recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Talviki kirik
**Talviki kirik** on kirik Norras Troms og Finnmargi maakonnas Alta vallas Talviki külas.

Talviki kiriku ajalugu algab kiriku rajamisega Årøya saarele 1694. aastal. Kirik rajati Årøya saarele seal oleva vana kaitserajatise asemele. Kuid juba mõne aja pärast hakati kirikut üle viima Talvikisse ja 1705. aastal alustas see seal tegevust. Hooldusprobleemide tõttu kirik lagunes, mistõttu alustati uue kiriku ehitamist, mis valmis 1734. aastal. Kirik valmistati puidust ja seal oli 220 istekohta ja 80 seisukohta. Kirik teenis inimesesi peaaegu poolteist sajandit. 1882. aasta 16. jaanuari ööl purustas tugev torm kiriku, nii et alles jäi ainult kirikukell ja üht-teist sisustusest. Üsna pea ehitati uus kirik, mis pühitseti sisse 17. oktoobril 1883. See kirik tegutseb tänapäevani. Kirikus on 410 istekohta.

Kiriku juures asub mälestuskivi kohalikule mehele Helge Helgesenile, kes varjas end ja relvi Teise maailmasõja ajal sakslaste eest. Kuid 7. novembril 1944 Saksa patrull siiski avastas Helge ja ta sõbrad ning põgenemise käigus sai Helge surmavalt haavata.

* 
* Mälestuskivi Helge HelgesenileMälestuskivi Helge Helgesenile
* 
*

Kirjandus
---------

* Helge Helgesen
**"Pikad sammud"** on eesti kirjaniku A. H. Tammsaare 1908. aastal ilmunud uudisjutt. 1921. aastal ilmus "Pikad sammud" žanrinimetusega "novell".

Loo keskmes on Olga, Otto ja Heinrichi armukolmnurk. Süžee arenedes lisandub kõrvalliinina Heinrichi ja Leeni armusuhe. Kogu loo vältel kirjeldatakse enim Heinrichi tundemaailma, ehkki suured muutused toimuvad kõigis noortes. Ajakirjanik Heinrich Orisoo, kes on loo alguses kõrgete ja üllaste ideaalidega, muutub pärast Olgas pettumist andestamatuks, naistega manipuleerivaks ja egoistlikuks noormeheks. Samas Otto, kes algselt suhtus naistesse pealiskaudselt, muutub kannatuste ja süütunde najal üha eetilisemaks ning empaatilisemaks.

Teos on kirjutatud impressionistlikus stiilis ja selles jälgitakse tegelaste meeleolude tundevarjundeid.

Jutustuse "Pikad sammud" sisus ja kunstilises teostuses leidub palju ühiseid jooni novelliga "Noored hinged".

Tegelased
---------

* Olga Kamar – Otto ja Heinrichi sõbratar
* Heinrich Orisoo – Otto sõber, emand Martini üüriline
* Otto Leiser – Heinrichi sõber
* emand Martin – Heinrichi korteriperenaine, Leeni ema
* Leeni – emand Martini tütar

Viited
------

1. ↑  Anton Tammsaare. *Jutustused II*, Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus, 1960. Lk 533.
2. ↑  Anton Tammsaare. *Jutustused II*, Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus, 1960. Lk 521-522.

Välislingid
-----------

 Pikad sammud – alliktekstid Vikitekstides
**A4Tech** on Hiina Vabariigi (Taiwani) elektroonikaettevõte. A4Tech on maailmas üks suuremaid arvuti välisseadmete tootjaid. 

A4Tech töötab välja ja toodab klaviatuure, hiiri, veebikaameraid, kõrvaklappe, kõlareid ja mänguseadmeid. Ettevõtte eesmärgiks on uurida ja arendada tipptasemel tooteid, et parandada seadmete kasutamise mugavust. Üldiselt keskendutakse hiirte ja klaviatuuride arendamisele ja tootmisele.

Ettevõttel on kolm suurt kontorit. Peakontor Min-Chuan Rd. Hsin-Tien, Taipei, Taiwan (R.O.C.), mis on Taiwani kontor. USA kontor: Chino, California, USA, mis on mõeldud Põhja-Ameerika klientidele. Hiina kontor: Xiwang Industrial rajoon, Tiantangwei, Fenggang Town, Dongguan City, Guangdong, Hiina, mis on globaalne kontakt.

Tooted
------

A4Tech toodab seadmeid nii tavakasutajatele kui ka mänguritele. Nende tooted on suunatud enamasti mänguritele. Ettevõte pakub oma toodetel ka juhtmevaba tehnoloogiat.

### V-Track ja *holeless-*hiired

A4Tech tõi turule enda loodud V-Tracki ja ilma auguta hiired, mis tagavad kasutajatele tunduvalt paremad tingimused. V-Track hiir kujutab endast vertikaalse laseri tehnoloogiat, mis annab täpsema hiiretöö ja kvaliteetsema tulemuse, võrreldes tavalise optilise hiirega paraneb kvaliteet ligi 3 korda. Ettevõtte loosung selle kohta on: "Töötab isegi juuste peal". 

*Holeless* ehk auguta hiir on tehnoloogia, millel puudub standardne auk hiire põhjal. See võimaldab liikumist peaaegu igal pinnal ning takistab tolmu sattumist hiire sisemusse.
Gunnar Karlson
**Gunnar Åke Karlson** (sündinud 7. aprillil 1958 Karlskronas) on Rootsi endine sõjaväelane (kindralmajor). Ta oli aastatel 2012–2019 Rootsi sõjaväeluure ülem.

Elulugu
-------

Ta lõpetas aastal 1977 Växjös gümnaasiumi. Seejärel õppis ta aastatel 1977–1980 Karlbergi sõjakoolis, misjärel sai ta leitnandiks Kronobergi rügemendis. Aastal 1983 sai ta kapteniks; aastal 1983 õppis ta kaitseväe tõlkide koolis. Ta oli 1984. aastal jalaväe lahingukooli abiõpetaja ja rühmapealik. Ta oli Kõrgema Sõjakooli üliõpilane ja läbis seejärel sõjaväe peastaabi kursuse aastal 1984. Aastal 1986 sai ta kapteniks ja oli aastal 1987 Dali rügemendi kompaniiülem. Aastal 1988 oli ta Kronobergi rügemendi major. Aastatel 1988–1990 läbis ta akadeemias kaheaastased kursused ja määrati Eriväelaste Jalaväe Sõjakooli taktikaõpetajaks, ta töötas sellel ametikohal aastani 1991. Aastatel 1991–1993 oli ta Rootsi armee staabiohvitser ja pataljoni Nordbat 2 staabiülema asetäitja, mis kuulus Bosnias ja Hertsegoviinas teeninud ÜRO üksusesse UNPROFOR. Aastal 1994 ülendati ta kolonelleitnandiks ja määrati seejärel Karlbergi Akadeemia juhtimis- ja kontrolliõppejõuks. Aastatel 1995–1996 oli ta Tšetšeenias töötanud OSCE abirühma juhi asetäitja.

Aastatel 1996–1998 oli ta Rootsi armee 4. idadiviisi peakorteri esimese diviisi ülem ja aastatel 1998–2000 Smålandi brigaadi ülema asetäitja. Ülendati 2000. aastal koloneliks ja määrati Rootsi NATO-missiooni sõjaväelise esindaja asetäitjaks, ta töötas sellel ametikohal aastani 2003. Aastal 2003 määrati ta Gotlandi rügemendi ülemaks, ta teenis seal aastani 2005. Aastani 2004 töötas ta välisministeeriumi sõjalise eksperdina NATO alalises esinduses Brüsselis, aastast 2004 on ta Rootsi Kuningliku Sõjateaduste Akadeemia liige. Aastal 2006 läbis ta kursused Rootsi kaitseülikoolis Solbakis, aastal 2007 sai ta brigaadikindraliks.

Aastatel 2006–2007 töötas ta Rootsi relvajõudude kõrgeima ülemjuhatuse personaliosakonna juhatajana ja aastatel 2008–2009 Rootsi välisministeeriumi sõjalise nõunikuna. Ta on lõpetanud Euroopa Julgeoleku- ja Kaitsekolledži kõrgeimal tasemel Euroopa julgeoleku ja kaitse erialal, aastal 2009 ülendati kindralmajoriks. Ta töötas Rootsi relvajõudude väljaõppe ja hangete osakonna abidirektorina, aastatel 2009–2012 sõjaväelise väljaõppe juhina. Aastatel 2012–2019 oli ta Rootsi sõjaväeluure (*Militära underrättelse- och säkerhetstjänsten* ehk MUST) ülem.

Välislingid
-----------

* Gunnar Karlssoni CV (arhiiviversioon)
Mõisa peahoone (2012)
Mõisa peahoone (2012)
**Pikajärve mõis** (saksa keeles *Langensee, Johannishof*) oli Võrumaal Kanepi kihelkonnas asunud rüütlimõis. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Kanepi valda.

Mõis asutati 1749. aastal ida pool asuvast Valgjärve mõisast eraldatud osast. Asutamise ajal kandis ta nime Johannishof, ent aastal 1869 nimetati ümber Langenseeks.

Mõisa omanikud on olnud Schreiterfeldid, Budbergid, Glasenappid, Rothid, Bergid ja Oettingenid. 1873–1919 omasid mõisat Muellerid. Pärast seda jäi Muelleritele kuni Teise maailmasõjani veel väike jäänukmõis koos mõisasüdamega.

Mõisa praegune hoonestus pärineb von Muellerite ajast, põhiliselt 20. sajandi algusest. Mõisa peahoone on juugendstiilis ja valmis 1908. Säilinud on hulk kõrvalhooneid, mis kõik on valminud maakivist: tallisaal, väike tall, ait-kuivati, jääkelder ja viinaköök.

Mõisakompleks on tänapäeval restaureeritud ja eraomanduses. Peahoonet nimetatakse Cantervilla lossiks ning see on ühtlasi ürituste korraldamise paik ja majutusasutus. Mõisahoonet ümbritseb mõisapark.

Mõisa sinises saalis asub kunstigalerii, mis asutamise ajal oli lähikonnas ja kogu Põlvamaal ainus. Osa galerii teoseid on müügis. 2016. aasta juuli seisuga on võimalik osta 28 autori teoseid, mis kuuluvad peamiselt eesti ja vene kunsti hulka. Galerii vähemväärtuslik osa paikneb tallis.

Mõisapargis on Valdo Pandi mälestussammas. Valdo Pant sündis ja elas mõisast mõne kilomeetri kaugusel.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Pikajärve mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 16.05.2015)
2. 1 2 3 4 5  Cantervilla mõisast Vaadatud 3. juulil 2016

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Pikajärve mõis** |

* Pikajärve mõis Eesti mõisaportaalis
Lamedalehised jõgitakjad 
**Jõgitakjas** (*Sparganium*) on kõrreliselaadsete seltsi hundinuialiste sugukonda kuuluv veetaimede perekond.

Teaduslikult kirjeldas jõgitakjaid esimesena Linnaeus 1753, kes eristas kaht liiki: harulist ja väikest jõgitakjat. Hiljem ühendati jõgitakjad hundinuiadega samasse perekonda (seda tegid näiteks Rolf Dahlgren 1983 ja 1989 ning Robert Thorne 2002). Kuid 1998 välja antud APG süsteem tunnistas jõgitakjaid omaette perekonnana, samuti 2003 välja antud APG II ja 2009. aasta APG III süsteem.

Perekonda kuulub paarkümmend liiki. Nad kasvavad peamiselt parasvöötmes ja lähisarktikas.

Kirjeldus
---------

Jõgitakjad on kuni 8 dm kõrgused taimed, mis kasvavad poolenisti vees. Tavaliselt on jõgitakjatel lineaalsed lehed, aga mõnel on need küllalt lihakad ja peaaegu kolmnurkse läbilõikega. Lehed on 3–12 mm laiad, selgelt eristuva soonega keskel ja ererohelised. Lehed säilitavad värvi hilissügiseni. Nendel liikidel, mis kasvavad sügavas või voolavas vees, on lehed täielikult vee all või nende ülaosa toetub veepinnale.

Vars on püstine, kas harunenud või lihtne. Tavaliselt ulatub vars veest välja, aga esineb vorme, mis veepinnalt kõrgemale ei ulatu. Niisugustel on pikad nõrgad lehed.

Õied on väikesed ja koondunud nuttidesse. Ühel taimel on mitu nutti, mis omakorda moodustavad tõlviku. Tõlviku ülemistes nuttides on üksnes isasõied ja alumistes üksnes emasõied. Isasõis koosneb 3–6 silmapaistmatust pruunikast kattelehest ja pikkadest valgetest tolmukatest, mille tolmukapead annavad õisikule villatordi kuju. Emasõies on 3 kattesoomust ja emakas, mille emakasuue on 1,2–2 mm pikk. Emasõisikud puhkevad mitu päeva varem. Sel ajal on taime enese tolmukad veel kindlalt õide suletud ja see võimaldab risttolmlemist.

Vili on 4–7 cm pikk ja selles on üks seeme. Viljal on terav ots. Ühe tähiku emasõitest moodustub kerajas koguvili, mis meenutab pisut siili okkaid. Viljad võivad levida nii tuule kui vee abil. Kui vili vette langeb, püsib ta kaua pinnal ja võib vooluga läbida pikki vahemaid.

Lisaks seemnetele võib jõgitakjas levida ka risoomi tükkide abil.

Eesti liigid
------------

* *Sparganium angustifolium* – lamedalehine jõgitakjas
* *Sparganium emersum* – liht-jõgitakjas
* *Sparganium erectum* – haruline jõgitakjas
	+ *S. erectum* ssp. *microcarpum* – väikeseviljane jõgitakjas
	+ *S. erectum* ssp. *neglectum* – põlu-jõgitakjas
* *Sparganium glomeratum* - kera-jõgitakjas
* *Sparganium gramineum* – ujuv jõgitakjas
* *Sparganium natans* – väike jõgitakjas

Teisi liike
-----------

* *Sparganium americanum*
* *Sparganium androcladum*
* *Sparganium antipodum*
* *Sparganium eurycarpum*
* *Sparganium fallax*
* *Sparganium fluctuans*
* *Sparganium hyperboreum*
* *Sparganium japonicum*
* *Sparganium minimum*
* *Sparganium ramosum*
* *Sparganium stenophyllum*
* *Sparganium stoloniferum*
* *Sparganium subglobosum*
Rae valla vapp
**Rae valla vapp** on Harju maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Rae valla vapp.

Vapp on kinnitatud 5. mail 1992.

Vapi autor on Priit Herodes.

Vapi kirjeldus
--------------

Kilbi jaotab neljaks hõbedane rist. Esimesel ja neljandal mustal väljal on hõbedane tammeleht, teine ja kolmas väli on punased.

Põhjendus
---------

Mustad väljad ühenduses hõberistiga sümboliseerivad valla seotust esimese eestikeelse piibli ilmumisega ja valla talupidamise traditsioonidega. Tammelehed tähistavad kohalikku legendi pruudi-peiu tammedest ja on seotud Lehmja tammikuga. Punased väljad koos hõberistiga viitavad Harjumaale ning Tallinna rae ühisele vapile.

Vapi kasutamise kord
--------------------

Valla vappi on lubatud kasutada:

1. vallavolikogu, vallavalitsuse, Rae Vallavalitsuse kui ametiasutuse ja tema ametite, valla asutuste ning äri- ja muude ühingute, mille ainuaktsionäriks või ainuosanikuks on vald, pitsatitel, dokumendiplankidel ja muudel infokandjatel.
2. valla aukirjadel, autasudel, meenetel ja ametimärkidel, samuti eelmises punktis nimetatud valla asutuse ümbrikel ja muudel ametlikel trükistel.
3. Rae Vallavalitsuse hoonetel ja/või siltidel ning hoonetel, kuhu valla vapp ajalooliselt kuulus ja valla piiritähistel.

Valla vapi kujutisega tooteid (meened, laualipud, kleebised jms) võib valmistada ja müüa ainult vallavalitsuse loal.

Valla vapi kujutist on lubatud kasutada käesoleva paragrahvi lõike 1 punktis 1 nimetamata asutuste ja organisatsioonidel infokandjatel, kui asutus või organisatsioon teostab töid vallavalitsuse tellimisel.

Vapi ajalugu
------------

Teadaolevalt on Rae valla vapp ja lipp esimesed vallasümbolid taasiseseisvunud Eestis. Need kanti riiklikku registrisse 5. mail 1992.

Äsja taastatud Rae valla juhid pöördusid abi saamiseks Priit Herodese poole, kuna Rae vallal ja Muinsuskaitse Seltsil oli seoseid enne kummagi juriidilist sündi. Rae valla sümboleid hakati kohe kasutama, kuigi tol ajal oli igasuguste meenete ja trükiste valmistamine hoopis keerulisem kui praegu. Rae valla vapp oli eksponeeritud ka esimesel suurel Eesti ja Soome ühisnäitusel "Heraldika tänapäeval", mis avati Eesti Vabariigi 75. aastapäeva ürituste raames Tallinnas Eesti Muinsuskaitse Seltsi 5. aastapäeval 12. detsembril 1992. See oli eksponeeritud ka muudel heraldikanäitustel nii kodu- kui ka välismaal.

Esimese volikogu koosseisu liikme Rein Karmi sõnade kohaselt on Rae valla vapp esimese vabariigi aegse Rae valla vapi edasikandja. Algkujutis saadi eestiaegse isikutunnistuse pitserilt, mida arutelude tulemusena täiendati tammelehtedega, mis osutavad iidsele tammikule ja legendile Lehmja tammiku pruudi-peiu tammedest.

Vaata ka
--------

* Rae valla lipp

Välislingid
-----------

* Rae valla sümboolika valla kodulehel
* Rae valla sümboolika Riigikantselei kodulehel
Leevaku hüdroelektrijaam Võhandu jõel
Leevaku hüdroelektrijaam
**Leevaku hüdroelektrijaam** asub Põlva maakonna Räpina valla Leevaku külas Võhandu jõel. Elektrijaam töötas aastatel 1917–1968 ja on jätkanud tegevust 1993. aastast tänapäevani.

Ajalugu
-------

Vesiveski ehitati Leevakule 1835. 1893. aastal tegutsesid juba jahu- ja saeveskid, samuti sai seal villa kraasida. 1880. aastatel asutatud manufaktuuris kooti sineliriiet ja vooditekke Vene armeele. Kui 1905. aasta suvel seati vabrikutes sisse kahe vahetusega töö, ulatus tööliste arv 45-ni. 1910. aastast tootis tööstusettevõte oma tarbeks elektrit. 1917. aastast alates müüdi elektrienergiat taludele ja Toolamaa mõisale.

Praegune hüdroelektrijaama hoone ehitati aastal 1933. Arhitekt on teadmata.

Leevaku hüdroelektrijaam hävis II maailmasõja ajal. 1947. aastal taastati elektrijaam Võrumaa noorte ühistööna. Ehituse algataja oli tollane ELKNÜ Võru Maakonnakomitee sekretär Feliks Pärtelpoeg, töid juhatas Andres Ojasoo. Kirjanduslikult tegi tollaste kommunistlike noorte löökehituse tuntuks Juhan Smuul poeemiga "Järvesuu poiste brigaad". Ehitusel töötas ka hilisem luuletaja Paul Haavaoks, kes kirjutas jaama taastamisest raamatu "Eelkarastumine" (1974). 

1962. aastal pandi elektrijaama hoonele mälestustahvel. Jaam töötas 1968. aastani, viis aastat hiljem lõhkusid tulvaveed tammi.

Elektrijaam taastati ja avati taas 1993. aastal. Jaama võimsus on 2014. aastal 185 kW ja seda haldab alates taastamisest 1993. aastal AS Generaator.

Suvekuudel on elektrijaamas avatud muuseum. Tutvuda saab nii jaama enda, Leevaku ajalugu tutvustavate stendide kui ka nõukogudeaegsete elektrimõõdikutega.

Viited
------

1. ↑  Leevaku hüdroelektrijaama eksperthinnang
2. ↑  Talv lasi hästi hüdroelektrit teha. Postimees, 14.03.2013.

Välislingid
-----------

* Leevaku hüdroelektrijaam
**Jõhvi Saksa sõjaväekalmistu** on kalmistu Jõhvi kihelkonnas Virumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Jõhvi linnas Jõhvi vallas Ida-Viru maakonnas.

Kalmistu asub Rakvere ja Kalmistu tänava ristis, peasissekäiguga Kalmistu tänavalt. Loodesse üle Kalmistu tänava jääb Jõhvi kalmistu. Kalmistu pindala on 1,12 ha.

Kalmistu ei ole muinsuskaitse all, kuid see jääb Jõhvi kalmistul olevate mälestiste (Jõhvi kalmistu kabel ja Jõhvi II maailmasõja matmispaik) suurde kaitsevööndisse, mis katab nii mälestised, Jõhvi kalmistu, Jõhvi Saksa sõjaväekalmistu kui ka Jõhvi mõisa tuuliku.

Ajalugu
-------

Kalmistu pärineb 1944. aastast ning sinna maeti Teises maailmasõjas Kirde-Eesti lahingutes Saksamaa poolel hukkunuid.

Kalmistu korrastati ja taaspühitseti 2001. aastal.

Viited
------

1. ↑  "Jõhvis toimub saksa sõjaväekalmistu 10. aastapäeva mälestusüritus". www.DELFI.ee, 15. juuli 2011

Välislingid
-----------

* "Jõhvis toimub saksa sõjaväekalmistu 10. aastapäeva mälestusüritus". www.DELFI.ee, 15. juuli 2011
**Łyskava klooster** või **Lõskava klooster** (Valgevene keeles *Кляштар місіянэраў*) on endine klooster Valgevenes Bresti oblasti Pružany rajoonis Zielanievičy külanõukogus Łyskavas. Kloostrikompleksi hooned on arhitektuurimälestistena riikliku kaitse all.

Ajalugu
-------

Aastal 1751 lubas toonane Łyskava omanik J. Bychowiec asulasse asuda Congregatio Missionise mungaordul; ühtlasi andis ta ordu käsutusse vana Łyskava Püha Kolmainu kiriku puidust hoone. See lammutati ja aastail 1763–1785 ehitati selle asemele uus kivist kirikuhoone. Aastal 1818 lisati sellele ka torn. Teine hoone kloostrikompleksis oli barokkstiilis eluhoone, mille esimesel korrusel asusid ka sepikoda ja söögisaal. Kirikuhoone on tänapäeval varemeis, eluhoones asub tänapäeval ambulatoorium.

Arhitektuur
-----------

Kirik on ühelööviline. Altar asub apsiidis; kiriku külgedel asuvad kabelid. Pühiruum on ruudukujuline, seda kattis ristvõlv. Ristvõlv oli ka käärkambri laeks.

Kirikutorn on neljakorruseline. Torni nurkades asuvad voluutidega pilastrid. Pilastrid palistavad ka kiriku enda seinu, nende vahel asuvad kaaraknad.

Põhjapoolses kabelis on säilinud ühevärvilise seinamaalingu fragmendid.

Eluhoone on kahekorruseline Π-kujuline hoone. Peasissekäik asub kirikupoolsel küljel. Hoone seinu kaunistavad pilastrid, korruseid eraldab otsmistel seintel karniis. Alumise korruse pilastrid on tehtud rustikas. Alumise korruse aknad asuvad kaarekujulistes niššides.

Eluhoone koridoride lagesid katab silindervõlv, koridoride ristumispaikades on selle asemel ristvõlv.

Galerii
-------

* Kiriku tornKiriku torn
* Kloostri eluhooneKloostri eluhoone
* Kloostri eluhoone sissepääsKloostri eluhoone sissepääs
* Koridorid eluhoone teisel korruselKoridorid eluhoone teisel korrusel
* Kloostri alumise korruse aknad asuvad kaarekujulistes niššidesKloostri alumise korruse aknad asuvad kaarekujulistes niššides

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Łyskava klooster** |

* Fotod kloostrist
**Pjotr Fjodorovitš Aleksejev** (1813? Peterburi – 1870? Holmogorõ, Arhangelski kubermang) oli vene luuletaja, üliõpilaslaulik ja gümnaasiumiõpetaja.

Aleksejev sündis arvatavasti 1813. aastal Peterburis ja alustas samas ka oma haridusteed. 1834–1838 järgnesid ülikooliõpingud Tartus, kus ta alustas kameralistikaga, aga suundus hiljem meditsiiniteaduskonda, kuid ei lõpetanud stuudiumi. 1829. aastast oli ta vastasutatud vene tudengite korporatsiooni Ruthenia liige ja sellesse aega jäävad samuti tema esimesed luulekatsetused.

Luuletaja esimesed luuletused, "Koidik" ja "Minu täht", ilmusid 1838. aastal. Aasta hiljem trükiti ajakirjas Otetšestvennõje zapiski (Oтечествeнные записки – 'isamaalised kirjutised') tema tõlge Friedrich Schilleri ballaadist "Sukelduja" (*Der Taucher*) ja almanahhis "Утреннaя заря" ('koidupuna') ilmus Aleksejevi luuletus "Ööbik" (*Соловей*). Schillerit tõlkis ta ka hiljem ("Rõõm").

Aleksejev tegutses algul Tartu erapansionaatides vene keelt ja kirjandust õpetades ning sellest kujunes peagi tema põhitegevus.

1840. aastal ilmus tema luulekogumik "Лирические стихотворения и сказки" ("Lüürilised luuletused ja muinasjutud"), mis sai positiivse vastuvõtu osaliseks. Tartus kujunes välja laus vene üliõpilastest koosnev luulekoolkond, kus tõusis kõige selgemalt esile Nikolai Jazõkovi luule, aga kelle loomingut matkivat üliõpilaslaulu viljelesid mitmed Ruthenia korporantidest poeedid, nagu Aleksandr Karamzin, Nikolai Ivanov jt.

Aastatel 1839–1861 (teistel andmetel hoopis 1840–1861) oli ta õpetaja Varssavi õpperingkonna haridusasutustes ning seal anti 1841. aastal välja ka tema romantiline poeem "Мель-Дона", mis räägib Tartus tekkinud traagilise lõpuga armukolmnurgast. Kriitikud ei andnud sellele teosele armu. Samal perioodil tükiti Peterburis ära mitmed tema teosed, nagu "Kaasaegne hääl vene sõdalaste auks ja kuulsuseks" (1854), "Närtsimatu luuderohi Issandas lahkunud valitseja Nikolai I kalmule" (1859), "Troonipärija, Tema Keiserliku Kõrguse Nikolai Aleksandrovitši täisealiseks saamise puhul" (1859) ja "Rahva tänulikkus Tema Keiserlikule valitsejale Aleksander II le" (1861), kuid suuremat tähelepanu need ei pälvinud.

Säilinud on ka 1844–1849 loodud, aga avaldamata jäänud luuletused ja kogumik luuletaja enda eluolu ning argieluvaateid kirjeldavat luulet aastatest 1854–1867. Viimaste seast leiab ka luulevormis kirjelduse 30. juulil 1860 toimunud kohtumisest ukraina kirjaniku Tarass Ševtšenkoga.

Aastatel 1861–1864 õpetas ta Arhangelskis ladina keelt ning töötas seejärel lühikest aega Šiauliai gümnaasiumis. 1869. aastal läks ta riiginõuniku auastmes pensionile ja suri järgmisel aastal Holmogorõs Arhangelski kubermangus.

Pjotr Aleksejevi vähene panus kirjandusse ning originaalsete tähtteoste puudumine on jätnud ta siiski vene kultuuris teisejärguliseks kirjameheks. Olulisem osa selle luuletaja loomingust jäi Tartus veedetud üliõpilasaastatesse.

Välislingid
-----------

* Pjotr Aleksejev (1813 ? – 1870 ?) EEVA
Łyntupy mõisa peahoone
Vaatetorn
**Łyntupy mõis** (*маёнтак Лынтупы*) on mõis Valgevenes Viciebski oblastis Pastavy rajoonis Łyntupy külanõukogus Łyntupy alevis.

Łyntupy mõisa esimesed omanikud olid Hülzenid, seejärel aga Buczyńskid. Aastal 1591 oli selle inventaris lisaks vanale peahoonele veel kuus põllumajanduslikku tootmishoonet. Aastal 1854 läks see Biszewskite valdusse, jäädes nende omandisse aastani 1939. Aastal 1884 kuulus mõisale 412 morgenit maad.

Sealse mõisakompleksi rajas Józef Biszewski. Ehitustööd algasid XIX sajandi lõpus, peahoone valmis aastal 1907.

Mõisa peahoone esindab uusrenessanssi. Hoone projekteeris arhitekt Tadeusz Rostworowski. Hoone on kahekorruseline. Selle esiküljel asub lai sammastega portikus, mis avaneb palkonile. Hoone on asümmeetriline. Selle vasakul tiival asub nelinurkne torn, paremal aga pilastritega risaliit. Paraadsissekäigu juurest laskub alla Lyntupka jõe graniitsillutisega kaldapealsele treppide kaskaad. Aastal 1919 põles hoone, Józef Biszewski lasi selle küll taastada, ent asus elama hoopis oma kontorisse. Hoone oli kasutusel kohaliku keskkoolina. Tänapäeval on see eraomanduses.

Mõisakompleks jaguneb kaheks tsooniks. Peahoone juures asub paraadkompleks, kus asuvad lisaks peahoonele veel parter, teenritele mõeldud tiibhoone, pruulikoda ja kabel. Peahoone taga asuvad tootmishooned ja park (nende seas on ka veski). Tootmishoonete vahel asub ka laskeavadega vaatetorn.

Regulaarse planeeringuga pargi pindala on kuus hektarit. Sinna on rajatud neli kanalit, mis lähtuvad Lyntupka jõest ja viivad nelja tiigini. Pargis kasvavad hõbevaher, torkav kuusk, euroopa lehis, siberi nulg ja hall pähklipuu.

Viited
------

1. ↑  Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, Tom V (Kutowa Wola – Malczyce)
2. ↑  Białoruś: dworki Radziwiłłów, Potockich, Reytanów czekają na kupców
3. ↑  Ziemia lidzka

Välislingid
-----------

 Łyntupy mõis – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Mõis portaalis Radzima.org
* Fotod mõisakompleksist
**Pjotr Grigorjevitš Bogatõrjov** (vene keeles Пётр Григорьевич Богатырёв; 16./28. jaanuar 1893 Saratov – 18. märts 1971 Moskva) oli vene folklorist, etnograaf, tõlkija. 

Ta oli seotud Praha lingvistilise ringi ning ka Tartu–Moskva semiootikakoolkonnaga. Ta oli üks etnosemiootika rajajaid.

Bogatõrjov tõlkis esimesena vene keelde Jaroslav Hašeki romaani "Vahva sõduri Švejki juhtumised maailmasõja päevil".

Bogatõrjov on maetud Vostrjakovo kalmistule.

Teadustegevus
-------------

Bogatõrjov alustas teadustegevust rahvakommete ja maagiliste toimingute uurijana. Esimesse ekspeditsiooniperioodi Bogatõrjovi teadustegevuses kuuluvad 1915.–1919. aasta sõidud üliõpilasena. Mais-juunis 1915 uurisid Pjotr Bogatõrjov, N. F. Jakobson ja Roman Jakobson Moskva kubermangu Vereja maakonna murdeid ja suulist pärimust, "kirjutati üles umbes kakssada muinasjuttu, koos suure hulga laulude, ennete, vanasõnade, mõistatuste, uskumuste, rituaalide ja kommetega". Ta tegi mitu ekspeditsiooni Taga-Karpaatiasse, mille tulemusi üldistas raamat "Магические действия, обряды и верования Закарпатья" (1929). Ta uuris rahvateatrit, analüüsis võrdlevalt slaavi rahvaste folkloori. 

Bogatõrjov kirjutas üle kolmesaja töö rahvateatrist ning folkloori poeetikast ja semiootikast. Tema tööd on avaldatud vene, tšehhi, inglise ja prantsuse keeles. Ta oli õpiku "Русское народное поэтическое творчество" toimetaja ja üks autoreid.

Viited
------

1. ↑  
Якобсон Р. О. Язык и бессознательное, 1996, lk 103.
**"Kuningatütar klaasmäel"** (ATU 530) on rahvusvaheliselt levinud imemuinasjutu tüüp. 

Laia levikuga jututüüp "Kuningatütar klaasmäel" on papüürusel kirja pandud juba Muinas-Egiptuses Uue riigi perioodil, jututüüp on levinud muu hulgas ka eestlaste ja naaberrahvaste hulgas.

Ladina-Ameerika hispaaniakeelsete jutuvestjate hulgas kuulub tüübi kohalik redaktsioon "Seitsmevärviline hobune" populaarsemate muinasjututüüpide hulka samuti kui kaks sellega lähedalt seotud muinasjututüüpi "Kolm rüüd" (ATU 510B, rahvusvaheliselt tuntud nime all "Eeslinahk") ja "Tuhkatriinu" (ATU 510A).

Viited
------

1. ↑  Livšits 1979: 78–83
2. ↑  Kristi Salve. Etnilise ajaloo kajastusi Eesti muinasjuturepertuaaris (läänemere-balti suhted). Raamatus: Võim ja kultuur 2. Toimetanud Mare Kõiva. Tartu: Eesti Kirjandusmuuseum 2006, lk 328.
3. ↑  John Bierhorst. Latin American tales. Raamatus: Donald Haase (ed.). The Greenwood Encyclopedia of Folktales and Fairy Tales. Vol 2: G-P. Westport, Connecticut & London: Greenwood Press 2007, p. 560.

Välislingid
-----------

* Kuningatütar klaasmäel
Valeri Bortšin
**Valeri Viktorovitš Bortšin** (*Валерий Викторович Борчин*; sündinud 11. septembril 1986) on Venemaa kergejõustiklane (20 km käimine).

Bortšin sai olümpiakulla 20 km käimises 2008.aasta olümpiamängudel Pekingis ajaga 1:19.01. 2006. aasta Euroopa meistrivõistlustel Göteborgis sai ta hõbemedali. Aasta hiljem, alla 23-aastaste Euroopa meistrivõistlustel võitis ta kuldmedali. 2007.aasta MM-il Osakas katkestas ta võistluse.

Venemaa meistriks on Bortšin tulnud aastatel 2006, 2008 ja 2009. Hõbemedali sai ta 2005. aastal. Maailma karikavõistlustel Tšeboksarõs sai ta 2008. aastal hõbemedali. 2009. aasta MM-il Berliinis ja 2011. aasta MM-il Daegus tuli Bortšin 20 km käimises maailmameistriks.

2005. aasta kevadel jäi Bortšin vahele dopinguga (efedriiniga) ja sai aastase võistluskeelu 1. juunist 2005 kuni 31. maini 2006.

Saavutused
----------

###  Olümpiamängudel

* 2008 Hiina Pekingis
	+ **olümpiavõitja** 20 km käimises **1:19.01**

### Maailmameistrivõistlustel

* 2009 SaksamaaBerliinis
	+ Kuld **maailmameister** 20 km käimises **1:18.41**
* 2011 Lõuna-Korea Daegus
	+ Kuld **maailmameister** 20 km käimises **1:19.56**

### Euroopa meistrivõistlustel

* 2006 Rootsi Göteborgis
	+ Hõbe hõbemedal 20 km käimises **1: 20,00**

Isiklikud rekordid
------------------

| Ale | Tulemus | Aeg | Koht |
| --- | --- | --- | --- |
| 10 000 m käimine | **43.18,0** | 12. juuni 2004 | Tšeboksarõ |
| 10 km käimine | **38,11** | 30. mai 2009 | Kraków |
| 20 km käimine | **1:17.38** | 28. veebruar 2009 | Adler |

Välislingid
-----------

* Valeri Bortšin Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel Muuda Vikiandmetes
* Valeri Bortšin Venemaa kergejõustiku kodulehel  (ing. k)
Väike-Pakri pangal paljanduvad ka Aseri lademe lubjakivid
**Aseri lade** on keskordoviitsiumi ladestiku regionaalne kronostratigraafiline üksus (lade). Seda hakkas esimesena eristama Hendrik Bekker aastal 1922. Lademe stratotüüp asub Aseri paemurrus, lademe laiendatud stratotüüp on pärit Sirtsisoo puuraugust number 526. Lade on nime saanud Aseri alevikult.

Aseri lademe all lamab keskordoviitsiumi ladestiku Kunda lade ja sellel lasub Lasnamäe lade. Lademe vanus on 463...463,8 miljonit aastat. Koos Kukruse, Uhaku ja Lasnamäe lademega kuuluvad nad Viru ladestiku Purtse alamladestikku. Üleilmses standardis vastab sellele Darriwili lade. Lademe moodustumise ajal leidis aset Darriwili jäätumine.

Litostratigraafiliselt vastavad sellele Aseri kihistu, milles on eristatud Malla ja Ojaküla kihistikud, Lõuna-Eestis aga Segerstadi kihistu. Lademe paksus Eestis on 0,1–9 m. Rootsi Siljani meteoriidikraatris esindab seda Segerstadi kihistu, milles eristatakse nn. Vikarbyni ja Kårgärde lubjakivi. Leedus vastab lademele Vaidlėnai kihistu.

Lademe avamusala on Põhja-Eesti klindi ülaosas. Lade on esindatud üle kogu Eesti, puududes üksnes Valmiera-Mõniste-Lokno kerkealal.

Lade paljandub näiteks Väike-Pakril, Osmussaarel, Aseris ja Narvas. Eesti lääneosas on lade õhem, idaosas paksem; Osmussaare lähistel kiildub kihistu klindil avanduvate kivimite seast välja.

Lademe kivimkoosseisus on palju glaukoniit- ja ooidlubjakivi.

Viited
------

1. 1 2 3 4  EE 12. köide, 2003: 26.
2. ↑  Stratigraafia terminoloogia
3. ↑  Enli Kiipus *Mida on miele õpetanud kliimamuutused geoloogilises aja*. Eesti Loodus. jaanuar 2018.
4. ↑  Ordovician of the Siljan District, Sweden Jan Ove R. Ebbestad& Anette E.S. Högström
5. ↑  Suuroja, K. 1997. Eesti aluspõhja geoloogiline kaart mõõtkavas 1:400 000. Seletuskiri.
6. ↑  Kalle Suuroja *Põhja-Eesti klint Eesti looduse sümbol*, Tallinn 2006, lk. 51
7. ↑   (vaadatud 16.02.2013)

Ordoviitsiumi regionaalsed lademed Eestis

Pakerordi  **·** 
Varangu **·** 
Hunnebergi **·** 
Billingeni **·** 
Volhovi **·** 
Kunda **·** 
Aseri **·** 
Lasnamäe **·** 
Uhaku **·** 
Kukruse **·** 
Haljala **·** 
Keila **·** 
Oandu **·** 
Rakvere **·** 
Nabala **·** 
Vormsi **·** 
Pirgu **·** 
Porkuni  

vanemad lademed  nooremad lademed
Valeri Harlamov, 1979
Mälestuskivi Valeri Harlamovi hukkumispaiga lähedal
**Valeri Harlamov** (vene keeles Валерий Борисович Харламов; 14. jaanuar 1948 Moskva – 27. august 1981 Solnetšnogorski lähedal, Moskva oblast) oli vene jäähokimängija (vasak ääreründaja), kahekordne olümpiavõitja ja kaheksakordne maailmameister.

Valeri Harlamovit peetakse üheks maailma kõigi aegade parimaks hokimängijaks. Ta mängis Nõukogude Liidu koondises 292 mängu ja tegi 193 väravat. Ta moodustas ründekolmiku koos Boriss Mihhailovi ja Vladimir Petroviga. Ta võitis kuldmedali 1972. aasta taliolümpiamängudel Sapporos ja 1976. aasta taliolümpiamängudel Innsbruckis ning hõbemedali 1980. aasta taliolümpiamängudel Lake Placidis. Ta tuli maailmameistriks aastatel 1969, 1970, 1971, 1973, 1974, 1975, 1978 ja 1979.

Ta mängis kogu oma karjääri jooksul (aastatel 1967–1981) Moskva AKSK-s.

Rahvusvaheline Jäähokiliit valis Valeri Harlamovi 20. sajandi tähtede meeskonda.

Valeri Harlamov hukkus autoõnnetuses.

Viited
------

1. ↑  "Gretzky named to IIHF's centennial all-star team; Miracle on Ice top story". Originaali arhiivikoopia seisuga 10. veebruar 2012. Vaadatud 30. mail 2015.

Välislingid
-----------

* Legends of Hockey
* One on one with Valeri Kharlamov
Valeri Karpin 2022. aastal
**Valeri Karpin** (vene keeles Валерий Георгиевич Карпин; sündinud 2. veebruaril 1969 Narvas) on endine Venemaa jalgpallur (poolkaitsja), treener ja praegune jalgpallitegelane. 

Suvest 2008 on ta Moskva Spartaki peadirektor ja 2009–2012 sama klubi peatreener. Seni on Karpin ainuke Eesti Vabariigi kodanik, kes pääsenud jalgpalli suurklubi juhtima.

Valeri Karpin on sünnijärgne Eesti Vabariigi kodanik, 2003. aastal võttis ta ka Eesti Vabariigi passi. Karpinite perekond pärineb Peipsi põhjakaldalt Iisaku ja Alajõe vallast, algselt kandis perekond nime Karp. Karpinil on ka Hispaania kodakondsus.[*viide?*]

Lapsepõlves mängis Karpin jalgpalli Narva spordikoolis, Kopli Dünamos, hiljem Tallinna jalgpalliklubis FK Sport (1986–1987), Venemaa klubides Moskva CSKA (1988), Voroneži Fakel (1989), Moskva Spartak (1990–1994) ja Hispaania kõrgliiga klubides.

Venemaa koondises mängis Karpin 72 mängu ja lõi 17 väravat. Mänginud ühe mängu SRÜ koondises (29. septembril 1992, kui mängiti Inglismaaga viiki 2:2). On olnud mitu korda koondise kapten.

Aastail 2005–2008 elas Hispaanias Vigos, kus tegutses ärimehena.

Pärast jalgpallurikarjääri lõppu on ta töötanud treenerina. Aastatel 2017–2021 ja uuesti alates 10. märtsist 2022 on ta Venemaa kõrgliiga klubi Rostovi peatreener ning on alates 26. juulist 2021 ühtlasi ka Venemaa jalgpallikoondise peatreener. 

Enne 2023. aasta tulekut istus Karpin ühes lauas mitmete Eesti endiste ja praeguste jalgpallikoondislastega. Sellest levitatud pilt tekitas laiema skandaali, sest seoses Venemaa sissetungiga Ukrainasse ei peetud sobilikuks, et Eesti jalgpallurid kohtuvad agressorriigi esindajaga. Probleeme tekitasid ka jalgpallurite endi ja jalgpalliliidu kommentaarid, mida peeti mittekohasteks.

Viited
------

1. ↑  Впервые воспитанник эстонского футбола назначен главным тренером ФК "Спартак" (Москва)
2. ↑   Валерий Карпин стал эстонцем
3. ↑  "Narvast pärit Valeri Karpini kõrge ametikoht tekitab Venemaal poleemikat" Delfi Sport, 27. juuli 2021
4. ↑  "Järvela pildiskandaalist: see on probleem tervele Eesti jalgpallile" ERR sport, 5. jaanuar 2023
5. ↑  "Karpini ja Eesti jalgpallurite pildiskandaal on vallutanud Euroopa meedia" Delfi Sport, 5. jaanuar 2023

Välislingid
-----------

* Biograafia ESBL-is
* "Eestist pärit mees võib saada Venemaa koondise peatreeneriks" Postimees, 1. jaanuar 2010
**Amise keel** ehk **ami keel** (varasem nimetus *anuši keel*) on Taiwani keelte hulka kuuluv Austroneesia keel, mida kõneleb Taiwani saare idarannikul elav Taiwani põlisrahvaste hulka kuuluv rahvas amised. Seda kõneldakse Hualienist põhjas kuni Taitungini lõunas, samuti saare lõunatipus, ehkki vahel peetakse põhjamurdeid iseseisvaks keeleks.

Maakondades, kus elavad amised, teeb riigiraadio hiina keele kõrval saateid ka amise keeles (näiteks Hualieni ja Taitungi raudteejaamades). Alla 20 aastastest amistest kõnelevad amise keelt siiski vähesed ning on teadmata, kui paljud 180 978 (teistel andmetel 138 000) amisest seda räägivad.

Amise keel on murrete kontiinum. Põhjamurded (Sakizaya murre ja Nataorani murre) on piisavalt erinevad, et neid võiks nimetada eraldi keelteks. Amisi keel kitsamas mõttes hõlmab Tavalong-Vata'ani, kesk- ja lõunamurdeid, millest viimasesse kuuluvad ka Malani ja Hengchuni murre.

Amise keelt kirjutatakse ladina kirjas.

Viited
------

1. ↑  Amise keele kirje LINGUAE-s

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Amis Vikipeedia** |
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib linnuliigist; perekonna kohta vaata artiklit Vesipapp (perekond); Vesipapp oli ka Mart Mägra pseudonüüm.* |

---

*Cinclus cinclus* 
**Vesipapp** (*Cinclus cinclus,* tuntud ka kui papiisand) on linnuliik vesipaplaste sugukonnast vesipapi perekonnast.

Levila
------

Vesipapp on levinud suuremas osas Euroopast ja Loode-Aasiast. Eestis harv läbirändaja, Põhja-Eestis haruldane haudelind. Eestis kohtab vesipappi kõige sagedamini talviti.

Vesipapi pesitsusaegset arvukust hinnatakse 1–10 paarile, talvist arvukust 100–300 isendile. Islandilt ja Loode-Euroopast peab ta sageli jõgede külmumise tõttu lõuna poole rändama.

Välimus
-------

Tumeda sulestikuga ja valge kurgualusega lind. Pikkus 17–20 cm, kaal 60–75 g. Linnul on iseloomulikult ümar kehakuju. Linnu nimi on tuletatud tema köstri kuube meenutavast välimusest.

Pesitsemine ja elupaigad
------------------------

Vesipapp teeb pesa vee äärde kiviprakku või kaljuõõnusesse. Kurnas on 3–6 muna, mida emaslind haub 14–17 päeva. Vanemad toidavad poegi 20–24 päeva. Elab vooluveekogude, näiteks kärestikuliste, hapnikurikka vee ja talviti mitte külmuvate jõelõikude läheduses. Vaid haruharva võib vesipappi silmata veest eemal toimetamas. Enamasti istub vesipapp keset vett kivirahnul ning nõksutab oma keha üles ja alla.

Toitumine
---------

Vesipapp on ainuke värvuline, kes hangib toitu sukeldudes. Ta võib toitu otsides kõndida vee all oja põhjas vastuvoolu. Toitub veeputukatest, tigudest ja kalamaimudest.

Sümboolika
----------

Vesipapp on aastast 1963 Norra rahvuslind.

Viited
------

1. ↑  BirdLife International (2008). Cinclus cinclus. *IUCNi punase nimistu ohustatud liigid*. IUCN 2010.
2. 1 2 3 4  "Eesti Looduse tarkusekuu number tutvustab vesipappi". *Eesti Loodus*. Loodusajakiri. 13. september 2017. Originaali arhiivikoopia seisuga 15. september 2017.
3. ↑
4. ↑  Veedla, Peep (2021). *Rahvuslinnud ja sümbollinnud Euroopas ja kaugemal*. Mõedaka: Pesapaik. Lk 143–145.

Välislingid
-----------

* Vesipapp andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes
**Laugur** on vesilennukiga sarnanev veesõiduk, mis oma põhiliikumisviisil lendab pinnaefekti abil mõne meetri kõrgusel vee- või jääpinna kohal.

Väike laugur
Laugurit on nimetatud mitmes muus keeles kasutatava nimetuse põhjal ka **ekranoplaaniks**.

Kirjeldus
---------

Lauguri liikumiskiirus merepinna kohal on ligikaudu 200–550 km/h. Lauguri liikumispõhimõte erineb hõljuki omast. Neid on seni ehitatud pigem militaarotstarbel. Laugurite kasutuselevõttu tsiviilotstarbel pärsib nii õigusaktide puudumine kui ka nende lennuvahendite tehno- ja mehitamisnõuded. Lauguritega liigeldakse laevakerede kõrgusel, kuid laugurite ja laevade liikumiskiirus ning manööverdusvõime on väga erinevad. Lisaks on väikesed laugurid lainetuse suhtes üpris tundlikud.

COLREGi kohaselt peab laugur lendu tõustes, vette laskudes ja veepinna kohal lennates hoidma kõigist laevadest eemale ning mitte häirima nende liikumist. Veepinnal liikuv laugur peab järgima COLREGi juhtimis- ja liiklemisreegleid nagu laev.

Terminist
---------

Rahvusvahelises laevakokkupõrgete vältimise eeskirjas (COLREG) on ekranoplaani tõlkevasteks valitud *lendlaev*, mis on sisult ebatäpne. Seetõttu on Merekeele nõukoda soovitanud kasutada terminit "laugur" või "laugurlaev".

Tehnikaleksikon defineerib laugurit kui hõljuklennukit, mis ei saa vee-, maa- või jääpinna kohal lennata kõrgemal kui pool selle lennuaparaadi enda tiivaulatust. Selle õhusõiduki tiiva ja ülelennatava pinna vahele moodustub kiirel liikumisel õhkpadi, mis suurendab tiiva tõstejõudu, tõstejõu ja õhu takistusjõu suhe suureneb.

Vaata ka
--------

* Hõljuk
* Vesilennuk

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Tauri Roosipuu, Jaano Martin Ots. Laugurid meie vetesse? Paat & Meremees 2016, nr 42
3. ↑  Rahvusvahelise laevakokkupõrgete vältimise eeskirja konventsioon1. 16. detsembril 1991 Eestis jõustunud välisleping – RT II 2005, 19, 64.
4. ↑  Laugur. Inglise-eesti meresõnaraamat. (22.06.2016)
5. ↑  *Tehnikaleksikon*. Valgus. 1981. Lk 141.

Välislingid
-----------

* BBC video story on Ekranoplans
SKY erikujuline valgusreklaam
**Valgusreklaam** on graafiline, tekstiline, või muu reklaamiseloomuga teabekandja, valgustatud luminofoortorude, LED moodulite, neoontorude või muude valgusallikatega. Enamus valgusreklaamidest paigaldatakse ehitise fassaadile või teede äärde postile.

Valgusreklaamide hulka kuuluvad ka hoonete sees asetsevad teabekandjad – valguskastid, valgustahvlid, dekoratiivsed neoonreklaamid, ekraanid jms.

Valgusreklaam kuulub ATL (*above the line*) reklaamiliiki ning seda kasutatakse peamiselt brändi tuntuse suurendamise eesmärgil ja suunaviidana.

Valgusreklaamobjektide klassifikatsioon
---------------------------------------

Valgusreklaamobjektid ehk valgusrklaamid jaotuvad kahte liiki:

* võrgulised;
* lokaalsed.

Valgustatud reklaamikandja osa mõõtu (kõrgus ja pikkus) nimetatakse formaadiks. Valgustatud reklaamikandjad valmistatakse reeglina standardmõõdus, mis lubab toota standarditud suurustes reklaampostreid.
Levinumateks reklaamikandjateks on (kõrgus × laius):

* 3×6 m (*billboard* (*bannerstend*))
* 1,8×1,2 m (*city-format*)
* 3×1,4 m (*pillar*)
* 2,7×3,7 m (*cityboard*)
* 5×12, 5х15 m (*supersite*)
* 12,5×40 m (*megaboard500* või *gigant billboard*)

Levinud valgusreklaami liigid on:

* Valguskast
* Valgustähed
* Neoonreklaam
* Valguspaneel
* Ekraan
* Valgustabloo

Valgusreklaami plussid ja miinused
----------------------------------

Plussid
* Tarbija ei saa valgusreklaami sisse ega välja lülitada
* Lugemiseks ei ole vaja lisavahendeid
* Auditoorium pidevalt kasvab linna elanike arvu kasvuga
* Kõige odavam kontakti (CPT) hind

Miinused
* Raskendatud suunamine (*targeting*)
* Staatiline reklaampilt (v.a LED-ekraanid, mis ei ole veel laialt levinud)
* Ambivalentne vastuvõtt linna elanikelt (mõnigi arvab, et valgusreklaam kahjustab linna arhitektuuri ja väljanägemist)
**Valguskiirgavus** (tähis {\displaystyle M\_{\text{v}}}) on fotomeetrias valgusallika pinnaühikult kiirguv valgusvoog:

{\displaystyle M\_{\text{v}}={\frac {\Phi \_{\text{v}}}{A}},}
kus {\displaystyle \Phi \_{\text{v}}} on pinnalt {\displaystyle A} kiirguv valgusvoog.

Kiirgavuse mõõtühik on luumen ruutmeetri kohta (lm/m2).

Kui valguskiirgavus on pinna punktides erisugune, kirjeldab seda suurust valgusvoo ja pinnaelemendi tuletiste jagatis:

{\displaystyle M\_{\text{v}}={\frac {\mathrm {d} \Phi \_{\text{v}}}{\mathrm {d} A}},}
kus {\displaystyle \mathrm {d} \Phi \_{\text{v}}} on antud punkti sisaldavalt lõpmata väikeselt pinnaelemendilt {\displaystyle \mathrm {d} A} kiirguv valgusvoog.

*Märkus*. Kui vaatluse all on ainult fotometrilised suurused, siis valguskiirgavuse ja valgusvoo tähistes indeksit v (ingl *visual*) ei kasutata.

Valguskiirgavusele kui fotomeetrilisele suurusele vastab radiomeetrias kiirgavus.

Vaata ka
--------

* Fotomeetria
* Radiomeetria

Viited
------

1. ↑  Endel Risthein. Valgustehnika sõnastik. Tallinn, Valgus, 1982
Logo
**Tadžikikeelne Vikipeedia** (tadžiki keeles Википедиаи Тоҷикӣ) on Vikipeedia tadžikikeelne versioon.

Tadžikikeelne Vikipeedia sai alguse jaanuaris 2004.

Seal on 107 351 artiklit, millega see on artiklite arvult 69. keeleversioon, ja 261 799 lehekülge. Seal on 35 600 registreeritud kasutajat (kellest aktiivseid on 82) ja 6 administraatorit.

20. detsembril 2019 ületas tadžikikeelse Vikipeedia artiklite arv 100 000 piiri.

29% tadžikikeelse Vikipeedia artiklitest on bottide loodud.

Artiklite arvu statistika
-------------------------


* 1000 artiklit täitus juulis 2006
* 5000 artiklit täitus jaanuaris 2007
* 10 000 artiklit täitus 19. mail 2012
* 20 000 artiklit ätitus augustis 2013
* 40 000 artiklit täitus 17. detsembril 2015
* 60 000 artiklit täitus juulis 2016
* 80 000 artiklit täitus septembris 2017
* 100 000 artiklit täitus 20. detsembril 2019

Viited
------

1. ↑  All Wikipedias ordered by number of articles

Välislingid
-----------

* Tadžikikeelne Vikipeedia
**Schwyzi kanton** on kanton Šveitsi keskosas. Kanton oli koos Uri ja Unterwaldeniga üks kolmest nn. metsakantonist, mis panid augustis 1291 aluse Šveitsile.

Kantoni nimi tuleneb Schwyzi linna nimest. Selle kantoni järgi on omakorda nime saanud Šveits ning Šveitsi Konföderatsiooni lipu päritolu on seotud Schwyzi kantoni vapiga.

Kanton jaguneb halduslikult 6 ringkonnaks, milles on kokku 30 valda.

Viited
------

1. ↑  Statistikateenistus, vaadatud 28.08.2019.

Välislingid
-----------

 Schwyzi kanton – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Schwyzi kantoni koduleht


Šveitsi kantonid

Aargau **·**  Appenzell Ausserrhoden **·**  Appenzell Innerrhoden **·**  Basel-Landschaft **·**  Basel-Stadt **·**  Bern **·**  Fribourg **·**  Genf **·**  Glarus **·**  Graubünden **·**  Jura **·**  Luzern **·**  Neuchâtel **·**  Nidwalden **·**  Obwalden **·**  Schaffhausen **·**  Schwyz **·**  Solothurn **·**  Sankt Gallen **·**  Ticino **·**  Thurgau **·**  Uri **·**  Valais **·**  Vaud **·**  Zug **·**  Zürich
Tadžiki NSV lipp 1953–1991
**Tadžiki NSV** lipp oli NSV Liidu haldusüksuse Tadžiki NSV lipp.

1929–1931 kasutatud lipp erines teiste liiduvabariikide lippudest: see oli punane kangas, mille vardapoolses ülanurgas oli Tadžiki NSV vapp.

1931 muudeti lipp teiste liiduvabariikide lippude sarnaseks. Punase kanga ülanurka vapi asemele lisati kuldne tekst tadžiki keeles: "Tadžiki NSV". 1935 lisati tekst ka vene keeles ning kirjade kohale kuldsed ristatud sirp ja vasar. Lipul olevaid tekste muudeti 1937 ja 1940, 1940 seoses üleminekuga tadžiki kirjakeeles ladina tähtedelt kirillitsale.

20. märts 1953 – 9. september 1991 oli kasutusel punane lipp, millel valge ja roheline horisontaallaid ning vardapoolses ülanurgas kuldsed sirp ja vasar, nende kohal aga punane viisnurkne täht kuldse äärisega. Valge laiem väli oli puuvilla sümbol, roheline kitsam aga tähistas viinamarjaistandusi, aedu ja taimestikku. 

1991 iseseisvunud Tadžiki NSV kasutas seda lippu kuni 1992. aastani, kuid ilma sirbi, vasara ja viisnurgata.

Vaata ka
--------

* Tadžikistan
* Tadžiki NSV vapp
* Tadžikistani lipp
Tulevane kuningas Louis XIV ja tema amm Longuet de la Giraudiére
**Amm** on naine, kes imetab võõrast last, keda oma ema mingil põhjusel ei saa või ei soovi imetada. Amm võib lisaks lapse eest ka muul viisil hoolitseda.

Enne, kui 20. sajandil arendati välja imikute asendustoidud (rinnapiimaasendajad), oli lapse elu ohus, kui tema ema ei olnud võimeline imetama ja ei leitud ka amme. Võib olla mitmeid põhjusi, miks emal ei pruugi rinnad (piisavalt) piima eritada. Vajaduse amme järele võis tekitada ka ema surm sünnitusel või lapse hülgamine. Paljud emad (enamasti kõrgklassist) ei ole soovinud oma last rinnaga toita sotsiaalsetel põhjustel, kuna see ei võimaldanud neil kanda moekaid rõivad ning arvati, et imetamine rikub nende figuuri. Amme palkamine lapsega tegelema oli ka odavam, kui asendaja palkamine pereäri või majapidamist juhtima.

Naine saab ammeks olla vaid siis, kui tema rinnad eritavad rinnapiima. Varem arvati, et selleks peab naine olema hiljuti sünnitanud. See ei ole tingimata tõsi, kuna rinnapiima eritust saab esile kutsuda ka regulaarse rinnaimemise või rinnapumbaga.

Vaata ka
--------

* amm-mesilane

Viited
------

1. ↑  O'Reilly, Andrea, "Wet Nursing," Ecyclopedia of Motherhood (2010): 1271
2. ↑   Emily E. Stevens, Thelma E. Patrick and Rita Pickler, "A History of Infant Feeding," Journal of Perinatal Education (Spring 2009): 32-39. (accessed February 10, 2016).
3. ↑   E. Goljan, Pathology, 2nd ed. Mosby Elsevier, Rapid Review Series.
4. ↑   Wilson-Clay, Barbara (1996). "Induced Lactation". The American Surrogacy Center.
Abate Fetel pirnid
Järelküpsetuse aeglustamine - Kaks Abate Feteli pirni, mis on koristatud samal päeval. Parempoolset on töödeldud erinevalt vasakpoolsest 1-metüültsüklopropeenipõhise tootega.
**'Abate** **Fetel'** ehk '**Abbé Fetel'** on hariliku pirnipuu (*Pyrus communis*) sort.

Algselt on pirn pärit Prantsusmaalt, kus selle aretas munk (*abat*) Fetel – sellest tuleneb ka pirni nimi –, kes alustas pirni aretusega juba 1865. aastal, kui ta oli preester Chessys ja kasutas lähtepunktina mitmeid kohalikke kultivare. Fetel viidi hiljem üle Charentaysse, kus ta jätkas aretust, saades mõne aasta pärast lõpuks 'Abate Feteli'. 

Tänapäeval on 'Abate Fetel' pirn Itaalias enim toodetud ja eksporditud pirnisort. Seda kasvatatakse peamiselt Itaalias Emilia Romagna piirkonnas. Veel kasvatatakse neid Argentinas, Tšiilis ja Lõuna-Aafrikas. Neid hinnatakse kreemja, karge liha ja magusa maitse pärast. Kaal on keskmiselt 200 kuni 300 grammi. Iseloomulik on neile ebatavaliselt piklik kuju.

Itaalias koristatakse 'Abate Fetel' tavaliselt septembris ja oktoobri alguses (loomulik küpsus on oktoobri keskpaigas), külmhoones säilitab see oma kvaliteedi kuni 23 nädalat.

Viited
------

1. ↑  "Abate Feteli pirnid". *et.foodofmyaffection.com*.
**Rava-Ruska** (ukraina *Рава-Руська*, poola *Rawa Ruska*, vene *Рава-Русская*) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Lvivi rajoonis. Rava-Ruska kesklinn asub Poola piirist vähem kui 5 km kaugusel, Lvivist umbes 52 km põhjaloodes.

Rava-Ruska on raudteesõlm.

Asulat on esmamainitud 1455. aastal. Rava-Ruska sai Magdeburgi linnaõigused 1622. aastal. Poola esimese jagamise tagajärjel läks linn 1772. aastal Austria keisririigi võimu alla. Aastatel 1919–1939 oli linn Poola koosseisus. Saksa väed hõivasid linna 14. septembril 1939. Vastavalt Molotovi-Ribbentropi pakti salajastele lisaprotokollidele anti linn sama kuu lõpus üle Nõukogude Liidule.

Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Rava-Ruska elanikest ukrainlasi 96,23%, venelasi 2,54%, poolakaid 0,66% ja valgevenelasi 0,25%.

Viited
------

1. ↑  Рава-Руська Замки і храми України
2. ↑  Cимволіка Рави-Руської Рава-Руська міська рада
3. ↑  Rawa Ruska. History[*alaline kõdulink*] Virtual Shtetl
4. ↑  IX Rajd Rowerowy Lubycza Królewska – Rawa Ruska PTTK Oddział w Zamościu
5. ↑  Національний склад міст Datatowel.in.ua