recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Aleksander Julius Alver** (31. detsember 1890 Vooru vald, Tarvastu kihelkond – 3. veebruar 1949 Lübeck) oli eesti vaimulik.

Ta lõpetas aastal 1911 Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Aastatel 1911–1916 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, 1920–1922 matemaatika-loodusteaduskonnas ja 1925–1926 õigusteaduskonna kaubandusosakonnas. Akadeemiliselt oli ta korporatsiooni Fraternitas Estica liige, heideti välja, siis oli korporatsiooni Ugala asutajaliige, hiljem võeti Fraternitas Esticasse tagasi.

Prooviaastal oli ta Paide Püha Risti koguduses (Carl Friedrich Johann Ralli juures) ja Suure-Jaani Johannese koguduses (Johann Georg Alfred Rosenbergi juures). Ordineeriti õpetajaks 28. aprillil 1918. 

Vabadussõjast võttis ta osa 3. diviisi koosseisus välivaimulikuna.

Oli aastal 1918 Viljandi praostkonna vikaarõpetaja. Aastatel 1918–1919 oli ta Püha Jakobi koguduse õpetaja ja 1919–1944 (alates 7. augustist 1919) Viru-Nigula koguduse õpetaja. 

1928. aastal karistas EELK Konsistoorium Alverit sobimatute armusuhete eest valju noomitusega.

Teenis Kaitseliidu Viru maleva Viru-Nigula malevkonna staabis.

Põgenes septembris 1944 Saksamaale. Oli lühikest aega vaimulik Lääne-Preisimaal Löbaus (praeguse haldusjaotuse ja nimede järgi Lubawas Iława maakonnas Warmia-Masuuria vojevoodkonnas). Pärast sõja lõppu teenis aastatel 1944–1949 eestlasi Lübecki põgenikelaagris.

Tunnustus
---------

* 1940 – Kaitseliidu Valgeristi III klassi teenetemärk (9. veebruar 1940)

Isiklikku
---------

Tema onupoeg Eduard Alver oli Eesti Vabariigi esimene politseiülem, teine onupoeg Hans Alver oli Haapsalu linnapea.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  "Õpetaja Alver süüdi. Jääb ametisse edasi, kuid peab andma pühaliku tõotuse. Karistus — vali noomitus". Järvamaa nr 95, 18. august 1928. Lk 1
3. ↑  Andres Pulver. "Viru-Nigula pastoraadihoones paljastus siivutu saladus". Postimees, 9. detsember 2017
4. ↑  "Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918". Böhlau Verlag. Köln, Wien 1977
5. ↑  Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon. EVR. Stockholm 1988
6. ↑  Juhan Alwer. "Alwer'ite suguvõsa kroonika". Tallinn 1939

Välislingid
-----------

* *Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944*
* Andres Pulver. "Viru-Nigula pastoraadihoones paljastus siivutu saladus". Postimees, 9. detsember 2017
**Aleksander Blaubrück** (*alates 1940* **Hugo Aleksander Kajara**) pseudonüümiga H. Sinisild (3. detsember 1895 Tartu – 13. oktoober 1971 Tartu), oli eesti kooliõpetaja, karikaturist, tarbekunstnik.

Voorimehe poeg. Aastatel 1911–1914 õppis Treffneri gümnaasiumis, mida ei lõpetanud. Aastatel 1914–1918 õppis Petrogradi A. Stieglitzi kunstikooli rakenduskunsti, mida samuti ei lõpetanud. 

1918–1919 oli kooliõpetaja Simbirski kubermangu eesti asunduses. 1919–1926 oli joonistamis- ja laulmisõpetaja Türil, Tallinnas, Paides ja Väike-Maarjas. Samal ajal (1925–1926) avaldati tema karikatuure ja illustratsioone pilkeajakirjas Sädemed. 1926 oli ERMi taluplaanide joonistaja ja vahepeal 1927 täiendas end Itaalias. Tagasi tulles oli kuni 1940 aastani ajakirja Taluperenaine toimetuse liige, kus joonistas lõike- ja mustrilehti ning kirjutas nõuandvaid artikleid kodukujunduse alal. Tegi ka kaastööd karskusliidu ajakirjale Külvaja ja (illustratsioone jm) ajakirjale Eesti Naine. 1927–1931 avaldas artikleid ja reisikirju Tartus kuukirjas Olion. Samal ajal kujundas raamatukaasi ja illustreeris raamatuid. Esimesel Nõukogude okupatsiooniaastal 1941 oli tõlkija kirjastuses Teaduslik Kirjandus ja joonestaja Tartu tööstuskombinaadis. Saksa okupatsiooni 1941–1944 ajal töötas puutöölisena firmas "Mäng ja kool". 1944–1945 oli H. Heidemanni nimelise trükikoja majandusjuhi kohatäitja ja laohoidja. 1945–1957 kunstiõpetaja Tartu kergetööstus- ja ehitustehnikumides ja 1957–1968 Eesti etnograafiamuuseumi kunstnik.

Hugo Kajara suri 13. oktoobril 1971 Tartus ja maeti Raadi kalmistule.

Viited
------

1. ↑  Eesti ajakirjanduse biograafiline leksikon 1689–1940 lk 53

Välislingid
-----------

* Eesti Pedagoogika Arhiivmuuseum – Hugo Kajara portreepilt
Inimlapse suu
Kärbse suu
**Suu** (ladina *os*) on paljudel loomadel peas asuv ava, suuõõne osa, millega algab seedekulgla.

Suu kaudu võetakse organismi toit.

Suus võivad asuda hambad ja keel. Suu eesservadel võivad olla huuled.

Roomajatel
----------

### Madudel

Madude suus paiknevad kaheharuline keel ja hambad (sh mürgihambad), seetõttu ei soovitata elavate madude suud uurima hakata. 

Madude suud piiravad mokad (*labium oris*): ülamokk (*labium superius*) ja alamokk (*labium inferius*) mis on kaetud vastavate soomustega. 

Osade madude suu võib alalõualuu näokolju eesosa venivate sidemete tõttu väga suureks osutuda, kuid suud kasutavad maod valdavalt saakloomade alla neelamisel. Kirjanduslikes allikates mainitakse, et värskelt einestanud hiidanakonda suu lehkab hirmuäratavalt. 

Varasematel aegadel üsna laialdaselt levinud müüt justkui kaitseksid emased maod maopoegi vaenlaste eest neid alla neelates ja kui oht möödas, neid suu kaudu uuesti loodusesse lahti päästes ei ole tänapäeva uurijate poolt kinnitust leidnud. Uskumus võis alguse saada asjaolust, et osad emased maod on ovipaarsed ja teised vivipaarsed.

Imetajatel
----------

### Koduloomadel

Suul eristatakse: ülamokka (*labium superius*) ja alamokka (*labium inferius*) ning suupilu (*rima oris*) nende vahel.

### Inimestel

Inimestel on suu huultega piiratud ava, mis paikneb suuõõnes.

Lisaks toitumisele osaleb inimeste suu koos häälekurdudega ka rääkimisel ja laulmisel jm.

Vaata ka
--------

* oraalseks
* Suised

Viited
------

1. ↑  Laurence Monroe Klauber,*Rattlesnakes: Their Habits, Life Histories, and Influence on Mankind*, Volume 1, lk 1276 - 1279, 1984, University of California Press, Google'i raamat veebiversioon (vaadatud 12.01.2014) (*inglise keeles*)
2. ↑  Enn Ernits, Esta Nahkur,  *Koduloomade anatoomia*, Eesti Maaülikool, Tartu, Halo Kirjastus, lk 127, 2013, ISBN 978-9949-426-28-8.
3. ↑  "Meditsiinisõnastik" 740:2004.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Suu** |
**Eesti Kunstiselts** oli Ants Laikmaa algatusel 1907. aastal asutatud esimese eesti kunstiorganisatsioon.

1903. aastal avaldas Ants Laikmaa ajalehes Teataja "Üleskutse", milles rõhutas kunsti tärkavat osatähtsust eesti kultuuris ja selle tutvustamise vajadust. Üleskutse avaldamise järel sõitis Laikmaa Peterburi, kus kohtus oma peamise mõttekaaslase, tollase Stieglitzi kunstikooli õpilase Voldemar Pätsi ja veel kümmekonna noore kunstniku ja kunstiõpilasega, kuid 1905. aasta sündmuste tõttu valmis seltsi põhikiri alles 1906. aasta augustis. Eesti Kunstiseltsi asutamiskoosolek toimus 1907. aasta aprillis. Seltsi esimeheks valiti Laikmaa. Ööl vastu 3. juunit 1907 ta arreteeriti ja pagendati Eestist. 

Eesti Kunstiseltsi tegevus elustus 6. septembril (vkj. 24. augustil) 1909, kui tuli kokku üldkoosolek ja valiti uus eestseisus eesotsas Voldemar Pätsiga. 1910. aastal korraldati Eesti Kunstiseltsi esimene näitus. 1912. aastaks oli kunstiseltsist saanud toonases kultuurielus arvestatav organisatsioon.

1912. aasta septembris avati Eesti Kunstiseltsi joonistuskursused. Seejärel asus selts taotlema kooli avamise luba ja esimene eesti kunstikool avatigi 1914. aasta sügisel. Esimesed aastad tegutses Tallinna Kunsttööstuskool Eesti Kunstiseltsi koolina.

Seltsi liikmeskonda lisandus tuntud kunstnikke. 1913. aastal saabus Eestisse tagasi Laikmaa, sama aasta märtsis valiti ta seltsi kunstinõukogu liikmeks. Aasta pärast kuulus sellesse nõukokku Nikolai Triik ja mõni aeg hiljem ka Kristjan Raud.

Kunstiseltsi tegevuse tähtsateks tähisteks jäävad näitused aastail 1916, 1917 ja 1918. 

Eesti Kunstiseltsi tegevuse jäljed kaovad 1919. aastal Eesti Kunstiseltside Keskkomitee asutamises osalemise järel.

Viited
------

1. ↑  Tallinna Kunstikooli algus Sirp, 5. november 1999.

Kirjandus
---------

* Voldemar Erm. "Et kiri ei valetaks..." – Kunst, nr 1, 1969.
**Saint-Ghislain** on prantsuskeelne linn ja vald Belgias Valloonia piirkonnas Hainaut' provintsis. 

Haine'i kallastel asuv Saint-Ghislain sai linnaõigused 1825. aastal. 

15. sajandi alguses sündis seal helilooja Johannes Ockeghem. 

2007. aastal valis Google Saint-Ghislaini oma uueks Euroopa andmekeskuseks (*European datacenter*).

Asulad
------

Saint-Ghislain jaguneb järgmisteks osavaldadeks, asulateks ja piirkondadeks:

Vana raekoda, uus kirik ja vana kirikutorn

| # | Nimi | Pindala(km²) | Elanikke(2010) |
| --- | --- | --- | --- |
| I | Saint-Ghislain |  |  |
| II | Baudour | 23,59 |  |
| III | Neufmaison |  |  |
| IV | Sirault | 16,64 | 3442 |
| V | Tertre |  |  |
| VI | Hautrage |  |  |
| VII | Villerot | 2,09 |  |
|

* BaudourBaudour
* HautrageHautrage
* Saint GhislainSaint Ghislain
* Vana magistraadihooneVana magistraadihoone

Sõpruslinnad
------------

* Prantsusmaa – Saint-Lô, alates 1961

Viited
------

1. ↑  Wettelijke Bevolking per gemeente op 1 januari 2018, vaadatud 9.03.2019.

Välislingid
-----------

 Saint-Ghislain – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Koduleht (prantsuse keeles)
* Site du Cercle d'histoire et d'archéologie de Saint-Ghislain

Hainaut' provintsi vallad

Aiseau-Presles **·** Anderlues **·** Antoing **·** Ath **·** Beaumont **·** Belœil **·** Bernissart **·** Binche **·** Boussu **·** Braine-le-Comte **·** Brugelette **·** Brunehaut **·** Celles **·** Chapelle-lez-Herlaimont **·** Charleroi **·** Châtelet **·** Chièvres **·** Chimay **·** Colfontaine **·** Comines-Warneton **·** Courcelles **·** Dour **·** Écaussinnes **·** Ellezelles **·** Enghien **·** Erquelinnes **·** Estaimpuis **·** Estinnes **·** Farciennes **·** Fleurus **·** Flobecq **·** Fontaine-l'Evêque **·** Frameries **·** Frasnes-lez-Anvaing **·** Froidchapelle **·** Gerpinnes **·** Ham-sur-Heure-Nalinnes **·** Hensies **·** Honnelles **·** Jurbise **·** La Louvière **·** Le Rœulx **·** Lens **·** Les Bons Villers **·** Lessines **·** Leuze-en-Hainaut **·** Lobbes **·** Manage **·** Merbes-le-Château **·** Momignies **·** Mons **·** Mont-de-l'Enclus **·** Montigny-le-Tilleul **·** Morlanwelz **·** Mouscron **·** Pecq **·** Péruwelz **·** Pont-à-Celles **·** Quaregnon **·** Quévy **·** Quiévrain **·** Rumes **·** Saint-Ghislain **·** Seneffe **·** Silly **·** Sivry-Rance **·** Soignies **·** Thuin **·** Tournai
**Augusto Ferrer-Dalmau Nieto** (sündinud 20. jaanuaril 1964 Barcelonas) on realistliku ja akadeemilise stiiliga hispaania maalikunstnik, kes on spetsialiseerunud ajaloo- ja lahingumaalidele.

Elulugu ja looming
------------------

Augusto Ferrer-Dalmau õppis San Ignacio de Sarriá jesuiitide koolis. 1980. aastate lõpus töötas ta mitmes ettevõttes tekstiilidisainerina. Huvi sõjaväelase elukutse ja ajaloo vastu ajendas teda juba väga noorelt sellel teemal maalima ja raamatut ("Román Battalion") kirjutama, kuigi tema esimesed teosed olid maastikud, eelkõige meremaastikud. Inspireerituna Antonio López García loomingust keskendus ta linnakeskkonnale ja jäädvustas lõuendile Barcelona vaateid. 1990. aastate lõpust on ta keskendunud ajaloolis-sõjalistele teemadele ning kujutab oma maalidel sageli maastikku koos lahingutegevusega. 

Ta on loonud omanimelise kunsti ja ajaloofondi (*Fundación Arte e Historia Ferrer-Dalmau*). 2010. aastast on ta teinud koostööd kirjastuste ja institutsioonidega ning Hispaania sõjaajaloole spetsialiseerunud ühendusega. Ta asutas ka ajakirja FD Magazine, milles ta käsitleb Hispaania ajalugu ja rahvast kunstilisest ja sotsiaalsest vaatenurgast. Ferrer-Dalmau on olnud sõjakunstnikuna maailma konfliktipiirkondades, näiteks Afganistanis, Süürias, Liibanonis, Malis, Iraagis, Somaalias, kus ta on teinud visandeid ja maalinud. 

Ferrer-Dalmau teoseid võib näha mitmes muuseumis, näiteks Museo de la Guardia Real (Palacio Real de El Pardo, Madrid), el Museo del Ejército, el Museo de la Academia General Militar (Zaragoza), el Museo de la Academia de Caballería de Valladolid,​ el Museo del Arma de Ingenieros *(Madrid) jm.*

"Carga del río Igan por el Regimiento Alcántara" (2013)

Tunnustus
---------

Ta on saanud Isabel la Católica ordeni ja suure sõjaväeristi (la Gran Cruz al Mérito Militar). 2022. aastal pälvis Ferrer-Dalmau Hispaania kultuuriministeeriumi kuldmedali kaunite kunstide alal *(Medalla de Oro al Mérito en las Bellas Artes*). Ta on CEU San Pablo ülikooli audoktor ning Santa Isabel de Hungría Kuningliku Kaunite Kunstide Akadeemia (Sevilla) ja San Romualdo de San Fernando Kuningliku Akadeemia (Cádiz) liige. 

Ferrer Dalmau loomas maali "Rocroi, el último tercio"

Viited
------

1. ↑  "Augusto Ferrer-Dalmau", *Wikipedia, la enciclopedia libre* (hispaania), 14. mai 2023, vaadatud 15. mail 2023

Välislingid
-----------

* Augusto Ferrer-Dalmau
* Fundación Arte e Historia Ferrer-Dalmau
**Red Star Enterprises Limited** on Gibraltaril registreeritud ettevõte, mis tarnib kütust Ameerika Ühendriikide sõjalistele rajatistele Afganistanis ja Kõrgõzstanis. Ettevõtte ametlik aadress on Londonis.

Red Star on Bagrami õhuväebaasi kütusega ainuvarustaja. Lepingu väärtus on üle miljardi dollari. Lepingu sai Red Star ilma avaliku hanketa. 

2010. aastal oli Red Stari kütuseäri kaitseministeeriumiga USA Kongressi uurimise all.

Ettevõtte on lähedalt seotud Manasi transiidikeskust lennukikütusega varustava Mina Corporationiga. Varem varustas Manasi transiidikeskust Red Star. Väidetavasti omas Red Star korruptiivseid sidemeid 2005. aastal kukutatud president Askar Akajevi perekonnaga.

Red Stari ja Mina omanikering on pikka aega olnud selgusetu. Omanikeks on peetud varem Biškekis baari (American Bar and Grill) pidanud Douglas Edelmani ja tema kirgiisist äripartnerit Erkin Bekbolotovit. Pentagoni avaldatud dokumentide kohaselt pole ametlik omanik mitte Edelman, vaid tema abikaasa Delphine Le Dain. Äri tegevjuht on alates 2003. aastast erus luureohvitser ja endine USA sõjaväeatašee Biškekis Chuck Squires, kes on tegutsenud ka CENTCOMi nõunikuna Kesk-Aasia küsimustes. 

Alates 2002. aastast on DLA-Energy sõlminud Mina ja Red Stariga Manasi baasi varustamiseks neli lepingut koguväärtusega üle 2 miljardi dollari.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. mai 2010. Vaadatud 25. detsembril 2010.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
2. ↑
3. ↑  Andrew Higgins: Kyrgyz contracts fly under the radar, The Washington Post, 1. november 2010.
4. ↑
Augustinas Voldemaras
**Augustinas Voldemaras** (16. aprill 1883 Dysna, tänapäeval Ignalina rajoon – 16. detsember 1942 Moskva) oli leedu poliitik ja ajaloolane.

Augustinas Voldemaras lõpetas 1909. aastal Keiserliku Peterburi Ülikooli ajaloolasena. Magistrieksami sooritas samas 1910. aastal. 1911–1914 töötas Keiserliku Peterburi Ülikooli eradotsendina. 1914–1915 stažeeris Itaalias ja Šveitsis. 1916. aasta septembris sai Augustinas Voldemaras Peterburi Ülikooli Permi osakonna erakorraliseks professoriks.

Augustinas Voldemaras oli üks Leedu Rahva Progressipartei asutajatest 1916. aastal. 1917. aasta mais-juunis osales ta Peterburi Leedu Seimi töös, kuuludes selle paremasse tiiba. 1917. aastal võttis ta osa Venemaa Rahvaste Kongressi tööst Kiievis.

11. novembril 1918 sai ta Leedu peaministriks. Sellel ametikohal oli ta 26. detsembrini 1918, täites samaaegselt ka välisministri ülesandeid. 26. detsembrist 1918 kuni 19. juunini 1920 oli ta Leedu välisminister. Ta oli ka Leedu delegatsiooni juht Pariisi rahukonverentsil.

Alates 1920. aastast töötas ta õppejõuna Kaunases. 1924. aastal oli ta tautininkide partei üks asutajaid. Temast sai ka partei peamine ideoloog. 1926. aastal valiti ta Leedu Seimi.

Augustinas Voldemaras oli üks 17. detsembril 1926 toimunud riigipöörde initsiaatoreid. 17. detsembril 1926 sai ta peaministriks ja ühtlasi ka välisministriks. Lisaks sellele täitis ta alates 22. novembrist 1928 ka kaitseministri ülesandeid. 6. mail 1929 tehti talle atentaat, millest ta pääses vigastamata. Ta sattus aga Antanas Smetonaga vastuollu ja tagandati 23. septembril 1929 oma ametitest.

7.–8. juunil 1934 tegi ta organisatsiooniga Raudhunt ebaõnnestunud riigipöördekatse. Ta mõisteti selle eest 12 aastaks vangi. 1938. aastal ta amnesteeriti ja saadeti välismaale.

1940. aasta juunis pöördus Augustinas Voldemaras tagasi Nõukogude Liidu poolt okupeeritud Leedusse. Ta arreteeriti ja saadeti välja Ordžonikidzesse. Hiljem ta vangistati ja viidi Moskvasse, kus ta suri Butõrka vanglas.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. aprill 2017. Vaadatud 13. juunil 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
3. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. juuni 2017. Vaadatud 17. juunil 2016.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
**Saint-Gilles** (prantsuse [sɛ̃ ˈʒil], hollandi keeles *Sint-Gillis* [sɪnt ˈçɪlɪs]), on üks üheksateistkümnest Belgia Brüsseli piirkonna vallast. Sarnaselt ülejäänud Brüsseli valdadega on ka Saint-Gilles ametlikult kakskeelne, hollandi- ja prantsuskeelne.

Sõpruslinnad
------------

* Prantsusmaa – Puteaux
* Luksemburg – Esch-sur-Alzette
* Itaalia – Velletri
* Saksamaa – Offenbach am Main
* Austria – Mödling
* Serbia – Zemun
* Holland – Tilburg
* Šveits – Schaffhausen
* Suurbritannia – Tower Hamlets

Viited
------

1. ↑  Bevolking per gemeente op 1 januari 2020

Välislingid
-----------

 Saint-Gilles – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Koduleht (prantsuse ja hollandi keeles)

Brüsseli piirkonna vallad

Anderlecht | Auderghem | Berchem-Sainte-Agathe | Brüssel | Etterbeek | Evere | Forest | Ganshoren | Ixelles | Jette | Koekelberg | Molenbeek-Saint-Jean | Saint-Gilles | Saint-Josse-ten-Noode | Schaerbeek | Uccle | Watermael-Boitsfort | Woluwe-Saint-Lambert | Woluwe-Saint-Pierre
**Auguste Marie François Beernaert** (26. juuli 1829 Oostende, Madalmaad – 6. oktoober 1912 Luzern, Šveits) oli Belgia jurist ja poliitik. 

Beernaert õppis Louvaini, Pariisi, Berliini ja Heidelbergi ülikoolides.

26. oktoobrist 1884 kuni 26. märtsini 1894 oli ta Belgia peaminister, 30. jaanuarist 1896 kuni 18. juulini 1900 Belgia Esindajatekoja esimees. Ta esindas Belgiat 1899. ja 1907. aasta Haagi rahukonverentsidel.

1909. aastal anti talle ja Paul Henri Benjamin d'Estournelles de Constant'ile Nobeli rahuauhind.

Viited
------

1. ↑  "In Memoriam: Mr. Auguste Beernaert", *American Journal of International Law* 7.2, 1913, lk. 371–374.

Välislingid
-----------

* Auguste Beernaert Nobeli rahuauhinna ametlikul lehel

Nobel
Nobeli rahuauhinna laureaat

1901 Dunant, Passy • 1902 Ducommun, Gobat • 1903 Cremer • 1904 IDI • 1905 Suttner • 1906 Roosevelt • 1907 Moneta, Renault • 1908 Arnoldson, Bajer • 1909 Beernaert, d'Estournelles de Constant • 1910 IPB • 
1911 Asser, Fried • 1912 Root • 1913 La Fontaine • 1917 Punane Rist • 1919 Wilson • 1920 Bourgeois • 1921 Branting, Lange • 1922 Nansen • 1925 Chamberlain, Dawes • 1926 Briand, Stresemann • 1927 Buisson, Quidde • 1929 Kellogg • 1930 Söderblom • 1931 Addams, Butler • 1933 Angell • 1934 Henderson • 1935 Ossietzky • 1936 Lamas • 1937 Cecil • 1938 Nanseni Pagulasbüroo • 1944 Punane Rist • 1945 Hull • 1946 Balch, Mott • 1947 FSC ja AFSC (kveekerid) • 1949 Boyd Orr • 1950 Bunche • 1951 Jouhaux • 1952 Schweitzer • 1953 Marshall • 1954 UNHCR • 1957 Pearson • 1958 Pire • 1959 Noel-Baker • 1960 Lutuli • 1961 Hammarskjöld • 1962 Pauling • 1963 Rahvusvaheline Punase Risti Komitee ja Punase Risti Seltside Liiga • 1964 King • 1965 UNICEF • 1968 Cassin • 1969 ILO • 1970 Borlaug • 1971 Brandt • 1973 Kissinger, Lê (keeldus auhinnast) • 1974 MacBride, Satō • 1975 Sahharov • 1976 B. Williams, Corrigan • 1977 AI • 1978 as-Sādāt, Begin • 1979 Ema Teresa • 1980 Esquivel • 1981 UNHCR • 1982 Myrdal, García Robles • 1983 Wałęsa • 1984 Tutu • 1985 IPPNW • 1986 Wiesel • 1987 Arias • 1988 ÜRO Rahuvalvejõud • 1989 XIV dalai-laama • 1990 Gorbatšov • 1991 Suu Kyi • 1992 Menchú • 1993 Mandela, de Klerk • 1994 ‘Arafāt, Peres, Rabin • 1995 Pugwashi konverentsid, Rotblat • 1996 Belo, Ramos Horta • 1997 ICBL, J. Williams • 1998 Hume, Trimble • 1999 MSF • 2000 Kim • 2001 ÜRO, Annan • 2002 Carter • 2003 ‘Ebādī • 2004 Maathai • 2005 IAEA, al-Barāda‘ī • 2006 Grameen Bank, Yunus • 2007 Gore, IPCC • 2008 Ahtisaari • 2009 Obama • 2010 Liu • 2011 Sirleaf, Gbowee, Karmān • 2012 Euroopa Liit • 2013 Keemiarelvade Keelustamise Organisatsioon • 2014 Satyarthi, Yūsafzay • 2015  Tuneesia rahvusliku dialoogi nelik • 2016  Juan Manuel Santos  • 2017  ICAN  • 2018  Murad, Mukwege • 2019  Ahmed • 2020 Maailma Toiduprogramm • 2021 Ressa, Muratov • 2022 Alies Bialiacki, Memorial, 
Kodanikuvabaduste Keskus
**Imerina** on merinade maa Madagaskari keskosas ümber Antananarivo. Kuningas Ralambo nimetas 16. sajandil maa ametlikult **Imerina Ambaniandroks**. Kuningas Andrianjaka ühendas selle 1610. See hakkas järk-järgult suurenema ning sellest sai Madagaskari tuumikala.

Arvatakse, et "i" nime alguses on kas artikkel nagu näiteks bali keeles ja bugi keeles või lokatiivi tunnus nagu malai keeles *di*. 

Pärast Imerina ühendamist Andrianampoinimerina valitsemise alla jagati see kuueks suureks provintsiks (*toko*):

1. Avaradrano kirdes, keskus Ambohimanga;
2. Vonizongo loodes, keskus Fihaonana;
3. Marovatana Vohizongost lõunas, keskus Ambohidratrimo;
4. Ambodirano Marovatanast lõunas, keskus Fenoarivo;
5. Vakinisisaony (Vakinisaony) Avaradranost lõunas, keskus algul Alasora, hiljem Andramasina;
6. Vakinankaratra lõunas, keskus Betafo.

Keskel oli kuningriigi pealinn Antananarivo linn. 

Eripärase ajaloo tõttu oli eristaatusega ala Imamo Imerina lääneosas. See oli puhuti Ambodirano osa, puhuti eraldi ala.

Vaata ka
--------

* Imerina riigipeade loend
New Yorgi naabruskonnad
**Manhattani naabruskonnad** on naabruskonnad, mis asuvad Manhattani linnaosas New Yorgis Ameerika Ühendriikides. Manhattani naabruskonnad on jagatud 12 piirkonda.

Lower Manhattan
---------------

### Manhattani piirkond 1

Naabruskonnad:

* TriBeCa
* Financial District
* Civic Center
* Battery Park City
* South Street Seaport
* Battery Park
* City Hall Park

### Manhattani piirkond 2

Naabruskonnad:

* Greenwich Village
* West Village
* South Village
* NoHo
* SoHo
* Little Italy

### Manhattani piirkond 3

Naabruskonnad:

* Lower East Side
* East Village
* Chinatown
* Two Bridges

Midtown Manhattan
-----------------

### Manhattani piirkond 4

Naabruskonnad:

* Hell`s Kitchen
* Chelsea

### Manhattani piirkond 5

Naabruskonnad:

* Midtown
* Times Square
* Herald Square
* Midtown South
* Union Square
* Flatiron District

### Manhattani piirkond 6

Naabruskonnad:

* Sutton Place
* Beekman Place
* Turtle Bay
* Tudor City
* Stuyvesant Town–Peter Cooper Village
* Stuyvesant Town

Upper West Side
---------------

### Manhattani piirkond 7

Naabruskonnad:

* Upper West Side

Upper East Side
---------------

### Manhattani piirkond 8

Naabruskonnad:

* Yorkville
* Upper East Side
* Lenox Hill
* Roosevelt Island

Upper Manhattan
---------------

### Manhattani piirkond 9

Naabruskonnad:

* Hamilton Heights
* Manhattanville
* Morningside Heights

### Manhattani piirkond 10

Naabruskonnad:

* Central Harlem

### Manhattani piirkond 11

Naabruskonnad:

* East Harlem

### Manhattani piirkond 12

Naabruskonnad:

* Inwood
* Washington Heights
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib praegusest organisatsioonist; varasemate kohta vaata artikleid Eesti Kunstnikkude Liit ja Eesti Kunstnikkude Rühm* |

---

**Eesti Kunstnike Liit** on Eesti kunstnikke koondav organisatsioon, mis kaitseb oma liikmete erialaseid, sotsiaalseid ja majanduslikke huve.

4. jaanuaril 1943 asutati Jaroslavlis **Eesti Nõukogude Kunstnike Liit**, mis aastatel 1957–1990 kandis nime **Eesti NSV Kunstnike Liit** ning seejärel nimetati ümber Eesti Kunstnike Liiduks.

Eesti Kunstnike Liit annab igal aastal koos Tallinna linnavalitsusega välja Kristjan Raua preemiat ning koos Eesti Kultuurkapitali ja Eesti Maalikunstnike Liiduga Konrad Mäe medalit.

Eesti Kunstnike Liidu kontor asub Tallinnas aadressil Vabaduse väljak 6. Aastatel 1957–1992 oli liidul osakond Tartus. Eesti Kunstnike Liidul on 20 alaliitu. 

Eesti Kunstnike Liidule kuuluvad muu hulgas Hobusepea Galerii ja HOP galerii Tallinnas Hobusepea tänaval, Vabaduse galerii Vabaduse väljakul ja Draakoni galerii Pikal tänaval. Samuti ARS Kunstilinnak Pärnu mnt 154 Tallinnas.

Juhatus
-------

1943–1944 oli esimeheks Adamson-Eric, 1944–1945 Ferdi Sannamees, 1945 Richard Sagrits, 1945–1947 Priidu Aavik, 1948–1950 Boris Lukats, 1950–1957 Eduard Einman, 1957–1962 Arnold Alas, 1962–1967 Jaan Jensen (kuni surmani), 1967–1985 Ilmar Torn (läks pensionile), 1985–1989 Enn Põldroos ning 1989–1992 Ando Keskküla. 1992–1995 oli Eesti Kunstnike Liidu presidendiks Mati Karmin, 1995–1998 uuesti Enn Põldroos, 1998–1999 Signe Kivi (lahkus ametist, kui sai kultuuriministriks),1999–2013 Jaan Elken ning 2013–2019 Vano Allsalu. 30. aprillil 2019 valiti Eesti Kunstnike Liidu presidendiks kolmeks aastaks senine asepresident Elin Kard, asepresidendina jätkab Vano Allsalu. 2022. aastal valiti mõlemad teiseks ametiajaks tagasi.

Alaliidud
---------

* AICA Eesti sektsioon
* Eesti Akvarellistide Ühendus
* Eesti Keraamikute Liit
* Eesti Klaasikunstnike Ühendus
* Eesti Kujundusgraafikute Liit
* Eesti Kujunduskunstnike Ühendus
* Eesti Kujurite Ühendus
* Eesti Kunstiteadlaste ja Kuraatorite Ühing
* Eesti Lavastuskunstnike Liit
* Eesti Maalikunstnike Liit
* Eesti Metallikunstnike Liit
* Eesti Moekunstnike Ühendus
* Eesti Nahakunstnike Liit
* Eesti Tekstiilikunstnike Liit
* Eesti Vabagraafikute Ühendus
* Fotokunstnike Ühendus
* ON-Grupp
* STUUDIO 22
* Sõltumatute Ühendus
* Tartu Kunstnike Liit

Vaata ka
--------

* Eesti Kujutavate Kunstnikkude Keskühing (EKKKÜ)
* Eesti Kunstnikkude Liit
* ARS Kunstilinnak

Viited
------

1. ↑  "Kunstnike liit valis uueks presidendiks Elin Kardi". *err.ee*. 2.05.2019. Vaadatud 2.05.2019.
2. ↑  Triisberg, Airi (29. aprill 2022). "Kuhu edasi?". *Sirp*. Vaadatud 8. veebruaril 2023.

Välislingid
-----------

* Koduleht
**Aleksander-Harald Trilljärv** (19. aprill 1871 Porkuni – 30. september 1944 Tallinn) oli eesti näitleja ja tõlkija.

Elukäik
-------

Aastatel 1888–1891 oli ta kutseline näitleja Tallinna Saksa teatris ning aastatel 1903–1936 Estonia teatris. Estonia teatri algusaegadel kuulus Trilljärv selle juhtivate tegelaste hulka.[*viide?*]

Ta on kirjutanud ühe näidendi, humoreske ja novelle ning tõlkinud eesti keelde ligikaudu 30 operetti (sh "Linnukaupmees", "Lõbus talupoeg" jm). Töötanud ajalehtedes Postimees, Olevik ja Sakala.

Eluajal jõudis ta olla veel metsaärimees, õpetaja Järvamaa koolides ja mõisavalitseja Venemaal. Läbiva kõrvaltegelasena esineb ta Andrus Kiviräha romaanis "Liblikas".

Isiklikku
---------

Trilljärve isa oli Porkuni mõisa aednik.

Teoseid
-------

* Aleksander Trilljärv. Juhan Liivi saatus tähtedes. Rahvaleht, 16. jaanuar 1926, nr. 7, lk. 4.

Viited
------

1. 1 2 3 4  *Eesti entsüklopeedia*. Kd 14 Eesti elulood. Eesti Entsüklopeediakirjastus. 2000. Lk 551.
2. 1 2  *"Sirp ja Vasar" 14. oktoober 1941.* Pinna, Paul "Aleksander Trilljärv". Lk 5

Välislingid
-----------

* Liiva kalmistu, Vana, C1, 6–11, 2-kohaline kirstuplats
* Aleksander Harald Trilljärv
**Imbi Ploompuu** (aastani 1958 **Imbi Karu**; 19. juuli 1926 Tallinn – 4. aprill 2013) oli eesti keraamik ja kunstipedagoog. 

Ta õppis aastatel 1934–1938 Rahumäe algkoolis, aastast 1938 õppis ta Tallinna tütarlaste kommertskoolis, lõpetas aastal 1945 Tallinna Majandustehnikumi. Jätkas õpinguid aastal 1946 Tallinna Riiklikus Tarbekunsti Instituudis, mille lõpetas aastal 1952. Ta on olnud aastast 1951 ERKI joonistamise ja plastilise anatoomia õppejõud, sealhulgas aastast 1967 dotsent. Ta oli aastast 1958 Kunstnike Liidu liige.

Ta on loonud figuurikompositsioone, seinaplaate ja pannoosid, 1970. aastaist peamiselt kõrgkuumustehnikas õõnesvorme. Viimased vorminud käsitsi, iseloomulikud on plastiline faktuur ja maaliline värvikäsitus, dekooris figuur või loodusmotiivid. Lisaks on ta illustreerinud raamatuid (peamiselt õpikuid), viljelenud pisigraafikat (eksliibrist), joonistust ja akvarelli.

Isiklikku
---------

Tema isa oli ajakirjanik Aleksander Karro, vanaisa Bernhard Laipman ning vanaonu kunstnik Ants Laikmaa.

Viited
------

1. ↑  EKBL.

Kirjandus
---------

* Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Tallinn 1996
**Manilus** (ka manihheism; Mani kirik) on õpetus, et maailma valitseb hea ja kurja jõudude tasakaal, mitte aga üks täiuslik olend. Manilus oli Mani (u 216–276) katse luua maailmausundit (ehk "universaalreligiooni") zoroastrismi, platonismi, kristluse, budismi ja gnostitsismi osadest. Kosmos jaotati zoroastrismi ja platonismi eeskujul kaheks eraldi asuvaks tegelikkuseks: valgusemaailm ja pimedusemaailm. Aineline maailm, milles inimesed elavad, koosnes Mani arvates mõlemast poolest. Maniluse kõrgaeg oli 3.-5. sajandil.

Mani hakkas prohvetlikku õpetust levitama peale 242. aastat. Pärast Mani surma ja tema poolehoidjate vaenamist levis manilus Iraanist Kogu Lähis-Idasse ja Rooma impeeriumis (Hispaaniani). Manilus levis Iraani, Egiptuse ja Süüria kaudu Prantsusmaale ja Balkani maadesse ning Hiinasse. Kristlik kirik võitles (eesotsas Augustinusega) maniluse vastu kuni 7. sajandini.

Manilus oli riigiusundiks uiguuride riigis. Hiinas keelustati manilus umbes 1374. aastal. Kalifaadis salliti manilasi kuni 9. sajandini. 9. ja 10. sajandil algas ka Kalifaadis manilaste hävitamine. Manilaste jäänused Aasias hävitasid mongolite vallutused.

Euroopas lähtusid manilusest paulikaanid, bogomiilid ja katarid.

Manilus oli kahesusõpetus (dualism), valguse ja pimeduse, keha ja vaimu, headuse ja kurjuse vastandamine. Mani kahesusõpetuse kohaselt vastandub kuri heale algusest peale. „Juba algusest peale seisavad üksteise vastas jumal ja saatan, valgus ja pimedus, hing ja aine (*hylê)*. Kurjusel polnud sealjuures olemust (s.t isikulist kurjust või nn "Saatanat" pole olemas). Viimast arusaama kasutas ka Augustinus teoses "Pihtimused".

Mani kiriku liikmed jagunesid kahte rühma: „valituteks" ehk „täiuslikeks" ja „kuulajateks". „Täiuslikud" olid vaimulik eliit, nad allusid rangele askeesile (taimetoitlus ja abielutus).

Koguduse lihtliikmed („kuulajad") pidasid oma tööga „valituid" ülal ja nad ei pidanud askeetlikult elama. Valitud said päästetud, aga kuulajad said kõrgema taassünni õiguse (st. tasuks elu jooksul tehtud heade tegude eest võisid nad järgmisesse ellu sündida „valitutena" ning siis saada päästetud).

Mani ihuvaenulikkus oli vastavuses hilisantiikaja kristlaste elutundega.

Viited
------

1. ↑  Simon Blackburn. *Oxfordi filosoofialeksikon*. 2002:278.
2. 1 2  Edmund Jacoby. *50 Klassikut. Filosoofid*. 2006:73.
**Johann David Malsch** (2. aprill 1751 Tallinn – 5. september 1806 Tallinn) oli Eesti vaimulik.

Malsch lõpetas Tallinnas gümnaasiumi ja õppis Jena ülikoolis (u 1770. aastal). 

1773. aastast töötas koduõpetajana Türi kihelkonnas ja seejärel Putkastes. 1782. aastal sai temast Tallinna linnakooli (asus Vene tänavas) kolleeg (alamastme õpetaja) ja 1784. aastal (introdutseeriti 5. aprillil 1784) tütarlastegümnaasiumi õpetaja. Ordineeriti 21. märtsil 1796 õpetajaks.

Oli aastatel 1796–1806 (kutsuti 23. jaanuaril 1796) Tallinna Püha Vaimu koguduse abiõpetaja.

Isiklikku
---------

Johann David Malschi isa Johann Matthäus Malsch (4. veebruar 1722 Rawicz, Poola – 5. jaanuar 1796 Reval) oli õpetaja Eestimaa Rüütli- ja Toomkoolis Tallinnas ning organist Tallinna toomkirikus. Tema poeg Carl Arnold von Malsch (6. veebruar 1794 – 5. aprill 1847) oli Tallinnas kvartali järelevaataja 1818–1819, politseikomissar 1819–1825, Tallinna linnasekretär alates 1826, titulaarnõunik. 1842. aastal autasustati teda Püha Stanislavi III järgu ordeniga ja ta tõsteti aadliseisusse. .

Viited
------

1. ↑  Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525-1885 Tallinn 2007
2. ↑  Jüri Kotšinev, Sergei von Malsch – ühe baltisakslase lugu, Kultuur ja Elu 1/2022
**Johann Christoph Paucker** (10. veebruar 1736 Kolberg, Pommeri – 26. veebruar/8. märts 1776 Tallinn) oli Eesti vaimulik.

Paucker õppis aastast 1753 Halle ülikoolis. Töötas seejärel Eestimaal koduõpetajana. Ordineeriti 20. juulil/31. juuli 1757 õpetajaks.

Oli aastatel 1757–1776 Järva-Jaani Ristija Johannese koguduse õpetaja. Sai 30. jaanuaril/10. veebruaril 1767 Eestimaa konsistooriumi assessoriks, 10. märtsil/21. märtsil 1767 sai Järva praostkonna abipraostiks, aastal 1769 praostiks.

Paucker oli tegev aastal 1773 ilmunud Uue Testamendi ettevalmistamisel trükiks, koostas eestikeelse kirikupostilli *Jutluse Ramat*, kuid oma eluajal ei jõudnud seda välja anda: raamat ilmus aastal 1779. Temalt ilmus seal ligi kolmandik s.o. 25 jutlust.

Isiklikku
---------

Tema poeg Heinrich Johann Paucker oli Nissi- ja Simuna Siimona ja Juuda koguduse õpetaja, pojapoeg Heinrich Wilhelm Christoph Paucker oli Simuna Siimona ja Juuda koguduse õpetaja, pojapojapoeg Pontus Heinrich Johannes Paucker oli Kullamaa Püha Johannese koguduse õpetaja.

Vaata ka
--------

* Paucker

Viited
------

1. ↑  Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525-1885 Tallinn 2007
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on sõjaväelasest; fotograafi kohta vaata Aleksander Arro (fotograaf).* |

---

**Aleksander Arro** (22. aprill 1898 Juuru vald (Juuru kihelkond), Harjumaa – 11. juuli 1935 Jägala) oli Eesti sõjaväelane (kapten).

Elukäik
-------

Lõpetas 1917. aastal Tallinna Poeglaste Kaubanduskooli ning mobiliseeriti juunis sõjaväkke. Mõni kuu hiljem alustas õpinguid 2. Oranienburgi lipnikekoolis. 

Pärast kooli laialisaatmist enamlaste poolt 1917. aasta detsembris tuli tagasi Eestisse. 26. veebruaril 1918 ilmus ta Eesti sõjavägede intendantuuri valitsusse, kus määrati raha-arveosakonna kirjutajaks. 1918. aasta kevadel saadeti intendantuur Saksa okupatsioonivõimude poolt laiali. 18. jaanuaril 1919 asus teenistusse Tallinna kooliõpilaste pataljonis, kus täitis ametikohti instruktorist rooduülemani. 

Vabadussõja järel lõpetas eksternina Sõjakooli ning ülendati lipnikuks. Komandeeriti seejärel Harju maakonna Rahvaväe ja Kaitseliidu ülema valitsusse, kus määrati spordiinstruktoriks. Õppis samal ajal Tallinna kolledžis, mille lõpetas 1923. aastal. Astus seejärel Tartu Ülikooli õigusteadust õppima, kuid õpingud katkesid 1928. aastal. 

15. märtsil 1924 viidi üle lennuväerügementi, kus asus õppima õppejaoskonnas lendurvaatlejate kursusel. Ka lennuväerügemendis määrati ta spordiinstruktoriks. Aleksander Arro oli üks Tallinna garnisoni paremaid tennisiste ning kuulus Kalevi tenniseklubi juhatusse. Pärast lendurvaatlejate kursuse lõpetamist nimetati ta merelennu eskadrilli lendurvaatleja kohale. 1926.–1927. aastal õppis Sõjaväe Ühendatud Õppeasutustes alalisväe ohvitseride kursusel. 1. aprillist 1927 määrati eskadrilli nr. 5 lendurvaatlejaks. Alates 1928. aasta suvest töötas Lennukoolis fotoinstruktorina, 1. juulist 1930 lisandus sellele Lennukooli adjutandi kohuste täitmine. 

1. augustil 1931 lõpetas ta eksternina lendurite kursuse ning kinnitati ka tema lenduri kutse. Samast päevast hakkas ta juhatama Lennukooli maapealse väljaõppe jaoskonda. Nädal hiljem vabastati ta adjutandi kohustest, 2. mail 1932 määrati lendur-instruktorite kursusele. 

Aleksander Arro hukkus Valkla õppeväljal toimunud lennuõnnetuses, kui ta koos lendur Ernst Muruga sooritas laskeharjutust pardakuulipildujast. Lennuk läks umbes 200 m kõrgusel pöörisesse ning kukkus nina ees puruks, mõlemad lendurid hukkusid.

Auastmed
--------

* Lipnik 22.04.1920
* Nooremleitnant 24.02.1924
* Leitnant 25.11.1925
* Kapten 24.02.1931

Tunnustus
---------

* Vabadussõja mälestusmedal, 1922
* Läti sõjaväelenduri rinnamärk
* Poola sõjaväelenduri rinnamärk, 1932
* Kotkaristi IV klassi teenetemärk, 1935

Kirjandus
---------

* "Kaks lennuohwitseri hukkusid". Kaja, 12. juuli 1935, nr 162. Lk 1
* Toivo Kitvel, Toomas Türk, Arvo Vercamer. "Põhjakotkad" Külim, Tallinn 2011

Välislingid
-----------

* Ohvitseride andmebaas
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib kanepbanaanist saadavast kiudainest; Filipiinide pealinna kohta vaata artiklit Manila.* |

---

Manillast tehtud manillaköis
**Manilla** ehk **manillakanep** ehk **abaka** ehk **manilla kanep** (varem ka **maniila** ehk **Maniila kanep**) on kerge, tugev ja vastupidav kiudaine, mida saadakse kanepbanaani ebavartest ja leherootsude äärtest. Ta on üks tähtsamatest lehekiududest.

Kiu saamine
-----------

Seda kiudu, mille pikkus on 0,7–3,6 m, saadakse alates taime kolmandast eluaastast ebavarrest ja leherootsudest (väliskihist). Kiud eemaldatakse mehaaniliselt lehtede välispinnalt 1–3 m pikkuses.

Nimetus
-------

Manilla on saanud nimetuse oma peamise väljaveosadama, Filipiinide pealinna Manila järgi. Kuigi ka kanepist valmistatakse kiudu, ei ole manillal kanepikiuga mingit pistmist.

Omadused ja kasutusalad
-----------------------

Kiu pikkus on 3–12 mm (keskmiselt 6 mm) ja paksus 0,016–0,032 mm (keskmiselt 0,024 mm). Otstest lähevad nad väga aeglaselt teravamaks.
Keskkanal on lai.

Manilla on väga läikiv.

Manilla on väga painduv ja soolasele veele vastupidav ning kõige tugevam ja vastupidavam looduslik kiud, mistõttu temast valmistatakse laevanduses kasutatavaid köisi (manillaköisi), mis ei vaja tõrvamist. See on manilla peamine kasutusala. Manillaköied võistlevad tänini sünteetilisest materjalist köitega.

Jämedamatest manillakiududest valmistatakse ka sidumisnööri ja matte, samuti muid köisi peale laevaköite.

Filipiinidel valmistatakse peenemast manillast ka jämedat riiet ja kübaraid, kuigi viimasel ajal vähem.

Manillast tehakse ka näiteks sigaretifiltreid, teekotte ja viineriümbriseid. Samuti saab manillast tugevat niiti ja võrke.

Manillat kasutatakse ulatuslikult vastupidava paberi (manillapaberi) tootmiseks, näiteks paberraha ja varem ka ümbrike jaoks, samuti tugevat pakkimispaberit. Manillapaberit tehakse peamiselt vanadest manillaköitest.

Sordid
------

Manillal on mitut sorti. Jämedamast peenemani on nende nimed:

* Bandala
* Lupis
* Quilot
* Tupoz

Ajalugu
-------

Manillat on valmistatud alates 16. sajandist.

Manillat on toodetud kõikjal Filipiinidel.
Antonio de Pereda (1611–1678) maal "Rüütli unenägu"
"Elu on unenägu". Pronksreljeef
**"Elu on unenägu"** ehk **"La vida es sueño"** on 1635. aastal avaldatud hispaaniakeelne näidend, mille autor oli Pedro Calderón de la Barca. Näidend keskendub vaba tahte ja saatuse konfliktile ning see on üks tuntumaid teatriteoseid Hispaania kuldajast ja de la Barca kuulsaim näidend.

See jutustab loo fiktiivsest Poola printsist Segismundost, kelle on tema kuningast isa Basilio sulgenud vangitorni, sest ettekuulutus ennustas, et prints toob hävingu riigile ja surma kuningale. Nõnda tõuseb teemadena esile ka unenägude ja reaalsuse vaheline seos ning isa ja poja vaheline konflikt.

Briti päevaleht The Independent on nimetanud selle maailma ajaloo 40 olulisema näidendi sekka.

Sellest on valinud mitmeid adaptsioone. Näiteks Raúl Ruiz tegi selle põhjal 1987. aastal filmi ning Lewis Spratlan komponeeris selle põhjal ooperi, mis esietendus 2010. aastal.

Viited
------

1. ↑  "The 40 best plays of all time, from Our Country's Good to A Streetcar Named Desire" The Independent, 18. august 2019
Aleksandar Prijović 2017. aastal PAOK FC särgis
**Aleksandar Prijović** (sündinud 21. aprillil 1990 St. Gallenis) on Šveitsis sündinud Serbia jalgpallur, kes mängib ründajana Austraalia kõrgliiga klubis Western United.

Klubikarjääri jooksul on ta mänginud Itaalia kõrgliiga klubis Parma, Inglismaa tugevuselt kolmanda liiga klubides Yeovil Town ja Northampton Town, Šveitsi kõrgliiga klubides FC Sion ja FC Lausanne-Sport, Norra kõrgliiga klubis Tromsø, Rootsi kõrgliiga klubis Djurgårdens, Türgi esiliiga klubis Boluspor, Poola kõrgliiga klubis Varssavi Legia, Kreeka kõrgliiga klubis PAOK ning Saudi Araabia kõrgliiga klubis Al-Ittihad. Hooajal 2015–16 tuli ta Legiaga Poola meistriks ning hooajal 2018–19 PAOK-iga Kreeka meistriks. Hooajal 2017–18 oli ta Kreeka kõrgliiga suurim väravakütt (19 väravat). Western Unitediga liitus ta 2021. aasta oktoobris.

Serbia jalgpallikoondises mängis Prijović aastatel 2017–2019 kokku 13 korda ja lõi kaks väravat. Ta kuulus Serbia koondisse 2018. aasta maailmameistrivõistlustel.

Saavutused
----------

Sion
* Šveitsi karikas: 2010–11

Varssavi Legia
* Ekstraklasa: 2015–16
* Poola karikas: 2015–16

PAOK
* Kreeka Super League: 2018–19
* Kreeka karikas: 2016–17, 2017–18

| * v
* r
Serbia koondis  –  2018. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused |
| --- |
| 

* 1 Stojković
* 2 Rukavina
* 3 Tošić
* 4 Milivojević
* 5 Spajić
* 6 Ivanović
* 7 Živković
* 8 Prijović
* 9 Mitrović
* 10 Tadić
* 11 Kolarov (c)
* 12 Rajković
* 13 Veljković
* 14 Rodić
* 15 Milenković
* 16 Grujić
* 17 Kostić
* 18 Radonjić
* 19 Jović
* 20 Milinković-Savić
* 21 Matić
* 22 Ljajić
* 23 Dmitrović
* Treener: Krstajić

 | Serbia |
**Johann Christoph Bach** (16. juuni 1671 – 22. veebruar 1721) oli Saksa muusik ja helilooja. 

Ta oli veel kuulsama muusiku ja helilooja Johann Sebastian Bachi vanim vend. Johann Christoph õppis Erfurdis Johann Pachelbeli juures. Tema raamatukogus oli Pachelbeli, Johann Jakob Frobergeri ja Johann Kaspar Kerlli klahvpillimuusikat. 1690. aastal sai temast Ohrdrufis Michaeliskirche organist, 1694. aastal abiellus ta seal.

Suhe Johann Sebastian Bachiga
-----------------------------

Lorenz Christoph Mizleri kirjutatud Johann Sebastian Bachi nekroloogi järgi omandas Sebastian klahvpillitehnika põhialused Christophi käe all. Sagedamini meenutatakse siiski, kuidas Christoph keelas nooremale vennale oma muusikapalade kogumikku:


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| "| Raamatut hoiti võreustega kapis. Noor [Sebastian] pääses paberkaantega raamatule võre vahelt ligi ja sai selle rulli keerata. Nii sai ta selle ööseks ära võtta, kui kõik olid voodis, ning kopeerida seda kuuvalgel. Kuue kuu pärast rõõmustas ta selle muusikalise aarde üle ja püüdis sellest tavatu innuga kasu lõigata, kuni ta sügavaks pettumuseks vend sellest teada sai ning oli piisavalt karm, et nii suure vaevaga kopeeritud muusika konfiskeerida. | "|

Viited
------

1. ↑  Malcolm Boyd: *Bach*, pp. 7-8 ISBN 0-19-514222-5
2. ↑  Malcolm Boyd: *Bach*, p. 8 ISBN 0-19-514222-5
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib ordumeistrist; salatitaime kohta loe artiklist Lehtpeet.* |

---

**Mangold** (ka *Mangold von Sternberg*; surnud 1283) oli Saksa ordu liige ja Liivi ordumeistri kohusetäitja aastatel 1281–1282.

Mangoldi kohta on allikates teada vaid eesnimi, kuid et see on küllaltki ebatavaline, siis võib seda seostada 13. sajandi teisel poolel välja surnud Sternbergi aadlisuguvõsaga, mis oli Hennebergi krahvide kõrvalliiniks. Täiesti üheselt Mangoldi siiski Sternbergidega siduda ei saa.

1274. aastal oli Mangold rüütelvend tõenäoliselt Königsbergis, 1276–1279 aga samas komtuur. Aasta pärast sellest ametist lahkumist tõusis ta Preisi maameistri kohale, kelleks ta jäi kuni surmani. Samal ajal, aastatel 1281–1282, oli ta ka Liivi ordumeistri kohusetäitjaks. Mangold osales 1282. aastal Akkos toimunud ordukapiitlil, mis valis uueks kõrgmeistriks Burchard von Schwandeni, ja ta hukkus järgmisel aastal tagasiteel Vahemerel.

Kirjandus
---------

* *Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens*. Köln: Böhlau, 1993. Nr 573 (lk-d 437-438).


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Konrad von Feuchtwangen** | **Preisi maameister**1280–1283 | Järgnev**Konrad von Thierberg noorem** |
| Eelnev**Konrad von Feuchtwangen** | **Liivi ordumeister(kohusetäitja)**1282–1283 | Järgnev**Willekin von Endorp**

 |
|  |
| --- |
|  |
| Medalikohad |
| Maailmameistrivõistlused |
| **Hõbe** | 2014 |  |

**Federico Fernández** (sündinud 21. veebruaril 1989 Tres Algarroboses) on Argentina jalgpallur, kes mängib keskkaitsjana Hispaania kõrgliigaklubis Elche.

Ta alustas klubikarjääri Argentina klubis Estudiantes de La Plata, mille koosseisus debüteeris ta Argentina kõrgliigas 2008. aastal. 2009. aastal võitis ta klubiga Lõuna-Ameerika klubide meistrivõistlused Copa Libertadorese ja 2010. aasta kevadhooajal Argentina meistrivõistlused.

2011. aastal liitus Fernández Itaalia kõrgliigaklubiga Napoli. Hooaja 2012–13 teises pooles mängis ta laenul Hispaania kõrgliigaklubis Getafe. 2011. ja 2014. aastal võitis ta Napoliga Itaalia karikavõistlused.

2014. aasta augustis siirdus ta 10 miljoni euro eest Inglismaa kõrgliigaklubisse Swansea City, kellega sõlmis nelja-aastase lepingu.

2018. aasta augustis sõlmis ta kaheaastase lepingu Inglismaa kõrgliigaklubiga Newcastle United. Seal mängis ta kokku neli hooaega.

2022. aasta septembris sõlmis ta üheaastase lepingu Elchega.

Argentina jalgpallikoondises mängis Fernández aastatel 2011–2014. Ta kuulus Argentina koondisse 2014. aasta maailmameistrivõistlustel, kus saavutati teine koht.

Saavutused
----------

Estudiantes
* Copa Libertadores: 2009
* Argentina Primera División: 2010 Apertura

Napoli
* Coppa Italia: 2011–12, 2013–14

Välislingid
-----------

 Federico Fernández – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis

| * v
* r
Argentina koondis  –  2014. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused |
| --- |
| 

* 1 Romero
* 2 Garay
* 3 Campagnaro
* 4 Zabaleta
* 5 Gago
* 6 Biglia
* 7 Di María
* 8 Pérez
* 9 Higuaín
* 10 Messi (c)
* 11 M. Rodríguez
* 12 Orión
* 13 A. Fernández
* 14 Mascherano
* 15 Demichelis
* 16 Rojo
* 17 F. Fernández
* 18 Palacio
* 19 Álvarez
* 20 Agüero
* 21 Andújar
* 22 Lavezzi
* 23 Basanta
* Treener: Sabella

 | Argentina |
Johann Daniel Titius
**Johann Daniel Titius** (õieti **Tietz**; 2. jaanuar 1729 Konitz, Preisimaa – 11. detsember 1796 Wittenberg) oli saksa astronoom, füüsik ja bioloog.

Aastal 1752 lõpetas ta magistrikraadiga Leipzigi ülikooli. Temast sai Wittenbergi ülikooli õppejõud (professor). Alates 1756. aastast oli ta matemaatikaprofessor ja alates 1761. aastast ka füüsikaprofessor.

Ta tõlkis inglise, prantsuse ja ladina keelest.

Titiuse-Bode seadus
-------------------

Ta on tuntud eelkõige selle järgi, et ta 1766 sõnastas Titiuse-Bode seaduse ning ennustas selle põhjal, et Päikesest 2,8 astronoomilise ühiku kaugusel on taevakeha.

Ta arvas, et see taevakeha on kindlasti väike, võib-olla mitte suurem kui mõni Marsi kaaslane. Hiljem väitis Johann Elert Bode, et tegemist on planeedisarnase taevakehaga. Hiljem leiti Ceres, mis tunnistati otsitud taevakehaks.

Titiuse auks on nimetatud asteroid 1998 Titius ja Titiuse kraater Kuul.

Piksevarras
-----------

Titius laskis ehitada Wittenbergi piksevarda, mille kohta on Berthold Auerbach kirjutanud jutustuse "Der Blitzschlosser von Wittenberg" ja mida on joonistustel kujutanud Adolph von Menzel.

Isiklikku
---------

Titius elas Wittenbergis Collegienstraße 76.

Tal oli poeg, anatoom ja botaanik Salomon Constantin Titius.