recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**ארנסט שלינג** (אנגלית: **Ernest Schelling**‏; 26 ביולי 1876 - 8 בדצמבר 1939) היה פסנתרן, מלחין ומנצח אמריקאי.

חייו
----

ארנסט הנרי שלינג נולד בבלוודיר, ניו ג'רזי, וגדל כילד פלא. מורו הראשון היה אביו. הוא נכנס לאקדמיה למוזיקה בפילדלפיה בגיל 4. בגיל 7 יצא שלינג לאירופה ללימודים והתקבל לקונסרבטוריון פריז. בתקופת שהותו באירופה עבד עם רבי-אמן רבים, ביניהם הובר, בארת, מושקובסקי ותאודור לשטיצקי.

שלינג היה המנצח הראשון של הקונצרטים לצעירים בתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק. הקונצרט הראשון התקיים ב-27 במרץ 1924. הקונצרטים נועדו לעודד את אהבת המוזיקה אצל ילדים. הם שילבו את נגינת התזמורת בהרצאה על היבט זה או אחר של התזמורת או המוזיקה עצמה, בלוויית תמונות או הדגמה, כך שהילדים נחשפו למגוון גירויים. הקונצרטים התקבלו בהערכה רבה מצד ילדים והורים גם יחד. שלינג ניצח על הקונצרטים האלה בניו יורק ואף במסעות. הקונצרטים התארחו בערים כמו פילדלפיה, לונדון, רוטרדם ולוס אנג'לס.

שלינג נישא לראשונה בשנת 1905. לאחר פטירת אשתו בשנת 1938, נישא שילינג לאשתו השנייה בשנת 1939, כשהיא בת 21, הוא בן 63. 

ארנסט שלינג מת בביתו בניו יורק.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ארנסט שלינג** בוויקישיתוף

* ארנסט שלינג, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* ארנסט שלינג, באתר Discogs (באנגלית)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**גיאורג סימון** | **מנצחים ראשיים, תזמורת בולטימור**
1935 - 1937 | **הבא**:**ורנר יאנסן** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007287614705171
* BnF: cb14803326b (data)
* CiNii: DA15362220
* GND: 117216615
* ISNI: 0000 0000 8375 1598
* LCCN: no91023628
* LNB: 000163754
* MusicBrainz: 415bee84-191a-4352-97d4-267e2eefe9a2
* NKC: xx0156669
* NTA: 163644683
* SNAC: w6dv1hs2
* VIAF: 40150031
* WorldCat: lccn-no91023628

 |
הרב **וידאל אליהו מרדכי סורנאגה** (1872 – 1951) היה איש ציבור, מחנך ודיין, מנהל התלמוד תורה של העדה הספרדית, סגן נשיא כוללות העדה בירושלים וחבר מועצת הרבנות הראשית.

ביוגרפיה
--------

נולד בירושלים ב-21 ביולי 1872 (ט"ו בתמוז ה'תרל"ב) לרב חיים דוד סורנאגה שהיה אב בית דין בעיר. בצעירותו עסק במסחר ובהלוואת כספים ליהודים ושאינם יהודים. בשנת 1895 (ה'תרנ"ה) נפתחה כיתה חדשה בתלמוד תורה של העדה הספרדית ללימוד עברית והיסטוריית העם היהודי, והוא מונה לשמש בה כמורה, ובתקופת כהונתו של הרב אליהו משה פאניז'יל שימש כמנהל התלמוד תורה. בהמשך שימש כחבר בית הדין של הרב שמעון יעקב מטלון לצד הרב יעקב בכור הכהן שאקו, הרב גבריאל שבתי והרב אברהם פילוסוף. לאחר פטירת הרב מטלון, שימש כחבר בבית הדין של הרי"מ תג'יר לצד הרב יצחק לבטון.

בין השנים 1914–1918 (ה'תרע"ד - ה'תרע"ח) שימש כחבר בבית הדין המורחב "משמרת הקודש" של עדות הספרדים והאשכנזים, לצד הרב אליהו משה פאניז'יל והרב שמעון אשריקי. בתקופה זו נמנה עם פעילי החברה קדישא של העדה הספרדית, ומשנת 1922 (ה'תרפ"ב) נמנה עם פעילי כוללות העדה. בשנת 1934 (ה'תרצ"ד) מונה לשמש כסגן נשיא כוללות הספרדים בירושלים למשך שנה, ושימש באותה תקופה כחבר ועדת הבחירות של ועד העדה הספרדית בירושלים.

בשל עיסוקו במתן הלוואות, תושבי הכפרים המוסלמים מסביב לירושלים היו נוהגים לבוא אל ביתו שבשכונת אהל משה ולקבל הלוואה. בהמשך, כשאט אט החלה להיווצר הפרדה בין היהודים למוסלמים, הפסיקו אלו האחרונים ללוות ממנו כספים, והפסיד בגין כך כ-60,000 לירות. בשל ההפסד הכספי מצבו הנפשי התדרדר.

במשך חייו נישא שלוש פעמים. בראשונה לגיטל שיינבוים, בשנית לרחל וידה שיריזלי (בתו של הרב רפאל ישראל שיריזלי ואחותו של שלמה ישראל שיריזלי - (שי"ש), ובשלישית לאמליה, שהייתה עולה חדשה מפולין.

הלך לעולמו ב-15 במרץ 1951 (ז' באדר ב' ה'תשי"א).

אחותו סולטנה מלכה נישאה למשה עזריאל.

נכדתו מרגלית ג'אנו לבית סורנאגה מנישואיו הראשונים לגיטל שיינבום נישאה למרדכי לבית מנדלבאום, משפחת מנדלבאום שעל שמה קרוי שער מנדלבאום ההיסטורי. בנה, נינו של הרב סורנאגה- אליהו מנדלבאום קרוי על שם הרב. שימש כבנקאי בכיר בבנק לאומי.

קישורים חיצוניים
----------------

* משה דוד גאון, "וידאל אליהו מרדכי סורנאגה", **יהודי המזרח בארץ ישראל** ח"ב, ירושלים, תרצ"ח, עמ' 479, באתר היברובוקס
* דוד תדהר (עורך), "וידאל סורנאגה", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3146
**וידאנה** (באוקראינית: **Віддана**) הוא סרט דרמה היסטורי אוקראיני המבוסס על ספרה של סופיה אנדרוחוביץ' "פליקס אוסטריה", שהייתה גם שותפה לכתיבת התסריט. אירועי הסרט מתרחשים במאה ה-19 בעיר איוונו-פרנקיבסק אשר באימפריה האוסטרו-הונגרית. בתפקידים הראשיים מככבים מריאנה יאנושביץ', אולסיה רומנובה ורומן לוצקי.

הסרט יצא לאקרנים באוקראינה ב-16 בינואר 2020.

תקציר עלילת הסרט
----------------

הסיפור מתרחש בעיר סטניסלב בשנת 1868. ד"ר אנגר מאבד את אשתו בשריפה, אך מצליח להציל את שתי הילדות, אדל וסטפניה, בתה של סוכנת משק הבית. בזמן תקופת האבל, הרופא מחליט להפגיש ביניהן.

25 שנה חלפו והבנות גדלו ואינן נפרדות, אם כי אדל נשואה כעת. סטפניה מנהלת גם את החווה ומרווה את תשוקתה לבישול. הבנות עדיין אינן מכירות את הסיפור במלואו ואינן יודעות מי הן אחת לשנייה: אחיות וחברות, או עוזרת ופילגש. במערבולת של אהבה וקנאה, משמעויות ותעלומות כפולות, סוף סוף נעלם הגבול שבין מציאות לבדיה. תלבושות יפהפיות, כלים מעולים וטיולים אינסופיים... מה קורה כאשר האשליה מתחילה להתפזר ובמקום זאת צצה ועולה המציאות?

שחקנים ודמויות
--------------

* מריאנה יאנושביץ' — סטפניה צ'ורננקו
* אולסיה רומנובה — אדל סקוליק
* רומן לוצקי — פטרו סקוליק

קישורים חיצוניים
----------------

* 
* וידאנה באתר חברת ההפקות Film.UA
* וידאנה בפורטל הקולנוע kino-teatr.ua
* קדימון הסרט באתר יוטיוב (באוקראינית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  New film is being shot in Kyiv
**לב לאגוריו** (ברוסית: **Лев Феликсович Лагорио**;‏ 9 בדצמבר 1826 – 17 בנובמבר 1905) היה צייר צבעי מים רוסי, שנודע בעיקר בזכות נופי הים שלו. הוא היה קשור לאסכולת הציור שהורכבה מאמנים שפעלו בדרום חצי האי קרים.

ביוגרפיה
--------

לב לאגוריו נולד בפאודוסיה במשפחתו של סגן הקונסול הנפוליטני. אביו, פליצ'ה לאגוריו (1781–1857) היה סוחר ג'נואי ששימש כסגן הקונסול של ממלכת שתי הסיציליות. מ-1839 עד 1840, הוא קיבל את הכשרתו האמנותית הראשונה באולפנים של איבן אייבזובסקי. ב-1842, בתמיכתו של אלכסנדר קזנצ'ייב, מושל טאורידה, הוא הצליח להירשם לאקדמיה הקיסרית לאמנויות. מאוחר יותר, הוא הצליח לקבל סיוע כספי מהדוכס מלויכטנברג, הנשיא החדש של האקדמיה. בין מוריו היו אלכסנדר סוארוויד, מקסים וורוביוב ובוגדן וילוולדה.

בשנת 1850 סיים לגוריו את האקדמיה לאמנויות עם מדליית זהב. ב-1850 הוא קיבל את התואר "אמן" על ציורו "נוף לאכטה" ושנתיים לאחר מכן הפך לאזרח רוסי. הוא גם זכה לפנסיה ללימודים באירופה, וביקר תחילה בפריז (1853), ולאחר מכן ברומא, שם שהה עד 1859, בשנתיים האחרונות על חשבונו.

לאחר שובו, בשנת 1860, הוא נקרא פרופסור והציג את היצירות שיצר באיטליה. הוא נסע לקווקז ב-1861 והציג משם שורה של נופים לצאר אלכסנדר השני, שהעניק לו את מסדר אנה הקדושה.

הוא חזר לקווקז ב-1863 וב-1864, עם פמלייתו של הדוכס הגדול מיכאיל ניקולאייביץ', שם השתתף במלחמת הקווקז. לאחר מכן הוא התיישב בסנט פטרבורג, ולעיתים קרובות נסע לאירופה.

בשנת 1885, הוא הוזמן לצייר סדרת יצירות על המלחמה העות'מאנית-רוסית בשנים 1877–1878 וביקר בשדות קרב האירופים והאסייתיים.

בשנת 1900, הוא מונה לחבר כבוד באקדמיה. פאולין קוריארד הייתה בין תלמידיו.

הוא נקבר בבית הקברות נובודביצ'י, בסנט פטרסבורג.

גלריה
-----

* לב לאגוריו, תחבורה בשלג.לב לאגוריו, תחבורה בשלג.
* 1893 עמק בקווקז 18931893 עמק בקווקז 1893
* בבטום 1881בבטום 1881
* הטבעת ספינת מלחמה 1880הטבעת ספינת מלחמה 1880
* ההגנה על בזייט 1891ההגנה על בזייט 1891
* לילה על נהר נבה 1898לילה על נהר נבה 1898

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **לב לאגוריו** בוויקישיתוף
* לב לאגוריו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  Kenneth, Leo Lagorio, www.rusartnet.com (ב־British English)
2. ↑  Лагорио, Лев Феликсович". *Brockhaus and Efron Encyclopedic Dictionary: In 86 Volumes (82 Volumes and 4 Additional Volumes)*. St. Petersburg. 1890–1907
3. ↑  Русские художники. Лагорио Лев Феликсович. www.artsait.ru

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* ISNI: 0000 0000 4542 625X
* LCCN: no2007127002
* SUDOC: 147648904
* VIAF: 12098711
* WorldCat: lccn-no2007127002

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק באבן הספיר הגדולה בעולם. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו כוכב הודו (פירושונים).
כוכב הודו
**כוכב הודו** היא אבן החן מסוג ספיר הגדולה בעולם. משקלה 563.35 קרט (112.67 גרם).
אבן זו היא בעלת איכות גבוהה ובלא פגמים. האבן יוצאת דופן בשל צורת הכוכב הנמצאת על שתי פניה.

היסטוריה
--------

האבן נכרתה בסרי לנקה. בשנת 1900 תרם המילארדר ג'יי. פי. מורגן את האבן למוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע במנהטן שבעיר ניו יורק.

ב-29 באוקטובר 1964 השאירו פורצים למוזיאון את החלון באחד מחדרי השירותים פתוח, ובחסות החשיכה פרצו למוזיאון וגנבו את כוכב הודו וכן את יהלום העיט ואת אודם דה לונג. מתוך אוסף היהלומים ואבני החן של המוזיאון רק כוכב הודו היה מוגן באמצעות אזעקה אולם גם זו לא פעלה מכיוון שהסוללה החשמלית המפעילה את האזעקה נגמרה. שווי האבנים שנגנבו עלה על 400,000 דולרים. 

לאחר יומיים תפסה המשטרה את הגנב - ג'ק מרפי הידוע בכינוי "מרף ד'ה סרף" יחד עם שני שותפיו לעבירה. הספיר נמצא בלוקר בתחנת אוטובוסים במיאמי, אך יהלום העיט מעולם לא נמצא.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **כוכב הודו** בוויקישיתוף
* כוכב הודו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
רבי **דב בעריש פרומר מאושפיצין** (? – כ' בכסלו ה'תקצ"ח, 18 בדצמבר 1837) היה רב ואדמו"ר חסידי בעיירה אושוויינצ'ים (אושוויץ) שבמערב גליציה. מתלמידי החוזה מלובלין.

ביוגרפיה
--------

נולד בעיירה קשאנוב לאביו משה ואמו הענדל. למד תלמוד והלכה אצל ר' שלמה בוכנר מקשאנוב, ותורת הנסתר מפי החוזה מלובלין. סופר עליו, כי למד מהחוזה מלובלין את מידת "התפשטות הגשמיות", הנחשבת בחסידות לדרגה רוחנית גבוהה במיוחד. היה תלמידו החשוב ביותר של ר' שלמה מקשאנוב, שהעיד עליו כי "כל מה שהיה לי, וכל מה שרכשתי אצל רבותי השקעתי בו, והוא קיבל וספג הכל ועוד הוסיף על כך". עוד אמר עליו רבו: "אם חלילה ידונו אותי בבית דין של מעלה לגיהנום, מובטחני שיהודי קטן זה, תלמידי החביב ר' בעריש, יוציאני משם ויכניסני לגן עדן". בשנת 1828 בקירוב עבר לאושפיצין בעקבות הזמנתו של אחד מעשירי העיירה, ר' נטע טיברג, להיות המלמד של בנו. פעם התארח בעיירה רבי עקיבא איגר ודב בעריש היה היחיד שידע להשיב על קושייתו, ומאז התיידד עמו.

על אף שרבותיו הכירו בגדולתו, דב בעריש עשה הכל כדי להימנע מפרסום ואף השביע את תלמידיו שלא ידברו בשבחו. האדמו"ר אריה לייב ליפשיץ, מייסד חסידות וישניצא, אמר, כי ר' בעריש ביקש להישאר צדיק נסתר: "ותפילתו תמיד שיישאר בין הצדיקים הנסתרים, וביקש מה' שלא יגלו אותו לשום צדיק בעולם, ובאמת צדיקי דורנו אינם יודעים עליו כלל." ואולם הוא עצמו הכיר בגדולתו של דב בעריש ואמר עליו: "אני הכרתי ארבע מאות צדיקים, וצדיק כמוהו לא ראיתי, גדול הדור שאין כמוהו, ואף על פי כן הוא עניו גדול שאין כמוהו". האדמו"ר משה מלעלוב אף השווה את מעלתו הרוחנית לזו של החוזה מלובלין עצמו.

תלמידיו ראו בו לא רק מורה הלכה ומדריך רוחני, אלא גם בעל מופת. בספר "שלושה עדרי צאן", שיצא לאור לאחר מותו, תיאר תלמידו, רבי מנחם מנלי סופר, אירועים שונים בהם הצליח דב בעריש לרפא חולים שהרופאים נואשו מהצילם, בהם גם רופא אפיקורוס, שבזכות מקרה זה החליט לחזור בתשובה.

לאחר שהוכרה גדולתו נודע דב בעריש כ"צדיק מאושפיצין" ואף הסכים לשמש כראש הקהילה, אולם אישור הממשלה התעכב והגיע רק לאחר פטירתו. אף על פי כן, בני העיר הוסיפו על מצבתו את התואר אב בית דין.

אמרותיו
-------

> 
> "אם יאמר לך אדם שיש לו אהבת ה' ואין לו אהבת ישראל – שקר יאמר, כי אהבת ה' גם כן אין לו, רק משטה את עצמו."
> 
> 
> 
> — שלושה עדרי צאן
>

ספריו
-----

* **דברי צדיקים** - חידושים על התורה, נכתבו מפיו על ידי תלמידיו, זולקובה, תקפ"ו (1826)

צאצאיו
------

* הרב אריה צבי פרומר (הרב מקוז'יגלוב), שעמד בראש ישיבת סוכטשוב וישיבת חכמי לובלין.
* דב פרומר, פעיל ציבור, איש עסקים ונדבן, ממייסדי קריית שמואל.

קישורים חיצוניים
----------------

* דברי צדיקים באתר HebrewBooks
* הספר שלושה עדרי צאן
* חצק'לה לכבוד שבת - הרב שלמה קרליבך שר ומספר על פי סיפור מאת ר' דב בעריש מאושפיצי על רבו ר' שלמה מקשאנוב, באתר יוטיוב
* דוב בעריש פרומר (1780 בערך-1837), דף שער בספרייה הלאומית

הערות שוליים
------------

1. 1 2  חיים וולנרמן, אביעזר בורשטין ושמעון גשורי, ספר אושפיצין, ירושלים, 1977, עמ' 95
2. ↑  "יומא דנשמתא", עלים לתרופה, שנה י"ב, גיליון תקס"ח, ט"ז אייר תשס"ז. ומפורש שם כי ר' בעריש היה קטן קומה.
3. 1 2  מנחם מנלי סופר, שלושה עדרי צאן, ה'תר"ץ, עמ' ל"ג-ל"ד
4. ↑  הקדמת המו"ל למהדורה השלישית של הספר "דברי צדיקים", ה'תרפ"ט

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007309223805171
* LCCN: nr96009714
* WorldCat (עם LCCN): nr96-009714

 |
**לב יודע מרת נפשו** הוא פסוק במשלי (פרק י"ד, פסוק י'), המשמש ככלל הלכתי, לפיו אדם הוא סמכות רפואית מכריעה לגבי מצבו הבריאותי. על פי כלל זה הותר לעיתים לאדם לעבור על איסור מהתורה במצבי חולי, כאשר האדם חש כי נשקפת סכנה לחייו, אף כאשר רופא חולק על אבחנה עצמית זו.

הכלל
----

כלל זה נשנה בתלמוד בבלי, לגבי אופן היתר לחולה לאכול ביום הכיפורים, מעיקר הדין אין היתר לחולה לאכול, אלא אם כן קבעו הרופאים שהצום יסכן את בריאותו או את חייו, על פי הכלל פיקוח נפש דוחה את כל המצוות שבתורה, חוץ משלוש עברות. כאשר החולה עצמו מבקש לאכול, משום שהוא חש שזה חיוני לחייו, מותר לו לאכול, על אף שהרופאים המומחים סבורים שמצבו של החולה מאפשר לו לצום ללא חשש, דעתם אינה שקולה כנגד תחושתו של החולה, שכן "לב יודע מרת נפשו".

האחרונים חלוקים בדעתם, האם כלל זה, תקף לגבי שאר מצוות, כגון: חולה שסבור על פי תחושתו שאכילת מצה תסכן את חייו, או שמא דווקא לגבי תחושת רעבון, 
הרב יחיאל יעקב וינברג כתב בספרו שו"ת "שרידי אש", שההיתר נאמר רק לגבי תחושת רעבון, ולא לגבי שאר דברים, אולם הרב אליעזר יהודה ולדנברג בשו"ת ציץ אליעזר חלק עליו, וסבר שהכלל תקף בכל המצוות, ואלו דבריו: "ועניין לב יודע מרת נפשו הוא לא מכח מבינות אלא מכח רגשים עמוקים שהאדם חונן בהם לשם שמירת גופו... דהך (=שהכלל), "לב יודע" איננו מטעם מבינות, כי אם רק מכח דלבו אומר לו שצריך, עיין שם, ואם כן שייך זה בכל עניין שהוא, בין אם יאמר שאם יאכל דבר זה יועיל לו וגם לרבות אם יאמר להפך שאם יאכל דבר זה יזיק לו".

פירושים נוספים לפסוק
--------------------

הפסוק המלא הוא, "לב יודע מרת נפשו, ובשמחתו לא יתערב זר".
בנוסף על הפירוש הנגזר מהכלל האמור, נאמרו על ידי פרשני המקרא, פירושים נוספים על הפסוק, רש"י מביא שני פירושים אלו:

* "לב יודע מרת נפשו" - טרחו ויגיעו שעמל בתורה, לפיכך "בשמחתו לא יתערב זר" - כשיקבל שכרו לעתיד.
* "לב יודע מרת נפשו" - ישראל שהם מרי נפש בגלות, והיו נהרגים על קדושת השם, "ובשמחתו לא יתערב זר" - לעתיד.

בספרות המוסר נעשה לעיתים שימוש בפסוק זה, כדי לעורר את האדם, לשוב מעוונותיו, הידועים רק לו עצמו.

ראו גם
------

* פיקוח נפש
* הלב יודע אם לעקל אם לעקלקלות

קישורים חיצוניים
----------------

| מיזמי קרן ויקימדיה |
| --- |
| ויקימילון ערך מילוני בוויקימילון: **לב יודע מרת נפשו** |
| ויקיטקסט טקסט בוויקיטקסט: **משלי יד י** |

* חולה שיש בו סכנה ביום הכיפורים ובשבת, מאת הרב זלמן נחמיה גולדברג, באתר ישיבה
* לב יודע מרת נפשו במדרש רבה לחומש שמות, פרשת בא

הערות שוליים
------------

1. ↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף פ"ג
**רב סעורם** או: **רב שעורים** היה אמורא בן הדור הרביעי של אמוראי בבל במאה הרביעית, ואחיו של האמורא רבא שהיה מראשי אמוראי אותו דור.

לא נשתמרו ממנו דברי הלכה או דרשות באגדה, ובאזכוריו הבודדים הוא מופיע תמיד בהתייחס לאחיו המפורסם, "רב סעורם אחוה דרבא" או "רב שעורים אחוה דרבא".

למרות זאת מהמתואר אודותיו בתלמוד עולה כי נחשב לחכם מהמעלה הראשונה, ואף מיוחסת לו שיחה עם מלאך המוות, כמו גם התגלות של אחיו בחלום, לאחר שזה האחרון הסתלק לעולמו:

> 
> גם לביתו [של רבא] היה בא מלאך-המות לשיח עמו והיה ממתי-סודו. אולם כשחלה ועלה על המיטה, שלא ירד ממנה, נתקיים בו: אין שלטון ביום-המות! ציר-המשחית בא לגבות את החוב והיה לו צער-הגוף. בא אחיו רבי סעורם לבקרו. אמר לו הרב החולה: בּקש את המלאך עלי, שיקל את מכאובי. אמר סעורם: וכי לא רעך הוא מתמול? למה לא תדבר בעצמך עמו? ענה רבא לאמור: עתה, משהורע מזלי, לא ישמע בקולי. ותקפה על החולה מחלתו. עמד סעורם ממושבו ואמר: אחי, מחמד-עיני, הגיעה עתך להסתלק, התראה אלי לאחר מותך. השיב הגוסס: אעשה כדבריך. וגם קיים מוצא-שפתיו
> 
> 
> 
> — מ"י ברדיצ'בסקי, "רָבָא". לפי: תלמוד בבלי, מסכת מועד קטן, דף כ"ח, עמוד א'
> 

במסכת בבא מציעא (עג, ב) מסופר כי רב סעורם סבר שהאיסור להשתעבד ביהודי אחר הנלמד מהכתוב "וּבְאַחֵיכֶם בְּנֵי יִשְׂרָאֵל אִישׁ בְּאָחִיו לֹא תִרְדֶּה בוֹ בְּפָרֶךְ" אינו כולל יהודים שאינם נוהגים כשורה, כלפיהם מסרסים את הפסוק ודורשים: "לְעֹלָם בָּהֶם תַּעֲבֹדוּ, וּבְאַחֵיכֶם". הוא יישם את שיטתו הלכה למעשה כאשר רתם למרכבתו של אחיו רבא, מספר עבריינים. והתלמוד מספר כי אחיו רבא אישר את פעולתו זו, ואף שיבח אותו על כך. שיטה זו התקבלה להלכה ונפסקה בשולחן ערוך (יורה דעה סי' רסז סעיף טז).

משפחתו
------

כאמור, היה רב סעורם אחיו של רבא, וכפי הנראה אף הוא בנו של רב יוסף בר חמא. בנו של רב סעורם היה רב ספרא בר סעורם.

הערות שוליים
------------

1. ↑  מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, מימי התלמוד – בְּחַיֵּיהֶם וּבְמוֹתָם, באתר פרויקט בן יהודה, הפרק "רָבָא".
הרב **דב בעריש איינהורן** (ה'תרל"ז-ה'תש"ב) היה מרבני יהדות פולין לפני השואה. נרצח בשואה.

ביוגרפיה
--------

הרב דב בעריש איינהורן נולד בשנת תרל"ז (1877) בעיר אמסטוב (Mstów) בשלזיה פולין לאביו הרב אפרים צבי רב של העיר ומייסד ישיבת אמסטוב המכונה "אמת - טוב".

בשנת 1888 בגיל אחת עשרה גלה מבית אביו למשך שלוש שנים לרב לובלינסקי באלקוש, כדי ללמוד בהתמדה מספר מסכתות עם מפרשים, והאדמו"ר מראדומסק עודד אותו להתגבר על געגועיו הטבעיים לבית אביו ולגדול בתורה. לאחר שנבחן בעל פה על אותם המסכתות עבר ללמוד בישיבתו של אביו באמסטוב, והיה לאחד ממובחרי הלומדים שם. בגיל חמש עשרה התחתן עם בתו של רבי פנחס מנחם יוסטמן ה"שפתי צדיק" בגור, ועבר לגור בסמוך לחותנו שדר בסמוך לגיסו האדמו"ר בעל "שפת אמת". הם זירזוהו תמיד להמשיך ביגיעתו בתורה בקדושה וטהרה. הרב והרבנית לא נפקדו בזרע של קיימא והסכימו להתגרש. בזיווג שני נשא הרב דב בעריש את אלמנתו של רבי יעקב יוסף הכהן מקלאביצק מחבר ה"אמת ליעקב", בנו של האדמו"ר רבי אברהם ישכר בער הכהן מראדומסק.

### רבנות אמסטוב וראש ישיבה

בשנת תרס"א (1901) נפטר אביו, והרב דב בעריש מונה למלא את מקומו אחר כך קיבל הסכמה להוראה מהגאון רבי יצחק יהודה שמלקיש רב של העיר לבוב. יחד עם היותו אב"ד ורב באמסטוב, כיהן שם גם כראש ישיבת אמסטוב, ונתן שם "נחלת אפרים" להישיבה לזכר נשמת אביו. הרב דב בעריש היה ראש ישיבה במשך כמעט ארבעים שנה עד השואה. והישיבה היה נחשבת כאחת מהישבות החשובים ביותר בכל מדינת פולין. היה לו הרבה תלמידים חשובים, וביניהם, הרב שלמה זאב צווייגענהאפט אשר כיהן לפני השואה כאחד של השבעה ראשי השוחטים במדינת פולין וליטא ואחר השואה רב עיר הנובר ומדינת סקסוניה התחתונה.

בחג השבועות ה'תש"ב, סירבו הרב דב בעריש ופרנס הקהילה ר' שבתי שלום גרינברג לעלות על הרכבות לטרבלינקה. אז, רצחו אותם הנאצים ביריות לעיני אנשי הקהילה.

ספריו
-----

הרב דב בעריש היה עוסק בכתיבת חידושי תורה רבים ובעריכת כתבי אביו. אך רוב הדברים לא פורסמו ואבדו בשואה. בשנות השואה הוגלה עם בני משפחתו ועדתו לגטו ראדומסק. כשעמד להשלח למשרפות טרבלינקה, ביקש מתלמידיו שיזכו להישאר בחיים לשוב ולחפש את כתביו, שהסתיר בתור קיר בביתו. אך הכתבים נעלמו ואבדו, ושוב לא נמצאו. בשנת תש"ן שרידים מתורתו יצאו על ידי דוד אברהם מנדלבוים בספר "שארית אפרים-דב" הכולל גם שרידים מחידושי אביו, הרב אפרים צבי.

הערות שוליים
------------

1. 1 2  שארית אפרים-דב, תולדות הגאונים, בני ברק ה'תש"ן
2. ↑  אהרן סורסקי, שיח השדה מהדורת ה'תש"ס, "תולדות רבינו זצ"ל" דף שי"ג
3. ↑  אהרן סורסקי, חלקת יואב חלק ב' מהדורת ה'תשס"ז, "תולדות הגאון רבי שלמה קאליש" דף ש"כ
4. ↑  יוסף פרידנזון, דאס אידישע ווארט, מספר 425 תשרי תשע"ב דף 46
5. ↑  משה הירש, המודיע-ארצות הברית (אנגלית) "קנין לשבת" דף 10 פרשת מסעי כ"ה תמוז תשע"א - 27 יולי 2011
6. ↑  www.geni.com

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007412284805171
* GND: 132697440
* LCCN: nr94043115
* VIAF: 1522153239456929450009
* WorldCat: viaf-1522153239456929450009

 |
פירוש נוסף ערך זה עוסק באמנה מדינית צבאית. אם התכוונתם לאמנה סביבתית, ראו אמנת וושינגטון (חיות מוגנות).

**אמנת וושינגטון** (באנגלית: **Washington Naval Treaty**), הידועה גם בשם **אמנת חמש המעצמות** (**Five-Power Treaty**), הייתה הסכם שנחתם על ידי ארצות הברית, האימפריה הבריטית, האימפריה היפנית, צרפת ואיטליה, בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, והגבילה את הכוח הצבאי הימי של המדינות החתומות.

היסטוריה
--------

הודעת האימפריה היפנית כי לא תקיים את תנאי אמנת וושינגטון, 29 בדצמבר 1934
ההסכם הושג בוועידה הימית של וושינגטון שנערכה בוושינגטון הבירה בין נובמבר 1921 לפברואר 1922, ונחתמה על ידי נציגים מהמדינות ב-6 בפברואר 1922.

תנאי האמנה שונו באמנת לונדון הראשונה בשנת 1930 ושונו שוב באמנת לונדון השנייה ב-1936. בזמן החתימה על אמנת לונדון השנייה האימפריה היפנית כבר הודיעה שהיא לא תקיים את תנאי ההסכם, ואילו איטליה התעלמה ממנו בחשאי. גרמניה לא הושפעה מאמנות וושינגטון או לונדון, שכן בניין הכוח הימי שלה היה בפיקוח התנאים שנקבעו בחוזה ורסאי, הסכם השלום שסיים את מלחמת העולם הראשונה.

לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, הצי הבריטי היה הגדול ביותר בעולם, כשהצי האמריקאי והצי הקיסרי היפני נמצאים מעט אחריו. כל שלוש המדינות הובילו תוכניות רבות לבניין אוניות מערכה וסיירות מערכה חדשות. הפחד מפני מרוץ חימוש חדש, בדומה למרוץ הדרדנוט בין בריטניה לגרמניה שלפני מלחמת העולם הראשונה, הוביל לפיתוח רעיונות להגבלת כמות אוניות הקרב.

תנאי ההסכם
----------

|  |
| --- |
| **הגבלת הדחק כללית** |
| מדינה | אוניות קרב | נושאות מטוסים |
| בריטניה | 525,000 טון | 135,000 טון |
| ארצות הברית | 525,000 טון | 135,000 טון |
| יפן | 315,000 טון | 81,000 טון |
| צרפת | 175,000 טון | 60,000 טון |
| איטליה | 175,000 טון | 60,000 טון |

תנאי ההסכם קבעו שאף אונייה לא תוכל לחרוג מהדחק של 35,000 טון, וכן הגבילה את קוטר קני התותחים ל-16 אינץ' (406 מ"מ). כמו כן, ההסכם קבע את ההדחק המקסימלי של כל האוניות ביחד בציים השונים.

נושאות מטוסים נידונו בסעיף מיוחד בהסכם. נוסף להגבלה על ההדחק הכללי, נקבעו חוקים בנוגע לגדלים המקסימליים של נושאות המטוסים. הותרו רק שתי נושאות מטוסים לכל מדינה, כאשר הדחק יוכל לעלות על 27,000 טון אך לא יעבור את מגבלת 33,000 טון. הוטל איסור על אוניות מערכה לשאת מטוסים קטנים ולהגדיר אותה כנושאת מטוסים. כמו כן, נקבעה הגבלה על כמות התותחים שכל נושאת מטוסים יכולה לשאת.

אשר לביצורי חופים ובסיסים ימיים, ארצות הברית, בריטניה ויפן הסכימו לשמור על הסטטוס קוו בשעת חתימת החוזה. על פי האמנה בסיסים חדשים וביצורים לא יכולים להיות מוקמים על שטחים מסוימים, וכן אין אפשרות לשפר את הביצורים הקיימים. ארצות הברית לדוגמה יכלה לפתח בסיסים שונים על אדמתה בארצות הברית גופא ובהוואי, אך לא יכלה לבנות באיים האלאוטיים.

חברות האמנה יכלו לבנות ספינות ולהחליף ספינות ישנות בחדשות, אך כל בנייה כזאת הצריכה דיווח ליתר המדינות החברות בהסכם.

קישורים חיצוניים
----------------

* טקסט האמנה
* אמנת וושינגטון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
**פרידריך קלמורגן** (בגרמנית: **Friedrich Kallmorgen**;‏ 15 בנובמבר 1856 – 2 ביוני 1924) היה צייר אימפרסיוניסטי גרמני, שהתמחה בנופים ונופי עיר.

ביוגרפיה
--------

אביו היה אדריכל. בשנים 1862 עד 1863 הוא קיבל שיעורי רישום ראשונים מדודו, צייר הדיוקנאות והנוף תיאודור קוכל (1819–1885). בשנת 1875 הוא נרשם לבית ספר לאמנות בדיסלדורף שם למד אצל אנדראס מולר, ארנסט דגר ויוגן דוקר. לאחר טיול לימודים בשווייץ, עם קרל פרידריך לסינג, הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות, קרלסרוהה, שם לימד אותו במקור ארנסט הילדברנד, ואחריו הנס פרדריק גודה.

בשנת 1881, לאחר שהות קצרה בברלין, חזר לקרלסרוהה והשלים את לימודיו אצל גוסטב שנלבר.

יחד עם גוסטב שנלבר והרמן באיש הוא נסע לצרפת, בלגיה והולנד. עם שובם הוא התחתן עם ציירת הפרחים, מרגרטה הורמות.

בשנת 1889 הוא הפך למייסד מושבת האמנים גרוטזינגן. שנתיים לאחר מכן, פרדריק הראשון, הדוכס הגדול של באדן מינה אותו כפרופסור. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 הוא עיצב כרטיסי מסחר עבור חברת השוקולד סטולוורק של קלן.

סדרת 1899 שלו על שירי עם איטלקיים הייתה פופולרית במיוחד.

בשנת 1901 מונה למורה לציור נוף באוניברסיטת ברלין לאמנויות, במקומו של יוגן בראכט. בשנת 1908 הוענקה לו מדליית זהב בתערוכת האמנות הגדולה בברלין.

הוא המשיך בנסיעות וביקר בנורווגיה וברוסיה. לאחר שהייה קצרה בהיידלברג, חזר למושבת האמנים ליד קרלסרוהה ומת שם.

גלריה
-----

* איכר ממקנבורגאיכר ממקנבורג
* שייט על האלבהשייט על האלבה
* שער המצודהשער המצודה
* איסוף עצים בסתיואיסוף עצים בסתיו

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פרידריך קלמורגן** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Galerie Herold (Ed.): *Friedrich Kallmorgen 1856–1924. Leben und Werk.* Christians Verlag, Hamburg 1981
2. ↑  "Kallmorgen, Friedrich", daten.digitale-sammlungen.de

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb14970833w (data)
* GND: 118559591
* ISNI: 0000 0000 6660 1539
* KulturNav: 9460f0c1-0f58-46ce-958e-258d684ffe24
* LCCN: n86819062
* NKC: jx20120223021
* RKD: 43309
* SUDOC: 198233167
* ULAN: 500008014
* VIAF: 437149106246168491991
* WorldCat: lccn-n86819062

 |
**אלן שאפל** (בצרפתית: **Alain Chapel**;‏ 30 בדצמבר 1937 - 10 ביולי 1990) היה שף צרפתי.

ביוגרפיה
--------

לוח זיכרון בכניסה למסעדה של אלן שאפל
אלן שאפל נולד ב-1937. אביו היה פקיד דואר ואימו מהנדסת שהחליטו בימים שלפני מלחמת העולם השנייה לפנות לייעוד שונה בחייהם והגיעו לכפר האומנים מיונה, אשר שוכן חמישה עשר מיילים צפונית לליון. שם פתחו מסעדה שהספיקה לזכות בכוכב במדריך מישלן. שאפל למד במסעדת לה פיראמיד, לאחר מותו של פרנאן פואן, השף הדגול של המסעדה. ב-1967, לאחר שעזב את לה פיראמיד, שב למסעדת אביו. ב-1969 זכה בכוכב השני במישלן. בשנת 1973, בגיל שלושים וחמש כבר זכה בדירוג המקסימלי של שלושה כוכבים במדריך המסעדות של מישלן ולתשע עשרה נקודות במדריך הגו מיו למסעדה המשפחתית LaMere Charles, שהכול הכירוה כ"מקום של שאפל", ב-1976 קרא לה "מסעדת אלן שאפל". במקום הוקם גם מלון בוטיק רלה א שאטו. מסעדתו הייתה מהמבוקשות ביותר בצרפת ומקום עלייה לרגל לגסטרונומים מכל רחבי תבל. ב-1981 פתח מסעדה ביפן. בשנת 1990, בפסגת תהילתו, נפטר מהתקף לב קשה בגיל חמישים ושתיים. לאחר מותו עבר ניהול המסעדה לאלמנתו סוזאן בניצוח השף (שהיה סגנו בחייו) פיליפ ז'וס.

שאפל התאפיין ביצירתיות בלתי פוסקת ויצר כחמשת אלפים מנות. היה פרפקציוניסט. הוא הקפיד על חומרי הגלם הטריים והמשובחים ביותר וכן שיהיו מאזור מגוריו או מצרפת, חיפש בנרות אחר המגדלים, דייגים והשווקים מהם יכול היה להשיג את המוצרים הטובים ביותר וגידל בעצמו ירקות ופירות לתצרוכת המסעדה. בהקפידו על זמני הבישול חישב לא את הדקות כי אם את השניות. שנייה לכאן או לכאן גרמו לו לחשוב שהתבשיל נהרס. הקפיד על שלמות במראה, שעין אנוש לא תבחין בה, אם תבשיל לא נראה לו היה מורה למלצר לזורקו לפח.

קברו של אלן שאפל
כשנפטר ב-1990 הוריד מדריך מישלן את דירוג המסעדה לשני כוכבים, כפי שהמדריך נוהג כששף או הבעלים המטאור עוזב. מנהלו דאז של המדריך, ברנאר נגלן, הסביר כי יהיה זה חוסר כבוד כלפי אלן שאפל להשאיר את שלושת הכוכבים. היא שומרת על ניקוד זה עד היום (2010).
אלן דיקאס תלמידו מספר כי הוא היה השף שהשפיע עליו יותר מכל והסטון בלומנטל מונה את ספרו כאחד משני הספרים שלמד מהם הכי הרבה. פייר גנייר, תומאס קלר ודניאל בולו מספרים אף הם כי הושפעו מאוד משאפל.

קרייג קלייבורן, מבקר המסעדות של הניו יורק טיימס כתב על אחד מתבשיליו של שאפל כי "זוהי אחת מתפארות הבישול הגדולות ביותר של דורנו".

לקריאה נוספת
------------

* אביטל ענבר, **התענוגות של צרפת**, א. ניר, תל אביב, 1997; עמ' 95, 139, 186, 187, 193, 202, 219-212, 303.
* אביטל ענבר, **תענוגות פרובאנס**, אביטל ענבר, ירושלים, 2000; עמ' 176, 253, 428.

* Michael Steinberger, **Au Revoir to All That: The Rise and Fall of French Cuisine**, Bloomsbury Publishing PLC, 2010. pp. 31, 34, 36-40, 59, 74, 79, 82, 163-165, 175, 182, 201-202, 205.
* Rudolph Chelminski, 2005. **The Perfectionist : Life and Death in Haute Cuisine** (Gotham/Penguin). pp. 7, 64, 67, 149, 178, 237, 238, 280, 323.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **אלן שאפל** בוויקישיתוף
* אתר מסעדת ומלון אלן שאפל
* עמוד מסעדת אלן שאפל באתר dininginfrance עם קישורים לכתבות ומידע

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* BnF: cb118960558 (data)
* CiNii: DA11707502
* GND: 141308303
* ISNI: 0000 0000 8393 9021
* LCCN: n85206029
* NDL: 00435706
* RERO: 02-A017776345
* SUDOC: 026778262
* VIAF: 73851208
* WorldCat: lccn-n85206029

 |
מכונת הדפוס מונעת הקיטור של קוניג משנת 1814
**פרידריך גוטלוב קוניג** (בגרמנית: **Friedrich Gottlob Koenig**;‏17 באפריל 1774 – 17 בינואר 1833), ממציא גרמני הידוע בעיקר הודות למכונת הדפוס המהירה שלו, אותה בנה יחד עם השען אנדרס פרידריך באואר.

ביוגרפיה
--------

קוניג נולד באייסלבן למשפחת איכרים פשוטה, ולמרות מותו המוקדם של אביו, הצליח קוניג ללמוד בבית ספר תיכון. ב-1790 החל בהכשרה בבית הדפוס ברייטקופף והרטל בלייפציג במשך ארבע וחצי שנים, שם למד את סודות המקצוע.

ב-1803 ניסה קוניג להקים בעיר זול בית דפוס ממוכן, אבל בשל היעדר טכנולוגיה מתאימה הרעיון לא יצא לפועל.

קוניג עבר ללונדון ב-1804 וב-1810 הוענק לו פטנט על המצאתו, וקוניג החל להדגים את מכונתו ב-1812. המכונה עמדה בסדנת הממציאים, והזמנות נשלחו ללקוחות פוטנציאליים, כגון ג'ון וולטר, עורך הטיימס. פעילות זו נעשתה תחת מעטה חשאיות מחשש לכעסם של בעלי הדפוס שהמצאה זו עתידה הייתה לדחוק את רגליהם. הגיליון הראשון של הטיימס שהודפס באמצעות המכונה החדשה של קוניג יצא לאו ב-29 בנובמבר 1814.

באוגוסט 1817 קוניג חזר לגרמניה בשל אי הסכמה עם שותפו תומאס בנסלי, וחששו של קוניג כי בנסלי מנסה להשיג בעלות מלאה על המכונה החדשה. לבסוף הקים קוניג במנזר נטוש בסמוך לווירצבורג חברה לייצור המכונה, בשם קוניג את באואר.

קניג הלך לעולמו בשנת 1833 בצל אם מיין שמחוז וירצבורג.

לקריאה נוספת
------------

* Bolza, Hans (1967), "Friedrich Koenig und die Erfindung der Druckmaschine", *Technikgeschichte*, **34** (1): 79–89
* Wolf, Hans-Jürgen (1974), *Geschichte der Druckpressen* (1st ed.), Frankfurt/Main: Interprint

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **פרידריך קניג** בוויקישיתוף
* מכונת הדפוס של קוניג
* היסטוריית חברת קוניג את באואר

הערות שוליים
------------

1. ↑  Meggs, Philip B. A History of Graphic Design.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007453943305171
* BnF: cb16672426r (data)
* GND: 118564366
* ISNI: 0000 0000 3111 786X
* LCCN: n88295471
* NKC: xx0227733
* NLP: A18775111
* NTA: 070621845
* SUDOC: 233810048
* VIAF: 40170400
* WorldCat: lccn-n88295471

 |
"**לעכברה, בהפיכתה בקנהּ עם מחרשה, נובמבר, 1785**" היא פואמה סקוטית שנכתב על ידי רוברט ברנס ב-1785. האגדה גורסת כי השיר נכתב לאחר שברנס חרש בשדות והרס בטעות קן של עכברים. אחיו של ברנס אף טען שהמשורר חיבר את השיר בעודו מחזיק את המחרשה.

בתרבות
------

ג'ון סטיינבק לקח את שמו של הרומן שלו משנת 1937, על עכברים ואנשים, משורה הנמצאת בבית הלפני אחרון. גם הרומן "The Best Laid Plans" מ-1997 מאת סידני שלדון קרוי בהשראת שורה מהשיר.

הבית הראשון של השיר נקרא על ידי איאן אנדרסון בתחילת חידוש השיר "One Brown Mouse" של ג'ת'רו טאל משנת 2007.

השיר "Sleekit Cowrin" של שרון אולדס גם מתייחס לשיר זה.

בסדרת "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" של דאגלס אדמס, עכברים הם יצורים רבי־ממדים והיפר־אינטליגנטים שמנסים למצוא את השאלה לתשובה לחיים, היקום וכל השאר. כשהתוכניות שלהם נכשלות הם מבינים ש"התוכניות הטובות ביותר של עכברים" לא תמיד מצליחות, דבר המהווה גם הוא אזכור לשורה מהבית לפני האחרון.

המערכון "Word Association" של מונטי פייתון מתייחס לשורה הראשונה של השיר.

השורה הראשונה של השיר נמצאת תכופות בשימוש על ידי פ. ג'. וודהאוס בסיפורים וברומנים שלו.

הערות שוליים
------------

1. ↑  Burns, Robert. "To a Mouse, on Turning Her Up in Her Nest with the Plough, November, 1785".
2. ↑  Burns, Robert. "To a Mouse, on Turning Her Up in Her Nest with the Plough, November, 1785"..
3. ↑  Greenblatt, Stephen, ed. (2012). *The Norton Anthology of English Literature*. 9th ed. Vol. D. New York: W. W. Norton. Print.
4. ↑  "Monty Python: Word Association". www.montypython.net.
**מילפורד** (אנגלית: **Milford**) הוא כפר בדרבישייר שבאנגליה, השוכן על גדות נהר דרוונט בין דאפילד לבלפר.

היסטוריה
--------

עד המאה ה-18 היה הכפר אוסף של בתי מגורים, ששכנו במרחק רבע מייל מדרך רומית שהתחילה במכרות העופרת של וירקסוורת' וחצתה את הנהר. הדרך עדיין קיימת, והיא עוברת לאורך גבעת צ'בין ויורדת לתוך הכפר דרך האזור המכונה גבעת סאני. ייתכן גם כי הדרך הגיעה גם עד מבצר רומי הנמצא באזור שבו שוכנת כיום העיר דרבי.

במהלך המאה ה-16 התפתחה כלכלת הכפר. ב-1554 הקים ברצ'ארד קרניך מפעל למיצוי ברזל מעפרות, וב-1581 הקים סר ג'ון זוך מטירת קודנור מפעל לייצור תיל. לאחר מכן הוקמו מפעלים נוספים מסוג זה בכפר הסמוך האת'רסייג', בו המציא הגרמני כריסטופר שוץ תהליך לייצור תיל, ובעקבות כך הוא הפך למרכז ייצור תיל והכנת מחטים.

ב-1568 רכשה המטבעה המלכותית את הזכויות על מפעליו של שוץ, והגבילה את שימושו לחברה למינרלים ולריקוע מתכות. המפעלים המשיכו לשווק את תוצרתם ליצרני המסמרים של בלפר עד שנרכשו על ידי ג'דדיה סטרוט, והם כללו שתי נפחיות וטחנת חיתוך מסתובבת, שנבנו על שתי גדות הנהר.

ב-1781 קנה סטרוט חלק מאדמות הכפר, והחל בתהליך הקמה של מפעלי כותנה ומסגרות המים לפי המודל שפותח על ידי ריצ'רד ארקרייט, עמו שיתף פעולה בבניית מפעל קרומפורד. במקביל לבניית המפעל הוקם גשר בעל שתי קשתות מקוטעות, שהורחב ב-1906. רוב הבתים מסודרים בשורות בגלל הטופוגרפיה של האזור, וחלקם היו בעבר בתי חווה שנרכשו על ידי סטרוט והפכו לבתים המיועדים לכמה משפחות. כחלק מדאגתה לרווחת הפועלים הקימה משפחת סטרוט מספר מבני ציבור ובהם בתי ספר, פאבים וכנסיית השילוש הקדוש ב-1848.

בעקבות סגירת המפעל נסגרו מספר חנויות, והאוכלוסייה הצעירה של הכפר היגרה ממנו. סטרוט המשיך להתגורר במילפורד האוס, המשמש כיום כבית אבות. רוב המבנים נהרסו בשנות ה-60 של המאה ה-20, אך רוב בתי המגורים של הפועלים עדיין קיימים. 

סמואל סלייטר, אחד מתושבי הכפר, עבד אצל סטרוט ולאחר מכן הקים ברוד איילנד שבארצות הברית מפעל לפי הדגם הזה, ובכך היה לאחד מהראשונים שייבאו את שיטת ארקרייט לאמריקה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מילפורד** בוויקישיתוף
* מילפורד(הקישור אינו פעיל) באתר UKVillages‏
* מילפורד באתר The Andrews Pages‏
* מילפורד באתר Derbyshire UK
**הפליט** הוא ציור מעשה ידי הצייר היהודי-גרמני פליקס נוסבאום. פליקס נוסבאום היה אמן יהודי-גרמני יליד העיר אוסנבריק בגרמניה. ב־1935 לאחר עליית הנאצים לשלטון עבר נוסבאום עם בת זוגו לפריז שם ביקשו אשרת הגירה לבלגיה. לאחר קשיים מסוימים קיבלו את אשרת ההגירה וב־1936 עברו לגור בבלגיה. בבלגיה השהות לא הייתה פשוטה מאחר שהשלטונות הבלגיים ניסו למנוע את הגירת היהודים אליה. בשנת 1939 צייר את אחד מציוריו המוכרים: "הפליט".

תיאור התמונה
------------

התמונה מבטאת באופן פשוט וישיר את המצוקה של הפליט היהודי. בתמונה נראה איש יושב שעון על ידיו כשעל שולחן מרוחק מונח גלובוס. התמונה מבטאת את תיסכולו, ייאושו את החוסר במקום קבוע (בית) שבא לידי ביטוי במעמד הפליט. צבעי התמונה אפלים וקודרים. הגלובוס שמפת יבשת אירופה מוצללת בו מצויר אף הוא בצבעים קודרים. ייתכן וזהו ביטוי לכך שאדמת אירופה סגורה בפני הפליט. הגלובוס מונח על שולחן ארוך ובפינת החדר האפל יושבת דמות רכונה. למרגלותיה של הדמות מונחים מקל הליכה ושק חפצים. בצידה השמאלי של התמונה מצוירת דלת והנוף הנשקף מבעדה אפל אף הוא. מבעד לדלת ניתן לראות עצים שהשירו את עליהם וציפורים מעופפות. עצים ביהדות מסמלים חיים. העץ בתמונה מסמל חוסר תקווה וחיים שנגדעו.

את הציור שלח נוסבאום לאביו שהיגר לשווייץ. אביו החביא את התמונה, יחד עם תמונות נוספות, באמסטרדם שבהולנד.

קישורים חיצוניים
----------------

* ציור הפליט מעשה ידי פליקס נוסבאום, באתר יד ושם
* הוראת השואה באמצעות אמנות: "הפליט", פליקס נוסבאום, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 2:15)

הערות שוליים
------------

1. ↑  'הפליט', 1939, שמן על בד. פליקס נוסבאום (פליט יהודי גרמני שהתחבא בבלגיה), באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
**מילת כבוד** (באנגלית: **Word of Honor**) הוא ספר מאת הסופר האמריקני נלסון דה מיל העוסק במלחמת וייטנאם.

לאחריו לימודיו באוניברסיטה התגייס דה מיל לצבא ארצות הברית, עבר הכשרה כלוחם בחיל הרגלים והוסמך כקצין בדרגת סג"ם. הוא שימש כמפקד מחלקת חי"ר בדיוויזיית הפרשים הראשונה (מוטסת) ולחם במלחמת וייטנאם. בין היתר עוטר דה מיל בכוכב הארד על גבורתו בשדה הקרב. דה מיל הסתמך על ניסיונו הקרבי, כמו על אירועים דוגמת טבח מי ליי ומשפטם של אלו שלקחו בו חלק, בכתיבת הספר. שם הספר נגזר מן העובדה כי גיבור הספר וחייליו התחייבו בכבודם כי ישמרו בסוד אירוע שאירע במלחמה. הספר עובד בשנת 2003 לסרט טלוויזיה בכיכובם של דון ג'ונסון כטייסון וג'ין טריפלהורן כקארן הארפר.

עלילה
-----

עלילת הספר מתרחשת בשלהי שנות השמונים ועוסקת בסיפורו של בן טייסון, איש עסקים מצליח כבן ארבעים, בעל משרה בכירה בתאגיד בבעלות יפנית, בוגר מכללה יוקרתית ובן למשפחה מיוחסת. בשנת 1968 שירת טייסון כמפקד מחלקת חי"ר בדרגת סגן בדיוויזיית הפרשים הראשונה ולחם במלחמת וייטנאם. הוא השתתף בקרב על העיר הואה ובקרבות כנגד מתקפת הטט, נפצע במהלך שירותו ועוטר על אומץ ליבו נוכח פני האויב. פרסומו של ספר ובו טענה כי במהלך מלחמת וייטנאם היו טייסון ואנשיו אחראים לביצוע טבח בחסרי ישע בבית חולים צרפתי, מביא לכך שהופך לאדם מוקצה מחמת מיאוס בחברה ואף מגויס מחדש לשורות הצבא האמריקני כדי לעמוד למשפט צבאי.

מאחר שטייסון וחייליו התחייבו בכבודם לנצור את הקורות אותם בסוד, סירב טייסון לחשוף את האמת שלו אודות האירוע, ונאלץ להתמודד עם תחושות קשות מצד אשתו ובנו נוכח הפרסום, ולהתמודד עם העובדה שבמידה וימצא אשם הוא עשוי להיות מוצא להורג או לחלופין לרצות עונש מאסר עולם. בשל העובדה כי הוא, כמפקד המחלקה, מוגדר כאחראי לטבח ונאלץ לעמוד כנאשם יחיד בחר טייסון בווינסנט קורווה, פרקליט ניו יורקי ממוצא איטלקי, אשר שירת בעברו בפרקליטות הצבאית האמריקנית, וקודם לכן כמפקד מחלקת חי"ר בדיוויזיית הרגלים ה-25, לחם במלחמת וייטנאם, בקו צ'י ובקרבות כנגד מתקפת הטט, כמי שיגן עליו בבית הדין. כנגד טייסון עומדת שאיפת מפקדי הצבא להרשיעו כאחראי יחידי לטבח ובכך לנקות ידיהם מן המעל.

קישורים חיצוניים
----------------

* הספר "מילת כבוד", באתר "סימניה"
* 
* מילת כבוד, באתר OCLC (באנגלית)

הערות שוליים
------------

1. ↑  גל פרל פינקל, הרפתקאות קובניות, מקור ראשון, ‏ 19.01.2018.
2. ↑  אתר האינטרנט של נלסון דה מיל.
3. ↑   "מילת כבוד", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית).
4. ↑  נלסון דה מיל, "**מילת כבוד**", הוצאת כרם, 1987, עמוד 13.
5. ↑  נלסון דה מיל, "**מילת כבוד**", הוצאת כרם, 1987, עמודים 299-300.
6. ↑  נלסון דה מיל, "**מילת כבוד**", הוצאת כרם, 1987, עמודים 302-303.
**מלון גרנד אירופה** הוא מלון חמישה כוכבים במרכז סנקט פטרבורג.

אחד המלונות הגדולים באירופה של המאה ה-19, מלון גרנד אירופה פתח את שעריו לקהל ב-28 בינואר 1875, והחליף פונדק קדום שנמצא באותו אתר.

פנים השיש וההזהבה, המדרגות הגורפות והריהוט האלגנטי משכו אליו המוני מבקרים אמידים, ביניהם פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, אלטון ג'ון, ביל קלינטון, איוון טורגנייב, קלוד דביסי, הרברט ג'ורג' ולס, איגור סטרווינסקי, גוסטב החמישי, מלך שוודיה וז'אק שיראק, ואחרים.

בתקופת ברית המועצות המלון המשיך לתפקד ומספר פעמים עבר שיפוצים נרחבים. לאחר התפרקות ברית המועצות הוא עבר לידיים פרטיות והיה בבעלות חברה שווית-רוסית. בהמשך הוא עבר לבעלות רשת בין לאומית Belmont. בשנים 2005-2008 הוא עבר שיפוצים נרחבים וכיום כולל 265 חדרים. במלון פועלות מספר מסעדות. מספר שנים השף של אחד המסעדות היה איליה לזרסון, שף ידוע ברוסיה.

בשנת 2009 הוא זכה בתואר "המלון המפואר של אירופה".

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **מלון גרנד אירופה** בוויקישיתוף
* אתר האינטרנט הרשמי של מלון גרנד אירופה
* מלון גרנד אירופה, ברשת החברתית פייסבוק

* מלון גרנד אירופה, ברשת החברתית אינסטגרם

הערות שוליים
------------

1. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007327729805171
* LCCN: n95087723
* VIAF: 156099534
* WorldCat: lccn-n95087723

 |
שגיאות פרמטריות בתבנית:מקורות   
פרמטרי חובה [ נושא ] חסרים 

**טירת גרוייר** היא טירה מימי הביניים הנמצאת בעיירה גרוייר שבקנטון פריבור, והיא אחת הטירות המפורסמות ביותר בשווייץ. היא מוכרת כאתר מורשת שווייצרי.

גרוייר - הטירה והעיר מימי הביניים
העיר והטירה, ברקע הרי האלפים
הטירה נבנתה בין השנים 1282 ל-1290, בסגנון הביצורים הריבועיים המאפיינים את סבויה. הייתה רכושם של דוכסי גרוייר עד פשיטת הרגל של הדוכס מישל בשנת 1554. בעלי החוב שלו, הקנטונים פריבור וברן חלקו את אחוזתו. בין השנים 1555 עד 1798 הייתה הטירה משכנם של האחראים על המיסים ואחר כך של הפרפקטים שנשלחו על ידי פריבור. בשנת 1849 הטירה נמכרה למשפחות בובי ובאלאנד והן השתמשו בה כבית הקיץ שלהם ושיפצו אותה. בשנת 1938, קנה הקנטון את הטירה בחזרה והפך אותה למוזיאון פתוח למבקרים. מאז 1933, קרן שימור מפקחת על הבניין ושומרת על הבניין ותכולתו.

הטירה היא משכנן של שלוש גלימות של מסדר גיזת הזהב. הן חלק משלל המלחמה שנתפסו על ידי הקונפדרציה השווייצרית (שכלל את כוחות גרוייר) בקרב מורטן נגד שארל הראשון דוכס בורגנדי בשנת 1476. כאשר שארל ציין שנה למות אביו, אחת הגלימות היא גלימת טקס שחורה עם סמלו של פיליפ השלישי הרקום עליה. אוספים של ציורי נוף מהמאה ה-19 של הציירים ז'אן-בטיסט קאמי קורו, ברתולומיאו מן ואחרים מוצגים בטירה, וכן אוסף בינלאומי של אמנות פנטסטית.

הטירה, יחד עם העיר מימי הביניים מהווה יעד תיירותי חשוב ומושכת אלפי תיירים מדי שנה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טירת גרוייר** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של טירת גרוייר (בצרפתית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* VIAF: 127248491
* WorldCat: viaf-127248491

 |
שמלת האבל, 1911
**חצאית האבל** (**hobble**) היא חצאית באורך מידי שהמאפיין הבולט שלה הוא היצרות מתחת לברכיים. החצאית הייתה באופנה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. פירוש השם האבל הגיע מהביטוי לרסן סוסים.

חצאיות דומות הופיעו לראשונה בספרות ב-1880 אך המושג חצאית האבל הופיע רק ב-1910–1913, אז התפתחות סגנון החצאיות הפכה אותן לצרות יותר ויותר, מתוך מטרה להבליט את מבנה האגן והחמוקיים של האישה. מעצב האופנה הפריזאי פול פוארה נחשב כמעצב חצאית האבל.

מאחר שהחצאית צרה מתחת לגובה הברכיים היא מנעה מהאישה לפסוע בצעדים גדולים ולכן בתחילת המאה נקרעה פעמים רבות כאשר האישה לא הקפידה על צעדים קטנים מספיק. כדי לפתור בעיה זו נהגו נשים לפעמים לקשור את רגליהן ברצועת עור שתמנע מהן לפסוע פסיעה גדולה מדי. עיצוב שהופיע מאוחר יותר פתר את הבעיה על ידי יצירת שסע המאפשר גמישות תנועה טובה יותר ופחות לחץ על הבד. חצאיות צרות וארוכות הופיעו במגוון צורות לאורך המאה והיו נהוגות בעיקר כלבוש ערב מכובד או אירועים יוקרתיים כדוגמת האוסקר.

ההיסטוריה המודרנית
------------------

חצאיות האבל הופיעו שוב במהלך המאה ה-20 בצורות שונות, במיוחד בתחום שמלות ערב. החצאיות גם היוו השראה לחצאיות קשירה באופנת פטיש, והיו לעיתים קרובות עשויות מעור, PVC, או לטקס. חצאיות האבל עדיין קיימות היום בסגנון אופנה גותית ובקהילות BDSM .

מגמת אופנה עכשווית הדומה לחצאית האבל היא "שמלת בת הים" המכונה כך בגלל הדמיון לזנב של דג.

גלריה
-----

* גלויה סאטירית בה נראית אישה לובשת חצאית האבל עם חגורה על רגלייה שמונעת ממנה ללכתגלויה סאטירית בה נראית אישה לובשת חצאית האבל עם חגורה על רגלייה שמונעת ממנה ללכת
* חצאית עיפרון ארוכה נחשבת כגרסה מודרנית של חצאית האבל הישנהחצאית עיפרון ארוכה נחשבת כגרסה מודרנית של חצאית האבל הישנה

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **חצאית האבל** בוויקישיתוף
**טירת דיוארט** (באנגלית: **Duart Castle**, בגאלית סקוטית: **Caisteal Dhubairt**) היא טירה על האי מאל לחופה המערבי של סקוטלנד בתחום השיפוט של ארגייל וביוט (Argyll and Bute) בקרבת הכפר קרייגנור.

היסטוריה
--------

בניית הטירה מתוארכת למאה ה-13 והייתה מרכז מושבו של שבט מקליין (Clan MacLean).

ב-1647 הותקפה טירת דיוארט על ידי כוחות נאמני ממשלת ארגייל משבט קמפבל (Clan Campbell) והוטל על הטירה מצור. המתקיפים לבסוף נוצחו על ידי חיילי שבט מקליין נאמני המלוכה. בספטמבר 1653 עגן לצד הטירה צי של 6 ספינות שנשלחו על ידי אוליבר קרומוול על מנת להכניע את בני שבט מקליין אולם אלה נסו כבר לאי טיירי (Tiree). סופה שהתחוללה ב-13 בספטמבר גרמה לטביעתן של שלוש ספינות במימי המפרץ עליו חולשת הטירה.

ב-1678 פלש ארצ'יבלד קמפבל, הרוזן ה-9 של ארגייל, לשטחיהם של שבט מקליין באי מאל והציב חיל-מצב בטירת דיוארט. ב-1691 טירת דיוארט נכנעה שוב לארצ'יבלד קמפבל, הדוכס הראשון של ארגייל וראש שבט קמפבל.

הטירה ננטשה בשנת 1751, אולם נקנתה על ידי דונלד מקליין בשנת 1911 ומאז עברה שיקום ונפתחה לקהל המבקרים. הטירה הופיעה בסרט מלכוד שיצא בשנת 1999 בכיכובם של שון קונרי וקתרין זיטה ג'ונס.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **טירת דיוארט** בוויקישיתוף
* 

* אתר האינטרנט הרשמי של טירת דיוארט

* אתר האינטרנט הרשמי של טירת דיוארט (באנגלית)
**הר קאסיון** (בערבית: **جبل قاسيون**, בתעתיק לעברית: **ג'בל קאסיון**) הוא הר הצופה על העיר דמשק, בירת סוריה.

גאוגרפיה
--------

ההר, המתנשא לגובה של 1,153 מטרים מעל פני הים, ממוקם בפאתיה הצפון-מערביים של דמשק, והוא מהווה חלק מרכס הרי מול הלבנון.

במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20, עם גידול האוכלוסייה בעיר דמשק ותנופת הבנייה בה, התרחבה העיר ומורדותיו של הר קאסיון הפכו לחלק בלתי נפרד ממנה. חלק משכונות העיר, כגון שכונת אלמוהאג'רין (المهاجرين), שכונת רוכן א-דין (ركن الدين), שכונת אבו רמאנה (أبو رمانة) ושכונת שיח' מוחי א-דין (الشيخ محي الدين), ממוקמות למרגלות ההר. בעבר פורסם כי 4,000 המשפחות המתגוררות בשכונות שבשיפולי ההר נמצאות בסכנה, בשל החשש מהתמוטטות סלעים.

אתרים
-----

פסגתו של ההר צופה על כל העיר דמשק ועל סביבותיה, ומוצבת עליה תחנת ממסר לשידורי רדיו וטלוויזיה. ההר נחשב כאתר מועדף לטיולים רגליים ולבילויים, וממוקמות עליו מספר מסעדות הצופות לנוף. על מורדותיו הדרום-מערביים של ההר ממוקמת "אנדרטת החייל האלמוני", וסביבה מסעדות, בתי קפה, פארקים ונקודות תצפית.

חשיבות דתית
-----------

על אחת מפסגות ההר, הידועה בכינוי "הר הארבעים", ממוקם מסגד הנקרא "מסגד הארבעים", ובו 40 גומחות תפילה. על פי המיסטיקה האסלאמית, בעיקר בזרמים הסופי והשיעי, כל לילה מגיעים למסגד 40 קדושים ומתפללים להגנה על העיר דמשק. כמו כן, אחת המערות בהר נחשבת על פי המיסטיקה האסלאמית כמקום בו רצח קין את הבל.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הר קאסיון** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  קול ערב / רועי נחמיאס, "אסון הסלעים" מאיים גם על דמשק, באתר ynet, 4 באוקטובר 2008
2. ↑  אודות חשיבותו הדתית של ההר

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007534821205171
* LCCN: sh2001003377

 |
**טירת הזכוכית** (באנגלית: **The Glass Castle**) הוא רומן אוטוביוגרפי שכתבה הסופרת האמריקאית ג'אנט וולס. הרומן יצא לראשונה בשנת 2005, זכה להצלחה רבה ואף עובד לסרט באותו השם.

מבנה הספר
---------

בפרולוג של הספר, וולס הבוגרת, שמתגוררת בבניין יוקרתי בניו יורק, רואה את אמה ההומלסית מחטטת בזבל. וולס נבוכה מהסיטואציה, מזמינה את אימה לפגישה ומבקשת לסייע לה, אך האם מתעקשת שהיא לא זקוקה לעזרה. לשאלת ג'אנט: "מה אני אמורה לספר לאנשים?" עונה לה האם: "את האמת".

מכאן חוזרת וולס לילדותה: היא נולדה בפיניקס שבאריזונה, בת שלישית (האחות השנייה נפטרה טרם לידת וולס) לרקס ורוז מרי וולס, הורים משכילים שהתעקשו לחיות ולגדל את ארבעת ילדיהם מחוץ לתלם. הזיכרון המוקדם ביותר שלה הוא כיצד היא ניסתה לבשל נקניקיות בגיל שלוש, החצאית שלה עלתה באש והיא אושפזה בבית חולים עם כוויות חמורות, עד שהוצאה משם בידי אביה ללא הסכמת הרופאים. במהלך ילדותה נדדה המשפחה בין בתים שונים ברחבי אריזונה, קליפורניה, נבאדה ווירג'יניה המערבית. אביה אמר שהוא בורח מפני סוכנים פדרליים, אך אחותה טענה שהוא בורח מפני נושים. האב רקס עבד בעבודות מזדמנות, ולימד את ילדיו בעצמו לקרוא ולכתוב. בזמנו הפנוי הוא עבד על מכונה שלדבריו אמורה למצוא זהב, וכן על שרטוטים ותרשימים של בית החלומות המשפחתי – טירה עשויה מזכוכית, שעל שמה נקרא הספר. לעיתים קרובות הסתכסך האב עם הממונים עליו ופוטר, ולתקופות ארוכות היה שיכור ואלים. האם הייתה מורה בהכשרתה, אך שנאה ללמד והעדיפה לכתוב שירים ולצייר, וכך לעיתים קרובות לא היה אוכל בבית.

לאחר שנים של נדודים התיישבה המשפחה בבית מוזנח בעיירת הולדתו של האב, בעיירה וולץ' שבדרום וירג'יניה המערבית. וולס ואחיה מאסו בחיי העוני, והתחילו לחסוך כסף (שנגנב באחת הפעמים בידי האב שרצה לקנות שתייה חריפה), ולבסוף עברו לניו יורק באופן עצמאי. מעט אחריהם עברו לשם גם הוריהם, והתגוררו ברחוב ובבניינים נטושים.

באפילוג מספרת וולס על חייה לאחר מותו של אביה. היא הפכה לעיתונאית, נישאה (בשנית) וחיה ברווחה בבית כפרי. אחותה הגדולה לורי הפכה לאמנית עצמאית, אחיה בריאן הפך לשוטר מצטיין, אך האחות הצעירה מורין הסתבכה בפלילים, נשלחה לאשפוז פסיכיאטרי ובסופו של דבר עברה לקליפורניה וניתקה את קשריה עם המשפחה.

באופן בולט, וולס אינה מבקרת את הוריה, ואינה מביעה את דעתה על דרכי חייהם הבלתי שגרתיות, אלא בוחרת לתאר את הדברים כפי שאירעו מנקודת מבטה. הכתיבה הופכת למורכבת יותר לאורך הספר, כאשר וולס מתבגרת ונקודת מבטה הופכת מתפיסה של ילדה בת שלוש לזו של נערה ושל אישה מבוגרת.

הצלחה
-----

הספר הפך לרב מכר, עמד במשך שש שנים רצופות בצמרת רשימות רבי המכר של הניו יורק טיימס, ותורגם לשפות רבות. לעברית תורגם הספר בידי דורית בריל פולק, ויצא לאור בהוצאת מודן.

בשנת 2017 יצא לקולנו סרט קולנוע המתבסס על הספר, ובו מככבים ברי לארסון, וודי הרלסון ונעמי ווטס.

קישורים חיצוניים
----------------

* הספר "טירת הזכוכית", באתר "סימניה"
* טירת הזכוכית, באתר OCLC (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLP: A38052027
* VIAF: 309298117
* WorldCat (עם VIAF): 309298117

 |
**מנחם שלח** (בסרבו-קרואטית: **Menahem Šelah**, בסרבית בכתב קירילי: **Менахем Шелах**‏; 14 במרץ 1933, זאגרב ממלכת יוגוסלביה – 23 באפריל 1995, משמר העמק, ישראל) היה פרופסור להיסטוריה וחוקר תולדות יהדות יוגוסלביה.

קורות חייו
----------

מנחם שלח נולד ב-1933 בזאגרב (שבאותה התקופה הייתה שייכת לממלכת יוגוסלביה) כרָאוּל (מנחם) שְפִּיצֶר, בן לאולגה ואברהם-אלפרד שפיצר. אביו, אברהם שפיצר יליד העיירה דוּגָה רֶסָה(אנ') הסמוכה לקרלובץ, היגר עם משפחתו לזאגרב. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, נמלטו מנחם ומשפחתו לאיטליה. בהמשך, הועברה המשפחה למחנה הריכוז פרמונטי די טרזיה אשר הופעל על ידי הצבא האיטלקי.

ב-1944 עלה בידי המשפחה לעלות לארץ ישראל המנדטורית. שלח רכש השכלה אקדמית בהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב והתמחה בהיסטוריה של יהדות יוגוסלביה, תוך הבלטת חלקה של איטליה בהצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1995 קיבל תואר פרופסור מאוניברסיטת חיפה. מנחם שלח כתב מספר רב של ספרים ומאמרים בתחום עיסוקו. באותה השנה הלך לעולמו בקיבוץ משמר העמק ממחלת הסרטן.

הוא היה נשוי לד"ר יהודית אכמון, בתו של יעקב חזן. אחד מחמשת ילדיו הוא פרופסור גדעון שלח, ארכאולוג באוניברסיטה העברית.

קישורים חיצוניים
----------------

* רשימת ספריו של מנחם שלח, באתר סימניה
* עירית קינן, חוב של כבוד, עמודים 150–153, באתר יד בן צבי.
* יגאל וילפנד, חוקר שואה ישתמש בפרס לצלם ארכיון של משטרת קרואטיה, מעריב, 6 בדצמבר 1989
* מנחם שלח, באתר הלקסיקון היהודי הביוגרפי של קרואטיה (בקרואטית)
* מנחם שלח, דף שער בספרייה הלאומית

הערות שוליים
------------

1. ↑  מנחם שלח, באתר albumjezreel.co.il, אוחזר ב-21 ביוני 2015.

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007267931605171
* BnF: cb12986663n (data)
* GND: 1158034601
* ISNI: 0000 0000 4762 2772
* LCCN: nr88011272
* SUDOC: 05713569X
* VIAF: 293852436
* WorldCat: lccn-nr88011272

 |