recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Jarno Habicht** (sündinud 24. aprillil 1976 Tartus) on eesti tervishoiuametnik ja rahvaterviseteadlane.

Haridus
-------

1994. aastal lõpetas ta Gustav Adolfi Gümnaasiumi. 2000. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonna.

2010. aastal kaitses Tartu Ülikoolis meditsiinidoktori kraadi väitekirjaga "Health care utilisation in Estonia: socioeconomic determinants and financial burden of out-of-pocket payments".

Töö
---

Aastatel 2001–2003 töötas ta Eesti Haigekassa tervishoiu spetsialistina. Aastatel 2003–2011 oli ta Maailma Terviseorganisatsiooni (WHO) Eesti esinduse juht, aastatel 2011–2015 WHO esindaja Moldovas, 2015. aastast WHO esindaja Kõrgõzstanis. 2016. aastal avaldas ta soovi hakata juhtima Põhja-Eesti Regionaalhaiglat.

Tunnustus
---------

* 2011 Eesti Punase Risti IV klassi teenetemärk

Isiklikku
---------

Tema isa on kirjanik ja tõlkija Juhan Habicht.

Viited
------

1. ↑  "Gustav Adolfi Gümnaasiumi ajaloomuuseum. Vilistlased 1994". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. aprill 2015. Vaadatud 16. veebruaril 2016.
2. ↑  "Tartu Ülikooli lõpetajate tähestikuline nimekiri". Originaali arhiivikoopia seisuga 14. veebruar 2014. Vaadatud 16. veebruaril 2016.
3. ↑  Tartu Ülikool. Jarno Habichti doktoritöö "Health care utilisation in Estonia: socioeconomic determinants and financial burden of out-of-pocket payments" kaitsmine[*alaline kõdulink*]
4. ↑  Riigikogu Toimetised. Autoritest
5. ↑  Diplomaatia. Jarno Habicht
6. ↑  "PERHi juhiks kandideerivad veel Agris Peedu ja Jarno Habicht?". *Med24*. 27.10.2016. Vaadatud 14.03.2017.
7. ↑  Eesti Vabariigi teenetemärgid. Jarno Habicht
**Philipp Stramm** (21. aprill 1814 Kohila – 20. august 1871 Peterburi) oli eesti rahvavalgustaja.

Õppis 1841–1846 Tartu Ülikoolis filoloogiat ning töötas eraõpetajana Tallinnas ja Peterburis ning aastatel 1853–1854 õpetajana Valgas Cimze seminaris.

Peterburis elas ta umbes 1870. aastast alates.

Looming
-------

Tema dialoogid "Eestlaste priidus (ehk wabbadus)" ja "Üks kenna neljatahhulinne jutt" (mõlemad 1860) selgitavad vabaduse mõistet ning käsitlevad talurahva huvidest lähtuvalt ühiskonna, kultuuri- ja haridusküsimusi.

Dialoogid on avaldatud Aarne Vinkeli uurimuse "Eesti rahvaraamat" lisadena (Eesti Raamat, Tallinn 1966, lk 306–326).

Kirjandus
---------

* Karl Taev, "Philipp Strammi dialoogid" – Looming 1957, nr 1, lk 119–127
* Aarne Vinkel, "Sada aastat tsensori arhiivis" – Sirp ja Vasar 9. september 1960, nr 37
* Eesti kirjanduse ajalugu, II köide, Eesti Raamat, Tallinn 1966, lk 163–165 (autor Maie Kalda)
* Rudolf Põldmäe, "Philipp Strammi elust ja surmaloost" – Keel ja Kirjandus 1977, nr 9, lk 538–542
* Oskar Kruus, "Philipp Stramm mõrvati 17 kopika eest" – O. Kruusi raamatus "Kakskümmend üks pulma ja üksteist surma", Faatum, Tallinn 2003, lk 129–130
**Vepriai** on alev Leedus Ukmergė rajoonis, Vepriai valla halduskeskus. Alev asub Vepriai järve kaldal (pindala 0,356 km², suurim sügavus 3 m). Vepriai asub Vepriai meteoriidikraatri keskel.

Vepriais on põhikool, postkontor ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on Ukmergė koduloomuuseumi Vepriai osakond, Vepriai mõisa hoonetekompleks, aastal 1910 ehitatud Vepriai kirik, 4,3 m ümbermõõduga 30 meetri kõrgune Vepriai tamm, XVII sajandi alguses rajatud tulpkabel Bari konföderaatide mälestuseks ja aastal 1846 asulat laastanud tulekahju mälestiseks rajatud Jeesuse ristilöömist kujutavate kabelite kompleks (21 tellistest ja 6 puidust kabelit ning raudne värav). Vepriai kompleks on üks kolmest paigast Leedus, kus lihavõttepühade ajal toimub ristikäik.

Vepriai nimi tuleneb Vepriai järvest, mis on omakorda nime saanud balti sõnast *veprys*, mis tähendab metssiga.

Ajalugu
-------

Alevis asub leedulaste linnamägi, millest on juttu Marburgi Wigandi kroonikas. Aastal 1384 vallutas selle ristisõdijate abiga Vytautas. Hiljem kujunes linnuse kohale Vepriai mõis, mille vanema peahoone rootslased Põhjasõja ajal maha põletasid. Aastal 1553 ehitati Vepriaisse ka esimene kirik, mis aastal 1845 sai kihelkonnakiriku staatuse. Järgmisel aastal asula põles, selle tulekahju mälestuseks rajati Vepriaisse suur Kristuse ristilöömist kujutavate kabelite kompleks. XIX sajandi lõpus kujunes Vepriaist Platerite valitsusajal alev. Tsaariajal olid asula venekeelseteks nimekujudeks Вепре, Вепрже ja Вепры.

Aastal 1924 rajati alevisse põllumajanduskool. Nõukogude perioodil kujunes Vepriast kohaliku kolhoosi keskasula. Aastal 1962 rajati Vepriaisse 240 kohaga pioneerilaager, mis on tänapäeval rekonstrueeritud; sealne kompleks on kasutusel puhkelaagrina.

* KalmistuKalmistu
* Vepriai tammVepriai tamm
* Vepriai kirikVepriai kirik
* LinnamägiLinnamägi
* KoolKool
* Tulpkabel Bari konföderatsiooni mälestuseksTulpkabel Bari konföderatsiooni mälestuseks
* RistikäikRistikäik
* Raudne väravRaudne värav
* Üks  Vepriai kabelitestÜks Vepriai kabelitest

Viited
------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  Вепры. Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона, Kd. 6 (11) : Венцано — Винона. С.-Петербургъ, 1892. 5 lk.
4. ↑   Vepriai. 2010 a. ISBN 978-9955-589-18-1

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Vepriai** |

* Alev Poola geograafilises sõnastikus
* Alev portaalis vietoves.Lt
**Karaski** on küla Põlva maakonnas Kanepi vallas. 

Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kõlleste valda.

Karaski külgneb läänes Krootuse, põhjas Ihamaru, idas Varbuse külaga, lõunas Kanepi valla Hurmi ja Heisri külaga. Küla läänepiir kulgeb mööda Hilba jõge.

Ajalugu
-------

Karaski on kujunenud ilmselt Ihamaru küla tütarasulana. 17. sajandi alguses on mainitud kahte Karaski talu Ihamaru külas. 1734. aastal eraldus Karaski mõis Krootuse mõisast.

Karaski külakooli kohta on esimesed teated 1767. aastast, kuid vana koolimaja asus Ihamaru külas. Karaski külakoolis on õppinud kirjanikud Richard Roht (aastatel 1899–1900) ja Rudolf Sirge (aastatel 1915–1917). 1930. aastal valmis uus koolimaja Karaski karjamõisa maadel. Karaski kool tegutses 1989. aastani. Endise kooli renoveeritud hoonetes tegutses 1997–2015 rehabilitatsioonikeskus ja külalistemaja Karaski Keskus. 2016. aastal maja renoveeriti ja seejärel avati seal Karaski pansionaat.

1970. aastatel liideti külaga Peräkülä.

Tuntud isikuid
--------------

Karaski külas on sündinud Peaminister Vabariigi Presidendi ülesandeis Heinrich Mark, ajaloolane August Traat ja põllumajandusteadlane Helmut Raig. Kirjanik Rudolf Sirge elas Karaskil noorpõlves.

Viited
------

1. ↑  Maa-amet, vaadatud 21.11.2020.
2. ↑  Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020.
3. ↑  Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
4. ↑  Eesti Nõukogude Entsüklopeedia, 4. köide. Tallinn: Valgus, 1989
5. ↑  "Krootuse põhikool. Ajalugu". Originaali arhiivikoopia seisuga 22. märts 2016. Vaadatud 6. augustil 2015.
6. ↑  Jaan Kappo. Põlva rajoon. Siin- ja sealpool maanteed. Tallinn: Eesti Raamat, 1989, lk. 59
7. ↑  Ajalugu. Karaski pansionaadi veebisait.

| * v
* r
Kanepi valla asulad |
| --- |
| Alevikud | 

* Kanepi

 |
| Külad | 

* Abissaare
* Aiaste
* Erastvere
* Hauka
* Heisri
* Hino
* Hurmi
* Häätaru
* Ihamaru
* Jõgehara
* Jõksi
* Kaagna
* Kaagvere
* Karaski
* Karilatsi
* Karste
* Koigera
* Kooli
* Kooraste
* Krootuse
* Krüüdneri
* Lauri
* Maaritsa
* Magari
* Mügra
* Närapää
* Palutaja
* Peetrimõisa
* Piigandi
* Piigaste
* Pikajärve
* Pikareinu
* Prangli
* Puugi
* Põlgaste
* Rebaste
* Saverna
* Sirvaste
* Sulaoja
* Sõreste
* Tiido
* Tuulemäe
* Tõdu
* Valgjärve
* Varbuse
* Veski
* Vissi
* Voorepalu

 |
Kaart
Linda tänava lõpposa
**Linda tänav** on tänav Narvas Kerese linnaosas. Tänav sai nime Kalevipoja ema Linda järgi.

Linda tänav algab Paul Kerese tänavalt, ristub Kosmonaudi, Lembitu ja Malmi tänavaga ning lõpeb Madise tänaval. Tänava pikkus on umbes 615 m.

Enne 1920. aastat oli selle tänava nimi **Olga tänav** (**Ольгинская улица**). 1929. aasta linnaplaanil oli tänava nimi **Linda tänav**. Osa nüüdisaegsest tänavast kandis 1912. aasta plaanil nime **Nikolai tänav**, 1927. aasta linnaplaanil **Kogukonna tänav** ja 1952. aastal nimetati see ümber **Transpordi tänavaks**. 

Linda tänaval asuvad endise Baltijetsi tehase hooned.

Hoonestus
---------

* Linda 4 paikneb 6-korruseline büroohoone, mis on ehitatud 1968. aastal.

Viited
------

1. ↑  Пройду по Госпитальной, сверну на Богадельную... Viru prospekt, 4.06.2015
2. ↑  Svetlana Andrejeva. Narva tänavad 17.-21. sajandi linnakaartidel.–Narva Muuseumi Toimetised, nr. 7, 2007, lk. 108-127.
3. ↑  Narva Linnavalitsuse Linnamajandusamet (02.08.2018). "Riigihange: Narvas Linda 4 hoones liftide vahetamine. Hankedokumentide lisa 5 - Tehniline kirjeldus". Narva Linnavalitsuse Linnamajandusamet. Docx, lk 1. Vaadatud 06.08.2018.
***Rathinda*** on päevaliblikate perekond sinilibliklaste sugukonnas. Perekond koosneb ühest liigist ***Rathinda amor***.

Elupaik
-------

Liik on omane Lõuna-Aasiale, eriti India Lääne-Ghatidele, Lõuna-India tasandikele, Bangladeshile ja Sri Lankale. Elutseb keskmise ja tugeva vihmasajuga džunglites ning võsametsades. Eelistab alustaimestikku, kuid teda võib näha ka metsateedel ja lagendikel.

Kirjeldus
---------

Ülaosa
Liblika tiivaulatus jääb vahemikku 26-28 mm. Liblikal on mõlemal tagatiival kolm lühikest "saba" ehk kannust. Ülemine pool tiibadest on tumepruun ühe valge laiguga mõlema esitiiva keskel ja kahe oranži laiguga mõlema tagatiiva allosas. Tiibade alaosa on kollakas pruun peenikeste tumedepruunide triipudega ja kaetud täppidega. Mõlema tiiva serval on oranž ja valge triip.

AlaosaLiblikal on nõrk lennuvõime. Hoiab maapinna lähedale ja üldiselt ei püsi õhus kaua. Maandudes keerab ümber, astub kõrvale ja raputab oma kannuste kiude. See võib olla kiskjate segadusse ajamiseks, et nad ei saaks aru, kummal pool on liblika pea.

Elutsükkel
----------

Vastne (5), nukk (5a)Röövikud on kahvaturohelised ja nende keha katavad harjased, ogad ja karvatutid. Pea lähedal asuvad osad on hargnenud kaheks, viimastel osadel on kaks väljapoole suunatud oga.

Nukk on roheline, kuid nukust liblika koorumise lähenedes muutub see pruuniks. Kõhu tagumine osa on roosa ja sile. Nukk on tagakeha tipuga lehestiku külge kinnitunud.

Toitumine
---------

Liblikas toitub seebipuulistest, mürdilaadsetest ja mangodest, samuti madaraliste, kaksiktiibviljaliste, piimalilleliste, ja rihmvõõrikuliste sugukonna taimedest.

Kerala metsauuringute instituudi liblikaaias

Viited
------

Kirjandus
---------

* Evans, W.H. (1932). *The Identification of Indian Butterflies* (2nd ed.). Mumbai, India: Bombay Natural History Society.
* Gaonkar, Harish (1996). *Butterflies of the Western Ghats, India (including Sri Lanka) - A Biodiversity Assessment of a Threatened Mountain System*. Bangalore, India: Centre for Ecological Sciences.
* Gay, Thomas; Kehimkar, Isaac David; Punetha, Jagdish Chandra (1992). *Common Butterflies of India*. Nature Guides. Bombay, India: World Wide Fund for Nature-India by Oxford University Press. ISBN 978-0195631647.
* Haribal, Meena (1992). *The Butterflies of Sikkim Himalaya and Their Natural History*. Gangtok, Sikkim, India: Sikkim Nature Conservation Foundation.
* Kunte, Krushnamegh (2000). *Butterflies of Peninsular India*. India, A Lifescape. Hyderabad, India: Universities Press. ISBN 978-8173713545.
* Wynter-Blyth, Mark Alexander (1957). *Butterflies of the Indian Region*. India, A Lifescape. Bombay, India: Bombay Natural History Society. ISBN 978-8170192329.
Orelimeistrite Kriisade sünnikodu ja mälestuskivi (2023. aasta)
**Tannil Kriisa** (21. november 1866 Kokemäe – 24. veebruar 1940) oli eesti orelimeister, üks vendadest Kriisadest, firma "Orelimeistrid vennad Kriisad" asutajaid.

Ta sündis Haanja vallas Kokemäe külas Miku talus Peeter Kriisa kolmest pojast noorimana ning õppis Koke vallakoolis. Oreliehitusega hakkas ta katsetama juba varases nooruses: esimene orelivile valmis 12-aastaselt. Esimene täielikult tema ehitatud orel oli koduorel-positiiv väikesele Pressi algkoolile.

Tannili eestvõttel loodi koos vendade Jakobi ja Juhaniga firma "Orelimeistrid vennad Kriisad". 1886. aastal valmis esimene kirikuorel Misso kogudusele.

Tannil ja Alvine Kriisal sündis Kokemäel neli poega: Eduard, Aksel, Rudolf ja Harry.

Kolme venna ühistööna valmisid kirikuorelid kuni 1930. aastate alguseni. Pärast seda jäi põhikoormus Tannili ning ta nelja poja kanda.

Tannil Kriisa on maetud Rõuge vanale kalmistule. Tema haud on kultuurimälestis.

Välislingid
-----------

* Tannil Kriisa kultuurimälestiste riiklikus registris
**Kasimir V** (või teisiti loendades *Kasimir VI*; pärast 1380 – 13. aprill 1435) oli Pommeri dünastia liige ja Pommeri hertsog. Ta valitses Pommeri-Stettinit koos oma venna Otto II aastatel 1413-1428. Pärast 1428. aastat valitses ta Pommeri-Stettinit üksi.

Elu
---

Kasimir V oli hertsog Swantibor III (1351–1413) noorim poeg, kes valitses Pommeri-Stettinit üksi. Tema vanemad vennad olid Otto II (u. 1380 – 1428) ja Albrecht (suri enne 1412).

Isa tegi temast Pommeri väeüksuse juhi, mis võttis Saksa ordu poolel osa Grünwaldi lahingust (1410). Lahingu võitsid poolakad, kes võtsid Kasimiri vangi. Varsti pärast seda lasti ta vabaks. Kremmeri tammi lahingus (1412) võitlesid Kasimir ja tema vanem vend Otto II Brandenburgi vastu.

Pärast hertsog Swantibori surma 1413. aastal valitsesid Kasimir ja tema vanem vend Otto II Pommeri-Stettinit koos. Sõda Brandenburgiga jätkus. 1415. aastal veenis Brandenburgi kuurvürst Friedrich I kuningas Sigismundi põlustama Otto II ja Kasimir V. Samuti seadis ta kahtluse alla Pommeri otse keisrile alluvuse. 1417. aastal läänistas Sigismund Ottole ja Kasimirile, kuid see sõltus Brandenburgi õigustest Pommerile. 1424. aastal külastas Kasimir Sigismundi Budas Ungaris. Otto ja Kasimir said seejärel lääni tingimusteta.

Pärast Otto II surma 1428. aastal lastetuna valitses Kasimir Pommeri-Stettinit üksi. Ta surus maha mässu Szczecini linnas. Ta käskis ninamehed hukata, linn pidi maksma suure trahvi ja lahkuma Hansa Liidust.

Kasimir V suri 1435. aastal ja maeti Stettini *Ottenkirchesse*. Tema poeg Joachim Noorem järgnes Pommeri-Stettini valitsejana.

Abielud ja lapsed
-----------------

Hertsog Kasimir V abiellus kaks korda. Tema esimene naine oli Braunschweig-Lüneburgi hertsogi Bernhard I tütar Katharina. Sellest abielust sündis kolm last:

* Joachim Vanem (suri enne 1424)
* Joachim Noorem (pärast 1424 – 1451)
* Anna (suri pärast 1447)

Pärast Katharina surma abiellus ta Braunschweig-Grubenhageni hertsogi Erich I tütre Elisabethiga. Sellest abielust sündis tütar:

* Margaretha (sünd. u. 1439)

Pärast hertsog Kasimiri surma sai tema lesest Elisabethist Gandersheimi kloostri abtiss.

Vaata ka
--------

* Pommeri dünastia
* Pommeri hertsogkonnad ja hertsogid

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Swantibor III** | **Pommeri-Stettini hertsog**1413–1435 | Järgnev**Joachim I** |
**Anneli Tõevere-Kaur** (sündinud 20. aprillil 1970) on poplaulja, turundusspetsialist ja luuletaja.

Haridus
-------

Anneli Tõevere on õppinud Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis.

Muusikaline tegevus
-------------------

Oli 1994. aastal koolikaaslastest kokku pandud trio Duubel+ (Tõevere, Evelin Samuel ja Tõnis Kiis) liige. Helilooja Heini Vaikmaa kirjutatud lood "Sel tänaval" ja "On läinud aastad" kogusid edetabelites mõningast populaarsust. 

1995. aastal laulis Tõevere Psyche osa Heini Vaikmaa rokkooperis "Hing ja iha". Eesti Raadio avaldas salvestisega plaadi. 

1997. aastal lõid rootsi stilistid vahepeal varjusurmas olnud ja duetiks vähenenud Duubel+ (Tõevere ja Kiis) uue lavaimidži, kuid projekti ei saatnud loodetud edu. Sellest perioodist kõlasid raadiote eetris enim singlilood "Numbri valin" ja "Sind ei püüa". 

Pärast Duubel+ lagunemist 1998. aastal jätkas Tõevere mõnda aega popmuusika salvestamist lavanime **Thadeé** all koostöös helilooja ja produtsendi Ivar Männikuga. Projekt seiskus pärast edutuid singleid "Keegi teab", "Kõik on hea", "Jagatud südamed", "Veatu".

Anneli Tõevere osales 1999. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Iisraelis, olles kunagise bändikaaslase Evelin Samueli üks taustalauljaid. Aastatel 2001 ja 2002 oli Anneli Tõevere taustalaulja Eesti eurolaulu eelvoorus.

Pärast poplauljakarjääri
------------------------

Tõevere taandus muusikast ja lavategevusest varsti pärast 1999. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel osalemist.

Pärast sajandivahetust töötas ta Eesti Televisiooni turundusosakonnas, kust läks 2006. aastal tööle Hansapanka, kuid naasis Eesti Rahvusringhäälingusse, kus ta oli avalike suhete juht. Hiljem jätkas ta tööd turundusosakonnas.

Tõevere on kirjutanud laulusõnu. Temalt on laulusõnu tellinud näiteks Koit Toome, sageli kirjutas Tõevere sõnad ka omaenda lugudele. Ta on avaldanud luulekogusid.[*viide?*]

Anneli Tõevere-Kaur oli lesk, abiellus uuesti 2021. aastal. Ta elab Tallinnas.

Teosed
------

* "Mesiniku tütar" (luuletused). Hea Lugu, [Tallinn], c2015; ISBN 9789949538775
* "Heade aegade lõpp" (novellid). Hea Lugu, [Tallinn], 2016; ISBN 9789949561698
* "Poolkuuöö" (luuletused). Hea Lugu, [Tallinn], c2018; ISBN 9789949634781

Viited
------

1. ↑  "Georg Otsa nim. Tallinna Muusikakool". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. aprill 2023. Vaadatud 13. aprillil 2023.

Välislingid
-----------

* Heini Vaikmaa rokkooper "Hing ja iha" ERR-i arhiivis
See artikkel See artikkel räägib 1995. aastal sündinud jalgpallurist.  1994. aastal sündinud jalgpalluri kohta vaata artiklit Otávio Henrique Santos.  

---

Otávio (2023)
**Otávio Edmilson da Silva Monteiro** (tuntud lihtsalt kui **Otávio** või **Otavinho**; sündinud 9. veebruaril 1995 João Pessoas) on Brasiilia päritolu Portugali jalgpallur, kes mängib ründava poolkaitsjana Saudi Araabia kõrgliiga klubis Al Nassr ja Portugali jalgpallikoondises.

Ta alustas klubikarjääri Internacionalis, millega liitus 2010. aastal. Brasiilia kõrgliigas debüteeris ta Internacionali meeskonnas 2012. aastal. Esimese värava Brasiilia kõrgliigas lõi ta 8. juunil 2013 mängus Cruzeiro vastu.

2014. aasta septembris siirdus ta FC Portosse. Hooaja 2014–15 esimees pooles mängis ta Porto reservmeeskonnas Portugali esiliigas. 2015. aasta jaanuaris suundus ta laenule Portugali kõrgliiga klubisse Vitória de Guimarães, kus ta mängis kuni hooaja 2015–16 lõpuni. Seejärel on kuulunud ta Porto põhimeeskonda. Hooaegadel 2017–18, 2019–20 ja 2021–22 on ta tulnud Portoga Portugali meistriks. Hooajal 2019–20 valiti Otávio lisaks Portugali kõrgliiga hooaja sümboolsesse koosseisu.

Suvel 2023 liitus Otavio ligi 60 miljoni euro eest Al Nassriga.

Aastatel 2014–2015 mängis Otávio Brasiilia kuni 20-aastaste koondises. 2021. aasta märtsis sai ta Portugali kodakondsuse. Portugali jalgpallikoondises debüteeris ta 4. septembril 2021 sõprusmängus Katari vastu ja lõi selles mängus ka värava.

Saavutused
----------

Internacional
* Campeonato Gaúcho: 2013, 2014

Porto
* Primeira Liga: 2017–18, 2019–20, 2021–22
* Taça de Portugal: 2019–20, 2021–22
* Supertaça Cândido de Oliveira: 2018, 2020

Viited
------

1. ↑  Monteiro, Bernardo (4.9.2021). "Seleção nacional triunfa perante um Catar demasiado "tenro"". *Jornal de Notícias* (portugali). Vaadatud 4.9.2021.
Albert Norden (1963)
Albert Norden portree Saksa DV 1984. aasta postmargil
**Albert Norden** (4. detsember 1904 Myslowitz (tänapäeval Mysłowice, Poola) – 30. mai 1982 Ida-Berliin) oli juudi rahvusest Saksa ajakirjanik ja Saksa DV riigitegelane.

Albert Norden oli rabi Joseph Nordeni (1870–1943) poeg. 1920. aastal jättis ta gümnaasiumi pooleli ja asus õppima tisleriks. Juba 1919. aastal sai ta organisatsiooni Vaba Sotsialistlik Noorus (Freie sozialistische Jugend) liikmeks. 1921. aastal astus Albert Norden Saksamaa Kommunistlikku Parteisse. Ta tegi kaastööd paljudele sotsialistlikele ja kommunistlikele ajalehtedele. Weimari vabariigi ajal vahistati teda korduvalt poliitilistel põhjustel. 1931–1933 oli ta ajalehe Die Rote Fahne toimetaja. 

Natsionaalsotsialistide võimuletuleku järel emigreerus Albert Norden 1933. aastal Tšehhoslovakkiasse. Hiljem asus ta elama Prantsusmaale ja 1941. aastal Ameerika Ühendriikidesse. New Yorgis elades töötas ta vabrikutööisena ja võttis osa pagulasorganisatsioonide tegevusest.

1946. aasta oktoobris pöördus ta Berliini tagasi, kus ta tegutses ajalehtede toimetajana. 1949–1952 oli ta Saksa DV Informatsiooniameti pressiosakonna juhataja. 1953–1955 oli Norden Berliini Humboldti Ülikooli uuema ajaloo professor. 1954. aastal sai ta Saksa DV Rahvarinde Rahvusnõukogu presiidiumi liikmeks. 1954–1955 oli ta Saksa Ühtsuse Komitee (Ausschuss für Deutsche Einheit) riigisekretär. 

1955. aasta märtsis sai Albert Norden Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liikmeks ja sekretäriks. 1955–1967 oli ta Keskkomitee Poliitbüroo agitatsioonikomisjoni juhataja. Alates 1958. aasta juulist oli Albert Norden Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo liige. Poliitbüroo liikmena oli ta vastutav agitatsiooni eest. Alates 1976. aastast oli Albert Norden Saksa DV Riiginõukogu liige. 1960–1979 oli ta Saksa DV Riikliku Kaitsenõukogu liige.

1981. aastal astus Albert Norden tervislikel põhjustel kõigist ametitest tagasi.

Eesti keeles on 1974. aastal ilmunud Albert Nordeni raamat "Nii sepitsetakse sõdu".

Viited
------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
**Varvara** (kodanikunimega **Valentina Aleksejevna Trofimova**; 17. august 1930 Tšudovo, Novgorodi oblast – 8. veebruar 2011 Kuremäe, Illuka vald, Ida-Virumaa) oli Vene Õigeusu Kiriku nunn, Pühtitsa Jumalaema Uinumise Stavropigiaalse Naiskloostri ülem (iguumenja).

Ta sündis usklike perekonnas ning läks nunnaks 1. augustil 1952 Pühtitsa nunnakloostrisse, hiljem oli 12 aastat Vilniuse nunnakloostris. 

1968. aastal määrati nunn Varvara Moskva ja kogu Venemaa patriarhi Aleksius I õnnistusel Pühtitsa kloostri ülemaks ning sama aasta 19. jaanuaril ülendas Tallinna ja kogu Eesti metropoliit Aleksius nunn Varvara iguumenjaks ning andis talle üle kloostriülema võimu sümboli saua. 

Iguumenja Varvara teenis Pühtitsa Jumalaema Uinumise Stavropigiaalse Naiskloostri ülemana kuni oma surmani 2011. aastal.

Tunnustus
---------

* 2005 Eesti Punase Risti III klassi teenetemärk

Välislingid
-----------

* Suri Pühtitsa nunnakloostri ülem, Postimees Online, 8. veebruar 2011
* Andres Reimer, Suri Pühtitsa kloostri ülem Varvara Trofimova, Eesti Päevaleht Online, 8. veebruar 2011
* Andres Reimer, President Ilves avaldas kaastunnet Pühtitsa kloostri iguumenja Varvara surma puhul, Eesti Päevaleht Online, 8. veebruar 2011
* Edgar Savisaar saatis patriarhile kaastundeavalduse, Tallinna Postimees, 8. veebruar 2011
* Galerii: iguumenja Varvara matusetalitus, postimees.ee, 10. veebruar 2011
Siinuskulissajami tööpõhimõte
**Siinuskulissajam** on mehhanism, mille abil saab teisendada lineearset edasi-tagasi liikumist pöördliikumiseks ning vastupidi. Lineaarselt liikuv osa ehk kolb on ühendatud pöörleva osaga. Ühendus koosneb lineaarselt liikuva osa küljes olevast pilust ning pöörleva osa küljes olevast pulgast. Liikuva osa asukoht ajas on püsiva pöörlemiskiiruse juures vaadeldav kui lihtharmooniline võnkumine, tekitades sinusoidilise tunnusjoone.

Kasutusalad
-----------

Siinuskulissajamit kasutatakse kõige sagedamini nafta- ja gaasitorude voolu reguleerivates ventiilides. Ajalooliselt on kasutatud siinuskulissajamil põhinevaid algelisi masinaid metalli töötlemisel ning ka erinevates auru- ja sisepõlemismootorites. Üks tuntumaid kasutusalasid on auruvedurite rattad, kus aurusilindri kepsu lineaarne liikumine muudetakse rataste pöörlemiseks.

### Sisepõlemismootor

Ideaaltingimustes rakendub jõud samasihiliselt siinuskulissajami liikumissuunaga. Sinusoidse liikumise ja kiirenduse ning kosinusoidse kiiruse tulemusena saavutatakse sujuv mootori töö. Ülemises piirasendis (surnud seis) veedetud protsentuaalselt suur aeg tõstab mootori teoreetilist efektiivsust. Samuti eemaldab sinusoidne liikumine kepsu nurgamuutused. 

Siinuskulissajameid siiski ei kasutata tänapäeval enamus sisepõlemismootorites. Peamiseks põhjuseks on lineaarselt liikuva osa pilu kiire kulumine. Lisaks, pikaajaline ülemises piiriasendis viibimine tõstab mootori soojuskadusid, mis langetab efektiivsust reaalsetes sisepõlemismootorites.

Viited
------

1. 1 2  "Pneumaatilised ajamid: Scotch Yoke, Rack & Pinion ja Vane". Vaadatud 06.05.2020.
2. ↑  "TRADITIONAL SCOTCH YOKE DESIGN COMPROMISES". Originaali arhiivikoopia seisuga 29.12.2019. Vaadatud 11.05.2020.
3. ↑  "Q.20. Explain with sketch Scotch Yoke Mechanism?". Vaadatud 11.05.2020.
Euroopa lipp
**Euroopa lipp** on sinine plagu, mille keskel asuvad ringis 12 kollast tähte. Euroopa lipp on kasutusel nii Euroopa Nõukogu kui ka Euroopa Liidu ametliku lipuna.

Lipu sinisel taustal on ringina 12 kollast viieharulist tähekest. Sinise värvi kood on RGB-süsteemis #1E448A ja CMYK-süsteemis 100.67.0.40. Kollase värvi kood on RGB-süsteemis #FDCB0B ja CMYK-süsteemis 0.20.100.0.

Euroopa lipp sümboliseerib Euroopa identiteeti ja ühtsust. Sinise taeva taustal moodustavad tähed ringi, mis sümboliseerib liitu. Tähtede arv ei ole seotud liikmesriikide arvuga. Tähtede arv on kindlaksmääratud, sest kaksteist on täiuslikkuse ning terviklikkuse sümbol ning meenutab Jeesuse apostleid, Jaakobi poegi, Herkulese töid, kalendriaasta kuid.

Alates asutamisest 1949. aastal oli inimõiguste kaitse ja euroopa kultuuri edendamisega tegelev Euroopa Nõukogu teadlik vajadusest anda Euroopale sümbol, mille Euroopa elanikud võtaksid omaks. Euroopa lipu tänapäevast praegust kujundust hakkas Euroopa Nõukogu 8. aprillil 1955, 25. oktoobril 1955 kiitis Euroopa Nõukogu Parlamentaarassamblee kujunduse heaks. 9. detsembril 1955 võttis Euroopa Nõukogu Ministrite Nõukogu tähtedega kaunistatud lipu vastu ja see lasti ametlikult käiku sama aasta 13. detsembril Pariisis.

Kogu Euroopa sümbol
-------------------

Euroopa Nõukogu otsustas 11. aprillil 1983, et kõik Euroopa ühendused peaksid hakkama kasutama Euroopa lippu. 28. ja 29. juunil 1985 võttis Euroopa Ülemkogu ametliku logona vastu Euroopa lipu kavandi. 29. mail 1986 heisati Euroopa lipp esimest korda Berlaymonti hoone ees, mis on Euroopa Komisjoni asukoht.

Viited
------

1. 1 2  Euroopa Liidu lipust EL kodulehel (vaadatud 22. septembril 2021)
2. 1 2  Euroopa lipp. Euroopa Nõukogu veebisait.
**Kitzsteinhorn** on mägi Austrias Kesk-Ida-Alpide Kõrg-Tauerni mäestikus. See on Glockneri rühma osa. Kitzsteinhorni liustikud on populaarne suusapiirkond.

Mägi asub Alpide peaahelikust põhja pool, Salzburgi liidumaa Kapruni vallas. Esmakordselt ronis sellele 1828. aastal kohalik mägironija Johann Entacher.

Täna saab kergesti tippu jõuda, kasutades liustiku õhutrammi orujaamast 911 m kõrgusel; sellel on kõrgeim köisraudtee püloon maailmas, olles 113,6 m kõrge ja läbimõõduga 2,2 m. Ülemise jaama katusel on restoran ja panoraamne terrass, kõrgusel 3029 m merepinnast.

Suusapiirkond
-------------

Suusanõlvad
Suusatamine Kitzsteinhornil algas juba 20. sajandi alguses, kui Saksa ja Austria Alpiklubi rajas aastatel 1907–1909 mägihüti (*Krefelder Hütte*). Esimene köisraudtee alustas tegevust 1965. aasta detsembris ning see avas *Schmiedingerkeesi* ja *Maurerkeesi* liustikud, tehes neist esimesed liustiku suusanõlvad Austria Alpides. Sellest hoolimata peab kuurort tegelema keskkonnamõjude ja ülemaailmse liustike taandumisega.

1974. aastal (pärast 2,5 aastat ehitustöid rajada 3295 m pikkune tunnel) avati suurema läbilaskevõime saavutamiseks paralleelselt köisraudteega sõitmiseks maa-alune funikulöör. Selle funikulööriga juhtus 11. novembril 2000 Kapruni katastroof, milles hukkus 155 inimest. Funikulööri asendamiseks võeti 23. detsembril 2001 kasutusele 24-kohaline funitel *Gletscherjet I*. Järgmisel aastal järgnes gondeltõstuk *Gletscherjet II*, mis avati 19. oktoobril 2002.

Panoraamvaade Kitzsteinhornilt
**"Kalamees ja ta naine"** (**ATU 555**) on rahvusvaheliselt levinud muinasjututüüp, mis kuulub Aarne-Thompsoni-Utheri kataloogis imemuinasjuttude alaossa "Üleloomulikud abistajad".

Tüübi süžee lühikokkuvõte
-------------------------

Loos päästab vaene vana kalamees üleloomuliku olendi – näiteks võlukala või võlulooma, jumaliku olendi, pühaku, hiiu või siis loomakujulise inimese – surmaohust, vangistusest, muundumisest või muust hädast, samuti on võimalik, et loo peategelasest kalamees laseb kala tagasi vette. Tasuks hädast päästmise eest lubab võluolend, et mehe ja tema abikaasa soovid saavad täidetud. Algul saavad kalamees ja tema abikaasa nad tavalist tulu, kuid hiljem muutub naine väga nõudlikuks (näiteks soovivad nad saada aadlikeks, kuningateks ja lõpuks isegi jumalaks). Kala või üleloomulik olend võtab ülemäära suure nõudmise peale oma kingituse tagasi ning abielupaar satub tagasi algsesse halba seisu ja vaesusse või saavad karmima karistuse, näiteks muudetakse loomadeks.

Tüübi levik Eestis
------------------

Muinasjututüüpi "Kalamees ja ta naine" kuuluvate muinasjuttude üleskirjutused eesti rahvapärimusest pärinevad Eesti Rahvaluule Arhiivis aastatest 1878–1980, kõige rohkem on neid Setumaalt. Rohkem kui üks sellesse tüüpi kuuluv tekst pärineb Tõstamaa, Kadrina, Pilistvere ja Vastseliina kihelkonnast. Tüübi ajaline ja geograafiline levik sarnaneb imemuinasjuttude üldise levikuga Eestis. ATU 555 ja sellega sarnanevate lugude variante on Eesti Rahvaluule Arhiivis kokku 58.

Kirjanduslikud töötlused
------------------------

ATU 555 on populaarne rahvajutt olnud suulisel kujul, kuid on tuntud ka kirjanduslike töötluste kaudu. Vendade Grimmide töötlus ATU 555 tüüpi kuuluvast loost "Lugu kalamehest ja tema naisest" ilmus kogus "Kinder- und Hausmärchen". Aleksandr Puškini värsivormis "Muinasjutt kalamehest ja kalakesest" on oma süžee saanud kas Grimmide kogu prantsuskeelsest adaptatsioonist või V. Dahli vahendusel vene rahvaluulest. Puškini ja Grimmide eeskuju võib olla Friedrich Reinhold Kreutzwaldi muinasjututöötluses "Vägev vähk ja täitmatu naine".

Günter Grassi 1977. aastal ilmunud romaani "Kammeljas" süžee põhineb samuti muinasjututüübil ATU 555.

Viited
------

1. ↑  Kaisa Kulasalu. Uhkus ajab upakile: Kalamehe ja ta naise (ATU 555) soovidemaailm[*alaline kõdulink*]. Bakalaureusetöö. Tartu 2010, lk 14
2. ↑  Kulasalu 2010, lk 35.
3. 1 2  Kulasalu 2010, lk 18.
**Adolf Kaarme** (ka **Adolf Helmut Kaarme**; 9. september 1914 Tallinn – 23. juuli 1986 Rådmansö) oli eesti vaimulik.

Ta lõpetas 1933. aastal Gustav Adolfi Gümnaasiumi. Alustas 1936. aastal õpinguid Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, kuid seoses usuteaduskonna likvideerimisega 1940. aastal jäi tal stuudium pooleli. Ent 1941. aastal avanes usuteaduskonna viimase kursuse tudengitel võimalus ülikool lõpetada ja Adolf Kaarme seda võimalust kasutas, lõpetades ülikooli aastal 1942. Prooviaastal oli ta Kullamaa Püha Johannese koguduses õpetaja Henn Unti juures. Õpetajaks ordineeris ta piiskop Johan Kõpp 13. detsembril 1942.

Kuna Adolf Kaarme avaldas soovi Saaremaa koguduste teenimiseks, siis detsembris 1942 määrati ta Valjala Martini koguduse vikaarõpetajaks, Valjala Martini koguduse hingekarjane oli ta aastatel 1942–1944. Saaremaal olles hooldas ta ka Püha Jakobi kogudust (aastatel 1942–1943).

Põgenes 1944. aastal Rootsi. Peatselt sai ta Stockholmi Katarina koguduse kantseleis töökoha, mille kõrvalt ta pidas vajaduse korral jumalateenitusi ja ametitalitusi kaasmaalastele. Pärast kolmeaastast Rootsis viibimist pakkus talle Rootsi kirikus tööd tolleaegne Luleå piiskop Bengt Jonzon, ilmselt Sven Danelli soovitusel. Adolf Kaarme teenis siis Rootsi kogudusi abiõpetajana Nederkalixis, Jörnis, Vilhelminas, Stödes, Gotlandil, Roslagenis ja Rådmansöl ning koguduseõpetajana Frötuna-Rådmansö koguduses. 

Rootsi kirikust emeriteerus ta 1979. aastal. Siis hakkas ta teenima eesti kogudusi, algul vikaarõpetajana. Aastatel 1982–1986 oli ta Eskilstuna koguduse õpetaja ja Västeråsi pihtkonna õpetaja. Samuti oli ta aastatel 1982–1986 Norrköpingi koguduse hooldajaõpetaja ja 1984–1986 Rootsi praostkonna abipraost.

Tunnustus
---------

* Põhjatähe orden
* Patriotiska Sällskapeti kuldmedal
* Svenska Pastoratsförbundeti kuldmedal

Viited
------

1. ↑  Eesti Kirik nr.3. 1984
2. ↑  Eesti Kirik nr.3. 1986
3. ↑  Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988
**Sotsiolekt** on sotsiaalne murre ehk mingile ühiskonnarühmale omane kõnepruuk, mis oleneb vanusest, soost, sotsiaalsest staatusest jne. Sotsiolekti kohta kasutatakse tihti sõna släng, harvem argoo, žargoon ja erikeel.  Sotsiolekt läbib kogu keelesüsteemi, kuid släng hõlmab üldjuhul vaid sõnavara. Tihti avaldub sotsiolekt ainult häälduses, olles eeskätt sotsiaalne aktsent.

Uurimine
--------

### Meetod

Keskseks meetodiks sotsiolektide uurimisel on kvantitatiivne sotsiolingvistika, mis sai alguse William Labovi töödega 1960.aastate keskpaigas. Uuritakse variaableid, elementide loendeid, millel on erinevad realiseerumisvariandid, näiteks erinev hääldus või morfoloogilised formandivariandid. Informante valitakse igast sotsiaalsest grupist sel viisil, et kõigil oleks potentsiaalselt sama suur võimalus saada valitud. Hüpoteesid ja teooriad peavad põhinema igapäevastes sotsiaalsetes olukordades kasutatavate keelevariantide analüüsil. Järelduste tegemist alustatakse erinevuste kirjeldamisega, seejärel üritatakse uurida, miks keelekasutus erineb. Selleks kasutatakse piirajad, mida saab koondada kolme rühma: sotsiaalsed tegurid, keelelised tegurid ja situatiivsed-stiililised-tekstilised tegurid.

### Tulemused

On leitud, et inimese teatud sotsiaalsesse klassi kuulumine tingib sama keelendi erinevate variantide suhteliselt stabiilse sagedusega kasutamise. Üldistatult on suurimad mõjurid sotsiaalne päritolu ja staatus (klass, kiht, kast, seisus) ning sugu ja vanus. Keskne sotsiolektimääratlus käib enamasti klassikuuluvuse või staatusgrupi kaudu.

Eesti keele sotsiolektid
------------------------

Territoriaalselt on Eesti keeleala tihedalt liigendatud murreteks ning sotsiaalselt on eesti keel suuremate keeltega võrreldes suhteliselt ühtlane. Erinevused n-ö lihtrahva keele ja haritlaste keele vahel või igapäevase kõnekeele ja normitud kirjakeele vahel pole suured. Eesti keeles on uuritud näiteks Võru murde sotsiolingvistilisi aspekte, magistritöö tasemel -*nud/-nd* varieerumise ja sellega seotud sotsiaalsete ja keeleliste mõjurite kohta (Keevallik, 1994, 1996) ning bakalaureusetööna *h* hääldamise varieerumist (Cui, 1999). 

Uurimustest selgub, et eesti keel varieerub enim ametlikes/avalikes situatsioonides, kus valdab normikeelsus ning mitteformaalsetes ehk argistes situatsioonides, mis normikeelest kaugemad. Olulised on veel sugu ja vanus. Ilmneb, et naised järgivad normikeele vorme enam ning omavad tugevamat seost keeleliste innovatsioonidega. Normikeelsus tõuseb ja langeb eaga ning kõrgemalt haritud inimesed kasutavad normingulisi vorme rohkem.

Viited
------

1. ↑  "Sotsiolekt". *Eesti keele seletav sõnaraamat*. 2009. Vaadatud 10.10.2021.
2. ↑  "Sotsiolekt". *Sõnaveeb*. EKI Ühendsõnastik 2021. Vaadatud 10.10.2021.
3. 1 2 3 4 5  Hennoste, Tiit (2003). "Eesti sotsiolektide seisund". *ut.ee*. Tartu. Vaadatud 07.10.2021.
4. ↑  Erelt, Mati. Erelt, Tiiu. Ross, Kristiina (2007). "Eesti keele käsiraamat". *eki.ee*. Eesti Keele Sihtasutus. Vaadatud 07.10.2021.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link)
**Aleksander-Voldemar Pulk** (29. september 1886 Tartu – 31. jaanuar 1942 Leningrad) oli Eesti sõjaväelane (kindralmajor). VR I/2.

Aleksander Pulk teenis 1919 aasta novembris teenis alamkapteni auastmes 1. Jalaväepolgus. Ta ülendati 7. novembril 1919 kiiduväärt teenistuse eest kapteniks, vanusega 17. oktoober 1919.

Aastail 1919–1934 teenis ta 1. jalaväerügemendi ja hiljem ka Narva garnisoni ülemana; 1934–1936 oli Pärnu-Viljandi sõjaväeringkonna ülem ja 1936–1939 1. diviisi ülem.

Tema tegevteenistusest lahkumise puhul kirjutas Vabariigi President Konstantin Päts oma käskkirjas: 

> „*Kindral-major Aleks. Pulk, astudes meie sõjaväkke Vabadussõja ajal 2. dets. 1918, on siin pidevalt teeninud juhtivail, vastutusrikkail ametikohtadel kuni käesoleva ajani ja on tõhusalt kaasa aidanud meie sõjaväe väljaõppe ja võitlusvõime asjakohasele tasemele tõstmiseks. Kindral-major Pulk'i lahkumise puhul tegelikust sõjaväeteenistuses avaldan tänu püsiva ja tulemusrikka töö eest meie sõjaväes.*"
> 
> 
> 

Ta mobiliseeriti Nõukogude okupatsioonivõimude poolt, sai Leningradi viimisel auriku Sibir pardal haavata ja suri sõjaväehaiglas.

Viited
------

1. ↑

Kirjandus
---------

* Sõjaväeteenistusest lahkuvad kindral-major A. Pulk, kindral-major V. Rieberg, kolonel J. Vende ja kolonel V. Trossi. Päevaleht, 10. november 1939, nr. 306, lk. 5.
* Jaak Pihlak, "Viljandi kihelkond ja Vabaduse Risti vennad" Viljandi Muuseumi aastaraamat, 2008, lk 230-232

Välislingid
-----------

* Ohvitseride andmebaas
* Kohti vääjäämätöntä kohtaloa – Baltian johtajat uskoivat 1940, että miehitys jää väliaikaiseksi ja Saksa palauttaa niiden itsenäisyyden Helsingin Sanomat 23. veebruar 2005 (Foto aastast 1939)
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib linnast; linnaringkonna kohta vaata artiklit Uhta linnaringkond; Uhta on ka Kalevala alevi varasem nimi* |

---

Uhta 1950ndatel
**Uhta** on linn Venemaal Komi Vabariigis, Uhta linnaringkonna keskus. Asub Uhta jõe ääres.

Ajalugu
-------

Kuni 19. sajandini tegelesid piirkonna elanikud peamiselt karjakasvatuse ja jahipidamisega.

Naftat leiti piirkonnast juba 15. sajandil. Uhta jõe ja tema lisajõgede kallastel hakati vähesel määral naftat tootma juba 1520. aastatel.

1745 uuris piirkonda geoloog Tšerepanov, kes püüdis leida piirkonna peamist naftasoont. Nähtavasti tema tööde põhjal asutas Arhangelski geoloog Prjadunov piirkonda esimese naftatootmisettevõtte, mis kiirelt vahetas kaks korda omanikku. Ettevõtte aastane naftatoodang kõikus 0,1 tonnist 1749 0,86 tonnini 1758, erandiks 1767. aasta, mil toodeti 3,6 tonni naftat.

1868 hakati rajama puurauke. Aastail 1872–1873 ulatus puurauk juba 52,9 m sügavusele. Peamiselt kasutati naftat Petšora jõel ja Põhja-Jäämerel sõitvate laevade kütusena, kuid näidiseid saadeti kaubandus-tööstusnäitustele, muuseumidesse ja ülikoolidesse. 1907 hakkasid piirkonnas naftat puurima ka teised ettevõtjad ja asutati naftatöötlusettevõtted.

1918 kogu naftatööstus natsionaliseeriti.

Uhta asula rajasid 21. augustil 1929 OGPU poolt väljasaadetud: poliitilised, kriminaal- ja pisikurjategijad, kulakud, väljasaadetud, nende valvurid ja vabatahtlikud. Esimeses ekspeditsioonis oli 125 inimest, juba samal aastal järgnesid uued sunnitööliste rühmad. Kehtestati 12-tunnine tööpäev ilma puhkepäevadeta. Ametlikes dokumentides nimetati seda laagrit OGPU ekspeditsiooni baasiks. Samal aastal rajati esimesed puuraugud ja järgmisel aastal algas nafta suuremahuline tootmine.

Hakati rajama 260 km pikkust maanteed Ust-Võm–Uhta, samuti raudteed Kotlas–Vorkuta. 1932 valmisid elektrijaam ja kool. 1936. aastaks oli asulas juba tehnikum, klubi-teater (näitlejateks olid vangid), park vabaõhulavaga, kaubamaja, staadion, söökla, võõrastemaja, veevarustus, kanalisatsioon ja raadiovõrk. Alates 1931. aastast anti laagris välja ajalehti, aga 1937. aasta lõpul suleti kõik 6 ajalehte ja 1 ajakiri, mida laagris välja anti.

27. oktoobril 1936 algas näljastreik, mis kestis 132 päeva ning millega nõuti 8-tunnist tööpäeva, normaalset toitlustamist ja poliitvangude eraldamist kriminaalkurjategijatest. Võimud vastasid karmide repressioonidega: kuni 1938. aastani lasti laagrites maha 1865 inimest.

26. oktoobril 1938 pidid laagrivõimud asula juhtimise üle andma tsiviiladministratsioonile.

Linnaõiguste saamiseni 1943. aastal oli asula nimi **Tšibju**.

Suured nafta- ja gaasimaardlad asuvad linnast lõunas.

Uhta on suur tööstuslinn, peamised tööstusharud on nafta-, puidu- ja metallitööstus.

Rahvastik
---------

Uhta elanikest on komisid alla 1 protsendi.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. märts 2016. Vaadatud 29. juulil 2012.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Uhta** |

* Linna koduleht
Sölllandl Ellmau lähedal Tiroolis, Austrias
**Sölllandl** (ka **Söllandl** või **Sölland**) on org ja geograafiline piirkond Tiroolis Austrias, mis hõlmab Sölli, Scheffau am Wilden Kaiseri, Ellmau ja Going am Wilden Kaiseri külad Tiroler Unterlandis Wörgli ja Sankt Johann in Tiroli vahel.

Sölllandl hõlmab Sölli lähedal jõgedevahelise veelahkme: Inn ja Großache ühelt poolt ning Kitzbühler Ache teiselt poolt. Sölllandl eraldab Pölveni Lubjakivialpid ja Wilder Kaiseri põhjas Kitzbüheli Alpide *Grauwackenzone* kiltkivi mägedest ja Hohe Salvest eemal läänes.

Weißache jõgi, mis tuleb lõunast Ellmaust, voolab läbi Sölllandli keskpiirkonna, pöördub veidi enne Sölli põhja Inni suunas, saatjaks Eibergi maantee. Lääneosas voolab Luecher Bach enne ühinemist Brixentaler Achega Wörgli kohal. Reither Ache, mis tuleb lõuna poolt ja mida toidab Wochenbrunneri Alpidest laskuv Goinger Hausbach, suubub Sankt Johannis Leukentalis Großachesse.

Maastik on oluline ida-lääne lüli, mille kaudu kulgeb *Loferer Bundesstraße* (liidumaantee).
Hertsog Friedrich II portree.  
Georg David Matthieu, 1772
**Friedrich II,** hüüdnimega **Vaga** (9. november 1717 – 21. aprill 1785), oli Mecklenburg-Schwerini hertsog 1756. aastast kuni surmani.

Noorus
------

Friedrich sündis Schwerinis Christian Ludwig II ja selle naise Gustave Caroline pojana.

Friedrichi lapsepõlves ja nooruses oli tema intellektuaalsele ja vaimsele arengule suur mõju vanatädil, Mecklenburg-Schwerini hertsoginnal Augustal, kes sisendas talle pietismi uskumusi.

Mecklenburg-Schwerini hertsog
-----------------------------

Pärast isa surma 1756. aastal võttis Friedrich hertsogkonna valitsemise üle. Varsti pärast tema troonileasumist kisti riik seitsmeaastasesse sõtta.

Friedrich oli pietismi toetaja. Ta julgustas arendama koolisüsteemi, edendas tekstiilitööstust ja tühistas piinamise. 1764. aastal viis ta oma residentsi Schwerinist Ludwigslusti lossi. 1765. aastal käskis ta arhitekt Johann Joachim Buschil ehitada keiserliku kiriku (lõpetati 1770. aastal, nüüd linnakirik) ja jätkas aastatel 1772–1776 Ludwigslusti lossi laiendamist.

Abielu
------

Friedrich abiellus 2. märtsil 1746 Schwedtis Württembergi Friedrich Ludwigi tütre Louise Friederikega. Nad said neli last, kes surid noorelt.

Pärast tema surma päris hertsogkonna tema vennapoeg Friedrich Franz I.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Christian Ludwig II** | **Mecklenburg-Schwerini hertsog**1756–1785 | Järgnev**Friedrich Franz I** |
Jorge Luis Borges 1967. aastal
**Jorge Francisco Isidoro Luis Borges Acevedo** ( audio) (24. august 1899 Argentina, Buenos Aires – 14. juuni 1986 Šveits, Genf) oli argentina kirjanik, esseist, luuletaja ja tõlkija, keda peetakse hispaaniakeelse ja rahvusvahelise kirjanduse võtmeisikuks.

1914. aastal halvenes Jorge Luis Borgese isa nägemine ning perekond otsustas kolida Euroopasse, et pereisa silmi ravida. 
Kui algas esimene maailmasõda, kolis perekond Šveitsi.
1918. aastal lõpetas Jorge bakalaureusekraadiga Genfi kolledži, kus oli õppinud prantsuse ja saksa keelt.
Pärast I maailmasõda reisis perekond Euroopas ringi ning elas kolm aastat ka Hispaanias, kus Jorge liitus antimodernistliku kirjandusliikumisega.
1921. aastal kolis perekond tagasi Argentinasse, kus Borges jätkas kirjandustegevust, tehes kaastööd sürrealistlikele ajakirjadele.
Jorge nägemine halvenes 1950. aastatel ja ta jäi pimedaks.
1955. aastal määrati ta Argentina rahvusraamatukogu direktoriks ja Buenos Airese ülikooli kirjandusprofessoriks. 
Borges suri Genfis 1986. aastal.

Loometee algus
--------------

Juba üheksa-aastaselt tõlkis Jorge Luis Borges hispaania keelde Oscar Wilde'i jutustuse "Õnnelik prints". 1923. aastal avaldas ta esimese luulekogu "Fervor de Buenos Aires" ("Buenos Airese kuumus"). Ta oli kaasosanik ajakirja Prisma loomisel ja tegi kaastööd kirjandusajakirjale Sur ('lõuna'). 1938. aastal, pärast liiklusõnnetust, kirjutas ta niinimetatud uues stiilis esimese jutustuse "Pierre Menard, autor del Quijote". 1941. aastal kirjutatud "El jardín de senderos que se bifurcan" ("Hargnevate teede aed") oli raamatu ja labürindi kombinatsioon, millega Borges leiutas hüperteksti stiili.

Teosed
------

* Esikluulekogu "Buenos Airese kuumus" (1923)
* Esimene esseekogu "Juurdlused" (1925)
* "Universaalne nurjatuste ajalugu" (1935)

### Lühijutu- ja novellikogud

* "Hargnevate teede aed" (1941; eesti keeles 1972)
* "Kunsttükid" (1944; eesti keeles 1972)
* "Fiktsioonid" (1945; eesti keeles 2000)
* "Aleph" (1949; eesti keeles 1987)

### Pseudoteatmeteosed

* "Fantastilise zooloogia käsiraamat" (1957; eesti keeles katkendeid: Eesti Loodus 1986, nr 12, lk 604–611; Vikerkaar 1996, nr 1-2, lk 67–84)
* "Kujuteldavate olendite raamat" (1967, eesti keeles 2019, tõlkinud Ehte Puhang)

Kõik eesti keelde tõlgitud Borgese novellid on koondatud kogusse "Fiktsioonid. Aleph" (2000). ISBN 9985-3-0430-6. Eesti keeles on ilmunud ka Borgese esseekogu "Valik esseid" (2000).

Tunnustus
---------

* 1971 – valiti Ameerika Kunstide ja Kirjanduse Akadeemia välisliikmeks
* 1979 – Miguel de Cervantese auhind
* 1980 – Balzani auhind

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Jorge Luis Borges** |

* Jüri Talvet "Borges igaviku hargnevatel teedel" Eesti Päevaleht, 2. veebruar 2001
**Tabaré** Ramón **Vázquez** Rosas (17. jaanuaril 1940 Montevideo – 6. detsember 2020 Montevideo) oli Uruguay poliitik, kes oli 1. märtsist 2005 kuni 1. märtsini 2010 ja 1. märtsist 2015 kuni 1. märtsini 2020 Uruguay president. Ta oli vasakpoolse liidu Lai Rinne (*Frente Amplio*) endine juht.

Vázquez oli hariduselt arst, vähispetsialist (onkoloog-radioterapeut). 

Ta oli 1990–1995 Montevideo linnapea.

Liitu Lai Rinne kuuluvad sotsialistid, kommunistid, sotsiaaldemokraadid ja üks endine sissiliikumine. 

Ta kandideeris Laia Rinde kandidaadina edutult presidendiks 1994. ja 1999. aasta valimistel. Aastal 1999 kogus ta lõppvoorus 48% häältest, kaotades Jorge Batllele.

Tabaré Vázquez (vasakul) ja Rodolfo Nin
31. oktoobril 2004 valiti ta valimisliidu *Encuentro Progresista-Frente Amplio -Nueva Mayoría* (*EP-FA-NM*) kandidaadina presidendiks. Ta kogus juba esimeses hääletusvoorus 50,45% häältest, nii et teist vooru ei olnud tarvis korraldada. Tema võit kuulutati ametlikult välja 8. novembril 2004. Ta võitis Rahvusliku Partei (*Partido Nacional*) kandidaati Jorge Larrañagat (34,30% häältest) ja Colorado Partei (*Partido Colorado*) kandidaati Guillermo Stirlingit (10,36%). 

Vázquez pooldas sotsiaalriiki ja häid suhteid MERCOSUR-iga. 

Sageli on otsitud ja leitud Vázqueze ja Brasiilia presidendi Luís Inácio Lula da Silva sarnasusi.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Jorge Batlle Ibáñez** | **Uruguay president**2005–2010 | Järgnev**José Mujica** |
| Eelnev**José Mujica** | **Uruguay president**2015–2020 | Järgnev**Luis Alberto Lacalle Pou** |
Notėnai kirik
**Notėnai** (žemaidi *Nuotienā*, läti *Nateye*, poola *Nociany*, *Naciany*, saksa *Natjany*) on küla (endine alev) Leedus Skuodase rajoonis, Notėnai valla halduskeskus. Külas asuvad põhikool ja raamatukogu. Notėnai asub Notė jõe kaldal ja on selle järgi ka nime saanud.

Küla kuulus kuralaste Ceklise muinasmaakonda ja seda mainiti kirjalikult esimest korda 1253. aastal. Kuni XVIII sajandini kuulus see Plateliai mõisale. 1789. aastal ehitati küla kalmistul asunud kabeli asemele kirik. XIX sajandil sai Notėnaist alev, XX sajandi alguses taas küla. Tänapäevane kirikuhoone valmis 1906. aastal. 1929. aastal sai sealsest kirikust kihelkonnakirik. Nõukogude ajal oli küla kohaliku kolhoosi keskasulaks.

Külas on kaks kalmistut: vana ja uus. Muinsuskaitse all on neli Notėnai uuel kalmistul asuvat hauda. Tegemist on 23. juunil 1941 Saksa vägede poolt hukatud leedu laskurite ühenduse liikmete matmispaigaga. Viit hukatut peeti relvastatud kommunistideks.

Elanikkond
----------

|  |  |
| --- | --- |
| * 651 (1902)
* 872 (1923)
* 703 (1959)
* 539 (1970)
* 529 (1979)
 | * 580 (1986)
* 582 (1989)
* 482 (2001)
* 352 (2011)
* 306 (2021)
 |

Viited
------

1. ↑  Gyventojai gyvenamosiose vietovėse: Lietuvos Respublikos 2021 metų gyventojų surašymo rezultatai. Vilnius: Statistikos departamentas, 2022.
2. ↑  Liv-, Esth- und Curlaendisches Urkundenbuch nebst Regesten. - Reval, 1853. - Kd. 1, lk. 327–329, Nr. CCXLIX
3. ↑  1941 m. birželio sukilėlio Felikso Liaučio kapas
4. ↑  1941 m. birželio sukilėlių Kosto Kontenio ir Antano Šoblinsko kapai
5. ↑  1941 m. birželio sukilėlio Konstantino Pocevičiaus kapas
6. ↑  1941 m. birželio sukilėlio Kastantino Pociaus kapas

Välislingid
-----------

 Notėnai – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Küla portaalis vietoves.Lt

| * v
* r
Notėnai valla haldusjaotus |
| --- |
| 
Baidotai **·**  Brotykai **·**  Burviai **·**  Derkinčiai **·**  Dvarviečiai **·**  Jockiai **·**  Jundulai **·**  Kulaliai **·**  Mačiūkiai **·**  Mikytai **·**  **Notėnai** **·**  Panotėniai **·**  Prialgava **·**  Rusiškės **·**  Šliktinė **·**  Vindeikiai |