recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Andres Ammas** (25. veebruar 1962 Tallinn – 4. aprill 2018) oli eesti poliitik, ajakirjanik, õpetaja ja koolijuht.

Ta lõpetas 1979. aastal Haapsalu 1. Keskkooli. Aastal 1984 lõpetas ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi muusikapedagoogika erialal ja aastal 1993 Tartu Ülikooli ajakirjanduse erialal.

Ta töötas aastatel 1982–1986 ja 1988–1990 Haapsalu 1. Keskkoolis õpetajana; aastatel 1986–1987 töötas ta samas koolis õppealajuhatajana. Aastatel 1987–1988 töötas ta Haapsalu RSN Täitevkomitee kultuuriosakonna juhatajana. 

Aastatel 1992–1995 ja 1996–1999 töötas ta ajalehe Lääne Elu peatoimetajana. Aastatel 1995–1996 töötas ta Haapsalu Linnavalitsuses haridusnõunikuna. 

Aastatel 1999–2001 oli ta erakonna Isamaaliit peasekretär; aastatel 2001–2002 oli ta Eesti Vabariigi Peaministri nõunik ja büroo juhataja. Aastatel 2003–2007 oli ta Haapsalu Gümnaasiumis õpetaja ja aastatel 2007–2011 samas koolis direktor. 

Aastatel 2011–2015 oli ta Vikerraadios saatejuht; lisaks tegutses ta aastatel 2012–2013 muusikaõpetajana Tallinna Konstantin Pätsi Vabaõhukoolis ja aastatel 2014–2015 õpetajana Noarootsi Gümnaasiumis. Osales korduvalt Haapsalu linna võistkonnas üle-eestilistes mälumängudes, sh ka Maakilvas. Pälvis võistkondlikult auhinnalisi kohti, viimati osales Maakilva superfinaalis 10. märtsil 2018. 

Aastatel 1990–1992 kuulus ta Eesti Vabariigi Ülemnõukogusse. 20. augustil 1991 hääletas ta Eesti iseseisvuse taastamise poolt. Ta oli ka Eesti Kongressi saadik. 2015. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta 5. valimisringkonnas, ta sai 1859 häält ning ringkonnamandaadiga Riigikogu liikmeks.

Ta oli 12. novembrist 1992 kuni 19. veebruarini 2012 Rahvusliku Koonderakonna Isamaa/Isamaaliidu/Isamaa ja Res Publica Liidu liige. 15. oktoobrist 2014 oli ta Eesti Vabaerakonna liige. Maetud Tallinna Metsakalmistule. 

Andres Ammas oli abielus ajakirjanik Anneli Ammasega.

Tunnustus
---------

* 2002 Riigivapi V klassi teenetemärk
* 2006 Riigivapi III klassi teenetemärk
* 2014 Haapsalu vapimärk

Viited
------

1. ↑  "Suri poliitik ja hinnatud pedagoog Andres Ammas". Delfi, 4. aprill 2018
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. oktoober 2014. Vaadatud 7. oktoobril 2016.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
3. ↑  Teenetemärkide kavaleride andmekogu – 1062
4. ↑  Teenetemärkide kavaleride andmekogu – 1142
**Hoxne'i aardeleid** oli Suurbritannia suurim Rooma-aegse hõbeda ja kulla leid ning suurim Rooma keisririigi aladelt leitud 4. ja 5. sajandi hõbe- ja kuldmüntide leid. Aarde leidis 1992. aastal metallidetektoriga Eric Lawes Hoxne'ist Suffolkist Inglismaalt. Aare koosneb 14 865-st Rooma kuld-, hõbe- ja pronksmündist ja ligi 200-st hõbelauanõust ja kuldehtest, mida nüüd hoitakse Briti Muuseumis Londonis, kus aardeleiu tähtsaimad osad ja valik muud on püsinäitusel välja pandud. 1993. aastal hinnati aarde väärtuseks 1,75 miljonit £ (2021. aastal u 4,4 miljonit €).

Aare oli maetud tammepuidust kastis või väikeses kirstus, mis oli täidetud väärismetallist esemetega, mis sorteeriti enamasti tüübi järgi, osa neist väiksematesse puukastidesse ja osa kottidesse või riidesse mähituna. Väljakaevamisel leiti laeka jäänused, nagu hinged ja lukud. Aarde mündid on vermitud pärast aastat 407, mis langeb kokku Britannia kui Rooma provintsi lõpuga. Aarde omanikud ja matmise põhjused pole teada, kuid see oli hoolikalt pakitud ja sisu näib kattuvat ühe tolleaegse väga jõuka perekonna varaga. Arvestades suurte hõbedast serveerimisanumate ja mõningate levinumate ehtetüüpide puudumist, moodustas maetu tõenäoliselt vaid osa selle omaniku varast.

Hoxne'i aare sisaldab mitmeid haruldasi ja olulisi esemeid, nagu kuldne kehakett ja hõbedaselt kullatud pipratoosid (*piperatoria*), sealhulgas Keisrinna pipratoos. Aare on ka erilise arheoloogilise tähtsusega, kuna selle kaevasid välja professionaalsed arheoloogid ning selle esemed olid puutumata ja suures osas terved. Leid aitas parandada suhteid metalliotsijate ja arheoloogide vahel ning tõi kaasa muudatuse Inglise seadustes aardeleidude kohta.

Vaata ka
--------

* Rooma-Briti kultuur
* Lava aare
* Trieri kulla-aare

Välislingid
-----------

* Briti Muuseum: Hoxne'i aardeleid

Viited
------

1. ↑  "The Juliana Bracelet from the Hoxne hoard". British Museum. Originaali arhiivikoopia seisuga 7. september 2010. Vaadatud 19. juunil 2010.
**Margus Kiis** (sündinud 11. mail 1975 Rakveres) on eesti kultuurikriitik, kolumnist ja ajaloolane.

Haridus
-------

Ta lõpetas 1994. aastal Elva Keskkooli ja 1999. aastal Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna kunstiajaloo erialal. 2007. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis magistritööd "Muutused ja arengud ENSV kunstielus ja -poliitikas 1964–1968" (juhendaja Jaak Kangilaski).

Looming
-------

### Ajaloolasena

Kultuuriajaloolasena on ta uurinud peamiselt kultuuriolustikku ja kunstipoliitikat Nõukogude okupatsiooni aegses Eestis. Alates 2009 pidas ajalooteemalisi loengusarju Tartu Ülikoolis ja Tartu Kõrgemas Kunstikoolis.

### Ajakirjanikuna

Alates 1999. aastast on ta kirjutanud väljaannetes Postimees, Sirp, Muusika, Kunst.ee, Eesti Ekspress ja KesKus muusika-, kunsti- ja filmialaseid artikleid ja arvustusi ning artikleid sotsiaalsetel teemadel. 

Samuti teinud saateid Eesti Rahvusringhäälingus (kaasautor Vikerraadio saates "Kultuurikaja" ja Klassikaraadio sarjas "Ideaalmaailmad"). 2012 sügisel produtseeris ja juhtis Tallinna TV-s eetrisse läinud saatesarja "Kraamikaamera", alates 2013 on tootnud Eesti rokkmuusika ajaloo teemalisi telesaateid.

### Kunstitegelasena

2004–2007 oli ta Y-galerii galerist ja kureeris kunstinäitusi. Alates 2007 kuni 2016 oli ta Tartu Lastekunstikooli õpetaja. 

Alates 2005 esinenud näitustel fotokunstnikuna nime all (**the**) **13er**[*viide?*].

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. märts 2016. Vaadatud 9. oktoobril 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
2. ↑
3. ↑

Välislingid
-----------

* Margus Kiis. "Mis on jäänud meile olümpiaregatist Tallinn 80?" Delfi, 30. juuli 2012
**Margus Karu** (11. september 1984 – 5. juuni 2017) oli eesti kirjanik.

Haridus
-------

Ta õppis Laagna gümnaasiumis, kuid lõpetas aastal 2003 Gustav Adolfi gümnaasiumi. Ta lõpetas 2006. aastal Tallinna Ülikooli filmi ja meedia erialal bakalaureusekraadiga.

Töö
---

Ta oli noorteajakirja Saffer vastutav väljaandja, Kuukulgur Filmi produtsent, telesaate "Õige valik" produtsent, telesaate "Eesti otsib superstaari" osalejate peakoordinaator, vabakutseline mänedžer ja reklaamtekstide kirjutaja.

Osalenud mängufilmide "Risttuules", "Kormoranid ehk Nahkpükse ei pesta", "Täna otsustan mina", "Südame asjad", "Meeletu" tegemise juures produtsendina ja muudes ametites.

Looming
-------

* 2010 "Nullpunkt", romaan
* 2015 "Täna on täna ja forever on forever", romaan
* 2017 "Hobune Henry unenägu", lasteraamat

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 22. november 2015. Vaadatud 6. juunil 2017.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Välislingid
-----------

* 20 tsitaati ootamatult lahkunud menukirjanikult Margus Karult: «Ma ei tea ise ka, kuhu ma teel olen ja kuhu lõpuks välja jõuan», Postimees, 6. juuni 2017
* Margus Karu: inimesed on olemuselt head, Postimees, 30. august 2015
* Selgusid läbi aegade ning eelmise aasta parimad eesti raamatud, Postimees, 15. veebruar 2018
**Margus Paas** (sündinud 28. novembril 1968 Valgas) on eesti sotsioloog.

Elulugu
-------

Margus Paas on talupidaja poeg.

Lõpetas 1987 Valga 1. Keskkooli, 1995 TÜ sotsiaalteaduskonna sotsioloogia erialal. Oli 1995–1996 EPMÜ filosoofia ja maasotsioloogia instituudi spetsialist, 1996–1997 peaspetsialist, 1997–2005 TV3 uuringute juht, 2005– Kanal 2 uuringujuht.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkonnad: maasotsioloogia, elukvaliteet, meedia ja metodoloogia. Aastatel 1992–1997 osales Paas 14 sotsioloogilises uurimisprojektis. Alates 1997 on peamisteks uurimisteemadeks televisiooni auditooriumiuuringute metodoloogia, meediatarbimine, vaatajakäitumine ja telerivaatajate tüpoloogia. Elektroonilise ajakirja Estonian Social Science Online (ESSO) toimetaja (1996–1998). Eesti Sotsioloogide Liidu liige.

Teoseid
-------

* Maaettevõtjate teabevajadusest ja nõuandekasutusest (kaasautor). // Maamajandus Eesti ühiskonnas ja majanduses. Tartu, 1994
* Sotsioloogilisi uurimisandmeid muutustest Eesti maaelus. // EPMÜ teaduslike tööde kogumik 180 (1995)
* Eesti maaühiskond ja ühistegevus: sotsioloogiline vaade. // Ühistegevus Eesti Vabariigis (1996) 1
* Maainimeste ettevõtlikkus ja maaettevõtluse väljavaated. // EPMÜ teaduslike tööde kogumik 190 (1997)
* Estnisches Landleben in der Transformation. // Berliner Beiträge zum Genossenschaftswesen 36 (Berlin 1997)

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Kirjandus
---------

* Eesti Põllumajandusülikool: audoktorid, töötajad ja vilistlased 1991–1995. Trt, 1996, 99

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Astrid Ivask** (lätipäraselt **Astrīde Ivaska**, neiuna **Astrīde Hartmane**; 7. august 1926 Riia – 24. märts 2015) oli läti luuletaja ja tõlkija.

Ta sündis aastal 1926 Riias kindral Mārtiņš Hartmanise tütrena. Ta õppis Riia 1. gümnaasiumis ja Riia Prantsuse lütseumis.

Aastal 1944 põgenes ta Lätist Saksamaale. Saksamaal lõpetas ta Hanava põgenikelaagris läti gümnaasiumi. Aastatel 1946–1949 õppis ta Marburgi Ülikoolis romaani, germaani ja slaavi keeli.

Isiklikku
---------

Ta oli aastast 1949 abielus eesti luuletaja ja kirjandusteadlase Ivar Ivaskiga. Tema isa oli läti kindral Mārtiņš Hartmanis; vend on läti ja USA matemaatik, Turingi auhinna laureaat (aastast 1993) Juris Hartmanis. Astrid Ivask oli Wellesto liige.

Tunnustus
---------

* 2001 – Kolme Tähe orden (IV klass)
* 2007 – Valgetähe IV klassi teenetemärk

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. aprill 2015. Vaadatud 30. märtsil 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
2. ↑  Teenetemärkide kavaleride andmekogu – 5298

Välislingid
-----------

* Astrīde Ivaska elulugu (Archive.org) (inglise keeles)
* Sirje Kiin. Astrid Ivaski biograafia. Looming, 8, 2012
* Astrid Ivask. Poems and Prose Poems. Lituanus. Lithuanian Quarterly Journal of Arts and Sciences. Vol 33, No 3, 1987
|  |
| --- |
|  |
| Medalikohad |
| Maailmameistrivõistlused |
| **Kuld** | 2015 | jäähoki |

**Jacob Muzzin** (hüüdnime järgi tuntud **Jake Muzzin**; sündinud 21. veebruaril 1989 Woodstockis, Ontario provintsis) on Kanada jäähokimängija, kes mängib kaitsjana NHL-i klubis Toronto Maple Leafs.

Aastatel 2006–2010 mängis Muzzin Ontario Hockey League'i klubis Sault Ste. Marie Greyhounds. 2010. aastal pälvis ta liiga hooaja parimale kaitsemängijale antava Max Kaminsky Trophy.

2007. aastal valis Pittsburgh Penguins ta NHL-i *draft* '​is 141. valikuna. 

2010. aasta jaanuaris sõlmis ta kolmeaastase lepingu NHL-i klubiga Los Angeles Kings. Aastatel 2010–2013 mängis Muzzin põhiliselt American Hockey League'is Kingsi tütarklubis Manchester Monarchs. NHL-is debüteeris ta Kingsi meeskonnas hooajal 2010–11, kuid klubi põhikoosseisu kuulus ta alates hooajast 2012–13. Esimese värava lõi ta NHL-is 26. jaanuaril 2013 mängus Phoenix Coyotesi vastu. 2013. aasta juulis pikendas ta Kingsiga lepingut kahe aasta võrra. Hooajal 2013–14 asus ta mängima ühes kaitsepaaris koos Drew Doughtyga. 2014. aastal võitis ta Kingsiga Stanley karika. Hooaja 2013–14 väljalangemismängudes lõi Muzzin kaitsemängijatest enim väravaid (6). 2014. aasta oktoobris sõlmis Muzzin Kingsiga uue viieaastase lepingu.

2019. aasta jaanuaris kaubeldi Muzzin Maple Leafsi.

2015. aastal tuli Muzzin Kanada jäähokikoondise koosseisus maailmameistriks.

Viited
------

1. ↑  "Maple Leafs acquire blueliner Muzzin from Kings". The Sports Network. 28.1.2019. Vaadatud 15.2.2022

Välislingid
-----------

* Jake Muzzin NHL.com lehel
* Jake Muzzin hockeydb.com lehel

| * v
* r
Toronto Maple Leafs |
| --- |
| 
**Väravavahid**: Erik Källgren **·** Matt Murray **·** Ilja Samsonov **·** Joseph Woll |
| 
**Kaitsjad**: Jordie Benn **·** T. J. Brodie **·** Mark Giordano **·** Erik Gustafsson **·** Justin Holl **·** Timothy Liljegren **·** Mac Hollowell **·** Jake McCabe **·** Victor Mete **·** Jake Muzzin **·** Morgan Rielly **·** Luke Schenn **·** Conor Timmins |
| 
**Ründajad**: Nick Abruzzese **·** Noel Acciari **·** Zach Aston-Reese **·** Michael Bunting **·** Pontus Holmberg **·** Calle Järnkrok **·** Alexander Kerfoot **·** Matthew Knies **·** David Kämpf **·** Sam Lafferty **·** Mitchell Marner **·** Auston Matthews **·** William Nylander **·** Ryan O'Reilly **·** Nick Robertson **·** Wayne Simmonds **·** John Tavares |
Jake Jervis (2011)
**Jake Mario Jervis** (sündinud 17. septembril 1991 Wolverhamptonis) on Inglismaa jalgpallur, kes mängib äärepooliku või ründajana Soome kõrgliigaklubis Seinäjoki JK.

Ta kuulus noorena Wolverhampton Wanderersi ja Shrewsbury Towni noortesüsteemi. 2006. aastal liitus ta Birmingham Cityga. Birmingham City põhimeeskonnas debüteeris ta 23. jaanuaril 2010 Inglismaa karikamängus Evertoni vastu. Aastatel 2010–2012 oli Jervis lühikeste perioodide jooksul laenul mitmetes Inglismaa tugevuselt kolmanda ja neljanda liiga klubides. Birmingham City meeskonnas mängis ta hooajal 2012/13 kahes Inglismaa esiliiga mängus.

2013. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu Türgi kõrgliigaklubiga Elazığspor, kus mängis vaid hooaja 2012/13 teises pooles. Hooaja 2013/14 teises pooles mängis ta Inglismaa tugevuselt neljanda liiga klubis Portsmouth. 2014. aasta juunis sõlmis ta lepingu Šotimaa kõrgliigaklubiga Ross County ning lõi hooajal 2014/15 Šotimaa kõrgliigas 27 mänguga neli väravat. 2015. aasta juunis sõlmis ta lepingu Plymouth Argyle'iga. Jervis tegi aastatel 2015–2017 Inglismaa tugevuselt neljandas liigas kaks edukat hooaega, kui vastavalt 11 ja 12 väravat. Hooajal 2017/18 mängis ta Plymouth Argyle'iga Inglismaa tugevuselt kolmandas liigas League One, kus ta lõi 24 mänguga neli väravat. 2018. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu League One'i klubiga Luton Town, kuid seal märkimisväärset edu ei saavutanud. 27. augustil 2019 lõi ta Inglismaa liigakarika teises voorus värava Cardiff City vastu, kuid see jäi ühtlasi tema viimaseks mänguks Luton Townis. Hooajal 2018/19 oli ta laenul League One'i klubis AFC Wimbledon ja hooajal 2019/20 League Two klubis Salford City.

2020. aasta augustis sõlmis ta kuni aasta lõpuni lepingu Seinäjoki JK-ga. Kümne mänguga lõi ta Soome kõrgliigas kolm väravat ja pikendas sama aasta novembris klubiga lepingu kuni 2022. aasta hooaja lõpuni. 2021. aastal lõi Jervis Soome kõrgliigas kaheksa väravat.

Viited
------

1. ↑  "Luton sign Liverpool's Lloyd Jones, Ipswich's Flynn Downes & Plymouth's Jake Jervis". BBC Sport. 31.1.2018. Vaadatud 8.7.2022
2. ↑  "SJK:n hyökkäys vahvistuu kahdella pelaajalla". Seinäjoen Jalkapallokerho. 19. august 2020. Vaadatud 19. augustil 2020.
3. ↑  "Jervis SJK:ssa kauden 2022 loppuun". Seinäjoen Jalkapallokerho. 26. november 2020. Vaadatud 27. novembril 2020.

Välislingid
-----------

 Jake Jervis – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
**Kaia Kiik** (sündinud 21. juulil 1973 Kuressaares) on eesti kunstnik ja kuraator.

Haridus
-------

Lõpetas Tallinna Tarbekunsti Gümnaasiumi nahakunsti alal (1991). Magistrikraadi sai tööga "Tehisintelligents ja loomingulisus" Pariisis asuvast sotsiaalteaduste kôrgkoolist École des hautes études en sciences sociales, kus ta õppis aastatel 1997–2001). 

Ta on täiendanud end Saint Thierry kloostris Champagne'i maakonnas (1992) ja Sorbonne'i Ülikoolis Pariisis (2001–2003).

Töö ja looming
--------------

Ta elab ja töötab 1997. aastast Prantsusmaal ja Ameerika ühendriikides. 
Rajas Kaasaegse Kunsti Euroopa-Prantsuse Ühingu. 
Kaia Kiik on oma teostega põhiliselt esinenud mitmes Prantsusmaa ja Ameerika Ühendriikide galeriis ja osalenud kollektiivnäitustel üle kogu Euroopa. 2009. aastal esitas Vaal Galerii ülevaate tema loomingust. 

Kaia Kiige teosed on pälvinud nii kriitikute kui ka kultuuriajakirjanduse tähelepanu. Samuti on tema teosed jõudnud paljudesse kunstikataloogidesse. 

Lisaks kunstnikutööle on Kaia Kiik olnud galerii Rivoli 59 kunstiline juht ja kuraator, esitades Pariisis regulaarselt Eesti kunsti erinevaid tahke. 2011. aastal toimus tema kureerimisel Eesti festivali "Estonie tonique" raames suurim Eesti kunsti näitus Prantsusmaal "Liberté/Vabadus 2011", kus osales ligi kakskümmend Eesti kunstnikku.

Kaia Kiik uurib mateeria käitumist teatud aeg-ruumis. Tööde teostamiseks valib mineraalseid ja orgaanilisi materjale (mateeria looduslikest ja urbanistlikest keskkondadest nagu ehitusmaterjalid, toiduained, igapäevased esemed aga ka muld, kivimid ja taimed). Mõjutatuna epistemoloogia-õpinguist, kasutab eksperimentaalseid meetodeid mateeria manipuleerimisel, keskendudes juhusliku-määratuse vahekorrale mateeria transformatsioonis. 

Kaia Kiik: "Ma uurin aja jälgi".

Välislingid
-----------

* Kaia Kiik
* Kaia Kiik - Vaal Galerii
* Kaia Kiik - olemise arheoloog
* Saaremaalt pärit kunstnik Kaia Kiik
* Kiik ühendab materjalidega mängides kunsti ja teaduse
* Kaia Kiik jõudis koju (Saarte Hääl, 11. aprill 2009)
* Andri Ksenofontov. Suurest paugust helge tulevikuni (Sirp, 17. aprill 2009)
* Tiia Linnard „Kaia Kiik – kunstnik, kes pintslit ei kasuta" (Põhjarannik, 7. september 2010)
* Tiia Linnard „Eragalerii omanik endale palga maksmist lubada ei saa" (Põhjarannik, 2. oktoober 2010)
Suvalise lineaarse elektriahela Nortoni aseskeem   
 (püstjoonega ring on pingeallikas ja rõhtjoonega ring vooluallikas)
**Nortoni teoreem** on lineaarsete elektriahelate teoorias teoreem, mille kohaselt mistahes viisil kahe väljundklemmi vahele ühendatud lineaarsete elementidega elektriahel on asendatav ekvivalentse ideaalse pingeallika ja ekvivalentse takisti rööpühendusega.

Ekvivalentsed allikad: vasakul pingeallikas ja paremal vooluallikas
Nortoni aseskeemi ekvivalentsed suurused saadakse analoogselt Thevenini aseskeemi parameetritega.
Mõlemad aseskeemid on teineteisega ekvivalentsed, kusjuures takistus {\displaystyle R\_{\text{i}}} on mõlemas skeemis ühesuurune ja {\displaystyle U\_{0}=I\_{\mathrm {K} }\cdot R\_{\mathrm {i} }}.

Teoreemi ja aseskeemi esitas 1926. aastal USA elektroonikainsener Edward Lawry Norton.

Vaata ka
--------

* Thevenini teoreem

Välislingid
-----------

* Lauri Kütt. Analoog- ja digitaaltehnika (loengukonspekt ja ülesanded). Tallinn, 2018 (2.2.Thevenini ja Nortoni aseskeem)
**Ove Johannes Abildgaard** (17. september 1916 Lemvig – 11. oktoober 1990) oli taani luuletaja, tõlkija ja kriitik.

Tema vanemad olid kaupmees Alfred Julius Abildgaard (1876–1954) ja Asta Katrine Dalgaard (1886–1965).

Elukäik
-------

13-aastaselt asus ta õppima Haslevi gümnaasiumi, mille ta lõpetas 1935. Ta õppis Kopenhaageni ülikoolis õigusteadust ja kirjandust. Noorte kunstnike klubi kaudu puutus ta kokku 1940ndate luuletajate põlvkonnaga. Aastatel 1943–1944 oli ta Dybvadis koduõpetaja. 30-aastaselt debüteeris ta luuletajana. Aastatel 1953–1966 oli ta vabakutselise leksikoniautor, tõlkija ja kirjanduskriitik sotsiaaldemokraatlikus ajakirjanduses. Aastatel 1967–1983 töötas ta Taani Raadio luuletoimetajana.

Looming
-------

Ta debüteeris 1946 koguga "Uglegylp". Pärast 1954. aastat, kui ta oli juba omandanud moodsa klassiku maine, vaikis ta luuletajana paarkümmend aastat. Kogus "Og Lises hånd i min" (1972) ja "Mariehønen" (1976) katsetas ta uusi vorme. Mälestuskillud "Hvorfor netop i dag da det er søndag" (1986) sisaldavad konkreetse luule mõjulises küljenduses luulet ja proosat.

Ta oli traditsiooni- ja vormiteadlik luuletaja, kellel oli oma stiil. Sageli puudutas ta humoorikas, sentimentaalsust ja paatost vältivas metafooririkkas sõnastuses suuri eluprobleeme.

Raamatud
--------

* "Uglegylp" (1946, luulekogu)
* "Hvirvler" (1948, luulekogu)
* "Glødende sten" (1952, luulekogu)
* "Sommerens ekko" (1954, luulekogu).
* "Det langsamme for år" (1957, esseekogu)
* "Og Lises hånd i min" (1972, luulekogu)
* "Mariehønen" (1976, luulekogu)
* "Hvorfor netop i dag da det er søndag" (1986, mälestused)

Tunnustus
---------

* 1951 Morten Nielseni mälestusstipendium
* 1954 Henri Nathanseni sünniaastapäevastipendium
* 1955 Johannes Ewaldi stipendium
* 1963 Aarestrupi medal

Isiklikku
---------

Ta abiellus 5. mail 1948 Kopenhaagenis Unnur Skúladóttir Thoroddseniga (sündis 12. juulil 1917 Islandil Ísafjörðuris), Islandi advokaadi ja parlamendiliikme Skúli S. Thoroddseni (1890–1917) ning Guðrún Skúladóttiri (1897–1950) tütrega.

Välislingid
-----------

* Sissekanne Taani biograafilises leksikonis
Oware Akan
***Oware*** ehk **oua** on Ghana rahvusmäng, strateegiamäng, mis kuulub *mancala*-mängude perekonda.

Mäng on saanud nime akanikeelsest sõnast *ɔware*. Seda mängitakse Lääne-Aafrikas ja Kariibi mere saartel. Sarnaseid mänge erinevate nimedega mängitakse kõikjal Aafrikas ja läheduses. Taolisi mänge hakati mängima juba Vana-Egiptuses. Euroopasse tõid need mängud inglased 17. sajandil. Tänapäeval korraldatakse ka rahvusvahelisi võistlusi.

*Oware* oli algselt mõeldud meelelahutuseks. See mäng ja selle variatsioonid on olnud olulised ka Aafrika lastele aritmeetika õpetamises.

Mänguvahendid
-------------

Mängu mängimiseks on vajalik mängulaud ja 48 seemet. Tüüpilisel mängulaual on kuus pesa, mida nimetatakse majadeks, kahes reas ja mõnel mängulaual ka suurem kogumispesa kummalegi mängijale. Kumbki mängija kontrollib oma poole maju. Mängu alguses on igas majas neli seemet. Kariibi mere saartel kasutatakse seemneteks pähkleid, mis on väga siledad ja läikivad. Kasutatakse ka helmeid, kivikesi ja klaaskuule, mõnes turistidele mõeldud komplektis teo- või merikarpe. Mängida saab ka lihtsalt maapinnal, kuhu on pesadeks süvendid tehtud.

Külvamine
---------

Mängijad käivad kordamööda. Mängija valib ühe oma majadest, võtab kõik selle seemned ja paneb vastupäeva liikudes igasse järgnevasse majja ühe seemne. Vähemalt üks kivike peab sealjuures sattuma mõnda vastase majja. Seda tegevust nimetatakse külvamiseks. Pärast külvamist vaadatakse maju alates sellest majast, kuhu külvati viimane seeme, päripäeva, ning külvaja saab nendes majades, kus on kuni kolm seemet, olevad seemned endale. Seemnete võtmine lõpeb selle pesa juures, mis kuulub külvajale endale või mis sisaldab vähemalt nelja seemet – sellest pesast ei võeta midagi.

Mängu lõpp
----------

Mäng on läbi, kui üks mängijatest on kogunud 25 või rohkem seemet. Mäng lõpeb ka sel juhul, kui üks mängija ei saa teha määrustepärast käiku. Sel juhul võidab mängija, kellel on rohkem seemneid. Mäng lõpeb viigiga, kui mõlemal mängijal on mängu lõpus ühepalju seemneid.
**"Overture 1928"** on Ameerika progressiivse metali ansambli Dream Theater stuudioalbumi "Metropolis Pt. 2: Scenes from a Memory" teine muusikapala.

"Overture 1928" on muusikaliselt seotud looga "Metropolis Pt. 1: The Miracle and the Sleeper" albumilt "Images and Words" ning sarnaneb ka lugudega "Strange Deja Vu", "Dance of Eternity", "One Last Time" ja "Finally Free", mis pärinevad kõnealuse looga samalt plaadilt.

Esimesed kümme sekundit palast on samad mis "Metropolis Pt. 1: The Miracle and the Sleeperi" pealt, ainult süntesaatori toon on aste madalam. Järgnevad trummid 00:11-00:25, mis on sarnased "Dance of Eternityiga". Edasi 00:26-00:44 on elektrikitarri käik, mis on peaaegu sama, mis järgmises loos "Strange Deja Vu" ning sealt edasi süntesaatori käik kuni 1:00 sarnane sama looga. 1:16-1:32 on süntesaatori soolo, mida saadab sama elektrikitarrikäik, mis oli 00:26-00:44. 1:33-1:49 on sama käik elektrikitarril, mida laulja James LaBrie laulis "Metropolis Pt. 1: The Miracle and the Sleeperi" lõpus. 1:50-2:04 on elektrikitarri käik klaveri saatel, mis esineb hiljem ka mõnevõrra muudetud kujul "One Last Time'is". 2:05-2:21 tuleb kordamisele 00:26-00:44 soolo tavalise *beat*i saatel, millele järgneb 2:22-2:39 elektrikitarri soolo, mis omakorda kordub hiljem "Finally Free's" mõnevõrra aeglasema tempoga. Sealt edasi 2:53-3:01 esineb käik "Dance of Eternityst". 3:03-3:19 on süntesaatori soolo, mida saadab esimest korda duubelpedaal trummidel, millele järgneb 3:20-3:27 elektrikitarri käik, mis hiljem tuleb kordamisele "Strange Deja Vus", ning lugu lõpeb trummide ja elektrikitarri harmoniseerumisega. Sama käiguga hakkab ka järgmine lugu "Strange Deja Vu", tekitades tunde, et "Overture 1928" on ainult instrumentaalne eellugu. Kuid see on täiesti loogiline, kuna kõik lood on omavahel teineteise läbi seotud ning kõik toimub ajalises järgnevuses.
**Oviši** (ka **Ovīši**. liivi keeles **Pațīkmǭ**, **Patikmō** või **Patīkmō**) on küla (*skrajciems* ehk hajaküla) Lätis Ventspilsi piirkonnas Tārgale valla põhjaosas. Oviši jääb valla keskusest Tārgalest 33, piirkonna keskusest Ventspilsist 30 ja Riiast 200 kilomeetri kaugusele.

Oviši asub merepinnast 4 meetri kõrgusel Läänemere kaldal. Küla vana nimekuju on *Liseort* (*Lyseort*, *Lusort*). Enne teist maailmasõda oli külas 51 majapidamist, tänapäeval on neid järele jäänud kümme. Aastal 1814 ehitati külla 34 meetri kõrgune Oviši tuletorn, mis on vanim majakas Lätis. Tuletornis tegutseb muuseum. Oviši tuletorn on muinsuskaitse all.

Viited
------

1. ↑  Vietvārdu datubāze, vaatatud 27. 02 2018
2. ↑  "Lingua / LIV-EE-LV Sõnārōntõz".
3. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Oviši** |

| * v
* r
Tārgale valla asulad |
| --- |
| 
Akmeņdziras **·**  Burtnieki **·**  Būšnieki **·**  Dokupe **·**  Elkšķene **·**  Jaunciems **·**  Jaunupe **·**  Kamārce **·**  Krievlauki **·**  Lielirbe **·**  Liepene **·**  Lodes **·**  Lūž **·**  Miķeļtornis **·**  Muižnieki **·**  Ogsils **·**  Oviši **·**  Packules ciems **·**  Platene **·**  Pūrkalni **·**  Rēdznieku ciems **·**  Skaras **·**  Stacija "Ventspils 2" **·**  Standzes ciems **·**  **Tārgale** |
**Nevetlenfolu** (ukraina keeles Неветленфолу, ungari keeles **Nevetlenfalu**) on küla Ukrainas Taga-Karpaadi oblastis Võnogradivi rajoonis. Küla asub Oaşi mäeaheliku läänepoolsel jalamil Botari ja Okli külade vahel.

Elanike arv oli 2001. aastal 1632. Pindala on 4,6 km².

Ajalugu
-------

Küla on kirjalikes allikates mainitud 1380. aastal Gyakfalva nime all. Küla nimi oli tuletatud isikunime Deák ('õpetlane') ja falu possessiivsufiksiga variandi *falva* liitmise teel, kuid nime esimene pool kõlas sarnaselt tegusõnaga *gyak* ('sugulises vahekorras olema'), mistõttu hakati seda vältima ning alates 1619. aastast kasutati selle asemel nime Nevetlenfalu ('nimeta küla'), mis sai 18. sajandil ka küla ametlikuks nimeks. 2000. aastani oli küla ametlik ukrainakeelne nimi **Djakove** (Дякове).

Nevetlenfalu kuulus 1919. aastani Ungarile, seejärel 1938. aastani Tšehhoslovakkiale, 1938–1944 taas Ungarile ja alates 1944. aastast Ukrainale (1991. aastani Nõukogude Liidu koosseisus).

1900. aastal oli 503 elanikust 499 ungarlased. Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli külas 1632 alalist elanikku, kellest 1401 olid ungarlased.

Viited
------

1. ↑

Välislingid
-----------

*
Nevjanski kesklinnas asuv Nevjanski viltune torn on 1,8 meetrit kaldu
**Nevjanski torn** (vene keeles Невьянская башня), ka **Nevjanski viltune torn**, on kellatorn Venemaal Sverdlovski oblastis Nevjanski linnas, tuntud ka kui Demidovi viltune torn.

Ajalugu
-------

Nevjanski torn on ehitatud 18. sajandi esimesel poolel vene ettevõtja Akinfi Demidovi käsul. Torni kõrgus on 57,5 meetrit, torn on ruudukujulise põhiplaaniga, küljepikkus on 9,2 meetrit. Torni ülemine osa on kaheksatahuline ja aheneb astmeliselt kolmes järgus ning tipneb telkkiivriga. Torn on viltu – kalle 1,8 meetrit. 

Torni sisemus oli jaotatud korrusteks. Esimese korruse otstarve pole kindlaks tehtud. Teisel korrusel paiknes Demidovi-aegne kantselei ja arhiiv. Kolmandal korrusel oli Demidovi-aegne laboratoorium. Neljandal-viiendal korrusel olid vaid trepimarsid. Korrus kõrgemal oli võlvlaega akustiline ruum, mille otstarve on teadmata. Seitsmendal ja kaheksandal korrusel paikneb tänini inglise kellameistri Richard Phelpsi konstrueeritud isemängiv kariljon.

Torni ehitusmeistrid ei ole teada, kuid uurijad on leidnud, et torni ehitamisel on kasutatud tolle aja kohta uuenduslikke tehnoloogiaid, näiteks seinte ladumisel kasutati suuremat tugevust tagava erikoostisega telliskive, tarinduse uurimisel avastati malmtalasid, mille alumisele küljele olid kinnitatud raudlatid. Malm töötab tõmbele halvemini kui survele ja selle puudujäägi pidi kompenseerima malmi ja raua koostöö. Torni telkkiiver oli varustatud piksevardaga, mis läänemaailmas oli sel ajal veel leiutamata.

Viited
------

1. ↑  Офис первого русского олигарха (vene)

Välislingid
-----------

* Nevjanki torni Nevjanski muuseumi kodulehel
* Vaata videolõiku Nevjanski tornist
Vaade Tōkyō uuele rahvusstaadionile
**Uus rahvusstaadion** (jaapani keeles 新 国立 競技場 *Shin kokuritsu kyōgijō*) on mitmeotstarbeline staadion Kasumigaokas Shinjukui ringkonnas Tōkyōs Jaapanis. Staadion toimib peastaadionina 2020. aasta suveolümpiamängude ja 2020. aasta suveparaolümpiamängude ava- ja lõputseremoonia kui ka kergejõustikuvõistluste toimumiskohana.

Endine staadion valmis 1958. aastal Jaapani rahvusstaadionina endise 1924. aastal ehitatud Meiji Jingu Gaieni staadioni asemele. Selle esimene suurem võistlus oli 1958. aasta Aasia mängud. Staadion oli peastaadion 1964. aasta suveolümpiamängude ava- ja lõputseremoonia kui ka kergejõustikuvõistluste toimumispaigana. Jaapani jalgpallikoondise kodumängud ja suuremad jalgpalliklubi karikavõistluste finaalid peeti sel staadionil. Staadioni ametlik mahutavus oli 57 363, kuid tegelik mahutavus oli vaid 48 000 kohta.

Staadion jäi suhteliselt terveks 2011. aasta Tōhoku maavärina ja tsunami järel. Jaapani olümpiakomitee rahvusvaheliste suhete direktor Yasuhiro Nakamori ütles ajalehele Around the Rings, et ta seostab seda Jaapani rangete ehitusseadustike täitmisega. 

Vana rahvusstaadioni lammutamine viidi lõpule 2015. aasta mais ning uue staadioni ehitamist alustati 11. detsembril 2016.

Uue staadioni esialgsed plaanid muutusid 2015. aasta juulis, kui Jaapani peaminister Shinzō Abe teatas suurenenud ehituskuludest. Seetõttu ei olnud uus staadion 2019. aasta ragbi maailmameistrivõistlusteks valmis, nagu algselt oli ette nähtud. Arhitekt Kengo Kuma loodud uus projekt valmis detsembris 2015. aastal ja see realiseerus 30. novembril 2019. aastal. Staadioni ametlik avamine peeti 21. detsembril 2019.

Galerii
-------

* 2016. aasta november  Staadioni tühi plats enne ehitust2016. aasta november   
 Staadioni tühi plats enne ehitust
* 2017. aasta mai2017. aasta mai
* 2017. aasta juuli2017. aasta juuli
* 2017. aasta september2017. aasta september
* 2017. aasta november2017. aasta november
* 2018. aasta jaanuar2018. aasta jaanuar
* 2018. aasta märts2018. aasta märts

* 2018. aasta august2018. aasta august
* 2018. aasta oktoober2018. aasta oktoober
* 2019. aasta jaanuar2019. aasta jaanuar
* 2019. aasta märts2019. aasta märts
* 2019. aasta mai2019. aasta mai
* 2019. aasta september2019. aasta september
* 2019. aasta detsember2019. aasta detsember
* 2019. aasta detsember2019. aasta detsember
* 2019. aasta detsember2019. aasta detsember
* 2019. aasta detsember2019. aasta detsember
Sakalovapalo kääpad
**Sakalovapalo kääpad** on iidne matmispaik, kalmistu Setomaa vallas Obinitsa külas.

Kunagi asus kääbaste juures kivirist ning see koht oli piirkonna inimeste jaoks tähtis ja tuntud. Kivirist hävitati Nõukogude võimu ajal, samal perioodil hävitati ka mitmeid kääpaid – kääbaste liiva kasutati lühiümbruse teedel libeduse tõrjeks. Rist ja selle ümbrus oli annetuskoht, kuhu möödujad viisid raha, nööpe, lõngajuppe ja muid esemeid. Risti juurde põõsaste külge seoti punaseid ja valgeid paelu. Vanarahvas pidas kääpaid põhjasõja- või Rootsi-aegseiks ning seoses kääbastega räägiti ka suurtest lahingutest. Kääpaid on korduvalt uuritud: 1913. aastal tegi väljakaevamisi vene geoloog V. Kreiton, hiljem on kääpaid uurinud Karin Mark, E. Astel, E. Richter, Jüri Linnus ja teised. On selgunud, et kääbaskalmistu võis esialgu sisaldada 50 liivakääbast. Säilinud on 36 kääbast, neist 8 pikk-kääbast ja 28 ümarkääbast. Kääpad on senini vanimad arheoloogilised muistised Obinitsa piirkonnas.

Legendid
--------

Ühe legendi järgi on tegemist Rootsi kalmistuga, mis on pärit põhjasõja ajast (1700–1721). Ringikujulised kääpad olevat hobuste matmispaigad ja ovaalsed inimeste omad. Surnute mälestuseks olevat pandud suur kivirist. Kord tahetud risti ära viia Taelova, aga hobused hakanud teel perutama ja taganema, nii toodud rist tagasi oma kohale. Veel on räägitud, et Sakalovapalo kääbaste juurde on maetud kulda, mis pidavat asuma kohas, kust on näha Saalesa või Saatse kiriku kupleid. Põhjasõja lahingud olevat kestnud kaua ka Obinitsa piirkonnas, kus olevat langenud Vene kindral Sokolovski (seto keeles Sakalov). Tema hauale, mis asuvat kääbaste piirkonnas, olevat pandud suur kivirist, mis olevat olnud aheldatud kasvava männi külge.

Lisaks sellele on vanarahvas rääkinud Sakalova palos elanud essütajast.

Viited
------

1. 1 2  Valk, Heiki *Palve, vanapatt ja pihlakas*, Tartu, 1996.
2. 1 2  Sillaots, Liidia *Obinitsa ajast aega*, Hilanamoro, 2006.
**Sakala Tõulinnukasvatuse Katsesovhoos** oli 1958. aastal asutatud sovhoos Eesti NSV-s Jõgeva rajoonis Põltsamaa külanõukogus. Majand likvideeriti 1993. aastal.

Sovhoosi keskus oli Kamari küla (hilisem Kamari alevik). Sakala tõulinnukasvatuse katsesovhoosi erialaks oli lindude tõuaretus.

Nimetus
-------

* 1958–1980 Sakala Tõulinnukasvatuse sovhoos
* 1981–1982 Sakala Tõulinnukasvatus Ühistu
* 1983–1987 Sakala Tõulinnukasvandus
* 1988–1993 Sakala Tõulinnukasvatuse Katsesovhoos

Maakasutus
----------

Seisuga 1. november 1970 oli sovhoosil 2190 ha maad, sealhulgas põllumajanduslikku maad ilma õueaiamaadeta 1420 ha (haritavat maad 910 ha).

Seisuga 1. november 1976 oli sovhoosil 2151 ha maad, sealhulgas põllumajanduslikku maad ilma õueaiamaadeta 1186 ha (haritavat maad 1016 ha). 

1969. aasta keskmine töötajate arv oli 125.

Kirjandus
---------

* ENE 3. kd. Tallinn 1971. Lk 306
* ENE lisaköide. Tallinn 1980. Lk 105

Välislingid
-----------

* Sakala Tõulinnukasvatuse Katsesovhoos Rahvusarhiivis Rakveres
**Sakari Neuvonen** (sündinud 26. septembril 1964 Savo maakonnas Soomes) soome päritolu estofiil, Tartus elav soome ja eesti kultuuritegelane.

Neuvonen on õppinud Jyväskylä, Oulu ja Tartu Ülikoolis. 2000. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis diplomitöö Lydia Koidula ja Antti Almbergi kirjavahetusest erialal eesti keel võõrkeelena.

2011. aastal lõpetas ta Tartu Kõrgema kunstikooli mööbli erialal ning 2013. aastal Tartu Ülikooli magistriõpingud (Design and Development of the virtual environment).

Savo maakonnast Pieksämäki linnast pärit Neuvonen elab 1992. aastast Tartus.

Sakari Neuvonen on töötanud Tartus alates 1999. aastast Tampere maja kultuuriorganisaatorina. Eestis on ta mänginud ja kirjutanud laule ansamblis Lost Kolhoces.

Sakari Neuvose naine on eesti filoloog ja Tampere maja perenaine Tiia Neuvonen, neil on tütar Helmi Nelle (sünd. 2004).

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  Martin Pau "Savo lõuapoolik elustas lambaküpsetustava"[*alaline kõdulink*] Postimees, 05.05.2005 (vaadatud 21. veebruaril 2013)
2. ↑  Lea Jürgenstein "Laulatusest on saamas turismiharu"[*alaline kõdulink*] Postimees, 25.03.1998 (vaadatud 21. veebruaril 2013)

Välislingid
-----------

* "Sakari Neuvonen". *Estofilia*. Tallinn: Soome suursaatkond. 2018. Vaadatud 05.05.2018.
* Martin Pau "Savo lõuapoolik elustas lambaküpsetustava" Postimees, 05.05.2005
**Tallinna Rannikukaitse Üksikkompanii** on Kaitseliidu Tallinna maleva eksterritoriaalne lahingüksus.

Kompanii pealik on leitnant Ahto Kuuseok.

Tegevus
-------

Rannakaitsekompanii on kiire reageerimisvalmidusega üksus, mille ülesandeks on sadamate kaitse ja julgestus, vajalikud merelised operatsioonid Tallinna akvatooriumi alas, merevaatlus ning koostöö-operatsioonid Mereväe ja teiste Kaitseliidu üksustega.

Põhifunktsioonideks on merevaatlus, luure, julgestus-, kaitse- ja ründeoperatsioonid.

Ajalugu
-------

Soov luua tänases Eestis rannikukaitsevõime tugineb sõjalisele vajadusele ja eeskujule aastatel 1920–1940. Esimesel iseseisvusajal oli rannakaitse tagatud mere- ja maajõudude asjakohaste üksustega. Kasutati näiteks rannapatareisid, miinitõkkeid, kaldal asuvaid välikindlustusi. Nimetatud üksuseid toetasid ka sadamakaitse üksused, näiteks Kaitseliidu Tallinna maleva sadama malevkond. 

Tänastes rahuaja tingimustes on rannikukaitse ülesanded veidi muutunud ning ülesandeks on oma vastutusalal segada ja takistada vastasel ülekaalu saavutamist, tema tegevust igakülgselt häirida ja edenemist takistada, tegeleda mereseire ja -vaatlusega.

Nimetatud eesmärkide täitmiseks andis Kaitseliidu ülem 21. augustil 2014 välja ülema kavatsuse: "Luua ja välja arendada rannikukaitse võime, eesmärgiga tagada territoriaalkaitse ülesande terviklik lahendus lähimere ja rannikualade kaitseks."

Esmalt formeeriti rannakaitsekompanii 17. novembril 2013 Tallinna Maleva Meredivisjoni juurde.

Kaitseliidu Tallinna Maleva pealiku 2015. aasta mai rannakaitsekontseptsiooniga otsustati rannakaitsekompanii Meredivisjonist eraldada ning moodustada eraldi Tallinna Rannikukaitse Üksikkompanii. 

Kaitseliidu ülema käskkirja alusel toimus 4. mail 2016 Tallinnas üksuse asutamiskoosolek.

Tunnused ja sümbolid
--------------------

Noore üksusena ei ole Tallinna Rannikukaitse Üksikkompanii jõudnud statuudijärgset sümboolikat kinnitada, kuid üksuse võitlejate poolt on heaks kiidetud ja kantakse kuuluvuse sümbolina vormikuue vasakul varrukal tikandit, millel on kujutatud teraga alla suunatud mõõk, ankur ja kotka tiivad. Kõnesolev tikand on avaldatud ka 2017. aasta septembri ajakirjas.

Vorm ja varustus
----------------

Tallinna Malev varustab rannikukaitsekompaniid ülesannete läbiviimiseks vajaliku vormi ja üksikvõitleja varustusega ning relvastusega, mis sarnaneb üldiselt kergejalaväe relvastusega, omades mereliste operatsioonide läbiviimise vajalikkusest tulenevaid erisusi.

Vaata ka
--------

* Eesti kaitsejõud
* Kaitseliit
* Kaitseliidu Tallinna malev

Viited
------

1. ↑  Tallinna maleva põhimäärus - Kaitseliit (doc-fail)
2. ↑  MEREKAITSELIIT 1933–1940 / 1992–2015
3. ↑  Foto
4. ↑  Rannikukaitse: Kuidas Eesti tuleb toime oma 3793-kilomeetrise rannajoone kaitsmisega? Ott Laanemets Delfi artiklis 29.04.2015
5. ↑  Hea Laps: koolilaste ajakiri, nr 9, september 2017.

Välislingid
-----------

* 
* </nowiki>
* </nowiki>
* </nowiki>
* https://et.wikipedia.org/wiki/Rannakaitse
* </nowiki>
* </nowiki>
* Tallinna Rannikukaitse Üksikkompanii
* Tallinna maleva koduleht
* Kaitseliidu koduleht
Karude perekond 2020. aasta kevadel Penijõe-Aegviidu-Kauksi matkatee Vetla lõigul
Droonivideo matkaraja ääres asuvast Aegviidu siniallikast ja selle ümbrusest
Penijõe-Aegviidu-Kauksi rajatähis Vetla lõigul
**Penijõe–Aegviidu–Kauksi matkatee** on Eestit läänest itta läbiv tähistatud matkarada.

Penijõe–Aegviidu–Kauksi matkatee kogupikkus on 615 kilomeetrit. Matkatee algab Matsalu rahvuspargist Penijõe mõisa juurest ja lõpeb Peipsi järve põhjakaldal Kauksis. Matkatee on rajanud ja selle taristut haldab RMK. 

Aegviidus RMK looduskeskuse juures ristub Penijõe–Aegviidu–Kauksi matkatee Peraküla–Aegviidu–Ähijärve ja Oandu–Ikla matkateega.

Metskits 2020. aasta kevadel Penijõe-Aegviidu-Kauksi matkatee Vetla lõigul
Matkatee avati 2018. aastal RMK kingitusena Eesti Vabariigi 100. aastapäevaks.

Vaata ka
--------

* Peraküla-Aedviidu-Ähijärve matkatee
* Oandu-Aegviidu-Ikla matkatee

Viited
------

1. ↑  Penijõe-Aegviidu-Kauksi matkatee

Välislingid
-----------

* Penijõe-Aegviidu-Kauksi matkatee
**Meinhard Saarkoppel** (sündinud 24. jaanuaril 1932 Muhus) on eesti tehnikateadlane.

Elulugu
-------

Meinhard Saarkoppel on talupidaja-rannakaluri poeg.

Lõpetas 1951. aastal Muhu Keskkooli, 1954 Uljanovskis sõjaväe sidekooli raadioside erialal, 1964 Leningradis Sõjaväe Sideakadeemia raadiosideinsenerina, tehnikakandidaat (1987, Sõjaväe Keskinstituut), väitekiri "Исследование и разработка методов повышения эффективности оперативного прогнозирования параметров ионосферных радиоканалов". Oli 1954–59 Tallinnas Eesti laskurdiviisi sidepataljoni õpperoodu rühmakomandör, 1964–71 NSVL Kaitseministeeriumi katsepolügoonil Kasahstanis insener ja vaneminsener sõjaväe raadiosideaparatuuri eksperimentaaluurimise ja katsetamise alal, 1971–80 Moskvas Sõjaväe Side Keskinstituudi vanemteadur, 1980–86 laboriülem, aastast 1986 vanemteadur (eraisikuna; vabastati 1986 tegevteenistusest alampolkovniku auastmes).

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkond: raadioside, sh lühilaineside efektiivsuse suurendamise meetodite uurimine ja arendamine töösageduste optimaalse valiku alusel, ionosfääri raadiosondeerimismeetodite ja -aparatuuri arendamisel rajanevate operatiivsete raadioprognoosimeetodite arendamine. Esinenud ettekannetega üleliidulistel erialakonverentsidel, olnud erialaekspert, konsulteerinud NSVL sidevägede keskasutusi ning Ungari, Poola ja Ida-Saksamaa sõjaväesidespetsialiste. Oli NSVL Sõjaväe Sideakadeemia riikliku eksamikomisjoni liige ja alamkomisjoni esimees. On avaldanud töid NSVL Kaitseministeeriumi teaduslik-tehnilistes kogumikes. 10 NSVL medalit, kaks Popovi-nimelise Teaduslik-Tehnilise Ühingu preemiat, medal "Изобретатель СССР", Üleliidulise Rahvamajanduse Saavutuste Näituse kuldmedal (1978). 30 teadustrükist, 3 autoritunnistust.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Kirjandus
---------

* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Meirāni raudteejaam** on endine raudteejaam lõpetamata jäänud Riia–Ērgļi–Madona–Lubāna–Kārsava raudteel Madona piirkonna Indrāni vallas Meirānis.

Jaam asus Madona raudteejaamast 24,3 ja Riia jaamast 182 km kaugusel Madona–Lubāna raudteelõigul. 

Jaam avati 26. novembril 1935, jaamahoone 1938. aastal. Tegemist on kahekorruselise kivihoonega, mille esimesel korrusel asusid korrapidajaruum ja pagasihoidla ning teemeistrite ja remonditööliste eluruumid. Teisel korrusel olid jaamatööliste ja teetööliste eluruumid. 

Reisiliikluseks suleti jaam aastal 1963, lõplikult aastal 1990. Sulgemise järel läks jaamahoone kohaliku kogukonna valdusse, sinna rajati raamatukogu, postkontor, velskripunkt ja eluruumid.

Viited
------

1. ↑  T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 177-178. lk. ISBN 978-9984-38-698-0

Välislingid
-----------

 Meirāni raudteejaam – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Infot jaama kohta; fotod (*vene keeles*)
* Jaam vanal kaardil

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Eelnev peatus** | **Endine raudteepeatus**  | **Järgnev peatus** |
|  Visagals |  **Meirāni** | Jaunlubāna  |
Arvi Miido esinemas Tallinna Merepäevadel.  
Foto: Ave Maria Mõistlik, 15. juuli 2011
**Arvi Miido** (sündinud 31. jaanuaril 1956) on eesti dirigent ja metsasarvemängija.

Ta on lõpetanud 1974. aastal Vändra Keskkooli, 1980. aastal Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli Robert Kasemägi metsasarveklassis ning 1985. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi Uve Uustalu ja Kalle Kauksi metsasarveklassis. Dirigeerimist õppis ta Priit Raigi dirigeerimisklassis.

Arvi Miido on töötanud muusiku ja peadirigendina kutselises puhkpilliorkestris Helikon. 

Aastatel 1992–2014 oli ta Eesti Piirivalve Orkestri (hilisema Politsei- ja Piirivalveorkestri) peadirigent, hiljem orkestri ülem. Tema sõjaväeline auaste on major.

2019. aastast on ta Saku puhkpilliorkestri dirigent ja Saku Muusikakooli puhkpilliorkestri dirigent.

Liikmesus
---------

* 2006 Rahvusvahelise Sõjaväemuusika Ühing

Tunnustus
---------

* 1998 Kotkaristi hõberist

Viited
------

1. ↑  Kalev Saar. Arvi Miido – metsasarvemängija, dirigent: EKS MUUSIKA OLI VERES VARAKULT Valla Teataja: Põhja-Pärnumaa valla ajaleht, 22.12.2020.
2. ↑  Tallinna politseiorkester. Tallinna linna veebisait.
3. ↑  Kalev Saar.Arvi Miido – metsasarvemängija, dirigent: EKS MUUSIKA OLI VERES VARAKULT Valla Teataja: Põhja-Pärnumaa valla ajaleht, 22.12.2020.
4. ↑  Puhkpilliorkester Saku Muusikakooli koduleht, vaadatud 08.10.2021.
**Arved Ruusa** (varasema nimega **Arved Ruus**; 28. august 1900 Ebro talu, Aakaru küla, Kambja vald, Tartumaa – 15. detsember 1992 Stockholm) oli Eesti Vabariigi riigisekretär eksiilis 8. maist 1971 kuni 9. aprillini 1990.

Osales Vabadussõjas. Ta lõpetas Tartu Kommertsgümnaasiumi ja Tartu Ülikooli õigusteaduse erialal. Töötas noorena Eesti politseis konstaablina, hiljem riigiametniku ja prokurörina. Saksa okupatsiooni ajal oli Läänemaa abimaavanem. EÜSi liige alates 1924.

Põgenes 1944 perega Haapsalu kaudu Rootsi, oli Eesti Rahvusfondi juhatuse liige.

Tunnustus
---------

* Valgetähe V klassi teenetemärk, 1938

Isiklikku
---------

Arved Ruusa abiellus 1937. aastal Tartu Ülikooli lõpetanud juristi Veronika Kallasega. Neil sündis kaks last: Ene (1940) ja Jaan (1952).

Arved ja Veronika Ruusa on maetud Kambja surnuaeda.

Välislingid
-----------

* Toivo Ärtis, Arved Ruusa elutöö rikkus ootab avastamist Kambja valla ajaleht Koduvald.ee, 27. august 2008
* TÜ üliõpilased

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Heinrich Mark** | **Eesti riigisekretär**1971–1990 | Järgnev**Katrin Nyman-Metcalf** |
Mühlendahli suguvõsa aadlivapp
**Arved (Arvid) Jakob Johann von Mühlendahl** (19. oktoober (ukj 1. november) 1904 Tallinn − 19. september 1944 Põhjameri) oli eesti juurtega baltisaksa päritolu Saksamaa mereväeohvitser (mereväekapten). Allveelaeva U-867 komandör.

Elulugu
-------

### Päritolu ja haridustee

Põlvnes eesti juurtega aadlisuguvõsast. Tema isa oli juristiharidusega Paul Alexander von Mühlendahl (1859−1938), ema Pada mõisast pärit Ebba Natalie von Dehn (1873−1946). Asus 1912. aastal Tallinna Rüütli- ja Toomkooli, kus õppis 1919. aastani. Kuna Mühlendahlid lahkusid siis Saksamaale, jätkas ta samal aastal õppinguid Harzis Blankenburgi gümnaasiumis (kuni 1920). 1923. aastal sooritas ta eksamid Hannoveri reaalgümnaasiumi juures.

### Mereväeteenistus

1923. aastal astus ta ohvitserikandidaadina (*Offiziersanwärter*) Saksamaa mereväeteenistusesse. Kuni 1938. aastani omandas ta mereväelase hariduse ja teenis erinevates komandodes. 1938−1940 oli ta Läänemere jaamakomando staabiohvitser. Pärast Prantsusmaa alistumist 1940. aastal määrati ta teenima Prantsusmaa käsundusadmirali staapi. 1941−1943 oli ta staabiohviter Lõuna mereväegrupikomandos (*Marine-Gruppenkommando Süd*).

### U-867 komandör

Omandas 1943. aasta märtsist oktoobrini allveelaevniku hariduse. Sama aasta detsembris nimetati ta uue allveelaeva U-867 komandöriks. 1944. aasta septembris läks ta oma laevaga Kielist merele, olles üks II maailmasõja vanimaid allveelaevakomandöre. Tema patrullmissioon kestis vaid 11 päeva: 19. septembril uputas tema allveelaeva Briti lennuk ja Mühlendahl hukkus koos 60 meeskonnaliikmega.

Auastmed
--------

| Aasta | Kuupäev | Õlak | Auaste |
| --- | --- | --- | --- |
| 1924 | 1. aprill |  | mereväekadett |
| 1925 | 1. aprill |  | mereväelipnik |
| 1927 | 1. oktoober |  | mereväeleitnant |
| 1929 | 1. juuli |  | mereväe ülemleitnant |
| 1934 | 1. oktoober |  | kaptenleitnant |
| 1938 | 1. november |  | korvetikapten |
| 1942 | 1. november |  | fregatikapten |
| 1943 | 1. september |  | mereväekapten |

Isiklikku
---------

Ta oli kaks korda abielus. 1932. aastal naitus ta Eestimaalt pärit paruness Ellen Olga von der Pahleniga (1909−1943). Pärast viimase surma abiellus 1943. aastal sakslanna Irmgard Holstiga (1913−2007). Esimesest abielust oli tal poeg − tema järeltulijad elavad siiani Saksamaal − ja kaks tütart.

Viited
------

1. ↑  EAA, f. 1674, n. 2, s. 143. Pagineerimata.
2. 1 2  Arved von Mühlendahli teenistuskäik saidil ubootarchiv.de.
3. ↑  Arved von Mühlendahl saidil uboat.net.

Välislingid
-----------

* Arved von Mühlendahl saidil uboat.net
* Arved von Mühlendahli teenistuskäik saidil ubootarchiv.de