recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
| Hoiatus! | **Võimalik autoriõiguste rikkumine!**  Kui on olemas/saadud luba teksti kasutamiseks litsentsi CC BY-SA 3.0 tingimustel, siis edasta aadressile permissions-etättwikimedia.org kiri, milles autor kinnitab, et on nõus teksti kasutamisega selle litsentsi tingimustel.

Võimalikuks lahenduseks on ka teksti ümbersõnastamine, sest faktid ei ole autoriõigustega kaitstud. |

   Teksti allikas: 

**Altee** (*Althaea*) on kassinaeriliste sugukonda kuuluv taimeperekond.

Liike
-----

Kanepaltee
* *Althaea cannabina* (kanepaltee)
* *Althaea officinalis* (harilik altee)

Ravimtaimed

Althea officinalis L. Malvaceae

Harilik altee, tokkroos.

Altee on aedades kasvatatav, harva metsistuv mitmeaastane ravimtaim kõrgusega 60-150cm. Vars on püstine, viltjaskarvane 3-5 hõlmaliste täkiliste lehtedega. 

Leherootsud enamasti lehelabast lühemad. Alumised lehelabad laimunajad kuni neerjad südaja alusega, ülemised piklikmunajad või munajad, õied 2- või 3-kaupa 

keskmiste varrelehtede kaenlas, võrdlemisi suured, läbimõõduga 20-30 mm. Kroonlehed kahvaturoosad kuni valged. Vili koosnev 15-22 osaviljast. Õitseb juunist 

septembrini.

Tööstuslikud kultuurid asuvad Ukrainas ja Põhja-Kaukaasias. Võimalikult vara kevadel külvatakse altee niisutatud ja kergelt kuivatatud seemned 1-2cm 

sügavusele. Reavahe 60 cm, külvinorm 8-10 kg/ha. Taimed tärkavad 6-18 päeva pärast. Et reavahede harimist õigeaegselt alustada, soovitatakse külvata koos 

kiiresti tärkava salati või sinepiga, et read oleksid nähtavad. Sinepitaimed eemaldatakse pärast altee tärkamist. Vastavalt vajadusele kohendatakse 

reavahesid ja puhastatakse read umbrohust. Saak kogutakse 2- või 3-aastastelt tsimedelt hilissügisel.

Ravimina kasutatakse juuri - radix Althaeae. Juured kaevatakse või küntakse maa seest välja, pestakse, lõigatakse 20-25 cm pikkusteks tükkideks ja 

kuivatatakse temperatuuril mitte üle 40 kraadi. (see ümmargune kraadi märk) Sageli aga lastakse juuri pärast pesemist pisut närbuda, kaabitakse neilt siis 

hall korgikiht maha ja kuivatatakse nad lõplikult.

Kuivatatud droogis ei tohi olla üle 14% niiskust, üle 3% puitunud juuri või juurika osi, üle 3% halvasti koorest puhastatud juuri, üle 0,5% mineraalseid ja 

orgaanilisi lisandeid. Põletamisel ei tohi droogist jääda rohkem, kui 8% tuhka.

Droog sisaldab kuni 35% lima, kuni 37% tärklist, suhkrut (10%) ja pektiinainet (11-16%). Lima sisaldus juurtes on sügisel kõige suurem. Lima koosneb 

heksosaanidest. Juured sisaldavad veel 2% aspargiini, 1,7% rasvõli ja ligi 5% mineraalsoolasid, peamiselt fosfaate.

Altee juuri kasutatakse röga lahtistava, pehmendava ja põletikuvastase vahendina, ülemiste hingamisteede haiguste korral, ka gastriitide koliitode ning mao- 

ja kaksteistsõrmiksoole haavandite puhul.

Altee juuri kasutatakse leotisena - infsum radicis Althaeae, keedisena - decolum Althaeae, teena ja siirupina - sirupus Althaeae.

Üks osa sissekandest pärineb raamatust "Eesti NSV ravimtaimed".
Maailm Robert Harrise 1964. aasta romaanis "Isamaa", kus Saksamaa võitis teise maailmasõja
**Alternatiivajalugu** on ajaloo kirjeldamine nii, et osa sellest erineb meie ajaloos tegelikult toimunust, osa aga jääb samaks. Alternatiivajaloost kirjutatakse nii ilu- kui ka aimekirjandust, alternatiivajalooline ilukirjandus on üks ulmekirjanduse žanre.

Alternatiivajaloolised teosed võivad läheneda vandenõuteooriatele, ajaloolisele revisionismile ja krüpto- ehk salaajaloole, mis väidavad, et tuntud sündmuste tagapõhi on teistsugune kui seda avalikult tunnistatakse. Minevikusündmuste tõlgendamine alternatiivajaloo või krüptoajaloona võib sõltuda lugeja seisukohast ajalooteaduse peavoolus domineeriva minevikukirjelduse suhtes.

Ka ajaloolise ilukirjanduse määratlemine alternatiivajaloona võib olla problemaatiline. Minevikus kirjeldatud sündmused võivad olla väheusutavad, kuid siiski mitte välistatud; vastuolu tänapäeva ajalooteaduse seisukohtadega võib tuleneda lünkadest autori ajalooteadmistes või ajalooteaduse hilisemast arengust; kunagine tulevikukirjeldus võib ühel hetkel saada alternatiivajalooks (nt Matthias Johann Eiseni "Tallinnas aastal 2000"). Samuti võib alternatiivajalugu ristuda ulme teiste alamžanridega, näiteks imeulme või teadusfantastikaga, kujutades meile tuttava ajaloo teisenemist maagia või varajaste leiutiste mõjul.

Eesti keeles ilmunud alternatiivajaloolisi teoseid
--------------------------------------------------

### Aimekirjandus

* Robert Cowley "Läinuks ajalugu teisiti" (tõlkinud Toomas Taul) Tallinn: Varrak, 2003
* Robert Cowley "Läinuks ajalugu teisiti" 2. osa (tõlkinud Toomas Taul) Tallinn: Varrak, 2007

### Ilukirjandus

* Philip K. Dick "Mees kõrges lossis" (tõlkinud Karin Suursalu) Aniara, 1993
* Norman Spinrad "Terasunelm"
* Harry Harrison "Ajamasina saaga"
* Vladimir Sorokin "Sinine pekk"
* Harry Turtledove "Saared meres" (antoloogias "Täheaeg 2: Doominosillad")
* Roman Podolnõi "Pseudoajaloolised pajatused" (antoloogias "Diogenese latern")
* Kim Newman "Übermensch!" (antoloogias "Aphra")
* Brendan DuBois "Ülestõusmispäev"
* Robert Harris "Vaterland"
* Indrek Hargla "French ja Koulu"
* Indrek Hargla "Palveränd uude maailma"
* Indrek Hargla "Kevade tulek" ulmeajakirjas Algernon
* Indrek Hargla "Cuncti simus concanentes: Ave Maria" ulmeajakirjas Algernon
* Indrek Hargla "Püha Graal – 1984″ kogumikus "Hathawareti teener"
* Viktor Pelevin "Kristallmaailm" kogumikus "Sinine latern"
* Kristjan Oad "Latgalijaht" antoloogias "Terra Fantastica"
* Urmas Alas "Plahvatus"
* Poul Anderson "Südasuvine torm"
* Stephen Baxter "Ajalaevad"
* Janusz A. Grinewski "Grottaferrata palimpsest"
* Indrek Hargla "Dom Ramón"
* Indrek Hargla "Novembrivalss Vanal väljakul"
* Indrek Hargla "Sierra Titauna nekropol"
* Isaac Asimov "Igaviku lõpp"
* Ray Bradbury "Kõuekärgatus"
* Kir Bulõtšov "Hirmust"

Vaata ka
--------

* Pseudoajalugu
**Kardinal** (*Cardinalis cardinalis*) on värvuliste seltsi kardinallaste sugukonda kuuluv linnuliik.

Nomenklatuur ja taksonoomia
---------------------------

Esimesena kirjeldas seda liiki teaduslikult 1758. aastal Rootsi loodusteadlane Carl von Linné oma teoses "Systema Naturae". Algselt kuulus kardinal käbilinnu perekonda (*Loxia*). Aastal 1838 paigutati ta perekonda *Cardinalis* ja anti teaduslik nimetus *Cardinalis virginianus*. 1918. aastal anti teaduslikuks nimetuseks Ameerika ornitoloogi Charles Wallace Richmondi järgi *Richmondena cardinalis*. Praeguse nimetuse sai lind 1983. aastal.

Linnu teaduslik ja rahvakeelne nimetus viitab katoliku kiriku kardinalidele, kes kannavad linnu sulestikule sarnase punase tooniga kooririietust.

Kardinalil on kokku 19 alamliiki.

Kirjeldus
---------

Kardinal on keskmise suurusega laululind. Tema kehapikkus on 21–23,5 cm ja tiibade siruulatus 25–31 cm. Täiskasvanud linnud kaaluvad 33,6–65 grammi. Isased on emastest mõnevõrra suuremad. Täiskasvanud isase sulestik on karmiinpunane, nägu ja kurgualune on must. Sulestiku värvus muutub seljal ja tiibadel tumedamaks ja tuhmimaks. Emase sulestik on kollakaspruuni värvi, peamiselt hallikaspruunide toonidega ning tiibadel, harjal ja sabasulgedel kergelt punaka tooniga. Emase näol olev mask on hallikas või must ning vähem piiritletav kui isasel. Nii isastel kui ka emastel on esilekerkiv hari ja oranžikas nokk. Nokk on koonuskujuline ja tugev. Noorlindude sulestik sarnaneb kuni sügiseni emase sulestikuga, kuni nad sulgivad ja saavad täiskasvanud sulestiku. Jalad on roosakas pruunikad. Vikerkest on pruun. Isasele annavad pulmasulestiku karotenoidid, mida ta saab toidust.

Levila ja elupaik
-----------------

Kardinal on laialt levinud Ameerika Ühendriikide idaosas Maine'ist Texaseni ning Kanada kaguosas. Lisaks elab ta Mehhikos, Guatemala põhjaosas ja Belize'i põhjaosas. Ta elab võõrliigina Bermudal, California lõunaosas ja Hawaii saartel. Tema looduslikud elupaigad on metsad, aiad, võsastikud ja märgalad.

Vaenlased
---------

Kardinali vaenlaste hulka kuuluvad pistrikud, haukad, õgijalased, valgepea-merikotkad, kaljukotkad ja kakulised. Tibusid ja mune jahivad piimamaod, mustad viibasnastikud, sininäärid, halloravad, rebasoravad, ida-vöötoravad ja kodukassid.

Toitumine
---------

Kardinal toitub peamiselt seemnetest, viljateradest ja taimede viljadest.

Kultuuris
---------

Ameerika Ühendriikides on kardinal paljude meeskondade maskotiks. See on muuhulgas pesapalliklubi St. Louis Cardinalsi ja ameerika jalgpalli klubi Arizona Cardinalsi maskott. Lisaks on ta paljude USA kõrgkoolide maskotiks.

Kardinal on kõige enamate osariikide tunnuslinnuks kui ükski teine linnuliik – kokku seitsme osariigi tunnuslind: Illinoisi, Indiana, Kentucky, Põhja-Carolina, Ohio, Virginia ja Lääne-Virginia.

Viited
------

1. ↑  BirdLife International (2018). Cardinalis cardinalis. *IUCNi punase nimistu ohustatud liigid*. IUCN 2018.
**Pelaagiline õngejada** on õngpüünis, olles õngejada üks tüüpe. Pelaagiliste õngejadade puhul, mil saagiks on tavaliselt hajusates parvedes rändel olevad avaveekalad, kasutatakse harvalt paiknevaid pikki lipsusid.

See on õngejada, mille konksud on ujukitega või ujuva õngeliini abil põhjast kõrgemale tõstetud. Õngejada koosneb põhiliselt pealiinist, mille külge kinnituvad õngekonksudega lipsud. Kindla pikkusega lipsud paiknevad pealiinil ühesugusel vahekaugusel. Konksude arv, lipsude pikkus ja vahekaugus pealiinil sõltub püütavast liigist ja õngejada käitlemise mehhaniseerituse tasemest. Lisanduvad ujukid ja raskused, mis hoiavad püünise vajalikus veekihis ning tähistuspoid ning vajadusel ankrud. Püügiks asetatud püüniseid tähistatakse selleks, et anda veeliiklejatele teada püüniste asukoht ja ka ise neid kergemini leida.

Söödaks kasutatakse eluskala, kalatükke, limuseid jne. Õngejadade pikkus ulatub sageli mitmete kilomeetriteni ja ühe pealiini külge võib kinnituda tuhandeid söödastatud konksudega lipse.

Vaata ka
--------

* põhjalähedane õngejada
* mail
* pinnajada
* triivõngejada

Välislingid
-----------

* Õngejada
Savi koosneb silmale nähtamatuist mineraaliteradest
**Peitkristalne struktuur** ehk **afaniitne struktuur** (inglise keeles *aphanitic texture*) on kivimi struktuur, mille korral ei ole kivimit moodustavad mineraaliterad palja silmaga eristatavad.

Suuremaid peitkristallilise osa sees olevaid kristalle nimetatakse fenokristallideks, peitkristallilist osa ennast aga põhimassiks. Sellise struktuuriga kivimit nimetatakse porfüüriliseks.

Peitkristalliline struktuur on omane vulkaanilistele kivimitele, sest maapinnal kiirelt jahtudes pole kristallidel olnud aega kasvada. Tüüpiline näide on basalt. Samuti on peitkristallilisus omane mitmetele settekivimeile, näiteks argilliidile või lubjakivile.

Mõned litoloogid teevad peitkristallilisel ja afaniitsel struktuuril vahet, väites, et afaniitse struktuuriga kivimile on peale peitkristallilisuse omane ka karpjas murre. Seega oleks afaniitsus laiema tähendusega mõiste kui peitkristallilisus. Kristalsete kivimite petroloogias on tegemist siiski sünonüümidega.

Peitkristalsele struktuurile vastandub faneriitne struktuur, mille korral on kivimit moodustavad mineraaliterad palja silmaga eristatavad.
**Kare kellukas** (*Campanula cervicaria*) on kellukaliste sugukonda ja kelluka perekonda kuuluv rohttaimeliik.

Kare kellukas on kaheaastane või püsik, kõrgusega 30–100 cm. Taime vars on kandiline ja tugev, läbimõõduga 3-5 mm[*viide?*]. Alumised lehed on 15–20 cm pikad ja erinevalt kerakellukast pikliksüstjad või süstjad, ülemised lehed on lineaalsüstjad ja varreümbrised.

Vars ja lehed on tihedalt karekarvased. Õied on helesinised, umbes 1–2 cm pikad ja paiknevad männasjates õisikutes ülemiste lehtede kaenaldes. Tupp on karedakarvane ja lühikeste tipmetega.
Kare kellukas ei ole Eestis sage; teda leidub teeservadel, metsasihtidel, kinkudel ja puisniitudel.

Viited
------

1. 1 2   (vaadatud 24.07.2012)
2. 1 2 3 4 5  *Eesti taimede määraja*. Valgus, Tallinn 1966, lk 593-595

Kasutatud allikad
-----------------

* *Eesti taimede määraja*. Valgus, Tallinn 1966, lk 593-595
* Anderberg, Arne; Anderberg, Anna-Lena. Campanula cervicaria. *Den virtuella floran*.

Välislingid
-----------

* Kare kellukas andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on maadeavastaja kohta. Teiste inimeste sama nimega kohta vaata Alexander Mackenzie (täpsustus)* |

---

**Sir Alexander MacKenzie** (või **Mackenzie**, gaeli keeles *Alasdair MacCoinnich*, 1764 – 12. märts
1820) oli šoti maadeuurija. 

Alexander MacKenzie sündis Stornoways Šotimaale kuuluval Lewise saarel Välis-Hebriidides. Aastal 1774 kolis tema perekond New Yorki ja hiljem 1776. aastal Montréali. Aastal 1779 ta sai tööd Kirdekompaniis (North West Company), sooritas reisi Athabasca järvele ning rajas aastal 1788 Fort Chipewyani. Teda saadeti oma partnerit Peter Pondi asendama. Pondi käest sai Mackenzie teada, et põliselanike arvates voolavad kohalikud jõed loodesse. Selle teadmise abil avastas ta 10. juulil 1789 Mackenzie jõe ja liikus selle suudmeni, lootes avastada Loodeväila Atlandi ja Vaikse ookeani vahel. Mackenzie lõpetas reisi Põhja-Jäämeres ja nimetas jõe "Disappointment River" ("Pettumuse jõgi"), sest ei jõudnud Cooki lahte Alaskal, nagu ta oli lootnud. Hiljem nimetati jõgi tema järgi ümber Mackenzie jõeks.

Viited
------

1. ↑  Biography of Mackenzie, Sir Alexander at the *Dictionary of Canadian Biography Online*

Välislingid
-----------

 Alexander Mackenzie – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
**Peiupoisid** olid Eesti talupojapulmas vallalised noormehed, peigmehe saatjad ja isamehe abilised. 

Peiupoiss oli isamehe järel tähtsam saajarahva pulmategelane (algselt peiu sugulane). Tunnusmärgiks pulmamõõk, lehv või roos rinnas (pruutneitsi kingitus), risti üle õla köidetud valge linik (tavaliselt seoti mõrsjakodus). Peiupoiste arv oli vaba, tavaliselt 2-3 (jõukamas pulmas ka rohkem), peiupoiste arv vastas pruuttüdrukute arvule. Peiupoiss oli peiu (ja mõrsja) vahetu saatja ja otsene abiline. Tal paiguti erinevad ülesanded olid: peiu ja mõrsja kirikusse saatmine ning koju toomine, pulmarongi saatjate ees sõitmine või ratsutamine, pulmarongist etteruttamine, õlletoomine, mõrsja saatmine vanemate kodunt peiukoju. Ta oli veimekirstu valvaja, äia-ämma kohaletooja, pulmasõitudel peiu kutsar, raha korjamisele õhutaja. Peiupoiss ja pruuttüdruk moodustasid paari, olid tegevad noorpaari magamaviimisel ja hommikusel äratamisel. Lääne-Eestis oli nõutav koosmagamine. Annete jagamisel sai peiupoiss täied anded.

Viited
------

1. ↑   Eesti rahvakultuuri leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastuse AS. Tallinn. 2007. lk 67
2. ↑   Ülo Tedre. Pulmasõnastik II
Suletud Pääsküla prügila Maa-ameti kaldaerofotol
**Pääsküla prügila** on Pääsküla raba servas asuv endine prügila.

Pääsküla prügila rajati 1972. aastal ajutisena, kuid see kujunes rohkem kui 30 aastaks Tallinna ja selle lähiümbruse valdade olme- ja tööstusjäätmete ladestamiskohaks.

Prügila on nõuetekohaselt suletud. Sulgemistööd lõpetati 2007. aasta juunis. Nende käigus rajati prügila nõrgvee ja pinnavee kogumissüsteemid, prügilagaasi kogumis- ja niisutussüsteem koos pumplatega. Muu hulgas pandi ümber prügila vinüülplaadist tõkendsein ning paigaldati ka savikangas, drenaažimatt ning täiendavad pinnase kattekihid koos haljastusega. Samuti rajati prügila elektrivarustus-, valgustus- ja kaugvalvesüsteem ning keskkonnaseire süsteem.

Kuni 2012. aasta märtsini haldas endist prügilat AS Tallinna Vesi. Huvide konflikti tekkimise tõttu korraldas linn riigihanke ning uueks haldajaks sai OÜ Megido. Huvide konflikt tekkis sellest, et prügilat haldas veefirma, kes on ise vee kulutamisest huvitatud. Väidetavalt juhtis Tallinna Vesi aastatel 2007–2009 prügilast kanalisatsiooni 105 178 kuupmeetri vett ning 2010. aastaks oli prügila vett täiesti täis. Liigse vee kanalisatsiooni juhtimise eest pidi Tallinn veefirmale maksma täiendavalt 7,2 miljonit krooni. Linnavalitsuse ja veefirma vahel tekkis vaidlus, kas ja kuidas veefirma vett prügilasse pumpas. Linnavalitsus kavatses veefirma eksimuse selgumisel ülekohtuselt makstud raha tagasi nõuda.

Viited
------

1. ↑  "Suletakse üks Tallinna suurim reostusobjekt - Pääsküla prügila", Keskkonnaministeerium, juuni 2007
2. ↑  "Sarapuu: Pääsküla prügila ei ole endast ohtu kujutanud", Tallinna Postimees, 12. aprill 2012

Välislingid
-----------

* "Suletud prügila hooldus nõuab Tallinnalt järgmisel aastal üle miljoni euro" ERR, 30. detsember 2022
Arvutiturbes tähendab **pääsupiiramisloend** (ACL, ehk *Access Control List*) objektidele kaasatavaid õiguste loendeid. Loendis määratletakse, kellel või millel on õigus objektidele ligi pääseda ning mida on sellega lubatud teha. Tavapärases pääsupiiramisloendis määratletakse igas kirjes isik ja toimetus: näiteks, kirje (Liisi, delete) faili XYZ pääsupiiramisloendis annab Liisile õiguse faili XYZ kustutamiseks.

Pääsupiiramisloenditel põhinevad turvamudelid
---------------------------------------------

Kui pääsupiiramisloendil põhinevas turvamudelis saadetakse objektile päring mingisuguse toimingu läbiviimiseks, siis leitakse esmalt loendist vastavad kirjed, ning seejärel otsustatakse toimetuse jätkamise üle. Peamine küsimus pääsupiiramisloendil põhineva turvamudeli määratlemisel tekib loendite muutmisel – kellel on õigus seda teha ning millised muudatused on lubatud.

On kahte liiki pääsupiiramisloendeid kasutavaid süsteeme: valikulised (ingl.k. *discretionary*) ja kohustuslikud (ingl.k. *mandatory*). Kui süsteemil on valikuline pääsupiirang, siis on selle tekitajal või omanikul õigus täielikult piirata ligipääsu sellele objektile, muuhulgas niiviisi, et ligipääs lubatakse kõikidele teistele. Süsteemil on kohustuslik pääsupiirang siis, kui see allub üle terve süsteemi kehtivatele piirangutele, mis on pääsupiiramisloendis määratletud õigustest tähtsamad.

Harilikud pääsupiiramisloendite süsteemid määravad õiguseid üksikutele kasutajatele, mis võib suure kasutajahulga puhul tülikaks osutuda. Uuemas, rollidel põhinevas pääsupiirangus, antakse õiguseid rollidele, ning rolle jaotatakse omakorda kasutajatele.

Failisüsteemide pääsupiiramisloendid
------------------------------------

Failisüsteemides on peamiseks piiramise vahendiks kasutajatunnus (POSIX-is jõus olev UID).

Loend on andmestruktuur, harilikult tabel, mis sisaldab kirjeid üksikute kasutajate või rühmade õigustest kindlatele süsteemiobjektidele, nagu programmid, protsessid, või failid. Linux-is, Mac OS X-is, OpenVS-is, ning Windows-is nimetatakse neid kirjeid pääsupiiramiskirjeteks (ingl.k. *Access Control Entries*). Igal ligipääsetaval objektil on selle pääsupiiramisloendile suunav tunnus. Kindlaid ligipääsuõiguseid määravad õigused: näiteks kas kasutajal on lubatud objektist lugeda, sinna kirjutada, ning seda käivitada. Mõningad pääsupiiramisloendid on võimelised piirama seda, kas kasutajal või nende rühmal on lubatud objekti pääsupiiramisloendit muuta.

Pääsupiiramisloendite ideed on mitmetes erinevates operatsioonisüsteemides erinevalt teostatud, kuigi on olemas ka POSIX-i "standard". (POSIXi turvavisandid .1e ja .2c võeti tagasi, kui selgus, et need kujuneksid liiga laiahaardeliseks, tööd ei saadud valmis, kuid rohkem väljakujundatud pääsupiiramisloendeid määratlevasid osasid on laialt teostatud, ning neid tuntakse POSIX pääsuloenditena.)
Pekka Ervast 1920. aastatel
**Pekka Elias Ervast** (26. detsember 1875 Helsingi – 22. mai 1934 Helsingi) oli soome okultist ja teosoof.

Pekka Ervast oli pärit kultuursest ja vabameelsest rootsikeelsest perekonnast. 1893. aastal asus ta õppima Helsingi Ülikooli filosoofiateaduskonna ajaloo-keeleteadusosakonnas. Kuid ta pettus ülikoolis ja katkestas õpingud 1896. aastal.

Teosoofiaga puutus Pekka Ervast esimest korda kokku 1894. aastal. 1895. aasta sügisel astus ta Teosoofia Seltsi Rootsi osakonda. Kui 1907. aastal asutati Teosoofia Seltsi Soome osakond, sai Ervast selle peasekretäriks ja ta oli selles ametis kuni 1917. aastani. Kuid vähehaaval tekkisid Ervastil Teosoofia Seltsiga erimeelsused ning 1920. aastal ta lahkus sealt ja asutas uue organisatsiooni Ruusu-Risti, mille juhatajana ta tegutses kuni oma surmani. 

Oma eluajal avaldas Pekka Ervast ligikaudu 70 okultistlikku ja esoteerilist raamatut.

Ta on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.

Välislingid
-----------

* Pekka Ervasti koduleht
**Päidla mõis** (saksa keeles *Samhof*, varem *Krowelshof*) oli rüütlimõis (fideikomiss) Tartumaal Otepää kihelkonnas. Praegu jääb see Valga maakonda Otepää valla maale.

Ajalugu
-------

Mõisa on esimest korda kirjalikes allikates mainitud 1522. aastal Krowelshofi nime all. Hiljem kutsuti seda ka Samhofiks. Mõisa juures asunud küla kohta on teateid alates 1582. aastast (Paidel). 17. sajandil ostis mõisa Brömsseni perekond. Üks mõisnikke oli Johann von Brömsen. Mõisa omanik oli 19. sajandil Alexander Theodor von Middendorff. Seejärel päris selle tema poeg Ernst von Middendorff, kellelt mõis 1919. aasta maareformiga võõrandati.

Mõisaansambel
-------------

Mõisa peahoone asus Päidla Mõisajärve idakaldal. See on 20. sajandil hävinud. Alles on ainult mõisa peahooneni viinud saarepuiestee.

Vaata ka
--------

* Fideikomiss

Kirjandus
---------

* *Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus*. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 324 .


Otepää kihelkond

**Kirik**: Otepää  

**Mõisad**: Arula mõis | Ilmjärve mõis | Kastolatsi mõis | Kintsli mõis | Neeruti mõis | Nüpli mõis | Palupera mõis | Pilkuse mõis | Päidla mõis | Pühajärve mõis | Vana-Otepää mõis | Vidrike mõis
**Kärevere mõis** (saksa keeles *Kerrafer*) oli rüütlimõis Äksi kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõis Tartu maakonda Tartu valda.

Ajalugu
-------

Mõis rajati 17. sajandil.

Viited
------

1. ↑   (vaadatud 25.01.2016)
2. ↑  Kärevere mõis (Äksi) Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris (vaadatud 25.01.2016)

Kirjandus
---------

* Maiste, Juhan. Nutt, Nele. *Tartumaa mõisad*. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 47.

Välislingid
-----------

* Kärevere mõis (Äksi) Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris

Äksi kirik
Äksi kihelkond

**Kirik**: Äksi kirik  

**Pastoraat**: Äksi kirikumõis  

**Peamõisad**: Elistvere mõis | Igavere mõis | Kõdu mõis | Kärevere mõis | Kärkna mõis | Kukulinna mõis | Mäe mõis | Saadjärve mõis | Sootaga mõis | Tabivere mõis | Valgma mõis | Vedu mõis | Visusti mõis  

**Kõrvalmõis**: Tormi mõis  

**Karjamõisad**: Juula mõis | Koogi mõis | Kullamäe mõis | Kärksi mõis | Nigula mõis | Preedi mõis | Mullavere mõis | Mõisamaa mõis | Soosaare mõis
**Viduklė** on alev Leedus Raseiniai rajoonis, Viduklė valla halduskeskus. Alevist voolab läbi Apusinase jõgi. Alevi vanad venekeelsed nimed olid Видукле ja. Видукли.

Viduklės on gümnaasium ja raamatukogu. Alevis kaevandatakse liiva. Vaatamisväärsusteks on aastal 1806 püstitatud katoliku kirik, kellatorn, kirikuaia väravad, XIX sajandi alguses ehitatud pastoraat.

Ajalugu
-------

Viduklėt mainitakse esimest korda aastal 1253. Kuni XIV sajandini mainitakse asulat ristisõdijate kroonikates veel mitmel korra (*Wedükkelen*). 

Aastal 1416 valmis esimene Viduklė kirik. XVI sajandil olid sealseteks pastoriteks Žemaitija piiskopid. Piiskoppidele kuulunud asulat nimetati esimest korda aleviks aastal 1526. XVII sajandi alguses laastasid alevit sõda ja katk.

Nõukogude ajal oli Viduklė kohaliku linnuliha tootmisele spetsialiseerunud sovhoosi keskasula.

Pilte
-----

* ViduklėViduklė
* ViduklėViduklė
* Viduklė vana pastoraatViduklė vana pastoraat

Tuntud elanikke
---------------

* Simonas Stanevičius – Leedu äratusliikumise tegelane
* Vladas Vitkauskas – esimene Leedu alpinist

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Видукли. Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона, Kd. 6 (11) : Венцано — Винона. С.-Петербургъ, 1892. 240 lk.

Välislingid
-----------

 Viduklė – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Alev portaalis vietoves.Lt
* alevi ajalugu (*leedu keeles*)
**Pähklimäe mõis** (ka **Pähklamäe mõis**; saksa keeles *Nöteberg*) oli Arumäe mõisa kõrvalmõis Vaivara kihelkonnas Virumaal.

Pähklimäel asus alates 17. sajandist **Pähklamäe mõis**, mida tunti Nötebergi nime all. Mõisa ülesandeks oli varustada  linnaelanikke toiduainetega. Selisel momendil  kõik mõisahooned ning — park on hävinud, alles on vaid ühe kivihoone paekivist müürifragment.[*viide?*]

Peale II maailmasõda rajati Pähklimäe serva linna prügimägi. Nüüdseks on prügila kõrvaldatud.[*viide?*]

Viited
------

1. ↑  Pähklimäe mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris (vaadatud 27.01.2016)

Välislingid
-----------

* Pähklimäe mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris

Vaivara kihelkond

**Kirik**: Vaivara kirik  

**Mõisad**: Arumäe mõis | Auvere mõis | Hanelu mõis | Hermamäe mõis | Jaama mõis | Joala mõis | Juhkentali mõis | Kudruküla mõis | Laagna mõis | Meriküla mõis | Mustajõe mõis | Olgina mõis | Perjatse mõis | Puhkova mõis | Pähklimäe mõis | Repniku mõis | Siivertsi mõis | Suur-Soldina mõis | Tuulukse mõis | Türsamäe mõis | Uus-Sõtke mõis | Vaasovi mõis | Vaivara kirikumõis | Vaivara mõis | Vallisaare mõis | Vana-Sõtke mõis | Vasknarva mõis | Väike-Soldina mõis
**Vidrik Saar** (kuni 1936 **Friedrich August Saar**; 10. detsember 1904 Tallinn – 20. jaanuar 1942 Jaroslavl) oli eesti loomaarstiteadlane.

Kuulus teatriseltsi Ugala juhatusse ja oli Ugala esimees aastatel 1935–1940.

Elulugu
-------

Vidrik Saar oli katelsepa poeg.

Lõpetas 1924 Tallinna Ühisgümnaasiumi (Õhtukeskkooli), 1929 Tartu Ülikooli loomaarstiteaduskonna, õppis 1929–1930 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. 
Oli 1919–1920 Tallinna Sadamatehaste, 1920–1921 AS-i "Franz Krull", 1921–1923 ETK ja 1924 Ülemaalise Eesti Noorsoo Ühenduse (ÜENÜ) keskjuhatuse ametnik, 1928–1929 Tartu Ülikooli zooloogia instituudi assistent, aastast 1929 Viljandi linna tapamaja juhataja ja loomaarst. Agar loomakaitsetegelane. Aastal 1931 oli Saar Viljandi Loomakaitse Seltsi asutamise juures, olles pärast asutamist mitmel korral ka seltsi esimees. Eesti Vabariigi Loomakaitse Selts on autasustanud Friedrich Saart Rohelise Risti II klassi teenusmärgiga aastal 1936 ja aastal 1938 on ta valitud ka Eesti Loomakaitse Liidu uue juhatuse liikmeks.

Teatriseltsis Ugala
-------------------

Ugala protokolliraamatu järgi oli Vidrik Saar 1930. aastast teatriseltsi Ugala juhatuse liige. 1930. aasta 17. märtsi koosoleku protokollis mainitakse Vidrik Saart veel kui juhatuse liikme kandidaati, aga 26. mail juba koos teiste juhatuse liikmetega. Aastatel 1933–1935 oli teatriseltsi Ugala esimees E. Konno. Septembris 1934 otsustas juhatus anda Vidrik Saarele arhivaari ameti. Juhatuse koosolekul 9. septembril 1935 valiti Vidrik Saar teatriseltsi Ugala esimeheks. Seda ametit pidas Vidrik Saar protokollide järgi kuni 1940. aasta augustini, kui sisekaitse ülema otsuse kohaselt määrati 23. augustil seltsile uus juhatus.

Teadustöö
---------

Avaldas kuni 1940. aastani rohkesti kirjutisi liha veterinaar-sanitaarsest ekspertiisist mitmesuguste haiguste (leukoos, peitmunandilisus jt) puhul. Käsitlenud esimesena Eestis loomade rituaalset tapmist juutidel.

Teoseid
-------

* Kas suurendab juudi usu rituaaltapmine looma piinu ja millised need on? // Eesti Loomaarstlik Ringvaade (1930) 8
* Cysticercus inermis'e probleem Eestis. // Eesti Loomaarstlik Ringvaade (1932) 4
* Krüptorhismist sigadel ja selle hinnangust lihavaatuses. // Eesti Loomaarstlik Ringvaade (1933) 3
* Koduloomade lümfomatoos ja selle hinnang lihavaatuses. // Eesti Loomaarstlik Ringvaade (1937) 5.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide.

Kirjandus
---------

* Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. I–III. Trt, 1994, II, 365
* Ots, L. Loomakaitse ja inimeste suhtumine loomadesse. // Mäetagused (2006) 31, 82–83.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Anija** on küla Harju maakonnas Anija vallas.

Anijat on esmamainitud 1241. aastal (*Hanaegus*). 

Ajavahemikul 1355–1482 asutati endise küla asemele Anija mõis. 

1849. aastal asutati külas Anija külakool.

1858. aastal nõudsid Anija mõisa talupojad mõisalt teokoormiste vähendamist ning läksid seda mõisniku keeldumise tõttu Tallinna nõudma. Eduard Vilde on kirjutanud nende sündmuste põhjal romaani "Kui Anija mehed Tallinnas käisid".

Praegune Anija küla sai alguse 1919. aasta maareformi järel, mil mõisa maad jagati väikesteks asundustaludeks (varasem Anija asundus). Anija asundus eksisteeris 1977. aastani, mil see nimetati ümber Anija külaks.

Vaatamisväärsed on 20. sajandi algul laiendatud paljude võõrpuuliikidega kaitsealune Anija mõisa park ning mõisast kilomeetri jagu edelas asuv Anija looduskaitseala koos soise järvega, mis on tänapäevaks kinni kasvanud. Looduskaitseala lääneosa jääb otsapidi Kihmla külla. Külas asub mitu kultuurimälestiseks tunnistatud kultuskivi.

Külast voolab läbi Anija oja.

Vaata ka
--------

* Anija järv
* Anija soo

Viited
------

1. ↑  Maa-amet, vaadatud 21.11.2020.
2. ↑  Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020.
3. ↑  Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
4. ↑  Anija veebiportaalis eestigiid.ee (vaadatud 10.05.2014)
5. ↑  Marje Joalaid: artikkel "Anija" Eesti kohanimeraamatus. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2016, lk 43.

Välislingid
-----------

* Anija veebiportaalis eestigiid.ee

Anija valla vapp
Anija valla asulad

**Linn:** Kehra  
**Alev:** Aegviidu  

**Külad:** Aavere | Alavere | Anija | Arava | Härmakosu | Kaunissaare | Kehra | Kihmla | Kuusemäe | Lehtmetsa | Lilli | Linnakse | Looküla | Lükati | Mustjõe | Paasiku | Parila | Partsaare | Pikva | Pillapalu | Rasivere | Raudoja | Rooküla | Salumetsa | Salumäe | Soodla | Uuearu | Vetla | Vikipalu | Voose | Ülejõe
Viimsi valla lipp
**Viimsi valla lipp** on Harju maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Viimsi valla lipp.

Lipp on kinnitatud 21. juunil 1994.

Lipu autor on Tõnis Soop.

Lipu kirjeldus
--------------

Valla lipp on sinine ristkülik, mille keskel valges raamistuses asub Viimsi valla vapi kujutis. Valla vapi sinise kilbi ülaservast lähtuv allasuunatud V-kujuline teravik toetub lainelõikelisele vardale - kõik hõbedased (lipul valged). Vapitüvi on must. 

Lipu normaalmõõtmed on 100x160 cm ning laiuse ja pikkuse suhe 7,5:12.

Põhjendus
---------

Lipu sinine värv, mille keskel asub valla vapp, sümboliseerib merega ümbritsetud Viimsi valda. Viimsi vapi värvid must ja sinine vastavad riigilipu värvidele. Vapil olev sinine tähendab nagu ka lipul - merd. Hõbedane lainelõikeline joon sümboliseerib nii laineharju kui ka kaldale loksuvat vahust lainet - ühel pool meri, teisel pool maa. Valla vapi keskel on kujutatud V-kujulist noolt, mis üheltpoolt viitab Viimsile, teisalt kujutab see laineharjal sõitvat paati või laeva või ka randuva paadi nina.

Lipu kasutamise kord
--------------------

Valla lippu kasutatakse valla ajaloolistel tähtpäevadel ja muudel olulistel sündmustel. Valla lippu kasutatakse kõrvuti riigilipuga. Valla lipu heiskamise otsustab vallavalitsus. 

Valla lipu näidis asub vallakantseleis.

Vaata ka
--------

* Viimsi valla vapp
* Harju maakond

Välislingid
-----------

* Viimsi valla sümboolika valla kodulehel
* Omavalitsuste sümbolid Riigikantselei lehel - Viimsi vald.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib joogist; ratta rummu kohta vaata artiklit Rattarumm; masinaehituse mõiste kohta vaata artiklit Rumm (masinaehitus); peakatte osa kohta vaata Rumm (rõivaosa).* |

---

**Rumm** on kange, kuni 96% etanoolisisaldusega jook, mis saadakse fermenteerimise ja destilleerimise teel kas suhkruroomelassist või suhkruroomahlast ja -siirupist. 

Rummi valmistamist suhkruroomelassist nimetatakse tööstuslikuks menetluseks (*rhum industrielle*) ja rummi valmistamist suhkruroomahlast põllumajanduslikuks meetodiks (*rhum agricole*).

Ajalugu
-------

Rumm on niinimetatud Uue Maailma alkohol, sest enne Ameerika avastamist oli suhkrurooviin Euroopas tundmatu. Suhkruroost viina põletamise kunsti tunti Kesk- ja Lõuna-Ameerikas juba ammu enne seda, kui Kolumbus sinna sattus. Kohalikud ravitsejad kasutasid seda oma ravi- ja võlujookide valmistamisel.

Kasutamine
----------

Spetsiifilise lõhna ja maitse tõttu sobib rumm kokteilidesse ning küpsetiste ja maiustuste maitsestamiseks. Klassikaline rummiretsept on rummikompott: rummi sisse pannakse maitsestuma marju ja puuvilju. Kompotti süüakse jäätise ja vahukoorega või vahvlite kõrvale. Rummiga maitsestatakse ka kohvi ja teed. Parimad kaaslased rummile on vanill, kaneel, apelsinid, nelk, kardemon, tähtaniis ja ingver. Just need ja rumm kuuluvad mitme jõulujoogi koostisse.

Vaata ka
--------

* Valge rumm

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Rumm** |

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Rumm** |
Toscana kapiteelidega *spolia-*sambad toetamas arkaade võlvideta pseudobasiilikas, 9. sajandil ehitatud São Pedro de Lourosa kirikus. Foto 1930. aastatest
**Eelromaani kunst** on ühendav mõiste Euroopas 5. sajandist, Merovingide dünastia algusest kuni 11. sajandini, romaani kunsti üle-euroopalise väljakujunemiseni käibinud arhitektuurile ja teistele kunstiliikidele. Seda kunstiperioodi iseloomustab klassikalise, eelkõige hilisantiikse Rooma, samuti varakristliku kunsti teemade ja kujundite segunemine, osalt Bütsantsi vahendusel, barbarirahvaste (esmajoones germaanlaste) kunsti elementidega ja nendest uuendusliku stiili kujunemine. 

Algusperioodil võib osaliselt kattuda rahvasterännuaja kunstiga. Palju eelromaani kunstile iseloomulikku esineb selginenud kujul hilisemas romaani kunstis.

Piirkondlikud stiilid
---------------------

* iiri-anglosaksi kunst ja anglosaksi arhitektuur ning kunst Briti saartel
* merovingide ja karolingide kunst Frangi riigis
* ottode kunst praeguse Saksamaa territooriumil
* läänegootide kunst ja Astuuria arhitektuur ning kunst Pürenee poolsaarel
* langobardide kunst Kataloonias, Aragonis ja Põhja-Itaalias
* Horvaatia eelromaani arhitektuur ja kunst

Viited
------

1. ↑
2. ↑
| Viinhape |
| --- |
| Viinhape |
| Teised nimetused | 2,3-dihüdroksübutaandihape (IUPAC)
dihüdroksüsuksiinhape |
| Keemiline valem | HOOC-CH(OH)-CH(OH)-COOH |
| CAS-number | 526-83-0 |
| Välimus | valge pulber |
| Molaarmass | 150,087 g/mol |
| Tihedus | 1,79 g/cm3 |
| Lahustuvus vees | 133 g/100 ml (20°C) |
| Lahustuvus | metanool, etanool, 1-propanool, glütserool |
| Sulamistemperatuur | 171-174 °C L- või D-viinhape; 206°C DL, ratsemaat;
165-166°C meso-, veevaba; 146-148°C meso-, hüdraat  |
| Omadused | ärritab, toidulisaaine E334, hapu, antioksüdant |
|

**Viinhape** (ehk 2,3-dihüdroksübutaandihape) on orgaaniline hape, mida leidub paljude puuviljade mahlas (viinamarjamahl) ja veinides ning seda lisatakse toiduainetele (E334) hapu maitse tugevdamiseks ja antioksüdandina. 

Viinhappe keemiline valem on HOOC-CH(OH)-CH(OH)-COOH. See on vees lahustuv valge kristalne aine. Kuulub see kahealuseliste karboksüülhapete klassi, molekulis on kaks kiraalsuskeset, mistõttu saab esineda erinevate stereoisomeeridena, kuid looduses esineb (+)-viinhape. Viinhappe soolasid nimetatakse **tartraat**ideks ja neid kasutatakse meditsiinis.

Viinhappe keemiat
-----------------

Viinhape eraldati esmakordselt umbes aastal 800 AD kaaliumtartraadist HOOC(CHOH)2COOK, mis sadeneb veinist ja on tuntud kui viinakivi.

Viinhappe molekulis on kaks kiraalsuskeset, mistõttu esinevad neli modifikatsiooni: D-(-)- ehk (*R,R*)-viinhape, L-(+)- ehk (*S,S*)-viinhape, kahe eelmise ratseemiline segu ja meso- ehk (*R,S*)-viinhape. Viinhappe enantiomeerid (D- või L-) on olulised orgaanilise sünteesi lähteained teiste kiraalsete molekulide sünteesimisel.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  |  |  |
| viinhape (looduslik)L-(+)-viinhape | D-(-)-viinhape | mesoviinhape |
| (1:1)DL-viinhape"ratsemaat" |  |

Vaata ka
--------

* Karboksüülhapped
* Stereoisomeer
W.H. Perkini poja kiri, millega on kaasas tükk aniliinlillaga värvitud siidi
Aniliinlilla värvinäidis puuvillasel lõngal Dresdeni ülikooli ajalooliste värvainete kollektsioonis
Kuninganna Victoria aniliinlillas kleidis oma tütre printsess Victoria laulatusel J. Phillipi maalil, 1858
**Aniliinlilla** ehk **Perkini lilla** (inglise keeles *mauveine* ja *Perkin's purple*) oli esimene sünteesitud aniliinvärv ajaloos, millega sai kangastele anda püsiva erklilla värvitooni.

Ajaloost
--------

Keemiaüliõpilane William Henry Perkin lõi värvaine juhuslikult 1856. aastal, kui püüdis sünteesida aniliinist malaariaravimit hiniini. Perkin sai avastuse tähtsusest aru ja patenteeris värvaine valmistamise protsessi. Aniliinlilla läks masstootmisse ja elas moemaailmas üle tohutu populaarsuse. Perkin algul ristis oma värvaine kuulsa ajaloolise eeskuju Tüürose purpuri järgi, kuid otsustas hiljem moodsa prantsuskeelse sõna *mauve* 'kassinaerililla' kasuks.

Et moekaup jõudis ruttu ka Eestimaale, näitab 1870. aasta novembrikuu Postimehes avaldatud Krameri apteegi kuulutus. Kuulutuse tekst teatab, et apteegist saab osta igasuguseid värve, sealhulgas "anilini lilla wärwi; anilini wärw saab pulwris, kui ka weddelalt müdud".

Omadused
--------

Värvaine on peaaegu musta värvi pulber, vees lahustumatu, kuid lahustub etanoolis. Aine CAS-number on 6373-22-4. Aluste ja hapete toimele vastupidav. Värvimisomadused väga head, eriti puuvilla- ja siidikiududel.

Vaata ka
--------

* Fuksiin

Viited
------

1. ↑
2. ↑  J. Prisco. The color purple: How an accidental discovery changed fashion forever. CNN, 29th August 2017
3. ↑  Eesti Postimees ehk Näddalaleht : ma- ja linnarahvale, nr. 47, 25. november 1870

Välislingid
-----------

* W. H. Perkin. LXXIV.– On mauveine and allied colouring matters. – J. Chem. Soc. Trans. 1879: 717–732
* J. Prisco. The color purple: How an accidental discovery changed fashion forever. CNN, 29th August 2017
* B. García Visos. Mauve: the History of the Colour that Revolutionized the World. – BBVA Open Mind (blog)
* J. Hicks. William Henry Perkin and the World's First Synthetic Dye. – Science and Industry Museum (blog)
* Sirelilillat saatis tohutu edu. Tartu Postimees, 12. veebruar 2007
* M. Kärginen-Kivi. Aniliinlilla kümnend rannakülas: Anna Leedu kostüümi lugu. – Rannarahva Muuseumi ajaloo blogi
* Aniliinlillaga värvitud kangast päevakleit 1873. aastast Victoria ja Alberti Muuseumis

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Aniliinlilla** |
**Rumiko Takahashi** (jaapani keeles 高橋 留美子 *Takahashi Rumiko*, sündinud 10. oktoobril 1957 Niigatas) on Jaapani üks kõige tunnustatum ja enim teeniv mangakirjanik. Tema mangade tegevustik toimub ulmelises, peamiselt imeulme maailmas ning on tihedas seoses kaasajaga, peamisteks tegelasteks on jaapani mütoloogiast pärinevad üleloomulikud olendid ja võitluskunstide meistrid. Takahashi on üks harvadest naiskunstnikest, kes loob shōnen-, st poistemangasid, lugude kandvaks motiiviks on armastus ja seda palistavad olmenaljad.

Tema mangakarjäär algas 1978. aastal, mil ta pälvis Shogakukani võistlusel tunnustuse üheosalise "Need isekad tulnukad" (jp k 勝手なやつら *Katte na yatsura*) eest ning avaldas Weekly Shōnen Sundays oma esimese sarja "Tüütuse tulnukad" (jp k うる星やつら *Urusei na yatsura*), mille eest pälvis 1980. aastal Shogakukani peaauhinna poistemanga kategoorias. Sama auhinna sai ta 2001. aastal Inuyasha eest, 2019. aastal sai ta Grand Prix de la ville d'Angoulême auhinna, olles ajaloos teine jaapanlane ja naine, kes on selle pälvinud.

Takahashi mangade ainetel ja tema osalusel on loodud hulganisti anime-seriaale nagu näiteks romantiline "Maison Ikkoku" (jp k めぞん一刻 *Mezon ikkoku*), õudusulme valda kuuluvate "Näkilugude" (jp k 人魚シリーズ *Ningyo shirīzu*) põhjal "Näkimets" (jp k 人魚の森 *Ningyo no mori*) ja "Näkiverme" (jp k 人魚の傷 *Ningyo no kizu*), koomiline "Ranma ½" (jp k らんま½ *Ranma ni-bun no ichi*) ja stiililiselt nende kolme motiive ühendav "Inu-Yasha" (jp k 犬夜叉).

Takahashi on esimene naine, kes on osutunud edukaks poisslaste-manga loojaks, kuid tema looming on populaarne kõigi sugude hulgas ning seda on eri keeltes ringluses hinnanguliselt 200 miljoni eksemplari ringis. Tema karakterid on sageli vastuolulised ning arenevad, pole ühemõtteliselt head ega halvad, koomiliste elementide abil ületavad karakterid ootuspäraste soorollide piire.

Viited
------

1. ↑  Jennifer Sherman (15. märts 2017). "Rumiko Takahashi's Manga Top 200 Million Copies in Print Worldwide". *Anime News Network*. Vaadatud 9. august 2020.
Viimsi valla vapp
**Viimsi valla vapp** on Harju maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Viimsi valla vapp.

Vapp on kinnitatud 27. augustil 1993.

Vapi autor on Tõnis Soop.

Vapi kirjeldus
--------------

Sinise kilbi ülaservast lähtuv allasuunatud V-kujuline teravik toetub lainelõikelisele vardale - kõik hõbedased. Vapitüvi on must.

Põhjendus
---------

Viimsi vapi värvid must ja sinine vastavad riigilipu värvidele. Vapil olev sinine tähendab merd. Hõbedane lainelõikeline joon sümboliseerib nii laineharju kui ka kaldale loksuvat vahust lainet - ühel pool meri, teisel pool maa. Valla vapi keskel on kujutatud V-kujulist noolt, mis üheltpoolt viitab Viimsile, teisalt kujutab see laineharjal sõitvat paati või laeva või ka randuva paadi nina.

Vapi kasutamise kord
--------------------

1. Valla vappi võib kasutada vallavolikogu, vallavalitsuse ja tema struktuuriüksuste, pitsatitel, dokumentidel, siltidel, trükistel ning suveniiridel, samuti panna üles nende ruumides.
2. Muudel juhtude võib valla vappi kasutada ainult vallavalitsuse loal ja tingimustel.
3. Valla vapi kujutisega pitsat on ringi kujuline, mille keskel on kilbita valla vapp ja äärel kasutaja nimi. Pitsati läbimõõt on 3,5 cm.

Valla vapi näidis asub vallakantseleis.

Vaata ka
--------

* Viimsi valla lipp
* Harju maakond

Välislingid
-----------

* Viimsi valla sümboolika valla kodulehel
* Omavalitsuste sümbolid Riigikantselei lehel - Viimsi vald.
**Vladimir Antonov-Ovsejenko**, tegelik nimi **Vladimir Ovsejenko** (9. vkj/21. märts 1883 Tšernigov, Venemaa keisririik – 10. veebruar 1938 Moskva NSV Liit) oli Venemaa poliitik, Vene SFNV RKN liige.

Elulugu
-------

Vladimir Antonov-Ovsejenko osales revolutsioonilises liikumises 1901. aastast, ta osales Sevastopoli ülestõusus. Liitus Venemaa SDTP menševike fraktsiooniga, tegutses emigratsioonis Prantsusmaal, Pariisis koos Lev Trotskiga ajalehe Naše Slovo (*"Наше слово"*) toimetamisega. 

1917. aastal naasis ta Venemaale ja 1917. aasta juunis liitus VSDTP bolševike tiivaga. 1917. aasta Oktoobrirevolutsiooni ajal oli ta Petrogradis Petrogradi Sõja-Revolutsioonikomitee liige ning tema juhtimisel hõivati Venemaa Ajutise Valitsuse residents Talvepalee ja vahistati Venemaa Ajutise Valitsuse liikmed.

Vladimir Antonov-Ovsejenko, 1917. aastal
Nõukogude Venemaal oli V. Antonov-Ovsejenko sovetivastase Tambovi ülestõusu ajal Ülevenemaalise Tööliste, Soldatite, Talupoegade ja Kasakate Saadikute Nõukogu Kesktäitevkomitee Tambovi kubermangu banditismivastase võitluse volitatud komisjoni esimees ning osales koos Punaarmee üksuste Mihhail Tuhhatševskiga sovetivastaste ülestõusnute kohtuvälise hukkamiste organiseerimisel. 

1934. aastast oli V. Antonov-Ovsejenko Vene SFNV prokurör, Hispaania kodusõja ajal oli Hispaanias Barcelonas NSV Liidu peakonsul. 

V. Antonov-Ovsejenko kutsuti Hispaaniast tagasi NSV Liitu ja vahistati 1937. aasta novembris ning hukati 1938. aastal.
**Vladimir Arhipov** (sündinud 26. septembril 1955) on Eesti poliitik.

Ta on lõpetanud 1975. aastal Tallinna Raudteetranspordi Tehnikumi tehnik-elektromehaaniku kvalifikatsiooniga.

Arhipov oli Rahvaliidu liige aastatel 2002–2008. 2008. aastast on ta Keskerakonna liige. 

Arhipov oli Maardu linnapea 1995–1996 ning uuesti 2016. aastast.

Arhipov kandideeris 1999. aasta Riigikogu valimistel Vene Erakonna Eestis nimekirjas ja sai 402 häält, kuid valituks ei osutunud.

2003. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta Eestimaa Rahvaliidu nimekirjas ja sai 153 häält, kuid valituks ei osutunud.

2011. aasta ja 2015. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta Keskerakonna nimekirjas ja sai vastavalt 531 ja 838 häält, kuid valituks ei osutunud.

2019. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta taas Keskerakonna nimekirjas ning osutus valituks (sai 944 häält). Ta loobus Riigikogu liikme kohast ning ei asunud ametisse. Tema asendusliikmena sai XIV Riigikogu liikmeks Kaido Höövelson.

Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 4 (Harju- (v.a Tallinn) ja Raplamaa) 1103 häält ning ei osutunud valituks.

Viited
------

1. ↑
2. ↑
Pervõi Baltiiski Kanal
**Pervõi Baltiiski Kanal** (lühend **PBK**; vene keeles Первый Балтийский канал, lühend ПБК) on Baltimaades nähtav venekeelne telekanal. See on oma nelja miljoni vaatajaga Baltimaade venekeelsete elanike seas populaarseim telekanal[*viide?*]. 

PBK on loodud Venemaa telekanali Pervõi Kanal (vene keeles Первый Канал) baasil. PBK alustas Baltimaades näitamist 4. septembril 2002.

2022. aasta veebruaris teatasid Elisa ja Telia telekanali edastuse lõpetamisest. Lätis on kanalile kehtestatud eetrikeeld.

Vaata ka
--------

* Nord Print OÜ

Viited
------

1. ↑   (vaadatud 12.03.2015)
2. ↑

Välislingid
-----------

* Kanalist Baltic Media Alliance kodulehel
* VE: PBK – Baltimaade venekeelne telekanal virumaa.ee, 30. oktoober 2003
* Telekanal PBK lõpetab saate „Eesti uudised" tootmise, töötajad koondatakse ERR, 6. märts 2020
* PBK emafirma mõisteti sanktsioonide rikkumises süüdi, Eesti ärimehelt mõisteti välja rekordtrahv Delfi, 5. veebruar 2022
Vladimir Bezobrazov
**Vladimir Bezobrazov** (vene keeles Владимир Михайлович Безобразов; 11. jaanuar 1857 – 17. september 1932 Nizza) oli vene kindral ja aastal 1906 Eestimaa kubermangus tegutsenud karistussalkade üldjuht.

Bezobrazov lõpetas aastal 1877 Paažikorpuse. Aastatel 1877–1878 võttis ta osa Vene-Türgi sõjast. 8. septembril 1896 määrati ta 9. Bugi ulaanipolgu komandöriks. Aastatel 1900–1904 oli Bezobrazov Tema Majesteedi keisrinna Maria Fjodorovna ratsakaardiväepolgu juht, 1904–1906 1. ratsakaardiväediviisi 1. brigaadi ülem, 1906–1909 ratsaväeohvitseride kooli juhataja. Aastatel 1909–1912 oli ta 2. ratsakaardiväediviisi juhataja, 1912–1915 kaardiväekorpuse ülem ning 1916. aastast kaardiväe vägede juhataja. 1917. aastal Bezobrazov arreteeriti, pärast bolševike võimuletulekut Venemaal läks ta Taani ja hiljem Prantsusmaale.

Tegevus Eestis
--------------

Bezobrazov saabus (komandeeriti Peterhofist 1. ratsakaardiväediviisi 1. brigaadist) Tallinna 20. detsembril 1905. Tema enda väitel laskis tema karistussalk maha 22 inimest ja ihunuhtlust sai 333 inimest; tagaselja mõisteti surma paarkümmend inimest. Ta pidas sõjaväljakohut, olles ise selle juht. Kohtupidamisel ei peetud kinni isegi mitte välikohtu nõuetest ega antud enda kaitsmiseks mingit võimalust.[*viide?*]

Viited
------

1. ↑  Mihkel Aitsam "1905. aasta revolutsioon ja selle ohvrid Eestis" Tartu, 2011
Viinakari lõunatooder 2010. aastal. Taamal Ahelaiu lääneosa.
**Viinakari** on kari (madal) Väinameres Hiiumaa laidude ja Muhu vahel.

Kari geograafilised koordinaadid on 58°42,8′N 23°10,0′E. Kari on kitsapiiriline.

Viinakari vähim sügavus on 1,2 meetrit.

Kari asukohta märgib Viinakari lõunatooder, mis on varustatud helkuri, radaripeegeldiga. Meremärgi tipus on kaks musta koonust, mille teravad tipud on suunatud alla. Tooder on paigutatud ohtlikult madalast kohast lõunasse. See on vees 1. maist 1. novembrini, kusjuures igal konkreetsel aastal paigaldatakse või võetakse välja erineval ajal.

Ajalooliselt on Viinakari tähistatud ka Viinakari tulepoiga, mis paigaldati esmakordselt 1925. Tulepoi oli vees koos toodriga. 1927. aasta lootsiraamat märgib tulepoi ligikaudseteks geograafilisteks koordinaatideks 58°42,6′N 23°10′E. Poi oli punane, küljel kiri "E. V. № 129", tipus latern kiiresti plinkiva automaattulega.

Hiiu väina laevatee kulgeb Viinakarist lõuna poolt.

Väinakari on madal Kassari lahes, Viinakarist 6 kilomeetrit läänes.

Viited
------

1. 1 2  *Eesti lootsiraamat*. Veeteede Amet, 2007, lk 147
2. 1 2  Johan Mey. *Eesti loots: meresõidu ja lootsiasjanduse käsiraamat: hüdrograafiline kirjeldus Eesti rannikust ja merest*, Tallinn 1927, lk 173
3. ↑  Viinakari lõunatooder Veeteede Ameti andmebaasis[*alaline kõdulink*]