recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Otto Kubo** (16. aprill 1932 Jõhvi – 22. september 2021 Tallinn) oli eesti giid ja magusameister, kes töötas üle 65 aasta kondiitritööstuses Kalev, Eesti magusatööstuse *grand old man*.

Ta lõpetas 1955. aastal Tartu Riikliku Ülikooli.

1955. aastal Kalevis keemiku ülesannetes alustanud mees kerkis hea keeleoskuse, diplomaatilisuse ja laitmatute kommete tõttu kommivabriku mitteametlikuks "välisministriks" ning on võõrustaja ja giidina vastu võtnud nii riigipäid, diplomaate, telekanaleid kui ka lasteaialapsi. Neile kõigile oskas ta sobivas keeles Kalevi lugu jutustada.

Lisaks Kalevi tootmise, šokolaadimuuseumi ja Maiasmoka martsipani tutvustamisele on ta olnud külaliste saatja ning asjatundlik giid nii Tallinnas kui üle kogu Eesti. Otto diplomaadiandest annab tunnistust ka see, et ta töötas koos 17 erineva peadirektoriga ning igaühega neist suutis ühise keele leida.

1957–1988 oli ta Kalevi kesklaboratooriumi juhataja, 1988–2000 peadirektori abi välissidemete küsimustes ning alates aastast 2000 kuni surmani teadur. Otto Kubo jaoks oli kommivabrik ainus töökoht läbi kogu elu.

Baltisaksa aristokraatide päritolu mehe pere kaotas sõja käigus kogu oma varanduse ja osa pereliikmetest ning Otto veetis aasta lapsepõlvest Saksamaal pagenduses. Tagasi saadetuna tuli alustada sootuks uuesti, vale päritolu tõttu põlatuna. Kõik see ei takistanud teda kivi kivi haaval ladumast oma põnevat ja seiklusterohket elu. Mitmeid keeli valdav Otto Kubo reisis juba Nõukogude Liidu valitsusajal Sõprusühingu kaudu paljudesse välisriikidesse.

Tegevus NLKP-s
--------------

* Ta oli alates 1972. aastast Eestimaa Kommunistliku Partei liige.

Teoseid
-------

Tänu Otto Kubo suurele pühendumisele ja korrektsusele on Eesti magusatootmise ja Kalevi ajalugu põhjalikult dokumenteeritud ning arhiveeritud. 

* "Keemia alused. Mikrobioloogia". Koostanud O. Kubo, H. Vahtrik. "Kalev", kondiitritoodete vabrik; Eesti NSV Tehnilise Informatsiooni Keskbüroo. Tallinn: Eesti NSV Tehnilise Informatsiooni Keskbüroo, 1967. 48 lk
* ""Kalevi" šokolaadiraamat = *The "Kalev" chocolate book*". Retseptid Maire Suitsu; toidud valmistanud ja pildile seadnud Lia Virkus; tekstid Ruth Roht, Otto Kubo, Evelin Heiberg; tõlkija Siiri Kalev. Tallinn: Ajakirjade Kirjastus, 2004. 110 lk
* "Maarjamaa magusa lugu. Kalevi kommivabriku sünd ja areng". Lisaks Mirjam Peili ülevaade kommipaberi kujundusloost Eestis. Tallinn: Kalev, 2006. 122 lk

Tunnustus
---------

* 2006 Eesti Muinsuskaitse Seltsi teenetemedal
* 2007 Põllumajandusministeeriumi hõbedane teenetemärk
* 2015 Eesti Toiduliidu konkursi Südamega Tegija võitja
* 2016 Valgetähe V klassi teenetemärk

Viited
------

1. ↑  Дела по приему > Кубо Отто Эрихович. Eesti Rahvusarhiiv, RA ERAF.287.79.179

Kirjandus
---------

* Helen Eelrand. „Otto Kubo. Reis läbi värvilise elu". Kirjastus Randvelt. 2015. ISBN 9789949949687
**Illarion Prjanišnikov** (vene keeles Илларион Михайлович Прянишников; 1. aprill (vkj. 20. märts) 1840 Timaševo, Borovski maakond, Kaluga kubermang – 24. märts (vkj. 12. märts) 1894 Moskva) oli vene maalikunstnik ja kunstipedagoog, Peterburi Kunstide Akadeemia tegevliige alates 1893. aastast.

Elulugu
-------

Illarion Prjanišnikov oli pärit kaupmehe perekonnast. 1852. aastal asus ta Moskva Maali-, Raid- ja Ehituskunstikooli, kuid oli 1853. aastal rahapuuduse tõttu sunnitud õpingud pooleli jätma. 1856. aastal jätkas ta poolelijäänud õpinguid. Moskva Maali-, Raid- ja Ehituskunstikooli lõpetas Prjanišnikov 1866. aastal. 1870. aastal oli ta üks peredvižnikute ühingu asutajatest. Alates 1873. aastast kuni surmani oli ta Moskva Maali-, Raid- ja Ehituskunstikooli õppejõud.

1891. aastal sai Prjanišnikov teada, et ta on haigestunud tuberkuloosi ja seetõttu asus ta elama Krimmi. 1892. aastal pöördus ta Moskvasse tagasi. 1893. aastal valiti ta Peterburi Kunstide Akadeemia tegevliikmeks.

Looming
-------

Oma realistlikus loomingus kujutas Prjanišnikov põhiliselt stseene lihtsate inimeste igapäevaelust. Tema varasemates töödes ilmnes irooniat ja huumorit, hilisemad maalid aga olid tõsisemad. Vähemal määral maalis ta ka pilte ajaloolistel teemadel.

Galerii
-------

* "Spassi päev põhjas" (1887)"Spassi päev põhjas" (1887)
* "Ristikäik" (1893)"Ristikäik" (1893)
* "1812. aastal" (1874)"1812. aastal" (1874)
* "Isameest oodates" (1891)"Isameest oodates" (1891)

Viited
------

1. ↑  Илларион Прянишников — мастер жанровой живописи: биография и лучшие картины художника Very Important Lot. Vaadatud 21. oktoobril 2023
2. ↑  Прянишников Илларион Михайлович Детские образы в русской живописи. Vaadatud 21. oktoobril 2023
3. ↑  Художник Илларион Прянишников (1840–1894) СвистаНет, 17. november 2018. Vaadatud 21. oktoobril 2023
4. ↑  Энциклопедия мировой живописи. Выпуск 270. Прянишников Илларион Михайлович(1840-1894) Студия-И. Vaadatud 21. oktoobril 2023
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib karjamõisast; kirikumõisa kohta vaata artiklit Türi kirikumõis* |

---

**Türi mõis** (saksa keeles *Turgel*) oli Türi-Alliku mõisa karjamõis Türi kihelkonnas Järvamaal. Nüüdisajal jääb mõis Järva maakonda Türi valda.

Vaata ka
--------

* Türi-Alliku mõis (Türi kihelkonnas)

Viited
------

1. ↑  Türi mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris (vaadatud 26.01.2016)

Välislingid
-----------

* Türi mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris


Türi kihelkond

**Kirik**: Türi kirik  

**Mõisad**: Hundisaare mõis | Kirna mõis | Kolu mõis | Kärevere mõis | Kõltsi mõis | Laupa mõis | Liivamäe mõis | Lokuta mõis | Mäeküla mõis | Nehatu mõis | Oisu mõis | Pakasmäe mõis | Piiumetsa mõis | Poaka mõis | Päri mõis | Reopalu mõis | Rikassaare mõis | Roovere mõis | Röa mõis | Siugumetsa mõis | Särevere mõis | Taikse mõis | Tedre mõis | Tori mõis | Türi mõis | Türi kirikumõis | Türi-Alliku mõis | Vahastu mõis | Varmassaare mõis | Vissuvere mõis | Väätsa mõis | Ülejõe mõis



Türi kihelkond

**Kirik**: Türi kirik  

**Mõisad**: Hundisaare mõis | Kirna mõis | Kolu mõis | Kärevere mõis | Kõltsi mõis | Laupa mõis | Liivamäe mõis | Lokuta mõis | Mäeküla mõis | Nehatu mõis | Oisu mõis | Pakasmäe mõis | Piiumetsa mõis | Poaka mõis | Päri mõis | Reopalu mõis | Rikassaare mõis | Roovere mõis | Röa mõis | Siugumetsa mõis | Särevere mõis | Taikse mõis | Tedre mõis | Tori mõis | Türi mõis | Türi kirikumõis | Türi-Alliku mõis | Vahastu mõis | Varmassaare mõis | Vissuvere mõis | Väätsa mõis | Ülejõe mõis
"Koka" suunab siia. Taime kohta vaata artiklit Kokapõõsas. Narkootilise aine kohta vaata artiklit Kokaiin.

**Coca-Cola** ehk **kokakoola** (eesti kõnekeeles ka "koka" ja "koola", inglise keeles ka *Coke*) on karboniseeritud karastusjook, maailma populaarseim karastusjook[*viide?*] ning esimene ja tuntuim koolajook. 

Coca-Cola ja Coke on USA ettevõttele The Coca-Cola Company (peakontor Atlantas) kuuluvad registreeritud kaubamärgid, mille all turustatakse mitut joogisorti, sealhulgas Coca-Cola Classic (klassikaline Coca-Cola) ja Coca-Cola Light. Coca-Cola logo on üks maailma tuntumaid kaubamärke ja Lääne elulaadi sümbol. Nime osa "Cola" kasutatakse ka paljude muude koolajookide nimes. 

USA Georgia osariigis Atlantas valmistati Coca-Colat esimest korda 1886. aastal. Joogi leiutaja John Pemberton ei turundanud aga jooki piisavalt. Ettevõtte omanikuks sai Asa Candler, kelle asutatud ettevõte toodab seda jooki ka tänapäeval. Candleri ja tema järglaste turundusoskus tegi Coca-Cola USA ja hiljem kogu maailma populaarseimaks karastusjoogiks.[*viide?*]

Ajalugu
-------

Coca-Cola pudeli esimene versioon (1916)
Coca-Cola villimise tehas Kanadas Montréalis (1941)
Coca-Cola leiutas ameeriklane John Stith Pemberton. 1888. aastal, veidi enne leiutaja surma, omandas apteeker Asa Griggs Candler 2300 USA dollari eest kõik Coca-Cola õigused. 1892. aastal asutas ta ettevõtte The Coca-Cola Company ning aasta hiljem lasi Candler Coca-Cola kaubamärgiga kaitsta. Varsti turustas ta oma toodet juba kogu USA-s ja 1896. aastast ka naabermaades.

Atlanta ettevõte pani varsti tööle filiaalid Los Angeleses, Chicagos, Philadelphias, New Yorgis ja Dallases. 

1904. aastal lasi Candler rajada ettevõtte peakontori Candler Building, millest sai 23 aastaks Atlanta kõrgeim hoone. Peakontori vundamenti lasi Candler paigutada vaskkastikese enda portreega ja pudeli Coca-Colaga. 

Algul müüdi Coca-Colat lahtiselt joogifontäänidest, hiljem aga pudelites, mille kuju on saanud kaubamärgi tähtsaks osaks. Algupärane Coca-Cola, mille retsept on jäänud saladuseks, sisaldas kuni 1903. aastani kokaiini (kuni 250 milligrammi liitri kohta), tervisekaitseseaduste karmistudes oli 1906. aastaks kokaiinisisaldust vähendatud (0,16 untsi). Coca-Colat on kritiseeritud negatiivsete mõjude tõttu.[*viide?*] Joogi müügiedu on vahel ohustanud ka rivaalid, peamine konkurent on olnud Pepsi-Cola.

Vaata ka
--------

* Läbipaistev Coca-Cola

Viited
------

1. ↑  (Wilhelm Fleischhacker, "Fluch und Segen des Cocain", Österreichische Apotheker-Zeitung (2006), 26; viidanud Ohler, 23:2017 Norman Ohler: "Patsient A. Uimastid Kolmandas Reichis" ehk ("Totale Rausch. Drogen im Dritten Reich."). Helios 2017. ISBN-10: 9949554977)

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Coca-Cola** |

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Coca-Cola** |

* Coca-Cola koduleht
* Andra Nõlvak Eesti toitumisekspert lükkab ümber Coca-Colaga seotud hirmud Õhtuleht, 11. august 2015
**Fanta** on karboniseeritud karastusjook, mille omanik on USA ettevõte The Coca-Cola Company. Nimi Fanta on tuletatud saksakeelsest sõnast *fantastisch* ('fantastiline').

Ajalugu
-------

Teise maailmasõja puhkedes kehtestas USA Saksamaa-vastase kaubandusblokaadi, mistõttu The Coca-Cola Company tehastel tekkisid Saksamaal raskused Coca-Cola siirupi impordiga. Et vältida sellest tulenevat tehaste sulgemist, otsustas ettevõte muuta Saksamaa tehased iseseisvaks. Max Keith, kellele oli usaldatud vastloodud Coca-Cola Deutschlandi juhtimine, asus looma uut jooki ameeriklaste Coca-Cola asendamiseks, kasutades vaid kohalikke tooraineid. 1940. aastaks jõutigi toonase peakeemiku dr Scheteligi juhtimisel uue joogini. Jook oli apelsinimaitseline ning selle ühe põhikomponendina kasutati vadakut. Tootmiseni jõuti 1941. aastal, aastatel 1942–1949 lõpetati Coca-Cola tootmine Saksamaal täielikult ning selle asemel toodeti Fantat.

Fanta nime pakkus välja ettevõtte kauaaegne müügimees Joe Knipp. Idee tekkis sellest, et Max Keith korraldas nime leidmiseks ajurünnaku ning õhutas fantaasiat kasutama, mispeale Joe Knipp oligi pakkunud nime Fanta!

Pärast sõda taastas The Coca-Cola Company oma õigused ning sai sellega kaasa tehased, retseptid ja ka Fanta kaubamärgi koos sõja ajal teenitud kasumiga, kuid joogi tootmine lõpetati.

1955. aastal hakkas The Coca-Cola Company taas Fantat tootma, et konkureerida 1950. aastail edukalt uute toodetega turule tulnud Pepsiga.

Koostis
-------

Apelsini Fanta: vesi, suhkur, apelsinimahl kontsentraadist (5%), apelsiniekstrakt, süsihappegaas, happesuse regulaator, sidrunhape E330, antioksüdant, askorbiinhape (L-) E300, stabilisaator guarkummi E412, toiduvärv, karoteenide segud E160a.
**NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuv Erikomitee** (vene keeles Специальный комитет при Совете министров СССР) oli aastatel 1945–1953 eksisteerinud riigiorgan NSV Liidu Ministrite Nõukogu alluvuses. 

Erikomitee peamisteks ülesanneteks oli esimeste Nõukogude tuumarelvade väljatöötamine ja loomine lühikese aja jooksul, et saavutada Nõukogude Liidu ja Ameerika Ühendriikide tuumapariteet nende sõjajärgse vastasseisu taustal.

Erikomitee loodi algselt NSV Liidu Riikliku Kaitsekomitee juurde 20. augustil 1945 (14 päeva päeva pärast Ameerika Ühendriikide relvajõudude Hiroshima aatomipommitamist). Erikomitee esimeheks nimetati vahepeal (1944) Riikliku Kaitsekomitee aseesimeheks tõusnud Lavrenti Beria. 

Pärast Riikliku Kaitsekomitee likvideerimist septembris 1945 allutati erikomitee NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogule. Pärast rahvakomissaride nõukogu ümberkujundamist ministrite nõukoguks (märtsis 1946) asus erikomitee ministrite nõukogu struktuuris.

Erikomitee ametlikud nimetused
------------------------------

* NSV Liidu Riikliku Kaitsekomitee juures asuv Erikomitee (augustist septembrini 1945)
* NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu juures asuv Erikomitee (1945–1946)
* NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuv Erikomitee (1946–1953)

Erikomitee koosseis
-------------------

* Lavrenti Beria, siseasjade rahvakomissar
* Georgi Malenkov, partei keskkomitee sekretär
* Nikolai Voznessenski, riigiplaani esimees
* Boriss Vannikov, lahingumoona rahvakomissar
* Avraami Zavenjagin, siseasjade rahvakomissari asetäitja
* Igor Kurtšatov, labori nr 2 ülem
* Pjotr Kapitsa, füüsikaprobleemide instituudi direktor
* Vassili Mahnjov, riikliku kaitsekomitee aseesimehe asetäitja
* Mihhail Pervuhhin, keemilise tööstuse rahvakomissar

Esimene peavalitsus
-------------------

Tuumaprojektiga seotud teadusuuringute, projekteerimis- ja inseneriorganisatsioonide ning tööstusettevõtete otseseks juhtimiseks loodi Riikliku Kaitsekomitee juurde esimene peavalitsus, mis allus erikomiteele.

Erikomitee likvideerimine
-------------------------

26. juunil 1953 Lavrenti Beria arreteeriti. Samal päeval ilmus NLKP Keskkomitee Presiidiumi määrus erikomitee likvideerimisest. Erikomitee töötajaskond anti üle äsjaloodud NSV Liidu Keskmise Masinaehituse Ministeeriumile.

Vaata ka
--------

* Ülevenemaaline Eksperimentaalfüüsika Teadusinstituut
* Kurtšatovi instituut
* NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuv Esimene Peavalitsus
* NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuv Reaktiivtehnika Erikomitee
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Matīši valla külast; Rumba valla küla kohta vaata artiklit Novadnieki* |

---

**Bauņi** on küla (*skrajciems* ehk hajaküla) Lätis Valmiera piirkonnas Matīši vallas.

Küla asub valla kirdeosas Asti järve lähistel. Asula on tekkinud endise Bauņi mõisa keskuse juurde. Seal on Bauņi bussipeatus.

Looduskaitse all on Jēkabkalnsi mänd ümbermõõduga 3,6 meetrit, Jēkabkalnsi mänd ümbermõõduga 2,86 meetrit ja kõrgusega 33,4 meetrit, pahaga pärn, nelja pahaga kask, Bauņi saar ümbermõõduga 5,25 meetrit, Bauņi tamm (ümbermõõt 4,27 ning kõrgus 25 meetrit), ja Bauņi park koos sealse lehisealleega (esimese lehise ümbermõõt 3,49 ja kõrgus 32 meetrit, neljanda lehise ümbermõõt 3,14 ning kõrgus 31 meetrit, kuuenda lehise ümbermõõt 3,14 ja kõrgus 24 meetrit, seitsmenda lehise ümbermõõt 3,57 meetrit, kaheksanda lehise ümbermõõt 3,18 ning kõrgus 30 meetrit, üheksanda lehise ümbermõõt 4,13 ja kõrgus 30 meetrit, kümnenda lehise ümbermõõt 4,48 ning kõrgus 32 meetrit, üheteistkümnenda lehise ümbermõõt 3,26 ja kõrgus 25 meetrit, kaheteistkümnenda lehise ümbermõõt 4.3 ja kõrgus 32 meetrit). Lisaks kasvavad pargis looduskaitsealustest puudest veel tamm ümbermõõduga 4,01 ja kõrgusega 25 meetrit. pärn ümbermõõduga 3,86 ning kõrgusega 18 meetrit, elupuu ümbermõõduga 1,62 ja kõrgusega 12 meetrit, elupuu ümbermõõduga 2,75 meetrit, lehis ümbermõõduga 3 ning kõrgusega 24 meetrit, valge mänd ümbermõõduga 2,78 meetrit, valge mänd ümbermõõduga 2,88 ja kõrgusega 28 meetrit, Dauuria lehis ümbermõõduga 3,4 ning kõrgusega 25 meetrit, Dauuria lehis ümbermõõduga 3,09 ja kõrgusega 27 meetrit, Euroopa lehis ümbermõõduga 3,29 ning kõrgusega 29 meetrit, Euroopa lehis ümbermõõduga 3,5 ja kõrgusega 28 meetrit, lehised ümbermõõtudega 3,06 meetrit, 4,26 meetrit ja 4,27 meetrit, lehis ümbermõõduga 4,06 ja kõrgusega 26 meetrit, lehis ümbermõõduga 3,48 ning kõrgusega 24 meetrit, lehis ümbermõõduga 3,09 ja kõrgusega 24 meetrit, ning kaks lehist ümbermõõduga 3,13 ja kõrgusega 25 meetrit.

Aastail 2006-2021 kuulus küla Burtnieki piirkonda.

Lehiseallee aastal 2013

Viited
------

1. ↑  Autotransporta direcija
2. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS

| * v
* r
Matīši valla asulad |
| --- |
| 
Bauņi **·**  **Matīši** **·**  Mīlītes **·**  Pučurga |
Kokkõkivi.  
Foto: Ivo Kruusamägi, juuli 2007
Kokkõkivi talvel.  
Foto: Ilme Parik, veebruar 2013
Kokkõkivi suvel  
Foto: Ivo Kruusamägi, juuli 2007
**Kokkõkivi** ehk **Kotkakivi** (ka Manija Kokkõkivi, Kokõkivi, Kokakivi, Suurkivi ja Liukivi) on rändrahn Manilaiul.

Rändrahn on alates 1938. aastast looduskaitse all ja jääb Pärnu linna Manija maastikukaitseala territooriumile. See on üks 22 kaitse all olevast rändrahnust Pärnu maakonnas.

Graniidist rahnu maapealse osa kõrgus on 3,4 meetrit, ümbermõõt 15,1 meetrit ning maht ligikaudu 20 m3. Selle maapealse osa pikkus on 6,0 ja laius 4,0 meetrit.

See on väidetavalt suurim rändrahn Pärnumaal. Samas on Pärnu maakonna kõrgeim rändrahn Võnnukivi (5 m) ja suurima ümbermõõduga Soo-otsa rändrahn (25,0 m) ning mõlemad rahnud ületavad Kotkakivi ka pikkuselt ja laiuselt. Nõnda on väite tõepärasus kaheldav.

Rahn asub Manija saare keskkõrgendikul ja jääb küla keskossa Koka pere talu õue peale. Kuna rahnu lähedalt möödub saare põhiline tee, siis on see hästi leitav.

Rändrahnu nimi tuleneb arvatavasti sellest, et see piirkond on põline merikotkaste toitumisala ning rahn oli kunagi lindude meelispeatuspaik.

Rahvapärimused
--------------

Kivi kohta käib mitmeid pärimusi.

Näide:

*Endale seltsiliste leidmiseks olevat Vanapagan tahtnud kivilahmakat Sõrve sääre otsa vedida, kus see laevade liikumist oleks takistanud ning nõndaviisi inimesi kinni pidanud. Selleks võttis Vanapagan ühe paraja kivilahmaka endale põlle sisse ning hakkas Sõrve sääre poole astuma. Põllepaelad aga rebenesid ja kivi kukkus Tõstamaa poolsaarest natuke edasi merre. Kuna ka seal kohas oli laevade liikumist rohkesti, jätnud Vanapagan kivi paigale. Mis muud oli meremeestel ööpimeduses kivile otsa sõites öelda, kui "Kurat küll!" ja Vanapaganale meeldis väga, kui teda ikka hea sõnaga meeles peeti.*
Eri pärimuste seas esineb sisuliste erinevuste kõrval ka mitmeid sarnasusi. Näiteks sai Vanapagan mitme pärimuse järgi kivi vedamise idee just Peipsi järvel purjutavatelt kaluritelt, keda ta järve ääres kõndides nägi ja seetõttu endale kaluritest uusi seltsilisi lootis.

Erinevustest üks sagedasemaid on koht, kuhu kivi jõudma pidi: Irbeni väina laevateedele, Sõrve sääre otsa või oligi kivi lõplikuks sihtkohaks mõeldud rahnu praegune asukoht. Põllepaelte katkimineku asemel on kivi mahapudenemise põhjusena välja toodud ka see, et Vanapagan jäi kukelaulu kätte.

Vaata ka
--------

* Eesti rändrahnude loend

Viited
------

1. 1 2  Pärnu maakonna kaitstavad loodusobjektid Keskkonnaamet, 2012, lk 40
2. ↑  "Pärnumaa väärtuslikud maastikud - Pärnu Maavalitsus". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. veebruar 2017. Vaadatud 23. augustil 2015.
3. ↑  Manõja/Manilaid Eesti Saarte Kogu, 2012
4. ↑  "Talvetee viib Manijale hangedest läbi murdma" Pärnu Postimees, 10. veebruar 2010
5. ↑  Manija (Manilaiu) Kokakivi = Kokõkivi = Kotkakivi =Suurkivi Eesti looduse infosüsteemis
6. ↑  Manija maastikukaitseala Eesti Loodus, 2006/12
7. ↑  Rahvapärimusi Kokkõkivist

Välislingid
-----------

* Kokkõkivi keskkonnaportaalis
Droonivideo Pedja jõe lättest Simunas 2022. aasta juulis
Droonivideo Pedja jõest ja Jõgeva alevikust 2022. aasta juunis
**Pedja jõgi** on Eesti pikkuselt neljas jõgi. Saab alguse Pandivere kõrgustikult, Simuna lähedalt ja suubub Emajõkke, varem arvati teda hoopis Põltsamaa jõe suurimaks lisajõeks (A. Loopmann, 1979). Lähtest kuni Onga jõe suubumiseni on tema nimi ka *Avanduse jõgi* ja alates ühinemiskohast Põltsamaa jõega kuni Emajõkke suubumiseni kannab ka nime *Pede jõgi* (varem ka *Paala jõgi*). Suurim laius on Pedja jõel enne Emajõkke suubumist, mis on umbes 55 meetrit. Pikkus 125 km, valgla 2688 km².

Jõe ääres asuvad Jõgeva linn, Jõgeva alevik ja Puurmani alevik.
Pedja suuremad lisajõed on Põltsamaa, Onga, Kaave, Pikknurme ja Umbusi jõgi.

Ajalugu
-------

Aastail 1843-1844 puhastati jõgi alamjooksul vb Põltsamaa jõeni ja Tartust hakkas Rõika-Meleski peeglivabrikuni kurseerima aurulaev Karl.

Aastail 1923-1924 loeti jõe alamjooksu laevatatavaks veeteeks. Toona pidi veetee nõuetele vastav jõgi olema teatava laiuse ja sügavusega (mitte alla 0,5 meetri), kärestikuvaba ja piisavalt sirge. Ka lõiku ülevalpool Jõgevat loeti parvetatavaks veeteeks (sobis puidu parvetamiseks), kuigi sealne lõik oli seda ainult ajutiselt.

Heraldika
---------

Pedja jõgi on kujutatud Jõgeva linna ja Karla Liivola vapil.

Pilte
-----

* Simuna Katkuallikas – Pedja jõe algus.Simuna Katkuallikas – Pedja jõe algus.
* Pedja jõgi Jõgeval.Pedja jõgi Jõgeval.
* Pedja allpool Painküla paisu.Pedja allpool Painküla paisu.
* Pedja allpool Härjanurme paisuPedja allpool Härjanurme paisu
* Pedja jõgi ja paisjärv Jõgeva alevikus 2022. aasta juunis

Viited
------

1. ↑  Pedja jõgi. Keskkonnaregister, vaadatud 16.03.2022.
2. ↑  Liisa-Lota Kaivo *Eesti laevatatavad siseveeteed: Emajõgi* Eesti Loodus nr 2012/9
3. ↑  Eesti sadamad, veeteed, kaubalaevastik ja la
evasõit 1923/1924, lk. 17

Välislingid
-----------

 Pedja jõgi – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
**Heldur Laretei** (13. jaanuar 1933 Tallinn – 20. juuni 1994) oli eesti graafik ja raamatuillustraator.

Heldur Laretei õppis Paul Luhtheina ja Evald Okase käe all Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis graafikaosakonnas, mille lõpetas koos Peeter Ulase, Herald Eelma, Silvia Liibergi ja Olav Maraniga 1959. aastal. Laretei diplomitööks oli puugravüüride sari Shakespeare'i "Hamletile". 1960.–1970. aastatel viljeles vabagraafikat.

Heldur Laretei on tuntud raamatugraafikuna, peamiselt lasteraamatute illustraatorina. Viimaste arv ulatub ligi viiekümneni. Heldur Laretei on illustreerinud näiteks sarjas "Saja rahva lood" ilmunud raamatud "Poola muinasjutte" (1976) ja "Vene muinasjutte" (1978), E. Kolosvár Grandpierre "Imeflööt" (1981), Eno Raua "Padakonna vada" (1985) jpt. Ta on teinud pikaajalist koostööd ajakirjadega Täheke (alates 1968) ja Põhjanael (varem Pioneer).

Heldur Laretei suri 20. juunil 1994 ja maeti 27. juunil 1994 Pärnamäe kalmistule.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Sirkel, Enna, Londiste ja kõik need teised loomad, EPL, 25.01.1993
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. jaanuar 2008. Vaadatud 3. septembril 2012.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
3. ↑
|  |
| --- |
|  |
| ***Motra Tone*** |
| **Kolë Idromeno**, 1883 |
|  |
| 75 × 60 cm |
| Albaania Rahvuslik Kunstigalerii, Tirana |

**Motra Tone** (samuti "Õde Tone") on aastal 1883 valminud Albaania maalikunstniku, arhitekti, stsenografisti, skulptori, fotograafi ja pildikunstniku Kolë Idromeno poolpikkuses portree naisest. Maali on nimetatud "Albaania Mona Lisaks". Pildil on kujutatud kunstniku vanem õde Tone nägu mõnevõrra rätikuga kaetud ja traditsioonilises kleidis, mida kasutasid katolikud naised Shkodërs, ning millega rõhutati tema tagasihoidlikkust ja vaimset puhtust.

"Õde Tone" on Idromeno varase perioodi meistriteos ja üks suurimaid saavutusi ning esimene psühholoogiline ja sotsiaalne portree, mil kunstnikku on köitnud realistlik kujutusviis. Portree on Albaania ajaloos esimene visuaalse kunsti ilmalik teos, mil tegelasteks ei ole pühakud või apostlid, vaid lähedane sugulane. Esmakordselt rõhutatakse maisust, traditsioonilisust ja kultuurilist pärandit. Maksimaalse autentsusega maalitud rahvariided kajastavad nii Albaania folkloori kui Shkodërsse naasnud ja Ottomani võimuvastasesest patriootlikust liikumisest osavõtnud kunstniku etnograafilist arusaama ja iseseisvuspüüdlusi. Seetõttu teost peetakse uue etapi alguseks Albaania maalikunstis.

Maal kuulub Albaania Rahvusliku Kunstigalerii kollektsiooni.

Viited
------

1. 1 2  Tõde õde Tonest. (sq:E vërteta e Motër Tones), National Albania, Gazeta Shqiptare/ MILOSAO, 2. juuni 2013. (albaania keeles)
2. 1 2  Kol Idromeno maal "Õde Tone" (sq:Kur kur Kol Idromeno pikturonte "Motrën Tone"), Kulture Nga Abaz Hado.23.8.2013. (albaania keeles)
3. ↑  Kolë Idromeno ... ... geenius ja kunstnik. ([itaalia keel |it]:Kolë Idromeno…, … un genio e un artista.)], Valbona Halilaj. (itaalia keeles)
4. ↑  Kolë Idromeno (1860-1939)), Arti Shqiptar, Robert Elsie. (albaania keeles)
**Christian Barthold Rotermann** (9. juuni 1840 Tallinn – 6. juuli 1912 Tallinn) oli Tallinna 19. ja 20. sajandi alguse suurtööstur.

Tema isa Christian Abraham Rotermann oli Tallinna ettevõtja, kes asutas kaubahoovi "Chr. Rotermann", mis tegeles peamiselt ehitustarvete valmistamise ning nende sisse- ja väljaveoga. Ta ehitas 1849. aastal Viru väljaku äärde Rotermanni kaubamaja, millega liitus ajapikku terve vabrikute kompleks ja Mere puiestee äärde kujunes nn Rotermanni kvartal. 

Christian Barthold juhtis alates 1865. aastast oma isa alustatud äritegevust ning laiendas raua- ja puidutööstust. 1879. aastal ehitas ta Rotermanni kvartalisse aurusaeveski, asutas 1887. aastal makaronivabriku, ehitas 1888. aastal uue kaubahoone Mere puiestee äärde ning seejärel ka viljaveski, mis kasvas suurimaks Tallinnas. Tehaste toorainena kasutas ta nii kohalikku kui ka Venemaalt Volga äärest ja Lääne-Siberist kokkuostetud vilja.

Tema ärijuhina tegutsemise ajal oli Rotermannide ettevõte Venemaal ja Lääne-Euroopas laialt tuntud, tema ise oli ka Tallinna linnavolinik ja Belgia aukonsul.

Isiklikku
---------

Christian Barthold Rotermanni vanaisa, samuti Christian Rotermann tegutses Paides kullassepana, isa Christian Abraham Rotermann (1801–1870) oli aga algselt käsitöölisest mütsimeister, kes kolis 1828. aastal Tallinna.

Endise Rotermanni tehaste direktori Christian Barthold Rotermanni elamu-kontorihoone, Mere pst 4
Rotermann oli esimesi inimesi Tallinnas, kes ostis endale 20. sajandi alguses isikliku sõiduauto (Argus) ning tema poja Christian Ernst August Rotermanni auto Reo oli esimene USA auto Tallinnas. 

Aastatel 1909–1910 ehitas Rotermann endale Tallinna kesklinna Mere puiestee algusse (maja nr 4) kolmekorruselise punastest tellistest moodsa elamu.

Tunnustus
---------

* Tallinna aukodanik
* Püha Stanislavi ordeni III järk (1887) – tegevuse eest Vene tehnika seltsi Eestimaa osakonnas

Vaata ka
--------

* Rotermanni Tehased
* Rotermanni soolaladu

Viited
------

1. ↑  Virulane, 9. märts 1887. Lk 2

Välislingid
-----------

* Christian Barthold Rotermann. Eesti Arhitektuurimuuseum
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on Blome valla külast; Viļķene valla küla kohta vaata artiklit Blome (Viļķene vald).* |

---

**Blome** (vanasti ka **Blomi** või **Blommuiža**) on küla (*vidējciems*) Lätis Smiltene piirkonnas, Blome valla halduskeskus. Blome asub piirkonna keskusest Smiltenest 7,5 ja Riiast 131 kilomeetri kaugusel ning merepinnast 95 meetri kõrgusel. 

Külas on lisaks vallavalitsusele põhikool, kultuurimaja ja raamatukogu. Seal asub Blome bussipeatus.

Asula tekkis Blome mõisa (*Blumenhof*) hoonetekompleksi juurde. Mõis tekkis 1400. aastal, mil Riia peapiiskop Johann von Wallenrode selle rajas. 1428. aastast olid selle omanikud vennad Blomid või Blomed, kelle järgi on saanud nime nii mõis kui ka hiljem asula. Nõukogude ajal oli seal kolhoosi Uzvara keskasula.

Külas kasvav Aidase tamm on looduskaitse all.

2016. aastal oli külas 254 elanikku, 2019. aastal 244.

Viited
------

1. ↑  Läti Ruumiandmete Agentuur
2. ↑  Autotransporta direcija
3. ↑  Latvijas pagasti. Enciklopēdija. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0.
4. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
5. ↑  Vietvārdu datubāze, vaadatud 4.06 2019

| * v
* r
Blome valla asulad |
| --- |
| 
Biksēja **·**  **Blome** **·**  Drandi **·**  Jāņmuiža **·**  Jeberi **·**  Kaiberis **·**  Purēnieši |
**Natalja Aljakina-Mrozek** (vene keeles *Наталья Алякина-Мрошек* ; ca. 1955–17. juuni 1995) oli Venemaa ajakirjanik, kes töötas Saksamaa raadiouudisteagentuuris Rufa Rundfunk-Agenturdienste ja ajakirjas Focus Venemaal Budjonnovskis, kui ta Esimese Tšetšeenia sõja ajal tapeti.

Eraelu
------

Natalja Aljakina-Mrozek oli tapmise ajal 40-aastane. Ta oli abielus Gisbert Mrozekiga, kes oli samuti Rufa ajakirjanik.

Surm
----

Natalja Aljakina-Mrozekit ja tema autojuhti tulistas Vene sõdur soomuki kuulipildujast 17. juunil 1995 pärast armee kontrollpunkti läbimist, ta oli teel kajastama Budjonnovski pantvangikriisi. Tema abikaasa Gisbert Mrozek viibis samuti autos, kuid ei saanud vigastada. Aljakina-Mrozek suri mõni minut hiljem kuulihaavasse kaelas.

Uurimine
--------

Vahetult pärast juhtunut algatas Venemaa kohtunik ettekavatsetud mõrva uurimise. Hiljem mõisteti Vene sõdur, reamees Sergei Fedotov, süüdi oma relva hooletus käsitlemises, kuid kohtunik peatas tema kui Tšetšeenia sõjas osaleja karistuse.

Vaata ka
--------

* Venemaal tapetud ajakirjanikud

Viited
------

1. 1 2  "Journalist's Husband Slams Official 'Probe' | News". Themoscowtimes.com. 6. juuli 1995. Vaadatud 23. aprillil 2015.
2. 1 2  "Attacks on the Press in 1995". Cpj.org. Originaali arhiivikoopia seisuga 24. jaanuar 2002. Vaadatud 27. märtsil 2015.
3. ↑  "Journalists in Russia, Alyakina". Journalists-in-russia.org. Vaadatud 18. oktoobril 2014.
4. 1 2  "Soldier who shot Russian journalist given suspended sentence". Ifex.org. Vaadatud 23. aprillil 2015.
5. ↑  "Russian Troops Shoot Journalist Dead | News". Themoscowtimes.com. 20. juuni 1995. Vaadatud 23. aprillil 2015.
6. 1 2  "Algas kohus Vene siseväelase üle". *Sõnumileht : SL, nr. 113*. Sõnumileht. 16. mai 1996. Vaadatud 18.10.2023.
7. ↑  "Investigation Ordered into Journalist's Death in Budyonnovsk". Apnewsarchive.com. 19. juuni 1995. Vaadatud 23. aprillil 2015.
**Brenguļi** on küla (*vidējciems*) Lätis Valmiera piirkonnas, Brenguļi valla halduskeskus. Küla asub Abulsi jõe kaldal, merepinnast 53 meetri kõrgusel. Brenguļi asub piirkonna keskusest Mūrmuižast 14 ja Riiast 116 kilomeetri kaugusel. Valga–Riia raudteeliinil asub küla lähistel Brenguļi raudteejaam.

Asula tekkis Jaunbrenguļi (*Neu-Wrangelshof*) ja Vecbrenguļi (*Alt-Wrangelshof*) mõisakomplekside juurde. Aastail 2009–2021 kuulus küla Beverīna piirkonda.

Lisaks vallamajale asuvad seal rahvamaja, kohalik põhikool, raamatukogu ja postkontor. Brenguļis on pruulikoda, kus valmistatakse õlut.

Külla jäävad Brenguļi ja Brenguļu centrsi bussipeatus.

Seal kasvavad Siberi lehised (esimese ümbermõõt 3,01 ja kõrgusega 35 meetrit, teise ümbermõõt 3,02 ning kõrgus 31 meetrit) ja Jaunbrenguļi mõisa tamm ümbermüüduga 4,1 ning kõrgusega 24 meetrit on looduskaitse all.

Ajalugu
-------

Brenguļit on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1424, mil toonane Liivi ordu maameister Bernhard von der Borch läänistas sealsed maad Wrangellidele. Aastal 1788 jagas Katariina II Brenguļi mõisa kaheks. Jaunbrenguļi mõis (*Neu-Wrangelshof*) läks Osten-Sackenite valdusse, Vecbrenguļist (*Alt-Wrangelshof*) sai aga riigimõis. Aastal 1817 omandasid esimese mõisa Transehed. Aastal 1920, mil viidi läbi agraarreform, kuulus see ornitoloog Nikolai Heinrich von Transehele.

Mõlema mõisasüdame juurde tekkisid asulad (*Vecbrenguļi* ja *Jaunbrenguļi*), mis olid eraldi külad veel aastal 1940. Aastal 1924 rajati Abulsi jõele hüdroelektrijaam. Nõukogude ajal sai Brenguļist külanõukogu ja kolhoosi Abuls keskasula.

2016. aastal oli külas 162 elanikku, 2021. aastal 158.

Viited
------

1. ↑  Vietvārdu datubāze
2. ↑
3. ↑  Autotransporta direcija
4. ↑  Autotransporta direcija
5. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
6. ↑  Latvijas ceļu karte. Mērogs 1:200 000. Šoseju un zemesceļu departaments. 1940. Rīga
7. ↑  Latvijas pagasti. Enciklopēdija. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0.

| * v
* r
Brenguļi valla asulad |
| --- |
| 
**Brenguļi** **·**  Cempi **·**  Cempmuiža **·**  Enerģētiķis **·**  Gaujaslāči **·**  Jaunvāle **·**  Pūpoli 1 **·**  Pūpoli 2 **·**  Saule **·**  Saulītes **·**  Sprīdītis |
**Optibet** on spordiennustuse, internetikasiino ja muude osavusmängude teenust osutav ettevõte. Ettevõte asutati 1999. aastal Lätis, kuid nimi Optibet toodi turule alles 2008. aastal – pärast seda, kui 2007. aastal oli ettevõtte ostnud Redbet Holding AB. Optibet kuulub Enlabs AB gruppi.

Optibet Eesti
-------------

Optiwin OÜ sai litsentsi Eesti turul tegutsemiseks 2013. aastal. Optibeti bränd sisenes Eesti turule 2014. aastal Nordic Leisure AB tütarettevõttena.

Optibet pakub selliseid tooteid ja teenuseid nagu spordiennustus, kasiino, pokker, *live*-kasiino, reaalajas ennustamine ja reaalajas mängude vaatamine.

Enlabs AB (Optibet emaettevõte)
-------------------------------

Redbet Ltd asutati Inglismaal 2002. aastal. 

2006. aastal omandas Redbet Holding AB kõik Redbet Ltd aktsiad.

2007. aastal omandas Redbet Holding AB SIA Teletoto, mis hiljem nimetati ümber SIA Optibetiks. Lisaks omandati Pullman Gaming NV, millele kuulusid brändid Gold Club Casino, Gold Club Games ja TotalPoker.

2009. aastal saadi Malta litsents ning redbet.com ja whitebet.com viidi Inglismaalt üle Maltale.

2012. aastal muutis Redbet Holding AS ettevõtte nime Nordic Leisure AB-ks.

2013. aastal otsustas Nordic Leisure AB müüa Redbet Gaming Ltd ning kõik tegevused liideti tütarettevõttega Lifland Gaming AB, mis juhtis kahte kaubamärki – Optibet ja GoldClubCasino. Kontorid olid kolmes riigis: Eestis, Lätis ja Maltal.

2017. aastal osteti Leedu operaator Baltic Bet, sellega oli Nordic Leisure AB-l litsentseeritud operaatorid kõigis kolmes Balti riigis.

2018. aastal muutis Nordic Leisure AB oma nime Enlabs AB-ks. Optibeti bränd hakkas tegutsema ka Leedu turul.

Sponsorlus
----------

Optibet on sponsorina toetanud järgmisi Eesti spordiklubisid ja -ettevõtmisi:

* Nõmme Kalju jalgpalliklubi
* BC Kalev/Cramo
* HC Kehra
* Optibet Rahvaliiga
* Eesti võrkpallikoondis (mehed ja naised)

Auhinnad
--------

* 2019 – parim online kasiino Baltikumis (MBGS)

* 2020 – parim klienditugi Baltikumis (MGBS)

Viited
------

1. ↑  "EMTA seaduslike hasartmängukorraldajate nimekiri". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. oktoober 2020.
2. ↑  "Inforegister Optiwin OÜ".[*alaline kõdulink*]
3. ↑  "Eesti õnnemänguturule sisenes Rootsi börsiettevõte". *Ärileht.ee*.
4. ↑  "Enlabs Our History". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. oktoober 2020.
5. ↑  "Nõmme Kalju sõlmis Eesti klubijalgpalli ühe suurima lepingu". *sport.delfi.ee*. 14. veebruar 2014.
6. ↑  "Suursponsorleping Optibetiga". 16. august 2014.[*alaline kõdulink*]
7. ↑  "Harrastuskorvpalli uus tase – Optibeti Tallinna rahvaliiga". 6. september 2018.
8. ↑  "The Baltic and Scandinavian Gaming Summit and Awards (MARE BALTICUM) sets a precedent in the region". *marebalticumgaming.com*. 27. mai 2019.
9. ↑  "MARE BALTICUM Gaming Summit Tallinn (hybrid edition)". 13. august 2020.

Välislingid
-----------

* Optibeti koduleht
**Noorte Hääl** oli Eestis aastatel 1940–1941 ja 1944–1995 välja antud päevaleht. Noorte Hääl oli kuni 1990. aastani ELKNÜ Keskkomitee häälekandja.

Noorte Hääle asutamine
----------------------

Ajaleht Noorte Hääl asutati 1940. aastal, pärast 1940. aasta juunipööret natsionaliseeritud ajalehe Päevaleht asemel. 

Ajalehe esimene number Eestimaa Kommunistliku Noorsooühingu häälekandjana ilmus 18. septembril 1940. Ajalehe esimese numbri sisuks olid ELKNÜ KK I sekretäri Erich Tarkpea mõtted marksistliku õpetuse viimisest Eesti noorte hulka. Ilmuma hakkas ka Jossif Stalini elulugu. Lehe päismikus oli loosung "Kõigi maade proletaarlased, ühinege!". Noorte Häält autasustati ka ordeniga "Austuse märk", mille kujutis samuti päismikku lisati.

Peatoimetajad
-------------

1940. aastal nimetas ELKNÜ Keskkomitee ajalehe toimetajaks Anton Vaarandi, toimetaja asetäitjaks Rein Alasoo ja vastutavaks sekretäriks Aleksander Antson; toimetusse kuulusid ka Lilli Promet, Karl Tamjärv ja Ester Tartu (Spriit).

* Anton Vaarandi (1940–1941)
* Rein Alasoo (1941)
* Raik Aarma (1944–1945)
* Lembit Remmelgas (1945–1947)
* Aado Slutsk (1948–1951)
* Nikolai Vanaselja (1951–1955)
* Vladimirar Dils (1955–1956)
* Edgar Spriit (1956–1959)
* Juhan Jürna (1959–1961)
* Guido Viilas (1961–1972)
* Karl Helemäe (1972–1975)
* Ago Ustal (1975–1981)
* Enn Siimer (1981–1982)
* Toivo Aare (1982–1989)
* Margus Mets (1989–1990)

Noorte Hääles tegi oma esimesed avaliku kirjatöö katsetused kirjanik Vladimir Beekman, luuletusi avaldasid Ellen Hiob (Niit) ja Debora Vaarandi. 1960. aastate Noorte Hääl sai väljundiks paljudele noortele autoritele, sealhulgas Teet Kallasele ja Paul-Eerik Rummole.

Noorte Hääle likvideerimine
---------------------------

1. veebruaril 1990 hakkas ajaleht ilmuma Päevalehe nime all.

Ajaleht ilmus viimast korda 4. juunil 1995, sest 5. juunil 1995 ühinesid Hommikuleht, Päevaleht ja Rahva Hääl uueks väljaandeks, mille nimeks sai Eesti Päevaleht.

Vaata ka
--------

* Noorte Hääl Eesti Üliõpilaste Ehitusmalevas
* Päevaleht (1905)
* Eesti Päevaleht

Välislingid
-----------

* Päevaleht: visa hing saab 100-aastaseks Eesti Päevaleht
**Voldemar Leonhard Ernesaks** (17. aprill (vkj 4. aprill) 1903 Tallinn – 20. oktoober 1989 Toronto) oli eesti majandusteadlane.

Ta õppis aastail 1923–1927 ja 1932–1936 (lõpetas) Tartu Ülikooli majandusteaduskonnas, korporatsioon Vironia vilistlane.

Voldemar Ernesaks oli pangaametnik, 1937 Eesti Panga Pärnu osakonna juhataja. Mitmekordne Eesti meister ujumises. Saksa okupatsiooni ajal oli ta Pärnu linnapea ja Õhukaitseliidu Pärnu kohtkonna juhataja. 

1944 põgenes ta Saksamaale, 1947 asus ümber Inglismaale, hiljem Kanadasse.

Pärnu linnapea (1942-1944)
--------------------------

Pärast Artur Peetre taandumist Pärnu linnapea postilt, astus asemele Ernesaks ja oli sellel kohal kuni põgenemiseni Saksamaale 1944. a. septembris.

Surm
----

Ernesaks suri 86-aastaselt 20. oktoobril 1989 Torontos Kanadas.

Viited
------

1. ↑  Vaba Eestlane. 26. oktoober 1989, lk. 10 (surmakuulutused)
2. ↑  Määrati õhukaitsejuhid Tallinna, Tartu ja Pärnu. Eesti Sõna, 16. aprill 1944, nr. 88, lk. 3.
3. ↑  "omavalitsuse ajalugu". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. jaanuar 2004. Vaadatud 4. jaanuaril 2004.

Välislingid
-----------

* Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Artur Peetre** | **Pärnu linnapea**1942–1944 | Järgnev**Jaak Nessler** |
**Bārta** on küla (*vidējciems*) Lätis Lõuna-Kuramaa piirkonnas, Bārta valla halduskeskus. Küla asub merepinnast 24 meetri kõrgusel, piirkonna keskusest Grobiņast 25, Riiast 230 kilomeetri kaugusel.

Külas on lisaks vallavalitsusele veel põhikool, postkontor, rahvamaja, mille ruumides on ka raamatukogu, ja kultuurimaja. Seal asub ka koduloomuuseum. Külas on katoliku kirik.

Küla on kujunenud Bārta riigimõisa (*Oberbartau*) keskuse juurde. Nõukogude perioodil oli küla kohaliku kolhoosi *Bārta* keskasulaks. Aastani 2021 kuulus küla Grobiņa piirkonda.

Looduskaitse all on külas kasvav saar ümbermõõduga 4.18 ja kõrgusega 12 meetrit.

Aastal 2005 oli külas 200 elanikku. Aastal 2017 oli elanikke 273, aastal 2019 aga 266. Aastal 2020 oli elanikke 262.

Viited
------

1. ↑  Läti Ruumiandmete Agentuur
2. ↑
3. ↑  Административно-территориальное деление Латвийской ССР 1978 год. — Рига: Лиесма, 1978. — 137 lk.
4. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
5. ↑  Vietvārdu datubāze, vaadatud 8. november 2020

 Bārta küla – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis

| * v
* r
Bārta valla asulad |
| --- |
| 
**Bārta** **·**  Ķīburi **·**  Krūte **·**  Plostagals |
**326. Kutuzovi ordeniga Tarnopoli raskepommituslennuväe diviis** (326 TBAD) on Venemaa kauglennunduse lennuväe diviis. Varem kuulus see 37. õhuarmeesse. Algselt oli see 326. ööpommitajate lennudiviis, mis moodustati Moskva oblastis Jegorjevskis 10. oktoobril 1943.  23. juunil 1944 nimetati see ümber 326. pommitajate lennudiviisiks.

Ajalugu
-------

1945. aastal oli sellel kolm pommitajate Tupolev Tu-2 rügementi. 12. raskepommitajate lennurügement Pihkva oblastis Ostrovis kuulus 1959–1960 lühiajaliselt diviisi koosseisu, lennates Tu-16-ga.

Komponendid 1990. aastal Michael Holmi järgi: 

* Diviisi staap, Tartu
	+ 132. raskepommitajate lennurügement (Raadi lennuväli, Tartu, Eesti NSV) lennukitega Tu-22M3 ja Tu-16K-ga
	+ 402. raskepommitajate lennurügement (Balbasovo, Vitebski oblast) Tu-22M3 ja Tu-16K-ga
	+ 840. raskepommitajate lennurügement (Soltsy-2, Novgorodi oblast) Tu-22M3-ga

Peakorterid asusid: 

* Raadi lennuväli, Eesti NSV, detsember 1959–1992
* Soltsy-2, Novgorodi oblast, 1992–1998
* Ukrainka (lennubaas), Amuuri oblast, 1998–2009/2010

Aastatel 1987–1991 oli diviisi ülem Džohhar Dudajev, kellest sai hiljem Itškeeria Tšetšeeni Vabariigi president.

Divisjoni hajutuslennuväljade hulka kuulusid Ugolnõi lennujaam Anadõri lähedal, Magadani lennujaam ja Tiksi.

Koosseis
--------

Diviisi juhtkond asub Kaug-Idas Ukrainka lennubaasis.

Jaoskonna koosseisu kuulus:

* 182. Punase Kaardiväe Berliini-Sevastopoli raskepommitajate lennurügement (Tu-95MS lennukid) (Ukrainka)
* 79. Punase Tähe ordeni raskepommitajate lennurügement ( Tu-95MS lennukid) (Ukrainka)
* 200. kaardiväe raskepommitajate lennurügement Brest Punane (lennukid Tu-22M3) (Belaya)
* 444. Berliini Kutuzovi III ordeni ja Aleksander Nevski raskepommitajate lennurügement (lennukid Tu-22M3) (Vozdvizhenka)

Aastatel 2007–2009 saadeti laiali 444. raskepommitajate lennurügement.

2020. aasta seisuga asus diviis Ukrainka baasis, üks osa kasutas Belaya lennubaasi. 


1. 1 2 3  Michael Holm, 326th Heavy Bomber Aviation Division, accessed October 2011
2. ↑  Long-Range Aviation of the USSR in 1991
3. ↑  "Russian Military Forces: Interactive Map".
**Jaan Terasmäe** (28. mai 1926 Salla vald, Virumaa – 20. jaanuar 1998 Saint Catharines, Ontario, Kanada) oli eesti päritolu Kanada geoloog (kvaternaarigeoloog).

Terasmäe avaldas uurimusi kvaternaarigeoloogia, palünoloogia ja paleoökoloogia alalt. Ta on 8 aastat toimetanud ajakirja Quaternary Research in Canada.

Aastatel 1984–1985 oli ta Kanada Palünoloogide Assotsiatsiooni president.

Elukäik
-------

Ta lõpetas 1942. aastal Tallinna Reaalkooli ja põgenes 1944. aastal Rootsi. Pärast Uppsala Ülikooli lõpetamist 1951. aastal siirdus Kanadasse. 1955. aastal sai ta Hamiltonis McMasteri Ülikoolist doktorikraadi (dr. phil.).

Aastatel 1955–1967 töötas Terasmäe Kanada Geoloogiateenistuses Pleistotseeni Palünoloogia Laboratooriumi juhatajana, aastatel 1968–1991 töötas ta Kanada ülikoolides, sealhulgas professorina Saint Catharines'is asuvas Brocki Ülikoolis (aastast 1991 emeriitprofessor).

Tunnustus
---------

* 1977 – valiti Kanada Kuningliku Seltsi liikmeks

Isiklikku
---------

Jaan Terasmäe isa on Enn Terasmäe.

Publikatsioone
--------------

* "Notes on latequaternary climatic changes in Canada". – *Annals of the New York Academy of Sciences* 95 (1), 1961.
* "Some problems of the quaternary palynology in the western mainland region of the Canadian Arctic" (1968)
* "Quaternary palynology – its scope, problems and potential uses". – *Geoscience and Man* 1, 1970

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  Jaan Terasmäe. Eesti Entsüklopeedia

Kirjandus
---------

* Nancy C. Doubleday [Weeks], John P. Smol, R. J. Mott, Roger N. McNeely. "Dr. Jaan Terasmäe (1926–1998), professor emeeritus, Brock University : remembered". – *Journal of Paleolimnology* 20 (3), 1998
**Kozienki** (transkribeerituna **Kozenki**, venepäraselt *Kozenki*) on küla Valgevenes Homieli oblastis Mazyri rajoonis, Kozienki külanõukogu halduskeskus. Asula asub oblasti keskusest Homielist 143 ja Mazyrist 0,4 kilomeetri kaugusel.

Külas on keskkool, spordikool, muusikakool, klubihoone, kultuurimaja, postkontor ja kaks raamatukogu. Seal asub põllumajanduskeemia laboratoorium.

Ajalugu
-------

Küla on kirjalikes allikates esmamainitud XVIII sajandil: aastal 1724, toona kandis see nime **Kozakienki**. Aastal 1776 rajati selle juurde samanimeline huutor. Küla ja huutor kuulusid Minski vojevoodkonda ja Mazyri maakonda.

Aastal 1793 läks küla teisel Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Kozienki hakkas kuuluma Minski kubermangu ja Mozõri maakonda. Asula hakkas kasvama aastal 1916, mil valmis Žłobini ja Ovrutši vaheline raudtee, millel avati Kozienki raudteejaam (jääb tänapäeval Mazyri piiridesse). 

Aastal 1919 läks Kozienki Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1930 asutati külas kolhoos.

Tšornobõli katastroofi järel ehitati külla majad 110 perele, kuhu asustati inimesed radioaktiivse tolmuga saastunud piirkondadest. Uued tänavad hakkasid likvideeritud külade mälestuseks kandma nimesid Bieły Bierah ja Biełabiarežskaja Rudnia.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. oktoober 2020. Vaadatud 4. novembril 2017.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
**Valner Krinal** (3. detsember 1929 Tapiku, Pajusi vald, Põltsamaa kihelkond, Viljandimaa – 19. juuni 2014) oli eesti majandusteadlane, Tartu Ülikooli professor. 

Ta lõpetas 1949. aastal Põltsamaa Keskkooli ja 1954. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna.

1964. aastal kaitses ta kandidaadidissertatsiooni ja asus samal aastal tööle õigus-majandusteaduskonda. 1968. aastal sai temast dotsent ja taasloodud iseseisva majandusteaduskonna esimene dekaan. 1989. aastal sai temast professor ja 1995. aastal emeriitprofessor.

Ta on töötanud Akadeemilise Ühistegevuse Seltsi juhatuse esimehena ja oli Eesti Ühistegelise Liidu nõukogu liige.

Ta oli Üliõpilasseltsi Liivika vilistlane.

Tunnustus
---------

* 1996 Tartu Ülikooli suur medal
* 1999 Tartu Ülikooli suur medal
* 2004 Tartu Ülikooli aumärk

Teoseid
-------

* "Noorte rahvusriikide majanduslikust arengust". Eesti Raamat. 1965
* "Unistusest teaduseks". Eesti Raamat. 1970
* "Kapitalistlike riikide majandusajalugu (1. osa)". Tartu Riiklik Ülikool. 1978
* EESTI MAJANDUSAJALUGU, TARTU 1992
* "Maailma majanduse arengust (1. osa)". Tartu Ülikool. 1993
* "Maailma majanduse arengust (2. osa)". TÜ Kirjastus. 1995
* "Majandusteaduse ajaloost". TÜ Kirjastus. 1999

Isiklikku
---------

Tema abikaasa oli laulja ja näitleja Maimu Krinal.

Viited
------

1. 1 2  "Prof Valner Krinal 75"[*alaline kõdulink*] Universitas Tartuensis, 3. detsember 2004; lk. 4
2. 1 2  "Tartu Ülikooli suure medali kavalerid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 4.12.2022.
3. ↑  "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 8.12.2022.

Kirjandus
---------

* 2000 – "Krinal, Valner". // Eesti teaduse biograafiline leksikon. II kd, Kj-M. Tallinn 2005. Lk 109

Välislingid
-----------

* Haud Tartu Vana-Jaani kalmistul

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Õgilämbliklased** (*Mimetidae*) on ämblikuliste seltsi kuuluv sugukond.

Õgilämbliklastel puudub anatoomiliselt võime võrku kududa, sest nende võrgunäsade arv on väiksem kui teistel sugukondadel. Nad toodavad võrguniiti, et mähkida muna kaitsvasse ümbrisesse. Lisaks võivad nad niidiga ümber mässida ka oma saagi. Õgilämbliklase teisel ja kolmandal jalalülil on iseloomulik muster. Kaks esimest jalapaari on palju pikemad kui järgnevad kaks ning vahel on need ämbliku keha peale kokku volditud. Kõik nende jalad on karvased, kuid mitte nii pikkade ja jäikade karvadega kui kantsilmlastel.

Toitumine
---------

Õgilämbliklaste nimetus viitab röövtoidulisusele, mis tähendab, et nad söövad teisi ämblikke. Nad ei kasuta saagi püüdmiseks võrku, vaid varitsevad seda ning saagi võrku tungitakse tavaliselt sisse. Kõigepealt ümbritsevad nad saagi oma suurte esijalgadega. Seejärel hammustavad seda mürgihammastega jalast, süstides saaki mürki, mis teeb selle liikumisvõimetuks. Siis imevad nad saagi verest tühjaks. Õgilämbliklane liigub aeglaselt, et lähedal olevat saaklooma mitte hirmutada. Samuti ennetab õgilämbliklane ise saakloomaks sattumist, vältides teise ämbliku ärritamist.

Mõned õgilämbliklased toituvad putukatest, kes on teiste ämblike võrgus. Teised liigid aga püüavad putukaid ise. Õgilämbliklased, kes ei koo võrke, toituvad teistest ämblikest. Kuigi mõned liigid on istuvad-ootavad (saagivaritsejad) kiskjad, siis õgilämbliklased tüüpiliselt jälitavad teisi ämblikke, lähevad nende võrku ja ründavad neid. Nende saagiks langevad tavaliselt võrkurlased (*Araneidae*) ja keraämbliklased (*Theridiidae*). Kui neil pole muud võimalust, söövad nad ka teiste võrgust putukaid. On täheldatud, et nad söövad ka oma saagi munasid.

Taksonoomia ja levik
--------------------

Õgilämbliklasi on kirjeldatud 156 liiki. Euroopas on esindatud 3 perekonda 10 liigiga: *Ermetus* (1), *Ero* (6), ja Mimetus (3).
Õgilämblikke leidub igal kontinendil peale Antarktika, kuigi Põhja-Ameerika põhjaaladel neid ei esine.

Õgilämbliklaste levila.

Viited
------

1. ↑  Atkinson, R. 2017. Pirate Spider.  (10.10.18)
2. ↑  Cormier, Z. 2017. Pirate spiders make a living by preying on other spiders.  (10.10.18)
3. ↑  Lissner, J. 2011. The spiders of Europe and Greenland.  (10.10.18)
4. ↑  Shapiro, L. 2018. Mimetidae. Pirate Spider.  (10.10.18)
5. ↑  Shapiro, L. 2018. Mimetidae. Pirate Spider.  (10.10.18)