recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Baškiir. S. M. Prokudin-Gorski foto (1909–1915)
**Baškiirid** (endanimetus *башҡорттар*) on turgi rahvas, kelle peamine asuala on Venemaal Uuralite lõunaosas Baškortostanis ja naaberaladel. Kõnelevad turgi keelte kõptšaki-bulgaari rühma kuuluvat baškiiri keelt, paljud baškiirid peavad emakeeleks tatari keelt.

Baškiiride hulgas on levinud sunniitlik islam.

Baškiiride põhilised asualad 18. sajandi lõpul Kama, Volga, Samara ja Toboli jõe ääres

Arv
---

Baškiire on 1,8 miljonit, neist

* 1 673 389 Venemaal (2002);
* 41 000 Usbekistanis;
* 24 000 Kasahstanis (1999);
* 5000 Tadžikistanis;
* 4300 Ukrainas (2001);
* 3300 Kõrgõzstanis;
* 2600 Türkmenistanis;
* 1300 Valgevenes;
* 700 Lätis;
* 400 Leedus;
* 112 Eestis (2021).

2021. aasta rahvaloenduse andmetel elas Eestis 112 baškiiri (55 meest ja 57 naist). Neist 27 emakeel oli baškiiri keel ja 38 olid Eesti kodanikud.

Ajalugu
-------

Baškiiride elualad allusid keskajal Kuldhordile ja seejärel selle järglasriikide valitsejatele: Kaasani khaanile, Nogai khaanile ja Siberi khaanile. Läänepoolsed alad allutati 1555. aastal Moskva tsaarile.

Aastatel 1735–1741 toimus baškiiridel ülestõus Kusyumi juhtimisel, millest ellujäänud osavõtnud ja noorukid saadeti Balti kubermangudesse maa- ja merevägedesse. Baškiirid osalesid ka Salavat Julajevi juhtimisel Jemeljan Pugatšovi ülestõusus (1773–1774).

Viited
------

1. ↑  "2002 All-Russia Population Census". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. veebruar 2008. Vaadatud 16. augustil 2008.
2. ↑  "Arhiivikoopia" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 16. aprill 2003. Vaadatud 16. augustil 2008.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
3. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 24. august 2010. Vaadatud 16. augustil 2008.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
4. ↑
**Nikolai Remmel** (14. mai 1908 Petseri vald, Pihkva maakond, Pihkva kubermang – 6. mai 1983 Tallinn) oli Eesti pedagoog.

Elulugu
-------

Nikolai Remmel oli talupidaja poeg.

Lõpetas 1927 Petseri Gümnaasiumi ja 1934 Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna. Akadeemiliselt oli ta korporatsiooni Fraternitas Tartuensise liige.

Oli 1935–1947 Nõmme Gümnaasiumi / Tallinna 10. Keskkooli eesti keele ja filosoofia õpetaja, 1944–1947 direktor, 1947–1948 Tallinna 9. täiskasvanute keskkooli õpetaja, 1948–1950 Tallinna Õpetajate Instituudi psühholoogia ja loogika õppejõud, 1959–1964 Pedagoogika Teadusliku Uurimise Instituudi vanemteadur, 1965–1969 ENE keeletoimetaja.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkond: eesti keele ja kirjanduse metoodika.

Teoseid
-------

Koostanud õpikuid ja töövihikuid. 

* Kirjavahemärkide õpik ja harjutustik. Tallinn 1939
* Etteütlusi 4.–11. klassile. Tallinn 1958
* Eesti keele õpik. IV kl. Tallinn 1960, 2. trükk 1972
* Eesti keele grammatika. IX–XI kl. Tallinn 1964
* Eesti keele grammatika käsiraamat (kaasautor J. Valgma). Tallinn 1970
* Peatükke luuleteoste käsitlemisest keskastmes. // Kirjandusõpetuse küsimusi V. Koostanud K. Leht. Tallinn 1971
* Eesti keel õpilase pilguga. Tallinn 1971

Tunnustus
---------

* 1962 Eesti NSV teeneline õpetaja

Isiklikku
---------

Tema poeg oli Mart Remmel.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Kirjandus
---------

* Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. I–III. Tartu 1994, II, 503
* Eesti kooli biograafiline leksikon. Tallinn 1996. Lk 207

Välislingid
-----------

* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 1148
* *Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944*

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
Filmilint
Ilmutatud Agfa XRG 200 negatiivfilm
**Filmilint** ehk **film** on fotograafias ja filmide tegemiseks kasutatav õhuke elastne lint. Eristatakse mustvalgeid ja värvilisi positiiv- ja negatiivfilme ning värvilisi pöördfilme.

Filmilindi alus on õhuke läbipaistev elastne lint, mida nimetatakse põhimikuks ja mis oli esialgu valmistatud nitrotselluloosist, tänapäeval atsetüültselluloosist või polüestrist. Põhimik on kaetud valgustundliku kihiga, mida nimetatakse emulsiooniks.

Filme toodetakse eri riikides erinevate standardite järgi (GOST, DIN, ASA, ISO).

Levinumad filmilintide laiused on 8, 2×8, 16, 35, 60 ja 70 mm. Fotograafias kasutatakse tavaliselt 35 ja 60 mm laiusi filme ning tasafilmi ehk fotoplaate mõõtudes 9×12, 10×15, 13×18, 18×24, 24×30 ja 30×40. Tasafilm on kasutusel ka meditsiinis, röntgenipiltide tegemisel.

Fotoaparaadis või filmikaameras säritatud (valgustatud) ja hiljem laboratooriumis keemiliselt töödeldud filmilinti nimetatakse ilmutatud negatiiv- või positiivfilmiks ehk diapositiivfilmiks ehk slaidifilmiks sõltuvalt filmi lähtematerjalist.

Pöördfilmi erimenetlus võimaldab sama filmimaterjali nii ilmutada negatiivfilmiks kui pöörata positiivfilmiks. Diapositiivfilmide filmimaterjal on tavaliselt pöördfilm.

Filmilint on tavaliselt ühest või mõlemast äärisest perforeeritud, kuid toodetakse ka perforeerimata filmilinte (60 mm). Filmitööstuses lisatakse perforatsiooniaukude ja kaadri vahele jäävale alale heliribad.

Ajalugu
-------

Hannibal Williston Goodwin patenteeris tselluloidist fotofilmi 13. septembril 1898.

Esimesena hakkas läbipaistvat ja painduvat filmilinti tootma Eastman Kodak 1889. See oli valmistatud tselluloidist. Samal aastal valmistas Kodak esimesed fotograafilised filmid. Nendes ei vahetunud kaadrid automaatselt, vaid neid tuli ükshaaval eraldi vahetada.

Thomas Henry Blair oli Kodaki esimene konkurent. Blair hakkas filmilinti tootma 1891. 5 aasta jooksul varustas Blair filmilindiga ka Thomas Alva Edisoni tema eksperimentides kinetoskoobiga. Patendivaidluste tõttu kolis Blair 1893 Suurbritanniasse ja jätkas tegevust seal, varustades filmilindiga Euroopa filminduse pioneere, sealhulgas vendi Lumiere'e.

Alates 1895 tootis Kodak filmirulle, kus oli 20 m filmilinti, aga Blair 23 m pikkuse filmilindiga filmirulle. Praktiliseks kasutamiseks jäid need kiiresti lühikeseks. American Mutoscope and Biograph hakkas 1899 tootma filmirulle, milles oli 300 m filmilinti.

Katseid toota filmilinti värvifilmi jaoks hakati tegema juba 19. sajandi lõpus, aga müügiks hakati seda tootma alles 1908. Laiatarbekaubaks muutus see alles siis, kui Kodak tõi 1935 turule 16 mm ja 1936 8 mm filmilindi Kodachrome.

Vaata ka
--------

* Fotograafia
* Dokumentaalfilm
* Mängufilm
* 9,5-millimeetrine film

Viited
------

1. ↑  22. jaanuar 2015, Karoliine Korol, ERM: 8 mm filmid. Ajalugu, vananemine ja säilitamine
**Nikolai Oll** (18. august (vkj)/ 31. august 1900 Jõhvi mõis, Virumaa – 23. august 1993 Tallinn) oli eesti tehnikateadlane.

Elulugu
-------

Nikolai Oll oli aedniku poeg.

Ta lõpetas 1919. aastal S. J. Blumenau Erareaalkooli Petrogradis, õppis 1920–1921 Petrogradi Teedeinseneride Instituudis, 1921–1923 Tartu Ülikoolis matemaatikat ja põllumajandust, lõpetas 1934 Tallinna Tehnikumi ja 1940 Tallinna Tehnikaülikooli. Akadeemiliselt oli ta EÜS Põhjala liige.

Tehnikakandidaat (1959, Tallinna Polütehniline Instituut), väitekiri "Puidu kasutamisest ehitiste rajamisel nõrkadel ja tugevasti kokkusurutavatel pindadel". 

Ta oli 1920 Petrogradis opteerimiskomisjoni ametnik, 1925–1927 Tallinna Tehnikumis assistent, 1935–1944 Tartu linna ehitusosakonna insener ja ehitusinspektor ning 1944–1948 Tartu linna ehitusinspektsiooni juhataja. 

1945–1951 oli ta Tartu Riikliku Ülikooli (TRÜ) ehituskateedri assistent, vanemõpetaja, dotsent (aastast 1947) ja juhataja, ühtlasi 1937–1953 õpetaja Tartu tehnikumides ning 1947–1951 metsandusteaduskonna ehitusmehaanika kateedri juhataja, 1951–1955 ja 1962–1968 Eesti Põllumajanduse Akadeemia ehitusmehaanika kateedri juhataja, 1955–1962 ja 1968–1978 dotsent, 1978–1986 õppeülesannete ja lepinguliste tööde täitja. Luges tugevusõpetuse, ehitusmehaanika, ehituskonstruktsioonide ja vundamentide kursusi.

Teadustöö
---------

Uurinud peamiselt vundeerimist nõrkadel pinnastel. Oli Eesti NSV Riikliku Ehituskomitee geotehnikakomisjoni liige ja Eesti Geotehnika Ühingu auliige. 30 teadustrükist.

Looming
-------

### Teoseid

Koostas 21 köidet käsikirjalisi uurimistööde aruandeid ja 10 õppevahendit.

* Некоторые замечания по вопросу проектирования деревянных свайных фундаментов. Moskva 1959
* Uurimisresultaate Emajõe orulammi pinnase ehitustehniliste omaduste kohta Tartu linnas. Tartu 1963
* Ehitiste vajumise ja deformatsioonide uurimisest Tartus. Tallinn 1967
* Puidu säilivusest parvalustes ja vaiades. Tallinn 1967
* Pinnase füüsikalis-mehaanikaliste omaduste määramine. Tartu 1971

### Ehitisi

* 1935 Varnja vanausuliste palvela torni vundament
* 1936–1937 Tartu turuhoone vundamendi vaialused ja rostvärgid

Isiklikku
---------

Tema tütar oli akustikateadlane Malle Jaaniso.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  Eesti teaduse biograafiline leksikon. 3. köide. Lk 243

Kirjandus
---------

* "Eesti Põllumajanduse Akadeemia õppe-teadusliku koosseisu bio-bibliograafiline teatmeteos 1951–1981". Tartu 1981. Lk 100–101
* "Nikolai Oll". // Ehitusinsenerid TPI-st. Valgus. Tallinn 1986. Lk 216
* "Tartu Riikliku Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1944–1980". Tartu 1987. Lk 418-419
* "Eesti Põllumajanduse Akadeemia töötajad ja vilistlased 1981–1990". Tartu 1991. Lk 103–104
* "*Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944*". 2. köide. Tartu 1994. Lk 187

Välislingid
-----------

* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 243
* *Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944*
* Haud Tartu Pauluse kalmistul

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Nikolai Aleksejevitš Piljugin** (vene keeles Николай Алексеевич Пилюгин; 18. mai (vkj 5. mai) 1908 Krasnoje Selo, Peterburi kubermang – 2. august 1982 Moskva) oli vene kosmosetehnikakonstruktor, eriteadlane rakettide ning raketi- ja kosmosekomplekside autonoomsete juhtimissüsteemide alal.

Nikolai Piljugin lõpetas 1935. aastal Baumani Moskva Mehaanika-Masinaehituse Instituudi.

1946. aastal sai Piljugin Moskvas asunud teadusinstituudi NII-885 (tänapäeval aktsisaselts Venemaa Kosmosesüsteemid) autonoomsete juhtimissüsteemide peakonstruktoriks. 

Tema juhtimisel töötati välja ballistiliste rakettide R-1 ja R-7 (viis Sputnik 1 ja esimese kosmonaudi orbiidile), paljude kosmosesondide, kanderaketi Proton ja kosmosesüstiku Burani automatiseeritud juhtimissüsteemid.

Tunnustus
---------

* 1956 – sotsialistliku töö kangelane (20. aprill 1956, panuse eest ballistiliste kaugmaarakettide loomisse)
* 1958 – valiti NSV Liidu Teaduste Akadeemia korrespondentliikmeks
* 1961 – sotsialistliku töö kangelane (17. juuni 1961)
* 1966 – valiti NSV Liidu Teaduste Akadeemia akadeemikuks
Nikolai Ostrovski
**Nikolai Ostrovski** (vene keeles Николай Алексеевич Островский; 29. september (vkj 16. september)1904 Vilija, Volõõnia kubermang (tänapäeval Rivne oblast, Ukraina) – 22. detsember 1936 Moskva) oli vene kirjanik.

Nikolai Ostrovski sündis Volõõnia kubermangus allohvitseri ja ametniku Aleksei Ostrovski (1854–1936) perekonnas. 1914. aastal kolis Ostrovskite perekond Šepetivkasse. Juba 1916. aastal pidi Nikolai Ostrovski tööle minema. Ta töötas raudteejaama restorani köögis, laotöölisena ja katlakütja abina. Töö kõrvalt õppis ta ka koolis.

20. juulil 1919 astus Nikolai Ostrovski komsomoli. 1919. aasta augustis läks ta vabatahtlikuna rindele ja võttis Punaarmee koosseisus osa Venemaa kodusõjast. 1920. aasta augustis sai ta Lvivi lähedal selga raskelt haavata ja demobiliseeriti. Osales 1920–1921 eriüksuste koosseisus vastupanuliikumise mahasurumisel.

1921. aastal töötas ta Kiievis elektrimontööri abina ja oli ühtlasi käitise komsomolisekretär. 1922. aastal osales ta Kiievis raudteeharu ehitusel ja külmetus. Varsti pärast seda haigestus ta tüüfusse. Paranemise järel määrati ta Vsevobutši komissariks Poola piiri äärde Berezdivisse. Hiljem oli Ostrovski komsomolitööl Berezdivis, Izjaslavis ja Šepetivkas. 1924. aastal astus ta Venemaa Kommunistlikku (bolševike) Parteisse.

1927. aastal halvenes Nikolai Ostrovski tervis sedavõrd, et ta oli sunnitud jääma voodirežiimile. Ametliku versiooni kohaselt avaldasid ta tervisele mõju haavatasaamine ja rasked töötingimused, mistõttu ta haigestus polüartriiti. Tänapäeval on avaldatud arvamust, et tal võis olla liigesejäikuslik lülipõletik, mis on pärilik haigus.

1927. aasta sügisel hakkas Ostrovski kirjutama autobiograafilist romaani "Повесть о "котовцах"" ("Jutustus "kotovskilastest""), kuid selle käsikiri läks pool aastat hiljem postis kaduma. 1929. aasta augustis kaotas ta nägemise ja jäi pimedaks. 1930. aasta lõpul hakkas ta kirjutama autobiograafilist romaani "Kuidas karastus teras" ("Как закалялась сталь"). 1932. aasta aprillis hakkas ajakiri Molodaja Gvardija avaldama romaani järjejutuna. Romaani esimene osa ilmus 1932. aasta lõpul ja teine osa 1934. aastal. 1935. aastal autasustati teda teose eest Lenini ordeniga. Romaani töödeldud variandist sai Nõukogude kirjanduse tähtsamaid propagandateoseid. Eestikeelses tõlkes on "Kuidas karastus teras" ilmunud 1940. 1941. 1945. 1947. 1952. 1961. 1966. 1973. ja 1984. aastal.

1936. aastal hakkas Nikolai Ostrovski kirjutama romaani "Tormi sünnitatud" ("Рождённые бурей"), mis käsitles revolutsioonilisi sündmusi ja kodusõda Lääne-Ukrainas. Romaan jäi lõpetamata, kuid ilmus juba samal 1936. aastal. Romaani eestikeelne tõlge on ilmunud 1941. 1951. 1954. ja 1968. aastal.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. juuni 2015. Vaadatud 25. juulil 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Parun **Johann Joseph Gotthard Otto von Rutenberg Von Orgies** (26. mai (vkj 14. mai) 1802 Bauska, Läti – 16. mai 1864 Wiesbaden) oli Eesti ajaloolane ja kirjanik.

Elulugu
-------

Parun Johann Joseph Gotthard Otto von Rutenberg Von Orgies oli baltisakslane.

Õppis aastatel 1820–1823 Heidelbergi, Strasbourgi, Bonni ja Göttingeni Ülikoolis õigusteadust. Elas 1823–1833 mõisaaomanikuna Kuramaal. Oli 1829 Miitavi (Jelgava) ülempealikukohtu assessor, aastast 1833 elas Heidelbergis. 

Peateoses "Geschichte der Ostseeprovinzen Liv-, Esth- und Kurlands von der ältesten Zeit bis zum Untergang ihrer Selbständigkeit" (2. kd, Leipzig, 1859–1861) kritiseeris Liivi ordu tegevust, mis põhjustas tagurlike baltisaksa ajaloolaste ägeda vastukriitika. Olles liberaalsete vaadetega, esines 1860. aastate reformide ajal oma kolmes brošüüris läti ja eesti talupoegade huvide kaitsjana.

Teoseid
-------

* Der livländische Landtag v. 1862. Frankfurt am Main, 1862
* Mecklenburg in Kurland. Leipzig, 1863
* Edelmann und Bauer. Leipzig, 1863

Viited
------

1. 1 2 3  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Kirjandus
---------

* DbBl, 421
* Eesti biograafiline leksikon. Trt, 1926–1929, 440-441
* EE 8, 248
* EE 14, 440
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Victor Zhurbas** (sündinud 30. jaanuaril 1951) on vene mereteadlane ja oli 2006–2016 TTÜ Meresüsteemide Instituudi professor ning teadur.

Haridus
-------

Lõpetas Moskva Füüsika ja Tehnoloogia Instituudis aerodünaamika ja termodünaamika eriala 1974; Moskva Füüsika ja Tehnoloogia Instituut, doktoriõpe 1974–1977.

Teaduskraad ja kutse
--------------------

Doktorikraad (Investigation of Turbulent Jet Propagation in the Sea, juhendaja R. V. Ozmidov), Shirshovi nim Okeanoloogia Instituut, Moskva, 1977; vanemteadur 1985; professor 2009.

Teenistus
---------

Shirshovi nim Okeanoloogia Instituut (Moskva), nooremteadur 1977–1985, vanemteadur 1985–1993, juhtivteadur 1993–1997, peateadur 1997–1998; Souli Rahvusülikooli (Lõuna-Korea) okeanograafia uurimisinstituudi külalisteadur 1998–1999, 2004–2005; Shirshovi nim Okeanoloogia Instituut (Moskva), Mereturbulentsi Laboratooriumi juhataja 1998–…; Soome mereuuringute instituudi (Helsingi) külalisteadur 2002–2004;
TTÜs 2006–2016: TTÜ Meresüsteemide Instituudi erakorraline vanemteadur 2006–2009, professor 2009–2014, vanemteadur 2014–2016.

Teadustöö põhisuunad
--------------------

Loodusteadused ja tehnika, maateadused: vee tsirkulatsiooni numbriline modelleerimine, mesomastaapsed füüsikalised protsessid, termohaliinse peenstruktuuri tekkemehanismide teoreetiline uurimine, mikrostruktuur ja turbulentne diffusioon
Avaldanud üle 80 teaduspublikatsiooni. Tema juhendamisel on kaitstud 5 doktoritööd.

Teadusorganisatoorne ja -administratiivne tegevus
-------------------------------------------------

Shirshovi nim Okeanoloogia Instituut (Moskva), Mereturbulentsi Laboratooriumi juhataja 1998–…

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6  Victor Zhurbas Eesti Teadusinfosüsteemis

Välislingid
-----------

* Victor Zhurbas Eesti Teadusinfosüsteemis
Johann I pitser ajavahemikust 1247–1259
**Johann I** (u 1229 – 20. aprill 1263) oli Schaumburgi dünastia liige. Ta oli Holstein-Kieli krahv 1261. aastast kuni oma surmani.

Elu
---

Johann oli Schauenburgi ja Holsteini krahvi Adolf IV ja selle naise Heilwig von der Lippe vanim poeg. Pärast tema isa taandumist kloostrisse 1239. aastal valitses Johann koos oma noorema venna Gerhard I-ga, esialgu eestkoste all. Ta oli pidevalt kaasatud vaidlustesse oma venna ja Mindeni piiskopiga. 1255. aastal sõlmisid nad kaubanduskokkuleppe Lübeckiga.

1261. aastal krahvkond jaotati. Johann sai Wagria, Ida-Holsteini ja Segebergi; tema vend sai Stormarni, Plöni ja Schaumburgi. Johann valis oma residentsiks Kieli; Gerhard valis Itzehoe. Kui Taani loovutas Rendsburgi, läks see Gerhardile.

Johann suri 1263. aastal. Pärast tema surma valitsesid tema pojad üheskoos nende onu Gerhardi eestkoste all. Kuid 1273. aastal jaotasid nad territooriumi Holstein-Segebergiks ja Holstein-Kieliks. Kui Adolf 1308. aastal pärijateta suri, kaks osa taasühendati.

Abielu ja järglased
-------------------

Johann abiellus 1249. või 1250. aastal Saksi hertsogi Albrecht I tütre Elisabethiga. Nad said kuus last.

* Elisabeth (suri 1284)
* Heilwig (u 1251 – enne 1308)
* Adolf V (u 1252–1308)
* Johann II (1253–1321)
* Agnes (suri 1286/1287)
* Albrecht (suri 1300)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev:**Adolf IV** | **Holsteini krahvSchaumburgi krahv**1238–1261koos oma vennaga | Järgnev:**Gerhard I kui Schaumburgi krahv** |
| Järgnev:**Holsteini jaotamine vendade vahel** |
| Eelnev**Holstein-Kiel eraldus Holsteinist** | **Holstein-Kieli krahv**1261–1263 | Järgnev**Johann II ja Adolf V** |
**Nikolai Paluver** (Palover, 3. detsember 1910 Petseri vald, Pihkva maakond, Pihkva kubermang – 9. mai 1981 Tallinn) oli eesti matemaatik.

Elulugu
-------

Nikolai Paluver oli talupidaja poeg.

Lõpetas 1929 Petseri Gümnaasiumi, 1935 TÜ matemaatika-loodusteaduskonna, tehnikakandidaat (1961, TPI), väitekiri "Исследование некоторых основных вопросов центральной аксонометрии".

Oli 1949–1961 TPI graafika kateedri (1958–1967 joonestamise ja kujutava geomeetria kateedri) vanemõpetaja, 1961–1979 dotsent. Kujundanud TPI-s tulevaste inseneride kujutava geomeetria kursuse süsteemi.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkond: polünoomide nullkohtade määramise nn Paluveri meetod, ridade summeerimine murdratsionaalsete lahenduste meetodil. Kujutava geomeetria valdkonnas uurinud koordinaatteljestiku tsentraalprojektsiooni ja selle (ehk perspektiivi) tuletamist aksonomeetria meetodi abil. Osalenud kujutava geomeetria oskuskeele arendamises.

Teoseid
-------

Kirjutanud kujutava geomeetria õpiku (kaasautor O. Rünk; ilmunud 1961–2004 ligemale 30 korda) ja joonestamise käsiraamatu üldhariduskoolidele (kaasautorid E. Kogerman, V. Tapper), koostanud ülesannete kogu (kaasautorid E. Vallas, O. Rünk) ning avaldanud kirjutisi kujutava geomeetria didaktikast. 18 teadustrükist, 4 õpikut, 6 ülesannete kogu jm õppevahendit.

* Об одном интерацинном методе разложения многочленов на множители. Tallinn 1955
* Определение системы координатных осей в пространстве по ее центральной проекции. Tallinn 1957
* Об аксонометрическом методе построения перспектив. Tallinn 1959
* О суммировании числовых рядов методом дробно-рациональных приближений. Tallinn 1973

Tunnustus
---------

* 1957 Wisconsini Ülikooli teaduspreemia

Isiklikku
---------

Tema tütar on näitleja Anne Paluver.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Kirjandus
---------

* Метод Н. В. Палувера. //. Загускин В. Л. Справочник по численным методам решения алгебраических и трансцендентных уравнений. Мoskva 1960. Lk 114
* Tallinna Polütehniline Instituut 1936–1986. Tallinn 1986. Lk 371, 381, 382, 498
* Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. I–III. Tartu 1994 III. Lk 13

Välislingid
-----------

* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013
* Haud Tallinna Rahumäe kalmistul

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Nikolai Pikalev** (13. detsember 1928 Narva – 23. mai 2004) oli Eesti tehnikateadlane.

Elulugu
-------

Nikolai Pikalev oli hüdrotehniku poeg, rahvuselt venelane.

Lõpetas 1948 Tallinna 32. Keskkooli, 1954 Balti Sõjalaevastiku Leningradi Kõrgema Insener-Ehitusliku Instituudi, 1971 samas aspirantuuri, tehnikakandidaat (1982, samas). Oli 1954–1967 Murmanskis Põhjamere Sõjalaevastiku Ehitusvalitsuse töödejuhataja ja tehnikaosakonna juhataja, 1967–68 ja 1971–76 Balti Sõjalaevastiku Ehitusvalitsuse tehnikaosakonna juhataja asetäitja ja juhataja, 1976–1980 Balti Sõjalaevastiku Tallinna Ehitusvalitsuse peainsener, 1980–1983 Ehituse Teadusliku Uurimise Instituudi vanemteadur, 1983–1991 tehnikaprogressi ja ehitusökonoomika labori juhataja, 1991. aastast oli ta tehnilise arengu osakonna juhataja.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkond: ehitustehnoloogia – monoliitbetooni ja raudbetooni paigaldamise meetodid (survebetoon), ehitussegude füüsilised, reoloogilised ja struktuuriomadused ning kohalike ehitusmaterjalide kasutamine, ehituse tehniline areng, ehituse normdokumendid. 16 teadustrükist.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide
2. ↑  kalmistud.ee[*alaline kõdulink*]

Teoseid
-------

* Vundamendikonstruktsioonide püstitamine paekivist vibrosurvemeetodil. // // Иссл. по строительству НИИС. Tлн. 1977
* Технический прогресс и экономика в строительстве (kaasautor A. Kulo) // О деятельности НИИС. Tлн. 1987
* Eesti ehituses tarvitatavate polümeerseid ja sünteetilisi ühendeid sisaldavate materjalide tootmise ja kasutamise tervisekaitse-eeskirjad. // Иссл. по строительству НИИС. Tлн. 1993.

Kirjandus
---------

* // О деятельности НИИС, 121.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Varitsus Albaania-Jugoslaavia piiril** leidis aset 14. detsembril 1998, kui Jugoslaavia sõjavägi korraldas varitsuse 140-le Kosovo Vabastusarmee (KVA) võitlejale, kes üritasid relvi ja varustust oma Albaania baasist Jugoslaaviasse smuugeldada. Varitsusega algas viietunnine tulevahetus, milles hukkus 36 KVA võitlejat ning üheksa langes vangi. Ülejäänud põgenesid tagasi Albaaniasse ning jätsid maha hulgaliselt relvi ja varustust, mille Jugoslaavia võimud konfiskeerisid. Varitsus oli veriseim sündmus pärast kaks kuud varem Ameerika Ühendriikide vahendusel sõlmitud vaherahu. Rahvustevaheline vaen oli piirkonnas järjest kasvanud juba 1995. aasta algusest.

Mõned tunnid pärast varitsust ründasid tuvastamata isikud, keda peeti KVA võitlejateks, Pejës serblaste baari, kus hukkus kuus noort serblasest tsiviilisikut. Lääne diplomaadid uskusid, et tegu oli kättemaksuga varitsuse eest, KVA vastutust ei võtnud. Aastaid hiljem tunnistas Serbia valitsus, et tegu oli Serbia salateenistuse n-ö musta operatsiooniga.

Mõned päevad hiljem toimetasid Jugoslaavia võimud peaaegu kõikide langenute laibad Punase Risti vahendusel albaanlastele. Hukkunuid nimetati kangelasteks ning neile korraldati mässuliste aladel matused, kus osales tuhandeid albaanlasi. Jaanuaris 1999 röövis KVA kaheksa Jugoslaavia sõdurit, kes vahetati välja varitsuses vangi langenud KVA võitlejate vastu.

Viited
------

1. ↑  Everts, Daan W. (25. juuni 2020). *Peacekeeping in Albania and Kosovo: Conflict Response and International Intervention in the Western Balkans, 1997 - 2002* (inglise). Bloomsbury Publishing. ISBN 978-1-83860-449-3.
**Johann I** hüüdnimega *Teoloog* (u.1211 – 1. august 1264) oli Mecklenburgi isand 1234. aastast kuni oma surmani.

Elu
---

Ta oli Heinrich Borwin II vanem poeg.

Ta valitses Mecklenburgi koos oma vendadega, kuni nad otsustasid territooriumi 1234. aastal jagada. Vanema pojana sai ta esivanemate kodumaa. 1227. aastal võitis ta taanlasi Bornhövedi lahingus, vabastades sellega Mecklenburgi Taani ülemvõimu alt. Kuid Saksi-Lauenburg ja Holstein hakkasuid seejärel nõudma võimu Mecklenburgi üle ja ta pidi oma suveräänsuse säilitamiseks nende vastu sõda pidama. 1255. aastal kaotas tema vend Pribislaw I oma Parchim-Richenbergi isandkonna pärast konflikti Schwerini piiskopi Rudolf I-ga. Pribislaw võeti piiskopi poolt vangi ja tema vennad jagasid tema territooriumi omavahel, kus Johann I sai Sternbergi.

Johann I toetas kirikut ja sakslaste asumist Mecklenburgi, mis oli tema valitsemisajal ikka veel peamiselt slaavi asustusega. 1262. aastal sõlmis ta liidu Welfidega Taani vastu.

Ta suri 1264. aastal ja maeti Doberaner Münsterisse.

Abielu ja lapsed
----------------

Johann I abiellus Hennebergi krahvi Poppo VII tütre Luitgardiga. Nad said järgmised lapsed:

* Heinrich I, hüüdnimega "Palverändur"
* Albrecht I, kaasvalitseja 1264. või 1265. aastast
* Hermann, Schwerini toomhärra
* Elisabeth
* Nikolaus III, Lübecki kanoonik, kaasregent 1275-1283, kui Heinrich I oli Egiptuses vangis
* Poppo, suri enne 1264. aastat
* Johann II, kaasregent 1264-1283

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Heinrich Borwin II** | **Mecklenburgi isand**1234-1264 | Järgnev**Heinrich I jaAlbrecht I** |
M-30 postamendil
**122 mm haubits 1938 (M-30)** (vene k *122-мм гаубица образца 1938 года*) on enne teise maailmasõja algust Nõukogude Liidus valmistatud ja sõja ajal massiliselt toodetud kerge välihaubits.

M-30 haubits oli pikalt relvastuses ka pärast maailmasõda, kuid tänapäeval seda enam ei kasutata.

Taktikalis-tehnilised andmed
----------------------------

* Kaliiber: 122 mm
* Raua pikkus: 22 kaliibrit
* Laskekaugus: 11,8 km
* Laskekiirus: kuni 6 lasku/min
* Kaal rännakasendis: 3100 kg
* Pikkus: 5,9 m (rännakasendis)
* Laius: 1,975 m
* Kõrgus: 1,82 m
* Pukseerimiskiirus: 50 km/h
* Meeskond: 8 inimest

Ajalugu
-------

1928. aastal otsustati Nõukogude Venemaal välja töötada uus moodsam ja ka mootorveoks sobilikum välihaubits. Relvakonstruktor Fjodor Petrov konstrueeris mudeli M-30, mis võeti relvastusse septembris 1939. Relvastusse võtmisele eelnes konkurss konstruktor V. Grabini mudeliga F-25, mis oleks olnud efektiivsem, kuid keerukam toota. Masstootmine algas 1940. aastal ja lõpetati alles 1955. aastal. Aastatel 1940–1945 toodeti 16 887 ja kuni aastani 1955 kokku 19 266 M-30 haubitsat. M-30 oli seega toodetuim ja kasutatavaim NSV Liidu välihaubits teise maailmasõja päevil. Lafeti baasil hakati hiljem valmistama 152 mm välihaubitsaid D-1 ja laskeseadet kasutati ründesuurtükil SU-122.

Pärast sõja lõppu jäi hulgaliselt haubitsaid relvastusse ja neid eksporditi mitmetesse riikidesse Aasias ja Aafrikas (nt Süüriasse ja Egiptusse). 1960. aastate algul tuli M-30 asemele uus, 122 mm välihaubits D-30. M-30 jäi siiski tänu kasutuslihtsusele ja arvukusele vähesel määral relvastusse veel praktiliselt kuni sajandivahetuseni.

Kirjeldus
---------

1. Raud, 2. Taandurmehhanism, 3. Kaitsekilp, 4. Sihtimisseadmed, 5. Urvik lukuga, 6. Rattad, 7. Lafeti haarad
M-30 on lihtne ja väga töökindel suurtükiväerelv. Relval on sektorlukk, mida peeti relva valmistamise ajal kiillukust töökindlamaks. Lafeti tugev ehitus võimaldas sellele sõja ajal paigaldada ka võimsama, 152 mm haubitsa. Rattad on täiskummirehvidega, mis oli oma aja kohta kasulik lahendus, kuid sõjajärgsel ajal vähendas mobiilsust. Laskekaugus oli vähemalt võrdne ja algul isegi ületas omaaegseid kergeid välihaubitsaid, seda hoolimata üsna lühikesest (22 kal) rauast ning ka suudmepiduri puudumisest. Relva mass oli pisut suurevõitu, kuid see ei seganud efektiivset kasutamist. Pukseerimiseks kasutati esialgu ka väiksemate rataste ja kolme istekohaga eelikvankrit, rakendit vedas tavaliselt roomiktraktor (näiteks Stalinets).

Eksponaadina Eestis
-------------------

122 mm haubitsaid M-30 on Eestis teadaolevalt säilinud kolm: üks asub Ida-Virumaal postamendil elektrijaama lähistel, teine Eesti kaitseväe Tapa sõjaväelinnakus ja kolmas Eesti sõjamuuseumis.

Vaata ka
--------

* D-30 järeltulija
* D-1 152 mm versioon
* SU-122 liikursuurtükk
* 130 mm välisuurtükk M-46 /M1954
* 122 mm haubits M-30
* 122 mm kahur A-19 /M1931/37
* 152 mm haubits-kahur ML-20 /M1937

Välislingid
-----------

* 122 mm haubits 1938 M-30 – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
**Raivo Susi** (sündinud 13. märtsil 1964 ) on Eesti ettevõtja, kes mõisteti Venemaal süüdi spionaažis ja vahetati hiljem välja Eestis süüdi mõistetud salakuulaja vastu. 

Susi vahistati Moskvas 2016. aasta 10. veebruaril. Moskva linnakohus mõistis ta sama aasta detsembris süüdi spionaažis ning määras 12-aastase vangistuse range režiimiga koloonias. 10. veebruaril 2018 vahetati Susi salakuulamises süüdi mõistetud Artjom Zintšenko vastu.

Vahistamise ja vabastamise asjaolusid
-------------------------------------

Susi vahistati 10. veebruaril 2016 Moskvas Šeremetjevo lennujaama transiittsoonis teel Tallinnast ühte Kesk-Aasia riiki. Moskva Lefortovo kohtu otsusega jäeti ta aastaks vahi alla. Susi advokaadi Aleksei Tolpegini sõnul esitati Raivo Susile süüdistus spionaažis seoses aastatel 2004–2007 toimunud sündmustega.

Ehkki Moskva linnakohus mõistis detsembris 2016 Raivo Susi spionaaži eest süüdi, eitas Raivo Susi kategooriliselt oma süüd ja väitis, et on sattunud Vene-Eesti suhete pantvangiks. 

Portaali Delfi.ee andmetel olid Raivo Susi ja OÜ Musket välisministeeriumi sõjalise kauba registreeritud vahendajate nimekirjas. Vahendatavaks kaubaks on muu hulgas tulirelvad, laskemoon, tulejuhtimisvarustus, vee- ja maismaasõidukid, õhusõidukid, soomus- või kaitsevarustus.

Raivo Susi Eestile väljaandmine toimus riikide vastastikuse väljaandmise korras Venemaa kodaniku, salakuulamise eest süüdi mõistetud Venemaa kodaniku Artjom Zintšenko vastu Koidula piiripunktis 10. veebruaril 2018 kella 10 ajal.

Raivo Susi praeguse esindaja advokaat Aivar Pilve sõnul plaanib Susi edaspidi oma ettevõtlustegevust jätkata.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Aleksander Pihlak (10.02.2018). "Venemaal spionaaži eest 12 aastaks vangi mõistetud Raivo Susi vahetati Vene salakuulaja vastu välja ja on tagasi Eestis". *Delfi*. Vaadatud 11.02.2018.
3. ↑  Kristi Helme. Venemaal spionaaži eest 12 aastaks vangi mõistetud Raivo Susi esindaja Aivar Pilv: Susi plaanib jätkata ettevõtlusega, esialgu aga kohaneb Eesti eluga. Delfi.ee, 11.02.2018
4. ↑  Kristi Helme. Venemaal spionaaži eest 12 aastaks vangi mõistetud Raivo Susi esindaja Aivar Pilv: Susi plaanib jätkata ettevõtlusega, esialgu aga kohaneb Eesti eluga. Delfi.ee, 11.02.2018
5. ↑  Kristi Helme. Venemaal spionaaži eest 12 aastaks vangi mõistetud Raivo Susi esindaja Aivar Pilv: Susi plaanib jätkata ettevõtlusega, esialgu aga kohaneb Eesti eluga. Delfi.ee, 11.02.2018
**Sarov** on kinnine linn Venemaal Nižni Novgorodi oblastis. Suur osa linna territooriumist asub Mordva Vabariigis.

Sarov on kinnine linn, mille territooriumil on presidendi ukaasiga kehtestatud eriline riigisaladuse hoidmise ja julgeolekurežiim.

Linnas paikneb Venemaa föderaalne tuumakeskus, ülevenemaaline eksperimentaalfüüsika teadusliku uurimise instituut (РФЯЦ-ВНИИЭФ — Российский федеральный ядерный центр, Всероссийский научно-исследовательский институт экспериментальной физики).

Linnas asub tuumapommimuuseum.

Alates 1993. aastast on Sarov Los Alamose linna, kus paikneb Ameerika Ühendriikide tuumauuringute keskus, sõpruslinn.

Ajalugu
-------

Sarovi kohal asus 12. sajandil mordvalaste asula. 1298. aastal vallutasid selle tatarlased.

17. sajandil asusid sinna elama mungad ja 18. sajandil ehitati kirikud ja klooster. Sarovi kloostris elas ka Sarovi vaga Serafim. Vaga Serafimi pühakuks kuulutamise puhul külastas 1903. aastal linna keisri perekond. Tollal oli kloostris 9 kirikut ja seal elas 320 munka. 1923. aastal klooster suleti, paljud mungad hukati. Teise maailmasõja ajal kasutati kloostri ehitisi katjuuša-tüüpi rakettide tootmiseks. 17. juulil 2006 otsustas Vene Õigeusu Kiriku Püha Sinod kloostri taastada.

Sarovis loodi 1939. aastal salajane tuumauuringute keskus **Arzamass-16** (Арзамас-16). Sarovi linn kustutati maakaartidelt. 1954. aastal sai Arzamass-16 linnaõigused. 

1991. aastal nimetati linn ümber **Kremljov**iks (seda nime oli kasutatud 1954. aastast salajase koodnimena). Praegust nime kannab taas alates 1995. aastast. Linna on dokumentides nimetatud veel ka Arzamass-60, Arzamass-75, Moskva-300 ja Gorki-130.

Sarovis töötasid Igor Kurtšatov, Andrei Sahharov ja veel mitu tippfüüsikut.

Välislingid
-----------

* Sarovi linnavalitsuse koduleht
* Sarovi infoportaal
Lõpetamata Żarnowieci tuumaelektrijaam
**Żarnowieci tuumaelektrijaamast** oli kavandatav tuumaelektrijaam Poola Rahvavabariigis, millest pidi saama riigi esimene tuumaelektrijaam.

Pärast hüdroloogilisi, seismoloogilisi ja demograafilisi uuringuid alustati elektrijaama ehitust 31. märtsil 1982 Gdanski vojevoodkonnas Żarnowieci külas, mis asub Gdanskist ligi 80 kilomeetrit loodes. Jahutuseks pidi kasutatama lähedalasuvat Żarnowieci järve. Samas uuringus plaaniti ka Poola teist tuumajaama Klempiczis (ligi 60 km Poznanist loodes).

Jaam pidi rajatama 70 hektarisele maa-alale (terve jaamakompleks pidi enda alla võtma 425 ha) ja kasutama nelja Škoda tehases toodetavat VVER-440 surveveereaktorit kogunimivõimsusega 1860 MW, turbiinid ja generaatorid oleks toodetud Poolas. Esimene energiaplokk oleks pidanud valmima detsembris 1990 ja teine detsembris 1991. Pärast Tšornobõli katastroofi algasid aga protestid jaama vastu.

Pärast kommunismi lõppu Poolas otsustas peaminister Tadeusz Mazowiecki 2. detsembril 1989 jaama ehituse aastaks peatada, et koguda arvamusi ja informatsiooni tuumaenergia saatuse kohta. 27. mail 1990 Gdanski vojekoodkonnas peetud referendumil hääletas 86,3% valijatest jaama ehituse jätkamise vastu. Ka näiteks Lech Wałęsa oli tuumajaama vastu. 4. septembril 1990 katkestas Poola ministrite nõukogu jaama ehituse lõplikult tööstusminister Tadeusz Syryjczyki soovitusel, väites, et jaam oleks Poola energiavõrgus ebavajalik ja turvalisus oli küsitav. Selleks ajaks oli enamus jaama toetavast infrastruktuurist ja ligi 40 protsenti esimesest energiaplokist valmis ehitatud. Kaks reaktorit müüdi tuumaelektrijaama töötajate õppeotstarbeks – üks Soome Loviisasse ja teine Ungarisse Paksi.

Jaama katkestamine tähendas Poolas, kus lõviosa elektrienergiast toodetakse kivisöest, süsihappegaasi ja muude saasteainete suurenemist.
**Varioola** on paljuhäälne kolme manuaaliga (kaks klahvistikku ja üks puutetundlik keelpillitehnikas mängitav riba; heliulatus seitse oktavit) elektroonne muusikainstrument, mille aastatel 1955–1959 projekteerisid ja valmistasid elektroonikainsener ja füüsikateadur Anatol Sügis ning helirežissöör Heino Pedusaar Tallinnas. Avara kõlavärvingupaletiga muusikainstrument valmis 1959. aastaks.

Instrument leidis ulatuslikku kasutamist Eesti Raadio ja Eesti Televisiooni stuudiotes, filmide ja kuuldemängude helindamisel ning sõnateatri etenduste (nt Boris Kaburi ulmenäidendi "Rops") saatemuusika salvestamisel, samuti mitmes varietee- ja estraadiansamblis.

Varioola erineb kõigist toonastest samataolistest elektronorelitest heli ataki olemuse (järsust sujuvani) ja vaibumise kiiruse varieeritavuselt. Sellest tuletati ka pilli nimetus. Eripärane on ka see, et etteandesageduse allajagamist pole tehtud triggerite abil, nagu see on tavaline suures osas elektroonsetes muusikariistades (nt retakord).

Peamised interpreedid olid pianistid Valdur Roots, Peeter Saul ja Evi Ross ning organist Rolf Uusväli. Levimuusikat esitasid ja salvestasid Olaf Jürme, Rein Alango, Mart Lille ja Peeter Saul, samuti heliloojad Leo Tauts, Hans Hindpere ja Gunnar Pedraudse. Kahelt viimaselt on ka spetsiaalselt varioolale loodud palu.

1973. aastast kuni 2000. aastani oli varioola Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumi püsiekspositsioonis. Alates 2015. aastast leiab kasutamist kontsertinstrumendina ning õppevahendina, samuti omamoodi museaalina Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia elektronmuusika osakonnas, kus demonstreerib elektronmuusika algusaegu.

Pool sajandit suure publiku ees vaikinud varioola taassünd toimus spetsiaalselt sellele pillile kirjutatud uudispaladega neljalt autorilt (Malle Maltis, Margo Kõlar, Mart Siimer ja Marianne Liik) Eesti Muusika Päevade raames iseseisva kontserdina Eesti Rahvusraamatukogu suures konverentsisaalis 14. aprillil 2016.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 25. märts 2017. Vaadatud 24. märtsil 2017.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
**Keila vald** oli vald Harju maakonnas aastail 1939–1950. Vallamaja asus Keila linnas.

Eesti valdade kaart. Musta kontuuriga vanad vallapiirid, punasega 1939. aastal moodustatud vallad
Vald moodustati 1939. aasta vallareformiga senise Keila valla maa-alast, välja arvatud talude nr A-156, A-155, A-34, A-71–A-74 ja A-142, talude nr A-96–A-99, 19 ja 20 lahustükkide, Tallinna metskonna Klooga metsandiku kvartaalide nr 32 ja 36, Vääna metskonna Klooga metsandiku kvartaali nr 29 ning senise Laitse valla piires asuva Keila valla lahusosa – Jõgisoo mõisa järgi olevate heinamaatükkide maa-alad; senise Laitse valla Vähepereveski nr A-149 talu maa-alast; senise Kloostri valla Margareta Saub maatüki, Põllküla asundustalude nr A-30 ja Vanaasema nr A-31, Tallinna–Keila raudteest põhja pool asuvate Põllküla asunduse heinamaade ja Klooga aedlinna osa maa-aladest; senise Vääna valla Türisalu ja Mõhku külade ja Peetri karjamõisa maatükkide nr A-31, A-32, A-33 maa-aladest.

1939. aastal oli vallas 4038 elanikku, territooriumi suurus oli 26 760,78 ha.

Esimene vallavanem oli Eduard-Voldemar Peanberg. 11. jaanuaril 1940 valiti vallavanemaks Juhan Avamägi.

1939. aastal kuulusid Keila valla koosseisu: Tuula, Valingu, Kumna, Kapsa, Sassi, Lehola, Karjaküla külad, Keila, Ohtu asundus, Niitvälja asundused ja Humalu asundus, Maeru, Ohtu, Nahkjala, Klooga, Kersalu, Laulasmaa, Illurmaa, Lohusalu külad, Klooga asundus, Vasalemma aedlinn, Klooga suvitusrand, Joa, Humalu, Adra, Türisalu, Tõllinõmme, Käesalu, Karjaküla, Ahtma külad, Joa-Meremõisa asundus.

Külanõukogude moodustamine ja valla likvideerimine
--------------------------------------------------

8. augustil 1945 moodustati Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega vallas Joa külanõukogu, Keila külanõukogu, Klooga külanõukogu ja Vasalemma külanõukogu. 

26. septembril 1950 arvati vald Keila rajooni koosseisu.

Viited
------

1. ↑  Maa-ameti kaardirakendused
2. ↑  Väljavõte Vabariigi Presidendi otsusest nr. 87 – 7. oktoobrist 1938 (RT 1938, 87, 776)
3. ↑  588. Harju Maavanema otsus Harju maakonna vallavolikogude valimisringkondade arvu ja nende piiride kohta. Riigi Teataja, nr. 75, 9 september 1939
4. ↑  EESTI NSV TEATAJA, Nr. 35 26. oktoobril 1945, Art 543. Seadlus Harju maakonna valdades küla töörahva saadikute nõukogude moodustamise kohta.
Charles Mingus 1976. aastal
**Charles Mingus Jr.** (22. aprill 1922 – 5. jaanuar 1979) oli kõrgelt hinnatud ja oluliselt džässmuusikat mõjutanud mustanahaline USA džässmuusik, kontrabassimängija, helilooja, ansamblijuht, eksperimenteerija ja muusikaõpetaja. Ta õppis trombooni ja tšellot, kuid loobus tšellomängija karjäärist kontrabassi kasuks, kuna mustanahalistel polnud võimalust tol ajal klassikalises muusikas läbi lüüa. Mingus on saanud oma mitmekülgse loomingu eest nii eluajal kui ka pärast surma mitmeid mainekaid muusikaauhindu.
1993. aastal avaldas USA Kongressi raamatukogu soovi arhiivida kõik Mingusest säilinud dokumendid – noodid, salvestised, kirjavahetus ja fotod – mida asjaosalised kirjeldasid kui "kõige olulisemat džässiajaloo käsikirjakogu". 

Tema arendatud vormiga, tihti massiivseid sümfoonilisi kõlasid sisaldavat *hardbop*-stiilis muusikat peetakse *free jazz*'ile üheks teerajajaks. Mingus kirjutas heliloomingut, mis sisaldab kuumi ja hingestatud *bebop*'i ja *hardbop*'i meelolusid ja tugevat gospelmuusika vaimsust, mille ta ühendas *third stream*'i, *free jazz*'i ja klassikalise muusika elementidega. Ehkki Mingus ise vältis oma heliloomingu liigitamist, lõi ta isikupärast muusikat, mis sulatab klassikalise muusika traditsioone unikaalse eksperimentaalse džässiga. Muuhulgas väitis ta, et tema peamisteks mõjutajateks on Duke Ellington ja kirik. Minguse tuntuim kooslus on sekstett koos Dannie Richmondi, Jaki Byardi, Eric Dolphy, Johnny Colesi ja Clifford Jordaniga.

1970. aastate keskpaigaks põdes Mingus amüotroofilist lateraalskleroosi, mis hävitas ta suurepärase pillimängutehnika sedavõrd, et elu lõpupoolel ta ei suutnud enam pilli mängida. 
Mingus oli väga viljakas – 30 albumit kümne aasta jooksul! Osad džässiajaloolased peavad tema parimaks kompositsiooniks "Epitaphi", mis on kirjutatud 30-liikmelisele orkestrile. Teos on 4235 takti pikk ja kestab umbes 2 tundi, mis teeb sellest maailma pikima džässikompositsiooni läbi aegade. Teost mängiti esmakordselt pea kümme aastat pärast helilooja surma.
Enda sõnul pidas ta oma loomingust parimaks *third stream*'i vaimus kirjutatud lugusid ning 1972. aastal ilmunud albumit "Let My Children Hear Music", kus ta kasutab muuhulgas lisaks suurele džässorkestrile erinevaid arranžeerijaid ja dirigente.

Charles Mingus suri 56-aastaselt Mehhikos Cuernavacas, kuhu ta oli reisinud end ravima. Minguse tuhk on puistatud Gangese jõkke Indias.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib haigusest; haiglasliku vee kartuse kohta vaata artiklit Veekartus; keemia mõiste kohta vaata artiklit Hüdrofoobsus* |

---

**Marutaud** (ka **hüdrofoobia**) on püsisoojaste loomade ägedakujuline närvisüsteemi kahjustav viirushaigus, mis lõppeb praktiliselt alati haigestunud isendi surmaga. Inimese nakatumisel viirusega nimetatakse haigust marutõveks ehk raabieseks.

Haigusetekitajaks on marutõve viirus (sugukond *Rhabdoviridae*, perekond *Lyssavirus*). 

Inimene võib marutõppe nakatuda marutaudi põdeva looma hammustuse tagajärjel. Ravita põhjustab marutõbi alati surmaga lõppevat ajupõletikku.

Eesti on alates 2013. aastast kuulutatud marutaudivabaks riigiks, kuid Aasias ja Aafrikas sureb marutaudi igal aastal kümneid tuhandeid inimesi.

Klassifikatsioon
----------------

RHK-10-e klassifitseerib marutõve jaotises **A82 marutõbi**, mida vajadusel täpsustatakse alamjaotistega. 

**Marutõve rahvusvahelise klassifikatsiooni kohandused RHK-10 alamjaotistena**

| Alamjaotised | Nimetus |
| --- | --- |
| [A82.0] | Metsamarutõbi |
| [A82.1] | Asulamarutõbi |
| [A82.9] | Täpsustamata marutõbi |

### Nakatumine

Haigus levib peamiselt haige loomahammustuse tagajärjel, kui viirusega nakatunud loomasülg sattub haava. Võimalik on, et nakatutakse ka siis, kui haige looma sülg satub silma, ninna, suhu või värskele haavale, kuid tegelikus elus juhtub seda harva. Ohtlik on selline levikuviis eriti seetõttu, et sülg võib olla nakkusohtlik juba 4-10 (15) päeva enne, kui loomal tekivad haigusnähud.

Veterinaaria
------------

 *Pikemalt artiklis Marutaud loomadel*
Veterinaarias nimetatakse püsisoojaste loomade ägedakujulist närvisüsteemi kahjustavat viirushaigust, mis lõppeb alati haigestunud isendi surmaga, **marutaudiks**.

Vaata ka
--------

* bakterid
* vaktsiinsööt

Viited
------

1. ↑  *"Meditsiinisõnastik"*, tõlkijad Katrin Rehemaa, Sirje Ootsing, Laine Trapido, lk 458, 2004, ISBN 9985-829-55-7
2. ↑  , veebiversioon (vaadatud 4.11.2013)
3. ↑  Eesti kuulutati marutaudivabaks maaks[*alaline kõdulink*]*, 9.04.2013, Veebiversioon (vaadatud 9.11.2015)*
4. ↑  Rabies WHO koduleht (vaadatud 09.11.2015)

Välislingid
-----------

* Veterinaar- ja Toiduamet — Marutaud
* Põllumajandusministri määrus,"Marutaudi tõrje eeskiri"*, Veebiversioon (vaadatud 4.11.2013)*
* *Marutõbi*, veebiversioon (vaadatud 4.11.2013)
**Variņi** on küla (*lielciems*) Lätis Smiltene piirkonnas, Variņi valla halduskeskus. Variņi asub Palsa jõe kaldal merepinnast 144 meetri kõrgusel, piirkonna keskusest Smiltenest 23 ja Riiast 142 kilomeetri kaugusel. 

Asula tekkis Teise maailmasõja järel Variņi talu ja vesiveski juurde kui kolhoosi «Oktobris» keskasula. Lisaks vallavalitsusele on külas veel põhikool, rahvamaja, kultuurimaja, raamatukogu ja postkontor. Seal asub Variņi bussipeatus.

Aastal 2016 oli külas 432 elanikku, aastal 2019 aga 406 elanikku.

Viited
------

1. ↑  Vietvārdu datubāze
2. ↑  Latvijas pagasti. Enciklopēdija. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0.
3. ↑  Smiltenes novads
4. ↑  Autotransporta direcija
5. ↑  Vietvārdu datubāze

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Variņi** |

| * v
* r
Variņi valla asulad |
| --- |
| 
Grošļi **·**  Jaunzemi **·**  Ķempes **·**  Ķeņģi **·**  Kuļķi **·**  Lazdiņi **·**  Lindes **·**  Rudbārži **·**  Siliņi **·**  Ūdrupe **·**  **Variņi** |
Mary Gaillard (2015)
**Mary Katharine Gaillard** (sündinud 1. aprillil 1939 New Brunswickis New Jersey osariigis) on ameerika füüsik.

Ta lõpetas 1960. aastal Virginias asuva Hollins College'i bakalaureusekraadiga ja sai 1961. aastal Columbia Ülikoolist New Yorgis magistrikraadi. Aastatel 1964–1968 töötas ta Prantsuse Riiklikus Teadusuuringute Keskuses (CNRS). Doktorikraadi (PhD) teoreetilises füüsikas sai ta 1968. aastal Pariisi 11. Ülikoolis. Seejärel naasis USA-sse, kus asus tööle California Ülikooli Berkeleys (oli aastatel 1981–2009 füüsikaprofessor). 2009. aastast emeriitprofessor.

Gaillardi peamine uurimisvaldkond on osakestefüüsika. Koos Benjamin Leega ennustas ta sarmiga kvargi massi suuruse enne selle avastamist. Ta tegeles ka supersümmeetria ja supergravitatsiooni küsimustega.

Gaillardi teine abikaasa Bruno Zumino (suri 2014) oli samuti füüsik.

Tunnustus
---------

* 1989 – valiti Ameerika Kunstide ja Teaduste Akadeemia liikmeks
* 1991 – valiti USA Rahvusliku Teaduste Akadeemia liikmeks
* 1993 – Sakurai teoreetilise füüsika auhind
* 2000 – valiti Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks

Teoseid
-------

* 2015 – Mary K. Gaillard. *A Singularly Unfeminine Profession: One Woman’s Journey in Physics*. World Scientific Publishing Company, 200 lk, ISBN 978-9814644228

Viited
------

1. 1 2  Mary K. Gaillard. physics.berkeley.edu
**Victor Emanuel Georg von Grewingk** (20 oktoober/1. november 1854 Valga – 18. veebruar 1931 Berliin) oli viimane Tartu justiitsbürgermeister 1889. aastal.

Ta oli Valga kreisiarsti Edelhard Friedrich von Grewingk ja Reinholdine Falck´u poeg. 

Õppis Tartu ülikoolis õigusteadust (cand. jur.), raehärra 1885–1889, justiitsbürgermeister 1889, Tartu ülikooli arhivaar 1892–1894, linnasekretär 1894–1898, Tartu linnapea 1898–1917. 

Tartu Suurgildi liige 1895, gildivanem 1914–1922.

Abiellus 29. augustil/10. septembril 1884 Tartus Tartu ülikooli mineraloogiaprofessori Constantin von Grewingki tütre Maria von Grewingkiga (15/27. juuni 1856 Tartu – 10. märts 1929 Tartu).

Kirjandus
---------

* Dorpater Ratslinie 1319–1889 und das dorpater Stadtamt 1878–1918. Bearbeitet von Robert Arthur von Lemm. Marburg/Lahn, 1960.
* R. Ottow, Album Dorpato-Livonorum, im Auftrage des Konvents, Dorpat 1908, lk. 296


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Wilhelm Bock** | **Tartu linnapea**1898–1917 | Järgnev**Heinrich Luht** |