recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Hoburästas** (*Turdus viscivorus*) on linnuliik rästaslaste sugukonnast rästa perekonnast.

Levila
------

Hoburästas on levinud Euroopas, Lääne-Siberis, Loode-Aafrikas ja Edela-Aasias.

Hoburästas on Eestis väikesearvuline haudelind, tema pesitsusaegset arvukust hinnatakse 25 000–35 000 paarile.

Välimus
-------

Ta on suur rästas, üldpikkusega 26–29 cm. Hoburästas on Eesti suurim rästas ja suuremaid laululinde vareslaste kõrval. Vanalinnu ülapool on hallikaspruun, veidi heledama päranipualaga. Alapool on valge või nõrgalt ookerkollakas ja kogu ulatuses tihedalt kirjatud suurte mustpruunide tähnidega, mis erinevalt laulurästast on puguala külgedel sageli sulandunud ühtseks tumedaks vööks. Tiivasulgedel on heledad äärised. Linnu laskudes on sageli näha äärmiste tüürsulgede valged tipud.
Noorlind sarnaneb vanalinnuga, kuid kogu ülapoolel on valkjaskollased rootriibud ja mustpruunid suletipud.

Lend
----

Hoburästa lend on lainjas, liuglemisjärgus kokku tõmmatud tiibadega nagu tuvil.

Laul
----

Kutsehüüd on tüüpiline, kuiv särisev või puristav *rrrrr*, mida toob ta kuuldavale eriti lennul. Laul sarnaneb musträsta lauluga ja koosneb pausidega eraldatud lühikestest flöötivatest stroofidest, kuid on väiksema hääleulatusega ja stroofi lõpus ilma kiginata. Laulab tihti vihmas või muu kehva ilmaga, kui teised rästad vaikivad.

Elupaik
-------

Hoburästas elab Eestis mitmesugustes männikutes, sealhulgas nõmme- ja rabamännikutes, männi-kuuse segametsades ja Lääne-Eestis ka salu-puisniitudel.

Lääne-Euroopas asustab ka suuri parke ja aedu.

Pesitsemine
-----------

Hoburästa munad
Pesa paikneb okas- või lehtpuul oksaharude vahel, vastu peatüve või rõhtsal külgoksal kuni üle 10 meetri kõrgusel. Üksikuid pesi on Lääne-Eestis leitud ka heinaküünidel. Pesa valmib umbes ühe nädalaga.
Pesa koosneb väljast peentest oksaraagudest, jämedatest kõrtest, samblast ja samblikest, seinas leidub ka mulda. Pesa on seestpoolt paksult vooderdatud rohukõrtega.

Kurnas on 4–6 muna, mis on rohekad või sinakad, tumedate laikudega. Mõlemad vanemad toidavad poegi peamiselt putukate, vihmausside ja nälkjatega. Pojad lahkuvad pesast kahe nädala vanustena ja paar nädalat hiljem iseseisvuvad.

Hoburästas võib pesitseda suve jooksul kaks korda, isaslind hoolitseb sel juhul esimese kurna poegade eest ja emaslind muneb ning haub teist kurna.

Toitumine
---------

Toiduks on putukad, ussid ja marjad. Kesk-Euroopas on hoburästa talvine toit peamiselt puuvõõriku marjad.

Viited
------

1. ↑  BirdLife International (2004). *Turdus viscivorus*. *2006 IUCNi punane nimistu*. IUCN 2006. Vaadatud 12 May 2006. Database entry includes justification for why this species is of least concern
2. ↑

Välislingid
-----------

* Hoburästas andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes
***Industrial metal*** (kõnekeeles ka **tööstus-*metal***) on muusikastiil, mis tekkis *heavy metal*'i ja industriaalmuusika segunemisel. 

Tüüpiliselt sisaldavad selle stiili palad korduvaid *metal*-muusikale omaseid kitarririffe, osi elektroonilisest muusikast, kasutatakse süntesaatorit või sekventserit ja isegi moonutatud vokaale. *Industrial metal*'i tähtsaimad esindajad on ansamblid Ministry, Godflesh, KMFDM ja Rammstein. *Industrial metal* hakkas jõudsasti arenema 1980. aastate lõpus, kui *industrial*- ja *metal*-muusika hakkasid aegamisi sulanduma üheks muusikastiiliks. 21. sajandi esimesel poolel hakkasid ka *black metal*'i bändid kaasama oma muusikasse industriaalmuusika elemente. 

*Industrial metal*'i populaarsus jõudis tippu 1990. aastatel, seda eriti Põhja-Ameerikas. Edukamate *industrial metal*'i ansamblite seas oli siis näiteks Nine Inch Nails. *Industrial metal*'i populaarsus hakkas raugema 1990. aastate lõpus.

  


| * v
* r
*Heavy metal* / *Metal*'i stiilid |
| --- |
| 
*Alternative metal* - *Black metal* - *Death metal* - *Doom metal* - *Folk metal* - *Glam metal* - *Gothic metal* - *Grindcore* - *Industrial metal* - *Metalcore* - *Nu metal* - *Power metal* - *Progressive metal* - *Speed metal* - *Symphonic metal* - *Thrash metal* - *Viking metal* |
**Junkers Ju 87** ehk **Stuka** (***Stu**rz**ka**mpfflugzeug*) oli Saksamaa ühemootoriline täismetallkonstruktsiooniga monoplaan, Luftwaffe taktikaline sööstpommituslennuk teises maailmasõjas. Kaheistmeline kabiin mahutas lenduri ja pardalaskuri.

Ajalugu
-------

Saksamaa lennundusministeerium otsustas 1934. aastal anda tellimuse Hermann Pohlmanni konstrueeritud lennukile Ju 87, mis 1936. aasta võrdluslendude tulemusel vastas kõige paremini pikeerivale pommituslennukile esitatud nõuetele. Sellele lennukile oli konstruktsiooni omapäraks tagurpidine kajaka tiiva kuju (kumbki tiivapool allapoole jõnksuga), liikumatu püsiasendis telik iseloomulike tilgakujuliste voolunditega kaetud ratastega. Sellest ka idarindel venelastelt saadud hüüdnimi "Pastlakandja".

Lennukit hakati sarjana ehitama 1937. aastal Junkers Ju 87 margitähistusega.
Teise maailmasõja alguses anti kõik umbes 200 Ju 87A lennukit üle õppeväeüksustele, tegevüksustesse tulid aga asemele tugevasti modifitseeritud Ju 87B-1. Uuemad Stukad said suurema kiiluga uue sabaosa, modifitseeritud ratta kattevoolundid, aerodünaamilisema kujuga kabiini klaaskupli.

Lennuki mõlema tiivapoole tagatiib koosnes kahest osast, millest kerele lähemaid sai kasutada maandumisklapina, tiiva jõnksust tipu poole jäävaid aga ka kaldtüürina. Sabaratas polnud sissetõmmatav.

Tehnilised andmed
-----------------

* Pikkus: 11,0 m
* Tiivaulatus: 13,8 m
* Tühikaal: 2750 kg
* Mootor: Junkers Jumo 211, vedelikjahutus, rippuvate silindritaga V-12, kütuse otsesissepritsega, võimsus 1000 kuni 1500 hj
* Suurim kiirus (püsival kõrgusel): 390 km/h
* Lennulagi: 8000 m
* Lennukaugus (tavalise pommilastiga): 550 km
* Relvastus: 7,92 mm kuulipilduja püsivalt kummaski tiivajõnksus ja üks tagakabiinis (kokku 3)
* Pommilast: üks 500 kg (erandjuhul 1000 kg) pomm, tavaliselt üks 250 kg pomm kere all ja neli 50 kg tiiva all.

või kaks automaatkahurit (20 mm, 37 mm) kummalgi pool keret tiiva all

Junkers Ju 87B-2 Stuka kolmvaade

Viited
------

1. ↑  1. september 1939
**Industrioosne revolutsioon** (*ing*. industrious revolution: töö/töökuse revolutsioon) on ligikaudu 1600–1800 kestnud periood varauusaegses Euroopas, kui majapidamiste produktiivsus ja tarbijate nõudlus suurenes vaatamata sellele, et puudusid hilisemale industriaalse revolutsioonile omased suured tehnoloogilised uuendused.

Termini võttis esimesena kasutusele jaapani ajaloolane Akira Hayami (1976), et kirjeldada Tokugawa aegse (1603–1868) Jaapani majanduslikke muutusi, vastandades neid Euroopa tehnilistel uuendustel põhinevale industriaalsele revolutsioonile. Tema käsitluses oli töörevolutsioon tootmisrevolutsioon, mis toimus Jaapanis maapiirkondades Edo perioodil alates 17. sajandi lõpust. Tegemist oli kapitalisäästliku ja töömahuka tootmisrevolutsiooniga, mille käigus vähendati tööloomade arvu, piirati nende kasvatamisele pühendatud tööjõudu ja võeti üle nende raske töö. Selle eelduseks olid niisutustehnoloogias ja väetamises toimunud arengud, mis tõid juurde haritavat pinda ja muutsid soodsamaks põllumaa käsitsi töötlemise.

Põhjapoolsemas Euroopas ilmnes töörevolutsioon esmalt uues protestantlikus töömoraalis (M. Weber) ja reformatsiooni poolt kalendrist umbes 57 päeval peetavate kirikupühade ärakaotamises. Kui varem oli tööaasta kestnud 250–260 päeva, siis pärast reformatsiooni oli see kuni 307 päeva. „*Jumal lüpsab lehma lüpsjapiiga kaudu*," ütles Luther.

Viited
------

1. ↑  Clark, Gregory; Van Der Werf, Ysbrand ; De Vries, Jan; Allen, R. C.; Weisdorf, J. L
**Vladimir Bogatkin** (5. oktoober 1922 Moskva – 13. aprill 1971) oli vene kunstnik.

1934. aastal alustas ta kunstiõpinguid graafik Aleksei Kravtšenko stuudios. 1936. aastast õppis Leningradis Ülevenemaalise Kunstiakadeemia kõrgemas kunstikoolis (praegu Peterburi I. E. Repini nimeline akadeemiline maali-, skulptuuri- ja arhitektuuriinstituut). Aastatel 1940–1942 töötas Moskvas Punaarmee Keskteatri lavakujundajana.

1942. aastal võeti ta Punaarmeesse, 1943. aastal liitus Mitrofan Grekovi sõjakunstnike stuudioga ja osales Teises maailmasõjas 2. Ukraina rinde koosseisus, kajastades lahingutegevust kunstnikuna.

1949. aastal abiellus eesti kunstniku Valli Lemberiga; nende pojad on filmioperaator Vladimir Bogatkin (1951–2021) ja keraamik Georg Bogatkin. Abielupaar elas vaheldumisi Tallinnas ja Moskvas.

Illustreeris raamatuid ja ajakirju. Esines näitustega Ida-Saksamaal, Tšehhoslovakkias, Ungaris, Vene NFSV-s ja Tallinnas.

1960. aastal ehitasid Bogatkinid suvemaja Karepale. Mitmes teoses on ta kujutanud Karepa ümbruse maastikku ja kalurite elu.

Vladimir Bogatkin suri 1971. aastal rongis teel Leningradist Tallinna.

Viited
------

1. ↑  E-kunstisalong. Vladimir Bogatkin
2. ↑  Rusartnet. Vladimir Bogatkin
3. ↑  Krister Kivi. "Nahast kindad, barett ja punane sall". Eesti Ekspress, 19. juuli 2006

Kirjandus
---------

* Nekroloog. Sirp ja Vasar nr 16, 16. aprill 1971. Lk 7
* Krister Kivi. "Nahast kindad, barett ja punane sall". Eesti Ekspress, 19. juuli 2006
**Vladimir Stepanovitš Aleksejev** (vene keeles **Владимир Степанович Алексеев**; sündinud 24. aprillil 1961 Golodkis Vinnõtsja oblastis) on Vene sõjaväejuht, kindralleitnant. Ta on aastast 2011 Venemaa relvajõudude kindralstaabi Luure Peavalitsuse ülema esimene asetäitja.

Ta sündis aastal 1961 Golodkis Vinnõtsja oblastis. Pärast keskkooli lõpetamist asus ta õppima Rjazani Kõrgemas Õhudessantvägede Koolis, mille lõpetas aastal 1984. Ta oli Kaug-Ida sõjaväeringkonna järel Moskva sõjaväeringkonna luureosakonna juhataja. Pärast seda viidi ta üle Vene Föderatsiooni relvajõudude peastaabi Luure Peavalitsuse keskasutusse.

Aastani 2011 oli ta GRU 14. valitsuse ülem.

Aastal 2011 määrati ta Venemaa relvajõudude kindralstaabi Luure Peavalitsuse ülema esimeseks asetäitjaks. Terrorismivastase operatsiooni ajal Süürias juhtis ta seal sõjaväeluure ohvitseride tegevust.

Prigožini mässu ajal teatas ta Prigožinile, et see on riigipööre ning Venemaale ja presidendile noa selga löömine. Pärast seda osales ta läbirääkimistel Doni-äärses Rostovis.
**Protoplasma** (vanemas kirjanduses ka *elav ollus*, *alglima*) on organismi raku elusaine. Protoplasma hõlmab rakuplasma ehk tsütoplasma ja tuumaplasma ehk karüoplasma

Valkude, süsivesikute, rasvade, lipoidide, mitmesuguste soolade kolloidne süsteem või geel vees. Protoplasmas on 70–80% vett, täiskasvanud inimesel keskmiselt 73%.

Protoplasma esineb tsütoplasmana ja karüoplasmana.

Mõiste ajalugu
--------------

Termini võttis kasutusele 1825[*viide?*] või 1839[*viide?*] Jan Purkyně ühes ettekandes, kus ta defineeris seda primitiivse ollusena taimede ja loomade lootekeha rakkudes. Analoogsed mõisted olid samuti Purkyně kasutatud "kambium" ning "sarkood", mida Félix Dujardin kasutas esimest korda 1835 ainuraksete juurjalgsete puhul. Hugo von Mohl võttis selle rakusisese moodustise kohta kasutusele sõna "protoplasma". 

19. sajandil ning 20. sajandi alguses kasutati terminit "protoplasma" laialdaselt biokeemias, meditsiinis, ensümoloogias jm.

Vaata ka
--------

* endoplasma
* protoplast
* tsütoplasma

Viited
------

1. ↑  Meditsiinisõnastik, lk 618, 2004.
2. ↑  Otto Cohnheim, "Enzymes", 1st ed 1912

Kirjandus
---------

* Otto Cohnheim."Enzymes", SIX LECTURES Delivered under the Gerter Lectureship Foundation at the University and Bellevue Hospital Medical College, 1st ed. NEW YORK: JOHN WILEY & SONS, London: CHAPMAN & HALL, 1912, Veebiversioon (vaadatud 08.mai 2013)
* Meditsiinisõnastik. Tõlkija Katrin Rehemaa, toimetajad Sirje Ootsing, Laine Trapido. Kirjastus Medicina, 2004, ISBN 9985-829-55-7.
**"Junona ja Avoss"** (vene keeles "Юнона и Авось") on rokkooper, mille kirjutas helilooja Aleksei Rõbnikov Andrei Voznessenski poeemi alusel; oli tuntumaid rokkoopereid Nõukogude Liidus.

Esietendus toimus 9. juunil 1981 Lenkomis. Ooperi lavastas Mark Zahharov; tantsuseade Vladimir Vassiljevilt, lavakujundus Oleg Šeintsiselt. Peaosades Nikolai Karatšentsov (krahv Rezanov), Jelena Šanina (Conchita) ja Aleksandr Abdulov (Fernando).

Nikolai Karatšentsov krahv Rezanovi rollis (2005)
Lenkomi mängukavas on see ooper tänini. Krahv Rezanovi rollis Dmitri Pevtsov, Conchita rollis mängis Anna Bolšova, seejärel Alla Juganova.

Ooperit "Junona ja Avoss" mängivad veel kümmekond teatrit Venemaal.

2009. aastal spetsiaalselt Pierre Cardini kunstifestivalil (Lacoste'is Vaucluse'i departemangus) ettekandmiseks lõi Aleksei Rõbnikov rokkooperi "Junona ja Avoss" autoriversiooni. Avaetendus 3. juulil läks menukalt. Järgnenud 8 aasta jooksul etendati seda ooperit paljudel lavalaudadel USA-s, Kanadas, Prantsusmaal, Saksamaal, Iisraelis, Soomes, Baltimaades, Valgevenes, Ukrainas, Kasahstanis ja Aserbaidžaanis.

Ooperi libreto
--------------

Ooperi aluseks on vene diplomaadi ja ränduri Nikolai Rezanovi eluseigad 19. sajandi alguses toimunud Ameerika reisi ajal, kui ta armub San Francisco komandandi 15-aastasse tütresse Conchitasse (María Concepción Argüello). Junona ja Avoss olid Rezanovi purjelaevad.

Viited
------

1. ↑  История. rybnikovtheater.ru

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Junona ja Avoss** |
**Vladimir Ivanovitš Bulavin** (*Владимир Иванович Булавин*; sündinud 11. veebruaril 1953 Stanovojes Lipetski oblastis) on Venemaa riigitegelane. Kuni 10. veebruarini 2023 oli Venemaa Föderaalse Tolliteenistuse ülem.

Elulugu
-------

1975. aastal lõpetas Moskva Transpordiinseneride Instituudi automaatika ja telemehaanika erialal, mille järel töötas kuni 1977. aastani Pavlovski masinaehitustehases "Vošod" projekteerimisinsenerina.

Alates 1977. aastast teenis NSV Liidu Riiklikus Julgeolekukomitees. Lõpetas 1979. aastal NSV Liidu KGB Kõrgema Kooli võõrkeelt oskava operatiivpersonali koolituskursuse. Suunati operatiivtööle NSV Liidu KGB direktoraati Gorki oblastis.

1992. aastal määrati ta Venemaa julgeolekuteenistuse FSB Nižni Novgorodi oblasti ülemaks. 2001–2006 oli ta samaaegselt Volga föderaalringkonna Venemaa FSB juhtide nõukogu esimees. 2006. aastal määrati Venemaa FSB asedirektoriks – 6. märtsil 2006 loodud riikliku terrorismivastase komitee aparaadi juhiks. 2. juunil 2008 määrati ta Vene Föderatsiooni presidendi dekreediga Vene Föderatsiooni Julgeolekunõukogu sekretäri esimeseks asesekretäriks.

11. märtsist 2013 kuni 28. juulini 2016 oli ta Venemaa Föderatsiooni presidendi täievoliline esindaja Loode föderaalringkonnas. 

28. juulist 2016 kuini 10. veebruarini 2023 oli Venemaa Föderaalse Tolliteenistuse ülem, vabastati ametist seoses 70-aastaseks saamisega.

Sanktsioonid
------------

6. aprillil 2022 kehtestas USA talle seoses Venemaa kallaletungiga Ukrainale viisa- ja majandussanktsioonid.

25. veebruaril 2023 kehtestas Euroopa Liit tema suhtes sanktsioonid "seoses tema püüdlustega õõnestada kaubandus- ja tollipiiranguid, tagades paralleelimpordi Venemaale, ning otsese võimu teostamise eest tolliprotsesside üle ja Venemaa tolliseadustiku kehtestamise eest ebaseaduslikult annekteeritud Donetski, Luganski, Hersoni ja Zaporižžja aladel."

Viited
------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
**Protvino** on linn Venemaal Moskva oblastis.

Linn asub Protva jõe kaldal, 95 km Moskvast lõunas. Linnas asub tuumafüüsika uurimiskeskus. Sealne 1960. aastail ehitatud prootonikiirendi oli kuni 1972. aastani maailma suurim.

Viited
------

1. ↑

Moskva oblasti vapp
Moskva oblasti linnad

Aprelevka  | Balašihha  | Beloozjorski  | Bronnitsõ  | Dedovsk  | Dmitrov  | Dolgoprudnõi  | Domodedovo  | Drezna  | Dzeržinski  | Dubna  | Elektrogorsk  | Elektrostal  | Elektrougli  | Frjazino  | Golitsõno  | Himki  | Hotkovo  | Istra  | Ivantejevka  | Jahroma  | Jegorjevsk  | Kašira  | Klin  | Kolomna  | Koroljov  | Kotelniki  | Krasnoarmeisk  | Krasnogorsk  | Krasnozavodsk  | Krasnoznamensk  | Kubinka  | Kurovskoje  | Likino-Duljovo  | Ljubertsõ  | Lobnja  | Lossino-Petrovski  | Luhhovitsõ  | Lõtkarino  | Možaisk  | Mõtištši  | Naro-Fominsk  | Noginsk  | Odintsovo  | Orehhovo-Zujevo  | Ozjorõ  | Pavlovski Possad  | Peresvet  | Podolsk  | Protvino  | Puškino  | Puštšino  | Ramenskoje  | Reutov  | Rošal  | Ruza  | Sergijev Possad  | Serpuhhov  | Solnetšnogorsk  | Staraja Kupavna  | Stupino  | Šatura  | Štšolkovo  | Zaraisk  | Zvenigorod  | Žukovski  | Taldom  | Tšehhov  | Tšernogolovka  | Vereja  | Vidnoje  | Volokolamsk  | Voskressensk  | Võssokovsk
Vladimir Balõberdin (1991). Jaan Künnapi foto
**Vladimir Sergejevitš Balõberdin** (vene keeles Владимир Сергеевич Балыбердин; 1. oktoober 1948 Špagino, Altai krai – 22. juuli 1994 Peterburi) oli vene alpinist, suurmeister alpinismis (1982). 

Ta lõpetas 1973. aastal Bontš-Brujevitši-nimelise Leningradi Side Elektrotehnika Instituudi. 1980. aastast töötas Leningradis spordiühingu alpinismiinstruktorina.

Alpinismiga hakkas Balõberdin tegelema 1969. aastal. 

1982. aastal võttis ta osa Jevgeni Tamme juhitud Esimesest Nõukogude Himaalaja ekspeditsioonist ja tõusis Džomolungma (8848 m) tippu (seongus Eduard Mõslovskiga). Teist korda ronis ta Everesti tippu 1991. aastal Peterburi grupi juhina.

Balõberdin oli esimene alpinist, kes tõusis talvisel perioodil Kommunismi (1986) ja Lenini (1988) tippu.

1989. aastal võttis osa Teisest Nõukogude Himaalaja ekspeditsioonist. Selle käigus tõusis ta lisaks Kanchenjunga peatipule (8586 m) veel selle mäe kolme alamtippu. 

1992. aastal toimunud Venemaa-USA Himaalaja mägiekspeditsioonil tõusis Balõberdin K2 (8611 m) tippu ja sai esimeseks Venemaa alpinistiks, kes on tõusnud maailma kolme kõrgema mäe tippu.

Ta hukkus liiklusõnnetuses Peterburis.

Tunnustus
---------

* 1982 – NSV Liidu teeneline meistersportlane
* 1982 – Lenini orden
* 1987 – aunimetus "Lumeleopard""
Tiiu Hermat andis detsembris 2010 Tallinna Ülikooli kui aasta säravaima koostööpartneri rektor Rein Rauale Tallinna Puuetega Inimeste Koja tänukirja
**Tiiu Hermat** (neiuna **Tiiu Tenson**; sündinud 31. juulil 1956) on eesti vaimulik ja ühiskonnategelane.

Ta lõpetas aastal 1974 Tallinna 1. Keskkooli ja aastal 1979 Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusteaduskonna masinaehituse ökonoomika erialal.

Ta ordineeriti 31. märtsil 1996 diakoniks ja 9. septembril 1997 õpetajaks.

Ta tegutseb Tallinna Püha Vaimu koguduses abiõpetajana; ta peab kord kuus pühapäeviti Tallinna Püha Vaimu koguduse Sakariase filiaalis viipekeelseid jumalateenistusi.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 16. detsember 2013. Vaadatud 12. septembril 2012.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Välislingid
-----------

* Eesti Kurtide Liidu aseesimees Tiiu Hermat: Oli idee kutsuda haridusminister loengusse, panna talle kõrvaklapid pähe ja paluda pärast öelda, kui palju ta siis loengust aru sai
Endine Juodkrantė vapp
Vaade Juodkrantėle merelt
**Juodkrantė** on endine küla Kura lahe kaldal, Leedu linna Neringa osa. Saksa keeles *Schwarzort*. Asub Kura säärel Kura sääre rahvuspargi territooriumil. Linnaosa asub Karvaičiaist põhjas. Aastal 2001 oli seal 720 elanikku.

Juodkrantės asub sadam. Haridust annavad algkool ja merekool. Juodkrantės on raamatukogu ja kultuurimaja. Vaatamisväärsuseks on lisaks XIX sajandi lõpus ehitatud villadele luteri kirik aastast 1885.

Ajalugu
-------

Juodkrantėt mainitakse esimest korda aastal 1429. Toonane küla asus praegusest põhja pool, Läänemere kaldal. Vana küla mattus XVI sajandi lõpuks liiva alla, uus küla rajati tänapäevasesse paika Kura lahe kaldale aastal 1603. Vanasse asupaika jäi veel 6 majapidamist, aga aastaks 1723 kadusid needki. XVII sajandi keskel kolisid küla lõunaotsa ka endise Karvaičiai küla elanikud.

XIX sajandi keskel sai Juodkrantėst kuurort, asula arengule aitas kaasa ka see, et sadama süvendamisel leiti merevaiku, nii et seda hakati kaevandama. Kaevandamine lõpetati aastal 1890, selleks ajaks oli leitud 2250 tonni merevaiku.

Aastal 1946 sai Juodkrantėst alev, aastal 1947 ühendati see Klaipėda linnaga. Aastal 1961 liideti piirkond vastloodud Neringa linnaga.

Vana Juodkrantė vapp on osa praegusest Neringa vapist.

Galerii
-------

* Luited Juodkrantė külje allLuited Juodkrantė külje all
* Ludwig Rhesa mälestussammasLudwig Rhesa mälestussammas
* Juodkrantė kirikJuodkrantė kirik
* Juodkrantė merekoolJuodkrantė merekool
* Juodkrantė haldushooneJuodkrantė haldushoone

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Juodkrantė** |

* Juodkrantė portaalis Vietoves.Lt (*leedu keeles*)
* Schwarzort (*saksa keeles*)
**Vladimir** Naumovitš **Bill-Belotserkovski** (Владимир Наумович Билль-Белоцерковский; 9. jaanuar 1885 (vana kalendri järgi 28. detsember 1884) Oleksandrija, praegune Ukraina – 1. märts 1970 Moskva) oli vene kirjanik.

Ta oli pärit töölisperekonnast. Ta oli kaheksa aastat madrus Vene ja Briti purjekuunaritel ja aurikutel. Töötas laevapoisina ja laadijana ka Belgias, Hollandis ja Ameerika Ühendriikides. USA-s oli ta umbes seitse aastat mustatööline ja aknapesija. 

1917. aastal naasis Venemaale ja astus kommunistlikku parteisse. Ta võttis osa kodusõjast ja tegeles kirjandusliku agitatsiooniga. 

Alates 1918. aastast hakati tema loomingut avaldama. 1921. aastast oli kutseline kirjanik. Ta kirjutas peamiselt näidendeid ja jutustusi.

Tema loomingus oli keskne koht töölisliikumisel, revolutsioonil, kodusõjal ja "sotsialistlikul ülesehitustööl". Nõukogude kriitikud paigutasid tema loomingu sotsialistliku realismi alla ning tõstsid esteetiliste kvaliteetide poolest eriti esile tema näidendit "Torm". Näidend räägib esimestest revolutsiooniaastatest.

Teosed
------

* "Смех сквозь слёзы" ("Naer läbi pisarate", jutustuste kogu, 1920)
* "Бифштекс с кровью" ("Biifsteek verega", näidend, 1920)
* "Эхо" ("Kaja", näidend, 1924)
* "Лево руля" (näidend, 1925)
* "Шторм" ("Torm", näidend, 1926; ekraniseeritud 1957)
* "Штиль" ("Tuulevaikus", näidend, 1927)
* "Луна слева" ("Kuu vasakul", näidend, 1928)
* "Голос недр" (näidend, 1929)
* "Жизнь зовёт" ("Elu kutsub", näidend, 1934)
* "Цвет кожи" ("Nahavärv", näidend, 1948; lavastati 1949 pealkirjaga "Вокруг ринга")
* *Избранное* (teoste valimik, Moskva: 1954)
* *Пьесы* (näidendid, Moskva: 1955)
* *Путь жизни. Рассказы* (jutustused, Moskva: "1959")
* Аutobiograafia raamatus: *Советские писатели*: 1. köide, Moskva: 1959

Eesti keeles on ilmunud tema jutustuste kogu "Bismarck ja neeger" (1960; tõlkinud Hans Luik).

Tunnustus
---------

* 1935 teeneline kunstitegelane
* kolm ordenit ja arvukalt medaleid

Kirjandus
---------

* Рудницкий К. Билль-Белоцерковский. – *Портреты драматургов*, Moskva: 1961.

Välislingid
-----------

* Foto
**Tiiu Jaago** (sündinud 16. märtsil 1960) on Eesti rahvaluuleteadlane ja õppejõud. 

Ta on uurinud regilaule ja tegelenud pärimusliku ajalooga.

Haridus
-------

Ta on õppinud aastatel 1978–1983 Tartu Riiklikus Ülikoolis eesti keelt ja kirjandust ning lõpetanud 1990. aastal aspirantuuri rahvaluuleteaduse erialal. 1991. aastal kaitses Jaago Eesti Teaduste Akadeemia Keele ja Kirjanduse Instituudi juures doktoriväitekirja "Epiteet eesti regivärsilises regilaulus" (juhendaja Eduard Laugaste).

Teadustöö ja akadeemiline karjäär
---------------------------------

Aastatel 1983–1984 töötas ta Tartu Riikliku Ülikooli Teadusraamatukogu vanembibliotekaarina, 1984–1991 oli TRÜ/TÜ eesti kirjanduse ja rahvaluule kateedri vanemlaborant ja 1991–1992 sama kateedri vanemõpetaja. 1992. aasta jaanuaris asus ta TÜ eesti ja võrdleva rahvaluule õppetooli professori kohusetäitjaks. 1995. aastast 2001. aasta lõpuni oli ta sama õppetooli juures dotsent ning alates 2001. aasta 1. veebruarist kuni 2020. aasta lõpuni eesti rahvaluule (alates 2016. aastast eesti ja võrdleva rahvaluule) dotsent TÜ kultuuriteaduste instituudis. Alates 2021. aastast on ta eesti ja võrdleva rahvaluule kaasprofessor.

1990.–2000. aastatel korraldas Jaago pärimusliku ajaloo alast uurimistööd Järve külas (nüüdseks Kohtla-Järve linn) ja pidas kirjavahetust kohalike kaastöölistega, kogudes elulugusid, kirju ja fotosid, mille tulemusena koostas piirkonna elu 20. sajandil käsitleva kollektsiooni.

Alates 1991. aastast kuulub ta Õpetatud Eesti Seltsi ja Eesti Teaduste Akadeemia Emakeele Seltsi. 2005. aastast on Jaago Rahvusvahelise rahvajutu-uurijate seltsi liige, alates 2010. aastast Rahvusvahelise Etnoloogia ja Folkloristika Seltsi liige. Vahemikus 2009–2015 oli ta Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna nõukogu ning 2015–2021 Eesti Kirjandusmuuseumi teadus- ja haldusnõukogu liige. Alates 2020. aastast kuulub ta TÜ humanitaarvaldkonna õppejõudude ja teadustöötajate atesteerimiskomisjoni.

Tunnustus
---------

2010. aastal anti talle Tartu Ülikooli aumärk ning 26. mail 2011 esmakordselt välja antud Eesti folkloristika aastapreemia. 2020. aastal pälvis ta Rahvaluule kogumispreemia ning 2021. aastal Tartu Ülikooli medali.

Isiklikku
---------

Tema abikaasa on ajaloolane Kalev Jaago.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  "CV: Tiiu Jaago". *Eesit Teadusinfosüsteem*. Vaadatud 4. august 2022.
2. 1 2  Aime Jõgi (26. veebruar 2020). "Rahvaluule kogumispreemia laureaadid on Tiiu Jaago, Ellen Muru ja Lembitu Twerdjanski". *Tartu Postimees*. Vaadatud 10. aprill 2021.
3. ↑  "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 8.12.2022.
4. ↑  Risto Mets (26. mai 2011). "Eesti folkloristika aastapreemia saab Tiiu Jaago". *Tartu Postimees*. Vaadatud 10. aprill 2021.
5. ↑  "Tartu Ülikooli medali kavalerid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 6.12.2022.

Välislingid
-----------

* Tiiu Jaago Eesti Teadusinfosüsteemis
**Tiiu Nurmberg** (sündinud 5. jaanuaril 1982 Pointe Claire'is, Québeci provintsis) on Kanada ja Eesti endine mäesuusataja.

Ta sündis Pointe Claire'is Québeci provintsis, kuid 9-aastaselt kolis Ontario provintsi. Aastal 2003 lõpetas ta Ontarios keskkooli. Mäesuusatamisega hakkas ta tegelema 12-aastaselt. 16-aastaselt kuulus ta Kanada juunioride koondisse. Eestit hakkas esindama aastast 2002.

14. aprillil 2010 lõpetas ta karjääri.

Saavutused
----------

2005. aastal Santa Caterinas toimunud MM-il sai ülisuurslaalomis 38. koha ja suurslaalomis 52. koha. Osales Torino olümpiamängudel.

2006. aasta olümpiamängudel sai ta ülisuurslaalomis 34. koha.

Vancouveri olümpiamängudel sai ta slaalomis 42. koha.

Isiklikku
---------

Tiiu Nurmberg on 160 cm pikk ja kaalub 60 kg. Klubi: Snow Valley, Barrie, Ontario, Kanada. Treener on Kenneth Ellis. 

Tema tädi Reet Ann Nurmberg oli sporditeadlane ja -ajaloolane.

Viited
------

1. ↑  Mäesuusataja Tiiu Nurmberg pani karjäärile punkti. Õhtuleht, 14. aprill 2010.
2. ↑  "Ladies' Slalom - Run 2 : Schedule and Results : Vancouver 2010 Winter Olympics". Originaali arhiivikoopia seisuga 8. aprill 2010. Vaadatud 8. aprillil 2010.
3. ↑  "Tiiu Nurmberg - Alpine Skiing Athletes : Vancouver 2010 Winter Olympics". Originaali arhiivikoopia seisuga 9. aprill 2010. Vaadatud 9. aprillil 2010.

Kirjandus
---------

* Vello Lään. Kes on kes? Kes on kus? Kaugete maade eestlased. Lühielulood. Olion. 2011

Välislingid
-----------

* Biograafia ESBL-is
* Tiiu Nurmberg saidil Olympedia Muuda Vikiandmetes
* Tiiu Nurmberg FIS-i lehel
**Vladimir Lukitš Borovikovski** (vene keeles Владимир Лукич Боровиковский, ukraina keeles Володимир Лукич Боровиковський; 4. august 1757 Mõrgorod – 18. aprill 1825 Peterburi) oli ukraina päritolu Vene portree- ja ikoonimaalija.

Vladimir Borovikovski, varasema nimega Volodõmõr Borovõk, oli portretist. Tema isa Luka Borovõk oli Ukraina kasakas ja ikoonimaalija. Kuigi kõik neli Luka Borovõki poega teenisid kasakate rügemendis, lahkus Vladimir sealt varakult ja pühendus kunstile. 

Vladimiri ema sõber Vassõl Kapnist valmistas ette eluruume Krementšuki linnas asunud lossis, kus keisrinna Katariina II peatus oma Lõuna-Venemaa ringreisi ajal. Vassõl palus Vladimiril maalida seintele kaks maali, kus oleksid kujutatud Peeter I ja Katariina II seemneid mulda külvamas ja Katariina II kui Minerva. Keisrinnale meeldisid maalid nii väga, et ta kutsus Vladimiri Peterburi elama.

Alates septembrist 1788 elas kunstnik Peterburis, kus vahetas ka perekonnanime Borovikovskiks, mis kõlas aristokraatlikumalt. Esimesed kümme aastat elas ta luuletaja, arhitekti, muusiku ja kunstiteoreetiku vürst Nikolai Lvovi majas, kes mõjutas väga Borovikovski loomingut. 1791. aastast õppis Johann Baptist Lampi vanema juures.

Maalis põhiliselt portreid, aga ka miniatuure ja ikoone. Kokku maalis ta üle 500 portreemaali, millest umbes 400 on säilinud tänapäevani. Loonud ka keiserliku perekonna liikmete portreid, kuulsaimad on "Katariina II jalutamas Tsarskoje Selo pargis" (kunstnik sai selle teose eest 1794. aastal Peterburi Kunstide Akadeemia liikmekandidaadiks), suurvürst Konstantin Pavlovitši (1795, sai selle eest akadeemiku tiitli), Paul I (1800) ning tema tütarde Aleksandra ja Jelena portreed. Alates 1802. aastast oli Peterburi Kunstide Akadeemia nõunik. Asutas oma kunstikooli.

Viited
------

1. 1 2 3  Mai Levin, Aleksandra Murre (2006). *Vene valitsejad. Valitsejaportreed Eesti kunstikogudest*. Tallinn: Eesti Kunstimuuseum - Kadrioru kunstimuuseum. Lk 267.
Bruno Fornaroli 2016. aastal Melbourne City särgis
**Bruno Fornaroli Mezza** (sündinud 7. septembril 1987 Saltos) on Uruguay-Austraalia jalgpallur, kes mängib ründajana Austraalia kõrgliiga klubis Perth Glory ja Austraalia jalgpallikoondises.

Ta alustas klubikarjääri Uruguay suurklubis Nacional, mille põhimeeskonnas debüteeris ta 2006. aastal. Hooajal 2007–08 lõi ta Uruguay kõrgliigas 15 väravat.

2008. aasta liitus ta Itaalia kõrgliiga klubiga Sampdoria, kuid ei suutnud seal läbimurret teha. 2009. aastal mängis ta Sampdoriast laenul Argentina kõrgliiga klubis San Lorenzo, hooajal 2009–2010 Hispaania esiliiga klubis Recreativo de Huelva ja 2011. aastal taas Nacionalis, kellega tuli sel aastal Uruguay meistriks.

Hooajal 2012–2013 mängis Fornaroli Kreeka kõrgliiga klubis PAE Panathinaikόs. Seejärel kuulus ta aastatel 2014–2015 Uruguay kõrgliiga klubi Danubio ridadesse. Hooajal 2013–14 tuli ta Danubioga Uruguay meistriks.

2015. aasta augustis sõlmis ta lepingu Austraalia kõrgliiga klubis Melbourne City. Esimesel hooajal lõi ta liigas 25 väravat, millega oli liigas suurim väravakütt. Ta valiti sel hooajal liiga hooaja sümboolsesse koosseisu ja koos Aaron Mooyga Melbourne City hooaja parimaks mängijaks. 2016. aastal võitis ta klubiga Austraalia karika.

2019. aasta märtsis sõlmis ta kaheaastase lepingu Perth Gloryga.

Fornaroli kuulus Uruguay kuni 17-aastaste koondisse 2003. aastal Lõuna-Ameerika omavanuste meistrivõistlustel. 24. märtsil 2022 debüteeris ta 34-aastaselt Austraalia jalgpallikoondises MM-i valikmängus Jaapani vastu, saades 34-aastaselt Austraalia koondise vanimaks debütandiks.

Saavutused
----------

Nacional
* Uruguay Primera División: 2010–2011

Danubio
* Uruguay Primera División: 2013–2014

Melbourne City
* FFA Cup: 2016
**Tšop** on linn Ukrainas Taga-Karpaatias. Asub Slovakkia ja Ungari piiri lähedal Latorica ja Tisza vahel. Tšopi lähedal asub Ukraina läänepoolseim punkt, kust on umbes 1500 km riigi idapoolseima punktini.

Asub 102–107 m kõrgusel merepinnast.

Elanike arv on 9000, neist umbes 40% on ukrainlased ja russiinid, 40% ungarlased. 1910. aastal oli ungarlasi 99% elanikest.

Ajalugu
-------

Tšopi on teadaolevalt esmamainitud 1281. aastal kujul Chap. 

1945 liideti linn Nõukogude Liiduga ja 1991. aastast kuulub linn Ukrainale.

Tšop kuulus 2003. aastani Užgorodi rajooni, kuid on nüüd oblastilise alluvusega.

Majandus
--------

Tšop on tähtis raudteesõlm ja piirijaam. Seda läbivad Ukrainat Slovakkia ja Ungariga ühendavad raudteed. Kuna Ukraina raudtee rööpmelaius erineb Ungari ja Slovakkia rööpmelaiusest, tuleb vahetada Tšopis vagunite alusvankrid. Linnas on ka veo- ja sõiduautode piiriületuspunkt. 

Slovakkia pool piiri asub Čierna nad Tisou linn, Ungari pool Záhony.

Tšopi kesklinn

Välislingid
-----------

 Tšop – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Tšopi koduleht
**Laul** on eesti perekonnanimi.

Statistika
----------

2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Laul 202 inimesel: 149 mehel ja 153 naisel. Perekonnanimede levikult oli Laul meeste puhul 465. kohal ja naiste puhul 501. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Laul vanuserühmas 0–4, kus neid on 10 000 elaniku kohta 3,56. Nimi oli kõige sagedasem Saare maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 8,10 inimest.

19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Võrumaal Kanepi ja Rõuge kihelkonnas, Tartumaal Otepää ja Torma kihelkonnas, Saaremaal Kihelkonna, Järvamaal Türi ning Viljandimaal Helme kihelkondades kaheksal korral nimeks Laul.

Nimede eestistamisel võeti Laul 1937.–1940. aastal uueks perekonnanimeks isikute poolt, kelle perekonnanimi oli varem Johanson, Kärner, Kerner, Riks, Siberk ja Valtsov.

Nime kandjaid
-------------

* Endel Laul, eesti ajaloolane (1927–2014)
* Heinrich Laul, eesti tehnikateadlane (1910–1991)
* Indrek Laul, eesti pianist (1968–)
* Peeter Laul, eesti pianist ja pedagoog Venemaal (sündinud 1977)
* Reet Laul, eesti pianist ja kontsertmeister (1939–)
* Rein Laul, eesti helilooja ja muusikateadlane (1939–)
* Silvia Laul, eesti arheoloog (1931–2013)
* Venno Laul, eesti koorijuht ja dirigent (1938–2018)

Viited
------

1. ↑  Statistikaamet: Nimede statistika (vaadatud 09.05.2023)
2. ↑  Onomastika andmebaas. Nimede panemine: Laul.
3. ↑  Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine: (uus nimekuju): Laul.

Välislingid
-----------

* Laul statistikaameti andmebaasis
Printsess Lilian (1940)
**Printsess Lilian**, **Hallandi hertsoginna** (Lilian May Davies) (30. august 1915 – 10. märts 2013) oli Rootsi kuninga Carl XVI Gustafi onunaine ja Rootsi kuningliku perekonna liige. 

Ta sündis Swanseas Walesis William ja Gladys Mary Daviese perekonnas.

Esimene abielu
--------------

1940. aastatel oli ta lühikest aega abielus näitleja Ian Craigiga. Sõja ajal töötas ta raadiotehases ja haiglas õena.

Teine abielu
------------

1943. aastal tutvus ta Londonis oma 28. sünnipäevapeol Rootsi printsi Bertiliga (praeguse kuninga onu) ning peagi sai neist paar.

Pärast seda, kui Gustaf Adolf 1947. aasta jaanuaris lennuõnnetuses hukkus, oli üsna kindel, et prints Bertilist saab järgmine kuningas, kuna Gustaf Adolfist oli jäänud maha vähem kui aastane poeg ning teised troonipärijad olid kaotanud õiguse kroonile. Et mitte kaotada oma kohta troonipärimisjärjekorras, otsustas Bertil Lilianiga mitte abielluda, ja nad elasid diskreetselt koos 30 aastat.

Prints Bertil ja Lilian abiellusid 7. detsembril 1976, kui Carl Gustaf oli saanud täisealiseks ning kroonitud kuningaks.

Hilisemad aastad
----------------

Pärast prints Bertili surma 5. jaanuaril 1997 võttis printsess Lilian enda kanda mitmeid kuninglikke kohustusi, patronaaže ning oli mitme organisatsiooni auliige.

2000. aastal avaldas ta eluloo, mis räägib temast ja prints Bertilist.

Surres 97-aastaselt oli printsess Lilian Rootsi kuningliku perekonna vanim liige.

Tunnustus
---------

* 1995 – Maarjamaa Risti I klassi teenetemärk
**Tšojdžin-laama klooster** (mongoli *Чойжин ламын сvм*) on klooster Mongoolias.

VIII Bogdogeegen Javzandamba (1869–1924) ehk (Jebtsun Damba) ehitas sinna kaks templit oma vennale Luvsan Haidavile, kes on enam tuntud Tšojdžin-laamana.

Esimene tempel ehitati aastatel 1899–1901 Zuun Khurees, kuid see põles maha. Teist templikompleksi ehitati aastatel 1904–1908. Seekord juhatas töid kohalikule aadlile teenustöid osutav arhitekt Ombogo. Kloostri maksumus oli 88 779 lani hõbedat, millele vastab 1800 kg.

Laamad viisid teenistusi ja rituaale seal läbi kuni aastani 1936. Peale seda keelati religioosne tegevus. Klooster tegutses kuni aastani 1938, mil kommunistid selle sulgesid. Tšojdžin-laama kloostri päästmiseks kuulutati see muuseumiks, et nõukogude võim ei tassiks laiali kunsti- ja kultuuriväärtusi.

Peatempel
---------

Peatemplis on Buddha Shakjamuni koos kahe õpilasega. Paremal on Choijin Lama Livsankhaidav ja Buddhast vasakul Baldanchoimbol. Templis on suurel hulgal thankasid, Kandzur ja 226-köiteline Tandzur, mille tõi Tiibetist Bogdo-khaan, lisaks veel suur hulk tsami maske.

Peatempli juurdeehitis.
Choijin Luvsankhaidav korraldas enda igakuiseid meditatsiooni praktikaid seal.
Zuu tempel.

Tempel on pühendatud Buddha Shakjamunile. Seal on veel budade kujud minevikust kes juba on maapeal kehastunud ja ka nende omad, kes peavad saabuma tulevikus meie maailma. Buddha 16 arhati, 84 mahasiddja kujud, Vadzradhara, Kalatshakra.

amgalan pühendatud esimesele Mongoolia thulkule Bogdo Jivzundama, Undur Gegeen Zanabazarile (1635–1724).

Aastatel 1960–1961 Tšojdžin-laama tempel restaureeriti. Üle maaliti see aastal 1972 ja Zuu templi katus parandati 1995.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Tšojdžin-laama klooster** |
Printsess Stéphanie (2013)
**Printsess Stéphanie**, õieti **Stéphanie Marie Elisabeth Grimaldi**, (sündinud 1. veebruaril 1965 Monaco-Ville'is Monacos) on Monaco vürstliku perekonna liige, vürst Rainier III tütar, troonil oleva vürst Albert II õde.

Ta on Monaco troonipärimisjärjekorras 11. kohal.

Ta on 2005. aastast Monte Carlo tsirkusefestivali rahvusvahelise korralduskomitee esimees (patroon).

Nooruses õppis ta klaverit mängima ja tegeles peotantsu ja võimlemisega. 1980. aastatel tegeles moedisainiga; oli aastatel 1983–1984 stažeerimas Christian Diori moemajas. 1980. aastate teises pooles esines edukalt lauljana.

Isiklikku
---------

Printsess Stéphanie harrastab ujumist, veesuusatamist ja mäesuusatamist. Ta valdab prantsuse, inglise ja itaalia keelt.

Ta abiellus oma ihukaitsjaga 1995. aastal. Lahutati 1996. Ka abielu portugali tsirkuseartist Adan Lopez Peresega ei kestnud kaua (2003–2004). Printsess Stéphanie'l on poeg Louis Ducruet (sündinud 1992) ja kaks tütart: Pauline Ducruet ja Camille Gottlieb (sündinud 1998). Printsess Stéphanie ema oli ameerika filminäitleja Grace Kelly.

Välislingid
-----------

 Printsess Stéphanie – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
**Põhjamaade kirjandus** (kitsamalt ka **Skandinaavia kirjandus**) on Põhjamaade keeltes kirjutatud kirjandus. 

Põhjamaade hulka kuuluvad Taani, Soome, Island, Norra (sealhulgas Svalbard), Rootsi ja mõned autonoomsed alad: Ahvenamaa, Fääri saared ja Gröönimaa. 

Enamik neil aladel elavaid rahvaid kasutab põhjagermaani keeli, kuid soomlased, karjalased ja Põhjamaade põlisrahvas saamid kasutavad ka soome-ugri keeli (soome keelt, karjala keeli ja põhjasaami keelt, kuid ka meä keelt, koltasaami keelt, inarisaami keelt), Gröönimaa põlisrahvas gröönlased kasutab grööni keelt. 

Soomlaste ja saamide ajalugu ja kirjandus on tihedalt seotud nii Rootsi kui ka Norraga. Suuremal osal Skandinaavia poolsaarest ja Soome praegusest alast on elanud saame, nende piirkondade kultuuris on saami mõjusid ka saami asustuse kadumise järel.

Põhjamaade kirjandus maailmakirjanduses
---------------------------------------

Põhjamaade kirjandus on maailmakirjanduses mõjukal kohal. Norra näitekirjanik Henrik Ibsen põhjustas suuresti moodsa realistliku draama populaarsuse tõusu Euroopas oma näidenditega nagu "Metspart" ja "Nukumaja". 

Nobeli kirjandusauhinna on pälvinud Selma Lagerlöf, Verner von Heidenstam, Karl Adolph Gjellerup, Henrik Pontoppidan, Knut Hamsun, Sigrid Undset, Erik Axel Karlfeldt, Frans Eemil Sillanpää, Johannes Vilhelm Jensen, Pär Lagerkvist, Halldór Laxness, Nelly Sachs, Eyvind Johnson ja Harry Martinson.

Keskaja Põhjamaade kirjandus
----------------------------

Skandinaavlaste 13. sajandi eelset arvatavat ühist keelt nimetatakse vanapõhja keeleks, enamik säilinud vanapõhjakeelseid tekste on 12.–13. sajandil selle variandiks peetavas vanaislandi keeles kirjutatud Islandi saagad.

Kõige vanemad kirjalikud mälestised Põhjamaades on ruunikirjad hauakividel ja muudel objektidel. Mõned neist esitavad viiteid vanapõhja mütoloogiale ja lühikesi algriimilises värsis lühikesi laule või luuletusi. Säärastest tuntuim on ligikaudu aastast 800 pärinev Röki ruunikivi, mille tekstid viitavad rahvasterändamisaegsetele lugudele. 

Vanemad Edda-laulud usutakse pärinevat 9. sajandist, kuid neid tuntakse 13. sajandil Islandil tehtud üleskirjutuste põhjal. Edda-laulud annavad enamasti edasi põhjagermaani müüte ja kangelaslugusid. Skaldiluule on säilinud lisaks 13. sajandi käsikirjadele osalt ka ruunikividel, näiteks Karlevi ruunikivil.

12. sajandist pärineb Saxo Grammaticuse Taani ajalugu käsitlev ladinakeelne teos "Gesta Danorum".

Islandi keskaegse kirjanduse kuldne ajastu oli 13. sajandil, lisaks saagade üleskirjutustele pärineb sellest ajast Vanema Edda üleskirjutus ning Snorri Sturlusoni kirja pandud "Noorem Edda" ja "Heimskringla".

Vaata ka
--------

* Põhjamaade Nõukogu kirjandusauhind
* Islandi kirjandus
* Taani kirjandus
* Rootsi kirjandus
* Fääri kirjandus
* Soome kirjandus
* Saami kirjandus
* Grööni kirjandus
* Põhjamaade raamatukogunädal
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Rootsi printsessist; Hohenzollerni printsessi kohta vaata artiklit Désirée (Hohenzollerni printsess)* |

---

Prinsessan Désirée.
**Printsess Désirée**, **Silfverschiöldi paruness** (*Désirée Elisabeth Sibylla*) (sündinud 2. juunil 1938 Rootsis Haga lossis). 

Ta on prints Gustav Adolfi ja printsess Sibylla kolmas laps ning Gustav VI Adolfi lapselaps.

Kihlus ja abielu
----------------

Printsess Désirée ja parun Nils-August Otto Carl Niclas Silfverschiöld kihlusid 18. detsembril 1963. Pulmad toimusid 5. juunil 1964 Stockholmis ja printsess kaotas tiitli Kuninglik Kõrgus. Paruness ja parun elavad Silfverschiöldi perekonna lossis Kobergis.

Lapsed
------

* Parun Carl Silfverschiöld (22. märts 1965)
* Paruness Christina Louise Silfverschiöld (29. september 1966)
* Paruness Hélène Silfverschiöld (20. september 1968)

Kuninglikud kohustused
----------------------

Paruness ja parun püüavad vältida avalikkuse tähelepanu, kuid mõne korra aastas täidavad nad Rootsi kuningliku perekonna heaks ametlikke kohustusi. Nad osalevad kuningapaari korraldatud ametlikel lõunasöökidel ja mõnikord ka riigivisiitide lõunasöökidel. Printsess Désirée on kroonprintsess Victoria ristiema.
Tšoglokovi suguvõsa aadlivapp
**Tšoglokov** (vene keeles *Чоглоков*, saksa keeles *Tschoglokow*) oli Venemaa aadlisuguvõsa.

Ajalugu
-------

### Päritolu

 *Pikemalt artiklis Morozov (aadlisuguvõsa)*
Legendi kohaselt pärines suguvõsa XIII sajandi algul elanud Mihhail Prušanitšist, kes rändas Preisimaalt Venemaale ja astus vürst Aleksander Nevski teenistusse. Tegelikult olid Tšoglokovid nimeka Morozovi suguvõsa kõrvalharu. Suguvõsa rajas XVI sajandi lõpul elanud Ivan Ivanovitš Morozov, kelle hüüdnimeks oli *Tšeglok* (*Tšoglok*). Tema järeltulijad kandsid perekonnamime **Tšoglokov**.

### XVI sajandist Peeter I valitsusajani

Suguvõsa rajaja Ivan Ivanovitš Tšoglokil oli viis poega, kellest järeltulijaid oli kolmel. Nad rajasid suguvõsa vanema, keskmise ja noorema liini. Sel perioodil teenisid Tšoglokovid peamiselt vojevoodidena. XVII sajandi 2. poolel tõusid mõned suguvõsaliikmed okolnitšiks: tasaar Aleksei Mihhailovitsi ajal oli selleks Vassili Aleksandrovitš Tšoglokov (suri 1667). Tema poeg Timofei Vassiljevitš Tšoglokov oli tsaar Peeter I okolnitši.

Tšoglokovid rüütelkonna matriklis
---------------------------------

1797. aasta 12. jaanuaril (vkj) võeti vennad Nikolai Nikolajevitš Tšoglokov (1749−pärast 1798) ja Samuil Nikolajevitš Tšoglokov (1751−1792) Liivimaa rüütelkonna matriklisse. Umbes 1790. aasta paiku oli suguvõsa kantud Liivimaa kubermangu aadlisuguvõsaraamatusse.

Koltuši mõisa plaan aastast 1885. Mõis oli Tšoglokovide peamine valdus alates XVIII sajandi lõpust

Tšoglokovi suguvõsa mõisavaldused
---------------------------------

* Liivimaa eesti distrikt:
	+ Puka (*Bockenhof*) (1744−1750), Viljandi (*Schloß Fellin*) (1744−1860)
* Peterburi kubermang:
	+ Koltuši (Keltto) (alates 1798)

Viited
------

1. ↑  Genealogisches Handbuch des Adels. Adelslexikon. Bd XV. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 2004, lk 64-65.

Kirjandus
---------

* *Der Adel der russischen Ostseeprovinzen (Estland, Kurland, Livland, Ösel)*. 1. Teil. Die Ritterschaft. Neustadt an der Aisch: Bauer & Rape, inhaber Gerhard Gessner, 1898 (ümbertrükk 1980). Lk 464-465.
* *Genealogisches Handbuch des Adels*. Adelslexikon. Bd XV. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 2004. Lk 64-65.
* Долгоруков, Пётр Владимирович. *Российская родословная книга*. Частъ четвертая. Санктпетербургь: 1857. Lk 210-214 .
* *Родословная книга князей и дворян Российских и выезжих*. Часть I. Москва: Вь Университетской Типографии у Н. Новикова, 1787. Lk 270-275 .

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Tšoglokov** |

Välislingid
-----------

* Tšoglokovi suguvõsaliikmed rosgenea.ru
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib kirjandusteose tegelasest; multifilmi kohta vaata lehekülge Kübaramoor (multifilm)* |

---

**Kübaramoor** (vene keeles *Шапокляк*) on tegelane tuntud vene lastekirjaniku Eduard Uspenski raamatust "Krokodill Gena ja sõbrad" (vene keeles *"Крокодил Гена и его друзья"*, 1966). Koos oma roti Larissaga on ta krokodill Gena lugude antikangelane.

Venekeelse nime Шапокляк on kirjanik tuletanud prantsuskeelsest sõnast *chapeau claque* [ʃap'o klak], mis tähendab madalat silinderkübarat.

Kübaramoori lugu
----------------

Äsja kohtunud krokodill Gena, pioneer Galja ja Potsataja otsustavad Gena korteri Sõpruse Majaks nimetada, et viia kokku neid, kes otsivad sõpru. Kõigi ehmatuseks on esimeseks külaliseks väike kräbe vanamoor ja tema suur hall rott. Tuleb välja, et vanamoori nimi on Kübaramoor ja ta kogub halbusi ehk halbu tegusid. Ta tuli otsima abilisi uute pahanduste korda saatmiseks. Kui aga Kübaramoor kuuleb, et meie sõbrad tahavad teha vaid heategusid ja kavatsevad luua isegi Sõpruse Maja, siis kuulutab ta neile sõja.

Multifilmid
-----------

Krokodill Gena seiklustest on valminud neli multifilmi:

* "Krokodill Gena" "Крокодил Гена" (1969)
* "Potsataja" "Чебурашка" (1971)
* "Kübaramoor" "Шапокляк" (1974)
* "Potsataja läheb kooli" "Чебурашка идёт в школу" (1983)

Filmistuudio: Sojuzmultfilm
stsenarist: Roman Katšanov, Eduard Uspenski
režissöör: Roman Katšanov
kunstnik: Leonid Švartsman
helilooja: Vladimir Šainski

Vaata ka
--------

* Onu Teodor, kass ja koer
* Garantiimehikesed
Reima Pietilä aastal 1962
Lieksa kirik
**Frans Reima Ilmari Pietilä** (25. august 1923 Turu – 26. august 1993 Helsingi) oli soome arhitekt. 

Ta lõpetas 1953. aastal Tehnilise kõrgkooli arhitektina. Aastatel 1970–1979 oli ta Oulu ülikooli arhitektuuriprofessor.

Suurem osa Reima Pietilä loomingust on valminud koostöös abikaasa Raili Pietiläga. Nad abiellusid 1963. aastal.

Aastal 1982 sai ta akadeemiku aunimetuse. Aastal 1987 anti Reima Pietiläle elutöö eest Rahvusvahelise Arhitektide Liidu (UIA) kuldmedal.

Reima Pietilät peetakse viimaste aastakümnete üheks olulisemaks orgaanilise arhitektuuri esindajaks.

Kunstnik Tuulikki Pietilä oli Reima Pietilä õde.

Töid
----

Kaleva kirik Tamperes (1966)
* Soome paviljon Brüsseli maailmanäitusel (1958)
* Branderi kohvik Tamperes (1963)
* Kaleva kirik, Tampere (1966)
* Kongressikeskus Dipoli, Otaniemi, Espoo (1966)
* Suvikumpu asum, Tapiola, Espoo (1969–1982)
* Reidar Särestöniemi ateljee ja galerii Särestö, Kittilä, (1972)
* Hvitträski saun, Kirkkonummi (1975)
* Koguduse- ja vabaajakeskus ning ostukeskus, Hervanta, Tampere (1979)
* As-Sīfi palee juurdeehitus, Kuveit (1982)
* Lieksa kirik, Lieksa (1982)
* Lasteaed Taikurinhattu, Pori (1984)
* Soome saatkonna hoone, Delhi, India (1985)
* Tampere raamatukogu Metso, Tampere (1986)
* Vanadekodu Himmeli, Pori (1988)
* Hervanta vabaajakeskus, Tampere (1989)
* Soome presidendi residents Mäntyniemi, (1993)

Välislingid
-----------

 Reima Pietilä – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Elulugu arhitektuurimuuseumi lehel