recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Joseph Ritter von Fraunhofer** (6. märts 1787 – 7. juuni 1826), oli saksa füüsik ja optikainstrumentide valmistaja. Teda peetakse teaduslikule teleskoobiehitusele alusepanijaks. Tema uuringud lõid aluse spektroskoopiale, ta uuris difraktsiooni, vaatles Päikese ja esimesena maailmas teiste tähtede spektrit, arendades astronoomiat. Tema leiutatud akromaatilised läätsed on amatöörastronoomias kasutusel tänapäevani.

Joseph Fraunhofer sündis vaese klaasimeistri peres ja jäi 11-aastaselt orvuks. Ta anti ühte Müncheni peeglilihvimistöökotta õpipoisiks. 1801. aastal juhtus õnnetus, töökoda varises kokku. Rusude alt päästeti noor Fraunhofer. Päästetöödes osales kuurvürst Maximilian IV, kes kinkis imekombel pääsenud noormehele 18 tukatit, mille eest Fraunhofer ostis klaasilihvimismasina. Ta jäi silma ka ettevõtja Joseph v. Utzschneiderile, kes toetas tema haridusteed. 1806 võeti Fraunhofer optikuna tööle Utzschneideri, Reichenbachi ja Liebherri matemaatika ja peenmehaanika instituuti, kus valmistati astronoomia ja geodeesia instrumente.

Optikatöökojad viidi 1807 üle Müncheni lähistele endisse Benediktbeuerni kloostrisse.

1814. aastal taasavastas Fraunhofer inglise teadlase Wollastoni poolt 1802. aastal juba avastatud neeldumisjooned Päikese spektris. Ta valmistas spektrograafi ja uuris ning kirjeldas suure täpsusega selle abil nähtut, leides, et Päikese spekter pole pidev. Spektris avastas teadlane 574 tumedat joont. Neid neeldumisjooni nimetatakse Fraunhoferi joonteks. 

Fraunhoferi jooned Kuigi Fraunhofer ei suutnud seletada nende joonte tekke põhjust, kasutas ta neid eri klaasisortide murdumisnäitajate uurimiseks ja võrdlemiseks, mis võimaldas hakata tegema senisest paremaid läätsi.

1819 viidi optikainstituut üle Münchenisse, klaasikoda jäi Benediktbeuernisse. Fraunhofer võeti 1821 Baieri Teaduste Akadeemia erakorraliseks (puuduliku hariduse tõttu) liikmeks. 1823 sai temast täisliige ja füüsikakabineti juhataja. 1826 suri ta kopsutuberkuloosi.

Fraunhoferi suurim saavutus olid tema akromaatilised läätsed, mis ületasid tublisti oma omadustelt varasemaid. Münchenis asus ta katsetama ka teleskoobiehitust, et uut tüüpi läätsedest maksimaalselt kasu oleks. Fraunhoferi esimese suure teleskoobi (fookuskaugus 4,33 m, objektiivi läbimõõt 244 mm), nn Suure Fraunhoferi refraktori sai 1824. aastal Struve tellimusel Tartu tähetorn. Teleskoobil oli ekvatoriaalne monteering, täpne kellamehhanism ja tol ajal maailma suurim akromaatobjektiiv, lisaseadmena saatis Fraunhofer Struvele mikromeetri. Sarnane teleskoop valmis 1829 (juba pärast Fraunhoferi surma) Berliini observatooriumi tarvis, samuti heliomeeter Königsbergi observatooriumile.

Välislingid
-----------

* Tõnu Viik. Joseph von Fraunhoferist e-õpikus füüsika kohta
|  |
| --- |
|  **Poks** |
| Riik |  | Belgia |
|  |
| Hõbe | 1927 | Kerge-keskkaal |

**Gustave Roth** (sünninimega **Gustave Scillie**; 12. märts 1909 Antwerpen – 14. mai 1982) oli Belgia poksija, rahvuselt flaam.

Roth sai kergekeskkaalus (kuni 147 naela ehk 66,7 kg) 2. Euroopa meistrivõistlustel (Pariis, 1927) hõbemedali, kaotades finaalis Romano Canevale (Itaalia). Ta oli 1. ringis võitnud Valter Palmi (Eesti).

Roth poksis septembrist 1927 kuni veebruarini 1945 elukutselisena ning pidas kokku 137 kohtumist. Ta võitis 113 (neist 25 nokaudiga) ja kaotas 11 (neist 2 nokaudiga) kohtumist ning 12 kohtumist jäi viiki. Ta oli septembrist 1936 kuni märtsini 1938 erinevate organisatsioonide elukutseliste nii Euroopa kui ka maailmameister poolraskekaalus (kuni 175 naela ehk 79,4 kg).

Viited
------

1. ↑  2. Euroopa meistrivõistlused poksis. Pariis 1927. Tulemused inglise keeles
2. ↑  EBU Euroopa meistrid poolraskekaalus. Tulemused inglise keeles
3. ↑  IBU maailmameistrid poolraskekaalus. Tulemused inglise keeles

Välislingid
-----------

* Gustave Roth saidil BoxRec
Gustavo Cerati 2006. aastal
**Gustavo Adrián Cerati** (11. august 1959 Buenos Aires – 4. september 2014 Buenos Aires) oli Argentina laulja, helilooja ja produtsent. 

Ladina-Ameerika roki suurkujuks peetud Cerati oli rokiansambli Soda Stereo laulja, laulukirjutaja ja kitarrist. Lisaks Ceratile kuulusid 1982–1997 tegutsenud triosse ka Héctor "Zeta" Bosio ja Charly Alberti. Üheskoos anti välja seitse stuudioalbumit: "Soda Stereo" (1984), "Nada Personal" (1985), "Signos" (1986), "Doble Vida" (1988), "Canción Animal" (1990), "Dynamo" (1992) ja "Sueño Stereo" (1995). 2007. aastal tuldi taas kokku Me Verás Volveri turnee jaoks, mille raames anti kontserte Argentinas, Tšiilis, Colombias, Ecuadoris, Mehhikos, Panamas, Peruus, USA-s ja Venezuelas. 

Pärast Soda Stereo laialiminekut jätkas Cerati sooloartistina. Talt ilmusid sooloalbumid "Amor Amarillo" (1993), "Bocanada" (1999), "Siempre es Hoy" (2002), "Ahí vamos" (2006) ja "Fuerza Natural" (2009).

Cerati muusikamaitse varasemate ja olulisemate mõjutajate hulka kuuluvad The Police, Queen, The Cure, David Bowie, Brian May, Ritchie Blackmore ja Deep Purple. Lisaks rokile katsetas Cerati muudegi muusikastiilidega, sealhulgas elektroonilise ja sümfoonilise muusikaga. Ta võitis karjääri jooksul mainekaid auhindu, näiteks tunnustati ta muusikat seitsme Latin Grammyga. 

Mais 2010 mõni tund pärast Venezuelas Caracases antud kontserti tabas Ceratit insult. Insuldi tagajärjel langes ta koomasse, millest ta enam ei ärganud. 4. septembril 2014 suri Cerati 55 aasta vanuselt.

Cerati oli kuulus fraasi *gracias totales* kasutamise poolest. 5. septembril 2014 kuvati see tänuavaldus muusiku mälestamiseks Buenos Airese metroojaamade elektroonilistel ekraanidel.

Viited
------

1. ↑  Jason Birchmeier. Gustavo Cerati biography. AllMusic.com.
2. ↑  Argentine rocker Gustavo Cerati dies at 55. Big News Network. 04.09.2014.
3. ↑  "Gracias totales", el homenaje a Gustavo Cerati en el subte porteño. Lanacion.com. 05.09.2014.
Gustáv Husák
**Gustáv Husák** (10. jaanuar 1913 – 18. november 1991) oli slovaki rahvusest Tšehhoslovakkia partei- ja riigitegelane, Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei Keskkomitee esimene sekretär (1971. aastast peasekretär) aastatel 1969–1987.

Gustáv Husák oli pärit vaesest töölisperekonnast. Tšehhoslovakkia Kommunistlikku Parteisse astus ta üliõpilasena 1933. aastal. Lõpetas 1937. aastal Bratislavas Komenský Ülikooli õigusteaduskonna. Teise maailmasõja ajal oli 1940–1943 mitu korda vangis. Kuulus 1943–1944 illegaalse Slovakkia Kommunistliku Partei juhtkonda. Oli 1944 Slovakkia Kommunistliku Partei ja Slovakkia Rahvusnõukogu aseesimees ning Slovakkia ülestõusu üks juhte. 

Oli 1945–1950 Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei Keskkomitee liige ning 1946–1950 Slovakkia Volinikekorpuse esimees (sisuliselt peaminister). Ta etendas Slovakkias olulist osa kommunistide võimuhaaramises 1948. aasta veebruaris.

Stalinistlike arveteõienduste käigus süüdistati teda väikekodanlikus natsionalismis. 1951. aastal Husák arreteeriti ning mõisteti 1954. aastal eluks ajaks vangi. 1960. aastal vabastati ta amnestiaga, ning 1963. aastal rehabiliteeriti täielikult ning tema liikmesus kommunistlikus parteis taastati.

1968. aasta aprillist augustini oli ta Tšehhoslovakkia Ministrite Nõukogu esimehe asetäitja. 1960. aastatel oli Husák reformimeelne ning kritiseeris Tšehhoslovakkia neostalinistlikku ja vanameelset juhtkonda. 1968. aasta augustis Nõukogude Liidu juhtkonnaga toimunud läbirääkimiste käigus muutis Husák aga pragmaatiliselt oma seisukohti ning asus toetama Brežnevit. Praha kevade mahasurumise järel mängis Husák olulist rolli "normaliseerumisprotsessis". 1968–1969 oli ta Slovakkia Kommunistliku Partei Keskkomitee esimene sekretär, 1969–1971 Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei Keskkomitee esimene sekretär ja 1971–1987 peasekretär. Lisaks selle oli ta 1971–1988 Tšehhoslovakkia Rahvusrinde esimees ning 29. maist 1975 kuni 10. detsembrini 1989 Tšehhoslovakkia president.

Pärast Sametrevolutsiooni toimumist nimetas ta 10. detsembril 1989 ametisse Marián Čalfa mittekommunistliku valitsuse ning astus samal päeval presidendiametist tagasi. 1990. aasta veebruaris heideti ta kommunistlikust parteist välja. Gustáv Husák suri unustatuna Bratislavas 1991. aasta novembris.

Viited
------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
Pieter Bruegel vanem, 1565 (arvatav autoportree)
**Pieter Bruegel vanem** (sündinud umbes 1525–1530 – 9. september 1569 Brüssel) oli Madalmaade maalikunstnik ja graafik, renessansiajastu meister. Ta on tuntud 16. sajandi Brabanti hertsogkonna talupoegade elu kujutavate maalidega.

Ta õppis Antwerpenis Pieter Coecke van Aelsti juures. Pärast Pieter Coecke surma 1550. aastal sai Pieter Bruegel iseseisvaks meistriks ning liitus 1551. aastal Antwerpeni Püha Luuka gildiga. 1552–1554 reisis ta Itaalias.

Ta abiellus 1563. aastal Mayken Coeckega, kes oli tema õpetaja Pieter Coecke tütar. Tema pojad Pieter Brueghel noorem ja Jan Brueghel vanem olid samuti maalikunstnikud.

Galerii
-------

* Madalmaade vanasõnad (1559)Madalmaade vanasõnad (1559)
* Paabeli torni ehitamine (1563)Paabeli torni ehitamine (1563)
* Surma triumf (1562)Surma triumf (1562)
* Kolgata teekond (1564)Kolgata teekond (1564)
* Laiskademaa (1567)Laiskademaa (1567)
* Heinategu (1565)Heinategu (1565)
* Sombune päev (1565)Sombune päev (1565)
* Jahimehed lumes (1565)Jahimehed lumes (1565)
* Pulmatants (u 1566)Pulmatants (u 1566)
* Laste mängud (1560)Laste mängud (1560)
* Talupoja pulmad (1567)Talupoja pulmad (1567)
* Pimedad (1568)Pimedad (1568)

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Pieter Bruegel vanem** |

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Pieter Bruegel vanem** |
|  |
| --- |
|  **Poks** |
| Riik |  | Holland |
|  |
| 2. ring | 1952 | I kerge-keskkaal |
|  |
| 1. ring | 1951 | I kerge-keskkaal |

**Pieter van Klaveren** (1. september 1930 Rotterdam – 28. aprill 2008 Rotterdam) oli Hollandi poksija.

Van Klaveren osales I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1952. aasta Helsingi olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 2. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.

Van Klaveren osales I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 9. Euroopa meistrivõistlustel (Milano, 1951), kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise hilisemale hõbemedalivõitjale Marcello Padovanile (Itaalia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.

Isiklikku
---------

Ka Pieter van Klavereni vanem poolvend Lambertus oli tuntud Hollandi poksija.

Viited
------

1. ↑  15. suveolümpiamängude poksivõistlus. Helsingi 1952. Tulemused inglise keeles
2. ↑  9. Euroopa meistrivõistlused poksis. Milano 1951. Tulemused inglise keeles

Välislingid
-----------

* Pieter van Klaveren veebisaidil Olympedia Muuda Vikiandmetes
**Jaak Salumets** (sündinud 30. jaanuaril 1949 Paides) on endine Eesti poliitik ning endine korvpallur ja korvpallitreener. 

Ta oli alates 18. detsembrist 2016 kuni 17. detsembrini 2020 Eesti Korvpalliliidu president.

Haridus
-------

Jaak Salumets lõpetas Tallinna Pedagoogilise Instituudi 1978. aastal.

Sportlasena
-----------

Aastatel 1967–1978 mängis ta korvpalli Tallinna Kalevis ja Eesti koondises, 1967–1968 NSV Liidu juunioride koondises.

1968. aastal võitis NSV Liidu juunioride koondise koosseisus kuldmedali Euroopa juunioride meistrivõistlustel. Finaalmängus Jugoslaavia vastu viskas ta 33 punkti, aidates meeskonna üllatusvõidule.

26. augustil 1970 osales ta ajaloolises Eesti NSV ja Ameerika Ühendriikide noortekoondise vahelises mängus, mille võitmisele aitas kaasa 25 punktiga.

1970–1974 mängis Nõukogude Liidu koondises.

1973. aastal võitis NSV Liidu koondises Hispaanias toimunud Euroopa meistrivõistlustel pronksmedali.

1973. aastal võitis NSV Liidu koondises Moskvas toimunud 12. suveuniversiaadil hõbemedali.

Treenerina
----------

Jaak Salumets töötas Tallinna Spordiinternaatkooli treeneri-pedagoogina 1980–1985.

Ta on töötanud treenerina järgmistes klubides:

1985–1991 Tallinna Kalevi peatreenerina, viies klubi 1991. aastal NSV Liidu meistriks.

1991–1993 BC Lahti NMKY peatreenerina. 

1993–1994 Kaunase Žalgirise peatreenerina, viies klubi 1994. aastal Leedu meistriks.

1994–1997 BC Kalevi peatreenerina, viies klubi aastatel 1995 ja 1996 Eesti meistriks.

1997–1998 BC Nybiti peatreenerina 

Jaak Salumets oli aastatel 1993–1997 Eesti korvpallikoondise peatreener.

Tema juhendamisel tuli Eesti koondis 1993. aasta Euroopa meistrivõistlustel kuuendaks.

Poliitiline tegevus
-------------------

Jaak Salumets oli Keskkerakonna liige 1999–2004. Alates 2004. aastast on Salumets Reformierakonna liige.

Aastatel 2002–2007 oli ta Viimsi Vallavolikogu liige.

Aastatel 2007–2011 oli ta XI Riigikogu liige.

Tunnustus
---------

* 1973 – Kalevi auliige
* 1988 – Eesti NSV teeneline treener
* 1991 – aasta treener
* 1993 – aasta treener
* 1998 – Valgetähe V klassi teenetemärk
* 2014 – Eesti Vabariigi spordipreemia (**elutööpreemia** - suurepäraste sportlike saavutuste eest korvpallurina ja tulemusliku tegevuse eest korvpallitreeneri ja -arendajana)

Viited
------

1. ↑  Teenetemärkide kavaleride andmekogu – 3167

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Jaak Salumets** |

* Ville Arike. Kui treener Salumets saali astus... Õhtuleht, 30. jaanuar 2009
* Kas Salumets loobus liiga vara? Õhtuleht, 30. jaanuar 2009
* Andrus Nilk. Jaak Salumets: ma ei pea olema esimene ega karda olla viimane Eesti Päevaleht, 2. veebruar 2009
* Biograafia ESBL-is
**Jaak Viller** (5. jaanuar 1949 – 9. juuni 2020) oli eesti teatritegelane.

Haridus
-------

1967. aastal lõpetas ta Tartu 5. Keskkooli. 1972. aastal lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli (ajaloo-keeleteaduskond) vene filoloogia erialal. 1985. aastal lõpetas ta Leningradi Kõrgema Parteikooli. 2004. aastal lõpetas Tartu Ülikooli kultuurikorralduse eriala magistriõppe, kaitses magistritöö "Teatriorganisatsioon Eestis XX sajandi II poolel" (juhendaja Luule Epner) ja sai humanitaarteaduse magistri kraadi.

Töö
---

Aastatel 1972–1980 töötas ta Vanemuise teatri kirjandusala juhatajana. Aastatel 1981–1987 oli ta Eesti NSV kultuuriministri (Johannes Loti) asetäitja. Ta oli ka ajakirja Teater. Muusika. Kino toimetuse kolleegiumi liige ja Nõukogude Kultuurifondi Eesti vabariikliku osakonna juhatuse ja presiidiumi liige.

Aastatel 1988–1994 oli ta Estonia teatri direktor, 1994–2003 Vanemuise teatrijuht.

Aastatel 2005–2012 töötas ta Haridus- ja Teadusministeeriumi keeleosakonna juhatajana. Selles ametis oli ta keeleseaduse eelnõu koostanud töörühma juht.

Pärast ministeeriumist lahkumist 2012–2019 töötas Viller Vanemuise teatri arhivaarina.

Raamatud
--------

* Jaak Viller (koostaja). Kandiline Kaarel Ird: dokumente ja kommentaare. Tallinn: Eesti Teatriliit, 2009
* Jaak Viller (koostaja). Erich Kõlar: kuulake ennast muusikasse. Tallinn: Eesti Teatriliit, 2012

Tunnustus
---------

* 2005 Kaarel Saha preemia
* 2020 Priit Põldroosi nimeline auhind

Viited
------

1. 1 2  Endine Vanemuise direktor suundub tööle haridusministeeriumisse. ERR uudised, 5.09.2005
2. ↑  "Tartu Ülikooli magistriõppe lõpetanute tähestikuline nimekiri". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. detsember 2016. Vaadatud 26. veebruaril 2016.
3. ↑  Vallo Nuust. Vanemuise eksjuht kaitses magistritööd. Postimees, 18. juuni 2004
4. 1 2  "Vanemuine. Saha preemia saavad Jaak Viller ja Eda Hinno. 28.01.2005". Originaali arhiivikoopia seisuga 16.12.2014. Vaadatud 26.02.2016.
5. ↑  Veiko Pesur. Uus keeleseadus teeb keelepoliitikast riiklikult tähtsa küsimuse. Postimees, 18. mai 2010

Välislingid
-----------

* Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Eesti NSV kultuuriministri asetäitja Jaak Viller (1986), fotograaf Alar Tatsi
**Jussi** on Soome filmiauhind, millega tunnustatakse parimaid soome filme ja nende tegijaid. 
Jussi on üks Euroopa vanemaid filmiauhindu.

Ajalugu
-------

Auhind on Jussi nime kandev 28,5 cm kõrgune kipskuju, mille autor on skulptor Ben Renvall. 

Esimest korda jagati Jussisid 16. novembril 1944 Helsingi restoranis Adlon toimunud auhinnagalal. 

Varasematel aastatel on Jussisid antud ka välismaalastele, näiteks aastal 1974 sai Jussi omanikuks Charlie Chaplin.

Tänapäev
--------

Pidulik auhinnatseremoonia toimub iga aasta alguses. 

Praegu jagatakse auhindu 15 põhikategoorias. 

Kui varem auhinnati vaid mängufilme ja nende tegijaid, siis 1985. aastal ja alates 2002. aastast siiani valitakse võitja ka parima dokumentaalfilmi kategoorias.

Auhinna saajate valimine
------------------------

Auhinna saajad valib Soome elukutseliste filmindustöötajate ühing Filmiaura. 

Võitjate väljaselgitamine toimub kahes voorus: kõigepealt valib 16 filmiasjatundjast koosnev kohtunikekogu iga kategooria kolm paremat, mille seast valib auhinnavõitjad Filmiaura ülejäänud liikmeskond ehk umbes 260-liikmeline žürii. Hääletus on salajane.

Vaata ka
--------

* Oscar
* Euroopa filmiauhind
* Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia auhinnad
* Briti sõltumatu filmiauhind
* Põhjamaade Nõukogu filmiauhind
* Kuldgloobus
* Kuldne Palmioks
* Kuldne Vaarikas

Viited
------

1. ↑  YLE: Lapland Odyssey Wins Jussi Award
**Juss Pavelson** (sündinud 13. novembril 1948 Tallinnas) on eesti merefüüsik.

Elulugu
-------

Lõpetas aastal 1967 Tallinna 1. Keskkooli, 1972 Tartu Riikliku Ülikooli füüsikaosakonna, Ph.D. (loodus- ja täppisteadused, 2005, TTÜ), väitekiri "Mesoscale physical processes and the relaled impact on the summer nutrient fields and phytoplankton blooms in the western Gulf of Finland" (Tallinn, 2005). Oli 1972–1990 Eesti NSV TA Termofüüsika ja Elektrofüüsika Instituudi (TEFI) insener, nooremteadur, grupijuht ja teadur, 1990–1992 Eesti TA Ökoloogia ja Mereuuringute Instituudi teadur, 1992–2000 Keskkonnaministeeriumi Eesti Mereinstituudi teadur (ühtlasi töötas 1992–1999 periooditi Soome Mereuurimise Instituudis ja 1994 Liverpooli Ülikoolis), 2001–2002 TÜ Eesti Mereinstituudi teadur, 2002–2005 TTÜ Meresüsteemide Instituudi teadur, 2005– vanemteadur.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkonnad: turbulentne difusioon meres, mesomastaapsete füüsikaliste protsesside eksperimentaaluuringud Läänemeres ja Põhja-Atlandi ookeanil, nende protsesside mõju suvistele fütoplanktoni (peamiselt sinivetikate) massõitsengutele ja toitainete jaotusele. Osalenud aastatel 1976–1999 rohkem kui 40 Läänemerel ja Põhja-Atlandil toimunud ekspeditsioonil ning mitmes rahvusvahelises uurimisprojektis. Üle 40 teadustrükise.

Teoseid
-------

* Initiation of cyanobacterial blooms in a frontal region at the entrance to the Gulf of Finland, Baltic Sea (kaasautor). // Limnology and Oceanography 41 (1996)
* Quasi-permanent density front at the entrance to the Gulf of Finland: response to wind forcing (kaasautor). // Continental Shelf Res. 7 (1997)
* Development of a subsurface chlorophyll maximum at the entrance to the Gulf of Finland, Baltic Sea (kaasautor). // Limnology and Oceanography 43 (1998)
* Chlorophyll distribution patchiness caused by hydrodynamical processes: a case study in the Baltic Sea (kaasautor). // ICES J. Marine Sci. 56 (1999)
* Development of a deep chlorophyll maximum of Heterocapsa triquetra Ehrenb. at the entrance to the Gulf of Finland (kaasautor). // Limnology and Oceanography 48 (2003).

Viited
------

1. 1 2 3  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Kirjandus
---------

* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

Välislingid
-----------

* Juss Pavelson Eesti Teadusinfosüsteemis Muuda Vikiandmetes

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib juhuslike õnnelike avastuste tegemisest; filmi kohta vaata "Pime õnn".* |

---

**Juhuslik avastus**[*viide?*] ehk **juhuavastus**[*viide?*] ehk **serendiipsus** (inglise *serendipity*) on mõiste, mida kasutatakse, kirjeldamaks näiliselt juhuslikult tehtud avastusi.

Louis Pasteur on öelnud, et "Juhus soosib ettevalmistunud meeli" ning nõnda peetakse ka juhusliku avastuse juures oluliseks, et inimene suudaks tehtud avastust märgata ja selle põhjal tulemuseni viivaid järeldusi teha. Viimast peetakse tõenäolisemaks teaduses ja nõnda on püütud uurida ka juhuslike avastuste rolli teadussaavutuste tegemisel.

Eestis on juhuslikust avastusest rääkinud näiteks Teaduskeskuse Heureka juht Hannu Salmi, kasutades inglise keele mõiste vastena sõna 'serendipisyys'.

Viited
------

1. ↑  Dunbar, K. & Fugelsang, J. (2005). Causal thinking in science: How scientists and students interpret the unexpected
2. ↑  teadus.ee 8. suvekool: lühidalt ja selgelt teadus.ee, 2012

Välislingid
-----------

* Serendipity Tehnokratt
* Accidental Discoveries (*inglise keeles*)
* The Serendipity Equations (*inglise keeles*)
Sýrose asendikaart
Ermoúpoli
Püha Nikolaose kirik Ermoúpolis
**Sýros** (Vana-Kreeka kontekstis **Syros**; kreeka *Σύρος*) on Küklaadide saarestikku kuuluv Kreeka saar Egeuse meres. Sýros kuulub Lõuna-Küklaadide maakonda.

Saarest kirdes asub Tínos, idas Delos, kagus Páros, lõunas Antíparos, edelas Sérifos, läänes Kýthnos ja loodes Gyáros.

Saare pindala on 101,9 km². Saar on kuni 402 m kõrge. 2001. aasta seisuga elab saarel 19 782 inimest.

Saarel asub Ermoúpoli linn. Ermoúpoli on Lõuna-Küklaadide halduskeskus.

Ajalugu
-------

Sýrosel tegutses 6. sajandil eKr Pherekydes, Pythagorase õpetaja. 

Antiikajal ei olnud Sýrosel suurt tähtsust. Rooma ajal oli saarel samanimeline linn kohal, kus asub praegune halduskeskus Ermoúpoli. Barbarite ja piraatide rüüsteretked ei lubanud linnal areneda.

Aastal 1204, kui Neljanda ristisõja käigus Konstantinoopol vallutati, läks Sýros Veneetsia võimu alla ja arvati Egeuse hertsogkonda. Sel ajal asutati saarele teine linn Ana Sýros. Kolm ja pool sajandit kestnud Veneetsia võimu ajal olid saare elanikud enamjaolt roomakatoliiklased, kuid säilitasid kreeka keele.

16. sajandil vallutas Türgi laevastik Sýrose ja hertsogkond varises kokku. Siiski suutsid kohalikud võimud Türgiga peetud läbirääkimistel saavutada olulisi tulemusi, näiteks maksude vähendamise ja usuvabaduse. Samal ajal allutati saarel elavad katoliiklased Prantsusmaale ja nii jäi see sajanditeks.

Türgi võimu all arenes kohalik omavalitsus. Piraatluse väljajuurimine 19. sajandi algul viis pikkamööda mereteede avamiseni Vahemere idaosas. Hea majandusolukorra tõttu jäi Sýros aastal 1821 alanud Kreeka iseseisvussõjas erapooletuks. Selle tulemusena otsis Sýroselt varjupaika hulk revolutsiooniliselt meelestatud kreeklasi Väike-Aasiast ja Türgi ranniku saartelt. Need tulijad olid enamjaolt meremehed ja kaupmehed. See kiirendas veelgi saare arengut.

Aastatel 1822–1865 ehitati saare pealinn Ermoúpoli uusklassitsistlikus stiilis ümber. Kasutati ka renessansi motiive. Sellest ajast pärinevad raekoda, Apolloni teater, keskraamatukogu, keskhaigla ning hulk teisi avalikke hooneid, kirikuid, koole, staadione ja elamuid.

Syros on üks viiest saarest, kus paikneb Egeuse Ülikool (teised neli saart on Lesbos, Chíos, Sámos ja Rhodos).

Välislingid
-----------

 Sýros – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
**Sāti** on küla (*vidējciems*) Lätis Tukumsi piirkonnas Irlava vallas. 

Küla asub valla põhjaosas Abava jõe kaldal ja jääb valla keskusest Irlavast 4,5, piirkonna keskusest Tukumsist 14 ning Riiast 79,4 kilomeetri kaugusele. Küla on tekkinud endise Akmeņmuiža mõisa (*Steinhof*) keskuse juurde.

Sāti luteri kirik, selle piirdemüür, väravad, orel, kantsel, oreli noodivihik, pihitool ja altar on kultuurimälestistena riikliku kaitse all. Külas asub Sāti bussipeatus..

Aastal 2015 oli külas 306 elanikku, aastal 2028 aga 287 elanikku. Aastal 2020 oli elanikke 277.

Sāti pood

Viited
------

1. ↑  Vietvārdu datubāze
2. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts
3. ↑  IS Mantojums

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Sāti** |

| * v
* r
Irlava valla asulad |
| --- |
| 
Dārtsmuiža **·**  **Irlava** **·**  Kalnmuiža **·**  Pētertāle **·**  Sāti **·**  Snapji **·**  Vaski |
**Saami köögis** moodustavad sarnaselt teiste põhjarahvastega peatoiduse põhjapõdraliha ja kala. 

Kui läänemeresoomlased söövad liha- ja kalaroogade juurde enamasti kartuleid, siis põhjapoolsed soomeugrilased, sealhulgas ka saamid, valmistavad liha- ja kalatoite vitamiinirikaste metsamarjadega. Armastatuimad on kukemarjad, pohlad, jõhvikad, mustikad ja murakad. Hooajal valmistatakse nii seentest kui ka marjadest pirukatäidiseid ja kooke. Jõe- ja järvekalu keedetakse või küpsetatakse. Traditsiooniliseks viisiks on küpsetada kala sütel, täites selle soolatud murakatega.

Saamide köök kogub hoogsalt ülemaailmset tuntust. Slow Food Sapmi andis 2014. aastal välja esimese saami kokaraamatu, 2015. aastal võitis see raamat Gourmand World Cookbooki auhinna kohaliku toidutraditsiooni kategoorias.

| * v
* r
Soome-ugri rahvusköögid |
| --- |
| 
Eesti • Handi • Ingeri • Isuri • Karjala • Komi • Liivi • Mansi • Mari • Mordva • Saami • Setu • Soome • Udmurdi • Ungari • Vadja • Vepsa |
| 
Toiduportaal • Kategooria:Rahvusköögid |
Saalomoni mere asendikaart
**Saalomoni meri** on Vaikse ookeani mereala, mis piirneb edelas Uus-Guineaga, loodes Bismarcki saarestikuga ja kirdes Saalomoni saartega. Poliitiliselt kuulub mere lääne- ja keskosa Paapua Uus-Guineale, idaosa Saalomoni Saartele.

Saalomoni mere suurim sügavus on 9140 meetrit.

Piirid
------

Loodes piirneb Saalomoni meri Bismarcki merega. Nende piir algab Uus-Guineal olevalt Teliata neemelt, kulgeb üle Vitjazi väina Umboi saare põhjatippu, sealt Uus-Britannia saare läänetippu, selle põhjarannikut mööda kuni kirderannikul oleva Kokopo linnani ja sealt mööda 4°50' lõunalaiust itta Uus-Iirimaa saare lõunatippu.

Kirdes piirneb Saalomoni meri Vaikse ookeani alaga, mida eraldi mereks ei arvata. See piir kulgeb Uus-Iirimaa saare lõunatipust Buka saare põhjatippu, läbi selle saare ja Bougainville'i saare lõunarannikut pidi viimase kagutippu, edasi mööda Choiseuli, Santa Isabeli ja Malaita saari igaühe loodetipust kagutippu kuni Makita loodetipuni.

Lõunas piirneb Saalomoni meri Korallimerega. Piir kulgeb Makita loodetipust Uus-Guinea kagutippu, nii et Lousiade saarestik koos juurdekuuluvate riffidega jääb Saalomoni merre.
**Saakloom** on loom, kellele röövloom (teise liiki kuuluv) jahti peab ja kelle saagiks ta langeb. Saakloom surmatakse ja süüakse.

Enamik loomi võib olla nii saakloomad kui ka röövloomad.

Maod saakloomana
----------------

Maod ja madude munad võivad olenevalt nii mao kui ka röövlooma suurusest olla saakloomaks enamikule karnivooridele (sh madudele).

Väiksed maod on saakloomaks ämblikele, konnadele, karihiirtele, kaladele, kilpkonnadele ja ka suurematele röövloomadele.

### Imetajatele

Madude munad ning keskmise suurusega ja suured maod on olenevalt levilast saakloomaks punailvestele, preeriahuntidele, pesukarudele, skunkidele, opossumitele, naaritsatele, kassidele, saarmastele, inimestele jpt.

### Lindudele

Maod on saakloomaks ka osale lindudele, nagu madukotkad, maduhaukad, haigurlased, iibised, varesed, kakulised.

Inimene saakloomana
-------------------

### Madudele

Inimesed ei ole madudele saakloomaks. Kuid on teada üksikuid juhtumeid, mil väiksem inimene on osutunud sobivaks sihtmärgiks kägistajamadudele. 

Zooloog Aleksei Turovski meelest võivad inimesed (kuni 35 kg kaaluvad) teoreetiliselt saakloomaks olla kahele maoliigile: hiidanakondale ja aasia võrkpüütonile.

Vaata ka
--------

* Kannibalism
* Kiskja
* Kisklus
* Kiskahel
* Toitumisahel

Viited
------

1. ↑  M. Allaby, "*A Dictionary of Ecology (Oxford)*", lk 306, 2003, ISBN 0-19-925469-9
2. ↑  J. Whitfield Gibbons, Michael E. Dorcas, Snakes of the Southeast, University of Georgia Press, lk 12 - 13, 2005, Google'i raamat veebiversioon (vaadatud 11.02.2014) (*inglise keeles*)
3. ↑  Turovski lood. Tallinna Loomaaia roomajate koda, Tallinna TV, Veebiversioon (vaadatud 04.01.2014)
**"Meelis"** on Enn Kippeli noorsoojutt, mis ilmus 1941, aasta enne Kippeli surma.

Peategelane Meelis on Sakala vanema Lembitu poeg. Olles sakslaste kätte pantvangi langenud, suudab ta koju tagasi jõuda. Ta võtab osa Lindanise lahingust ja Tartu lahingust, kus ta saab surma, võideldes hilisema Tartu kohal asunud linnust kaitstes kõrvuti Koknese vürsti Vjatškoga, kes on ajalooline isik ja keda raamatus kujutati venelasena.

Venelaste (Pihkva ja Novgorodi) toetus eestlaste vabadusvõitlusele oli jutustuse lõpuveerandis (alates 12. peatükist) üks läbivaid teemasid. Raamat pälvis Nõukogude ajal palju tähelepanu just tänu eesti ja vene rahva sõpruse ning ühise saksavastase võitluse kujutamisele, mis sobis toonase riikliku ideoloogiaga, eriti Teise maailmasõja järel. "Meelis" oli kuni 1987. aastani ainus Enn Kippeli ajalooline teos, mida Eesti NSV-s välja anti ja isegi korduvalt (1945, 1955, 1961, 1976, 1984), Eduard Järve, Efraim Allsalu ja Henno Arraku illustratsioonidega.

Teoses liitlastena kujutatud Meelisele ja Koknese vürstile Vjatškole püstitati Nõukogude ajal Tartus Kassitoomele pronksist mälestusmärk, skulptuurigrupp "Vjatško ja Meelis Tartu kaitsel". 1954. aastal tuli esiettekandele eesti helilooja Anatoli Garšneki oratoorium "Vürst Vjatško ja vanem Meelis" (libretist Paul Anton).

Kuna "Meelise" autor Enn Kippel suri 1942. aastal Leningradi blokaadis, on teos 1. jaanuarist 2013 avalikus omandis.
**Antonio Tabucchi** (24. september 1943 Pisa – 25. märts 2012 Lissabon) oli itaalia kirjanik, tõlkija ja filoloog. 

Muu hulgas õpetas ta Siena ülikoolis portugali keelt ja kirjandust.

Tabucchi kasvas üles vanavanemate juures Vecchianos, mis asub 8 km kaugusel Pisast.

Ajal, mil ta ülikoolis õppis, reisis ta mööda Euroopat nende kirjanike jälgedel, kelle teoseid oli lugenud oma onu raamatukogus. Pariisis leidis ta ühest raamatukioskist poeemi "Tabacaria" prantsuskeelse tõlke, milles oli Alvaro de Campose autogramm, kuid de Campos oli Portugali luuletaja Fernando Pessoa üks paljudest varjunimedest. Sellest algas Tabucchi kiindumus Portugali ja Pessoa vastu. 

Ta kaitses 1969. aastal väitekirja teemal "Sürrealism Portugalis". Pärast seda spetsialiseerus ta 1970-ndail Pisa Kõrgemas Normaalkoolis portugali kultuurile ning määrati 1973. aastal Bolognas portugali keele ja kirjanduse õpetajaks.

Tabucchi tavatses veeta poole igast aastast Lissabonis koos oma naisega, kes oli sellest linnast pärit, ja kahe lapsega, aga ülejäänud aja õpetas ta Siena Ülikoolis portugali kirjandust. Ta pidas end kirjanikuks üksnes selles mõttes, et kirjutas raamatuid, aga muidu eelistas ta end määratleda ülikooli professorina. Tabucchi jaoks polnud raamatute kirjutamine elukutse, "vaid midagi niisugust, mis sisaldab igatsusi, unistusi ja kujutlusvõimet".

Tabucchi tegi sageli kaastööd Itaalia ja Hispaania liberaalsetele päevalehtedele Corriere della Sera ja El Pais. 2004. aastal pälvis ta tunnustusena oma artiklite kvaliteedi eest ja sõnavabaduse kaitsmise eest Francisco de Cerecedo ajakirjandusauhinna, mida määrab Euroopa Ajakirjanike Assotsiatsioon ja mille andis üle Hispaania kroonprints Felipe.

Tunnustus
---------

* 1987 Prix Médicis étranger
* 1998 Austria riiklik Euroopa kirjanduse auhind

Eesti keeles ilmunud teoseid
----------------------------

* "India nokturn", tõlkinud Malle Talvet, Perioodika 1991
* "Taevarand", tõlkinud Malle Talvet, Perioodika 1995
* "Tunnistaja Pereira lugu", tõlkinud Malle Talvet, Varrak 1997

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Antonio Tabucchi** |
**Dzivin** (valgevene *Дзівін*, kohalikus murdes *Дывін* (*Dyvin*) või *Дывын* (*Dyvyn*), poola keeles Dywin) on agrolinnake (endine linn ja alev) Valgevenes Bresti oblastis Kobryni rajoonis, Dzivini külanõukogu halduskeskus. Dzivin asub merepinnast 147 meetri kõrgusel.

Dzivinis on keskkool, muusikakool, spordikool ja internaatkool. Asulas on klubi, kultuurimaja ja kolm raamatukogu. Tööstusest on Dzivinis pagaritöökoda, õlivabrik ja mööblitsehh, lisaks veel kaks saekaatrit.

Vaatamisväärsusteks on õigeusu kirik aastast 1902 ja endine kreekakatoliku, praegu aga õigeusu kirik aastaist 1728–1740.

Ajalugu
-------

Dzivinit mainitakse esimest korda aastal 1466. Aastast 1546 oli Dzivin alev, mis kuulus Bresti vojevoodkonda ja Bresti maakonda. Aastal 1789 sai Dzivinist linn.

Poola jagamisel läks Dzivin aastal 1795 Venemaa koosseisu. Aastal 1797 kingiti Dzivin Rumjantsev-Zadunaiskitele, ühtlasi sai Dzivinist küla, mis kuulus aastast 1801 Hrodna kubermangu. Aastal 1878 oli Dzivinis kaks kirikut, sünagoog ja kõrts, seal peeti kaks korda aastas laata. Aastal 1868 oli Dzivin Jagminadele kuuluv alev, kus oli kolm kirikut, sünagoog, kool, kaks kõrtsi ja viis laohoonet. Toona peeti Dzivinis laata kolm korda aastas. Aastaks 1897 oli Dzivinis kolm kirikut, lisaks sünagoogile ka heebrea palvemaja, kool ja kõrts, 15 laohoonet ja 14 veskit. Toona peeti seal laata kuus korda aastas; laadad olid kõik ühepäevased.

Pärast Esimest maailmasõda kuulus Dzivin Poola koosseisu. 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu, ühtlasi sai alevist taas küla.

Tuntud elanikke
---------------

* Vital Kurašyk – Valgevene diplomaat

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Dzivin** |

* Asula juutide ajalugu
Josh Norris 2022. aastal Ottawa Senatorsis mängimas
**Joshua Norris** (sündinud 5. mail 1999 Oxfordis, Michigani osariigis) on USA jäähokimängija, kes mängib keskründajana NHL-i klubis Ottawa Senators.

Aastatel 2017–2019 mängis ta Michigani Ülikooli jäähokimeeskonnas.

2017. aastal valis San Jose Sharks ta NHL-i *draft* '​is 19. valikuna. 2018. aasta septembris müüdi tema mängijaõigused Ottawa Senatorsile. Senatorsiga sõlmis ta lepingu 2019. aasta mais ja asus hooajal 2019–20 mängima American Hockey League'is (AHL) Ottawa Senatorsi tütarklubis Belleville Senators. Põhiturniiri 56 mänguga lõi ta liigas 30 väravat ja andis 31 väravasöötu, millega oli liigas resultatiivseim uustulnukas. Hooaja 2019–20 lõpus pälvis ta AHL-i hooaja parimale uustulnukale antava Dudley "Red" Garrett Memorial Award'i ja valiti liiga sümboolsesse koosseisu.

NHL-is debüteeris Norris 22. veebruaril 2020 mängus Montreal Canadiensi vastu. NHL-is tegi ta läbimurde järgmisel hooajal, kui lõi 17 väravat ja andis 18 väravasöötu. Löödud väravate poolest oli ta NHL-is sel hooajal Kirill Kaprizovi järel teine parim uustulnukas. Hooaja lõpus valiti Norris uustulnukate sümboolsesse koosseisu (*All-Rookie Team*).

2017. aastal tuli Norris USA kuni 18-aastaste koondisega omavanuste maailmameistriks. Juunioride maailmameistrivõistlustelt võitis ta USA kuni 20-aastaste koondisega ühe hõbe- ja ühe pronksmedali.

Tema isa Dwayne Norris on endine jäähokimängija.

Viited
------

1. ↑  "Ottawa Senators complete most important trade in rebuild". NHL.com. 13.9.2018. Vaadatud 25.4.2022
2. ↑   (vaadatud 25.4.2022)

Välislingid
-----------

* Josh Norris NHL.com lehel
* Josh Norris hockeydb.com lehel

| * v
* r
Ottawa Senators |
| --- |
| 
**Väravavahid**: Anton Forsberg **·** Magnus Hellberg **·** Cam Talbot |
| 
**Kaitsjad**: Erik Brännström **·** Thomas Chabot **·** Travis Hamonic **·** Nick Holden **·** Jake Sanderson **·** Nikita Zaitsev **·** Artjom Zub |
| 
**Ründajad**: Drake Batherson **·** Derick Brassard **·** Alex DeBrincat **·** Tyler Ennis **·** Alex Formenton **·** Dylan Gambrell **·** Claude Giroux **·** Mathieu Joseph **·** Parker Kelly **·** Tyler Motte **·** Josh Norris **·** Shane Pinto **·** Tim Stützle **·** Brady Tkachuk **·** Austin Watson |
**David Christoph Schnabel** (23. mai/3. juuni 1744 Tallinn – 1. märts/12. märts 1773 Tallinn) oli Eesti vaimulik.

Ta õppis Tallinna toomkoolis. Immatrikuleeriti 11. juunil 1763 Leipzigi ülikooli. Pärast ülikooli lõpetamist oli kaks aastat koduõpetajaks Küti mõisas Virumaal. Ordineeriti õpetajaks 9. juulil/20. juulil 1768.

Oli aastatel 1768–1769 Koeru Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja. Oli aastatel 1769–1772 Tallinna toomkoguduse abiõpetaja (kompastor), aastatel 1772–1773 (sai ülempastoriks 25. septembril/6. oktoobril 1772) oli sama koguduse ülempastor. Eestimaa konsistooriumi assessoriks valiti 25. septembril/6. oktoobril 1771. Oli Tallinna Toomorbudekodu juhataja.

Schnabel töötas Eesti Raamatute Kirjastuskassa eestikeelsete väljaannete korrektorina. Aastal 1772 määras konsistoorium ta vaimulike trükiste tsensoriks.

Isiklikku
---------

Tema isa Christoph Schnabel oli Haljala Püha Mauritiuse koguduse õpetaja, väimees Heinrich Johann Paucker ja tütrepojad Heinrich Wilhelm Christoph Paucker ja Hugo Richard Paucker (mõlema ema oli Anna Ulrika) olid (nagu ka Hugo Richardi poeg Eduard Peter Heinrich Paucker) Simuna Siimona ja Juuda koguduse õpetajad. Tema õemees (õe Catharina Margaretha abikaasa) Anton Heinrich Lücke oli Ambla Maarja koguduse õpetaja.

Viited
------

1. ↑  Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525-1885 Tallinn 2007
David Browne (2011)
**David Eric Browne** (sündinud 27. detsembril 1995 Port Moresbys) on Paapua Uus-Guinea jalgpallur, kes mängib poolkaitsja või ründajana Soome kõrgliiga Veikkausliiga klubis HJK ja Paapua Uus-Guinea jalgpallikoondises.

2012. aastal liitus ta Uus-Meremaa kõrgliiga klubiga Auckland City. Hooajal 2014–15 lõi ta Uus-Meremaa kõrgliigas 18 mänguga seitse väravat ja tuli samal hooajal klubiga riigi meistriks. Ta valiti sel hooajal klubi parimaks noormängijaks.

2015. aastal sõlmis ta lepingu Hollandi kõrgliiga klubiga PEC Zwolle. Ta sai sellega esimeseks Paapua Uus-Guinea jalgpalluriks, kes on Euroopas profilepingu sõlminud. Aastatel 2016–2018 kuulus ta Hollandi kõrgliiga klubi FC Groningeni ridadesse. Hollandi kõrgliigas ta kummagi klubi meeskonnas väljakule ei pääsenud, kuid ta mängis mõlema klubi reservmeeskonnas.

Aastatel 2018–2019 mängis ta taas Auckland Citys. 2020. aastal naasis ta Euroopasse, liitudes HJK-ga. 18. jaanuaril lõi ta sõprusmängus värava Läti klubi FK RFSi vastu ja nädal hiljem Soome karikamängus värava TPS-i vastu. 2020. aasta veebruaris sõlmis ta klubiga üheaastase lepingu.

Paapua Uus-Guinea jalgpallikoondises debüteeris Browne 2017. aastal.

Viited
------

1. ↑  "Browne inks PNG’s pathway in Europe". The National. 29.8.2016. Vaadatud 2.7.2020
2. ↑  "David Browne Klubiin". HJK Helsinki. 3.2.2020. Vaadatud 2.7.2020
**Bileciki provints** on 1. järgu haldusüksus (provints) Kirde-Türgis. Provintsi keskus on Bilecik.

Haldusjaotus
------------

* Bileciki ringkond
* Bozüyüki ringkond
* Gölpazarı ringkond
* İnhisar ringkond
* Osmaneli ringkond
* Pazaryeri ringkond
* Söğüti ringkond
* Yenipazari ringkond

Viited
------

1. ↑  Population of provinces by years - 2000-2018, vaadatud 9.03.2019.

Välislingid
-----------

* Bileciki provintsi koduleht (türgi keeles)

Türgi provintsid

Adana **·**  Adıyaman **·**  Afyonkarahisar **·**  Ağrı **·**  Aksaray **·**  Amasya **·**  Ankara **·**  Antalya **·**  Ardahan **·**  Artvin **·**  Aydın **·**  Balıkesir **·**  Bartın **·**  Batman **·**  Bayburt **·**  Bilecik **·**  Bingöl **·**  Bitlisi **·**  Bolu **·**  Burdur **·**  Bursa **·**  Çanakkale **·**  Çankırı **·**  Çorum **·**  Denizli **·**  Diyarbakır **·**  Düzce **·**  Edirne **·**  Elazığ **·**  Erzincan **·**  Erzurum **·**  Eskişehir **·**  Gaziantep **·**  Giresun **·**  Gümüşhane **·**  Hakkâri **·**  Hatay **·**  Iğdır **·**  Isparta **·**  İstanbul **·**  İzmir **·**  Kahramanmaraş **·**  Karabük **·**  Karaman **·**  Kars **·**  Kastamonu **·**  Kayseri **·**  Kilis **·**  Kırıkkale **·**  Kırklareli **·**  Kırşehir **·**  Kocaeli **·**  Konya **·**  Kütahya **·**  Malatya **·**  Manisa **·**  Mardin **·**  Mersin **·**  Muğla **·**  Muş **·**  Nevşehir **·**  Niğde **·**  Ordu **·**  Osmaniye **·**  Rize **·**  Sakarya **·**  Samsun **·**  Şanlıurfa **·**  Siirt **·**  Sinop **·**  Şırnak **·**  Sivas **·**  Zonguldak **·**  Tekirdağ **·**  Tokat **·**  Trabzon **·**  Tunceli **·**  Uşak **·**  Van **·**  Yalova **·**  Yozgat
**Illar Lemetti** (sündinud 21. aprillil 1968) on eesti põllumajandusteadlane ja riigiametnik, alates 14. jaanuarist 2020 Viimsi vallavanem. 

Aastail 2005–2010 oli ta Eesti Maaülikooli põllumajandus- ja keskkonnainstituudi direktor.

Ta on põllumajandusmagister mullateaduse erialal.

4. aprillist 2016 kuni 25. novembrini 2019 oli ta maaeluministeeriumi kantsler, enne seda oli ta sama ministeeriumi asekantsler.

6. jaanuaril 2020 seadis Viimsi vallavolikogu valitsev koalitsioon (kuhu kuuluvad Reformierakond, Isamaa ja sotsiaaldemokraadid) ta Viimsi vallavanema kandidaadiks ning 14. jaanuaril valiti ta salajasel hääletusel 12 poolthäälega vallavanemaks. Tema koordineerida on valla üldjuhtimine, valla arengu strateegiline planeerimine, arengukavad, finantsstrateegia ja valla eelarve.

Viited
------

1. ↑  "Viimsi koalitsioon seab vallavanema kohale Illar Lemetti". *ERR*. 06.01.2020.
2. ↑  "Viimsi valla uueks vallavanemaks valiti Illar Lemetti". *Delfi*. 14.01.2020.

Välislingid
-----------

* Illar Lemettiga seotud artiklid Eesti Rahvusringhäälingu kodulehel
**Ilja Varšavski** (vene Илья Иосифович Варшавский; 14. detsember (vkj 1. detsember) 1908 Kiiev – 4. juuli 1974 Leningrad) oli Vene ulmekirjanik.

Nooruses tahtis Ilja Varšavski saada näitlejaks ja püüdis astuda teatrikooli. Kui teda sinna vastu ei võetud, siis asus ta õppima Leningradi merekooli, mille lõpetas kaubalaevastiku mehaaniku erialal. 1929. aastal avaldas ta koos kahe kaasautoriga pseudonüümi all olukirjelduste raamatu "Ilma piletita ümber maailma" ("Вокруг света без билета"). Kuni sõja alguseni töötas ta insenerina tehases Russki Dizel. Lapsepõlves saadud trauma tõttu ei mobiliseeritud teda Teise maailmasõja ajal Punaarmeesse. 1941. aasta sügisel evakueeriti Ilja Varšavski Altai kraisse, kuhu ta jäi kuni 1949. aastani. Leningradi tagasi pöördununa asus ta jälle tööle tehasse Russki Dizel, kuhu jäi ametisse kahekümneks aastaks.

Ilja Varšavski esimene ulmejutt avaldati ajakirjanduses 1962. aastal, millega algas ta karjäär ulmekirjanikuna.

Varšavski avaldas neli ulmejuttude kogumikku ja ühe valikkogu:

* "Molekulikohvik" ("Молекулярное кафе") (1962)
* "Inimene, kes nägi antimaailma" ("Человек, который видел антимир") (1965)
* "Päike loojub Donomagis" ("Солнце заходит в Дономаге") (1966)
* "Unenägude kiosk" ("Лавка сновидений") (1970)
* "Ärevusttekitavad sümptomid puuduvad" ("Тревожных симптомов нет") 1972, valikkogu

Eesti keeles on 1985. aastal ilmunud Ilja Varšavski jutustus "Veel üks lask". 1976. aastal ilmunud ulmejuttude valimikus "Diogenese latern" on avaldatud Varšavski jutustus "Kannike".
**Doping Ida-Saksamaal** oli sportlaste riiklikult korraldatud sunniviisiline allutamine Saksa Demokraatlikus Vabariigis (SDV) farmakoloogilistele toimeainetele aastatel 1974–1989. Dopingusüsteem paljastati pärast Berliini müüri langemist. 

Saksa Demokraatliku Vabariigi kommunistlik valitsus viis oma tippsportlaste seas läbi sportlikku sooritusvõimekust parandavate ravimite sunniviisilise manustamise ja levitamise programmi. Alguses kasutati selleks testosterooni, hiljem peamiselt anaboolseid steroide. Selline tegevus vältas aastakümneid. Programmi eesmärk oli tõsta riigi mainet ja prestiiži medalite võitmisega rahvusvahelistel võistlustel, näiteks olümpiamängudel. 

Ida-Saksamaa dopingusüsteem sai alguse 1960. aastatel. Süsteem oli äärmiselt formaliseeritud ja põhines suuresti salajasuse põhimõttel. Sooritusvõimekust silmas pidades võiks süsteemi hinnata edukaks: Ida-Saksamaa sportlased kuulusid tippu ja riik vapustas oma spordieduga. Kuid dopingusüsteem mõjus järk-järgult paljude sportlaste tervisele. 

Pärast Berliini müüri ehitamist soovis Ida-Saksamaa diktatuur pälvida rahvusvahelist tunnustust. Sport oli üks võimalikke vahendeid valitsusele selle saavutamiseks. Manfred Ewald, kellest sai 1961. aastal spordiminister, algatas dopingusüsteemi. Esimene ja suurem valitsuse poolt Ida-Saksamaa spordi valdkonnas vastu võetud reform oli tippsooritusvõimekust puudutav direktiiv, nn *Leistungssportbeschluss* 1969. aastal. Reformi eesmärk oli spordialade jagamine kahte põhikategooriasse, vastavalt Sport 1 ja Sport 2. Sport 1-ga tembeldatud spordialasid toetas ja arendas riik. Põhjus oli selles, et niisugustel spordialadel nagu ujumine, sõudmine ja kergejõustik oli olümpiahiilguse potentsiaali. Sport 2-ks tembeldatud spordialad ei pakkunud riigile erilist huvi. Tõepoolest, sellisel spordialal nagu karate polnud võimalik olümpiamängudel silma paista. Paljud spordialad kannatasid selle direktiivi läbi, kuna Sport 1 rahastamiseks võeti mujalt ressursse ära. 

SDV-s tehti tohutuid jõupingutusi spordiannete välja selgitamiseks. Enamik lapsi võis võistelda noorte spordikeskustes ja saada valitsuse poolt välja valitud, mis tagas parimad väljavaated intensiivsetele olümpiatreeningutele pääsemiseks. Neilt lastelt oodati suuri võite ja riik oli nõus selle tagamiseks kasutama kõiki enda käsutuses olevaid vahendeid. Meditsiini ja teaduse areng tähendas, et profisportlaste treenimiskeskustes sai kulisside taga tavaliseks steroidide, amfetamiinide, inimese kasvuhormoonide ja vere tugevdamise kasutamine. Spordiselts Dynamo eristus eriti endise Ida-Saksamaa dopingukeskusena.
**Johannes Julius Hauboldt** (4. veebruar 1855 Tartu – 9. veebruar 1925 Avinurme) oli baltisakslasest Eesti ja Vene vaimulik.

Hauboldt lõpetas Tartus gümnaasiumi. Ta õppis Tartu Ülikoolis aastatel 1876–1877 filoloogiat ja 1877–1881 usuteadust. Ta oli prooviaastal Põltsamaa Niguliste koguduses ning ordineeriti 6. detsembril 1881 pastoriks. Aastatel 1882–1885 oli ta Kolga-Jaani Johannese koguduse adjunktpastor. 

Aastatel 1885–1915 oli ta Oudova koguduse (algul küll adjunkt-) õpetaja, kohati teenis sellel kohal kogu Oudova maakonda ja ka osa Luuga maakonnast. 

1903. aastal andis ta Karl Kriidile loa tegutseda jutlustajana.
1915. aastal saadeti ta asumisele Venemaa sisemaale.

Eestisse kolis ta 1918. aastal. Aastatel 1921–1923 oli ta Avinurme koguduse õpetaja.

Viited
------

1. 1 2
2. ↑  LEXIKON deutschbaltischen Theologen seit 1920; Bearbeitet von Wilhelm Neander Verlag Harro v. Hirschheydt Hannover-Döhren
3. ↑  Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988
4. ↑  Erik Amburger "Die Pastoren der evangelischen Kirchen Rußlands" vom Ende des 16. Jahrhunderts bis 1937 Ein biographisches Lexikon Institut Nordostdeutsches Kulturwerk Martin Luther Verlag 1998
Johannes Chemnitzer
**Johannes Chemnitzer** (24. märts 1929 Wildenfels – 1. november 2021) oli Saksa DV partei- ja riigitegelane.

Johannes Chemnitzer oli pärit töölisperekonnast. Rahvakooli lõpetamise järel õppis ta kaubanduskoolis. 1946. aastal astus ta Saksa Vaba Noorsoo Liitu ja Saksamaa Sotsialistlikku Ühtsusparteisse. Aastatel 1948–1951 õppis Zwickaus ja Elbisbachis kutsekoolis põllumajandust. Alates 1949. aastast oli ta Saksa Vabade Ametiühingute Koondise liige. 1952–1955 oli Chemnitzer Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Zwickau piirkonna põllumajandussekretär. 1955–1958 õppis ta Moskvas NLKP KK juures asuvas Kõrgemas Parteikoolis. 1958–1962 oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Gera ringkonna põllumajandussekretar. Alates 1963. aastast oli ta Rahvakoja (parlamendi) liige. 1963–1989 oli Chemnitzer Neubrandenburgi ringkonna Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei allorganisatsiooni esimene sekretar. Alates 1967. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liige. 1974–1989 oli ta Saksa DV Kaitsekomitee liige. 8. novembril 1989 valiti ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo liikmekandidaadiks ja Keskkomitee põllumajandussekretariks. 10. novembril 1989 aga vabastati ta kõigist ametitest ja heideti 13. detsembril 1989 Saksamaa Sotsialistlikust Ühtsusparteist välja.

Viited
------

1. ↑  Chemnitzer, Johannes (Hans) Bundesstiftung Aufarbeitung
2. ↑  Johannes Chemnitzer Chronik der Wende
**Pietism** (ladina sõnast *pietas* 'vagadus, jumalakartlikkus') oli saksa protestantismi vabadusliikumine 17.–19. sajandil. Pietism mõjutas ka kalvinismi ja roomakatoliiklust. Pietismi isaks nimetatakse Philipp Jakob Spenerit, kes rajas pietistliku teoloogia alustalad. Pietismi eelkäijaks võib aga lugeda Johann Arndti, kes tegutses 1600. aasta paiku Braunschweigis ja kirjutas neli raamatut täiuslikuks kristlaseks olemisest.

Pietism vastandus luterlikule ortodoksiale, suunates pilgu tulevikku, kui kristluse helgemale ajajärgule. Pietismi peamine eesmärk oli uuenenud inimese loomine. Selle jaoks pidi iga inimene ise intensiivselt kristluse põhitõdedega suhestuma. Seega on pietismile omane individuaalsus, aga ka teadmine inimliku eksistentsi raskusest ja lõhestatusest.

Pietism ja vennastekogudused Eestis
-----------------------------------

Kuigi juba oma eluajal oli Johann Arndt kirjavahetuses pastor Johannes Knopiusega Niguliste kirikust, leidis eestlaste hulgas pietism laiemat kõlapinda 18. sajandil, kui Eesti aladele jõudsid hernhuutlased. Nad tegid misjonitööd, mille läbi sai vennastekogudusliikumisest tõenäoliselt siiani suurim äratusliikumine Eestis. 

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Pietism** |