recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Sirle Sööt (2022)
**Sirle Sööt** (sündinud 18. juunil 1977 Viljandi maakonnas Pärstis) on eesti aktivist Rootsis. Ta on olnud ka Eesti Koonderakonna noorteorganisatsiooni juht.

Elulugu
-------

Tema lapsepõlv möödus Pärsti mõisas, kus ema Olga Sööt (neiuna Saar) töötas raamatukogu juhatajana ja isa Kalev Sööt oli põllumees. Ta on õppinud Pärsti lasteaed-algkoolis (1984. aastast) ja Sürgavere 9-klassilises Koolis (1987. aastast). Alates 8. klassist õppis Viljandi Paalalinna Gümnaasiumis. Linnas koolis käies avanes võimalus õppida Ugala teatris tegutsevas Kaarin Raidi draamastuudios. 1995. aastast õppis õigusteadust Tallinnas Sotsiaalteaduste Erakõrgkoolis Veritas. Paralleelselt õpingutega tegutses Eesti Koonderakonna noorteorganisatsiooni juhina ning töötas Rahandusministeeriumi juriidilises osakonnas. Pärast ülikooli lõpetamist 1999. aastal õppis ta Välisministeeriumi juures asuvas Eesti Diplomaatide Koolis. Pärast selle lõpetamist asus tööle Sotsiaalministeeriumi Euroopa Liidu osakonda, kus tema peamiseks tööülesandeks oli Euroopa Liiduga liitumise ettevalmistamine isikute vaba liikumise peatüki raames.

2002. aastal, pärast ajutist stažeerimist Euroopa Komisjoni juures, asus ta elama perekondlikel põhjustel Rootsi. 2003.–2004. aastal jätkas haridusteed Stockholmi Ülikoolis, kus omandas magistrikraadi Euroopa Liidu õiguses. 2005. aastal asus tööle Rootsi justiitsministeeriumis Rosenbadis. 2007–2011 õppis taas Stockholmi Ülikoolis õigusteadust ning sooritas rootsi juristieksami. 2012–2014 läbis Rootsi kohtupraktika Migratsiooniameti protsessiõiguse osakonnas, Migratsioonikohtus ning Stockholmi Halduskohtus. Seejärel pöördus tagasi tööle Rootsi justiitsministeeriumisse.

2005. aastast on ta kaasa löönud Rootsi eestlaste organisatsioonide juhtimises. Loetelusse kuuluvad Stockholmi Eesti Majas kultuuriüritusi korraldav Klubi Estetic, Stockholmi Eesti Lasteaed, Stockholmi Eesti Huvikool ja selle juures tegutsev draamastuudio, peotantsuklubi ning Suvekodu Metsakodus, Rootsi Eestlaste Liit, Eesti Teaduslik Selts Rootsis, Stockholmi Eesti Kooli Sõprade Selts ja Stockholmi Eesti Kooli Lastevanematekogu ning Stockholmi Eesti Maja AB vanematekogu. 2013. aastast on ta olnud Rootsi Eestlaste Liidu esindaja Ülemaailmses Eesti Kesknõukogus. 2017. aastal valiti ta Esto2019 peakomitee esimeheks.

Isiklikku
---------

18. juulil 2015 abiellus Tallinna Püha Vaimu kirikus Taave Vahermäega. Nende kärgperes kasvab viis last, kes kõik on käinud Stockholmi Eesti Lasteaias ning õpivad Stockholmi Eesti Huvikoolis ja Stockholmi Eesti Koolis.

Eesti Vabariigi 100. aastapäeva raames algatas ta projekti "Eesti kultuurirajad Rootsis", aitas kaasa Estival2018 korraldamisele ja on juhtinud ESTO 2019 korraldamist.

Tunnustus
---------

* 2021 Valgetähe V klassi teenetemärk

Viited
------

1. ↑  Teenetemärkide kavaleride andmekogu – 20144
Vaade alevile ja Vištytise järvele
**Vištytis** on alev (endine linn) Leedus Vilkaviškise rajoonis, Vištytise valla ja Vištytise regionaalpargi halduskeskus. Alev asub Vištytise järve kaldal Sūduva kõrgustikul. Saksa keeles on alevi nimi *Wystiten*, ka *Wyschtyten*.

Alevis on keskkool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on aastal 1844 valminud luteri kirik ja aastal 1829 valminud katoliku kirik. Kooli juures asub koduloomuuseum. Alevi lähedal asub Vištytise rändrahn (pikkus 6 meetrit, laius ja kõrgus neli meetrit).

Ajalugu
-------

Asula tekkis XVI sajandi esimesel poolel Preisimaa piiri äärde. Aastal 1538 on esimest korda mainitud sealset mõisa. 8. septembril 1570 kinnitas Zygmunt II August asula vapi (see oli vanim vapp selles piirkonnas); ühtlasi sai Vištytisest linn. 1777. aastal avati seal kihelkonnakool.

XVIII sajandi lõpus ähvardas linna linnaõiguste kaotamine; seimi otsusega jäid linnaõigused küll asulale alles, aga sealsed elanikud kaotasid senised privileegid. Kohtuvaidlustele tegi lõpu Poola jagamine, mille tagajärjel hakkas linn kuuluma Preisi kuningriigile kui alev. Aastal 1815 läks Vištytis Venemaa koosseisu. Aastal 1842 sai asulast luterliku kihelkonna keskus. 

Asula taandarengus mängis suurt rolli 1865. aastal rajatud Peterburi–Berliini raudtee, mille Vilniusest Königsbergi viiv haru asulat ei läbinud. Siiski oli veel 1892. aastal asulas 4017 elanikku.

14. juulil 1941 hukkasid Saksa okupatsiooniväed 222 kohalikku juuti. Nõukogude ajal oli Vištytis kohaliku sovhoosi keskasula.

Pilte
-----

* VištytisVištytis
* Luteri kirikLuteri kirik
* Katoliku kirikKatoliku kirik
* Vištytise rändrahnVištytise rändrahn

Tuntud elanikke
---------------

* Julian Gruner – poola kõrgushüppaja ja odaviskaja
* Algimantas Kezys – USA fotograaf
* Irena Ylienė – leedu laulja

Viited
------

1. ↑
2. ↑  .

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Vištytis** |

* Alev portaalis vietoves.Lt
* Vištytise kroonika
* Keiser Wilhelmi visiidist alevisse
* Alev Poola geograafilises sõnastikus
Mezmuiža mõisa peahoone
**Ozolaine** on küla (*lielciems*) Lätis Limbaži piirkonna Limbaži vallas. Küla asub Dūņezersi kaldal merepinnast 65 meetri kõrgusel, piirkonna keskusest Limbažist 2 ja Riiast 88 kilomeetri kaugusel. Külas on lasteaed, see kuulub Limbaži ühistranspordivõrku. Külas asub Ozolaine bussipeatus.

Küla tekkis Teise maailmasõja järel Ozolaine Mezmuiža mõisa hoonete juurde kui Limbaži sovhoosi keskasula.

Küla jääb Põhja-Vidzeme biosfääri kaitsealale, osaliselt ka Dūņezersi järve kaitsealale. Looduskaitse all on Ozolaine tammed.

Aastal 2015 oli külas 711 elanikku, aastal 2022 oli elanikke 665.

Viited
------

1. ↑  Autotransporta direcija
2. ↑  Limbažu pagasta teritorijas plānojums. Paskaidrojuma raksts
3. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
4. ↑  Vietvārdu datubāze

| * v
* r
Limbaži valla asulad |
| --- |
| 
Inte **·**  Jumpravmuiža **·**  Kaijciems **·**  Lāde **·**  Lādezers **·**  Muižkalni **·**  Nabe **·**  Paukuciems **·**  Ozolaine **·**  Pelodas **·**  Stūrīši |
**Ozolkalns** (vanasti ka *Odziena*) on küla (*skrajciems* ehk hajaküla) Lätis Madona piirkonnas Mētriena vallas.

Ozolkalns asub Riiast 166 kilomeetri kaugusel valla keskosas Odziena järve loodekaldal. Külas on Ozolkalnsi ja Ziedi bussipeatus.

Küla jääb osaliselt Teiči looduskaitseala kaitsevööndisse. Külasse ulatub looduskaitsealune Ozolkalnsi allee. Looduskaitse all on jalakas ümbermõõduga 4,79 meetrit, tammed ümbermõõduga 4,93 meetrit, 4,73 meetrit, 4,5 meetrit ja 5,12 meetrit ning pärnad ümbermõõduga 3,5 meetrit, 5 meetrit, 3,68 meetrit, 4,13 meetrit, 4,04 meetrit, 4,41 meetrit ja kaks pärna ümbermõõduga 3,77 meetrit.

2019. aastal oli külas 10 elanikku, 2022. aastal oli elanikke 8.

Viited
------

1. ↑  Autotransporta direcija
2. ↑  Autotransporta direcija
3. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
4. ↑  Vietvārdu datubāze

| * v
* r
Mētriena valla asulad |
| --- |
| 
Alžāni **·**  Āriņi **·**  Dēgļi **·**  Dūkstupi **·**  Jurjāni **·**  Ķimstnieki **·**  Lielnieki **·**  **Mētriena** **·**  Opsi **·**  Ozolkalns **·**  Palejas **·**  Pamati **·**  Rāksala **·**  Salas |
**Zuja** [zuj'aa] (vene ja ukraina keeles Зуя, krimmitatari keeles *Zuya*) on alev Ukrainas Krimmi Autonoomses Vabariigis Bilogirski rajooni lääneservas, Zuja külanõukogu keskus. 

Ta asub Krimmi poolsaare keskosas Zuja jõe ääres kohas, kus Fundukla jõgi suubub Zujasse, 22 km kaugusel Bilozirskist ja 21 km kaugusel Simferopolist. Geograafilised koordinaadid on 45°03' N, 34°19' E.

Kõrgus merepinnast on umbes 220 m. 

Elanike arv on umbes 8500 (2001). Neist 46% on venelased, 26% ukrainlased ja 22% krimmitatarlased.

Haldusajalugu
-------------

Kuni 1957. aastani oli Zuja küla Zuja rajoonis, 1959. aastast Simferopoli rajooni koosseisus, 1963. aastast Bilogorski rajooni koosseisus.

Ajalugu
-------

Zujast on leitud kaks Tauria asulat ning sküütide kääbas, maalinn ja asulad. 

Novembris 1920 kehtestati nõukogude võim.

Aastal 1929 loodi kolhoos. 

Aastatel 1921–1940 ehitati kool, klubi, haigla, veski ja masina-traktorijaam. 

Teise maailmasõja ajal oli Zuja üks partisaniliikumise keskusi. 

Zujas on teeninud preestrina ja olnud kooliõpetajaks hilisem Tallinna ja Eestimaa ülempiiskop Pavel.

Mälestusmärgid
--------------

Zujas on mälestusmärk Teises maailmasõjas hukkunud zujalastele ja mälestusmärk Zuja partisanide juhile I. Kuljavinile.
**Tapamaja tänav** on tänav Narva Sutthoffi linnaosas. Algab Väike-Rakvere tänava nurgalt ja lõpeb Puškini tänavaga ristudes. Tänava pikkus on 260 m.

1900. ja 1905. aasta linnaplaanidel oli vene keeles *Бойная улица* (1912. aasta linnaplaanil **Tapamaja uulits** ehk **Tapamaja tänav**) täiesti teises kohas, Narva eeslinna idaosas. Selle piiriks oli läänes Surnuaia tänava (vene keeles *Кладбищенская улица*; 1905. ja 1912. aasta linnaplaanidel Sergei tänav, vene keeles *Сергиевская улица*) ja Laewa uulitsa ehk Laeva tänava (vene keeles *Корабельная улица*) ristmik ning idas Narova tänav (vene keeles *Наровская улица*; 1912. aasta linnaplaanil Jõe tänav). Hiljem sai see tänav Õhu tänava osaks.

Narva tapamaja ja Tapamaja tänav 1929. aasta linnaplaanil
1912. aasta linnaplaanil oli ka **Uus-Tapamaja uulits** ehk **Uus-Tapamaja tänav**, mis algas Rakvere tänavalt ja kulges põhja poole. 1929. ja 1940. aasta linnaplaanidel oli selle tänava nimi **Tapamaja tänav** ja see viis linna tapamaja juurde, mille järgi sai tänav oma nime. Teise maailmasõja ajal tapamaja hävis. Samasse kohta rajati Narva lihakombinaat, mis liideti 1963. aastal Rakvere lihakombinaadiga ja 1990. aastatel suleti.

Praegu on samas kohas Väike-Rakvere tänav, mis kulgeb Rakvere tänavalt põhja poole umbes 100 m ja pöörab ida poole, aga põhja pool jätkub Tapamaja tänavana.

Viited
------

1. ↑  EFA. Narva linna tapamaja varemed
Siad Barre
**Siad Barre** (6. oktoober 1919 – 2. jaanuar 1995 Lagos) oli Somaalia poliitik, Somaalia Demokraatliku Vabariigi kommunistlik valitseja 21.10.1969 - 26.01.1991. 

Siad Barre sündis Ogadeni provintsis. Alghariduse sai ta Luuq’is, misjärel kolis ta Mogadishusse - tollal Itaalia kontrolli all olevasse Somaalia osasse- kus sai põhihariduse. Barre ühines 1940. aastal Itaalia politseiga asudes värbaja ametikohale. Hiljem astus ta Koloonia Politseiüksusesse, mida instrueeris briti armee ning saavutas seal kõrgeima võimaliku auastme. 1952. aastal läks ta Itaaliasse Carabinieri politseikooli, kus õppis kaks aastat. Somaaliasse tagasi tulles jäi ta armee teenistusee ja sai 1960. aastal iseseisva Somaalia armee asekomandöriks. Pärast Nõukogude Liidu instruktoritega läbitud õppust astus ta Somaalia sotsialistlikku parteisse. Barre sai Somaalia presidendiks 1969. aastal, pärast seda, kui tema eelkäija mõrvati. Pärast revolutsiooni põgenes ta Nigeeriasse. Siad Barre suri Lagoses 2. jaanuaril 1995.

Viited
------

1. ↑  Kaplan, Seth (2008), "The Remarkable Story of Somaliland", *Journal of Democracy*, Vol. 19, No. 3, pp. 143-157
2. ↑  Ahmed, Ismail I (1999), "The heritage of war and state collapse in Somalia and Somaliland: Local-level effects, external interventions and reconstruction", *Third World Quarterly*, Vol. 20, No. 1, pp. 113-127
Božena Němcová u 1850
**Božena Němcová** (sünninimi **Barbora Novotná**, hiljem **Barbora Panklová**; 4. veebruar 1820 Viin – 21. jaanuar 1862 Praha) oli tšehhi kirjanik. 

Barbara Panklová lapsepõlv möödus Česká Skalices. 1837. aastal abiellus ta endast 15 aastat vanema tolliametniku Josef Němeciga. 1840. aastatel tekkisid tal kontaktid Praha intellektuaalide, sealhulgas kirjanikega, ja ta hakkas ka ise kirjanduslikke palu kirjutama.

Enamasti kirjutas ta külaeluainelisi jutustusi, muinasjutte ja lugusid lihtrahva elust. Božena Němcová peateos on 1855. aastal ilmunud jutustus "Babička" ("Vanaema", eesti keeles 1970). Jutustuses on loodud autori vanaema idealiseeritud kuju.

Eesti keeles on ilmunud Božena Němcová muinasjutuvalimikud "Kuldtähekesed" (1970) ja "Kaval pojake" (1984).

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. jaanuar 2017. Vaadatud 1. augustil 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. november 2014. Vaadatud 1. augustil 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
3. ↑
4. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. september 2015. Vaadatud 1. augustil 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
**Patkule** (vanasti ka *Paķilis*) on küla (*mazciems*) Lätis Madona piirkonnas Sarkaņi vallas.

Patkule asub merepinnast 150 kõrgusel valla keskosas, valla keskusest Biksērest 3, piirkonna keskusest Madonast 8 ja Riiast 172 kilomeetri kaugusel. Külas on puidutööstus. Suurem osa asustusest jääb endise kooli ja vallamaja juurde. Külla jääb Patkule bussipeatus.

Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all hiiepaik Īvāni Kuradikivi ja Patkule muinaskalmed. Īvāni kivi on ka looduskaitse all.

Küla on tekkinud endise Patkule mõisa (*Gilsen*) keskuse juurde. Aastani 1949 asus seal Patkule valla, aastani 1954 aga Patkule külanõukogu halduskeskus. 

Aastal 2007 oli külas 22 elanikku.

Īvāni Kuradikivi aastal 2003

Viited
------

1. ↑  Autotransporta direcija
2. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija
3. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
4. ↑  Vietvārdu datubāze

| * v
* r
Sarkaņi valla asulad |
| --- |
| 
Aizkuja **·**  Bāguņi **·**  **Biksēre** **·**  Buliņi **·**  Caurvēderi **·**  Dravnieks **·**  Jaunpatkule **·**  Klaucēni **·**  Krieviņi **·**  Patkule **·**  Poļvarka **·**  Sarkaņi **·**  Silnieki **·**  Siļķava **·**  Sprīzdāni **·**  Stiprie |
Lipp
Vapp
Mecklenburg-Strelitz
**Mecklenburg-Strelitzi hertsogkond** (saksa keeles *Herzogtum Mecklenburg-Strelitz*) oli hertsogkond Põhja-Saksamaal, mis koosnes ajaloolise Mecklenburgi piirkonna idapoolsest viiendikust, vastates laias laastus tänapäeva Mecklenburg-Strelitzi kreisile (endine Stargardi isandkond), ja läänepoolsest endise Ratzeburgi piiskopkonna eksklaavist tänapäeva Schleswig-Holsteinis. Loomise ajal piirnes hertsogkond Rootsi Pommeriga põhjas ja Brandenburgiga lõunas.

Ajalugu
-------

Pärast rohkem kui viit aastat vaidlusi Mecklenburgide pärandi üle rajati hertsogkond aastal 1701 endise Mecklenburg-Güstrow' hertsogkonna territooriumil. Mecklenburgide Güstrow' haru hääbus hertsog Gustav Adolfi surmaga aastal 1695. Mecklenburg-Schwerini hertsog Friedrich Wilhelm nõudis pärandit, kuid pidi seda jagama oma onu Adolf Friedrichiga. Alam-Saksi ringkonna esindajad saavutasid 8. märtsil 1701 lõpuks kompromissi. Kokkuleppega saavutati Mecklenburgi jagamine ja see kinnitati 1701. aasta Hamburgi lepinguga. Lepingu teise lõiguga rajati omaette Mecklenburg-Strelitzi hertsogkond ja omistati see koos Ratzeburgi vürstkonnaga Mecklenburgi läänepiiril Lübeckist lõunas, Stargardi isandkonnaga Mecklenburgist kagus, Neubrandenburgi, Friedlandi, Woldegki, Strelitzi, Burg Stargardi, Fürstenberg/Haveli ja Wesenbergi linnadega ning Mirowi ja Nemerowi komtuurkondadega Adolf Friedrichile. Samal ajal taastati esmasünniõigus ja Mecklenburg-Schwerini hertsog sai õiguse kokku kutsuda maapäev. 1701. aasta sätted säilisid väikeste muudatustega monarhia lõpuni. Mõlemad pooled jätkasid enda kutsumist Mecklenburgi hertsogiks; Adolf Friedrich tegi oma residentsiks Strelitzi.

Strelitzi hertsogkond jäi üheks keisririigi kõige vähem arenenud piirkonnaks. Sellele vaatamata sõlmisid nende printsessid tähtsaid abielusid: Charlotte zu Mecklenburg-Strelitz, hertsog Adolf Friedrich IV õde, abiellus aastal 1761 kuningas George III-ga, saades seega Suurbritannia kuningannaks. Tema vennatütar Luise von Mecklenburg-Strelitz, hertsog Karl II tütar, abiellus aastal 1793 Friedrich Wilhelm III-ga ja sai aastal 1797 Preisimaa kuningannaks.

Mecklenburg-Strelitz võttis oma naaberhertsogkonna põhiseaduse kasutusele septembris 1755. Aastal 1806 pääses hertsogkond Baieri kuninga abil Prantsuse okupatsioonist. Aastal 1808 ühines hertsog Karl Reini Liiduga, kuid aastal 1813 lahkus sellest. Viini kongress tunnistas 1815 nii Mecklenburg-Strelitzi kui ka Mecklenburg-Schwerini suurhertsogkonnaks ja Saksa Liidu liikmeks.

### Mecklenburg-Sterlitzi hertsogid

* 1701–1708 Adolf Friedrich II
* 1708–1752 Adolf Friedrich III
* 1752–1794 Adolf Friedrich IV
* 1794–1815 Karl II (alates 1815 suurhertsog)

Vaata ka
--------

* Adolf Friedrichi Rist
* Mecklenburg-Strelitzi suurhertsogkond
* Mecklenburg-Strelitzi vabariik
* Mecklenburg-Schwerini hertsogkond
* Mecklenburg-Schwerini suurhertsogkond
* Mecklenburg-Schwerini vabariik
**Supersümmeetria** (inglise keeles *supersymmetry*) on osakestefüüsikas hüpoteetiline sümmeetria, mis seob looduses kahte põhilist väljaosakeste klassi – bosoneid, mille spinn on täisarvuline ja fermione, mille spinn on poolarvuline. Supersümmeetria abstraktne teisendus seob boson- ja fermionkvantväljad, nii et nad võivad teineteiseks muunduda. Piltlikult võib öelda, et supersümmeetria teisendus võib aine üle viia vastastikmõjuks ja vastupidi. Supersümmeetria on väga kõrge sümmeetria aste. Selle võlu seisnes selles, et seda rakendades paranes oluliselt paljude füüsikateooriate ja mudelite kvaliteet. Supersümmeetriast sai omaette suund matemaatikas. Teooria loomise ajal olid sellega seotud ka suured lootused, sest arvati et selle abil saab võimalikuks kvantgravitatsiooniteooria (Einsteini gravitatsiooniteooria kvantiseerimine) loomine.

Supersümmeetria hüpotees ei ole seni katseliselt kinnitust leidnud (uuritakse Suures Hadronite Põrgutis). Kindlaks on tehtud, et meie maailm ei ole supersümmeetriline täpse sümmeetria mõttes. Sellele vaatamata omab supersümmeetria tänapäeva matemaatilises füüsikas, matemaatikas ja osakestefüüsikas tähtsat osa. Viimasel ajal[*millal?*] lisandus neile kolmele ka kosmoloogia, sest supersümmeetria pakub välja tumeenergia probleemi lahenduse.

Ajalugu
-------

Idee mesonite ja barüonide supersümmeetriast pakkus 1966. aastal välja hadronifüüsika kontekstis Jaapani füüsik Hironari Miyazawa (1927–), kuid tema teooria ei olnud seotud aegruumiga. 1970. aastal avaldasid Moskva füüsikud Juri Golfand (1922–1994) ja Jevgeni Lihtman (1946–) töö, milles esmakordselt esitati idee supersümmeetriast kui elementaarosakeste teooria loomise põhimõttest (said selle eest 1989. aastal Igor Tamme nimelise preemia). 1972. aastal esitasid Harkivis Ukraina füüsikud Dmõtro Volkov (1925–1996) ja Volodõmõr Akulov (1944–) oma versiooni neljamõõtmelisest supersümmeetriast. Nõukogude füüsikute supersümmeetrilised teooriad jäid Läänes märkamata. 

1971. aastal avaldasid Prantsuse füüsik Jean-Loup Gervais ja USA füüsik Bunji Sakita ühisartikli "Field Theory Interpretation of Supergauges in Dual Models", mis käsitles bosonite ja fermionide supersümmeetriat. 1974. aastal esitasid Austria füüsik Julius Wess ja Itaalia füüsik Bruno Zumino supersümmeetria teooria neljamõõtmelises aegruumis (Wessi-Zumino mudel). 

Tänapäeva kõrge energia füüsika peamine füüsikaline mudel standardmudel ei ole otseselt supersümmeetriline, kuid teda on võimalik laiendada supersümmeetriliseks teooriaks. Esimese sellise versiooni esitas 1977. aastal Prantsuse füüsik Pierre Fayet (1949–) (Minimaalne supersümmeetriline standardmudel).

Vaata ka
--------

* Supersümmeetria
**Paistu vald** oli 1937. aastal asutatud 2. järgu haldusüksus Viljandimaal, mis hõlmas seniste Aidu, Loodi ja Õisu valla territooriumi.

Loodud vallal oli 2298 elanikku, 365 maaüksust ja 11 335,599 hektarit maad. Paistu valla vallavanemaks määrati senine Aidu vallavanem Hans Ulk, kes jätkas ka 1939. aastal asutatud Paistu valla vanemana.

Vald asutati Vabariigi Valitsuse 28. mai 1937. aasta otsusega Aidu (3626,428 hektarit), Loodi (3024,73 hektarit) ja Õisu valla (4477,751 hektarit) ühtekuuluvatest peaosadest 1. juulil 1937.

Likvideeritavate valdade keskustest kaugemal seisvad maad ja nende valdade lahusseisvad osad liideti Holstre (318,17 hektarit Loodi vallast), Tarvastu (506,11 hektarit Loodi vallast), Kärstna (98,13 hektarit Loodi vallast), Tuhalaane (942,399 hektarit Aidu vallast ja 1239,484 hektarit Õisu vallast), Heimtali (1042,01 hektarit Aidu vallast ja 229,752 hektarit Õisu vallast) ja Kaarli (271,70 hektarit Loodi vallast) vallaga. Kaarli vallaga liideti 443,21 hektarit Heimtali vallast.

Kirjandus
---------

* Aidu, Loodi ja Õisu valdade liitmine ja Holstre, Tarvastu, Tuhalaane, Kaarli, Heimtali ning Kärstna valdade piiride muutmine. RT 1937, 46, 417.
* Loodi uus Paistu-nimeline vald. Uus Eesti, 30. mai 1937, nr. 144, lk. 2.
* Paistu vallale määrati uued juhid. Vaba Maa, 28. juuni 1937, nr. 143, lk. 6.
**Vingugaas** ehk **süsinikmonooksiid** ehk **süsinikmonoksiid** ehk **süsinikoksiid** (CO) on süsivesinike mittetäieliku põlemise käigus tekkiv lõhnatu ja värvitu mürgine gaas, mis põhjustab aeroobse hingamisega organismidel vingumürgistust. Tavatingimustes on vingugaas õhust pisut kergem. Vingugaasi molaarmass on 28,0 grammi mooli kohta (õhu molaarmass on 28,8).

Vingugaas tekib eelkõige põlemisel hapnikuvaeses keskkonnas. Sel juhul ei ole piisavalt hapnikumolekule, et saaks tekkida süsinikdioksiid (CO2) ja nii tekibki rohkesti vingugaasi, mille molekuli tekkeks on vaja hapnikku kaks korda vähem. Ühe sigaretiga satub inimorganismi 2…20 mg vingugaasi.

Vingugaasi molekulis on hapniku ja süsiniku aatomid seotud kolmiksidemega. Need kolm sidet ühendavad süsinikku ja hapnikku väga tugevasti. Vingugaasi molekuli aatomite vahel on tugevaim teadaolev keemiline side, mille lõhkumiseks on vaja energiat 1072 kJ mooli kohta. See on tugevam kui lämmastiku molekulil, mille kolmiksideme lõhkumiseks on tarvis energiat 942 kJ mooli kohta. 

Vingugaas on imetajatele mürgine. Selle sissehingamisel seonduvad vingugaasi molekulid veres hemoglobiini molekuliga, täpsemalt raua aatomitega hemoglobiinis, tehes võimatuks hapniku ühinemise nendesamade raua aatomitega. Selle tagajärjel ei saa rakud vere kaudu hapnikku ja organism võib hapnikupuuduse tõttu lämbuda ja surra.

Välislingid
-----------

* 
*
Astrid Ferner
**Printsess Astrid, pr. Ferner** (sündinud Astrid Maud Ingeborg 12. veebruaril 1932 Oslos) on kuningas Olav V ja kroonprintsess Märtha teine tütar, kuningas Harald V vanem õde. 

Alates oma ema surmast 1954. aasta aprillis kuni oma venna abiellumiseni 1968. aasta augustis oli Astrid Norra esimene daam, saates oma kuningast isa kõikidel ametlikel tseremooniatel ja üritustel, täites kuninganna kohuseid. Et printsess Astrid on Edward VII järeltulija, on ta Briti troonipärimisjärjekorras.

Printsess abiellus 12. jaanuaril 1961 Askeri kirikus lihtsa päritoluga Johan Martin Ferneriga (22. juuli 1927 – 24. jaanuar 2015). Pärast abielu on tema tiitel *printsess Astrid, pr. Ferner*, välismaal olles võib ta aga kasutada tiitlit *Tema Kõrgus Printsess Astrid, pr. Ferner*. Paaril on viis last:

* Cathrine Ferner (s. 1962)
* Benedikte Ferner (s. 1963)
* Alexander Ferner (s. 1965)
* Elisabeth Ferner (s. 1969)
* Carl-Christian Ferner (s. 1972)

Printsess on mitme organisatsiooni patroon. Tema erilise tähelepanu all on töö lastega ja inimestega, kes põevad düsleksiat. 

Tema auks on nimetatud 580 000 km2 suurune ala – Printsess Astridi rannik.

Sugupuu
-------

|  |
| --- |
|  **Astrid Ferneri esivanemad**  |
| **Printsess Astrid, proua Ferner(sündinud 1932)** | Norra kuningasOlav V(1903–1991) | Norra kuningasHaakon VII(1872–1957) | Taani kuningas Frederik VIII(1843–1912) |
| Rootsi printsess Lovisa(1851–1926) |
| Ühendkuningriigi printsessMaud(1869–1938) | Ühendkuningriigi kuningas ja India keiser Edward VII(1841–1910) |
| Taani printsess Alexandra(1844–1925) |
| Rootsi printsessMärtha(1901–1954) | Västergötlandi hertsogCarl(1861–1951) | Rootsi ja Norra kuningas Oscar II(1829–1907) |
| Nassau printsess Sophia(1836–1913) |
| Taani printsessIngeborg(1878–1958) | Taani kuningas Frederik VIII(1843–1912) |
| Rootsi printsess Lovisa(1851–1926) |
Tuletõrjeautod sündmuskohal
**King's Crossi tulekahju** oli 1987. aasta 18. novembril kell 19:30 ajal Londoni metroo King's Cross St. Pancrase metroojaamas puhkenud põleng, milles hukkus 31 inimest.

Põleng
------

Tulekahju alguses nägid mõned inimesed suitsu eskalaatori kohal. 15 minutit hiljem märgati väikseid leeke astmete alt välja paiskumas, mille peale eskalaator seisati. Poole tunni pärast saabusid päästjad, kes oletasid, et tegu on väikese tulekahjuga. Meeste pealik, Colin Townsley andis igaks juhuks korralduse tuua hapnikumaskid ja vedada kohale voolik. Townsley jäi üksi kolde juurde valvesse.

Järgnes katastroof. Mõne hetke jooksul mattus tulekoldest kõrgemal asunud piletimüügisaal tulle. Väljapääse polnud tiheda suitsu tõttu võimalik näha ja lühise tagajärjel oli kustunud valgustus, mis raskendas ohupiirkonnast väljumist. All jaamas saabusid aga endiselt rongid. Ainukesed pääseteed olidki rongid või metrootunneli kaudu põgenemine. 

Pärast põlengu puhkemist kihutasid õnnetuspaigale üle 30 päästemeeskonna ja 14 kiirabiautot. Põleng suudeti kustutada 1:46.

Põhjused
--------

Tõenäoliselt põhjustas põlengu eskalaatori astmele visatud tikk või suitsukoni, mis astme alla kukkudes süütas sinna pikema aja jooksul kogunenud prahi ja tolmu. Kuigi Londoni metroos on suitsetamine keelatud, leidub ikka inimesi, kes keelust kinni ei pea. Väikese tulekolde ebatavaliselt kiiret levikut seletati *flashover*-efektiga ehk tuli levis lööklainetaoliselt. Põlengule aitas kaasa ka asjaolu, et eskalaator oli puidust.

Hukkunud
--------

Mälestustahvel hukkunutele
Õnnetuses hukkus 31 inimest ja vigastada sai üle 60. Enamik hukkunuid suri vingumürgistusse.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| * Betty Afua Agyapong
* Terence Alonzo Best
* Mark David Bryant
* Andy Burdett
* Elizabeth Norma Byers
* Treena Chappell
* Dean T. Cottle
* Susheila Nirmala Cottle
* Sarah Dearden
* Neville Harold Eve
* Jane Alison Fairey
 | * Natalie Angela Falco
* Alexander Fallon
* Jonathan Redvers George
* Kuttalam Govindarajan
* Graham David Hall
* Michael Holden
* Ralph Humberstone
* Bernadette Frances Kearney
* Michael Anthony Keegan
* Mohammed Shoaib Khan
* Marco Liberati
 | * Philip Geoffrey Marks
* Laurence Vincent Moran
* Lawrence Sonny Newcombe
* Stephen Alan Parsons
* Christopher W. Roome
* Rai Mohabib Singh
* John Fitzgerald Joseph St Prix
* Ivan Tarassenko
* Colin James Townsley
 |

Colin James Townsley oli ainus päästetöötaja, kes põlengus hukkus. Arvatakse, et ta jäi kedagi abistama ja hingas suitsu sisse, kuna tal polnud hingamisaparaati. Kolleegid leidsid Townsley väljapääsu lähedalt ja hoolimata elustamiskatsetest suri ta haiglas.

Pärast põlengut jäi üks inimene paljudeks aastateks tuvastamata. Alles 22. jaanuaril 2004 selgus kohtuekspertiisis, et hukkunu oli 73-aastane Alexander Fallon.
Puikule raudteejaama hoone
**Puikules stacija** ('Puikule jaam'; Nõukogude perioodil **Gāršas**) on küla (*mazciems*) Lätis Limbaži piirkonnas Brīvzemnieki vallas 13 km kaugusel Aloja linnast, 104 kilomeetri kaugusel Riiast ja 4 kilomeetri kaugusel valla keskusest Puikulest.

Asulat läbisid varem kitsarööpmeline Ainaži–Valmiera–Smiltene raudtee ja laiarööpmeline Tallinn–Pärnu–Mõisaküla–Riia raudtee. Algselt asus seal kitsarööpmelise raudtee Puikule raudteepeatus, tähtsaks sõlmjaamaks kujunes see aastal 1935, mil valmis Ruhja viiv laiarööpmeline raudtee. Jaama juurde kujunes ka küla. Reisirongid läbisid seda jaama 1990. aastate keskpaigani, amortiseerunud raudtee likvideeriti 2006. aastal. Aastatel 2009–2021 kuulus küla Aloja piirkonda.

Külas asub Puikule raudteejaama hoone, seal on ka Puikules stacija bussipeatus.

Külas kasvav pirnipuu on looduskaitse all.

2015. aastal oli külas 70 elanikku.

Viited
------

1. ↑  Vietvārdu datubāze
2. ↑  Autotransporta direcija
3. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS

| * v
* r
Brīvzemnieki valla asulad |
| --- |
| 
Buiva **·**  Ozoli **·**  Ozolmuiža **·**  **Puikule** **·**  Puikules stacija |
**Putniņi** (ka **Ķizbele**) on küla (*skrajciems* ehk hajaküla) Lätis Sigulda piirkonna Krimulda vallas. Külla jääb Putniņi bussipeatus.

Putniņi jääb Gauja rahvusparki. Looduskaitse all on saar ümbermõõduga 4 ja kõrgusega 26,8 meetrit, ning vaher ümbermõõduga 4,16 ja kõrgusega 13,8 meetrit. Seal asub muinsuskaitse alune Krimulda kirik. Kaitse all on ka Kubesele muinaslinnus ja legendidega seotud Kaupo mägi.

Aastal 2006 oli külas 41 elanikku. Aastatel 2009–2021 kuulus küla Krimulda piirkonda.

Krimulda kirik

Viited
------

1. ↑  Autotransporta direcija
2. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
3. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts
4. ↑  Vietvārdu datubāze

| * v
* r
Krimulda valla asulad |
| --- |
| 
Brasla **·**  Eikaži **·**  Inciems **·**  Murjāņi **·**  Putniņi **·**  **Ragana** **·**  Sunīši **·**  Turaida **·**  Turaidas skola |
**Eric O'Dell** (sündinud 21. juunil 1990 Ottawas) on Kanada jäähokimängija, kes mängib KHL-i klubis Moskva Dinamo keskründajana.

Aastatel 2007–2011 mängis ta Ontario Hockey League'i klubis Sudbury Wolves.

2008. aastal valis Anaheim Ducks ta NHL-i *draft* '​is 39. valikuna. NHL-is debüteeris ta hooajal 2013–14 Winnipeg Jetsi meeskonnas, kus mängis ka järgmisel hooajal. Aastatel 2011–2015 mängis ta põhiliselt Jetsi farmklubi St. John's IceCapsi ridades AHL-is. Hooajal 2015–16 mängis ta AHL-is veel Binghamton Senatorsis ja Rochester Americansis.

2016. aastal suundus O'Dell KHL-i, liitudes HK Sotšiga, kus mängis kokku kolm hooaega. 2019. aasta mais sõlmis ta üheaastase lepingu Magnitogorski Metallurgiga. 2020. aasta juunis siirdus ta Novosibirski Sibiri. 2021. aasta juulis sõlmis ta lepingu Moskva Dinamoga.

2019. aastal osales ta KHL-i tähtede mängul.

2018. aasta taliolümpiamängudel võitis ta Kanada jäähokikoondise koosseisus pronksmedali.

Viited
------

1. ↑  "ПЯТЫМ ЛЕГИОНЕРОМ "СИБИРИ" СТАЛ КАНАДСКИЙ НАПАДАЮЩИЙ". hcsibir.ru. 2.6.2020. Vaadatud 31.7.2020

Välislingid
-----------

* Eric O'Dell KHL.ru lehel
* Eric O'Dell NHl.com lehel
* Eric O'Dell hockeydb.com lehel
**TV3** on Sloveenia telekanal, mille omanik on Modern Times Group (MTG). Alates 1. novembrist 2004 kuni 1. oktoobrini 2006 oli kanali nimi Prva TV. 

See kanal on hästi tuntud USA saadete näitamise poolest. Sellised saated on näiteks "24", "Tähtede sõda: Galaktika", "Heroes", "Smallville", "Kontor", "Ameerika supermodellid", "Lapsehoidja 911", "Outback Jack" ja Nickelodeoni multifilmid "Avatar: The Last Airbender", "Käsna-Kalle Kantpüks", "Jimmy Neutron" ja teised.

TV3 omab ka õigusi edastada UEFA Champion League'i, UEFA Euro 2008 ja EHF Champions League'i matše.

3. juunil 2008 hakati kanalit edastama Sloveenia DVB-T võrgus, kuid see katkestati 1. septembril 2008.

Aprillis 2009 hakkas TV3 näitama Sloveenia versiooni sarjast "The Moment of Truth" ja 21. oktoobril 2009 kohalikku versiooni sarjast "Survivor".

Ajalugu
-------

Telekanal alustas TV3 nime all 24. detsembril 1995. Algselt kuulus kanal roomakatoliku kirikule ja suur osa esialgsest programmist sisaldas usklikke saateid. Kanali vaadatavus ja rahaline tulu olid väiksed.

13. veebruaril 2003 ostis Horvaatia ärimees Ivan Caleta TV3-s 75% osaluse ja hakkas pakkuma palju populaarsemat programmi. Vaatajaskond kasvas 2004. aastaks 1,7% võrra, kuid jäi Sloveenia telekanalite seas viiendale kohale ning kaugele teistest avalikest ja eratelekanalitest. 

1. novembril 2004 muudeti kanali nimi Prva TV-ks. 1. juulil 2006 ostis selle ära Rootsi meediakontserni Times Modern Group. 1. oktoobril 2006 muudeti kanali nimi tagasi TV3-ks.

Välislingid
-----------

* Koduleht
* Sloveenia Bulletini blogiteade
* Euroopa Ajakirjanduse Keskuse artikkel Sloveenia meedias
* Sloveenia Ärinädala artikkel TV3 väljastamisel
* Avatud Ühiskonna Instituudi aruanne Sloveenia televisioonis
**Natsionaalbolševism** on sünkretistlik ideoloogia, mis rajaneb bolševismil ja fašismil. Natsionaalbolševism tugineb vasakul tiival Karl Marxi ja Vladimir Lenini, paremal tiival Julius Evola ja Benito Mussolini ideedele. See ideoloogia üritab ühitada sotsiaalse võrdsuse, korporatiivse majandusmudeli, geopoliitika ja impeeriumi idee. Sageli peavad natsionaalbolševikud oma ideoloogiat kolmandaks teeks sotsialismi ja kapitalismi vahel (analoogselt sotsiaaldemokraatide ja fašistidega). 

Natsionaalbolševismi ei tohi samastada natsionaalsotsialismiga, kuna kahe liikumise rõhuasetused ning rahvuse ja rassi kontseptsioonid on väga erinevad. Natsionaalbolševismi jaoks ei ole rahvuse või rassi geneetiline aspekt oluline, tähtsustatakse hoopis nende geopoliitilist ja kultuurilist mõõdet. Nii on näiteks Natsionaalbolševistlik Partei alati rõhutanud, et venelane on sõltumata oma päritolust iga inimene, kes tunnetab ennast ise venelasena ja samastub vene kultuuriga. Seega ei ole natsionaalbolševism kui ideoloogia rassistlik ega antisemiitlik, kuigi osa natsionaalbolševismi teoreetikuid on isiklikult selliseid seisukohti evinud.

Natsionaalbolševismi ühe juhtiva teoreetiku Aleksandr Dugini hinnangul on seda poliitilist suunda kõige lihtsam määratleda Karl Popperi avatud ja suletud ühiskonna teooriat kasutades. Natsionaalbolševism näeb ennast avatud ühiskonna vaenlasena. Lihtsustatult on Popperi teooria kohaselt avatud ühiskonna vaenlased need, kes esitavad üksikisikule ja tema kesksele rollile vastukaaluks erinevad Absoluudil põhinevad mudelid. Natsionaalbolševism juhindub idealismist, vastandades ennast materialismile, individualismile ja subjektivismile ning nendega seotud ideoloogiatele (liberalism, sotsialism, sotsiaaldemokraatia, jpt).

Natsionaalbolševismi teooria kujunes peaasjalikult välja 1920. aastatel Venemaal ja Saksamaal. Selle teoreetikute hulka loetakse Ernst Niekisch, Otto Strasser, Nikolai Ustrjalov, teatud määral ka Ernst Jünger oma konservatiivse revolutsiooni teooriaga. Tänapäeval on silmapaistvamad natsionaalbolševismi idee kandjad olnud Aleksandr Dugin, Eduard Limonov, Jean-Francois Thiriart ja Thomas Sutter.

Liikumise mõjutajateks filosoofias on Georg Wilhelm Friedrich Hegel, Julius Evola, René Guénon ja Georges Sorel.

Paljud natsionaalbolševikud peavad natsionaalbolševistlikule riigimudelile kõige lähemale jõudnud riigiks Nõukogude Liitu Jossif Stalini valitsuse ajal. Natsionaalbolševistlikke jooni on nähtud ka Mu‘ammar al-Qadhdhāfī režiimis Liibüas.

Vaata ka
--------

* Natsionaalbolševistlik Partei
* Natsionaalbolševistlik Rinne

Välislingid
-----------

* Aleksandr Dugini teksti "Natsionaalbolševismi metafüüsika" tõlge (eesti keeles)
* Artikleid natsionaalbolševismi teooriast (vene keeles)
* Christian Bouchet' ülevaade Venemaa natsionaalbolševismi ajaloost (inglise keeles)
* Google Books: David Brandenbergeri raamat "National Bolshevism: Stalinist Mass Culture and the Formation of Modern Russian National Identity, 1931–1956" (inglise keeles)
**Männiku raudteepeatus** (vene *Рoмaнoвскaя*) on raudteepeatus Harjumaal Saku vallas Männikul.

Männiku raudteepeatuses asub üks madal (550 mm) perroon. Rong sõidab Balti jaamast Männikule umbes 20 minutit. Peatuses peatub alates 1. jaanuarist 2014 päevas Elroni 4 Viljandi rongi (pooled Tallinna ja pooled Viljandi poole), 10 Türi rongi (pooled Türi ja pooled Tallinna poole), 8 Rapla rongi (pooled Tallinna ja pooled Rapla poole). Piletihinnalt kuulub peatus II tsooni.

11. detsembril 2009 avati Männikul uus 550 mm kõrgune pikk perroon.

Ajalugu
-------

Männiku jaam rajati aastal 1916 Pärnu–Tallinna juurdeveoraudteele seoses Peeter Suure merekindluse pealadude ehitamisega selle lähedusse.

1960. aastate lõpus ehitati senine kitsarööpmeline raudtee ümber laiarööpmeliseks.

Kuni 2004. aastani oli Männiku raudteejaam. Jaamas oli lisaks peateele kaks kõrvalteed. Endine jaam on nüüd Elroni rongide peatuskoht.

Jaamahoone
----------

Männiku endine jaamahoone
Raudkivist jaamahoone valmis 1916. aastal Peeter Suure Merekindluse raudtee tüüpprojekti järgi. Ehitis oli kasutusel jaamahoonena kuni selle sulgemiseni. Praegu on endine jaamahoone eraomanduses ja kasutusel elamuna.

Õnnetused
---------

Männiku ja Tammemäe jaamade vahelisel ülesõidul toimus õnnetus juunis 1931. Sama ülesõit viib ka tänapäeval endisele polügoonile ja liivakarjääri. Sõjaväe veoauto sõitis rongile ette ja rong rebis selle tükkideks, lohistades mootori mitusada meetrit edasi. Autojuht hukkus.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Edelaraudtee
3. ↑  Peeter Suure Merekindluse Maarinde Männiku lahingumoonalaod, Number: 83, Kultuurimälestiste riiklik register
4. ↑  Mehis Helme "Eesti Raudteejaamad" (Tänapäev 2003)
5. ↑  Eesti kitsarööpmelised raudteed

Välislingid
-----------

 Männiku raudteepeatus – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* FOTO: Männiku jaam aastal 1999; Baltic Trains Picture Gallery
* Infot peatuse kohta; fotod (*vene keeles*)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Eelnev peatus** |  **Raudteepeatus lõunasuunalistel reisirongiliinidel** | **Järgnev peatus** |
|  Valdeku |  **Männiku** | Saku  |
Antonio Fuoco (2018)
**Antonio Fuoco** (sündinud 20. mail 1996 Cariatis) on Itaalia võidusõitja.

Karjäär
-------

### Alustad

Fuoco debüteeris kardis nelja-aastaselt ja sõitis erinevatel Euroopa meistrivõistlustel, tõustes 2012. aastal juunioride kategooriast KF2-sse, saavutades WSK eurosarjas 3. ja CIK-FIA KF2 Euroopa meistrivõistlustel 4. koha.

2013. aastal, pärast Enrico Zanarini juhtimise ülevõtmist ja Ferrari Driver Academy programmidesse sisenemist, tegi ta debüüdi üheistmelistel, sõites koos Luca Ghiotto ja Bruno Bonifacioga Prema Junior meeskonna uues Vormel Renault 2.0 Alps sarjas. Ta võidab Vallelungas, Imolas, Monzas ja Mugellos, kogudes veel kolm poodiumit. Samuti osaleb ta Vormel Renault Eurocup 2.0 testidel ja Spa-Francorchampsi võidusõidul.

2014. aastal osales ta FIA Euroopa Vormel 3 Meistrivõistlustel, taas Prema Powerteamiga koos Nicholas Latifi, Esteban Oconi ja Dennis van de Laariga.

### GP3 Series

2015. aastal sõitis ta GP3 Series Carlini meeskonnas koos Jann Mardenboroughi ja Mitchell Gilbertiga. Hooaja esimesel poolel õnnestub tal saada Austria Grand Prix’l teine ​​koht.

15. juunil 2015 valis Ferrari Fuoco, kes jooksis Ferrari SF15-T pardal esimesel Austria Grand Prix'le järgnenud hooajasisestel katsetel.

2016. aastal püsib ta samas kategoorias, kuid läheb koos Artur Janoszi, Giuliano Alesi ja Sandy Stuvikuga edasi Tridenti meeskonda. 18. mail sõidab ta Hispaania GP-le järgnenud katsetel Ferrari SF16-H-ga.

### Vormel 2

2017. aastal siirdus ta Prema meeskonnaga Vormel 2-sse, kuid Austrias Red Bull Ringil vaid ühe poodiumi võitnud Antonio jaoks ei alanud hooaeg hästi. Hooaja esimest poolt iseloomustavad vead ja ebaõnned, mis viivad ta meeskonnakaaslasest Charles Leclercist järjekindlale vahele. Asjad paranevad hooaja teisel poolel, kus ta võidab Spa ja Monza sõitude vahel võidu ja kolm poodiumit. Ta lõpetab hooaja kaheksandal positsioonil.

Järgmisel hooajal jääb ta kategooriasse, siirdudes koos Louis Delétraziga uude meeskonda Charouz. Hooaja jooksul saavutas ta kokku kaks võitu ja kuus poodiumit, parandades eelmise hooaja tulemust ja saavutades üldarvestuses seitsmenda koha.

### Vormel E

2018. aastal tegi Dragoni tiim ametlikuks itaallasest sõitja kaasamise proovisõitjana.

### Vormel 1

2019. aastal palkas ta Scuderia Ferrarisse kolmandaks sõitjaks ja seejärel kinnitati ta 2020. aastal uuesti. 15. detsembril 2020 osales ta Yas Marina ringrajal Ferrari SF1000-ga testidel, saavutades seitsmenda kiireima aja.

### IMSA ja 24 tundi Daytonast

Jaanuaris 2022 osales ta koos Cetilar Racingu meeskonnaga Daytona 24 tunni sõidul Ferrari 488 GTE EVO 2020 roolis koos Alessio Rovera, Roberto Lacorte ja Giorgio Sernagiottoga.

### WEC

2022. aastal osaleb ta AF Corse meeskonnaga WEC-i LMGTE Pro klassis. Fuoco jagab Ferrari 488 GTE Evot Miguel Molina ja Davide Rigoniga.

Välislingid
-----------

* Koduleht (itaalia keeles)
* Antonio Fuoco, aadressil driverdb.com, DriverDB AB. (inglise keeles)
* Antonio Fuoco, saidil fda.ferrari.com, Ferrari Driver Academy. (itaalia keeles)
**Hennadi Pavlovõtš Kuzmin** (ukraina keeles Геннадій Павлович Кузьмін; vene keeles Геннадий Павлович Кузьмин; 19. jaanuaril 1946 Mariinsk, teistel andmetel Luhansk – 28. veebruar 2020 Luhansk) oli Ukraina maletaja ja maletreener, rahvusvaheline suurmeister (1973). 

Kuzmin täitis 1964. aastal meistrinormi. 1973. aastal sai ta FIDE-lt rahvusvahelise meistri nimetuse. Samal aastal sai Kuzmin ka suurmeistriks (27-aastaselt). Ta oli kolmekordne Ukraina malemeister (1969, 1989, 1999). 

NSV Liidu meistrivõistlustel jäi Kuzmini parimaks saavutuseks 1973. aastal Moskvas peetud meistrivõistlustel 2.–6. koha jagamine. NSV Liidu tsooniturniiril mängis Kuzmin kuuel korral; kahel korral kvalifitseerus ta tsoonidevahelisele turniirile, kus sai seitsmenda koha (Leningrad, 1973) ja 7.–10. koha (Riia, 1979).

Aastavahetusel 1973/1974 jagas Kuzmin esikohta Hastingsi turniiril. 1981. aastal osales ta Pärnu suveturniiril (jagas seal 3.–5. kohta) ja 1985. aastal Tallinnas maleturniiril "Tallinn 1985", kus tuli teiseks (edestades seejuures Mihhail Tali ja Jaan Ehlvestit). 1988. aastal võitis Biel Openi.

Kuzmin võitis Nõukogude Liidu võistkonna koosseisus kuldmedali 1973. aastal Euroopa võistkondlikel meistrivõistlustel (mängis 8. laual) ja 1974. aastal maleolümpial Nice'is (varumängijana).

Kuzmin tegutses ka maletreenerina. Ta oli 1984. aastal MM-tiitlimatšis Tšiburdanidze–Levitina naiste maailmameistri tiitli kaitsnud Maia Tšiburdanidze ja 2002. aastal Moskvas peetud FIDE MM-turniiril maailmameistriks tulnud Ruslan Ponomarjovi treeneriks.

Tunnustus
---------

* 1984 – Gruusia NSV teeneline treener
* 1991 – NSV Liidu teeneline treener
* 1992 – Ukraina teeneline treener

Viited
------

1. ↑  Шахматная школа Геннадия Кузьмина. kaissa.com.ua

Välislingid
-----------

* Gennadi Kuzmin FIDE andmebaasis
Männiku plahvatuse ohvrite mälestusmärk Kaitseväe kalmistul
**Männiku plahvatus** on 15. juunil 1936 Männiku laskemoonaladudes toimunud plahvatused, õhku lendasid ka laboratoorium ja laadimistöökoda koos nendes viibinud inimestega. Kustutus- ja hädaabitöid juhtima saabus kindral Johan Laidoner isiklikult. Plahvatuses hukkunute arvuks loendati lõpuks 63 inimest. Seda tragöödiat on peetud kõige suuremaks õnnetuseks rahuaegses Eesti Vabariigis.

Hommikul kella 10.10 paiku kostis laadimistöökodadest kaks tugevat plahvatust, mille järel lõid hoonetest tulesambad välja. Põlevad lauad ja puurisu lendasid ümberolevasse noorde männikusse, kus süttis kuiv kanarbik.

Esimene haavatu jõudis kaitseväe haiglasse kell 10.35 hommikul.

Kell 13.21 saabus õnnetuskohale Riigivanem Konstantin Päts, kohtuminister Johan Müller ja sotsiaalminister Oskar Kask. Riigivanem viibis umbes 20 minutit õnnetuskoha lähedal.

Kindral Johan Laidoner oli Männikul kuni kella kolmeni pärastlõunal, mille järel jäid kustutustöid juhtima kindral Herbert Brede ja kolonel Jaan Junkur.

Männiku plahvatuse põhjuste uurimise erikomisjoni kuulusid Albert Assor, Friedrich Kuusekänd ja Elmar Tambek, asjatundjatena Johan Stahl, Aleksandr Malevitš ja Arthur Puksov.

Männiku lõhkeaineleid
---------------------

2012. aastal sai Päästeameti Demineerimiskeskuse pommirühm Kaitseväe kaudu väljakutse. Kohale läinud demineerijad leidsid käsigranaadi ja natuke lõhkeainet. Kui ümbrust kontrollima hakati, leiti veel lõhkeainet. "Järgmisel päeval saime lausa šoki, sest kaevamise ajal hakkas välja tulema üks tükike ja kui me oleme harjunud arvestust pidama grammides, siis see tükike muudkui kasvas ja kasvas, kuni saime aru, et oleme sattunud tonnide otsa" kirjeldas leidu päästeameti demineerimiskeskuse juhataja Arno Pugonen. Kui hakati uurima põhjuseid, miks 15 tonni lõhkeainet maasse kaevatud oli, siis selgus, et pärast seda, kui tehas õhku lendas ja see suleti, kaevati lõhkeaine jääkide hävitamiseks lihtsalt maasse ning see jäi sinna 76 aastaks.

Tapal hävitatud lõhkeaine oli suurim kogus lõhkeainet, mis sõjajärgses Eesti Vabariigis on leitud.

Viited
------

1. 1 2  Demineerijad leidsid Männikult hiigelkoguse lõhkeainet
2. ↑  Männikult leiti 15 tonni lõhkeainet, ERR Uudised, 30. mai 2012
3. ↑  Männiku plahvatusel üle 30 surmaohvri, Uus Eesti eriväljaanne, 15. juuni 1936
4. ↑  Elmar Tambek. Tõus ja mõõn. 2010, lk. 128

Välislingid
-----------

* "Ajavaod" 15. juuni 1936 Mati Talviku saade Männiku plahvatuse kohta ETV sarjas "Ajavaod"
* Männiku laskemoonaladude plahvatusohvrite ühismatus Kaitseväe kalmistul Tallinnas 18. juunil 1936.a.
**Elmar Raal** (1. november 1927 Suislepa vald, Viljandimaa – 7. oktoober 1970 Tartu) oli eesti õigusteadlane.

Elulugu
-------

Lõpetas 1947 Tõrva Keskkooli, 1952 Tartu Riikliku Ülikooli ja 1956 samas aspirantuuri; õigusteaduste kandidaat (1957, TÜ), väitekiri "Kuriteoga puutumus nõukogude kriminaalõiguse järgi". 1952–1953 Elva rajooni prokuratuuri uurija ja Tartu oblasti prokuratuuris uurimisosakonna ülema asetäitja, 1953–1956 TÜ kriminaalõiguse ja -protsessi kateedri aspirant, 1956–1961 vanemõpetaja, 1961–1970 dotsent, 1968–1970 kateedri juhataja.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkond: kriminaalõigus.

Teoseid
-------

* Eesti NSV kriminaalkoodeks. Kommenteeritud väljaanne. Tallinn, 1962
* Nõukogude kriminaalõigus. Tallinn, 1963
* Alkohol ja kuritegevus. Tallinn, 1965

Isiklikku
---------

Tema poeg on Ain Raal.

Viited
------

1. 1 2 3  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Kirjandus
---------

* EE 14, 398
* Tartu Riikliku Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1944–1980. Trt, 1987, 442.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Di** oli aastatel 2003–2006 ilmunud meesteajakiri, mille kirjastaja oli Presshouse Kirjastus. Ajakirja tunnuslause oli "ajakiri meestele". Ilmus kümme korda aastas. Kokku ilmus 49 numbrit.

Eelkäija
--------

Ajakirja eelkäija oli sama ISSN-koodi ja numeratsiooni all ilmunud ajakiri Diivan (1996-2000 ilmus tunnuslausega "ideid kodu kujundamisest", 2001. aastal tunnuslausega "asjust, millest unistad", 2002. aastal ja 2003. esimesel numbril kandis ajakiri korraga DI ja Diivani nimesid).

Sisu ja skandaalid
------------------

Ajakirja esikaanel ilmusid pildid napis riietuses neiudest ja väljaanne püüdis sisuga tekitada kõneainet. Näiteks ilmus ajakirja vahel lauamäng Eve Kivi elust, mis näitlejannat pahandas.

Ajakirja Di tellimisreklaamil olnud bikiinides modell osutus alaealiseks ja sellega seoses alustas prokuratuur kriminaalmenetlust.

Toimetajad
----------

Ajakirja toimetajad olid Mati Laos (1996, nr. 1-2003, aug.), Paavo Kangur (2003, sept.-nov.) ja Tõnu Korrol (2004)

Ajakirja viimane peatoimetaja oli Kristjan Kaljund ja tegevtoimetaja Lauri Tankler.

Järeltulija
-----------

2007. aastast hakkas väljaannete Di ja Sport+ asemel ilmuma ajakiri Klubi, mis muutus omakorda novembris 2007 Tarkade Klubiks, mille ostis AS Äripäev ja liitis ajakirjaga Imeline Teadus.

Viited
------

1. ↑  "Eve Kivi kirub endanimelist lauamängu jõledaks soperdiseks ja vaimseks pornograafiaks". *www.ohtuleht.ee*. Vaadatud 18. septembril 2023.
2. ↑  "Ajakirja Di reklaamil olnud modell osutus alaealiseks". *Eesti Päevaleht*. Vaadatud 18. septembril 2023.
3. ↑  "E-kataloog Ester".
**Vambola Markus** (5. oktoober 1922 – 26. veebruar 1997) oli eesti kultuuritegelane.

Enne Teist maailmasõda töötas mehaanikuna Tallinna linna elektrijaamas. Juulis 1941 mobiliseeriti Punaarmeesse, teenis tööpataljonis, hiljem Eesti korpuses.

Aastatel 1945–1946 oli ta ELKNÜ Keskkomitee instruktor ja Tartumaa komitee sekretär.

Aastatel 1949–1957 oli ta Vanemuise teatri direktor. 

1960. aastal oli ta VI üldtantsupeo rahvakunstiõhtu üldjuht.

1957–1975 oli ta Eesti NSV Kultuuriministeeriumi Kunstide Valitsuse juhataja, 1975–1977 Teatrite Valitsuse juhataja. 1977–1983 oli ta Viktor Kingissepa nimelise TRA Draamateatri direktor, 1983. aastast Eesti NSV Riikliku Teatri- ja Muusikamuuseumi teadusdirektor.

Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.

Tunnustus
---------

* 1983 Eesti NSV teeneline kultuuritegelane

Viited
------

1. ↑  Leo Õispuu (koostaja). Eestlased vene sõjaväes 1940–1945. Teine osa (M–Sel). Tallinn, 2009 (lk 118)
2. ↑  Kalmistute register HAUDI

Välislingid
-----------

* Rahvusarhiivi fotoinfosüsteem FOTIS. Markus, Vambola – Eesti NSV Kultuuriministeeriumi Kunstide Valitsuse juhataja (1972)