמו"ר עם פטירת אביו. אחיו הרב אריה פתח בית מדרש בשנת תש"פ בבני ברק, בו הוא החל לכהן כאדמו"ר. חצרו מכונה "אוטיניא-הורודנקה" על שם רבי חיים מאנטניא וחתנו רבי יחיאל מיכל מהורודנקה.

קישורים חיצוניים
----------------

* אוטניא, באתר מרכז מורשת יהדות פולין
* אשר זלקא ראנד (עורך), "הרב ר' חיים האגער זצ"ל", **תולדות אנשי שם** ח"א, ניו יורק, תש"י, עמ' 26–27, באתר היברובוקס
* רבי חיים מאטיניא, בעלון "איגוד בני החבורות ויז'ניץ", באתר היברו בוקס
* האדמו"ר מאטניה רבי ישראל שלום יוסף הגר הי"ד, באתר תורתך לא שכחתי
* יעקב אבוביץ, ‏זכר צדיק לברכה: האדמו"ר מאנטניא ערך סעודת הילולא לאביו, באתר JDN‏
* הזמנה מאת ה'אמרי חיים' מויז'ניץ לחתונת הרה"ק רבי משה מאנטניא זצ"ל - תשט"ז, באתר בידספירט

הערות שוליים
------------

1. ↑  רבי חיים בחר בעיירה זו עקב מעשה שהיה לו עם סבו הצמח צדיק, שפעם נסעו ועברו בעיירה זו וסבו הצביע לו על שטח ואמר לו:"אפשר להקים פה סאלאש (אוהל) גדול". רבי חיים הבין שרמז לו שיקים את חצרו במקום זה בבוא היום.
2. ↑  הודעה על סעודת הילולא לרבי חיים מאוטיניא בבית המדרש בתל אביב, באתר הספרייה הלאומית.
**ילד מסדרון** הוא אלבום סולו הבכורה של הראפר הישראלי אביחי נפתלי. האלבום יצא לאור ב-1 בספטמבר 2019. הוא מורכב מ-10 שירים, ואורכו 30 דקות ו-35 שניות.

מתוך האלבום יצאו כסינגלים "היית לי הכל", "אין מנצחים", "כמה אפסים" ו"חוזרת אליי". באלבום זה, מתארחים אומנים כמו נומי, ויק אוחנה ורון בוחניק.

רקע והפקה
---------

כל שירי האלבום הופקו על ידי אביחי נפתלי, שהיה אחראי גם על מרבית המילים והלחן, אף על פי שהיו שותפים בו אומנים אחרים לכתיבה והלחנה של שירים באלבום. השירים באלבום הכילו עטיפות שונות זו מזו, שעוצבו במיוחד על ידי דניאל וינבוש.

הוצאה
-----

בשנת 2018, נפתלי הודיע שהוא בתהליך יצירת אלבום חדש, שהוא הבכורה שלו כזמר יחיד. ב-12 במרץ 2019, הוא הודיע שהוא סיים ליצור את אלבום זה, שהוחלט לקרוא לו בשם "ילד מסדרון". ב-28 באפריל, הסינגל הראשון, "היית לי הכל", מתוך האלבום יצא לאור, לצד וידאו קליפ. הסינגל השני מתוך האלבום יצא לאור ב-28 במאי גם הוא יחד עם קליפ והוא נקרא "אין מנצחים". הסינגל השלישי והרביעי, "כמה אפסים" ו"חוזרת אליי", גם הם יצאו לאור לצד קליפים, ב-26 ביוני וב-13 באוגוסט, בהתאמה. ב-1 בספטמבר 2019, האלבום יצא במלואו בפלטפורמות השונות.

רשימת רצועות
------------


| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | ילד מסדרון | 3:37 |
| 2. | לא אני | 2:28 |
| 3. | בולשיט | 2:24 |
| 4. | היית לי הכל | 3:53 |
| 5. | שקט | 1:30 |
| 6. | חוזרת אליי (עם רון בוחניק)  | 3:34 |
| 7. | כמה אפסים | 3:45 |
| 8. | אין מנצחים | 2:40 |
| 9. | מרטאב | 3:25 |
| 10. | מה השם שלי (עם נומי ו-ויק אוחנה)  | 3:19 |
| **משך כולל:** | **30:35** |

קישורים חיצוניים
----------------

* ספוטיפיי ילד מסדרון באתר ספוטיפיי
* YouTube ילד מסדרון באתר YouTube
* אפל מיוזיק ילד מסדרון באתר אפל מיוזיק
* דיזר ילד מסדרון באתר דיזר
* Discogs ילד מסדרון באתר Discogs

הערות שוליים
------------

1. ↑  סיימתי את האלבום באתר פייסבוק
2. ↑  אביחי נפתלי - היית לי הכל באתר יוטיוב
3. ↑  אביחי נפתלי - אין מנצחים באתר יוטיוב
4. ↑  אביחי נפתלי - כמה אפסים באתר יוטיוב
5. ↑  אביחי נפתלי - חוזרת אליי באתר יוטיוב
**זרימת הלה-שו** (**Hele-Shaw flow**, על שם הנרי סלבי הלה-שו) מוגדרת כזרימת סטוקס בין שני משטחים שטוחים ומקבילים אשר ביניהם מרווח קטן מאוד. ניתן לקרב מגוון בעיות שונות במכניקת הזורמים לזרימת הלה-שו, ומכאן נובעת חשיבותה.

תיאור סכמטי של הגאומטריה שממנה נוצרת זרימת הלה-שו.
מכיוון שהמשוואה השלטת של זרימת הלה-שו זהה לזו של זרימה פוטנציאלית בלתי צמיגה ולזו של זרימת נוזל דרך תווך נקבובי (ראו חוק דרסי), ניתן לדמות את שתי הזרימות האחרונות בדו-מימד כזרימות הלה-שו, מה שעלול לפשט את הבעיה בשני המקרים. קירוב לזרימת הלה-שו שימושית גם עבור בעיות במיקרו-זרימה, וזאת בשל טכניקות ייצור במיקרו-זרימה, אשר מתבססות על תצורות מישוריות רדודות ומספר ריינולדס (שהם בדרך כלל נמוכים במיקרו-זרימה).

נגדיר את x ואת y להיות הכיוונים המקבילים למשטחים, את z להיות הכיוון הניצב, עם מרווח של {\displaystyle 2H} בין המשטחים ({\displaystyle z=\pm H}). כאשר המרווח בין הצלחות הוא קטן אסימפטוטית, כלומר {\displaystyle H\rightarrow 0,\,} פרופיל המהירות בכיוון z הוא פרבולי (כלומר פונקציה ריבועית של הקואורדינטה בכיוון זה). המשוואה הנוגעת לשיפוע לחץ למהירות היא:

{\displaystyle {\mathbf {u} }={\mathbf {\nabla } }p{\frac {z^{2}-H^{2}}{2\mu }}\,}
כאשר {\displaystyle {u}} היא המהירות, {\displaystyle p(x,y,t)} הוא הלחץ המקומי, ו-\mu  מייצג את צמיגות הנוזל. קשר זה והאחידות של הלחץ בכיוון z מאפשרים לנו לבצע אינטגרציה של המהירות ביחס ל-z ובכך להתייחס לשדה מהירות בממדים x ו-y בלבד. אם נציב את המשוואה לעיל במשוואת הרצף ונבצע אינטגרציה ביחס ל-z נקבל את המשוואה השלטת של זרימת הלה-שו:

{\displaystyle {\frac {\partial ^{2}p}{\partial x^{2}}}+{\frac {\partial ^{2}p}{\partial y^{2}}}=0.}
בנוסף למשוואה זו יש גם את תנאי השפה של אי-חדירה דרך הקירות.

{\displaystyle {\mathbf {\nabla } }p\cdot {\hat {n}}=0\,}
כאשר {\hat {n}} הוא וקטור יחידה הניצב לקיר.

תא הלה-שו
---------

תא הלה-שו הוא מונח המשמש לתיאור מקרים עם הגאומטריה המוגדרת לעיל, כאשר ברוב המקרים יש במצב ההתחלתי נוזל בין שני הלוחות ונוזל אחר מוזרק לתוך התווך. במצב זה הזרימה מוגדרת על ידי תנאי השפה של הלוחות וכן תנאי הגבול בין שני הנוזלים (לחצים ומתח פנים), וג'. א. טיילור מצא כי כאשר מזריקים נוזל פחות צמיג לתוך תווך עם נוזל צמיג יותר, הנוזל הפחות צמיג מתפשט בנוזל השני בצורה של אצבעות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **זרימת הלה-שו** בוויקישיתוף
חלון מפרץ משופע ב-Lengerich, גרמניה
**חלון מפרץ** (באנגלית: **Bay window**) הוא חלון הבולט החוצה מהקירות הראשיים של בניין ויוצר מפרץ בחדר.

חלון מפרץ הוא סוג של חלון הבולט מהקיר החיצוני של הבניין, ויוצר מפרץ או גומחה בתוך החדר. הוא מורכב בדרך כלל מחלונית מרכזית, הנקראת אבנט קבוע, ולצדה שני חלונות קטנים או יותר, הידועים כחלונות תלויים או כפולים. הסידור יוצר נוף פנורמי של החוץ, מאפשר כניסת יותר אור טבעי לחדר ומספק מרחב נוסף בתוך החדר. חלונות מפרץ מתוכננים לרוב כך שימשכו מעבר לקיר החיצוני, ויצרו פינה קטנה או פינת ישיבה בפנים, אשר יכולה לשמש למטרות שונות כגון קריאה, תצוגה או פשוט להנאה מהנוף. הם נמצאים בדרך כלל בבנייני מגורים, במיוחד בחדרי מגורים, פינות אוכל או חדרי שינה, אך ניתן לראות אותם גם במבנים מסחריים או ציבוריים.

סוגים
-----

חלון מפרץ הוא כינוי כללי לכל מבני החלונות הבולטים, ללא קשר אם הם מעוקלים או זוויתיים, או מתפרשים על פני קומה אחת או מספר קומות.

בתוכנית, הצורות הנפוצות ביותר הן טרפז שווה-שוקיים (שאפשר להתייחס אליו כחלון מפרץ משופע) ומלבן. אבל צורות מצולעות אחרות עם יותר משתי פינות נפוצות גם הן כמו צורות מעוקלות. אם חלון מפרץ מעוקל ניתן לחלופין לקרוא לו חלון קשת. חלונות מפרץ בצורת משולש עם פינה אחת בלבד קיימים אך נדירים יחסית.

חלון מפרץ הנתמך על ידי תושבות, כנים או זיזים דומים נקרא חלון גַּבְלִית.

"רוואשין" (Rawashin) הוא סגנון מסורתי וייחודי של חלון מפרץ מעוצב בג'דה, ערב הסעודית (למשל, כמו בחזית בית נאסיף (אנ')).

גלריה
-----

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* בית נאסיףבית נאסיף

ראו גם
------

* חלון גבלית
* צריח (מבנה)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Glossary of Architectural Terms Archived 14 September 2012 at the Wayback Machine s.v. Bay Window.
2. ↑  John Fleming, Hugh Honour, Nikolaus Pevsner, The Penguin Dictionary of Architecture, Fourth edition, Harmondsworth 1991, p. 36.
3. ↑  "Rawashin, the distinctive style of heritage buildings in Jeddah". Arab News. 10 November 2012. Retrieved 27 July 2021.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **חלונות מפרץ** בוויקישיתוף   **המזהה לא מולא ולא נמצא בוויקינתונים, נא למלא את הפרמטר.**

* Gagnon, Jerome (24 November 2004). "Gaining bonus space and light with bay windows". San Francisco Chronicle. Retrieved 21 October 2012.
קופסה של מטפחות נייר
אישה מקנחת אפה בממחטת נייר
**מטפחת נייר** או **ממחטת נייר** היא מטפחת העשויה מנייר רך (נייר טישו), כתחליף לשימוש חד-פעמי למטפחת בד, לשם ניגוב הפנים או איברים אחרים, לניגוב אבק ולמשימות ניקיון קלות.

מטפחות נייר נמכרות באריזת קרטון או פלסטיק, שממנה הן ניתנות לשליפה נוחה בזו אחר זו. לנשיאה בכיס בגד או בתיק קטן נמכרות מטפחות נייר באריזת צלופן קטנה.

ההבדלים העיקריים בין מטפחות הנייר השונות, וביניהן לסוגי הנייר השונים, ניכרים בתכונות המאפיינות את סוגי הנייר מהם הן עשויות: חוזק, יכולת ספיגה, משקל בסיסי, עובי (כאשר הממחטה פרושה), בהירות, יכולת מתיחה, מראה ונוחות.

מטפחות נייר מיוצרות מנייר קל משקל, 14–18 גרם למטר רבוע. עקב הדרישות לאיכות גבוהה של מטפחת הנייר, היא מיוצרת בדרך כלל מתאית נקייה, אך לעיתים כוללת גם נייר ממוחזר. לפעמים הנייר מעובד יחד עם מרכך, קרם או בושם, כדי להעניק לו את התחושה הרצויה. מטפחות נייר נפוצות הן לבנות, אך מיוצרות גם מטפחות נייר צבעוניות. 

מטפחות נייר נמצאות בשימוש ביפן כבר מאות שנים. מטפחות נייר בצורתן המוכרת לנו יוצרו לראשונה בשנת 1924 על ידי חברת קימברלי קלארק במותג קלינקס.

חשיבותה של ממחטת הנייר בצמצום התפשטותם של זיהומים, קיבלה תנופה לאור החששות מפני מגפת שפעת החזירים בבריטניה. דוגמה לכך היא מסע פרסום של ממשלת בריטניה שכותרתו הייתה "תפוס אותו, השלך אותו, הרוג אותו", שעודד אנשים לכסות את פיהם ואפם בממחטת נייר בזמן שיעול או התעטשות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מטפחת נייר** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Mary Bellis, The History of Kleenex Tissue, ThoughtCo, July 23, 2019
2. ↑  Catch it, Bin it, Kill it - Respiratory and hand hygiene campaign (2008/09)
פירוש נוסף ערך זה עוסק באדריכל ואיש ציבור ישראלי. אם התכוונתם לעורך דין ישראלי המשמש מנכ"ל פורום קהלת, ראו מאיר רובין (נריה).

**מאיר רובין** (1892 – 4 באפריל 1967) היה אדריכל ואיש ציבור ישראלי, איש התנועה הרוויזיוניסטית וסגן ראש עיריית ירושלים מטעם מפלגת חרות.

ביוגרפיה
--------

רובין נולד בשנת 1892 באודסה. בשנת 1928 עלה לארץ ישראל. בין השנים 1930–1932 עבד במשרדו של דב כרמי ובין השאר השתתף בתכנון בית אלישר. רובין היה פעיל בברית הצה״ר ומקורב למנהיגה זאב ז'בוטינסקי, שאף התאכסן בביתו בשהותו האחרונה בארץ בשנים 1928-1929. רובין היה גם אחד ממקימי ״הסתדרות הציונים הרוויזיוניסטים בארץ ישראל״ בינואר 1933, יחד עם אב"א אחימאיר, יוסף כצנלסון, מרדכי אבניאל ואחרים. ב-1933 חבר אל האדריכל אלכסנדר פרידמן הצעיר ממנו, והעסיק אותו במשרדו. שותפות זו החזיקה עד לפרישתו של רובין בתחילת שנות השישים.

בבחירות של שנת 1949 הוצב רובין במקום החמישה עשר ברשימת מפלגת חרות לכנסת, וביולי של אותה שנה נבחר לחבר מרכז המפלגה. בין 1949–1955 שימש רובין כחבר מועצת עיריית ירושלים וכסגן ראש העיר מטעם מפלגת חרות.

משרדו של רובין פעל בכל הארץ, אך עיקר השפעתו ופעילותו התרכזה בירושלים. יחד עם אלכסנדר פרידמן היה רובין אחראי לתכנון עשרות מבני ציבור ובתים פרטיים בירושלים, והטביע חותם אדריכלי על פניה של העיר. על הבניינים שתכננו נמנים בית הכנסת ישורון, היכל שלמה, בית המעלות, בית כנסת הנשיא, מלון הנשיא, מלון המלכים, בית חינוך עוורים ומבנה ישיבת מרכז הרב.

  

אשתו אורה (1895~–1946), ילידת אודסה אף היא, הייתה מורה ומ"מ מנהלת הגימנסיה העברית לנערות של גב' ז'בוטינסקי-קופ בעיר מולדתה, ובירושלים פעלה כעסקנית ציבור.

לאחר פטירת אשתו הראשונה, נישא מאיר רובין לרבקה ולזוג נולדו שתי בנות, נילי וליאורה. נכדו הוא מאיר רובין, מנכ"ל פורום קהלת.

מאיר רובין נפטר ב-1967, ונטמן בהר המנוחות.

קישורים חיצוניים
----------------

* מכתב מז'בוטינסקי לרובין, 1934, באתר מכון ז'בוטינסקי בישראל
* ארכיון **מאיר רובין**, בספרייה הלאומית
* מידע על מאיר רובין בקטלוג "מרחב" של הספרייה הלאומית
* עידו סידי ודור כהן, תיק שימור בית מקובר, סטודיו שימור המורשת הבנויה, המחלקה לארכיטקטורה, בצלאל
* יצחק קריב, זכרון להולכים | ר' מאיר רובין ז"ל: (שלושים לפטירתו), הצופה, 3 במאי 1967
* מיכאל יעקובסון, סיבוב בבית מקובר מול בצלאל, באתר 'חלון אחורי', 19.7.2017
* מיכאל יעקובסון, סיבוב בבית המעלות, באתר 'חלון אחורי', 1 באוגוסט 2017
* מיכאל יעקובסון: סיבוב בבית הכנסת ישורון בירושלים, באתר 'חלון אחורי', 30 ביולי 2023

הערות שוליים
------------

1. 1 2  מת האדריכל מ. רובין, הצופה, 5 באפריל 1967
2. ↑  מכון ז'בוטינסקי | פריט ארכיון, באתר www.jabotinsky.org (באנגלית)
3. ↑  אב. ראובני, מה אנו ומה תפקידנו?, חזית העם, 24 בפברואר 1933
4. ↑  רשימת המועמדים של תנועת החרות, חרות, 21 בינואר 1949
5. ↑  בבחירת מוסדות הסתיימה ועידתה של תנועת ״החרות״, הַבֹּקֶר, 5 ביולי 1949
6. ↑  אורה רובין ז"ל, המשקיף, 2 בספטמבר 1946

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987010650795605171
* VIAF: 221164120333010470003
* WorldCat (עם VIAF): 221164120333010470003

 |
**דמוקרטיה גזעית** היא מונח המתייחס ליחסים הבין-גזעיים בברזיל. החל משנות ה-50 של המאה ה-20 נמצא המונח תחת מתקפה חריפה ויש הטוענים כי הרעיונות המגולמים במושג הם מיתוס אשר מהווה את מקור הגזענות בברזיל.

שלא כמו במקומות רבים אחרים, כבארצות הברית למשל, תהליך ביטול העבדות בברזיל היה ממושך והדרגתי, ולא היה מלווה בשפיכות דמים. מכיוון שכך לא נוצרה בברזיל מערכת חוקית של אפליה על בסיס גזעי מיד עם סיום העבדות. לחלופין נוצרה בברזיל מערכת חברתית בה בין בני הגזעים השונים קיימים יחסים ייחודיים המתבססים על שני עקרונות מרכזיים:

1. ה"הלבנה" - אידיאל להגשמה אישית ולאומית שיושג באמצעות הגירה אירופאית ונישואי תערובת.
2. ההרמוניה הגזעית והעדר האפליה הגזעית - רעיון שפותח בידי פוליטיקאים ואינטלקטואלים ברזילאים.

רעיון ה"הלבנה" טמן בחובו את ההנחה כי הגזע הלבן עליון על פני גזעים אחרים וכי באמצעות נישואי תערובת יועברו תכונותיו החיוביות, התרבותיות והפיזיות כאחת, לשאר האוכלוסייה. המטרה בהלבנה לא הייתה לשיפור המעמד החברתי של צאצאי העבדים האפריקאים, אלא להפך, הומוגניזציה של האוכלוסייה ליצירת גזע דומיננטי.

רעיונות אלו קיבלו חיזוק משמעותי עם פרסומו בשנת 1933 של ספרו רב ההשפעה של הסוציולוג ז'ילברטו פריירה הבית הגדול ומגורי העבדים. בספר תואר התהליך ההיסטורי אשר אמור להביא את החברה הברזילאית להגשמת האידיאל של דמוקרטיה גזעית. פריירה תיאר את משטר העבדות בברזיל כמורכב מאדונים טובים ומעבדים כנועים, תיאור המאפשר לפריירה לתאר את יחסי הניצול והשיעבוד שבעבדות כיחסי הרמוניה. תיאור מעוות זה של המציאות ההיסטורית הוא הבסיס לאחת הביקורות על המושג "דמוקרטיה גזעית", המתמקדת באופן הוולונטרי בו אמורים היו להתקיים נישואי התערובת. לטענת המבקרים לא כך היו הדברים בברזיל מעולם, וכי העירוב הגזעי בברזיל נוצר כתוצאה של ניצול מיני של השפחות האפריקאיות ובניגוד לרצונן. כיצד, אם כך, יכולה אלימות מינית וגזעית שכזו ליצור דמוקרטיה גזעית?

לאחר מלחמת העולם השנייה שיגרו האומות המאוחדות משלחת מיוחדת לברזיל על מנת ללמוד על היחסים הבין-גזעיים במדינה זו, לאור האמונה בנכונותו של המיתוס. החוקרים שבאו זיהו את הפער בין המעמדות של השחורים והלבנים אבל הם הגיעו ממדינות שבהן התופעה כלפי חוץ הייתה אלימה ולעומת זאת בברזיל השחורים קיבלו את העובדה שהם היו במעמד חברתי ירוד ורצו לדמות ללבנים. לכן, הם הסבירו את הבדלי המעמדות הללו לא כגזענות אלא כתולדה של הבדלים כלכליים גדולים במשך דורות רבים. בשנות ה-60 האנתרופולוג מרווין הריס טען שבהיעדר הסכמות לגבי הגזעים בברזיל, אי אפשר היה לקטלג לפי הגזע. קביעה זו שמשה כסיבה רשמית לכך שמרשמי אוכלוסין בברזיל היו נערכים ללא קטגוריה של גזע. הסכמה על הגדרות ברורות לגזעים בברזיל נמנעה בעיקר על ידי שלטון הגנרלים שרצה לדכא כל מושג או הגדרה שמהווים תפיסה מנוגדת לזו של"הדמוקרטיה הגזעית". לטענת המצדדים בדמוקרטיה הגזעית כל ההבדלים בין בני גזעים שונים, כלומר הגזענות לכאורה, היו תלויים במצבם הכלכלי הירוד של הלא לבנים וגזענות לא הייתה סיבה בפני עצמה להבדלים אלה. נראה שחוסר העניין של השלטונות בהגדרות כאלה נבע מכך שאפילו הדיון היה לתועלת האפרו-ברזיליים באופן ישיר.

בשנות ה-80 במרשם אוכלוסין שנערך בברזיל משתתפי המרשם נדרשו לראשונה לציין את צבעם. נראה שתושבים לא לבנים רבים התחמקו מהתשובות שחורים ומעורבים, ובמרשם התקבלו בסעיף הצבע 136 תשובות שונות. ניתוח המרשם הצביע על דפוס גזעני ברור נגד האפרו-ברזילאים. פרסומים אלה ושל מחקרים רבים שהפריכו את אמיתותו של מיתוס הדמוקרטיה הגזעית הצביעו על האופנים השונים בהם קיימת גזענות בברזיל. אף על פי כן המיתוס אודות קיומה של דמוקרטיה גזעית בברזיל עדיין נפוץ למדי בשיח העממי.
פירוש נוסף ערך זה עוסק בסופר ישראלי. אם התכוונתם לאיש צבא, ראו צבי גילת (קצין).

**צבי גילת** (נולד ב-4 במרץ 1954) הוא מחנך, עיתונאי וסופר ישראלי, הידוע בעיקר בזכות ספריו בנושא ידיעת הארץ. בסוף 2018 יצא ספר סיפוריו הראשון "תמיד יישאר סדק". גילת מלמד בבית המדרש של קולות ובמקומות נוספים.

ביוגרפיה
--------

גילת נולד וחי בפתח תקווה עד שירותו הצבאי. את שירותו עשה בסיירת שקד, במסגרתה השתתף במלחמת יום הכיפורים. לאחר שירותו למד חינוך ופילוסופיה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע. 

את דרכו העיתונאית החל בעיתון חדשות בשנת 1984, בו כתב את המדור השבועי "פני השטח", שסקר את היחסים בין ישראלים לפלסטינים בתקופת האינתיפאדה הראשונה. לאחר מכן היה הכתב המדיני של העיתון וסיקר בין השאר את הסכמי השלום בין ישראל לפלסטינים, את המהפכה ברומניה ואת נפילת חומת ברלין. כתב גם בעיתונים ידיעות אחרונות (כתבות בנושאי פוליטיקה וחברה ואת המדורים "נהג מונית" ו"היה שם"), במעריב (כתב וערך את המדור "ישראלים"), במחנה (מסלולי טיולים) ובמקומון "העיר" (מדור ביקורת מסעדות עממיות בשם "עודף ממאה").

בשנת 1988 כתב יחד עם חנוך מרמרי את התסריט לסדרה "כללי המשחק" ששודרה בטלוויזיה הלימודית.

ספרו "שביל ישראל, המדריך השלם" בהוצאת מפה - מיפוי והוצאה לאור שיצא לאור לראשונה בשנת 1998, הפך עד מהרה למדריך המקובל ביותר לצועדים לאורכו של השביל. כמו כן הוציא במסגרת הוצאה זו את הספרים "מדריך לקברי צדיקים" ו"דרכים יפות" בשנת 2005. בסוף 2018 יצא לאור ספר סיפוריו הקצרים "תמיד יישאר סדק" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.

בשנת 2001 השתתף בתוכנית "חלון ישראלי לטבע" ששודרה בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק, כחלק מרצועת שידור יומית ישראלית.

חיים אישיים
-----------

גילת מתגורר במבשרת ציון ועוסק בעיקר בהנחיית קבוצות-לומדות בבית המדרש הפלורליסטי "קולות", בבית המדרש "אלול" ובמסגרות אחרות.

לגילת ולאשתו ניצה שלושה ילדים ושלושה נכדים.

ספריו
-----

* **מדריך מפה לשביל ישראל**, הוצאת מפה, 1998
* **קברי צדיקים: האנשים, המקומות, הסיפורים, האגדות**, הוצאת מפה, 2005
* **אלה החיים שהייתי רוצה לחיות**, הוצאת עם עובד, 2003 (אסופת סיפורים מאת סופרים שונים הנקראת על שם הסיפור מאת גילת שהתפרסם בה)
* **דרכים יפות**, הוצאת מפה, 2009
* **תמיד יישאר סדק**, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2018

קישורים חיצוניים
----------------

* הספרים של צבי גילת, באתר "סימניה"
* רשימת הפרסומים של צבי גילת, בקטלוג הספרייה הלאומית
* צבי גילת, בלקסיקון "העין השביעית" לתקשורת ועיתונות
* צבי גילת, באתר restpro
* פרק ראשון מהספר "תמיד יישאר סדק" באתר "עברית"
* ריאיון עם גילת על ספרו "תמיד יישאר סדק" בתוכנית הרדיו "מה שכרוך" (אורכב 16.06.2020 בארכיון Wayback Machine) עם מיה סלע ויובל אביבי, 26 בינואר 2019
* צבי גילת, ‏מרמורק בלוז, באתר מעריב אונליין, 22 במרץ 2019

הערות שוליים
------------

1. ↑  לאה ענבל, הנוצות המרוטות, כותרת ראשית, 8 ביוני 1988
2. ↑  חוזה על הדמוקרטיה, מעריב, 22 בדצמבר 1988
3. ↑  הגר ינאי, ‏משוודיה עד טאבה, באתר גלובס, 1 באוגוסט 2005  
ענת גל-און, ‏בשביל הכיף, באתר גלובס, 26 באפריל 2006
4. ↑  עירית רוזנבלום, ספרי טיולים חדשים, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2005
5. ↑  אתר למנויים בלבד עמרי הרצוג, "תמיד יישאר סדק": צבי גילת כותב סיפורים קצרים בשלים ומלאים, באתר הארץ, 1 באפריל 2019
6. ↑  סמדר הירש, ‏החלון השלישי. באתר גלובס, 7 במאי 2001

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007312471105171
* BnF: cb155434351 (data)
* ISNI: 0000 0001 0796 4441
* LCCN: n98100924
* VIAF: 1792632
* WorldCat: lccn-n98100924

 |
**מטצ'ירומיס** (שם מדעי: ***Metacheiromys***) הוא סוג יונק נכחד דמוי-פנגולין, שהיה קרובו של האירוטמנדואה והאאומאניס, אך השתייך לקבוצה קדומה יותר - פלאנודונטה. הוא חי ביערות אמריקה הצפונית בתקופת האאוקן, והיה אחד מדמויי-הפנגולינים המעטים שחיו באמריקה הצפונית. המטצ'ירומיס נכחד בסוף האאוקן כתוצאה מהתייבשות היערות שבהם חי.

טקסונומיה ופילוגנטיקה
---------------------

הסוג מטצ'ירומיס הוא בין הנציגים הבולטים של הפלאנודונטה, קבוצת יונקים מהפליאוקן והאאוקן שקרובה לפנגולינאים. הסוג תואר לראשונה בשנת 1903 על ידי ג'ייקוב וורטמן, בהתבסס על שרידי מאובנים שנמצאו בוויומינג. על בסיס עצמות הידיים, וורטמן סבר בתחילה שמדובר ביונק מסדרת הפרימטים שקרוב לסוג איי-איי ממדגסקר; טעות זאת אף הונצחה בשמו של הסוג שמשמעותו "קרובו של האיי-איי".

בהמשך, הוקמה עבורו משפחת נפרדת - מטצ'ירומיסים, שסווגה לקבוצת הדלשינאים. עם זאת, העדר מפרקים בחוליות ומציאת מאובנים של סוגים דומים גרמו לפליאונטולוגים לפקפק מאוחר יותר בסיווג זה. בסופו של דבר, המטצ'ירומיס וקרוביו שויכו לפלאנודונטה בתוך קבוצת הפריה שכוללת גם סדרות טורפים מודרניות ופרה-היסטוריות.

לסוג מטצ'ירומיס הוצעו מספר מינים, שניים מתוכם נחשבים לתקפים:

* *Metacheiromys marshi* – המין הראשון שתואר.
* *Metacheiromys dasypus* – המין הגדול בסוג.

אנטומיה ומידע כללי
------------------

המטצ'ירומיס היה יונק קטן למדי. גופו היה ארוך וגלילי בדומה לגוף הנמייה, עם רגליים קצרות ומוצקות שהיו מצוידות בטפרים מעוקלים וחזקים שדמו לטפרי העצלנאים. הגולגולת שלו הייתה ארוכה, צרה ומחודדת כשל הארמדיל או דוב הנמלים, עיניו היו קטנות יחסית ולשונו הייתה דקיקה וארוכה. אורך ראשו וגופו של המטצ'ירומיס הגיע ל-45 ס"מ, ומשקלו המשוער היה בסביבות 7 ק"ג. זנבו תואר כארוך מאוד, והתאפיין במספר רב של חוליות גדולות ומוארכות.

אף על פי שמרבית השיניים שלו היו קטנות וחלשות, המטצ'ירומיס נבדל מהפנגולינים בכך שהיו לו ניבים גדולים וחזקים בדומה לניבי הטורפים. המורפולוגיה של הלסת והשיניים מלמדות על כך שהוא ניזון מחסרי חוליות קטנים במקום טרמיטים ונמלים, והשתמש בטפריו החזקים כדי לחפור באדמה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מטצ'ירומיס** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| מזהים טקסונומיים עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GBIF
 |
**רמוס קופלר** (**Remus Koffler**;‏ 5 ביולי 1902 - 17 באפריל 1954) היה פעיל קומוניסטי מחתרתי יהודי רומני שהיה קרבן לטיהורים בתוך המפלגה הקומוניסטית בשנות ה-50 של המאה ה-20, הועמד למשפט יחד עם יתר "קבוצת פטרשקנו", נידון לעונש מוות והוצא להורג.

קורות חייו
----------

קופלר נולד בגאלאץ, רומניה, במשפחה של סוחר יהודי, אך הוטבל לנצרות קתולית ולמד בבית ספר לותרני. הוא עמד בבחינות הבגרות בציריך, שווייץ ונשלח ללמוד כימיה בברלין, גרמניה, אך שם התוודע לכתבי קרל מרקס והתקרב לקומוניזם. הוא חלה בעגבת ונזקק לטיפולים עד שנת 1948. ב-1920 נישא וב-1925 נולדה לו בת. הוא עבר קורס של הקומינטרן וביצע שליחויות עבור המפלגה. הוא התרועע עם לוקרציו פטרשקנו. ב-1927 עבר לגרמניה, שם, מ-1930, היה חבר במפלגה הקומוניסטית של גרמניה. ב-1932 חזר לרומניה.

מ-1937 עד 1944 עמד בראש הוועד המרכזי הפיננסי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, אחראי למימון המפלגה. בנוסף לדמי החבר של חברי המפלגה, קופלר השיג תרומות של אנשים מבוססים ואפילו עשירים, בעיקר יהודים, דוגמת אמיל קלמנוביץ' או יהודים שהתנצרו, דוגמת מקס אאושניט. ב-1941 הפך לידיד ותומך קרוב של שטפאן פוריש וב-1944 הודח בעקבות הדחתו של פוריש.

קופלר היה מיודד עם חוגו של הפסיכואנליסט אגון וייגל ורעייתו של וייגל, לילי, הייתה המאהבת שלו. מפגשים לא זהירים בין המאהבים הביאו לחשיפת בית בטוח של המפלגה הקומוניסטית, שהשתמשו בו ומעצרה של לילי. קופלר הפעיל קשרים, אחיו (יהודי מומר כמוהו) היה עורך דין מיודד עם הרופא הראשי של הסיגורנצה ובעזרתו הצליח להוציא את אהובתו למפגשים ולהעביר לה חבילות. לילי נידונה לעשר שנות מאסר וזה נחשב לעונש קל וקופלר לא נעצר.

בדצמבר 1949, כשהקומוניסטים שלטו ברומניה, קפלר נעצר, יחד עם קומוניסטים נוספים ונחקר ובהמשך נשפט במסגרת מה שכונה "פרשת פטרשקנו". קופלר עונה בחקירה והודה בכל מיני מעשים כולל היותו סוכן של סיגורנצה, גנבת כספי מפלגה ומעשים מיניים סוטים, אך במשפטו, ב-1954, חזר בו מההודאות. הוא נידון לעונש מוות יחד עם פטרשקנו באשמה שיחד עם פטרשקנו ופוריש ניסו להרוס את המפלגה הקומוניסטית הרומנית בתקופת המחתרת. הוא סירב להגיש בקשת חנינה והיא הוגשה מטעם המדינה ונדחתה - הוצא להורג כעבור עשרה ימים מיום מתן פסק הדין.

לקריאה נוספת
------------

* ולדימיר טיסמניאנו, Stalinism pentru eternitate, היסטוריה פוליטית של הקומוניזם הרומני, הוצאת Humanitas, בוקרשט, 2014.

קישורים חיצוניים
----------------

* Editorial: Omul lui Foris  (ברומנית)
* Arhiva Sfera Politicii (ברומנית)
הרב **יהודה הלוי (יוד'ל) קמינר** (מכונה **ר' יוד'ל חנצ'ינר**; תקפ"ז, 1827 – כ"ד בתשרי תרנ"ב, 1891) היה תלמיד חכם חסידי בפולין, חותנו של האדמו"ר בעל השפת אמת מגור.

תולדותיו
--------

נולד בלייפניק, בנו של מאיר יחיאל קמינר, שהיה חתנו של רבי ברוך פרנקל-תאומים, בעל ה"ברוך טעם". משפחתו, קמינר, מיוחסת לרבי אברהם גומבינר, בעל ה"מגן אברהם" ("קמינר" הוא שיבוש של "גומבינר"). בילדותו התייתם מאמו ועבר עם אביו להתגורר בברדיצ'ב שבאוקראינה. בשנת 1838, בהיותו כבן 11, שב לפולין וגדל בבית סבתו. 

נישא להדסה, בתו של משה חיים רוטנברג, אחיו של רבי יצחק מאיר אלתר, בעל ה"חידושי הרי"ם" מגור. לאחר נישואיו נסע לקוצק והיה מתלמידי הרבי מקוצק. כמו כן היה מתלמידי בעל החידושי הרי"ם והרבי מאלכסנדר חנוך הניך הכהן לוין. 

לאחר פטירת חותנו ניהל את עסקיו המסועפים והיה מגדולי העשירים היהודים בפולין. התגורר בעיירה חנצ'ין שבפולין, וכונה על שמה "ר' יודל חנצ'ינר". למד בחברותא עם קרוב משפחתו רבי פנחס אליהו רוטנברג מפילץ. ניהל חליפת מכתבים עם גדולי התורה בדורו, ובהם דודו רבי חיים הלברשטאם מצאנז, שמכנהו בתואר "הרבני החריף".

בשנת תרכ"ב (1862) נישאה בתו יוכבד-רבקה לרבי יהודה לייב אלתר, שהתמנה לימים לאדמו"ר מגור. בעת נישואיו היה רבי יהודה לייב בן 15. כדי שלא יהיה שמו של החתן כשם החותן, ציווה הסב החידושי הרי"ם להוסיף לשמו של נכדו את השם "אריה". לאחר שרבי יהודה אריה לייב אלתר התמנה לאדמו"ר התבטל הרב קמינר בפני חתנו כחסיד לרבו.

נפטר באסרו חג של חג הסוכות בחוץ לארץ תרנ"ב. הותיר אחריו שמונה בנים וארבע בנות. נינתו נישאה ליהודה מאיר אברמוביץ.

בשנת תרצ"ח (1938) יצא לאור בפולין הספר "דגל יהודה" ובו חידושי התורה שלו על התורה, התלמוד והשולחן ערוך. עורך הספר הוא הרב יעקב מאיר בידרמן, חתנו של חתנו ה"שפת אמת", שאף הוסיף הגהות משלו. בשנת תשכ"ו יצאה מהדורה חדשה של הספר על ידי צאצאו משה חיים קמינר. בסוף הספר נספח הקונטרס "אלון בכות" ובו רשימה של מאות מצאצאיו של הרב קמינר שנספו בשואה.

לקריאה נוספת
------------

* יצחק אלפסי, **אנציקלופדיה לחסידות**, כרך ב'

* תולדות חייו של ר' יודל קמינר, בסוף הספר "דגל יהודה", ירושלים, תשכ"ו

קישורים חיצוניים
----------------

* דגל יהודה – ספרו של החסיד ר' יוד'ל קמינר במהדורה מחודשת, אתר היברובוקס
פירוש נוסף ערך זה עוסק בעיירה רומנית בחבל מולדוב. אם התכוונתם לעיירה אוקראינית, בגליציה ההיסטורית, ראו בוצ'אץ'.
**בוצ'צ'אה** (ברומנית: **Bucecea**; ביידיש: **בוטשעטשה**) היא עיירה במחוז בוטושאן בצפון מזרח רומניה. שם המקום נגזר משמו של נחל מקומי קטן.

היסטוריה
--------

העיירה נוסדה ב-16 בינואר 1828 (תקפ"ח) באישורו של נסיך מולדובה יוניצה סנדו סטורדזה Ioniță Sandu Sturdza, על ידי אציל מקומי בשם דימיטריה ראלט Dimitrie Ralet. לצורך ביסוסה והקמתה של העיירה חפץ המייסד ברב בעל שיעור קומה, שיבוא להתגורר בה יחד עם חסידיו, והזמין את רבי אליעזר זאב מבוטשעטש שיקבע בה יתד ויכהן בה כרב וכמנהיג חסידי. רבי אליעזר זאב בא יחד עם חסידיו ועם נערים רבים שאימץ בתקופת "גזירת הקנטוניסטים". מפקד האוכלוסין של העיירה בשנת 1931 (תקצ"א) מראה על אוכלוסייה של 85.97% יהודים מתוך כלל תושבי העיירה.

יהודים
------

יהודים התפרנסו כמגדלי בקר, קצבים, אופים, חנוונים ורוכלים. במשך כמאה ועשר שנים מאז הקמתה, עד שנת 1940, היו היהודים חלק עיקרי מתושבי העיירה. בשנת 1851 היו 523 תושבים ומתוכם 61% יהודים. בשנת 1891 היו בעיירה 1281 תושבים ומתוכם 72% יהודים. בספטמבר 1894, מאות מתוך יהודי העיירה היו צפויים לגירוש אך שליט האזור ביטל את צו הגירוש בשל הנזק שגירוש היהודים יגרום לכלכלת העיר. עד תחילת מלחמת העולם השנייה התנהלו בעיירה חיים יהודיים תקינים, בשנת 1937 היו חמישה בתי כנסת בעיירה, תלמוד תורה, ומקווה כשר. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן המצב השתנה במהירות, ובשנת 1941 נתפסו כל יהודי העיירה ונשלחו למחנה ריכוז. אחדים מהניצולים חזרו אחרי השואה. שתי המצבות האחרונות בבית הקברות הן משנת 1956 ומשנת 1975.

בעיירה כיהנו ברבנות ובאדמו"רות האדמו"רים של שושלת חסידות בוטשעטש, אשר סמכותם הקיפה גם את יהודי האזור, באמצעות כוחה של תנועת החסידות, שהייתה חזקה בבוטשעטש. האדמו"רים נטמנו בה לאחר פטירתם, ואוהל קיים על קברם.

עד מלחמת העולם השנייה המוני יהודים מרומניה וגם מחוצה לה, היו פוקדים את העיירה בימי ההילולא של צדיקי שושלת בוטשעטש בוטושאן, להתפלל על קברי הצדיקים הטמונים באוהל האדמו"רים בעיירה, בו טמונים רבי אליעזר זאב מבוטשעטש, בנו רבי יוסף אהרן מבוטשעטש, ובנו רבי אליעזר זאב מרילוס מבוטשעטש. כיום רבים עורכים נסיעה מיוחדת לרומניה על מנת לפקוד את המקום.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* אתר האינטרנט הרשמי של בוצ'צ'אה (ברומנית)

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **בוצ'צ'אה** בוויקישיתוף
* יהודי מולדובה 1821 - 1866 (ברומנית)
* האדמו"ר מבוטושאן פוסע בעיירה בוטשעטש סמוך לבית הקברות היהודי.אתר יוטיוב.
* "בוצ'צ'אה", באתר JewishGen (באנגלית)
**עבד אל-פתאח יונס** (או: **עבדול פתאח יונס**; ערבית: **عبد الفتاح يونس**, תעתיק מדויק: עבדל פתאח יונס; 1944 - 28 ביולי 2011) היה גנרל בצבא לוב אשר כיהן גם כשר הפנים הלובי. הוא התפטר מתפקידיו בממשלה ב-22 בפברואר 2011 על רקע ההתקוממות בלוב. עד אז היה שותף ותומך מרכזי של מועמר קדאפי, ונחשב למעשה כסגנו, אף שלא החזיק בתואר זה באופן רשמי.

בהודעת ההתפטרות, הפציר בצבא לוב "להצטרף ולהיענות לדרישות הלגיטימיות (של המורדים)", ובראיון מאוחר יותר ציין שהוא מאמין כי קדאפי יילחם עד הסוף או יתאבד. לאחר עריקתו ועקב כישלונות רצופים של המורדים, מונה למפקד כוחות המורדים. הוא עצמו הביא עמו כ-8,000 לוחמים שערקו עמו לשורות המורדים, בטרם התערבות מדינות המערב בנעשה במדינה.

לפני שמונה לשר הפנים, כיהן כשר לביטחון הציבור, כפוף ישירות למועמר קדאפי, והשתתף בפגישה עם השגריר הבריטי במצרים ב-1992, במהלכה התנצל על רצח איבון פלטשר, שוטרת לא חמושה שאבטחה הפגנה נגד קדאפי מול שגרירות לוב בלונדון, ואף הציע להסגיר את הרוצחים. באותה פגישה הודה, כי לוב תמכה בארגון הטרור הצבא האירי הרפובליקני והציע פיצויים לקורבנות.

ב-1 באפריל 2011 הודיעה מועצת המורדים הלובית כי הוא מונה למפקד הכוחות הלוחמים נגד קדאפי, במסגרת ניסיון ליצור מסגרת לחימה מאורגנת לאור הכישלונות הצבאיים שנבעו לדעתם מחוסר ארגון. יונס כיהן בתפקיד זה עד למותו ב-28 ביולי כתוצאה מהתנקשות מירי שביצע אחד או יותר משומרי ראשו. לפי כמה דיווחים, הנהגת המורדים הוציאה להורג את יונס, מכיוון שנחשד במסירת מידע על תנועותיהם לנאמניו של קדאפי או בגלל השתתפותו באותו היום בפגישה עם נציגי הצבא הלובי וקדאפי[דרוש מקור].

ראו גם
------

* מלחמת האזרחים בלוב (2011)

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **עבד אל-פתאח יונס** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  אלג'זירה, 1 באפריל 2011
**דיוויזיית המילואים ה-25** (בגרמנית: **25. Reserve-Division**) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.

היסטוריה
--------

הדיוויזיה הוקמה ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול של פרוץ מלחמת העולם הראשונה. היא נכללה במסגרת קורפוס המילואים ה-18 בפיקוד קונו פון שטויבן, אשר בתורו נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה הרביעית בפיקוד אלברכט, דוכס וירטמברג. הדיוויזיה השתתפה במערכה על הגבולות ובקרב הארדנים (1914), ולאחר מכן השתתף במרוץ אל הים ובקרב איפר הראשון. בנובמבר 1914 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה במתקפת גורליצה-טרנוב ובמהלך הנסיגה הגדולה. בסתיו 1915 לחמה הדיוויזיה בפלישה לסרביה ובחזית סלוניקי, ובדצמבר היא חזרה לחזית המערבית ולחמה כמה חודשים ביער ארגון. בשנת 1916 לחמה הדיוויזיה בקרב ורדן שבמהלכו ספגה אבדות כבידות, ובשנת 1917 שוב לחמה בקרבות באזור ורדן. בשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב הגרמנית ונגד מתקפת מאה הימים של בעלות הברית, וספגה אבדות כבדות במהלך הקרב השני על הסום וב-24 באוקטובר 1918 פורקה הדיוויזיה.

מפקדים
------

* אלכסנדר טורגאני (2 באוגוסט 1914–1 באוקטובר 1914)
* וולף פון הלדורף (2 באוקטובר 1914–24 בנובמבר 1914)
* תדיאוש פון יארוצקי (25 בנובמבר 1914–29 בינואר 1916)
* פאול גרינרט (30 בינואר 1916–11 באפריל 1916)
* אלפרד פון מוהן (12 באפריל 1916–18 ביוני 1918)
* וילי מתיאס (19 ביוני 1918–24 באוקטובר 1918)

לקריאה נוספת
------------

* Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114.

קישורים חיצוניים
----------------

* דיוויזיית המילואים ה-25 באתר הכרוניקה של מלחמת העולם הראשונה
**דיוויזיית המילואים ה-26 (הווירטמברגית)** (בגרמנית: **26. (Württembergische)‏ Reserve-Division**) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.

היסטוריה
--------

הדיוויזיה הוקמה ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול בתחילת מלחמת העולם הראשונה ונועדה להוות יחידת גיבוי לדיוויזיה ה-26 (הווירטמברגית ה-1. כמפקדה הראשון מונה פרנץ פון זודן, והיחידות בה היו פחות איכותיות מאשר בקורפוסים הסדירים. הדיוויזיה נערכה בחזית המערבית כחלק מקורפוס המילואים ה-14 במסגרת הארמייה השביעית בפיקוד יוזיאס פון הרינגן. הדיוויזיה נטלה חלק בקרב מילוז ולאחר מכן בקרב לורן. בשנת 1916 לחמה הדיוויזיה במהלך הקרב על הסום, ובשנת 1917 לחמה בקרב אראס ובקרב קמברה. באביב 1918 היא השתתפה במבצע מיכאל, כחלק ממתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן לחמה נגד מתקפת מאה הימים של בעלות הברית, ועם סיום המלחמה פורקה הדיוויזיה.

מפקדים
------

* פרנץ פון זודן (2 באוגוסט 1914 – 16 בדצמבר 1916)
* אלברט פון פריטש (17 בדצמבר 1916 – 15 בדצמבר 1918)

לקריאה נוספת
------------

* Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114.
הפיטון הגדול (משמאל) ופיטון הקטן
ה**פיטונס** (ספרדית: Pitons) הם שני פקקים געשיים תלולים – שרידיהם של הרים געשיים לחופי מפרץ סופרייר (Soufrière Bay), בסמוך לעיירה סופרייר בדרום-מערב סנט לוסיה באיים הקריביים, הכוללים את הפיטון הגדול (Gros Piton) שגובהו 770 מטר ואת הפיטון הקטן (Petit Piton) מדרום לו, הנישא לגובה של 743 מטר. בין שני ההרים מחבר רכס פיטון מיטאן (Piton Mitan), ובשנת 2004 הם הוכללו ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.

האזור היבשתי
------------

מראה בשמורה
קוטר בסיסו של הפיטון הגדול הוא 3 ק"מ ושל הקטן הוא קילומטר בודד, והם שרידיהם של כיפות עשויות לבה שנוצרו בשוליו של הר געש אנדזיטי (אחד או יותר) שהתמוטט לפני כ-300,000 שנים, ועברו תהליכי בליה. שני ההרים שוכנים מעל קלדרה גדולה בקוטר של שבעה ק"מ, שחלקה תת-ימי. האזור הוא דוגמה לאופי ולהיסטוריה של פעילות געשית אנדזיטית לאורך קו המפגש בין לוחות טקטוניים המכונה הקשת הגעשית של האנטילים הקטנים. שני ההרים דומים זה לזה בגודלם, במידותיהם ובאופן היווצרותם, תופעה שאין לה אח ורע בשום מקום בעולם. ההרים נמצאים במרכזו של "אזור הניהול של הפיטונס" (Pitons Management Area או PMA), ששטחו הכולל עומד על 2,909 הקטאר. במקום אזור גאותרמי ובו מעיינות חמים, שרידים של זרמי לבה פירוקלסטיים, קלדרות ופתחים מהם מבעבעת גופרית.

הצמחייה באזור אופיינית ליער הגשם הטרופי וליער הגשם הממוזג, ועל שני ההרים השתמר החורש הטבעי בזכות מדרונותיהם התלולים והבלתי נגישים. לפחות 148 מיני צמחים זוהו בפיטון הגדול ו-97 על הפיטון הקטן וברכס המפריד ביניהם. הפאונה כוללת מספר מיני עופות, עטלפים, זוחלים, מכרסמים ודו-חיים, וכן מין של אופוסום, כולם אנדמיים.

בתחומי אזור השימור מתגוררים כ-1,500 תושבים שעיסוקם המסורתי בחקלאות נמצא בנסיגה. תחת זאת מתפתח במקום ענף של תיירות אקולוגית ומבקרים בו כ-200,000 איש מדי שנה.

האזור הימי
----------

שטח של 875 הקטאר במימי הים הקריבי הסמוכים, שצורתו כשל רצועה באורך של 11 ק"מ וברוחב של עד קילומטר בודד, כלול בתחומי האזור המוגן. המדף היבשתי שוקע למעמקי הים במקום זה בצורת מדרון תלול, והוא מכוסה בסלעים ובחול. כ-60% מהשטח מכוסים בשוניות אלמוגים, והמקום הוכרז כשמורת טבע ימית ב-1986. בחלק הימי של אזור השימור נסקרו, בין היתר, 168 מיני דגים, 60 מיני צורבים, שמונה מיני רכיכות, 11 סוגים של קווצי עור ו-15 סוגי פרוקי-רגליים. סמוך לחופים נצפו גם צבי ים, ויונקים ימיים כמו גלובי שחורים וכרישים לווייתניים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פיטונס** בוויקישיתוף

תצפית מהפיטון הגדול על הפיטון הקטן

תצפית מהפיטון הגדול על הפיטון הקטן