recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kairiai** on alev Leedus Šiauliai rajoonis, Kairiai valla halduskeskus. Alev asub samanimelise järve kaldal.

Kairiais on põhikool ja raamatukogu. Vaatamisväärsused on aastal 1836 püstitatud katoliku kirik ja looduskaitsealune põline saar.

Ajalugu
-------

Asulat on esimest korda mainitud XVII sajandi keskel. Kairiai hakkas kasvama XVIII sajandi teisel poolel; aastal 1792 sai asula endale kiriku. Aastal 1820 rajati sinna mõis, mis kuulus aastani 1917 Zubovitele, seejärel aga A. Štrauchmanile. XIX sajandi lõpus püstitati mõisa juurde saun, mis aastal 1999 ehitati ümber kohalikuks kultuurikeskuseks. Aastal 1904 kogunes mõisa ligi 300 Leedu avaliku elu tegelast, et tähistada leedukeelsete raamatute ladina tähestikus avaldamise keelu lõppu; sellel üritusel osalesid teiste seas ka Jonas Jablonskis, Šatrijos Ragana, Juozas Tumas-Vaižgantas ja Povilas Višinskis.

Praegune kirik valmis aastal 1836, seda laiendati aastal 1904. Teise maailmasõja ajal sai kirik kannatada, see taastati aastal 1959. Kiriku torn valmis aastal 2006.
Pärast teist maailmasõda tegutsesid alevi ümbruskonnas Leedu metsavennad. Nõukogude ajal oli Kairiai kohaliku kolhoosi keskasula, see tõi kaasa asula elanikkonna kiire kasvu. Aastal 1923 elas Kairiais 134 elanikku, aga aastal 1989 oli elanikke juba 1683. Aastaks 2001 oli elanike arv langenud ja Kairiais elas 1158 inimest.

Aastal 1956 avati Kairiais Šiauliai prügila, mis suleti aastal 2008.

Pilte
-----

* KairiaiKairiai
* Kairiai mõisa saunKairiai mõisa saun
* Kairiai järvKairiai järv
* Kairiai kirikKairiai kirik

Viited
------

1. ↑

Välislingid
-----------

 Kairiai – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Alev portaalis vietoves.Lt
**Leho Lumiste** (aastani 1933 **Leopold Johannes Soonberg**; 12. september 1906 Meeri vald – 29. juuni 1974 Kempten) oli eesti prosaist ja ajakirjanik.

Ta sündis Meeri vallas Tartumaal taluniku pojana, õppis Elva algkoolis ja Tartu tehnikagümnaasiumis, mille lõpetas aastal 1927. Aastast 1933 õppis ta Tartu Ülikooli usu- ja filosoofiateaduskonnas, viimases etnograafiat, eesti keelt ja kirjandust. Ta oli Üliõpilasseltsi "Ühendus" liige. 

1934. aastal mõisteti ta vahialuste raha omastamise pärast 1,5 aastaks vangiroodu

Ta töötas aastatel 1940–1941 Petserimaal kooliõpetajana.

Aastal 1944 põgenes ta Saksamaale. Aastast 1944 õppis ta Müncheni ülikoolis ajakirjandust ja ajakirjanduslikku psühholoogiat, saades *dr. phil* kraadi. Lääne-Saksamaal elades tegutses ta ajakirjanikuna, ta tegi kaastööd koguteostele ja eesti ajakirjandusele.

Leho Lumiste suri aastal 1974 Kemptenis (asub Baieris).

Ta on avaldanud rohkete fotodega kirjeldustekogud "Meie kodumaa" ja "Kaunis Eesti" (mõlemad Stockholmis 1963) ning ajaloolise romaani XIII sajandi alguse eestlastest "Killad külas" (Toronto, Kultuur 1971), milles kujutab peamiselt rahulikku elu ning Lemmu vanema lüüasaamist võitluses ristirüütlitega. Reisikirjade raamatutes "Atlandi aknal" (Geislingen 1965) ja "Päikese kutsel" (Toronto, Orto 1965) vaatleb paljusid Euroopa maid ning Iisraeli, pakkudes objektiivseid andmeid ning vältides isiklikke tundeavaldusi. Ta on avaldanud ka teiste kirjutatud või kogutud mälestustele ning kirjandusloolistele andmetele tuginevad bibliograafilised jutustused "Vargamäe Anton" (Toronto Orto 1968) ja "Alamuse Andres" (New York 1973), esimene Tammsaarest, teine Oskar Lutsust. Tema väärtuslikem raamat on "Eesti ajakirjanduse ajalugu" (Stockholm 1977), mis pakub senistest ülevaadetest rohkem infot, kuid nõukogude ajakirjandust käsitlev osa on pealiskaudne.

Viited
------

1. ↑  Jaan Isotamm. Nägija pimedate maal. Lk. 308.

Kirjandus
---------

* Eesti kirjanike leksikon. Eesti Raamat Tallinn 2000
* Millal sündis Leho Lumiste? Jaan Isotamm. Nägija pimedate maal. lk. 305–308.

Välislingid
-----------

* Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
**Klooga rand** on liivaluiteline supelrand Harju maakonnas Lääne-Harju vallas Kloogaranna külas. Rand jääb Lahepere lahe kaguossa. Klooga rand ja temaga piirnevad alad kuuluvad Natura 2000 võrgustikku.

Lahepere laht kaardil
Männimetsaga kaetud supelranda kasutati juba 19. sajandi lõpul. 1960 aasta suvel valmis piirkonda Klooga–Klooga-Ranna raudteelõik koos Klooga-Ranna raudteepeatusega (praegu Kloogaranna), mille ooteplatvorm jääb rannast umbes 50 meetri kaugusel. Lahe juurdepääs muutis Klooga ranna suvitajate seas populaarseks.

Käesoleval ajal on rand väheses kasutuses. Keila vallavalitsus algatas 2010. aastal koos Ettevõtluse Arendamise Sihtasutuse kaasrahastamisega projekti *"Kloogaranna rannapiirkonna väljaarendamise kava"* ranna korrastamiseks.

2021. aastal lõpetati rekonstrueerimistööde I etapp. 2022. aastal plaanitakse ehitada täiendavad 800 ruutmeetrit laudteid ning rajada juurde mängu- ja spordiväljakuid. Juulis 2023 ilmus Agu Veetamme koostatud raamat ranna ajaloost ning suvitamisest.

Klooga ranna piirkonna arhitektuur
----------------------------------

Rannas oli vetelpäästejaam (alles vaid algne NSV Liidu piirivalve 106. piirivalvesalga 11. piirivalvekordoni tehnilise vaatluse post Lahepere lahe ääres Kloogarannas, soditud torn), rannarestoran Kajakas (hävinud), rannavahendite laenutus-garderoob, 6 alalist müügikioski (enamus hävinud või maha jäetud), hulgaliselt laste liumägesid-kiikesid jm atraktsioone, palliplats.[*viide?*]

Viited
------

1. ↑  Asustust ja maakasutust suunavad keskkonnatingimused Harju Maavalitsuse arengu- ja planeeringuosakond, Tallinn 2003. Lk. 14
2. ↑  Leho Lõhmus. Elektriraudtee alustas kolme mootorvaguniga. Horisont, Nr. 6/2004
3. ↑  Tõnu Tammearu. Elektriraudtee Eestimaal alates 1924. Tänapäev 2009. 72-73
4. ↑  Klooga-Rand. Tallinna ja Harjumaa elektriraudtee
5. ↑  Keila vald paneb Kloogaranna tulevikuplaanid paika. Keila Leht nr 28, 21. august 2009
6. ↑  "Uuenenud Klooga rand loodab endise hiilguse tagasi saada" ERR, 27. juuni 2021

Välislingid
-----------

* Dannar Leitmaa. Mahajäetud Klooga rand mattub ametnike kempluses mustusesse. Eesti Päevaleht, 07. mai 2008
* Kerttu Kaldoja. Klooga rand loodetakse äratada uuele elule. Eesti Päevaleht, 16. juuli 2009
* Kloogarand. Olga Pealagi, 13. september 2009
* Klooga rannast sai eramaa: riieteta viibimine ja roojamine keelatud! TV3 Uudised/Õhtuleht 18. juuni 2010
**Annely Peebo** (neiuna **Annely Sarv**; sündinud 16. novembril 1971 Võhmas) on eesti päritolu Austria ooperilaulja (metsosopran).

Haridustee
----------

Ta on lõpetanud Tallinna Muusikakeskkooli, kus ta õppis koorijuhtimise eriala ja klaverimängu.

Seejärel õppis ta Viini Muusika ja Lavakunsti Ülikoolis (*Universität für Musik und darstellende Kunst Wien*) kammerlaulu Gerhard Kahry ja ooperilaulu Curt Malmi juhendamisel.

Karjäär
-------

Aastatel 1990–1994 laulis ta Eesti Filharmoonia Kammerkooris.

Aastal 1997 debüteeris ta "Rigolettos" Viini Riigiooperis (*Wiener Staatsoper*) ja kuulus samast aastast Viini Rahvaooperi (*Volksoper Wien*) püsikoosseisu. Alates 2005. aastast töötab ta vabakutselise lauljana.

Ta on laulnud ooperirolle koos Plácido Domingo, José Carrerase, Andrea Bocelli, Stefania Bonfadelli, Renato Brusoni ja paljude teistega. Samuti on teinud koostööd maailmakuulsate dirigentidega nagu Claudio Abbado, Neeme Järvi ja Paavo Järvi. 

Sügisel 2003 laulis Annely Peebo paavst Johannes Paulus II ametijuubeli – 25. aastapäeva puhul Vatikanis Beethoveni 9. sümfooniat. Teised tähtsündmused olid tema esinemine 2006. aasta jõulude ajal Viinis koos Juan Diego Flórezi ja Grace Bumbryga ning vabaõhu galakontserdid koos Andrea Bocelli (2003) ja José Carrerasega (2013) Tallinnas. 

Annely Peebo räägib viit keelt.

Tunnustus
---------

* 2022. aasta kevadel määras Austria president Annely Peebole Kammersängeri tiitli (esimene eestlasest naislaulja)

Televisioon
-----------

Ta on mänginud auhinnatud Prantsusmaa muusikafilmis "Les leçons de ténèbres" ning koos Marko Matverega juhtinud 2002. aasta Eurovisiooni lauluvõistlust Tallinnas Saku Suurhallis.

Ooperirolle
-----------

* Benjamin Britten "Kruvipööre"
* Giuseppe Verdi "Rigoletto"
* Britten "Suveöö unenägu" (Hermia)
* Wolfgang Amadeus Mozart "Cosi fan tutte" (Dorabella)
* Mozart "Figaro pulm" (Cherubino )
* Mozart "Don Giovanni" (Donna Elvira)
* Georges Bizet "Carmen" (Mercedes)

Viited
------

1. ↑  "Volksoper Wien: Annely Peebo". Originaali arhiivikoopia seisuga 24. september 2008. Vaadatud 26. juulil 2014.

Välislingid
-----------

* Annely Peebo: professionaalid ei nuta Naised, 25. jaanuar 2008.
* Maris Meiessaar. Annely Peebo: õnn on meis alati olemas, EPL, 13. detsember 2008.
* Annely Peebo sai teise lapse!, Õhtuleht, 6. veebruar 2009.
* Riina Luik. Annely Peebo kuldne kesktee, Postimees, 16. november 2009.


‎
**Prak Sokhonn** (khmeeri keeles ប្រាក់ សុខុន; sündinud 3. mail 1954 Phnom Penhis) on Kambodža poliitik.

Aastatel 1972–1975 õppis ta Phnom Penhis õigusteadust. Prak Sokhonn asus Kambodža armee teenistusse 1979. aastal. 1979–1986 töötas ta Kambodža armee ajalehes ajakirjanikuna. 1986–1992 oli ta sama ajalehe asetoimetaja. 1989. omandas ta diplomi Ajakirjanike Õppe Rahvusvahelises Instituudis Budapestis. 1993. aastal töötas ta Kambodža armee infoteenistuse ülemana ja armee pressiesindajana. 1993. aastal omandas ta diplomi Rahvusvahelises Avaliku Halduse Instituudis Pariisis. 1993–1998 töötas ta Kambodža peaministri nõunikuna. 1999. aastal oli ta Kambodža suursaadik Prantsusmaal, Belgias, Hollandis, Austrias, Taanis, Rootsis, Soomes, Euroopa Liidus ja Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni juures Genfis. 2001. aastal omandas ta diplomi Diplomaatiliste ja Strateegiliste Uuringute Keskuses Pariisis. 2003–2013 töötas ta peaministri nõunikuna, Kambodža Ministrite Nõukogu büroo riigisekretärina ja ministrina peaministri käsutuses. 2013. aasta septembrist kuni 2016. aasta aprillini oli ta Kambodža posti- ja telekommunikatsiooni minister. Alates 2016. aasta aprillist on ta Kambodža välisasjade ja rahvusvahelise koostöö minister. 2018. aasta septembrist on ta ka Kambodža asepeaminister.

Viited
------

1. ↑  Prak Sokhonn. Curriculum Vitae Kingdom of Cambodia. Ministry of Foreign Affairs & International Cooperation
Kvaternaarne ammooniumkatioon
**Kvaternaarsed ammooniumkatioonid** R4N+ on positiivse laenguga kvaternaarsed (tetraalküül) ammooniumühendid. Erinevalt ammooniumioonist H4N+ ja primaarsetest, sekundaarsetest või tertsiaalsetest ammooniumkatioonidest, on kvaternaarsed ammooniumkatioonid püsiva laenguga, sõltumata lahuse pH-st. Kvaternaarsed ammooniumkatioonid esinevad **kvaternaarsete ammooniumsooladena** R4N+X -, see tähendab koos vastasanioonidega: halogeniid-, sulfaat- hüdroksüül- jm ioonidega.

Mitmed kvaternaarseid ammooniumsooli esineb ka looduses. Näiteks esinevad taimedes alkaloidid sooladena; füsioloogiliselt aktiivne oluline ühend on koliin [HOCH2CH2N(CH3)3]+OH- ja selle derivaadid. 
Ühendid R4N+OH - kuuluvad kvaternaarsete ammooniumaluste klassi.

Saamine ja kasutamine
---------------------

Põhiline kvaternaarsete ammooniumühendite saamise meetod on tertsiaalsete amiinide alküülimine alküülhalogeniididega:

R3N + R’X → [R3NR’] +X-

Paljusid kvaternaarseid ammooniumsooli saab eraldada kristalsete ühenditena.

Mahukamate asendusrühmadega tertsiaarsed amiinid on kergesti alküülitavad primaarsete halogeniididega (bensüül-, allüül- jt). Seda kasutatakse nende primaarsete halogeniidide selektiivseks eraldamiseks mingist segust ja vastavate hapnikderivaadide (aldehüüdid, estrid, eetrid) saamiseks – see on tuntud Sommelet' reaktsioonina.

Kvaternaarsed ammooniumsooli kasutatakse desinfitseerimisel, pindaktiivsete komponentidena, kiudmaterjale pehmendavate vahenditena jm.

Imidasooliumkatioon

Analoogsed ühendid
------------------

* tertsiaalsed ammooniumsoolad: RCH=NR’ + R’’X → [RCH=NR’R’’] +X-
* püridiiniumsoolad
* imidasooliumsoolad (kasutatakse ioonsete vedelikena)

Vaata ka
--------

* Ioonne vedelik
* Sommelet' reaktsioon
* Ooniumühendid
**Otakarid** (või *von Traungaud*) oli keskaegne dünastia, kes valitses aastatel 1056–1192 keiserlikku Steiermarki (hilisem Steiermargi hertsogkond).

Ajalugu
-------

Dünastia sai alguse Otakar I-st, kes oli tõenäoliselt Aribo (u. 850–909) poeg või väimees. Aribo oli Pannoonia markkrahv kuningas Arnulfi ajal. Otakar oli Steyri krahv Traungaus tänapäeva Ülem-Austrias. Ta võidi tappa koos markkrahv Luitpoldiga 907. aasta Pressburgi lahingus. Tema järglane, Chiemgau krahv Ottokar I (suri 1064. aastal), sai 1056. aastal Karantaania margi valitsejaks.

Karantaania mark, mis oli toona Kärnteni hertsogkonna alam, nimetati seejärel dünastia algse asukoha Steyri järgi Steiermargiks. 1180. aastal sai markkrahv Ottokar IV keiser Friedrich I Barbarossalt hertsogitiitli, rajades seejärel Steiermargi hertsogkonna. Kuid Otakaride valitsemine lõppes liini hääbumisega pärast hertsog Ottokari surma 1192. aastal. 1186. aasta Georgenbergi kokkuleppes oli ta lubanud, et tema maad lähevad Babenbergist Austria hertsogile Leopold V-le.

Vaata ka
--------

* Steiermark (mark)
* Ottokar
**Männi-juureürask** (*Hylastes brunneus*) on mardikaliik.

Levila
------

Neid võib kohata Euroopas (sh Eestis ja Soomes).

Kirjeldus
---------

Männi-juureürask on 4,5–5 mm pikkune mardikas.

Toitumine
---------

Nad toituvad peremeestaime, harilikult hariliku männi juurtest, aga nende söömakäike võib leida ka männitüvedel ja kändudel.

Paljunemine
-----------

Emane muneb männikändudesse. Munadest arenevad vastsed, kelle toidukäigud on enne nukkumist sagedasti männikoore all. Noored täiskasvanud männi-juureüraskid liiguvad kas noore männi juurde või kännu sisse sööma. Nad talvituvad täiskasvanud mardikana. Suguküpsuse saavutavad järgmisel suvel.

Juurekahjurina
--------------

Männi-juureüraskid toituvad noorte mändide juurtest. Kuna puu võib selle tagajärjel surra, peetakse männi-juureüraskit taimekahjuriks.

Viited
------

1. ↑  Männi-juureürask andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes (vaadatud 26.11.2016)

Välislingid
-----------

* Männi-juureürask andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes
* Sissekanne ADW-s
* Sissekanne Fauna Europaeae-s
* Sissekanne Forestry Images com-is
* Sissekanne MetINFO-s
Karboksürühm
Karboksüülhape
**Karboksürühm** ehk **karboksüülrühm** on orgaanilist hapet karboksüülhapet iseloomustav funktsionaalrühm, mida tähistatakse –C(=O)OH ehk –COOH ehk –CO2H.

Karboksürühm koosneb karbonüülrühmast ja hüdroksüülrühmast ning on karboksüülhappe molekuli osa, sest ei eksisteeri iseseisvalt. 

Kuna karbonüülrühm on elektronide aktseptor ja hüdroksüülrühm on elektronide doonor, siis need rühmad moodustavad kergesti vesiniksidemeid. Karboksüülhapete happelised omadused tulenevad elektrontiheduse nihkumisest karbonüülrühma hapniku aatomi poole ja O-H sideme polarisatsioonist.

Karboksüülhappe vesilahuses võib karboksürühm laguneda ja moodustada kaks iooni:

R-COOH <=> R-COO− + H+.
Kuid karboksüülhapped on nõrgad happed ja neutraalses vesilahuses nende molekulid üldiselt ei moodusta ioone. Näiteks etaanhappe molekulidest laguneb toatemperatuuril vesilahuses üksnes 0,02%. Seda arvu saab suurendada elektronegatiivsete lisandite abil. Etaanhape on omakorda karboksüülhapetest keemiliselt kõige aktiivsem, ülejäänud karboksüülhapetel on see arv veelgi väiksem.

Ühendeid, milles on kaks või kolm karboksürühma, nimetatakse vastavalt dikarboksüül- ja trikarboksüülhapeteks. Need esinevad looduses karboksüülhapetest märksa harvem.

Rühma –CH2–COOH nimetatakse **karboksümetüülrühm**.
**Kääpa** (2006. aastani *Saare*) on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas.

Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal oli küla Saare valla halduskeskus.

Küla on saanud nime juba nelisada aastat varem Kääpa nime kandnud talu järgi, viimane omakorda muistsete kääpakohtade tõttu.

Saare mõisale kuulunud piirkond on kandnud pikka aega ka Saare nime. Et mõis jäi praegusest külast siiski kaugele ja Saare-nimelisi kohti jääb piirkonda mitmeid, kannab pärast mitmeid põnevaid kohanime vangerdusi kohalike inimeste soovil asum uuesti Kääpa nime. 

Kääpa on olnud kunagisest Saare mõisast välja kasvanud vallakeskus, millega on liidetud eri perioodidel teisigi piirkondi. 

Küla läbib Kääpa jõgi, millel on roll Kalevipoja legendides. Kohalikud inimesed on rahvuseeposest lugu pidanud ja pannud legendid elama kohaliku identiteedi osana.[*viide?*]

Piirkonna ajaloosündmused on koondatud 2021. aastal ilmunud raamatusse „Saare vald 1866-2017". Kirja pani need Marika Jürgenson, kes toetus suurel määral kodu-uurija Viivi Lani elutööle. 

Külas on Kalevipoja muuseum.

Vaata ka
--------

* Alnavere

Viited
------

1. ↑  Maa-amet, vaadatud 21.11.2020.
2. ↑  Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020.
3. ↑  Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.

Välislingid
-----------

* Küla koduleht

| * v
* r
Mustvee valla asulad |
| --- |
| Linn | 

* Mustvee

 |  |
| Alevikud | 

* Avinurme
* Lohusuu

 |
| Külad | 

* Adraku
* Alekere
* Halliku
* Jaama
* Jõemetsa
* Kaasiku
* Kaevussaare
* Kallivere
* Kalmaküla
* Kasepää
* Kiisli
* Kiissa
* Koseveski
* Kõrve
* Kõrvemetsa
* Kõveriku
* Kärasi
* Kääpa
* Kükita
* Laekannu
* Lepiksaare
* Levala
* Maardla
* Maetsma
* Metsaküla
* Nautrasi
* Ninasi
* Nõmme
* Odivere
* Omedu
* Paadenurme
* Pedassaare
* Piilsi
* Putu
* Pällu
* Raadna
* Raja
* Ruskavere
* Saarjärve
* Separa
* Sirguvere
* Sälliksaare
* Tammessaare
* Tammispää
* Tarakvere
* Tiheda
* Tuulavere
* Ulvi
* Vadi
* Vanassaare
* Vassevere
* Veia
* Vilusi
* Voore
* Võtikvere
* Änniksaare

 |
**Vladimir Iljitš Berezin** (kuni 1868 **Vladimir Berezovski**, vene Владимир Ильич Березин; 1841 Poltava kubermang – 2. august 1900 Pariis) oli Venemaa insener, ettevõtja ja sillaehitaja. Tõeline riiginõunik (1884).

Haridustee
----------

Ta oli aadli päritolu. Ta lõpetas Orjoli Bahtini Kadetikorpuse allohvitseri auastmes (1859), seejärel astus sõjaväkke, kust 1862. aastal komandeeriti Peterburis asuvasse Nikolai inseneriakadeemiasse, mille ta lõpetas kiitusega 1864. aastal.

Töökäik
-------

1868. aastal asus sõjaväeinsener Berezin tööle Nikolai insenerikoolis ehitusmehaanika ja matemaatika õppejõuna. Sama aasta lõpul komandeeriti ta Kiievisse Amand Struve alluvusse Dnepri silla ehitusele (valmis 1870). Ta võttis osa ka Struve teise Dnepri silla rajamisest (Krementšukis, valmis 1872).

1875. aastaks, kui ta hakkas sildu ehitama töövõtukorras, oli ta juba jõudnud töötada inspektori, tööjuhataja ja ehituse ülemana. 1875. aastal lahkus ta sõjaväest ja astus Teedeministeeriumi teenistusse.

Väga viljakaks osutus Berezini koostöö inseneride Nikolai Beleljubski, Konstantin Mihhailovski ja Eugen Karl von Knorrega 1880. aastal käiku antud Aleksandri silla rajamisel üle Volga Sõzrani juures.

1880. aastal ülendas teedeminister Konstantin Possiet eruinsenerpolkovnik Berezini kolleegiuminõunikuks.

Aastatel 1881–1884 võttis Berezin osa Beleljubski projekti järgi kahekorruselise metallsilla ehitamisest üle Dnepri Jekaterinoslavi juures (Amuri sild). Töö käigus kasutati ära Aleksandri silla ehitusel juurutatud uuenduslikud Knorre ja Berezeni ehitustehnoloogiavõtted.

Aastatel 1884–1886 oli ta Teedeministeeriumi riigiraudteede osakonnas tehnilise nõukogu liige. Seejärel tegutses 10 aastat eraettevõtjana sillaehituse valdkonnas

Ta oli peatöövõtja rollis 1892–1897 ehitatud üle Obi jõe esimese raudteesilla ehitusel.

Krimmis
-------

1896. aastal läks ta erru ja asus naisega elama Jaltasse. 1897. aastal ostis maatüki Musta mere äärde Suuk-Susse. 

Kõrivähki haigestunud Berezin suri 2. augustil 1900 Pariisis pärast ebaõnnestunud operatsiooni.

Tunnustus
---------

Kolm kuud pärast Aleksandri silla käikuandmist (1880) kutsuti Berezin keiser Aleksander II pidulikule vastuvõtule, kus tsaar andis talle Püha Vladimiri ordeni 4. järgu.

Isiklikku
---------

1868. aastal astus ta õigeusku ja sai loa vahetada perekonnanime.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Мостостроение – его призвание. prometeus.nsc.ru
2. ↑  Березин Владимир Ильич. korenev.org
3. ↑  Березин Владимир Ильич. m-nsk.ru
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib keraamikast, ravimi kohta vaata Terra sigillata (ravim).* |

---

*Terra sigillata*
***Terra sigillata*** on teatud tüüpi keraamika pinnadekoor, selle loomiseks kasutatud tehnika kui ka selle tehnika rakendamise tulemusel sündinud esemete koondnimetus.

*Terra sigillata* viljelemine sai alguse Vana-Kreekas ja jätkus vahemikus 155 eKr–200 pKr Vana-Roomas. Tänapäeval on selle loomise meetodid taas avastatud ning see keraamika loomise viis on uuesti kasutusele võetud.

*Terra sigillata* Vana-Kreekas
------------------------------

*Terra sigillata* Vana-Roomast
Vana-Kreeka keraamikas võeti kasutusele äärmiselt peeneteraline savi, millest moodustati veega segades suspensioon, mida kanti keraamilistele esemetele.

Pärast poleeriti keraamikale kantud segu kõrgetasemeliselt ja teostati põletus, mille järel saavutas nõude pind sügava punaka värvitooni koos pehme läikega.

*Terra sigillata* Vana-Roomas
-----------------------------

*Terra sigillata* Vana-Roomast
Ka Vana-Roomas kasutati keraamiliste esemete loomisel *terra sigillata* tehnikat. Erinevalt kreeklastest võeti aga kasutusele uus meetod reljeefse dekoori saavutamiseks, mis seisnes varasema reljeefi pealekleepimise asemel vormi pressimises.

*Terra sigillata* tänapäeval
----------------------------

Tehnika, mille valmistusviisid olid unustusse vajunud, ärkas uuele elule 20. sajandi keskpaigas, kui Ameerika Ühendriikides leiti, et antiikseid savianumaid ei kata tundmatu koostisega glasuur, vaid eritöötluse läbiteinud savilobri. Tehti hulk katseid Kreekas leiduvate savidega ja taasavastati *terra sigillata* loomise meetodid.

Tänapäeval toimub nimetatud tehnika viljelemine natuke teistmoodi, kui see oli antiikajal. Näiteks kasutatakse pallsavi, mis on heade plastiliste omadustega ning savi ja vee segule lisatakse vedeldajana kaltsineeritud soodat, mitte aga puutuhast väljapestud potast nagu Vana-Kreekas.

Siiski on endiselt kogu protsessi eesmärgiks võimalikult peene savilobri saamine, kuigi selleks rakendatavaid meetodeid on mitmeid. Sest kui saadav savilobri ei ole piisavalt peeneteraline, et seda oleks võimalik pärast keraamilisele esemele kandmist kasvõi sõrmega läikima hõõruda, ei ole tegu *terra sigillata* tehnikaga.

Vaata ka
--------

* Angoob
* Arretiumi keraamika
* Vanakreeka keraamika

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Terra sigillata** |
**Jüri Leppik** (sündinud 5. juulil 1964) on eesti vandeadvokaat, Advokaadibüroo Leppik ja Partnerid asutaja ja partner.

Ta on lõpetanud 1983. aastal Tihemetsa Sovhoostehnikumi ja 1991. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduse alal.

Alates veebruarist 1992 on ta Eesti Advokatuuri liige, detsembrist 1994 vandeadvokaat. 1991. aastal oli ta Tallinna II Õigusnõuandla stažöör, aastatel 1991–1995 Vanalinna Advokaadibüroo advokaat, 1995–1997 vandeadvokaat Advokaadibüroos Aivar Pilv. 1997. aasta augustis asutas advokaadibüroo Leppik ja Partnerid.

Jüri Leppik on olnud tihedalt seotud Eesti Advokatuuri tegevuse ja juhtimisega. Eesti Advokatuuri juhatuse liige on ta olnud alates 2004. aastast. Ta on kolmandat ametiaega Eesti Advokatuuri juhatuse liige.[*viide?*]

Jüri Leppik tegeleb peamiselt tsiviilasjadega ja majandusõigusega seotud kriminaalasjadega. Muu hulgas on ta olnud kaitsja paljudes avalikkuse kõrgendatud huvi pälvinud kohtuasjades. Ta on esindanud näiteks Karoly Kirberit, Tarmo Pedjasaart, Tõnis Haavelit jt.

Artikleid
---------

* "Inimeste õigusteadvuse hävitamine", Eesti Päevaleht, 25. august 2006
* "Oportuniteet ei ole süüdimõistmine", Postimees, 16. juuli 2012

Välislingid
-----------

* Advokaadibüroo Leppik ja Partnerid koduleht
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on jumalanna kohta; maiustustetootja kohta vaata Laima (ettevõte); eesnime kohta vaata Laima (eesnimi)* |

---

**Laima** (ka **Laime**) on balti rahvaste muinasusundis ja mütoloogias saatusejumalanna.

Läti rahvausundis oli Laima õnne- ja saatusejumalanna ning ühtlasi inimese elukäigu, raseduse, sünnituse, kodu, pere, abielu ja surma valitseja. Teda on kujutletud ka kui saatuse personifikatsiooni – ebaõnne all kannatav inimene võis näiteks kiruda "oma Laimat". Laima koos Kārta ja Dēklaga (keda on nimetatud ka tema õdedeks) moodustasid saatusejumalannade kolmiku, milletaolisi on teistegi indoeuroopa rahvaste usundites (võrdluseks nornid, parkad, moirad). Samuti indoeuroopa ühispärandile iseloomulikult oli Laima saatusekuduja ning talle ohverdati kootud esemeid, riideribasid jms.

Leedu muinasusundis Laime (ka Laimė) oli õnne- ja abielujumalanna, kodukolde kaitsja, ka valguse ja pimeduse jumalanna. Tema sümboliks oli pärn ja sellel kukkuv kägu, ta võis ka ise esineda käo kujul. Laima/Laime kujuga olid ilmselt seotud ka linnuküünistega haldjad *laumed*, kes esinesid tihti kolme kaupa, abistasid virku ja karistasid laisku naisi ning olid osavad kudujad. Rahvaluules esinevad kohati Laime õdedena Giltinė, Dekla, Karta ja Magyla. Tihti esines Laime Leedu mütoloogias sünnituse ja vastsündinute kaitsjana ning tema paariliseks ja ühtlasi vastandiks oli surmajumalanna Giltinė.

Läti keeles *laime* ja leedu keeles *laimė* tähendab õnne. On oletatud, et balti algkeeles esines tüvi kujul *\*lam-*.
Tartu botaanikaaia rosaarium, 2011
**Rosaarium** ehk **roosiaed** on teaduslikul, õppe- või iluotstarbel rajatud aed, mille kollektsioon koosneb mitmesugustest roosisortidest ja kibuvitstest.

Ehkki Hiinas on roose kasvatatud üle tuhande aasta, sai tänapäevaste rosaariumide eelkäijaks Prantsuse keisrinna Joséphine de Beauharnaisi 1799–1814 rajatud aed Malmaisonis Prantsusmaal. Joséphine tõi Prantsusmaale nii aednikud kui ka roosid, rahastades arvukalt taimekogumisretki. Tema surma aegu 1814. aastal kasvas aias üle 250 roosisordi. Väidetavalt tõid tema taimekogujad Prantsusmaale ka ligi 200 muud taime, nende seas daalia. 

Eestis on rosaariumid näiteks Tallinna (650 sorti 31 sordirühmast) ja Tartu botaanikaaias (250 sorti), kuid neid on rajatud ka mõisate juurde. Rosaarium oli Tallinna Botaanikaaia esimene kollektsioon, mis rajati maastikuarhitekt Aleksander Niine projekti järgi kunagisse president Konstantin Pätsi talu marjaaeda 1964. aasta kevadel.

Viited
------

1. ↑  Charles & Brigid Quest-Ritson, "The Royal Horticultural Society Encyclopedia of Roses", Dorling Kindersley 2003, p. 8
2. ↑
3. ↑   Stirling Macaboy (editor, Tommy Cairns), "The Ultimate Rose Book", Abrams New York, 2007, p. 88-89
4. ↑  "Tallinna Botaanikaaia rosaarium". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. jaanuar 2012. Vaadatud 29. aprillil 2012.
5. ↑  Tartu Ülikooli Botaanikaaia rosaarium
6. ↑  "Tallinna Botaanikaaia rosaarium peab sünnipäeva" Bioneer.ee, 17. juuli 2009

Välislingid
-----------

* Tallinna Botaanikaaia rosaarium
* Tartu Ülikooli Botaanikaaia rosaarium
Gruusia kultuuriminister Nikoloz Rurua (vasakul) ja Rezo Tšeišvili (2009)
**Rezo Tšeišvili** (gruusia keeles რეზო ჭეიშვილი; 24. aprill 1933 Khuthaisi – 11. september 2015 Khuthaisi) oli gruusia kirjanik ja filmistsenarist.

Tšeišvili lõpetas 1959. aastal Thbilisi Riikliku Ülikooli gruusia filoloogia erialal.

Kirjandusega hakkas ta tegelema üliõpilasena. 

Ta on kirjutanud eri žanrites, sealhulgas romaane, jutustusi, novelle ja filmistsenaariume. 

Tema tuntuim töö on stsenaarium gruusia filmile "Sinised mäed" (film esilinastus 1984. aastal). NSV Liidus riiklikul tasandil pärjatud filmi näidati ka Cannes'i filmifestivalil.

Jutustused ja novellid
----------------------

Tšeišvili novelliloomingust võib nimetada kogusid "Tänavu suvel Tskaltubos" ja "Suits" ning novellitsüklit "Tuul kannab kaugelt muusikat".

Mitmetes kirjanduselu kajastavates novellides ja jutustustes on ta kujutanud satiiriliselt literaate ja kirjandustegelasi, kasutades ära ka välise koomika vahendeid. Selle hea näide "Sinised sillad". Selle novelli ainetel kirjutas ta hiljem menukaks osutunud filmistsenaariumi "Sinised mäed". 

Tšeišvili novelle on eesti keelde vahendanud tõlkija Merike Pau. 1983. aastal ilmus Loomingu Raamatukogu sarjas novellikogumik "Luca Pacioli viimased eluaastad".

Tunnustus
---------

* 1985 – NSV Liidu riiklik preemia filmile "Sinised mäed" (autorikollektiivi koosseisus)
* 1998 – Šotha Rusthaveli nimeline riiklik preemia
* 2012 – Kirjanduspreemia Saba kategoorias "Tõhusa panuse eest kirjandusse"

Viited
------

1. 1 2  რეზო ჭეიშვილი. nplg.gov.ge
2. ↑  Sinised mäed[*alaline kõdulink*]. 2015poff.ee
3. ↑  რეზო ჭეიშვილი. kvirispalitra.ge
4. 1 2  "Rezo Tšeišvili. Luca Pacioli viimased eluaastad". Loomingu Raamatukogu 50/1983. Lk 46.
5. ↑  შოთა რუსთაველის სახელობის პრემია. matsne.gov.gee
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib aadlikust; jalgpalluri kohta vaata artiklit Koffi Ndri Romaric.* |

---

**Romaric** (6. sajandi lõpp – 7. sajandi keskpaik, traditsiooniline surma-aasta 653) oli aadlik, kes elas Austraasias. Ta on katoliku pühak.

Kuninganna Brunhilde laskis tappa tema isa, jättes ta ilma ka maast. Romaric rändas kodutult ringi.

Hiljem oli ta pfaltskrahv Merovingide dünastiast kuninga Theudebert II õukonnas. 

Kui ta oli Frangi riigi kuninga Chlothar II jõukas õukondlane, kellel oli palju pärisorje, sai ta püha Amé mõjul pühendunud kristlaseks. Ta laskis pärisorjad vabaks. Ta hakkas järgima püha Columbanust, preestrit ja usujuhti, kes tegutses Luxeuil' kloostris ja jutlustas kloostrite rajamist kogu Frangi riigis. Kui Romaric astus sellesse kloostrisse, pöeti mungaks ka tema vabaks lastud pärisorje. Columbanuse mõjul ja püha Eustace'i heakskiidul rajas Romaric 620 koos oma sõbra püha Améga mees- ja naiskloostri, mis hiljem sai nimeks Remiremonti klooster (*Romarici Mons*). See klooster rajati Romaricile kuuluvale maale Habendumisse (Vosges), kui ta oli pfaltskrahv. 

Esimene abt oli püha Amé, kuid peagi sai abtiks püha Romaric, kes täitis neid kohustusi kolmekümne aasta jooksul kuni surmani. Üks esimesi munki Remiremonti kloostris oli Romarici sõber püha Arnulf Metzist, kes suri umbes 629 kloostri lähedal eraklas. Sellesse kloostrisse asusid ka püha Romarici tütred Azeltruda ja Zeberga, tütretütar Gebetruda ning tütrepoeg Adelphus.

Veidi aega enne surma sai Romaric teada, et tema vana sõbra Pippin Vanema poeg kavatseb noore printsi Dagobert II võimust ilma jätta. Ta läks Metzi, noomis Grimoaldi ning hoiatas teda toetanud aadlikke. Ta kuulati rahulikult ära ja saadeti kloostrisse tagasi. Kolme päeva pärast ta suri. 

Romarici kuulutas 3. detsembril 1049 pühakuks Leo IX. Tema mälestuspäev on 10. detsember või 8. detsember.

Tema elust on kirjutanud püha Amé.

Viited
------

1. 1 2  Martyrologium Romanum (Libreria Editrice Vaticana 2001 ISBN 88-209-7210-7)
2. ↑
Žeimiai mõisa peahoone
**Žeimiai mõis** (leedu *Žeimių dvaras*) on endine mõis Leedus Jonava rajoonis Žeimiai vallas Žeimiais.

Ajalugu
-------

1397. aastal andis Jogaila Žeimiai mõisa Skirgailale. Hiljem läks mõis Zaviszade valdusse. XVII sajandil hakkas mõis kuuluma Medekšadele. 1780. aastast oli mõis Kossakowskite (neist esimene oli Liivimaa piiskop Józef Kossakowski) omanduses.

Mõisakompleks
-------------

Mõisa ait
Mõisa klassitsistliku peahoone lasi ehitada D. Medekša, see valmis aastail 1676–1690. Pärast võõrandamist 1940. aastal töötas seal raamatukogu, hiljem oli see aga põllumajandustehnikumi hoone. Tänapäeval on see kultuurimälestisena kaitse all. Hoone on eravalduses; omanikul on kavatsus see restaureerida.

Mõisakompleksist on veel säilinud ait (varasem kontorihoone), XIX sajandi teisel poolel ehitatud jääkelder, samast ajast pärinevad teenijatemaja ja tall, XIX sajandi alguses ehitatud silotorn ja kabel. Üks kontorihoone hävis Esimese maailmasõja ajal. Mõisakompleksi juures paikneb park, mis sai oma praeguse ilme aastal 1907; selle väravate juures kasvavad kaks põlist pärnapuud. Park rajati XVIII sajandil barokse pargina, mis järgmisel sajandil metsapargiks ümber kujundati. Valdavalt kasvavad seal kuused, saared, vahtrad ja pärnad. Pargis on üks tiik. Pargist viib eemale 500 meetri pikkune pärnaallee.

Ait valmis XVIII sajandil. Aida fassaadil on kivi kirjaga "1893", see tähistab aastat, mil endine kontorihoone aidaks ümber ehitati. Aida fassaadi ehivad pilastrid, esimese korruse kohal paikneb antresool.

Kabeli lasi rajada T. Medekša ja see valmis 1768. aastal tema Bari konföderatsiooni poolt võidelnud poja mälestuseks.  Novembriülestõusu ajal kahtlustasid kohalikud elanikud, et mõisnik toetab venelasi, nii võtsid nad mehe kinni ja poosid kabeli juures üles. Hoone on kolmekorruseline ja kaheksanurkse põhiplaaniga; see on kultuurimälestisena riikliku kaitse all. 2014. aastal kabel restaureeriti ja elektrifitseeriti.

* Mõisa parkMõisa park
* Mõisa väravMõisa värav
* Mõisa kabelMõisa kabel

Viited
------

1. ↑  Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, Tom XIV (Worowo – Żyżyn) z 1895 r.
2. ↑
3. ↑  Bronius Kviklys. Mūsų Lietuva. II t. 458 lk.

Välislingid
-----------

* Sissekanne Leedu mõisate veebisaidil; skeem (*leedu keeles*)
* Sissekanne Leedu mõisate veebisaidil; fotod (*leedu keeles*)
* Mõisa koduleht
* Fotoreportaaž Žeimiai mõisast (*leedu keeles*)
Thomas Keneally
**Thomas Keneally** (ka **Tom Keneally**; sündinud 7. oktoobril 1935 Sydneys) on Austraalia kirjanik.

Keneally sai hariduse Sydneys. 

Tema tuntuim romaan on "Schindleri nimekiri", mis võitis Los Angeles Timesi ilukirjandusauhinna ja Bookeri auhinna 1982. aastal. Tema sulest pärinevad ka "Asmarasse. Ood Jimmie Blacksmithile" ja "Lendav kangelasklass", millega pälvis Sunday Expressi raamatu aastaauhinna.

Keneally töötab California Irvine'i ülikoolis kirjandusprofessorina. 

Ta on Austraalia Vabariikliku Liikumise, mille eesmärgiks on Suurbritanniaga konstitutsiooniliste suhete lõpetamine, esimees.

Teosed eesti keeles
-------------------

* "Schindleri nimekiri". Inglise keelest tõlkinud Ruth Annus. Kirjastus Kupar, Tallinn 1995, 380 lk; 2. trükk: sari "Eesti Päevalehe romaaniklassika", 2008

Kirjandus
---------

* Küllo Arjakas ""Schindleri nimekiri" raamatulettidel" – Pühapäevaleht 25. november 1995, lk 14

Välislingid
-----------

* Katre Talviste, "Hea sakslase müüt" – Postimees 5. veebruar 1996, lk 16
* Aivar Kull, "Mitmetahuline messias" – samas
* Peeter Olesk, Thomas Keneally "Schindleri nimekiri" – Eesti Päevaleht 11. juuli 2008, lk 20
**Lāzberģis** on küla (*skrajciems* ehk hajaküla) Lätis Alūksne piirkonnas Jaunalūksne vallas. Küla jääb piirkonna keskusest Alūksnest 8 ja Riiast 210 km kaugusele.

Külast lähevad läbi maanteed V389 ja V390. Lāzberģis asub merepinnast 190 meetri kõrgusel Alūksne järve kaldal. Seal asub Lāzberģise bussipeatus.

Külas kasvab kuus looduskaitsealust tamme (esimesel ümbermõõt 4,03 m, teisel kõrgus 20 m, kolmandal ümbermõõt 6,6 ja kõrgus 23,6 m, neljandal kõrgus 17,4 m, neljandal ümbermõõt 4,31 ja kõrgus 27,2 m, viiendal ümbermõõt 5,26 ja kõrgus 23,5 m).

Küla on kujunenud endise Wolffidele kuulunud Lāzberģi mõisa juurde. Mõisa häärber on arhitektuurimälestisena kohaliku kaitse all. Külas asuv Nametkalnsi linnamägi on arheoloogiamälestisena riikliku kaitse all.

2007. aastal oli külas 9 elanikku.

Vaata ka
--------

* Lāzberģise vald

Viited
------

1. ↑  Läti Ruumiandmete Agentuur
2. ↑  Autotransporta direcija
3. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
4. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija
5. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija

| * v
* r
Jaunalūksne valla asulad |
| --- |
| 
Adrakaši **·**  Beja **·**  Bērzukalns **·**  Bundzene **·**  Garasimi **·**  Garjuri **·**  Igaunīši **·**  Jurenski **·**  Kanaviņas **·**  **Kolberģis** **·**  Lāčudārzs **·**  Lāzberģis **·**  Lejasšķiņķi **·**  Mārtiņi **·**  Matisene **·**  Murjāņi **·**  Ploskums **·**  Putāni **·**  Rečiņi **·**  Saļņi **·**  Sauliķi **·**  Siseņi **·**  Skujas **·**  Stocene **·**  Struņķene **·**  Supes **·**  Tereški **·**  Vecputrene **·**  Vēverkalns **·**  Visikums |
**Tasuja Oja** (kuni 1936 **Benedikt Oskar Oja**; 23. juuli vkj / 4. august 1888 Kuivajõe, Kose kihelkond, Harjumaa – 19. november 1946 Leningradi oblast) oli eesti riigiteenija, poliitik ja kooliõpetaja.

Koolihariduse sai ta Peterburis. Eesti Vabariigi algusest peale oli ta kohaliku omavalitsuse ja riigi teenistuses. Ta oli Tallinna linna teenijate ühingu esimees ja aastast 1922 Ülemaalise asunikkude riigirentnikkude liidu esimees. Ta oli väljaande Asunik toimetaja.

Ta oli 18. juulist 1923 II Riigikogu liige (Arnold Schulbachi asemel), olles Tööerakonna rühma liige. 16. juunist 1926 oli ta III Riigikogu liige (Verner Liigi asemel). Ta astus Riigikogust 1. oktoobril 1928 tagasi, tema asemele asus Mihkel Hellman.

Nõukogude okupatsioonivõimud arreteerisid ta 9. detsembril 1944 Rannamõisas (ta oli Rannamõisas koolmeister) kui omakaitselase ning endise Asunike ja Riigirentnike Liidu esimehe. Talle mõisteti § 58-1a ja § 58-11 järgi 7-aastane vanglakaristus. Oja suri aastal 1946 Leningradi oblasti tapivanglas.

Tunnustus
---------

* 1936 Kotkaristi V klassi teenetemärk

Isiklikku
---------

Tema poeg oli raamatukoguteadlane ja poliitik Kalju Oja.

Viited
------

1. ↑  Eesti II Riigikogu. Tallinn, 1924
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. veebruar 2014. Vaadatud 9. detsembril 2011.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
3. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 13. detsember 2013. Vaadatud 9. detsembril 2011.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
4. ↑

Kirjandus
---------

* "Sünnipäevalapsi. Tasuja Oja 50-aastane". Päevaleht nr 207, 3. august 1938. Lk 6
**Saksa 11. armee** oli Saksa väliarmee teises maailmasõjas.

Ajalugu
-------

Aktiveeriti 2. oktoobril 1940. Rünnakut Nõukogude Liidu vastu alustas armee Rumeeniast. Vallutas Sevastopoli 1942. aastal. 21. novembril formeeriti ümber väegrupiks Don.

Moodustati uuesti 11. SS-tankiarmee ümbernimetamisega 26. jaanuaril 1945. Pommernis. Armee kapituleerus 21. aprillil 1945.

Komandörid
----------

* Eugen Ritter von Schobert (5.10.1940)
* Erich von Manstein (12.09.1941)

* Felix Steiner (28.01.1945)
* Walther Lucht (märts 1945)

Allunud väeosad
---------------

12. detsembril 1940

* XX korpus
* XXXXVI motoriseeritud korpus
* XXXXVII motoriseeritud korpus
* LII korpus

10. juunil 1941

* LIV korpus
* XXX korpus
* XI korpus
* 22. jalaväediviis
* 72. jalaväediviis

4. detsembril 1941

* XXXXII korpus
* Rumeenia mägikorpus
* XXX korpus
* LIV korpus

8. juunil 1942

* Rumeenia VII korpus
* XXXXII korpus
* XXX korpus
* Rumeenia mägikorpus
* LIV korpus

8. oktoobril 1942

* L korpus
* LIV korpus
* XXVI korpus
* XXX korpus
* 3. mägidiviis

12. aprill 1945

* LXVII korpus
* LXVI korpus (osad)
**STB-tüüpi kalalaev** (vene k: *18 метровый стальной траловый бот типа СТБ*, saksa k: *18 m Stahlkutter*) oli Ida-Saksamaal 1950-ndail Nõukogude Liidule sõjakahjude kompensatsioonina valmistatud väike kalalaev.

Ajalugu
-------

Eelkäijaks oli Ida-Saksamaal 1946-1951 valmistatud peamiselt puitmaterjalist *17-m-Kutter* ehk *Komposit-Fischutter 17,6 m - Typ D*, mis sarnanes väliskujult hilisema tüübiga. 

Kokku ehitati STB-tüüpi kalalaevu 1951-1956 kokku 291 tk, neist 272 Nõukogude Liidule. Alates 1950-ndatest kuni 1970-ndateni olid need Läänemerel ühed arvukamad ja tüüpilisemad nõukogude rannapüügi-kalalaevad. Seejärel tulid peale uuemad laevatüübid nagu näiteks projekt 657 PTS.

STB-st on ehitatud Eesti NSV-s ümber näiteks õppelaevad Juku ja Suurlaht ning lõbusõidulaev-reisilaev LuLu.

Kirjeldus
---------

Põhiandmeid:

* Pikkus: 18,25 m
* Laius: 5,22 m
* Süvis: 2 m
* Peamasin: S4 DV 224 või 6NVD 24
* Kiirus: 7-8 sõlme
* Meeskond: 5-6

Välislingid
-----------

* Soviet-trawler.narod.ru
Charles Taylor 2019
**Charles Margrave Taylor** (sündinud 5. novembril 1931 Montréalis) on Kanada filosoof. Ta on pälvinud Kyōto auhinna ning Templetoni auhinna, ta on Kanada Ordu liige (CC), Quebeci Rahvusordu suurohvitser (GOQ) ja Kanada Kuningliku Seltsi liige (FRSC).

Taylor lõpetas 1952. aastal McGilli Ülikooli ajaloo erialal ning 1955. aastal Oxfordi Ülikooli politoloogia, filosoofia ja majanduse erialal. Ta kaitses Oxfordi Ülikoolis 1960. aastal magistrikraadi ning 1961. aastal doktorikraadi.

Charles Taylor töötab McGilli Ülikooli filosoofiaosakonnas. Tema uurimisteemade hulka kuuluvad poliitiline filosoofia, sotsiaalteaduste filosoofia, moraalifilosoofia, keelefilosoofia, tähendusteooriad, lääne poliitiline kultuur jm.

Tunnustus
---------

* 2007 – Templetoni auhind

Teoseid
-------

* 1964. *The Explanation of Behaviour*. London: Routledge and Kegan Paul.
* 1991. *The Ethics of Authenticity*. Harvard University Press.
* 2016. *The Language Animal: The Full Shape of the Human Linguistic Capacity*. Cambridge: Belknap Press of Harvard University Press.

### Eesti keeles

* Taylor, Charles 2000. *Autentsuse eetika*. (Väljataga, Märt, tlk.). Tallinn: Hortus Litterarum.

Välislingid
-----------

* Charles Taylor McGilli Ülikooli lehel
**Līguti** on küla (*mazciems*) Lätis Lõuna-Kuramaa piirkonna Durbe vallas,

Küla asub valla põhjaosas merepinnast 35 meetri kõrgusel Durbe järve idakaldal. Līguti jääb endisest piirkonna keskusest Lieģist 4,5 ja Riiast 191 kilomeetri kaugusele. Aastani 2021 kuulus küla Durbe piirkonda.

Asula tekkis endise Līguti mõisa (*Ligutten*) keskuse juurde. Mõisavalitseja maja on riikliku kaitse all olev kultuurimälestis.

Looduskaitse all on külas kasvavad pärnad ümbermõõtudega 4.12, 4.26 ja 3.82 meetrit, tammed ümbermõõtudega 5.26, 4.05, 4.33, 4.8, 4.47, 4.77, 5.24, 5.28, 4.52, 4.37, 4.8, 4.4 5.3 ning 5.29 meetrit, saar ümbermõõduga 3.88 meetrit, harilik pöök ümbermõõduga 3.18 meetrit ja valgepöögid ümbermõõtudega 2.12, 1.95, 1.69, 2.34, 1.82, 1.6, 1.96, 2.84 ning 1.93 meetrit.

Aastal 2005 oli külas elanikke 27.

Viited
------

1. ↑  Vietvārdu datubāze
2. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts
3. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS

| * v
* r
Durbe valla asulad |
| --- |
| 
Krupmuiža **·**  Līguti **·**  Padones skola **·**  Prāmciems |
Helilooja Age Veeroos, 2023. Foto: Harri Rospu.
**Age Veeroos** (1998–2009 **Age Hirv**; sündinud 11. mail 1973 Võrus) on eesti helilooja. 

1998. aastal lõpetas Age Veeroos Tartu Ülikooli saksa filoloogia erialal, 1993/1994 õppis kirjandust Göttingeni ülikoolis. Muusikahariduse omandas ta Heino Elleri Muusikakoolis, kus õppis 1996–1998 kompositsiooni, ja Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias Helena Tulve ja Eino Tambergi juhendamisel, kaitstes 2006. aastal magistrikraadi *cum laude*, lisaks täiendas end 2005-2006 Karlsruhe kõrgemas muusikakoolis Wolfgang Rihmi käe all. EMTAs on Age Veeroos läbinud ka doktoriõppe programmi, käsil on doktoritöö poogenpillide *sul ponticello* rollist muusika kõlalistes protsessides.

Aastal 2008 valmis Veeroosil lühiooper "Tuleloitsija". Ooperit etendati 2008. ja 2009. aastal Tallinnas Kanuti Gildi saalis. Libreto kirjutas Veeroos ise August Gailiti novelli "Punased hobused" järgi. Lavastas Liis Kolle, dirigeeris Risto Joost, esitasid EAMT solistid ja ansambel..

2003. aastast kuulub Age Veeroos Eesti Heliloojate Liitu.

Tunnustus
---------

* 2023 Lepo Sumera nimeline heliloomingu preemia
* 2020 nomineeriti Age Veeroosi löökpilliteos "Ma olen suur kuu su silmapiiril" Euroopa Heliloojate ja Laulukirjutajate Ühenduse (ECSA) 17. Euroopa Kaasaegsete Heliloojate Orkestri (ECCO) kontserdi rahvusvahelisel hääletusel, teos osutus valituks ning kõlas 2021 veebiülekandes ansambli Slagwerk Den Haag liikme Joey Marijs' esituses
* 2010 koos kuueliikmelise meeskonnaga peavõit Berliini Kaasaegse Ooperi (Zeitgenössische Oper Berlin) muusikateatri projekti konkursil Operare 2010; ooper "Grid" etendus Berliinis 2011. aastal

Isiklikku
---------

Ta on olnud abielus luuletaja Indrek Hirvega.[*viide?*]

Viited
------

1. 1 2 3 4  "Lepo Sumera heliloomingu preemia pälvis Age Veeroos", ERR/ETV "Aktuaalne kaamera", 16.07.2023 (vaadatud 03.09.2023)
2. 1 2  Age Veeroos Eesti Heliloojate Liidu kodulehel (vaadatud 03.09.2023)

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Age Veeroos** |

* Age Veeroos Eesti Muusika Infokeskuses
* Age Veeroos Eesti Heliloojate Liidu kodulehel
* "Vastab Age Veeroos", Teater. Muusika. Kino, juuli-august 2023 (intervjueeris Laur Kaunissaare)
* "Age Veeroosi ansambliteos kanti ette Viini Kontserdimajas", Eesti Heliloojate Liit, 19. juuni 2023
Erasmus Grasseri nikerdatud moriskitantsija (koopia) Müncheni vana raekoja saalis
Moriskitants, hispaania keeles *danza morisca*, Christoph Weiditzi "Trachtenbuchis", lk 107-108. 1530. aastad. Tekstid juures *"Allso dantzen die morystgen mit ain ander schnölle mit den Fingern dar zue* 'nii tantsisid moriskid kiiresti sõrmedega sinna juurde', *"das Ist das moristgis dantz spil schre… dar zu wie die kelber"* 'See on moriski tantsumäng röök.../isid/ sinna juurde nagu vasikad'
Jacques Callot' ofort sarjast "Balli di sfessania"
**Moriskitants** ehk **moresk** või **morisk** (itaalia keeles *moresca*, hispaania keeles *morisca* 'mauri-'; moriskideks nimetati Hispaanias ristitud maure) oli hiliskeskajal ja varauusajal levinud eksootilise karakteriga lavatants, mille levik tagasivaatavalt laseb selle lähted paigutada 15. sajandi õukonnakultuuri ning see kuulub pigem renessansi ilmingute hulka.

Ajaloost
--------

Lavakostüümides ja muusikas oli olemas eksootiline "mauripärane" element ja tants võis endast kujutada stiliseeritud võitlust mauride ja kristlaste vahel, mis lähtus 15. sajandi sõjasündmustest Hispaanias, kuid teatud jooned moreskis näivad olevat palju vanema algupäraga. Nägude mustaks värvimine, ohtrad kellukesed rõivaste küljes, Narri tegelaskuju, kes mõnikord esines naiseks rõivastatud mehena ja mäng mõõkadega on lasknud saksa päritoluga ameerika musikoloogil Curt Sachsil ja teistel liigitada moriski vanade viljakusriituste hulka. Inglismaal tantsitud morrist, mida on peetud moriski üheks variandiks ja millest on teateid juba 14. sajandist, iseloomustab enamiku nende elementide kasutamine.

15. sajandi lõpul, eriti Itaalias, tantsiti moriski karnevalirongkäikudes ja *intermedio*'tes. Olgugi et tantsu on kirjalike allikates mainitud sagelija seda võib nimetada üheks enimmainitud tantsuks, puuduvad sellest perioodist igasugused kirjeldused koreograafia kohta.

Thoinot Arbeau tantsukäsiraamatus "Orchésographie" (1588–1589) on öeldud, et mõned *morisque* tantsijaist värvisid oma näod mustaks, et sarnaneda mauridega, ja kandsid jalgade ümber kuljuseid.

Jacques Callot' graafiliste lehtede seeria "Balli di Sfessania", mis kujutab veidrate nimedega ja maskides tegelasi tantsimas groteskseid poose võttes, kujutavad samuti mitte niivõrd *commedia dell'arte* stseene, nagu arvab osa uurijaid, vaid moreskitantsu üht varianti, mida Napoli ja Malta murretes nimetati *sfessania*.

Muud
----

Sõna *moresca* on Itaalias kasutatud ka *villanella* sünonüümina kergekaalulise rahvaliku karakteriga laulu kohta (nii on Claudio Monteverdi ooperi "Orpheus" rõõmsameelne lõpupala pärast koori lauldud kokkuvõtet *moresca*).

Vaata ka
--------

* Morris

Viited
------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑  Morisques. – De Thoinot Arbeau. Orchesographie. lk 94–96
6. ↑