recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
אין לבלבל עם אין לבלבל ערך זה עם הערך "חיים משה פרס".

**חיים פְּרֵס** (**פרעסס**; י"ב בחשוון תר"ד, 1843 - כ"ט באדר א' תרנ"ד, 1894) היה ממשכילי ירושלים במחצית השנייה של המאה ה-19, ממחיי השפה העברית ועורך כתב העת "שערי ציון".

קורות חיים
----------

נולד בביאליסטוק, בנו של ישעיהו פרעס. בשנת 1850, בהיותו בן שש, עלה עם הוריו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה בעיר העתיקה בירושלים. אביו היה כורך ספרים ואמו מיילדת. למד לימודים תורניים. בשנת 1860, בהיותו בן שבע עשרה, נישא לשרה, בת יעקב הכהן, חסיד חב"ד ממשפחת רבי מנחם מנדל מוויטבסק. לאחר נישואיו התגורר בדרום הרובע המוסלמי, בחצר ר' נחום משקלוב ברחוב הכרי, סמוך לחצר רייסין.

פרס היה ממחיי השפה העברית בארץ ישראל. היה בקי בתורת הדקדוק העברי ועסק בחקר הלשון העברית ובהוראתה. בלוח ארץ ישראל (ט"ז) כתב עליו אברהם משה לונץ: 

" אחד ממשכילי הזמן ההוא שעבד בכל כוחו להפצת ההשכלה, הוא הח' וכו' כמוהר"ר חיים פרס ז"ל... את כל עתותיו הפנויות הקדיש למחקר ומדע. בייחוד התמחה בתורת הדקדוק ולא היה ספר חדש או ישן שלא למד אותו. ובמאוד שמח כאשר ביקש אחד מצעירי ירושלים שילמדהו תורת הדקדוק בחינם."

פרס נמנה עם הכותבים הקבועים בעיתון "חבצלת". פרסם מאמרים בחקר הלשון העברית במוסף הספרותי-מדעי של העיתון, "פרחי החבצלת". בשנת 1873 יצא בשליחות העיתון למזרח אירופה כדי לגייס מנויים לעיתון. 

בשנת 1873 נמנה עם מייסדי חברת תפארת ירושלים, וכעבור שנתיים נמנה עם מייסדי הספרייה על שם מונטיפיורי. 

בשנת 1876, עם צאתו של כתב העת "שערי ציון" על ידי המו"ל והמדפיס יצחק גאשצינני, התמנה פרס לעורך העיתון. הגיליון הראשון הופיע באייר תרל"ו. בשנה הראשונה הוא יצא פעמיים בחודש והיה דו לשוני, בעברית וביידיש, ומתחילת השנה השנייה יצא מדי שבוע ובשפה העברית בלבד. שמו של פרס החל להופיע בו רק החל מן השנה השנייה. הוא כתב את המאמרים הפובליציסטיים הראשיים וקרא לחנך את הנוער לעבודה ובכלל זה לעבודת האדמה. הוא פרסם בעיתון רומן היסטורי בהמשכים בשם "גיא החזיון". 

בשנת 1880 יצא פרס למזרח אירופה כדי להרחיב את מעגל מנויי העיתון. בתקופת היעדרותו מילא את מקומו כעורך אברהם משה לונץ. בתקופה שבה שימש לונץ כממלא מקומו של פרס הוא התעוור ופרס הקדים את שובו ארצה.

"שערי ציון" נחשב מתחרה לעיתון "חבצלת". בשנות השמונים של המאה ה-19 החל תהליך שקיעתו של העיתון והוא הופיע בתדירות לא קבועה. בשנת 1885 חדל להופיע.

פרס נפטר בירושלים בשנת 1894, בגיל 50, ונקבר בהר הזיתים. אשתו עסקה בהוראה בבית הספר לבנות שייסד משה מונטיפיורי והיא האריכה ימים ונפטרה בשנת 1938, בגיל 96. בנם הוא החוקר והגאוגרף ישעיהו פרס.

לקריאה נוספת
------------

* ישעיהו פרס, שערי ציון, קובץ מאמרים, ב', עמ' 61-54

קישורים חיצוניים
----------------

* דוד תדהר (עורך), "חיים פרס", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 287

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007500719805171
* VIAF: 308266266
* WorldCat (עם VIAF): 308266266

 |
**יהושע איכילוב** (נולד ב-30 באוקטובר 1939) הוא כלכלן ואיש עסקים ישראלי, כיהן כמנכ"ל הבנק לפיתוח התעשייה בישראל.

ביוגרפיה
--------

נולד בישראל, בנו של משה איכילוב. בשנות ה-60 השלים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ולימודי מנהל עסקים באוניברסיטת העיר ניו יורק (City University of New York (CUNY)). לאחר מכן שימש כלכלן במשרד המסחר והתעשייה והיה חבר בצוות שהכין את תוכנית פיתוח התעשייה בישראל. בין השנים 1966–1971 עבד בנציגות משרד האוצר בארצות הברית ובין השאר טיפל בתרומות המגביות בתקופת מלחמת ששת הימים.

בשנות ה-70 וה-80 כיהן בתפקידי ניהול שונים, ובהם: מנכ"ל ענבל חברה לביטוח, שהוא נמנה עם מקימיה; מנכ"ל ינאי חברה לביטוח השקעות; מנכ"ל נכסים מ.י. שהחזיקה עבור המדינה את מניות הבנקים שבהסדר; מנהל מורשה של ארד חברה לביטוח. עסק בניהול חברת טתא (חברת הבת של אתא) מטעם כונס הנכסים של חברת אתא.

בשנת 1990 מונה למנכ"ל בנק לפיתוח התעשייה בישראל, וכיהן כיו"ר ודירקטור חברת ההשקעות של הבנק. בשנת 2003, לאחר קריסת הבנק, הוגשה תביעת ענק בסך 400 מיליון ש"ח על ידי בעלי מניות בבנק כנגד ראשי הבנק, ובהם איכילוב, באשמת רשלנות.

נשוי לפרופ' אורית איכילוב, ואב לבן ובת. בנו הוא עורך הדין ואיש העסקים ארז איכילוב, הנשוי לסופרת יעל איכילוב.

דודו היה עזרא איכילוב.
**ארי (אהרן) פייס** (בהולנדית: **Aäron (Arie) Pais**; 16 באפריל 1930 - 25 ביוני 2022) היה פוליטיקאי וכלכלן יהודי הולנדי. היה פעיל במפלגת העבודה ההולנדית (PvdA) ואחר כך במפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה (VVD). כיהן כפרופסור באוניברסיטת אמסטרדם. בשנים 1977–1981 כיהן כשר החינוך והמדע בממשלת ואן אכט הראשונה כשר הליברלי הראשון לחינוך מאז מלחמת העולם השנייה. בהמשך היה תקופה ארוכה חבר בבית הראשון (הסנאט) של הפרלמנט ההולנדי ובשנים 1982–1988 סגן יושב ראש הבנק האירופי להשקעות EIB. לאחר מכן התגייס לפעילות להגנת בעלי החיים והיה ליושב ראש איגוד הצמחונים של הולנד.

קורות חייו
----------

אהרן "ארי" פייס נולד באפריל 1930 בהאג. היה צאצא למשפחה יהודית פורטוגזית (ספרדית). יחד עם הוריו ואחותו הוסתר בימי השואה בעיר ברנוולד. שאר בני המשפחה נרצחו. פייס למד בנעוריו בגימנסיה ווסיוס באמסטרדם ולאחר מכן למד לימודי כלכלה באוניברסיטה. עבד בהמשך ככלכלן. עשה דוקטורט תחת הדרכתו של פיטר דה וולף (1962). בשנת 1948 הצטרף פייס למפלגת העבודה ההולנדית והתחיל את הקריירה הפוליטית כחבר במועצת העיר אמסטרדם מטעם מפלגה זו. אחרי שבדצמבר 1961 עזב את הלבוריסטים באפריל 1962 הצטרף למפלגה הליברלית - "מפלגת העם למען חירות ודמוקרטיה" (VVD). ב־1971 לה הצליח להיבחר כחבר בבית השני של הפרלמנט. בשנים 1974–1977 לימד כפרופסור לכלכלה ציבורית באוניברסיטת אמסטרדם. בספטמבר-דצמבר 1977 כיהן כחבר בבית הראשון של הפרלמנט (ה"סנאט") ובין אוקטובר-דצמבר 1977 עמד בראש וועדת הכספים שלו.

בשנים 1977–1981 כיהן ארי פיס כשר החינוך והמדע בממשלת ואן אכט הראשונה. כיורש התפקיד מהסוציאל-דמוקרט יוס ואן קמנאדה, היה פיס הליברלי הראשון שכיהן בתפקיד זה מאז מלחמת העולם השנייה. הוא ערך רפורמה של חטיבות הביניים ובתי הספר התיכוניים. לאורך כהונתו כשר התווכח רבות עם שר האוצר הנוצרי-דמוקרטי פרנס אנדריסן בנוגע לתקציב משרדו. בשנים 1981–1982 היה פייס חבר בבית הראשון של הפרלמנט ויושב ראש ועדת הכספים שלו. בשנים 1982–1988 כיהן כסגן יושב ראש הבנק האירופאי להשקעות EIB. התגייס להגנת בעלי החיים ונבחר ליושב ראש איגוד הצמחונים ההולנדים.

נפטר ביוני 2022 באמסטרדם.

חייו הפרטיים
------------

ארי פיס היה נשוי לדיפלומטית והפוליטיקאית אחיה סכו (Eegje Schoo) שכיהנה בשנים 1982–1986 כשרה בלי תיק לשיתוף פעולה בפיתוח. גיסו היה העיתונאי הנדריק יאן סכו, עורך ראשי של כתב העת Elsevier וסגן עורך ראשי של היומון de Volkskrant.

ספרים
-----

* 2016 - ספר זיכרונות: Omkijken-een logboek

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ארי פייס** בוויקישיתוף
* באתר הפרלמנט ההולנדי
* ריאיון ל"אלזוויר" בערוץ יו טיוב

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 1099941350
* ISNI: 0000 0000 4510 0946
* LCCN: n97871292
* NTA: 068553587
* SUDOC: 261839950
* VIAF: 1774658
* WorldCat: lccn-n97871292

 |
**כריתת ריאה** מלאה (בלעז: פנאומונקטומיה) או כריתת ריאה חלקית (כגון לובקטומיה שהיא כריתת אונה מתוך אונות הריאה) הוא הליך ניתוחי המיועד בדרך כלל לטיפול בסרטן הריאה. סיבות אפשריות אך נפוצות פחות לביצוע ניתוח זה הן חבלה (טראומה) לריאה, שחפת או זיהומים שונים.

במקרה של סרטן, כריתת הריאה תהיה יעילה רק במידה והסרטן טרם התפשט לשתי הריאות, ובמידה ולא מדובר בסרטן של תאים קטנים (small cell lung cancer). תנאי מקדים נוסף לניתוח הוא בדיקת תפקודי הריאה שתיוותר לאחר הניתוח, היות והיא צריכה לעמוד לבדה במטלת הנשימה. בסרטן של תאים קטנים הניתוח אינו יעיל מאחר שהוא לא עוצר את התקדמותו המהירה של הסרטן.

חייהם של 25%-40% מהחולים שהתאימו לניתוח ועברו אותו, מתארכים בלפחות חמש שנים. בשישה עד שנים-עשר אחוזים מהמנותחים מופיע מחדש הסרטן.

הסטוריה
-------

כריתת הריאה הראשונה בהסטוריה, אשר בוצעה בשלבים על ידי הרופא הסקוטי ויליאם מקיואן (William Macewen), תועדה בחולה שחפת בשנת 1895. ניתוח כריתת הריאה המלא הראשון בוצע בשנת 1933. בשנת 1951 עבר מלך אנגליה, ג'ורג' השישי, כריתת ריאה בעקבות מחלת הסרטן.

מהלך הניתוח
-----------

בניתוח זה מבצעים חתך בבית החזה (thoracotomy), לרוב במרווח הבין-צלעי הרביעי או החמישי ולעיתים תוך חיתוך של צלע, ומשם מוציאים את הריאה הפגומה או את האונה הריאתית. בזמן ההחלמה המטופל נשאר בטיפול נמרץ ומקבל נוזלים בעירוי. אל אזור החתך מחברים צינורות ניקוז ולעיתים קרובות המנותח גם מונשם. כן מבוצע מעקב אחר השיעול של המנותח כיוון שלעיתים ישנה פליטת הפרשות.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **כריתת ריאה** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  Pneumonectomy, www.hopkinsmedicine.org, ‏2019-11-19 (באנגלית)
2. ↑  Pneumonectomy: historical perspective and prospective insight, academic.oup.com
3. ↑  Mastery of surgery. 4th ed. R. J. Baker and J. E. Fischer (eds) 285 × 215 mm. Pp. 2448. academic.oup.com

**הבהרה:** המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
**שכיב מוראד שנאן** (בערבית: **شكيب مراد شنان**; נולד ב-20 ביוני 1960) הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי. חבר הכנסת לשעבר. בכנסת ה-17 מטעם מפלגת העבודה ובכנסת ה-18 מטעם מפלגת העצמאות.

קורות חיים
----------

שנאן הוא בן העדה הדרוזית, נולד וגדל בחורפיש. בשירותו בצה"ל (1979–1982) הוא שירת כלוחם בגדוד חרב ובסיירת 244. לאחר מכן הוא סיים לימודי תואר ראשון במזרחנות, לימודים כלליים ולימודי קדם במשפטים מאוניברסיטת תל אביב. בתום לימודיו חזר לכפרו ושימש בין השנים 1989–1995 כמורה, רכז החטיבה העליונה וממלא מקום מנהל בית הספר התיכון העל-יסודי השש-שנתי בחורפיש.

לאחר תקופת פעילות בהסתדרות שימש שנאן עוזר לסגן שר משרד הפנים סאלח טריף. לאחר הבחירות לכנסת הארבע עשרה הוא עבר לשמש יועץ בכיר לשר לענייני מיעוטים במשרד ראש הממשלה. שנאן מילא תפקיד זה בין השנים 1997–2001 ולאחריו שימש מפקח ארגון ומנהל במחוז הצפון של משרד העבודה והרווחה ומנהל משרד הרווחה במחוז. בשנת 2005 הוא מונה על ידי שר הפנים אופיר פינס לשמש יועץ בכיר לשר, תפקיד בו החזיק כשנה.

בשנת 2006 התמודד שנאן לרשימת מועמדי מפלגת העבודה לכנסת ה-17 ונבחר למקום העשרים במשבצת המשוריינת לנציג העדה הדרוזית. טרם מינויו של ראלב מג'אדלה לשר, הועלה שמו כמועמד אפשרי לתפקיד מטעמו של יו"ר המפלגה עמיר פרץ. עם פרישתו של אפרים סנה מהמפלגה והתפטרותו מן הכנסת - נכנס שנאן לכנסת במקומו, ב-28 במאי 2008 וכיהן כחבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט.

בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-16 ברשימת העבודה לכנסת אך לא נכנס לכנסת לאחר הבחירות ושב לתפקיד מפקח מנהל במחוז הצפון של משרד הרווחה.

בפברואר 2012 הצטרף שנאן למפלגת העצמאות. לאחר התפטרותו של מתן וילנאי שמונה להיות שגריר ישראל בסין הושבע שנאן כחבר כנסת ב-15 בפברואר.

באוקטובר 2017 נשא דברים בכנס "נשים עושות שלום" בירושלים.

במהלך הבחירות המקדימות לכנסת ה-25 בליכוד התמודד לרשימת הליכוד.

חיים אישיים
-----------

שכיב שנאן הוא תושב חורפיש שבגליל. הוא נשוי ואב לחמישה ילדים. אחד מבניו, רב-סמל מתקדם כמיל שנאן, נפל במילוי תפקידו בפיגוע בהר הבית ב-14 ביולי 2017.

קישורים חיצוניים
----------------

* 

* שכיב שנאן, באתר הכנסת (לגרסה בערבית)

* שכיב שנאן, באתר כנסת פתוחה
* אריק בנדר, נווה שנאן: ראיון מיוחד עם הח"כ החדש, באתר nrg‏, 14 בפברואר 2012

הערות שוליים
------------

1. ↑  עקיבא אלדר, פרץ שוקל למנות לשר את הדרוזי שכיב שנאן, באתר הארץ, 8 בדצמבר 2006
2. ↑  אריק בנדר, אושר סופית: שכיב שנאן ימונה לחבר כנסת, באתר nrg‏, 14 בפברואר 2012
3. ↑  פנחס וולף‏, הח"כ לשעבר, שכיב שנאן, הצטרף למפלגת העצמאות, באתר וואלה!‏, 7 בפברואר 2012
4. ↑  נטעאל בנדל וירון דורון, שני השוטרים שנרצחו בפיגוע: האיל סתאוי וכמיל שנאן, באתר nrg‏, 14 ביולי 2017
**מארק אנדרוז** (באנגלית: **Mark Andrews**;‏ 19 במאי 1926 – 3 באוקטובר 2020) היה פוליטיקאי אמריקאי, שייצג את מדינת דקוטה הצפונית בבתי הקונגרס של ארצות הברית במשך 23 שנה - תחילה בבית הנבחרים ולאחר מכן בסנאט.

ביוגרפיה
--------

אנדרוז נולד במחוז קאס שבדקוטה הצפונית, שם למד בבית הספר הציבורי של המחוז. ב-1944, בהגיעו לגיל 18, החל אנדרוז ללמוד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית. הוא עזב את האקדמיה ב-1946 לאחר ששוחרר בעקבות מוגבלות. לאחר מכן למד באוניברסיטת המדינה של דקוטה הצפונית בפארגו. את לימודיו הגבוהים סיים ב-1949.

בתום לימודיו האקדמיים פנה לחקלאות. במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 החל בפעילות פוליטית, שירת באיגודי חקלאות ובארגונים של המפלגה הרפובליקנית. ב-1962 התמודד אנדרוז לתפקיד מושל דקוטה הצפונית, אך הפסיד למושל המכהן ויליאם גיא בפער של 2,000 קולות בלבד. בשנה שלאחר מכן הוא זכה במועמדות הרפובליקנית למושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס היחידי והכללי של דקוטה הצפונית, כאשר נערכו בחירות מיוחדות עם מותו של חבר הקונגרס היילמאר ניגארד. בבחירות אלה ניצח אנדרוז. הוא נבחר לכהונה מלאה ב-1964 ושירת בבית הנבחרים עד לשנת 1981, ונבחר מחדש כל שנתיים עד אז.

ב-1980 החליט אנדרוז שלא להתמודד בבחירות חוזרות לבית הנבחרים. במקום זאת, הוא התמודד על אחד ממושביה של דקוטה הצפונית בסנאט של ארצות הברית, שאויש במשך עשרות שנים בידי מילטון יאנג, שהודיע כי לא יתמודד לבחירה מחדש ופרש לאחר הבחירות. אנדרוז ניצח בבחירות עם 70% מקולות הבוחרים, וכיהן בסנאט תקופת כהונה בודדה, בשנים 1981–1987. הוא היה יו"ר הוועדה המיוחדת לענייני האינדיאנים בארצות הברית בשנים 1983–1987. לאנדרוז הייתה היסטוריית הצבעות כמעט ליברלית ברוב הקריירה שלו בקונגרס של ארצות הברית.

אנדרוז הובס בבחירות חוזרות ב-1986 על ידי נציב המיסים של דקוטה הצפונית מהמפלגה הדמוקרטית, קנט קונרד, בפער של 2,120 קולות בלבד - אחד מההפסדים הצמודים ביותר בהיסטוריה של הבחירות לסנאט (קונרד זכה ב-49.8% מהקולות בעוד אנדרוז זכה ב-49.1%). בעקבות ההפסד הצמוד פרש אנדרוז מהזירה הפוליטית. הוא הקים חברת ייעוץ בוושינגטון די. סי.. שדה התעופה הבינלאומי גרנד פורקס שבגרנד פורקס קרוי לעיתים "נמל תעופה הבינלאומי מארק אנדרוז", אך השימוש בשם דעך פופולריות ירודה.

הוא היה הרפובליקני האחרון שכיהן בקונגרס מדקוטה הצפונית משלהי כהונתו ב-1987 ועד לבחירתם של ריק ברג לבית הנבחרים וג'ון הובן לסנאט ב-2010, בהתאמה.

נפטר ב-3 באוקטובר 2020. התגורר בעיירה מפלטון שבמדינת הולדתו.

קישורים חיצוניים
----------------

* מארק אנדרוז באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* GND: 119125951
* ISNI: 0000 0004 4883 6149
* LCCN: n88156632
* NARA: 10572909
* SNAC: w6bc56qh
* US Congress: A000208
* VIAF: 75408498
* WorldCat: lccn-n88156632

 |
סר **הרברט המילטון הארטי** (אנגלית: **Herbert Hamilton Harty**‏; 4 בדצמבר 1879 - 19 בפברואר 1941) היה מוזיקאי, מנצח, מלחין ומלווה אירי.

הארטי נולד בהילסבורו, אירלנד הצפונית. נודע בעיקר בצליל האירי של רבים מחיבוריו המוזיקליים, נחשב למלווה הראשון במעלה בלונדון בשעתו וזכה להערכה ולכבוד כמנצח.

המילטון, בן לנגן עוגב בכנסייה (ויליאם הארטי), ניגן בילדותו בויולה, פסנתר ועוגב. בראשית דרכו הלך בעקבות אביו ועבד כנגן עוגב כנסייתי מגיל 12. הוא עבר ללונדון בשנת 1901 כדי לבסס לו קריירה מוזיקלית כמלווה וליווה בפסנתר רשימה מרשימה של סולנים, ביניהם ג'ון מקורמק, יוזף סיגטי, פריץ קרייזלר והסופרן אגנס ניקולס, שנשא לאישה בשנת 1904.

הארטי חיבר את רוב יצירותיו בין 1901 ל-1920, ביניהן "סימפוניה אירית", הפואמה הסימפונית "עם אווזי הבר", קונצ'רטו לכינור ומוזיקה לשיר "אודה לזמיר" לסופרן ותזמורת, שניקולס שרה בביצוע הבכורה.
אחרי שפרש מניצוח בשנת 1936, השלים עוד פואמה סימפונית, "ילדי ליר", בשנת 1938.

אחרי עבודה קצרה עם התזמורת הסימפונית של לונדון ותזמורות אחרות באנגליה, התמנה הארטי למנצח קבוע של תזמורת האלה בשנת 1920, משרה שהתמיד בה עד 1933. תחת שרביטו הייתה התזמורת לאחת התזמורות הראשונות במעלה באנגליה. הוא קיבל תואר אבירות בשנת 1925. בין השנים 1931 ל-1936 סייר הארטי בארצות הברית ובארצות אחרות והופיע בבוסטון, שיקגו, קליבלנד, לוס אנג'לס, סן פרנסיסקו ורוצ'סטר, כמו גם בסידני, אוסטרליה. נפל קורבן לסרטן המוח בשנת 1936 בעיצומה של קריירה משגשגת ומת בשנת 1941 בהוב (אנגליה).

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **המילטון הארטי** בוויקישיתוף

* המילטון הארטי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* המילטון הארטי, באתר אייטונס (באנגלית)
* המילטון הארטי, באתר ספוטיפיי
* המילטון הארטי, באתר AllMusic (באנגלית)
* המילטון הארטי, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* המילטון הארטי, באתר דיזר
* המילטון הארטי, באתר Discogs (באנגלית)
* המילטון הארטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* המילטון הארטי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**תומאס ביצ'ם** | **מנצח ראשי, תזמורת האלה** 1920 - 1934 | **הבא**:**מלקולם סרג'נט** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **הקודם**:**וילם מנגלברג** | **מנצח ראשי, התזמורת הסימפונית של לונדון** 1932 - 1935 | **הבא**:**יוזף קריפס** |

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007300092005171
* BIBSYS: 6018232
* BNE: XX1503075
* BnF: cb13895014q (data)
* CiNii: DA11572935
* GND: 121888541
* ISNI: 0000 0000 8138 6355
* LCCN: n81144520
* LNB: 000047383
* MusicBrainz: 16392551-ccfd-4088-b7cd-d6719ee299a4
* NKC: xx0152544
* NLA: 35712386
* NLP: a0000002541080
* NTA: 071005196
* SNAC: w6vx0j66
* SUDOC: 080491626
* Trove: 1053368
* VIAF: 59269735
* WorldCat: lccn-n81144520

 |
שמואל איתן (שני מימין), בבית הספר לשוטרים בכפר ילדים, 1942
**שמואל איתן (קמינצקי)** (1911 – 4 בדצמבר 1985) היה ניצב במשטרת ישראל.

חייו
----

איתן נולד בפתח תקווה, בנם של אליהו איתן ומרים לבית אורלוב. אביו היה מראשוני ארגון "השומר". אחיו הצעיר היה רפאל איתן.

למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. גדל בתל עדשים, שירת בארגון ההגנה ובוגר קורס מ"מים של הארגון. היה מראשוני המתנדבים למשטרת היישובים העבריים, בה שירת כסרג'נט מייג'ור (רב-סמל) עד קום המדינה. השתתף בפעולות חומה ומגדל ניר דוד ועוד, כמו גם בפעילות פלוגות הלילה. במלחמת העצמאות לחם במסגרת חטיבה 9 בקרבות בגליל ובנגב.

לאחר קום המדינה היה המושל הצבאי הראשון של הכפר אום אל-פחם שעבר לרשות ישראל. שירת במשטרת טבריה, היה ממקימי משמר הגבול, פיקד בו על אחת מהפלוגות הראשונות, שימש קצין המבצעים של משמר הגבול, פיקד על גדוד 2 ונטל חלק במשלחת הדרכה לאתיופיה.

בסוף שנות ה-60 כיהן כדובר המשטרה, ב-1976 הקים את יחידת הביקורת בארגון וכיהן כמבקר המשטרה עד לפרישתו בספטמבר 1985.

היה נשוי לרינה עד למותה ב-1982 ואב לארבעה ילדים. בנו גיורא נהרג בקרבות מלחמת ששת הימים.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שמואל איתן** בוויקישיתוף
* שמואל איתן באתר ראשונים
* נדב מן, האח של רפוּל: הביטחוניסט שאולי לא הכרתם, באתר ynet, 2 בנובמבר 2012

הערות שוליים
------------

1. ↑  אתר "Billiongraves"
2. ↑  אחיה הם חנה אורלוף וצבי נשרי. בן אחיה, מאיר דב, הוא זאב אורלוב, מחללי מאורעות תרפ"א בפתח תקווה, שעל שמו רחוב במרכז פתח תקווה.
3. ↑  דוד תדהר (עורך), "אליהו איתן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ט (1958), עמ' 3272
4. ↑  אפרים תלמי, הושלם שלב א' במבצע "קיצור דרך", דבר, 22 במאי 1949
5. ↑  אתר משטרת ישראל

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007599520805171
* VIAF: 316604418
* WorldCat: viaf-316604418

 |
הפגזת אלג'ירהפגזת אלג'יר
**הפגזת אלג'יר** הייתה הפגזה של נמל העיר אלג'יר, מערכי ההגנה שלו, והספינות בו, על ידי צי אנגלו-הולנדי בפיקודו של אדמירל אדוארד פליו הוויקונט אוקסמוט (אנ'), ב-27 באוגוסט 1816, בניסיון של בריטניה והולנד שנועד לשים קץ למדיניות העבדות המדינה, בראשותו של עומר אגה, ה"דיי מאלג'יר".

ההפגזה הייתה חלק מקמפיין ממושך של ציים אירופיים שונים והצי האמריקני לדכא את הפיראטיות של מדינות הברברים בצפון אפריקה נגד אירופאים ולבנים. בשנת 1783, ו-1784 צי ספרדי הפגיז את העיר ללא כל השפעה על המדיניות. בשנים 1801–1804, התקיימה המלחמה הברברית הראשונה שבה ארצות הברית נלחמה מול טריפוליטניה, אלג'יריה העות'מאנית ומרוקו, בדרישה להפסיק את הפשיטות של שודדי ים ברברים על אוניות סוחר אמריקאיות ששטו בים התיכון ושבו את הנוסעים לצורך מכירתם כעבדים באימפריה העות'מאנית. המלחמה הסתיימה בחוזה שלום בו שליט טריפוליטניה התחייב להימנע מלפגוע בספינות ומלחים אמריקאים, אך חוזה זה לא כובד בהמשך. בשנת 1815 התקיימה מערכה קצרה יותר המכונה המלחמה הברברית השנייה.

המטרה הספציפית של משלחת הפגזת אלג'יר הייתה לשחרר עבדים נוצרים ולהפסיק את הנוהג של שיעבוד אירופאים לעבדות באלג'יריה. הפעולה הצליחה בצורה חלקית, מכיוון שהדי מאלג'יר שחרר כ-3,000 עבדים בעקבות ההפגזה וחתם על הסכם נגד עבדות של אירופים. עם זאת, מדיניות העבדות של לבנים לא הסתיימה לחלוטין עד הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה.

רקע
---

במשך מאות שנים שודדי הים הברברים פשטו על ספינות בים התיכון ואף על חופי אירופה כדי להשיג עבדים. המלחמות הנפוליאוניות הסתיימו ב-1815, ולאחריהן הצי המלכותי הבריטי לא נזקק עוד למדינות ברבריות כמקור אספקה לגיברלטר ולצי בים התיכון. הדבר שחרר את בריטניה להפעיל לחץ פוליטי ניכר כדי לאלץ את המדינות ברברי להפסיק את הפיראטיות שלהן ואת הנוהג של שיעבוד נוצרים אירופים.

בתחילת 1816, אקסמות' לקח על עצמו משימה דיפלומטית לתוניס, טריפולי ואלג'יר, בגיבוי שייטת קטנה של ספינות הקו, כדי לשכנע את ה-דייס להפסיק את נוהג ציד העבדים ולשחרר את העבדים הנוצרים. הדייס של תוניס וטריפולי הסכימו ללא כל התנגדות, אבל הדיי של אלג'יר התעקש והמשא ומתן היה סוער. אקסמות' האמין שהצליח לנהל משא ומתן על הסכם להפסקת עבדות הנוצרים וחזר לאנגליה. עם זאת, עקב פקודות מבולבלות, חיילים אלג'יריים טבחו ב-200 דייגים קורסיקאים, סיציליאנים וסרדיניים שהיו תחת הגנה בריטית מיד לאחר חתימת ההסכם. הדבר גרם לזעם בבריטניה ובאירופה, והמשא ומתן של אקסמות' נתפס ככישלון.

כתוצאה מכך, אקסמות' נצטווה לשוב לים כדי להשלים את העבודה ולהעניש את האלג'יראים. הוא אסף שייטת של חמש ספינות קו, פריגטה אחת בעלת 50 תותחים, ארבע פריגטות רגילות, וארבע ספינות הפגזה. HMS Queen Charlotte בעלת 100 תותחים הייתה ספינת הדגל שלו. אדמירל משנה דייוויד מילן היה השני בפיקוד, על סיפון HMS Impregnable שהייתה בעלת 98 תותחים.

ראו גם
------

* המלחמה הברברית הראשונה
* שודדי ים ברברים
* ציר זמן של ביטול העבדות והצמיתות

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הפגזת אלג'יר** בוויקישיתוף

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007293928605171
* LCCN: sh85003474

 |
מחקרים המתבססים על נתונים ההיסטוריים שנאספו לאורך 2,700 השנים האחרונות מראים שהיממה מתארכת בכ־1.70 מילי-שניות במאה שנים. ישנם מספר הערכות לגורמים לתופה זו. לתופעה זו אין השפעה מעשית כל שהיא שכן השפעתה תורגש בצורה משמעותית רק בעוד כמה אלפי שנים.

התופעה
------

נתונים ההיסטוריים שנאספו לאורך 2,700 השנים האחרונות מראים שהיממה מתארכת בכ־1.70 מילי-שניות במאה שנים (עם סטיית תקן של 0.05 מילי-שניות). מדידות אלה מתאימות היטב להשפעות המנוגדות של הגאות וכיפות הקרח.

אם כך, לפני c מאות שנים הייתה היממה קצרה יותר ב-1.7c מילי-שניות. מדידה של {\displaystyle \ 365\cdot 100c} היממות שחלפו מאז על-פי השעון הקבוע, לעומת זמן היממה הממוצעת לאורך התקופה, סוטה ב- {\displaystyle \ \ {\frac {1}{2}}1.7\cdot 365\cdot 100c} מילי-שניות, שהן כ- {\displaystyle \ \Delta T=31c^{2}} שניות. אחת ההשלכות של התארכות היממה, היא על הכנת לוחות אסטרונומיים. כך למשל, לוח שנה מדויק לחלוטין שהוכן לפני 2,000 שנה ולא לקח בחשבון את התארכות היממה, יהיה נגוע בימינו בסטייה מצטברת של כ-3.5 שעות.

הגורמים לתופעה
--------------

הגורם בעל ההשפעה הגדולה ביותר על אורך היממה באופן מצטבר, הוא האטת הגאות. עליית וירידת פני המים, פעמיים בכל יממה סביב כדור הארץ כולו, מפעילה חיכוך הבולם את הסיבוב בהדרגה. על-פי השינויים הנצפים במסלול הירח (אותם ניתן לחשב בדייקנות, בעזרת מדידת מרחקים באמצעות קרן לייזר המוחזרת ממראות פינתיות שהושארו על הירח במשימות אפולו), אפשר לחשב שהגאות והשפל גורמים להארכת היממה ב-2.3 מילי-שניות במאה שנים. לדוגמה, לפני מיליון שנה הייתה היממה קצרה מזו של היום ב-23 שניות, ובקמבריון, לפני כ-500 מיליון שנה, היו ביממה רק 21 שעות (כאורכן היום).

גורם ארוך טווח נוסף, הוא השינוי בפחיסות כדור הארץ. כידוע, כדור הארץ אינו כדורי באופן מושלם, אלא אליפסואידי, סיבובו על צירו גורם למתיחה בכיוון התנועה, שבגללה היקפו בקו המשווה גדול מן ההיקף במסלול מקוטב לקוטב. בעידן הקרח, הצטברו בכיפות הקרח שבקטבים מסות קרח אדירות, שתחת לחצן גברה פחיסותו של הכדור. מחקרים גורסים כי הקרח החל לימס לפני כ-10,000 שנה, אבל קרום כדור הארץ אינו מגיב להפחתת הלחץ באלסטיות מושלמת, ומעריכים שדרושות לו עוד כ-4,000 שנה לפני שיגיע לשיווי משקל הידרוסטטי. התהליך מביא להפחתת הרדיוס בקו המשווה, המרוחק מציר הסיבוב, והתנע הזוויתי הקבוע מתרגם את ההפחתה להאצה של הסיבוב. מעריכים שאפקט זה מקצר את היממה בכ־0.6 מילי-שניות במאה שנים, בקורלציה מושהית עם תקופות הקרח השונות.

קישורים חיצוניים
----------------

* צמ"ד אונליין - מאגר מדע: יום בכדור הארץ סרטון עם הסברים.
* מדענים: כדור הארץ מסתובב מהר יותר – ואנחנו לא יודעים למה, באתר סוכנות החלל הישראלית, 11 בינואר 2021
* הערך "היממה השמשית", באתר אסטרופדיה
* הערך "היממה הכוכבית", באתר אסטרופדיה
* הערך "מערכות זמן והיממה", באתר אסטרופדיה

הערות שוליים
------------

1. ↑  F.R. Stephenson (1997): *Historical Eclipses and Earth's Rotation*. Cambridge Univ.Press.
**יעקב גריגורייביץ בלומקין** (1898 - 3 בנובמבר 1929). סוציאל רבולוציונר, טרוריסט מהפכני, סוכן גופי המודיעין הסובייטי - הצ'קה והג.פ.או, ומרגל. הוצא להורג בעוון בגידה.

ילדותו
------

נולד למשפחה יהודית. התייתם וילדותו עברה עליו באודסה. שמחה-יענקל בן הירש בלומקין היה תלמידו של מנדלי מוכר ספרים, וזאב ז'בוטינסקי וחבר ב'הגנה העצמית' היהודית באודסה.

רקע
---

במערכות הצבאיות, המודיעיניות והביטחוניות הסובייטיות שהתפתחו בימי המהפכה הבולשביקית שירתו לא מעט יהודים בתפקידים מגוונים, מן הדרג הזוטר עד לתפקידים הבכירים ביותר. היהודים היו מרכיב משמעותי בכל עשייה ביטחונית וצבאית ונטלו חלק פעיל בתהליך בניית הכוח הצבאי-אסטרטגי של ברית המועצות.

הסובייטים ראו בארץ ישראל מדגרה נוחה לרעיונותיהם המהפכניים, וכקרש קפיצה ליצוא המהפכה להודו תוך מלחמה באינטרסים של הבריטים בהמזרח התיכון וכל זאת בסיועה של האוכלוסייה היהודית המקומית, האוהדת את רעיונות המהפכה, שזה מקרוב עלתה מרוסיה.

בלומקין והמודיעין הסובייטי בפלשתינה א"י ובמזה"ת
-----------------------------------------------

בדצמבר 1923, בלומקין, שקודם לכן נחשד כרוצחו של השגריר הגרמני במוסקבה, וילהלם מירבאך, ירד מאניה בנמל חיפה, מחופש לחרדי, ובשם הכיסוי, מאיר גורפינקל, ייסד כמרגל תושב את תחנת פלשתינה א"י של המודיעין הסובייטי. לצידו, כסגנו, היה יעקב סרבריאנסקי, מי שלימים נחשב אבי הכוחות המיוחדים הסובייטיים - הספצנאז, והשניים פתחו מכבסה ביפו. כעבור חצי שנה חזר בלומקין למוסקבה ודיווח לממונים עליו שהמצב בארץ ישראל משול לביצה רדודה ללא תנועה. סרבריאנסקי נכנס בנעליו של בלומקין כמנהל התחנה וכעזר כנגדו נשלחה אליו ממוסקבה אשתו, פולינה. בשתי שנות הפעילות של הזוג סרבריאנסקי הם פעלו להקמת תשתית לקבוצות חצי צבאיות שיקדמו את האינטרס הסובייטי באזור.

בלומקין שב למזה"ת ב-1928 והשתקע באיסטנבול תחת הכיסוי של סוחר בכתבי יד וספרים עבריים ממוצא פרסי, יעקב סולטנוב. למעשה, בלומקין מילא את תפקיד הממונה על המודיעין הסובייטי במזה"ת. בכיסויו כסוחר יודאיקה מכר בלומקין כתבי יד עבריים שהוחרמו מיהודים כולל ספרים מאוספו של הרבי מלובביץ שהופקדו למשמרת בספריית לנינגרד. חלק מפידיון המסחר העביר בלומקין לידידו טרוצקי שגלה אז בטורקיה ועל מעשהו זה הוצא להורג במוסקבה בעוון בגידה ב-1929.

לקריאה נוספת
------------

* תום שגב, שיעור היסטוריה ק-ג-ב, סניף תל אביב, באתר הארץ, 25 ביוני 2010
* דוד מרקיש, המלאך השחור,

* Isabella Ginor and Gideon Remez, Atomic Bombshell,


|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007342425805171
* GND: 120823659
* ISNI: 0000 0000 2209 7895
* LCCN: n2019057459
* NKC: js2014805170
* VIAF: 3311764
* WorldCat: lccn-n2019057459

 |
**הרצל בן-ארי** הוא מנהל החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי. לשעבר ראש מועצת קרני שומרון וחבר בהנהלת מועצת יש"ע.

ביוגרפיה
--------

הרצל בן-ארי נולד בכפר שלם בתל אביב בשנת 1956 למשפחה בת חמישה ילדים, לאב יוצא אפגניסטן ולאם ילידת איראן. בשנת 1979 עבר להתגורר בקרני שומרון. בן-ארי כיהן משנת 1992 כראש המועצה הדתית של קרני שומרון. הוא הקים סניף זק"א בקרני שומרון וקרן גמ"ח בשם "אחיעזר-אחיסמך".

לאחר שיהודה ליברמן, אחיו של בנצי ליברמן, הודיע על פרישתו מתפקיד ראש המועצה, התמודד על תפקיד ראש המועצה מול אסי לוי, סגן ראש המועצה אז מטעם הליכוד, וגבר עליו. בבחירות בשנת 2008 התמודד שוב, הפעם בראשות רשימת "בה" ("בונים את המחר") ונבחר לכהונה נוספת. בתקופת כהונתו, המועצה זכתה בפרסים על רמת החינוך, איכות הסביבה והניהול הכספי. ב-2013 התמודד בשלישית, אך הפסיד ליגאל להב שזכה ב-55.5%.

בן-ארי התנגד לבניית גדר הביטחון מסביב ליישובים ולגוש עציון. הוא התנגד להקפאת הבנייה ביהודה ושומרון בראשית ממשלת נתניהו השנייה.

בן-ארי הוא בעל תואר במנהל עסקים וסיים קורס לניהול בכיר לדירקטורים. הוא חבר האספה הכללית של מפעל הפיס ויו"ר המועצה הדתית של קרני שומרון, הוא נבחר לראש המועצה הדתית המצטיין בישראל.

התמנה למנהל החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי ועבר להתגורר בשכונת רחביה בירושלים.

חיים אישיים
-----------

נשוי ללאה ואב לשישה, בהם המוזיקאי חנן בן ארי וסא"ל עמיחי בן ארי. הרצל בן ארי הוא אחיו של חבר הכנסת לשעבר מיכאל בן-ארי.

קישורים חיצוניים
----------------

* עפרה לקס, עניין אישי עם הרצל בן ארי, באתר ערוץ 7, 20 בספטמבר 2012

הערות שוליים
------------

1. ↑  כוחות חדשים בהנהלת יש"ע המתחדשת, אתר מועצת יש"ע
2. ↑  חגית רוטנברג, הקשרים של אסי, העשייה של הרצל, באתר ערוץ 7, 28 באוקטובר 2004
3. ↑  הוכרזו תוצאות תחרות "קריה יפה בישראל יפה" לשנת 2009
4. ↑  קרני שומרון זוכה בפרס ניהול יוקרתי ממשרד הפנים
5. ↑  חגית רוטנברג, הגדר טובה לקבלנים, באתר ערוץ 7, 15 בנובמבר 2006
6. ↑  ראש מועצת קרנ"ש: אחרים הפגישה עם נתניהו, באתר ערוץ 7, 30 בנובמבר 2009

| ראשי המועצה המקומית קרני שומרון ‏ |
| --- |
| 

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| יהודה ליברמן | הרצל בן ארי | יגאל להב | יהונתן קוזניץ |
| 1992–2002 | 2003–2013 | 2013–2024 | 2024 ואילך |

 |
**בנימין כהן אהרונוב** (10 ביולי 1910, איסטנבול – 1 באוקטובר 1979, ירושלים) היה עיתונאי, דיפלומט, ומזכיר הקונסוליה הצרפתית בירושלים. משפחת כהן אהרונוב הייתה מראשי קהילת אנוסי משהד אשר עלתה לארץ מפרס בסוף המאה ה-19 והתבססה בשכונת הבוכרים בירושלים.

ביוגרפיה
--------

לאביו של בנימין היו עסקי מסחר ברוסיה ובטורקיה, ולכן בתחילת המאה העשרים גרו באיסטנבול בטורקיה שם נולד בנימין. המשפחה חזרה להתגורר בירושלים בשנת 1914.

בנימין למד בבית הספר אליאנס עד 1918. בתקופת עבודתו בקונסוליה סיים לימודים אקדמיים באוניברסיטה בצרפת.

בשנת 1925 עקב בקיאותו בשפה הצרפתית התקבל בנימין ככתב בסוכנות הידיעות הממשלתית הצרפתית Agence Havas. לאחר שהצטיין ככתב מונה למזכיר ראשון בקונסוליה, ולאחר מכן התמנה למזכיר כללי לענייני עיתונות. בתפקיד זה רכש לעצמו מעמד מכובד בחוגים הדיפלומטיים בירושלים וכן קשרים מיוחדים עם המשפחות הערביות המיוחסות.

קשרים אלו עזרו לכהן אהרונוב שהיה פעיל בסניף אצ"ל בירושלים. היכרותו עם המשפחות הערביות בעלות השפעה, ועם חוגי הסגל הדיפלומטי הניבו ידיעות מודיעיניות.

כאשר חיפשו הבריטים את אברהם שטרן, מפקד לח"י, הוא מצא מסתור במשך שבועיים בביתו של כהן אהרונוב בשכונת הבוכרים.

כהן אהרונוב היה פעיל בגדוד מגיני השפה.

במלחמת העולם השנייה עם השתלטות ממשלת וישי נסגרו כל הנציגויות הדיפלומטיות של צרפת במדינות שהיו במצב מלחמה עם גרמניה. למרות ההנחיות לסגירת הנציגות גם בירושלים הניף כהן אהרונוב את דגל צרפת החופשית והכריז על נאמנותו לממשלת דה-גול הגולה. על שרות זה זכה בנימין באות לגיון הכבוד של ממשלת צרפת.

בשנת 1975 פרש מעבודתו לאחר 50 שנות שירות.

נקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.

בנו היה כתב הטלוויזיה והעיתונאי אורי כהן אהרונוב.

הנצחה ותארים
------------

כאות הוקרה לפעילותו בירושלים, הוחלט בשנת 1983 לקרוא רחוב על שמו בשכונת בית בכרם בירושלים."רחוב בנימין כהן אהרונוב"

בין המשתתפים בטקס היו נציגי העירייה, נציגי שגרירות צרפת בישראל ונציגי הקונסוליה הצרפתית בירושלים.

טדי קולק ראש העיר ירושלים קיים אירוע הוקרה לבנימין כהן-אהרונוב, והעניק לו מדליה מיוחדת של העיר ירושלים.

בהערכה על פעילותו במלחמת העולם השנייה, העניקה ממשלת צרפת לבנימין את אות "אביר לגיון הכבוד" של הרפובליקה הצרפתית.
ועל פעלו ושרותו למען הלשון הצרפתית ולמען תרבות צרפת בארץ, הוענק לו אות "קצין האקדמיה".

על פעילותו עם הממשל בתוניסיה קיבל בנימין את אות "קצין נישאן איפתיכאר" של הממשלה התוניסאית.

הערות שוליים
------------

1. ↑  יהושע אופיר, **ראשוני האצ"ל 1931–1940**, ירושלים: מכון ז'בוטיסקי, 1960
2. ↑  יהושע אופיר, ראשוני האצ"ל 1931–1940, **ראשוני האצ"ל**;מנחם רועי, האהבה הגדולה של ר' בנימין, **קול ירושלים**
3. ↑  מודעת אבל, מעריב, 2 באוקטובר 1979
4. ↑  קריאת רחוב על שם בנימין כהן אהרונוב, **מעריב 10/10/1983**
5. ↑  א. אליאס, פקיד נאמן לתפקידו ולעמו, **ירחון-מחברת סיון תשט"ו - עיתון הצפה**
**שמעון קורן** (נולד ב-1953) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, בתפקידו האחרון כיהן כמפקד המחוז הצפוני.

ביוגרפיה
--------

קורן נולד בנהריה, שירת בצה"ל בחטיבת גולני וב-1977 התגייס לשורות משטרת ישראל. את הקריירה שלו במשטרה החל במחוז הצפוני, היה מפקד תחנת גליל, המפקד הראשון של יס"מ גליל, ומפקד משטרת התנועה בצפון. ב-1996 עבר לירושלים והתמנה לראש מדור מבצעים במטה הארצי. בהמשך כיהן כראש אגף מבצעים של מחוז ירושלים, קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב מוריה תחת מפקד המחוז דאז, ניצב מיקי לוי. בתקופה זו התמודדה העיר עם שורת פיגועי התאבדות שהביאה עימה האינתיפאדה השנייה. בשנים 2004 עד 2007 כיהן כסגן מפקד המחוז.

לאחר פרסום מסקנות והמלצות ועדת זיילר וסבב המינויים שנכפה על המשטרה, קודם קורן לדרגת ניצב ומונה במאי 2007 למפקד המחוז הצפוני, במקומו של שחר איילון שאך זה עתה נכנס לתפקידו ועבר לכהן כסגן המפכ"ל. קורן פרש מהמשטרה באפריל 2011.

בתקופתו של קורן במחוז הצפוני הוא התמודד עם השלכות פרשת השוטרים הנוקמים מהמחוז, שהובאו למשפט והורשעו בזמן כהונתו. כמו כן ספג הערה פיקודית על תפקודו בזמן המהומות האלימות בפקיעין במהלכן נלקחה שוטרת כבת ערובה. אירועים בולטים נוספים היו מבצע אבטחת צעדת אנשי הימין באום אל-פחם, המהומות בין יהודים וערבים במהלך יום הכיפורים ב-2008, אבטחת ביקור האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל, פרשת השוטר שחר מזרחי שהרג גנב רכב וההתמודדות עם השרפה בכרמל (2010). לאחר פרישתו החלו הליכים לפיצול המחוז הצפוני לשני מחוזות: מחוז חוף ומחוז צפון.

ב-2012 מונה ליועץ אבטחה וביטחון של סטף ורטהיימר.

קורן בוגר תואר ראשון במדעי המדינה, נשוי ואב לשלושה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **שמעון קורן** בוויקישיתוף

הערות שוליים
------------

1. ↑  יהונתן ליס, הוועדה לבדיקת אירועי פקיעין: "מפקד מחוז צפון לקה בהיבטים שונים של מילוי תפקידו", באתר TheMarker‏, 21 בפברואר 2008
2. ↑  חגי עינב, מפקד מחוז צפון: "אלווה את שחר מזרחי לכלא", באתר ynet, 1 באוגוסט 2010
3. ↑  יוסי מזרחי |, ‏העבודה החדשה של ניצב שמעון קורן, באתר ‏מאקו‏, 2 ביולי 2012

| מפקדי מחוז הצפון של משטרת ישראל |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| נעמן סתוי • ישורון שיף • אהרן סלע • מתתיהו סלע • אברהם זלינגר • מקסים כהן • אברהם זלינגר • אהרן סלע • יהודה בונה • שמעון אשד • מרדכי רון • חיים אבינועם • יצחק עירן • רחמים חדד • לוי שאול • שלמה חרון • אלברט מוספיה • יעקב גנות • עמוס עזאני • אליק רון • יעקב בורובסקי • דן רונן • שחר איילון • שמעון קורן • רוני עטיה • זהר דביר • אלון אסור • שמעון לביא • שוקי תחאוכה |

 |
**חוק האחריות הפוליטית** (בספרדית: **Ley de Responsabilidades Políticas**) היה חוק שהתקבל על ידי המדינה הספרדית בראשותו של פרנסיסקו פרנקו בשנת 1939, לקראת סיום מלחמת האזרחים בספרד. החוק נוצר על מנת להפליל בדיעבד את פעולתם של אנשי הכוחות הרפובליקנים שלחמו מול פרנקו ואנשיו והניח בסיס משפטי לרדיפתם. החוק שימש בפועל עד למחצית שנות ה-40 ובוטל למעשה רק בשנת 1966. כחצי מיליון ספרדים נחשפו לצעדי עונשין מכוחו.

החוק
----

בראשית 1939 הובהר לרפובליקנים בספרד כי מלחמתם נגד הלאומנים אבודה. פרנקו דחה את התנאי היחיד של הממשלה הרפובליקנית לכניעה במלחמה - התחייבות כי לא יינקטו מעשי תגמול נגד הרפובליקנים המנוצחים. ההיסטוריון אנטוני ביוור כתב בספרו אודות מלחמת האזרחים כי ספרד הלאומנית הייתה רק מעט יותר מכלא פתוח בעבור אלו שלא הזדהו עם המשטר. ההיסטוריונית הלן גרהם כתבה בספרה על המלחמה כי ספרד הפרנקואיסטית עוצבה כקהילה מונוליטית, שבה הוצאו מן החברה בברוטליות קבוצות ספציפיות של אנשים, הלא הם הרפובליקנים המובסים, שלא יכלו לעזוב את המדינה, שממשלת פרנקו ראתה בכולם "אדומים" (כלומר קומוניסטים) ושללה את זכויותיהם.

חוק האחריות הפוליטית פורסם על ידי פרנקו ב-13 בפברואר 1939. הוא קבע רטרואקטיבית, בניגוד לעקרון החוקיות, את אשמתם במרד מזוין של כל מי שהיו חברי החזית העממית, הקואליציה של מפלגות השמאל שלחמה נגד הלאומנים, וזאת החל מה-1 באוקטובר 1934. כמוהם הוכרזו כאשמים במרד גם אלו שהתנגדו להפיכה הצבאית של פרנקו ואנשיו שהתחוללה ב-17 ביולי 1936, לרבות כל פקידי הממשלה הרפובליקנית שכיהנה באותו מועד וכל אנשי הכוחות המזוינים הרפובליקאים. החוק היה כאמור רטרואקטיבי, וקבע את אשמתם של מי שצייתו לפקודות החוקיות של הממשלה הרפובליקנית, שנים לפני שהחוק המפליל בא לעולם. ככזה הוא היה אמצעי מרכזי במסגרת הדיכוי שנקט המשטר הפרנקואיסטי כנגד תומכי המשטר הקודם. הוא גם נועד לאפשר הרחיק מעמדת השפעה כל מתנגד אפשרי למשטר החדש.

החוק איפשר להטיל קנסות והפקעת רכוש (עד כדי תפיסת רכוש מלאה) על מי שהוכרזו לפיו כעבריינים ועל בני משפחותיהם. סנקציות נוספות שאיפשר היו הטלת מגבלות על פעילות מקצועית, הטלת מגבלות על מגורים ואף שלילת האזרחות הספרדית. אנשים שנהרגו או הפכו לנעדרים הוכרזו כאשמים ובני משפחותיהם סבלו את התוצאות הכלכליות של אשמתם. בין אלו שנענשו בחומרה לפי חוק זה היה הצ'לן הקטלאני פבלו קזאלס. מעשי הדיכוי והרדיפה כנגד הרפובליקנים המובסים לא הצטמצמו לסנקציות כלכליות וכללו גם הוצאות להורג, עינויים ומאסר ממושך.

הפעלת החוק הושעתה למעשה בשנת 1945, אך בתי דין להטלת אחריות פוליטית שהוקמו מכוחו הוסיפו להתקיים עד לשנת 1966, שאז בוטל. בשש השנים העיקריות של הפעלת החוק נענשו מכוחו 500,000 ספרדים מתוך אוכלוסייה של כ-23 מיליון נפש.

קישורים חיצוניים
----------------

* נוסח החוק, באתר המגזין הרשמי של ספרד (בספרדית)
**היפומי סוזוקי** (ביפנית: **ひふみ スズキ**; נולדה ב-18 באוקטובר 1957) היא ספורטאית יפנית שהתחרתה במשחקים הפאראלימפיים בעבור המשלחת היפנית. סוזוקי היא אלופה פאראלימפית בתחרות הקשתות במשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996).

ביוגרפיה
--------

סוזוקי השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים במשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) והצליחה לזכות במדליית הארד בתחרות הקשתות בתחרות היחידים, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לפאולה פנטאטו, האלופה האיטלקית הנכנסת, וניצחה בקרב על מדליית הארד את הבריטית קרן ניוטון.

במשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) הצליחה לזכות במדליית הזהב בתחרות האישית לאחר שגברה בתחרות הגמר על סנדרה טרוקולו האיטלקייה. בתחרות הקבוצתית הוסיפה סוזוקי מדליה נוספת כשזכתה עם נבחרתה במדליית הכסף, לאחר הפסד לאיטליה בגמר.

סוזוקי חזרה והתחרתה במשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) בפעם האחרונה. בתחרות ליחידים היא הצליחה להעפיל רק עד לשלב רבע הגמר, ובתחרות הקבוצתית סייעה לקבוצתה לזכות במדליית הארד, לאחר הפסד בחצי הגמר לנבחרת הבריטית, וניצחון במשחק על מדליית הארד מול המשלחת האוקראינית.

הערות שוליים
------------

1. ↑  Barcelona 1992 Paralympic Games Archery Women's Individual AR2
2. ↑  Atlanta 1996 Paralympic Games Archery Women's Individual W2
3. ↑  Atlanta 1996 Paralympic Games Archery Women's Teams open
4. ↑  Sydney 2000 Paralympic Games Archery Women's Teams open
**ואצלב קראטוכוויל** (בצ'כית: **Václav Kratochvíl**‏; 24 בספטמבר 1903 – 6 בנובמבר 1988) היה גנרל צ'כוסלובקי אשר שימש כראש המטה הכללי של צבא צ'כוסלובקיה בין 1952–1958.

ביוגרפיה
--------

קראטוכוויל נולד בנובה וסלי ב-24 בספטמבר 1903. הוא למד בגימנסיה בחרודים, וב-1923 התגייס לצבא צ'כוסלובקיה ולמד באקדמיה הצבאית הראניצה. הוא למד גם באקדמיה הצבאית בפראג והוכשר כקצין ארטילריה. בעקבות הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה במרץ 1939, עבר קראטוכוויל לשרת בצבא הממשלה - כוח הביטחון הרשמי של הפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה. במקביל, הוא הצטרף לארגון המחתרת "אובראנה נארודנה" ("הגנה על האומה"). בדצמבר 1940 הוא נלכד בידי הגסטאפו. הוא הוחזק במעצר במשך שנה, ולאחר מכן נידון בברלין לשש שנים במחנה עבודה.

עם סיום מלחמת העולם השנייה, קראטוכוויל שוחרר ממאסר והתגייס מחדש לצבא הצ'כוסלובקי. הוא הוצב במטה הקורפוס ה-5 בברנו, וב-17 באוגוסט 1945 הועלה לדרגת מאיור. ב-15 בספטמבר של אותה שנה הוא מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-6. ב-22 באוקטובר 1946 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק. בספטמבר 1947 הוא נסע למוסקבה במטרה להשלים את הכשרתו הצבאית. ב-18 באוקטובר 1948 הוא הועלה לדרגת פולקובניק. שנה לאחר מכן הוא חזר לצ'כוסלובקיה, ומילא תפקידים בכירים במטה הכללי. באפריל 1950 הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי. ב-1 במאי של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור. ב-31 בינואר 1952 הוא מונה לראש המטה הכללי.

בתפקידו כראש המטה הכללי, המשיך קראטוכוויל במדיניות שהחלו בה קודמיו בתפקיד, דהיינו בנייה מחדש של הצבא הצ'כוסלובקי על פי המודל של הצבא האדום. ב-1 ביוני 1954 שונה שמו של הצבא הצ'כוסלובקי ל"צבא העם הצ'כוסלובקי". הוא סיים את תפקידו ב-28 ביוני 1958. לאחר מכן שימש כרקטור האקדמיה הצבאית בברנו. בינואר 1961 הוא פרש מהצבא. הוא נפטר בפראג ב-6 בנובמבר 1988.

קישורים חיצוניים
----------------

* ואצלב קראטכוויל באתר הצבא הצ'כי
* ואצלב קראטוכוויל באתר valka

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NKC: jo2004259831
* VIAF: 84168492
* WorldCat (עם VIAF): 84168492

 |
**הבחירות לנשיאות סוריה** נערכו ב-3 ביוני **2014**. הבחירות התקיימו על רקע מלחמת האזרחים בסוריה, שהחלה שלוש שנים לפני כן. כתוצאה מהמלחמה הייתה למדינה אוכלוסיית הפליטים הגדולה בעולם בזמן הבחירות, כאשר ההצבעה לפליטים במדינות זרות מסוימות החלה בשגרירויות סוריה מספר ימים לפני ההצבעה בסוריה. ארגוני האופוזיציה הסוריים החרימו את הבחירות וההצבעה לא התקיימה בחלקים גדולים של סוריה שהיו בשליטת המורדים. האזורים שבשליטת המיליציה הכורדית גם לא אפשרו הצבעה בגלל סירוב הממשלה להכיר בתביעתם לאוטונומיה אזורית, אם כי אנשים מסוימים נסעו לאזורים שבשליטת הממשלה להצביע.

רקע
---

בשנת 2011, החלה מלחמת האזרחים בסוריה שסיווגה את האוכלוסייה במידה רבה, על רקע דתי, עדתי או אתני. המרכז הסורי לזכויות אדם בבריטניה קובע כי עד 2014 המלחמה גבתה למעלה מ-150,000 הרוגים. כ-7 מיליון שליש מאוכלוסיית המדינה (המונה כ-23 מיליון) נעקרו מבתיהם, מהם 2.5 מיליון שנמלטו במדינות זרות.

דובר מזכ"ל האו"ם באן קי-מון הזהיר כי על רקע מלחמת האזרחים הסורית והעקירה הגדולה של אזרחי סוריה, "בחירות כאלה אינן תואמות את המכתב והרוח של ועידת ז'נבה" והן "יפגעו בסיכויים של פתרון פוליטי עם האופוזיציה. בכל זאת נמשיך לחפש ולבנות על כל פתח לפתרון לטרגדיה בסוריה." המורדים הסוריים ומפלגות האופוזיציה סירבו להשתתף בשיחות השלום אלא אם אסד יודח מהשלטון ונאסר עליו כל תפקיד מנהיגי עתידי. שיחות השלום נכשלו לפני שהן התחילו משום שמה שנועד להיות משא ומתן הפך לאולטימטום בלבד. ההפסקה של שיחות השלום עמדו בניגוד מוחלט למטרות המוצהרות של האו"ם לפתרון הסכסוך.

### פליטים

2.5 מיליון הפליטים ויכולתם להצביע הביאו לכמה מחלוקות סביב הבחירות הללו. מאות אלפי פליטים שלא עזבו את סוריה באופן רשמי באמצעות מעברי-גבול הוצאו ממספר הבוחרים.

בביירות, לבנון, שארחה כ-1,100,000 פליטים סורים, הכבישים היו משותקים בגלל מספרם העצום של פליטים סורים וגולים סורים שכבר התגוררו בלבנון שרצו להצביע בשגרירות סוריה.

מתמודדים
--------

* הנשיא המכהן בשאר אל-אסד ממפלגת בעת'
* חסאן א-נורי ממפלגת ה-NIACS
* מאהר עבד אל-חאפיז חג'אר (אנ')

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **הבחירות לנשיאות סוריה** בוויקישיתוף
דיוקן של גייג', ציור של ג'ון סינגלטון קופלי בסביבות 1768
**תומאס גייג'** (באנגלית: **Thomas Gage**; 10 במרץ 1719 – 2 באפריל 1787) היה גנרל בריטי, הידוע בעיקר בשנים הרבות ששירת בצפון אמריקה, כולל התפקיד שלו כמפקד של הכוחות הבריטיים בימיה הראשונים של המהפכה האמריקאית.

ביוגרפיה
--------

גייג' נולד למשפחה אריסטוקרטית באנגליה. הוא החל לשרת בצבא הבריטי במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, שם שירת לצד היריב העתידי שלו, ג'ורג' וושינגטון, בקרב של מונונג'אלה, בשנת 1755. לאחר נפילתה של מונטריאול לידי הבריטים בשנת 1760, הוא זכה בתואר המושל הצבאי שלה. במהלך הזמן הזה הוא לא בלט בכשרונותיו הצבאיים, אך הוכיח את עצמו כאדמיניסטרטור מוכשר.

משנת 1763 עד 1775 שימש גייג' כמפקד העליון של הכוחות הבריטים בצפון אמריקה, כך פיקח על התגובה הבריטית למרד פונטיאק בשנת 1763. בשנת 1774 הוא מונה גם למושל מושבת מסצ'וסטס, עם הוראות ליישם את חוקי הכפייה, כעונש למסצ'וסטס על מסיבת התה של בוסטון. ניסיונותיו להשתלט על מאגרי נשק וציוד צבאי של מיליציות מקומיות באפריל 1775 עוררו את קרבות לקסינגטון וקונקורד, שהיו למעשה הקרבות הראשונים במלחמת העצמאות האמריקאית. לאחר ניצחון פירוס ביוני בקרב באנקר היל הוא הוחלף בגנרל ויליאם האו, שהתמנה במקומו למפקד של הכוחות הבריטיים בצפון אמריקה באוקטובר 1775, וחזר לבריטניה.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **תומאס גייג'** בוויקישיתוף
* תומאס גייג', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* כתבי תומאס גייג' בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
* תומאס גייג', באתר "Find a Grave" (באנגלית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007463229305171
* BIBSYS: 14012596
* BnF: cb105475060 (data)
* GND: 1055645322
* ISNI: 0000 0000 7358 9275
* LCCN: n50015446
* NTA: 146855035
* SNAC: w6fn15xz
* VIAF: 14760134
* WorldCat: lccn-n50015446

 |
**משחקי גמדים** (באנגלית: **Gnome Alone**) הוא סרט קולנוע אמריקאי-קנדי בהנפשה ממוחשבת, מסוגת קומדיה ופנטזיה, שהופק על ידי Vanguard Animation,‏ 3QU Media ו-Cinesite. הסרט בוים על ידי פיטר לפניוטיס, ונכתב על ידי מייקל שוורץ וזינה זאפלו, על פי סיפורו של רוברט מורלנד. הסרט מספר על קלואי וליאם המשתפים פעולה כדי להילחם בטרוגים יחד עם גמדי הגינה בשביל להציל את העולם. 

הסרט הוקרן לראשונה בקפריסין וביוון ב-2 בנובמבר 2017. בישראל הסרט הוקרן לראשונה בדיבוב לעברית ב-14 בדצמבר 2017. ב-19 באוקטובר 2018, הסרט הופץ בנטפליקס ארצות הברית. אורך הסרט הוא כ-85 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.

תקציר העלילה
------------

קלואי ואמה עוברות כל שבוע דירה, דבר שמונע מקלואי להכיר חברים. בסרט, קלואי ואמה עוברות לדירה שנמצאת בבית ישן ומוזר מלא בגמדי גינה. כשקלואי מגיעה הביתה לבד אחרי בית ספר, היא והשכן החטטן שלה, ליאם, מגלים שהגמדים הם בעצם יצורים חיים. לגמדים במשך המון שנים הייתה משימה להגן על כדור הארץ מפני יצורים קטנים ומפלצתיים הנקראים "טרוגים", אשר מנסים לפלוש לבית דרך מעבר מיקום אחר. קלואי וליאם משתפים פעולה עם גמדי הגינה, בשביל להילחם באיום הפלישה ולהציל יחד את העולם.

דמויות ומדבבים
--------------

הדיבוב העברי בוים על ידי עמיחי בר טוב, והופק על ידי גל לוי.

| שם הדמות | מדבב/ת באנגלית | מדבב/ת בעברית |
| --- | --- | --- |
| קלואי | בקי ג'י | מיה אלון |
| ליאם | ג'וש פק | דן קיזלר |
| זוק | ג'ורג' לופז | צביקה שוורצברג |
| קוויקסילבר | ג'ף דנהאם | צביקה פורמן |
| זמפרי | דייוויד קואצ'נר | גדי לוי |
| קתרין | טרה סטרונג | שירלי לילו |
| בריטני | אוליביה הולט | ספיר דרמון |
| טריי | נאש גרייר | רועי וינברג |
| צ'לסי | מדיסון דה לה גארזה | מייה קדוש |
| ג'ס | טיילור ריין |
| טרוג |  | דור סרוגו |
| דמויות שונות |  | עמיחי בר טוב |

הפצת הסרט
---------

הסרט היה אמור להתפרסם לראשונה ב-13 באוקטובר 2017, אבל יום לפני תאריך הפרסום הוחלט שיפורסם ב-2 במרץ 2018. בסופו של דבר הסרט הופץ ב-20 באפריל 2018 באמריקה הלטינית, אירופה ואסיה. מאוחר יותר הסרט פורסם בנטפליקס ארצות הברית ב-19 באוקטובר 2018. בקפריסין, יוון, רומניה וישראל הסרט הוקרן לראשונה בחודשי נובמבר ודצמבר בשנת 2017.

קישורים חיצוניים
----------------

* 
* משחקי גמדים, ברשת החברתית אקס (טוויטר)

* "משחקי גמדים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)

* "משחקי גמדים", באתר נטפליקס

* "משחקי גמדים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)

* "משחקי גמדים", באתר Metacritic (באנגלית)

* "משחקי גמדים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
* משחקי גמדים, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
**ישראל איזידור יָסינובסקי** (בכתיב יידי: **יאסינאָווסקי**; ברוסית: **Ясиновский**; בפולנית: **Jasinowski**; **יאשינובסקי**, **יאשינאָווסקי**; 1842, פלך גרודנו, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) - 1917, ורשה) היה עורך דין יהודי ורשאי נודע, מראשוני הציונות ברוסיה, פעיל "חובבי ציון", ממארגני ועידת קאטוביץ, חבר הוועד המרכזי של חיבת ציון וראש המרכז המשני של האגודה בוורשה, מעוזריו הראשונים של תיאודור הרצל ומצירי הקונגרס הציוני הראשון עד השביעי, מורשה ציוני פולין הקונגרסאית מטעם ההסתדרות הציונית. תמך בתוכנית אוגנדה והיה ממייסדי יט"א (ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית).

תצלום קבוצתי של קבוצת צירים מקרב ציוני רוסיה, משתתפי הקונגרס הציוני השביעי בבזל, 1905. צירים אלה הצטלמו על רקע הבניין שבו נערך הקונגרס. בשורה הראשונה, יושבים, מימין לשמאל: ישראל יסינובסקי, יעקב ברנשטיין-כהן, יחיאל צ'לנוב, ולדימיר זאב טיומקין, צבי בילקובסקי. בשורה השנייה עומדים, מימין לשמאל: מנחם שיינקין, יצחק ליב גולדברג, צבי ברוק ושלושה צירים נוספים

קורות חיים
----------

יסינובסקי נולד בקוסוב שבפלך גרודנו, רוסיה הלבנה (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) בשנת 1842. קיבל חינוך יהודי מסורתי, בגיל שש-עשרה התחיל ללמוד שפות אירופיות, ובשנת 1874, בגיל 32, סיים חוק לימודיו באוניברסיטת קאזאן. הוא החל לעבוד כעורך דין, והשתקע בעיר ורשה.

### בתנועה הציונית

יסינובסקי היה חובב ציון והשתתף בוועידת היסוד של התנועה, ועידת קאטוביץ (1884). בהמשך היה ראש הסניף הוורשאי של התנועה. הוא היה בין התומכים של ייסוד הוועד האודסאי. השתתף בשבעה קונגרסים ציוניים. הוא היה בין התומכים בציונות מדינית. השתתף בקונגרס הציוני הראשון בבזל בשנת 1897 היה חבר ההסתדרות הציונית.

### בתנועה הטריטוריאליסטית

בקונגרס הציוני השביעי תמך יסינובסקי בתוכנית אוגנדה, ויחד עם ישראל זנגוויל ונחמן סירקין עזבו את התנועה הציונית. תמך בטריטוריאליזם והיה שותף להקמת ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית.

חיים אישיים
-----------

יסינובסקי היה נשוי להלנה לבית ויינטראוב. בנו בוגומיל יסינובסקי (1883–1969), שהמיר את דתו לנצרות קתולית, היה היסטוריון של הפילוסופיה והתרבות.

לקריאה נוספת
------------

* אריה רפאלי (צנציפר), **פעמי הגאולה: ספר הציונות הרוסית מראשית "חיבת ציון" עד מהפכת 1917**, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ב 1951, עמ' 29.

* אלתר דרויאנוב (עורך), **כתבים לתולדות חבת ציון וישוב ארץ ישראל**, אודסה – תל אביב: הוועד ליישוב ארץ ישראל, תרע"ט-תרצ"ב, 1919–1932.
* ישראל קלויזנר, **מקאטוביץ עד באזל**, ירושלים: הספרייה הציונית, תשכ"ה 1965.

קישורים חיצוניים
----------------

ויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא **ישראל יסינובסקי** בוויקישיתוף
* יהודה סלוצקי, ישראל יסינובסקי, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית) (מתוך האנציקלופדיה יודאיקה)
* ישראל יסינובסקי, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית)

|  |  |
| --- | --- |
| בקרת זהויות עריכת הנתון בוויקינתונים | 
* NLI: 987007518940405171
* VIAF: 315204135
* WorldCat (עם VIAF): 315204135

 |