**Süstikkalad** (*Cephalachordata)* on algeliste keelikloomade (*Chordata)* alamhõimkond. 

Neil puudub kolju ja selgroo lülid, kuid neil on seljakeelik, mis tagab toe ja painduvuse. Süstikkaladel on voolujooneline keha, millel on selgelt eristuv pea, tüvi ja saba. Süstikkalad on biofiltraatorid. 

**Süstikkalad** (*Cephalochordata*) on primitiivsete keelikloomade alamhõimkond. 

Süstikkalad elavad enamasti põhja kaevunult madalates parasvöötme ja troopika meredes. 

Aasias kasutatakse süstikkalu laialdaselt toiduks ning seal söödetakse neid sageli ka koduloomadele. 

Süstikkalad on tähtsad zooloogia uurimisobjektid, sest nende päritolu võib selgust tuua selgroogsete põlvnemiskäigule.

Süstemaatika
------------

Traditsiooniliselt on süstikkalu käsitletud koljutute (*Acrania*) alamhõimkonnas, moodustades siis klassi süstikkalad (*Amphioxi*). Nüüdisajal moodustavad süstikkalad (*Cephalochordata*) omaette alamhõimkonna, kuhu kuulub üks klass – *Leptocardii* – ja kaks sugukonda: poolsüstikkalalased (*Asymmetronidae*) ja süstikkalalased (*Branchiostomidae*).

Morfoloogia
-----------

Olenedes liigist võivad süstikkalad olla 2.5 - 8 cm pikad. Branchiostoma belcheri ja B. lanceolatum liigid on suurimad. Kui aga suurus välja arvata, siis pole süstikkalade liikide vahel väliselt palju erinevusi. Peamiselt erinevad nad vastsete pigmendi ja müotoomide arvu poolest. Süstikkalad on värvi poolest roosakad poolläbipaistvad ja metallse läikega. Nende keha on nii pea kui saba poolt otsast teravnenud. Mööda süstikkala selga kulgeb madal seljauim, mis saba poolt muutub kõrgemaks ning ühildub saba ja anaaluimega. Kõhu all on näha lohku pärakuava ja atriopoori jaoks. Pea küljes on suulehtri ava koos väädikutega.

Anatoomia
---------

Süstikkalade kehas on mööda selga seljakeelik , mis tagab kalale vajaliku toe, struktuuri ja painduvuse mis omakorda võimaldab neuil liikuda. Süstikkaladel on kehas müotoomid ehk segmenteeritud lihasplokid, mis paiknevad mööda seljakeelikut. Seljakeelik on väljastpoolt kaetud tiheda kestaga, mis koosneb seljakeeliku rakkude eritusproduktidest. Seljakeeliku sisemine mass on tingitud kiulistest ketastest, mille vahel on vedelikuga täidetud vakuoolid. Süstikkalal on väga lihtsa ehitusega närvisüsteem, kuid tema närvisüsteem on paremini väljaarenenum kui ürgkeelikloomadel ja mantelloomadel. Kesknärvisüsteem koosneb seljaajust, mis paikneb seljakeeliku kohal, see on kogu keha ulatuses sama jäme, nii et eraldunud peaaju puudub.

Meeleelundid on samuti väga algelise ehitusega- keha pinnal, eriti väädikutel, paikneb rohkesti tundlikke meelerakke. Keha selgmisel vasakul küljel paikneb lohk, mis on kaetud ripsmeliste väädikutega, seda peetakse haisteelundiks ja selle täpsem nimetus on Köllieri lohk/lohuke. Hatscheki lohuke, mis on samasuguse ehitusega nagu Köllieri lohk, asetseb suulehtri laes ja täidab maitseelundi ülesannet.

Seedekulgla eripäraks on ripsme epiteelist vooderdis. Suulehtri põhjas on suuava, mis on ääristatud ringja kurru ehk purjega. Suuava viib neelu, mis ulatub peaaegu keha keskpaigani. Süstikkalal on üle 100 paari lõpuse pilusid, need asetsevad viltuselt neelu külgedel. Tänu ripsmelistele epiteelile liigub vesi läbi lõpusepilude peribranhiaalõõnde ja sealt edasi atriopoori mööda välja. Samal ajal kui vesi läbib rohkete veresoontega varustatud lõpusepilude vaheseinu, saab süstikkala hingata (märkimisväärselt ilma eriliste lõpusteta).

Süstikkaladel puudub süda, selle asemel pulseerib kõhuaort, mis viib hapniku rikast läbipaistvat verd kehas laiali.

Toitumine ja eluviis
--------------------

Süstkkalade toiduks on peamiselt ränivetikad, samuti ikkesvetikad, juurjagsed, infusoorid, radiolaarid, mantelloomade, okasnahksete, vähilaadsete ja teiste selgrootute munad ja vastsed. Süstikkalu leidub peamiselt subtroopilise ja troopilise veega rannikuelupaikades. Meeliselupaigaks on madal rannikuvesi liivase põhjaga. Suurem osa neist elavad substraadi alla mattunult, kus nad toituvad toidu filtreerimise viisil.

Levik
-----

Süstikkalad on laialt levinud Atlandi ookeanis, Euroopa rannikul (eriti Norras), Ameerika rannikul (näiteks Chesapeake’i lahes), Lõuna- Aafrikast ja Argentiinani, (La Plata), India Ookeanis, Vaikses ookeani ja Jaapani meres. Samuti leidub süstikkala Hokkaido idarannikust, Havai saartest ja Kaliforniast Lõuna-Austraalia, Uus-Meremaa ja Tšiilini. Mustas meres esineb euroopa süstikkala ehk *Branchiostoma* e. *Amphioxus* ja Jaapani meres aasia süstikkala ehk *Branchiostoma belcheri*. Süstikkalad elavad merede madalaveelistes rannikurajoonides, kus eelistavad liivase põhjaga alasid.

Paljunemine ja areng
--------------------

Süstikkalad sigivad kevadel, suvel ja sügisel. Mustas meres toimub sigimine mai lõpust kuni augusti alguseni. Pärast päikeseloojangut koevad emased väikesi küpseid marjateri, mille läbimõõt on 0,1 mm. Viljastatud marja ja vastsete arenemine toimub keskmises veekihis. Vastse periood kestab tavaliselt umbes kolm kuud. Esimese eluaasta lõpuks on ida-aasia süstikkala pikkus kuni 3 cm, teisel eluaastal 4 cm, kolmandal 6 cm ja neljandal 7 cm. Suguküpseks saavad süstikkalad teisel või kolmandal aastal. Süstikkala eluiga on üks kuni neli aastat.

Välislingid
-----------





1. 1 2 3 4 5 6   Pihu, E. 1979. Loomade elu, Valgus: Loomade elu, pp 17-19
2. 1 2  Linda Z. Holland, Nicholas D. Holland, 2021 Current Topics in Developmental Biology: "Chapter Four - Cephalochordates: A window into vertebrate origins,"
3. 1 2   S. Bertrand, João E. Carvalho, D. Dauga, N. Matentzoglu, V. Daric, Jr-Kai Yu, M. Schubert, H. Escrivá, 26.04.21 "The Ontology of the Amphioxus Anatomy and Life Cycle (AMPHX)"
4. 1 2 3 4 5 6 7  Aul J. & H. Ling 1969 Selgroogsete zooloogia, Valgus, pp 18-26.
5. 1 2  Putnam, N. Butts, T. Ferrier, D. et al. The amphioxus genome and the evolution of the chordate karyotype. Nature 453, 1064–1071 (2008).
6. 1 2 3  Naumov S. 1958 Selgroogsete zooloogia, Eesti riiklik kirjastus, pp 9-15.