**John Bardeen** (/bɑːrˈdiːn/; 23. mai 1908 Madison – 30. jaanuar 1991 Boston) oli Ameerika Ühendriikide füüsik ja elektriinsener. Ta on ainus, kes on saanud Nobeli füüsikaauhinna kaks korda: 1956. aastal koos William Shockley ja Walter Brattainiga transistori leiutamise eest ning 1972. aastal koos Leon N Cooperi ja John Robert Schriefferiga fundamentaalse panuse eest ülijuhtivuse teooriasse.

Transistori leiutamine oli suur läbimurre elektroonikatööstuses – see võimaldas infoajastu tekkimise ning andis tõuke peaaegu iga elektroonikavidina arengule – alates telefonidest ja lõpetades rakettidega. Bardeen pälvis ülijuhtimise arenduse eest teise Nobeli auhinna. Ülijuhtivuse teooriat kasutatakse tänapäeval tuumamagnetresonantsis ja magnetresonantstomograafias (MRT). 1990. aastal võis John Bardeeni leida ajakirja Life nimekirjast "100 selle sajandi mõjukaimat ameeriklast".

Elukäik
-------

John Bardeen sündis USA Wisconsini osariigi pealinnas Madisonis 23. mail 1908 Charles Russell Bardeeni, Wisconi Meditsiinikõrgkooli arstiteaduskonna dekaani teise pojana. J. Bardeen sai alg- ja keskhariduse Madisonis. Ta sai keskharidustunnistuse 15aastaselt, ehkki oleks võinud keskkooli lõpetada isegi paar aastat varem. See oli osaliselt tingitud ema surmast ja sellest, et ta võttis samal ajal teises keskkoolis lisakursusi. 1923. aastal astus ta Wisconsini ülikooli. Bardeen otsustas õppida inseneriks, sest talle meeldis matemaatika ning ta ei soovinud olla samasugune akadeemik nagu tema isa. Samuti arvas ta, et inseneridel on töö osas head tuleviku väljavaated.

Bardeen sai Wisconsini ülikoolis bakalaureuse kraadi 1928. aastal elektrotehnika valdkonnas. Juba 1929. aastal sai Bardeen tänu andekusele ja suurele töövõimele samas valdkonnas magistrikraadi. Magistrikraadi saamisel aitas teda juhendaja professor Leo J. Peters.

Bardeen jäi mõneks ajaks Wisconsini oma teadmisi täiendama, kuid läks varsti tööle Pittsburghi Gulf Oili firmale kuuluvasse Gulfi teaduslaborisse. Aastatel 1930–1933 töötas ta seal geofüüsikuna. Üsna varsti kaotas ta selle töö vastu huvi ning astus Princetoni ülikooli matemaatikat ja füüsikat õppima. 1936. aastal valmis Bardeeni doktoritöö tahkisefüüsika teemal füüsiku Eugene Wigneri kaasabil. Enne doktoritöö valmimist pakuti Bardeenile tööd Harvardi ülikoolis, kus ta töötas kolm aastat (1935–1938) tulevaste Nobeli auhinna laureaatide John Hasbrouck Van Vlecki ja Percy Williams Bridgmaniga. Koos uurisid nad metallide eritakistust ja tuumaosakesi.

Akadeemilist karjääri alustas Bardeen 1938. aastal ühe Minnesota ülikooli professori assistendina. Samal aastal tutvus ta Jane Maxwelliga, kellest sai hiljem tema abikaasa. 1941. aastal oli ta sunnitud teise maailmasõja tõttu sealsest töökohast loobuma ning hakkas tööle Marylandis White Oakis asuvas Naval Ordnance Laboratorys (tollase USA armee heaks töötavas laboris), kus töötati välja ja katsetati sõjaväerelvastust. 1943. aastal keeldus ta osalemast Manhattani projektis.

Teise maailmasõja lõpus mõistis Bardeen, et Minnesota ülikool ei paku talle häid väljavaateid, ning otsustas 1945. aastal asuda tööle Bell Labsi. Ta oli Solid State Physics Groupi liige, mida juhtis William Shockley ja mille üks paljudest liikmetest oli ka Walter Brattain. Sinna jäi ta 1951. aastani. Nende aastate jooksul rabas ta kolleegidega tööd ning 23. detsembril 1947 valmis esimene transistor, mis pani aluse elektroonikavidinate arengule. 1956. aastal pälvis ta kolleegide William Shockley ja Walter Brattainiga transistori eest Nobeli füüsikaauhinna. Tseremoonia toimus Stockholmis ja auhinna andis üle kuningas Gustaf VI Adolf. Bardeen võttis tseremooniale kaasa ühe oma kolmest lapsest, mis ärritas kuningat. Seepeale lubas Bardeen, et järgmine kord võtab ta kõik oma lapsed kaasa. Ta pidas seda lubadust.

1951. aastal otsis Bardeen uut tööd. Tema sõber Fred Seitz veenis teda minema tööle Illinoisi ülikooli, pakkudes talle palgaks 10 000 USA dollarit aastas. Bardeen läkski sinna inseneri- ja füüsikateaduskonna elektrotehnika- ja füüsikaprofessoriks. Tema käe all õppis näiteks Nick Holonyak (LED-i leiutaja). Bardeen osutus aastatel 1951–1975 väga aktiivseks professoriks ning pärast seda emeriitprofessoriks.

1972. aastal pälvis John Bardeen veel ühe füüsika Nobeli auhinna koos Leon N Cooperi (Browni ülikoolist) ja John Robert Schriefferiga (Pennsylvania ülikoolist) fundamentaalse panuse eest ülijuhtivuse teooriasse, mida hakati hiljem kutsuma BCS-i teooriaks (*Bardeen-Schrieffer-Cooper theory*). Seekord võttis Bardeen kõik oma lapsed auhinnatseremooniale Stockholmi kaasa.

John Bardeen suri 30. jaanuaril 1991 Bostonis südameprobleemi tõttu. Tema naine suri 1997. aastal.

Tunnustus
---------

* 1973 – valiti Londoni Kuningliku Seltsi välisliikmeks
* 1982 – valiti NSV Liidu Teaduste Akadeemia välisliikmeks

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Pippard, B. (1994). "John Bardeen. 23 May 1908–30 January 1991". *Biographical Memoirs of Fellows of the Royal Society*. **39**: 20–11. DOI:10.1098/rsbm.1994.0002.

| Nobeli füüsikaauhinna laureaadid |
| --- |
| 1901–1925 | 

* 1901 Röntgen
* 1902 Lorentz, Zeeman
* 1903 Becquerel, P. Curie, M. Curie
* 1904 Rayleigh
* 1905 Lenard
* 1906 J. Thomson
* 1907 Michelson
* 1908 Lippmann
* 1909 Marconi, Braun
* 1910 Waals
* 1911 Wien
* 1912 Dalén
* 1913 Kamerlingh Onnes
* 1914 Laue
* 1915 W. H. Bragg, W. L. Bragg
* 1916
* 1917 Barkla
* 1918 Planck
* 1919 Stark
* 1920 Guillaume
* 1921 Einstein
* 1922 N. Bohr
* 1923 Millikan
* 1924 M. Siegbahn
* 1925 Franck, Hertz

 | Nobel |
| 1926–1950 | 

* 1926 Perrin
* 1927 Compton, C. Wilson
* 1928 Richardson
* 1929 Broglie
* 1930 Raman
* 1931
* 1932 Heisenberg
* 1933 Schrödinger, Dirac
* 1934
* 1935 Chadwick
* 1936 Hess, Anderson
* 1937 Davisson, G. Thomson
* 1938 Fermi
* 1939 Lawrence
* 1940
* 1941
* 1942
* 1943 Stern
* 1944 Rabi
* 1945 Pauli
* 1946 Bridgman
* 1947 Appleton
* 1948 Blackett
* 1949 Yukawa
* 1950 Powell

 |
| 1951–1975 | 

* 1951 Cockcroft, Walton
* 1952 Bloch, Purcell
* 1953 Zernike
* 1954 Born, Bothe
* 1955 Lamb, Kusch
* 1956 Shockley, Bardeen, Brattain
* 1957 Yang, T. Lee
* 1958 Tšerenkov, Frank, Tamm
* 1959 Segrè, Chamberlain
* 1960 Glaser
* 1961 Hofstadter, Mößbauer
* 1962 Landau
* 1963 Wigner, Goeppert-Mayer, Jensen
* 1964 Townes, Bassov, Prohhorov
* 1965 Tomonaga, Schwinger, Feynman
* 1966 Kastler
* 1967 Bethe
* 1968 Alvarez
* 1969 Gell-Mann
* 1970 Alfvén, Néel
* 1971 Gábor
* 1972 Bardeen, Cooper, Schrieffer
* 1973 Esaki, Giaever, Josephson
* 1974 Ryle, Hewish
* 1975 A. Bohr, Mottelson, Rainwater

 |
| 1976–2000 | 

* 1976 Richter, Ding
* 1977 Anderson, Mott, Vleck
* 1978 Kapitsa, Penzias, R. Wilson
* 1979 Glashow, Salam, Weinberg
* 1980 Cronin, Fitch
* 1981 Bloembergen, Schawlow, K. Siegbahn
* 1982 K. G. Wilson
* 1983 Chandrasekhar, Fowler
* 1984 Rubbia, Meer
* 1985 Klitzing
* 1986 Ruska, Binnig, Rohrer
* 1987 Bednorz, Müller
* 1988 Lederman, Schwartz, Jack Steinberger
* 1989 Ramsey, Dehmelt, Paul
* 1990 Friedman, Kendall, R.Taylor
* 1991 Gennes
* 1992 Charpak
* 1993 Hulse, J. Taylor
* 1994 Brockhouse, Shull
* 1995 Perl, Reines
* 1996 D. Lee, Osheroff, Richardson
* 1997 Chu, Cohen-Tannoudji, Phillips
* 1998 Laughlin, Störmer, Tsui
* 1999 't Hooft, Veltman
* 2000 Alfjorov, Kroemer, Kilby

 |
| 2001–... | 

* 2001 Cornell, Ketterle, Wieman
* 2002 Davis, Koshiba, Giacconi
* 2003 Abrikossov, Ginzburg, Leggett
* 2004 Gross, Politzer, Wilczek
* 2005 Glauber, Hall, Hänsch
* 2006 Mather, Smoot
* 2007 Fert, Grünberg
* 2008 Nambu, Kobayashi, Maskawa
* 2009 Kao, Boyle, Smith
* 2010 Geim, Novosjolov
* 2011 Perlmutter, Riess, Schmidt
* 2012 Haroche, Wineland
* 2013 Englert, Higgs
* 2014 Akasaki, Amano, Nakamura
* 2015 Kajita, McDonald
* 2016 Thouless, Haldane, Kosterlitz
* 2017 Weiss, Barish, Thorne
* 2018 Ashkin, Mourou, Strickland
* 2019 Peebles, Mayor, Queloz
* 2020 Penrose, Genzel, Ghez
* 2021 Manabe, Hasselmann, Parisi
* 2022 Aspect, Clauser, Zeilinger

 |