recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Muusikalfilm** (ladina *musica* + saksa *filmen*) on film, milles dialoog, muusika/laul ja tants on loo edastamisel ühtviisi tähtsal kohal.

Päritolu
--------

Esimesed muusikalid toimusid Antiik-Kreekas, kui komöödia- ja tragöödiaetendustele lisati muusika ja tants. Muusikalid muutusid Läänemaa teatrites populaarsemaks 19. sajandil. Laval esitatud muusikale oli võimalik kinoekraanidel näha siis, kui filmide tegemisel hakati kasutama ka heli.

Ajalugu
-------

Üks kõige vanem ja tuntum filmi tantsujada pärineb 1921. aasta draamast „The Four Horsemen of the Apocalypse". Selleks tantsuks oli Argentina „*gaucho"* riietesse riietunud Rudolph Valentino karakteri sensuaalne tango. 1926. aastal tegi filmikontsern Warner Bros. „Don Juani". See oli esimene täispikkuses tummfilm, millel oli kogu filmi tegevuse ajal olemas muusikaline taust. See hõlmas nii muusikat kui ka heliefekte. Tegevused olid sünkroonis heliefektidega ja liikumine oli pandud muusikasse. (See oli esimene muusikamiks.)

Esimene helifilm, mis kasutas lisaks heliefektide ja muusika ka rääkimist ja laulmist, oli „The Jazz Singer" (1927). Seda ei arvestata aga esimese muusikalfilmina. Esimeseks tõeliseks muusikalfilmiks on nimetatud „The Broadway Melody", mis tuli välja 1929. aasta veebruaris. See oli esimene film, milles on omavahel seotud laulmine ja tantsimine.

1930. aastaid peetakse muusikalide „kuldseks" ajastuks. Mitmed muusikud, laulukirjutajad ja produtsendid läksid sel ajal Ameerika läänepiirkonda, et kaasa lüüa muusikalide loomises. Samuti oli see ka aeg, kus pidid paljud tummfilmi näitlejad harjuma sellega, et filmitööstuses kasutatakse nüüd ka heli. Sinna hulka kuulub ka näitlejate räägitava teksti kinoekraanil kuulmine.

Lühikirjeldus
-------------

Muusikalfilm on filmižanr, milles on tihti palju laulu- ja tantsunumbreid. Tavaliselt on laulu ja tantsu etteasted osa filmi narratiivist. Traditsiooniliselt on filmi osatäitjad need, kes laulavad ja tantsivad. (Muusikalid toovad esile erineva variatsiooni muusikute ja tantsijate oskusi, näiteks kasutatakse selleks laulutekste, mis toetavad filmi süžeed). Filmi süžee võib tuleneda muusika, tantsu, laulude või koreograafia kombinatsioonidest. Tihti peetakse muusikalfilme kõige eskapistlikumaks\* filmižanriks, kuna lähenevad elule alternatiivse/eskapistliku nurga alt. Karakterite eesmärkiteks on armastuse otsimine, populaarsuses ning rikkuse saavutamine jne.

\*(Eskapism – põgenemine elu tõelisuse eest kujutlusmaailma)

Tuntud muusikalfilme
--------------------

"Lumivalgeke ja seitse pöialpoissi" (1937)
* „Lumivalgeke ja seitse pöialpoissi" (1937)
* „Võlur Oz" (1939)
* „West Side Story" (1961)
* „Mary Poppins" (1964)
* „Helisev muusika" (1965)
* „Viiuldaja katusel" (1971)
* „Cabaret" (1972)
* „Grease" (1978)
* „Kaunitar ja koletis" (1991)
* „Chicago" (2002)
* „Ooperi fantoom" (2004)
* „Mamma Mia!" (2008)
* „Les Misérables" (2012)

Vaata ka
--------

* Filmikunst

Viited
------

1. ↑  "Sõna muusikal definitsioon".
2. ↑  "Muusikalide päritolu". Originaali arhiivikoopia seisuga 18. november 2018.
3. ↑  "Filmi ja muusikali ühinemine".
4. ↑  "Muusikalfilmide ajalugu".

Välislingid
-----------

* 
* 
* 
* 
* 
*
**Pumpuri** on küla (*mazciems*) Lätis Kuldīga piirkonnas Skrunda vallas.

Küla asub valla keskosas Klūga jõe kaldal. Pumpuri jääb valla keskusest Skrundast 5,4 ja Riiast 150,3 kilomeetri kaugusele.

Seal kasvav mänd ümbermõõduga 2,66 ja kõrgusega 22 meetrit, mänd ümbermõõduga 2,53 ja kõrgusega 18 meetrit, mänd ümbermõõduga 2,5 ja kõrgusega 23 meetrit, mänd ümbermõõduga 2,59 ja kõrgusega 19 meetrit, mänd ümbermõõduga 2,8 ja kõrgusega 22 meetrit ning Euroopa lehis ümbermõõduga 3,25 ja kõrgusega 23 meetrit on looduskaitse all.

Külas asub Klūga kalmistu.

Aastal 2005 oli külas 68 elanikku. Aastail 2009–2021 kuulus küla Skrunda piirkonda.

Klūga kalmistu kellatorn

Viited
------

1. ↑  Vietvārdu datubāze
2. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS

| * v
* r
Skrunda valla asulad |
| --- |
| 
Bračas **·**  Ciecere **·**  Jaunmuiža **·**  Kušaiņi **·**  Niedre **·**  Plostnieki **·**  Pumpuri **·**  Rūnaiši **·**  Savenieki **·**  Vēršmuiža **·**  Videnieki |
**Lüdig** on perekonnanimi.

Saksamaal oli perekonnanime Lüdig kandjaid 2014. aastal 19 isikut.

Statistika Eestis
-----------------

2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Lüdig 32 inimesel: 18 mehel ja 14 naisel. Perekonnanimede levikult oli Lott meeste puhul 6979. kohal ja naiste puhul 9874. kohal. Perekonnanime Lüdig kandja oli keskmiselt 44 aasta vanune.

19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupojale Pärnumaal Tori kihelkonnas Taali mõisavallas nimeks Lidich (normaliseeritult Lüdig).

Nimede eestistamisel vahetati perekonnanimi Lüdig aastatel 1936–1940 8 korral isikute poolt, kes võtsid uueks perekonnanimeks Liidik, Liit, Luigemaa, Lüüdik (4 juhul) ja Lüüsalu.

Nime kandjaid
-------------

* Ernst Lüdig, eesti vaimulik (1892–1968)
* Hans Henning Lüdig, eesti vaimulik ja meditsiinitöötaja (1919–2008)
* Johann Lüdig, esimene eestlasest mõisnik (1819–1883)
* Liia Lüdig, eesti maalikunstnik (1950–)
* Mihkel Lüdig, eesti helilooja (1880–1958)
* Peeter Paul Lüdig, eesti pianist, organist ja dirigent (1906–1983)
* Mathilde Lüdig-Sinkel, eesti laulja (1882–1953)

Viited
------

1. ↑  Lüdig Surname. Vaadatud 15. november 2023.
2. ↑  Statistikaamet: Nimede statistika (vaadatud 15.11.2023)
3. ↑  Onomastika andmebaas. Nimede panemine: Lüdig.
4. ↑  Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine: (vana nimekuju): Lüdig.

Välislingid
-----------

* Lüdig statistikaameti andmebaasis
**Philibert Badenist** (22. jaanuar 1536, Baden-Baden – 3. oktoober 1569, Moncontour) valitses Baden-Badeni markkrahvkonda aastatel 1554-1569. Philibert oli markkrahv Bernhard III ja Franziska von Luxemburgi poeg.

Philibert veetis osa oma noorusest Baieri hertsogi Wilhelm IV õukonnas Münchenis. Wilhelm, kellest hiljem sai tema äi, oli tuntud oma range katoliikliku vaatenurga poolest ja tõi jesuiidid Baierisse. Markkrahv Philibert toetas protestantismi ja pöördus sellesse, vaatamata äia heidutusele. 1555. aastal osales ta läbirääkimistel, mille tulemusel sõlmiti Augsburgi usurahu. 1565. aastal tahtis ta 1500 mehega Prantsusmaale hugenottidele appi minna. Keiser Maximilian II aga käskis tal seda mitte teha ja Philibert nõustus.

1566. aastal teenis Philibert keisriarmees, võideldes Ungaris sultan Suleiman I vastu. 1569. aastal võitles ta isegi hugenottide vastu. Ta võitles Prantsusmaa kuninga Charles IX poolel, kes oli keiser Maximilian II väimees.

Philibert tapeti 3. oktoobril 1569 Moncontouri lahingus hugenottide vastu, mille Prantsuse kuningas võitis. Tema sõbra Heinrich von Steini sõnul lahkus ta lahinguväljalt elusana ja seejärel jälitasid hugenotid teda Hispaania piiril asuvasse lossi, kus nad talle järele jõudsid ja tapsid. Temast jäi maha 10-aastane poeg Philipp, kellest sai markkrahv Philip II. Philipp II-l oli vanem õde Jakobe ja kaks nooremat õde. Philiberti onu Baieri hertsog Albrecht V tõi õed-venna Münchenisse ja kasvatas nad seal üles.

Markkrahv Philibert oli protestant, kuid ta oli usuküsimustes väga salliv. Ta andis oma alamatele usuvabaduse ja ta isegi abiellus katoliiklase Baieri Mechthildiga.

Abielu ja lapsed
----------------

Philibert abiellus 17. jaanuaril 1557 Baieri hertsogi Wilhelm IV tütre Mechthildiga (14. juuni 1532 - 2. november 1565). Nad said viis last:

* Jakobe (16. jaanuar 1558 - 3. september 1597, tapeti Düsseldorfis)
* Philipp II (19. veebruar 1559, Baden-Baden - 17. juuni 1588)
* Anna Maria (22. mai 1562 - 25. aprill 1583, Třeboň)
* Maria Salome (1. veebruar 1563 - 30. aprill 1600, Pfreimd)
* poeg (sündis ja suri 31. oktoobril 1565)

Vaata ka
--------

* Baden
* Badeni valitsejate loend

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Bernhard III** | **Baden-Badeni markkrahv**1554–1569 | Järgnev**Philipp II** |
**Herbert Murd** (sündinud 24. märtsil 1954 Pärnus) on eesti muusikategelane. 

Ta õppis aastatel 1972–1975 Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedris. 

Murd on mänginud löökpille mitmes ansamblis, sealhulgas koos Vello Toomemetsa ja Erkki-Sven Tüüriga.

1979. aastal korraldas ta Ameerika Ühendriikide Oral Robertsi Ülikooli gospel-rokkansambli Living Sound mitteametlikke kontserte üle kogu Nõukogude Liidu, sealhulgas ka Tallinnas ja Moskvas. Moskva kontserdid toimusid kahel õhtul ajalehe Pravda kultuurikeskuses. Lisaks Living Soundile esinesid seal rokkansambel Mašina Vremeni ja džäss-rokkansambel Arsenal Aleksei Kozloviga eesotsas. Living Sound salvestas ja andis Herbert Murdi kaasprodutseerimisel heliplaadifirmas Melodija välja nelja looga heliplaadi Aleksandra Pahmutova lauludega, mida kasutati hiljem ka Moskva olümpiamängude dokumentaalfilmis "Oo, sport, sa oled rahu!" 

Et kontsertreiside näol oli tegemist ametlikult Nõukogude võimu poolt sanktsioneerimata ettevõtmisega, karistati Herbert Murdi kahel korral vabaduse kaotusega "hulkurliku eluviisi" ja "passimäärustiku eeskirjade rikkumise" eest.

Aastatel 1986–1993 korraldas Murd Pärnus muusikafestivali Fiesta Internationale, kus esinesid teiste seas John Mclaughlin, John Hammond ja Peter Brötzman, samuti mitmed W.O.M.A.D.-i ja Knitting Factory artistid. 

Murd töötas aastatel 1994–1997 Eesti Filharmoonia Kammerkoori direktorina. 

Alates 1997. aastast on ta tegutsenud *americana*-kultuuri tutvustajana, juhtides Tallinnas toitlustusasutust "Texas Cantina", produtseerides reisisaateid ning korraldades reise Ameerika Ühendriikide lõunaosariikidesse. 

Ta oli aastatel 2006–2013 Tallinnas, Tartus ja Tbilisis Maailmaküla festivale korraldanud MTÜ Maailmaküla asutajaliige.

2016. aastal valmis tema osalusel Kanal 2 jaoks toodetud 13-osaline reisisaade "Ivo Linna Ameerika lugu". 2018. aastal produtseeris ta Eesti Televisioonile 12-osalise reisisaate "Trumpi müüri radadel".

2023. aastal produtseeris Herbert Murd ETV2 kanalile 14-osaline reisisaate "Mississippi hääled".

Herbert Murd on ka 2023. aastal Riho Sibula mälestuse väärikaks jäädvustamiseks loodud mittetulundusühingu "Kuukitarr" asutajaliige.

Tunnustus
---------

* 1992 Eesti Kultuurifondi preemia rahvusvaheliste kontaktide loomise ja arendamise eest

Viited
------

1. ↑  Eesti kommunismiohvrid 1940–1991

Välislingid
-----------

* Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
* Living Soundi lugu https://www.youtube.com/watch?v=bE6xKGI9HOs&t=311s
**Heiki Tark** (8. augustl 1952 – 19. september 2014) oli eesti basskitarrist ja muusik.

Muusikutee
----------

Heiki Tark mängis aastatel 1967–1969 ansamblis Poppojad, mis esines 1968. aastal ka legendaarsel Tallinna kitarristide ansamblite ülevaatuse lõppkontserdil kinos "Kosmos".

Aastatel 1969–1971 mängis ta basskitarri ansamblis Kooma, olles ansambli juht ja muusikaideoloogia kujundaja. Enamiku ansambli lugude sõnade ja muusika autor oli tema. Andres Põldroo: "Heiki oli ikka väga andekas kutt. Mina mäletan, et oli veel lugusid, need olid isegi paremad kui need, mis linti said."

Basskitarri mängijana osales ta lühiajaliselt ka ansambli Ruja algkoosseisus 1971. aastal.

Seejärel osales ta aastaid ansambli Laine tegevuses. 1976.aastal liitus Tark ansambliga Haak, mille liidriks ja lugude tegijaks ta kujunes. Ansambli tipphetk oli Viljandi rokifestivalil 1976. aastal, kus ta sai kitarrimängu ja heliloomingu eest eripreemia. Peale festivali aga ansambel jätkata ei saanud, kuna võimudele oli solisti Joel Steinfeldti käitumine vastuvõetamatu ja ta sai esinemiskeelu.

Heiki Tark jätkas muusikuteed ansamblis Laine, nüüd ansamblijuhina. Seejärel mängis aastatel 1982–1984 basskitarri Magnetic Bandis.

Heliloomingust
--------------

* Ansambel Kooma: "Ma pesen oma hambaid verega", "Sain kaugelt plaadi", "Armuvalgus" jt.
* Ansambel Haak: "Surm", "Sügis", "Disco rock", "Muusiku surm" jt.
* Ansambel Dr. Friedrich: "XX sajand", "Keskaeg", "Raske unega" jt.

Viited
------

1. ↑  Andres Oja. Tsepeliini triumf. lk 39.
2. ↑  Andres Oja. Tsepeliini triumf. lk 60.
3. ↑  Andres Oja. Tsepeliini triumf. lk 202.
4. ↑  Magnetic Band. rateyourmusic.com

Välislingid
-----------

* Kitarristide ansambel "Pop-pojad" esinemas Tallinna kitarristide ansamblite ülevaatusel. ajapaik.ee, foto.
* Mees, kes armastas ja tundis muusikat. In Memoriam, 22. september 2014.
* Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumis autasustatud ansambel "Laine" esindajad. foto 1980.
**Eberhard Gutsleff** (umbes 1690 Tallinn – 21. jaanuar 1749 Peterburi) oli Eesti vaimulik ja pietistlik kirjamees. 

Sündis Tallinnas Püha Vaimu eesti koguduse pastori Eberhard Gutsleff vanema (1654–1725) pojana. Õppis (immatrikuleeriti 22. aprillil 1711) Halle ülikooli, pidevalt viibis seal aastast 1716, usuteaduskonnas hakkas õppima aastast 1720 liitus ka pietistidega. Sai aastal 1726 isa asemel Tallinna Püha Vaimu koguduse pastoriks. 

Korraldas eestikeelsete raamatute kirjastamist ja levi Eestimaa konsistooriumi juures loodud kirjastuskassa kaudu, Eberhard Gutsleff sai kirjastuskassa tegelikuks juhiks 1730. aastail. Tema osavõtul avaldati eestikeelse Uue Testamendi teine trükk aastal 1729 ning muu hulgas kirikukäsiraamatuid, katekismusi ja aabitsaid.

Eberhard Gutsleff oli 1733. aastast alates Tallinna koolide inspektor ja Oleviste kiriku abipastor. Aastal 1738 määrati ta Saaremaa superintendendiks ja Kuressaare Laurentiuse koguduse pastoriks. Aastal 1740 pidas ta Upa külas lageda taeva all vennastekogudust toetavaid jutlusi. Vangistati 16. aprillil 1747 hernhuutlikus liikumises osalemise eest. Eberhard Gutsleff suri Peterburi vanglas ja ta maeti Peterburi Viiburi linnaosa Samsoni kalmistule. 

Eberhard Gutsleff redigeeris ja toimetas trükki Anton Thor Helle kirjutatud eesti keele grammatika ja kirjutas selle eessõna. Eberhard Gutsleff on grammatika lõpus avaldatud pastori ja surmamõistetu kahekõne autor. Sama kahekõne avaldati ka 1739 ilmunud teoses, mida on nimetatud "Hansu ja Mardi jutuks". Sama raamatu teised kahekõned ei pärine tõenäoliselt Gutsleffile.

Isiklikku
---------

Eberhard Gutsleffi isa Eberhard Gutsleff oli Tallinna Püha Vaimu koguduse õpetaja ja seotud Piibli uue tõlke ettevalmistamisega, vend Heinrich Gutsleffi oli Kullamaa Püha Johannese koguduse õpetaja.

Viited
------

1. ↑  Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525–1885 Tallinn 2007

Kirjandus
---------

* 1732 *"Kurtzgefaßte Anweisung Zur Ehstnischen Sprache [Lühike sissejuhatus eesti keelde], in welcher mitgetheilet werden I. Eine GRAMMATICA. II. Ein VOCABULARIUM. III. PROVERBIA. IV. AENIGMATA. V. COLLOQUIA. Zuvörderst Denen, welche das Evangelium Christi der Ehstnischen Nation deutlich und verständlich zu predigen von GOtt beruffen werden; ... Zur Anleitung Mit Fleisz zusammen getragen; un nebst einem erwecklichen Sendschreiben Herrn D. Joh. Jacob Rambachs, ... an den EDITOREM, Auf Gutbefinden des Herrn AUTORIS Anton Thor Helle, mit einer Vorrede herausgegeben von **Eberhard Gutsleff**, Diacono bey der Ehstnischen Stadt-Gemeine in Reval"*. Tallinn: Eestimaa Konsistooriumi kirjastuskassa, 1732 (Halle: Gedruckt bey Stephan Orban), 419 lk. (NB! Sisaldab grammatika, sõnastiku 7000 sõna ja lausenäidistega, tähtpäevade kombed saksa-eesti rööptekstiga, 595 vanasõna ja kõnekäändu, 135 mõistatust, rahvapärased taimenimetused saksa-ladina rööptekstiga ja Tallinna tänavate, hoonete jm. ning Eestimaa kubermangu mõisate nimestik eesti ja saksa keeles lk. 307–321) (Tekst lk. 371-391) (Tekst lk. 391-419) (Digitaalselt)

Välislingid
-----------

* Pitser
**Ines Rannap** (23. mai 1930 Tallinn – 13. veebruar 2016 Tallinn) oli eesti viiuldaja, pedagoog ja muusikakriitik.

Viiulimängija hariduse omandas Ines Rannap Herbert Laane juhendamisel Tallinna Riiklikus Muusikakoolis (1944–1948) ja Tallinna Riiklikus Konservatooriumis, mille lõpetas 1953. aastal.

Alates 1961. aastast avaldas Rannap ajakirjanduses muusikakriitilisi artikleid ja artiklisarju ning juhtis Eesti Televisioonis muusikasaated („Muusikaelu", „Igal lapsel oma pill").

1963–1995 töötas Ines Rannap Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis viiuli, kammeransambli- ja keelpillimuusika ajaloo õpetajana.

Ines Rannap on olnud mitmete eesti heliloojate, sh Edgar Arro, Hillar Kareva, Hugo Lepnurme, Eino Tambergi, Helmut Rosenvaldi ja Harri Otsa viiuliteoste esmaesitaja.

1953–1982 oli ta Eesti NSV Riikliku Filharmoonia solist ning andis aastate jooksul hulganisti soolokontserte, kammeransamblipartneriteks Helju Tauk, Vaike Vahi, Bruno Lukk, Hugo Lepnurm, Rolf Uusväli, Ivo Juul, Leelo Kõlar, Rein Rannap, Uve Uustalu jt. Ines Rannap on korduvalt soleerinud ka Eesti Riikliku Sümfooniaorkestri ees ning aastatel 1972–1978 mängis ta vanamuusikaansamblis Sonare. Aastakümneid osales ta ka filharmoonia korraldatud loeng-kontsertidel ning esines NSV Liidus, Ungaris ja Poolas. Lisaks on Ines Rannap uurinud eesti muusikat ja muusikaelu ning koostanud õppematerjale.

Tunnustus
---------

* 1974 – Eesti NSV teeneline kunstnik

Isiklikku
---------

Tema abikaasa oli Heino Rannap ja nende poeg on Rein Rannap.

Viited
------

1. ↑
Mikko Kousa (2009)
**Mikko Tapio Kousa** (sündinud 11. mail 1988 Lahti) on Soome jäähokimängija, kes mängis kaitsjana viimati Saksamaa kõrgliigaklubis Düsseldorfer EG.

Ta alustas klubikarjääri Lahti Pelicansis, mille koosseisus Soome kõrgliigas hooajal 2007–08. 2010. aastal liitus ta HIFK-iga. Hooajal 2010–11 tuli ta klubiga Soome meistriks.

2012. aastal liitus ta KHL-i klubiga Nižni Novgorodi Torpedo. Hooaja 2012–13 teises pooles mängis ta Rootsi kõrgliigaklubis Modo Hockey. Seejärel naasis Kousa Soome kõrgliigasse, mängides ühe hooaja Jokerites ja seejärel Lukkos. Hooajal 2015–16 mängis ta KHL-i klubis Zagrebi KHL Medveščak ja Šveitsi kõrgliigaklubis SC Bern.

Hooaja 2016–17 alguses mängis ta Rootsi kõrgliigaklubis Djurgårdens IF. Seejärel liitus Kousa taas Pelicansiga, kus mängis kuni hooaja 2018–19 lõpuni.

2019. aastal naasis ta HIFK-i. Hooajal 2019–20 lõi Kousa Soome kõrgliigas kaitsemängijatest enim väravaid (kokku 10). Hooajal 2021/22 mängis Kousa jällegi Pelicansis, seejärel hooajal 2022/23 Saksamaa kõrgliigaklubis Düsseldorfer EG.

Kousa on kuulunud Soome jäähokikoondisse Euro Hockey Touril.

Välislingid
-----------

* Mikko Kousa hockeydb.com lehel
**Claus von Ungern** (surnud 7. oktoobril 1577 Danzigis) oli Taani teenistuses olnud Saaremaa aadlik ja sõjaväelane.

Claus von Ungern oli 1574–1576 Taani kuninga Frederik II esindajana Saaremaa asehaldur.

Liivi sõja ajal 1575. aasta algul võttis ta pikkade läbirääkimiste tulemusel Rootsi palgasõduritelt Taanile üle Läänemaal asunud valdused, sealhulgas ka Haapsalu, Lihula ja Koluvere linnuse. 1575. aasta suvel hõivas Saksi-Lauenburgi Magnus oma naisevenna, Rootsi kuninga Johan III toetusel Maasilinna ja Muhumaa ning vangistas Ungerni, kes juhtus Muhus viibima. Magnuse Saaremaalt lahkumise eel vabanes too vahi alt.

1577. aastal oli ta ooberstleitnandina Danzigi teenistuses. Koos rittmeistri, Danzigi komissari ja sõjanõuniku Jürgen Fahrensbachiga võttis osa Danzigi ülestõusust Poola võimu vastu, mille ajal ta pärast 7-nädalast haigust suri. Kuulduste järgi olevat poolakad ta mürgitanud.

Claus von Ungernile kuulusid Saaremaal Kärla kihelkonna Käesla (*Käsel*) ja Kaarma kihelkonna Kaarma-Loona mõis (*Clausholm*) ning Dalby mõis Skånes.

Perekond
--------

Claus von Ungerni vanemad olid Jämaja kihelkonna Kaunispe (*Kaunispäh*) mõisnik Jürgen von Ungern (surnud enne 1572) ja Christina von Berg Kaarma mõisast. Tema vanaisa Klaus von Ungern (surnud 1584) oli Märjamaa kihelkonna Kõrvetaguse (*Körwentack*) ja Vaimõisa (*Waddymois*) mõisnik, Saare-Lääne piiskoplik nõunik ning Läänemaa meeskohtu eesistuja ja hiljem kohtunik, kes oli 1526. aastast Kaunispe mõisaomanik Saaremaal. Tema emapoolne vanaisa oli Saaremaa stiftifoogt Berent Berge.

Ta oli abielus Skånest pärit Lene Tønnesdatter Viffertiga (surnud 24. aprillil 1579 Dalby kloostris), kes oli Tønne Tønnesen Vifferti (surnud 1536) ja Christence Jensdatter Ulfstandi (surnud 1541) tütar, Sørupist pärit Basse Christoffersen Basse (surnud 1560) ja Østergårdist pärit Jakob Sestedi (surnud 1564) lesk ning Taani riiginõuniku ja Axelvoldi mõisniku Axel Tønnesen Vifferti (1519–1580; da) õde.

Viited
------

1. ↑  Andres Adamson: Liivimaa mõisamehed liivi sõja perioodil, Acta Historica Tallinnensia, 10, 2006, lk. 40
2. ↑  Historia und Beschreibung der polnischen Belagerung der Stadt Danzig im Jahre 1577.[*alaline kõdulink*]
3. ↑  Dansk Biografisk Leksikon
4. ↑  Ungern-Sternbergid: *Genealogisches Handbuch der Oeselschen Ritterschaft*, Görlitz, 1935, lk. 623 Link
5. ↑  Ølsted kirke, Sjælland. Kalkmaleri. Slægtstavler for Lene Viffert og 3 mænd,
6. ↑  Lund Domkirkemuseum. Gravsten. Slægtstavler for Jakob Sested og Lene Viffert
7. ↑  Dansk biografisk Lexikon, lk. 566–567

Kirjandus
---------

* Hans Kõrge. Taani-Vene vahekord Eesti alal 1561–1576, Magistritöö (käsikiri Tartu Ülikooli raamatukogus), Tartu 1936
* Hans Kõrge. Taani-Vene vahekord Eesti suhtes a. 1575–1576, Ajalooline Ajakiri 1937, 2, alates lk 37

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Christoffer Valkendorf** | **Saaremaa asehaldur**1574–1576 | Järgnev**Johann von Uexküll** |
**Ragaciems** on küla (*lielciems*) Lätis Tukumsi piirkonna Lapmežciemsi vallas. Ragaciems asub merepinnast 4 meetri kõrgusel Liivi lahe ja Kaņierise vahel. Küla jääb valla keskusest Lapmežciemsist 3, endisest piirkonnakeskusest Smārdest 23 ning Riiast 52 kilomeetri kaugusele.

Külas asuvad Kalniņi ja Ragaciemsi bussipeatus. Sinna jääb Ragaciemsi kalmistu.

Külas kasvab looduskaitsealune Baloži hiidmänd. Küla jääb Ķemeri rahvusparki.

Küla ja Starpiņupīte jõe vahele jääb suur Laevamäeks kutsutav luide. Selle tipus olevat vanasti asunud kuur, kuhu süüdati laevade randa meelitamiseks tuli.

Külas asub Teises maailmasõjas hukkunud Nõukogude sõdurite vennaskalmistu, kus asuvad nii mälestuskivi kui mälestusmärk. Aastail 2006-2009 kuulus küla Lapmežciemsi piirkonda, aastail 2009–2021 aga Engure piirkonda.

Ragaciemsis sündis Läti kirjanik Imants Ziedonis.

2006. aastal oli külas 724 elanikku, 2020. aastal 566.

* TuruplatsTuruplats
* VõrgukuuridVõrgukuurid
* Vana ja uus tuletornVana ja uus tuletorn

Viited
------

1. ↑  Vietvārdu datubāze, vaadatud 23.05 2020
2. ↑  IS Mantojums
3. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
4. ↑  Lapmežciema pagasts. Vispārīga informācija.
5. ↑  Список памятников и памятных мест, связанных с событиями Великой Отечественной войны, на территории Латвийской Республики

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Ragaciems** |



| * v
* r
Lapmežciemsi valla asulad |
| --- |
| 
Antiņciems **·**  Bigauņciems **·**  Čaukciems **·**  **Lapmežciems** **·**  Ragaciems |
Natałla Arsiennieva (1935)
**Natallja Aljaksejevna Arsenjeva** (valgevene Наталля Аляксееўна Арсеньева; 20. september 1903 Bakuu – 25. juuli 1997 Rochester, New Yorgi osariik) oli valgevene näitekirjanik, luuletaja ja tõlkija.

Natałla Arsiennieva sündis Bakuus 20. septembril 1903. Varsti pärast tema sündi kolis perekond elama Vilniusse. Esimese maailmasõja ajal elasid nad Jaroslavlis, kus ta kirjutas oma esimese luuletuse ja seda vene keeles. Aastal 1920 naasis perekond Vilniusse, kus Natałla lõpetas Vilniuse Valgevene gümnaasiumi. Seejärel õppis ta Vilniuse Stefan Batory nimelises ülikoolis (poola keeles Uniwersytet Stefana Batorego).

Aastal 1922 abiellus ta Poola armee sõjaväelase Francišak Kušaliga. Pärast 1939. aasta septembrit elas ta Vilejkas ja töötas kohalikus ajalehes, aga kuna ta oli Poola ohvitseri abikaasa, siis 1940. aastal saadeti ta koos kahe pojaga Kasahstani. Suuresti tänu Janka Kupałale õnnestus Natałlal 1941. aastal tagasi tulla, siis juba Minskisse. Sõjast räsitud Minskis tegi ta kaastööd ajalehele Menskaja gazeta (Менская газэта), kirjutas mõned libretod ooperitele ja tõlkis.

Aastal 1944 emigreerus abikaasa ja pojaga Saksamaale. Aastast 1949 elas Ameerika Ühendriikides, kus ta tegi kaastööd ajalehele Belarus ja töötas Raadio Vaba Euroopa / Vabadusraadio kaastöölisena.

Natałla Arsiennieva suri 25. juulil 1997 93-aastaselt.

Looming
-------

Arsiennieva loomingu hulka kuulub 1943. aastal kirjutatud luuletus "Молитва", millele lõi viisi Mikoła Ravienski 1947. aastal. Teos kannab pealkirja "Magutnõ Boža" ("Магутны Божа") ja 1995. aastal kaaluti see võtta uueks Valgevene hümniks.

Ta tõlkis valgevene keelde ooperite "Figaro pulm", "Võluflööt", "Nõidkütt" ja "Carmen" ning opereti "Mustlasparun" libreto.

Viited
------
"Cromatico" öises valguses
**"Cromatico"** (itaalia keeles 'kromaatiline') on Tallinna lauluväljakul asuv püsiv monument. Seda tuntakse ka Chromaticu, Kõlakoja, Oreli ja Tuulekoja nimega. Lauluväljaku pargialal asuv heliskulptuur "Cromatico" on akustiline installatsioon.

Rajamine
--------

"Cromatico" ehitati 2011. aastal Euroopa kultuuripealinn Tallinna eriprojektina. Teostaja rahastaja oli Nordecon Betoon koostöös Euroopa kultuuripealinna "Tuned city Tallinn" projektiga. Monumendi arhitekt on uruguaylane Rosario Nuin ja autor saksa kunstnik Lukas Kühne. Autor peab oluliseks installatsiooni koha peale vaatama minemist, sest siis on sellel suurem mõju. Monument on Kühne arvates hea näide sellest, kuidas iga ruumi on võimalik kõlama panna. Autor on loonud sarnase monumendi, "Cromatico" väiksema õe "Tvisögur" ka Islandile.

Autor
-----

Lukas Kühne on saksa heliskulptor, keda tuntakse tänu tema loodud helile reageerivatele betoonkambritele. Kühne on loonud skulptuure ja monumente Eestis, Soomes, Islandil, Saksamaal ja Uruguays. Kõige kuulsamad tööd on 2011. aastal avatud "Cromatico" Tallinnas, 2012. aastal valminud "Tvisögur" Seyðisfjörðuris Islandis ja 2014. aastal loodud "Organum" Hailuotos Soomes.

Kontseptsioon
-------------

"Cromatico" koosneb 12 betoonkambrist, mis kõik koos kujutavad klaveri ühe oktavi ulatuses noote. Monument on ehitatud betoonist ning on 30 kuupmeetri suurune. Visuaalselt kujutab installatsioon klaveri musti ja valgeid klahve. Nagu ka klaveril, on monumendil igal klahvil ehk betoonkambril oma helikõrgus. Igale helile on kambri laes vastava noodi tähis vahemikus F–E. Kambri mõõtmed on võetud inimese proportsioonidest. Kõige madalam kamber on noodil E (164 Hz) – 2,21 meetrit ja kõrgeim noodil F (88 Hz) – 4,04 meetrit. "Cromatico" aitab tunnetada, kuidas ümbritsev keskkond vastu kajab, sõltuvalt helikõrgusest ja ruumi suurusest. Monument on sobiv atraktsiooni igas vanuses külastajale. Seal saab laulda, mängida ja kambrist kambrisse kõndida.

Auhinnad
--------

* 2011 – Eesti Betooniühingu aasta betoonehitise auhind

Allikad
-------

* "Cromatico". Tallinna Lauluväljak
* Heliskulptuur "Cromatico". Puhka Eestis
* Pildigalerii

Välislingid
-----------

* "Organum"
* Tvisöngur
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Rencēni valla külast; Amata valla küla kohta vaata artiklit Rencēni (Amata vald)* |

---

**Rencēni** on küla (*lielciems*) Lätis Valmiera piirkonnas. Asub Volmari ja Ruhja vahel. Rencēnis asub Rencēni valla halduskeskus.

Seal asuvad kool, lasteaed, kultuurikeskus, raamatukogu, postkontor ja apteek. Asulasse jäävad Rencēnu skola ja Rencēni bussipeatus.

Aastal 1800 hakkas Rencēnit läbima Tallinna–Pärnu–Riia postimaantee uus trass, seal oli ka hobupostijaam. Aastail 2009–2021 kuulus küla Burtnieki piirkonda.

Külas kasvav tamm ümbermõõduga 4,32 meetrit on looduskaitse all.

2007. aastal oli seal 715 elanikku, 2015. aastal 552 ja 2021. aastal 493.

Rencēni

Viited
------

1. ↑  Vietvārdu datubāze
2. ↑
3. ↑  Autotransporta direcija
4. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS

| * v
* r
Rencēni valla asulad |
| --- |
| 
Baloži **·**  Buka **·**  Lizdēni **·**  **Rencēni** **·**  Rencēnmuiža  **·**  Sauļi **·**  Sauļi |
**Väike-põõsalind** (*Sylvia curruca*) on linnuliik põõsalindlaste sugukonnast põõsalinnu perekonnast.

Levila
------

Väike-põõsalind on levinud Euroopas, välja arvatud Edela-Euroopa, ning Lääne- ja Kesk-Aasias. Ta on rändlind ja talvitab Aafrikas lõuna pool Saharat, Araabia poolsaarel või Indias. Rändab öösel.

Eestis on väike-põõsalind üldlevinud harilik haudelind, kelle pesitsusaegset arvukust hinnatakse 120 000 – 180 000 paarile. Ta saabub aprilli lõpul ja mai algul, lahkub augustis ja septembris.

Välimus ja hääl
---------------

Pikkus 12–14 cm. Ülapool on hallikaspruun, alapool valkjas, tiivad on pruunid. Pealagi ja kukal on hallid ning põsk on tumehall, kurgualune on valge. Vanalind ja noorlind on sarnased. Erineb pruunselg-põõsalinnust tumedate jalgade ja ühtlaselt tumedate tiibade poolest.

Kutsehüüd on naksuv *tšek*. Väike-põõsalinnu laul on lühike lõgin, millele eelneb põõsalinnu tüüpiline sädin. Laul võib olla ka lõginata.

Elupaik
-------

Väike-põõsalind elab metsaservades, okaspuunoorendikes, kadastikes, hekkides, parkides ja aedades.

Pesitsemine
-----------

*Curruca curruca*
Väike-põõsalind teeb pesa tavaliselt madalale põõsasse, eelistades noori kuuski ja hekke. Tavaliselt tihedate okste vahel paiknev pesa koosneb hõredalt ja kohevalt asetsevatest peentest oksakestest, mille vahele on põimitud ämblikuniiti. Munad paistavad pesa põhjast läbi.

Kurnas on kolm kuni seitse, tavaliselt aga viis või kuus muna, mida mõlemad vanalinnud hauvad umbes 12 päeva. Munad on valkja taustaga, halli ja helepruuni laigustusega.

Toitumine
---------

Toiduks on putukad ja mõnel määral ka marjad.

Viited
------

1. ↑

Kirjandus
---------

* Rootsmäe, L. Veroman, H. *Eesti laululinnud*. Valgus, Tallinn 1974

Välislingid
-----------

* Otsing: Curruca curruca andmebaasist eElurikkus (lisa eElurikkuse id Vikiandmete lehele)
**Rencēni** on küla (*mazciems*) Lätis Cēsise piirkonnas Amata vallas. Rencēni asub valla põhjaosas merepinnast 161 meetri kõrgusel. Küla jääb valla keskusest Ģikšist 2,5 ja Riiast 87 kilomeetri kaugusele.

Külas asuvad bussipeatused Rencēni ja Rencēni 1.

Küla on kujunenud endise Rencēni mõisa keskuse juurde. Aastail 2000–2021 kuulus küla Amata piirkonda.

Mõisa pargis asuv Rencēni mõisa keskaegne kalmistu ehk Katkuküngas on regionaalse kaitse all olev muinsusmälestis.

Külas kasvav mets-õunapuu on võetud looduskaitse alla. Rencēnist lõunas asub 183,4 meetri kõrgune Dzegužkalnsi mägi.

Aastal 2007 oli külas 18 elanikku.

Viited
------

1. ↑  Läti Ruumiandmete Agentuur
2. ↑  Autotransporta direcija
3. ↑  Autotransporta direcija
4. ↑  Rencēnu muižas viduslaiku kapsēta (Mēra kalniņš)
5. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
6. ↑  Vietvārdu datubāze

| * v
* r
Amata valla asulad |
| --- |
| 
Amatas skola **·**  Aparnieki **·**  **Ģikši** **·**  Kauļi **·**  Reinas **·**  Rencēni **·**  Sīļi **·**  Spāre **·**  Stākas **·**  Zāģeri **·**  Velmeri **·**  Venči |
**Renda** on küla (*lielciems*) Lätis, Kuldīga piirkonnas, Abava jõe lõunakaldal, Renda valla halduskeskus. Asulas asuvad Lielrenda ehk Renda mõisa (*Groß-Rönnen*) keskus, Kuldīga kooli filiaal, kirik, raamatukogu. Külas asub Renda bussipeatus.

Suur osa külast asub Abava ürgoru maastikukaitsealal. Külas asuv Īvande kärestik ja seal kasvavad Lielrenda vaher ümbermõõduga 3,8 meetrit ning hobukastan ümbermõõduga 4.31 meetrit on looduskaitse all. Külas asuvad Renda linnamägi, Avotiņi muinaskalmed ja Lielrenda Kuradilaeva muinaskalmed on riikliku kaitse all olevad muinsusmälestised. Kohaliku kaitse all on Renda luteri kirik, selle kirikaed ja väravad, ning Zviedri muinaskalmed.

Aastal 2006 oli külas 500 elanikku, aastal 2015 oli elanikke 333.

Viited
------

1. ↑  Vietvārdu datubāze
2. ↑
3. ↑  IS Mantojums
4. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
5. ↑
6. ↑

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Renda** |

| * v
* r
Renda valla asulad |
| --- |
| 
Ezeri **·**  Jaunmeži **·**  Ozoli **·**  **Renda** **·**  Tiezumi |
**Roald Engelbregt Gravning Amundsen** (16. juuli 1872 – 18. juuni 1928) oli norra polaaruurija. Ta läbis 1903–1906 esimesena loodeväila ja jõudis 14. detsembril 1911 esimesena lõunapoolusele. Ta oli ka esimene inimene, kes lendas üle põhjapooluse, saades sellega esimeseks inimeseks, kes käinud mõlemal poolusel.

Amundsen sündis Norra laevaomanike ja kaptenite suguvõsas. Inspireerituna Fridtjof Nanseni Gröönimaa ületamisest 1888. aastal otsustas ta pühenduda polaaralade uurimisele.

1890–1892 õppis ta Kristiania ülikooli meditsiiniteaduskonnas. 1894–1899 töötas ta madruse ja tüürimehena paljudel laevadel, sh 1897–1899 Antarktikas.

Alates 1903 osales ta ekspeditsioonidel ja saavutas laialdase tuntuse. 1903–1906 läbis ta laeval Gjøa esimesena loodeväila (Põhja-Ameerika põhjaranniku) idast (Gröönimaalt) läände (Alaskale). Retke tegi tähelepanuväärseks, et Gjøa süvis oli kõigest 1 meeter.

1911. aastal suundus ta laeval Fram Antarktisele. 14. detsembril jõudis ta esimese inimesena lõunapoolusele, edestades ühe kuuga Robert Scotti ekspeditsiooni.

1926 sooritas ta esimese lennu üle põhjapooluse dirižaablil Norge marsruudil Teravmäed–põhjapoolus–Alaska. Sellega oli ta neljas inimene põhjapoolusel ning kuna kolme esimest (Frederick Cooki, Robert Pearyt ja Richard Byrdi, kes olevat sinna jõudnud mõni päev varem 1926) süüdistatakse kas ebapiisavates andmetes või koguni pettuses, on Amundseni peetud esimeseks inimeseks ka põhjapoolusel.

1928 korraldati rahvusvaheline ekspeditsioon Umberto Nobile ekspeditsiooni päästmiseks, mille dirižaabel Italia oli Põhja-Jäämerre kukkunud, kui ta oli Põhjapooluselt tagasiteel. Amundsen lendas koos Prantsuse õhujõudude pilootidega teda otsima 18. mail vesilennukiga Latham ning jäi teel Spitsbergenisse teadmata kadunuks. Ta kukkus lennukiga Põhja-Jäämerre ja kogu lennuki meeskond hukkus. Viimased andmed tema asukoha kohta saadi meeskonnalt 18. juunil 1928 kell 18.45, kui ta viimast korda saatis raadiosõnumi Karusaarest 19 meremiili kauguselt.

Tunnustus
---------

* 1928 – USA Kongressi kuldmedal (koos Lincoln Ellsworthi ja Umberto Nobilega panuse eest polaaruurimise valdkonnas)

Viited
------

1. ↑  Norralased otsivad Roald Amundseniga alla kukkunud lennukit

Kirjandus
---------

* August Hanko, "Roald Amundsen: avastaja ja polaarmaade uurija elu". Sari Suurmeeste elulood nr. 1, EKS, Tartu 1932
* Alina ja Czesław Centkiewicz , "Mees, keda kutsus meri: jutustus Roald Amundsenist". Poola keelest tõlkinud Aarend-Mihkel Rõuk. Eesti Raamat, Tallinn 1988; 2. trükk 1994

Välislingid
-----------

* Norralased otsivad Roald Amundseniga alla kukkunud lennukit, e24. 24. august 2009

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Roald Amundsen** |
**Faraday puur** ehk **Faraday silinder** on elektrit juhtivast materjalist (nt plekist, metallvarrastest või traatvõrgust) kinnine kest, mis toimib elektrilise varjena. Niisuguse varjestava puuri valmistas esimesena Michael Faraday 1836. aastal, et kaitsta sellesse asetatud katseriistu väliste elektriväljade mõju eest. 

 Laengud paiknevad välise elektrivälja mõjul ümber Faraday puuri vastasseintes nii, et nende väli mõjub vastu välisele väljale
Staatilise (muutumatu) või ka aeglaselt muutuva välise elektrivälja korral mõjub puuri seinte juhtivas materjalis leiduvatele vabadele elektronidele laenguga {\displaystyle Q} välise elektrivälja {\displaystyle E} mõjul jõud {\displaystyle {\vec {F}}=Q\cdot {\vec {E}}.} Selle jõu mõjul paiknevad elektronid puuri seintes ümber nii, et puuri vastaskülgedele kogunevad niisuguse märgiga laengud, et nende vastassuunaline väli kompenseerib puuri sees välise välja mõju. Varjestustoime ei olene puuri kujust.

Staatilist magnetvälja (nt Maa magnetvälja) niisugune puur ei varjesta.

Kiiresti muutuva välja, nagu näiteks elektromagnetlaine korral põhineb varjestav toime juhtivas kestas tekkivatel pöörisvooludel, mis mõjuvad vastu välisele väljale. 

Faraday puuri põhimõte leiab tänapäevani rakendust mitmesuguste elektroonika- ja muude seadmete varjestamisel. Samal põhimõttel tõkestatakse ka elektromagnetvälja väljakiirgamist seadmest, nt mikrolaineahjust.

Vaata ka
--------

* Varjestamine

Viited
------

1. ↑  EE 2. köide, 1987

Välislingid
-----------

* Faraday puur ja selle rakendused
* Faraday puur: hea valik äikese ajal
Vene Geograafiaselts asub Peterburis aadressil Grivtsovi põik 10
**Vene Geograafiaselts** (vene keeles Русское географическое общество) on Venemaal tegutsev ühiskondlik organisatsioon, üks vanimatest geograafiaseltsidest maailmas.

18. augustil 1845 kinnitas keiser Nikolai I oma käskkirjaga Venemaa siseministri krahv Lev Perovski esildise Vene Geograafiaseltsi loomisest Peterburis. Enamik asutajaliikmeid olid Eestimaaga seotud intellektuaalid. Hiljem nimetati see **Keiserlikuks Vene Geograafiaseltsiks**.

Seltsi asustamise eesmärk oli kodumaa ja sellel elavate inimeste uurimine, sealhulgas geograafiliste, statistiliste ja etnograafiliste andmete kogumine Venemaa kohta ja vastavate teadmiste levitamine. Seltsi rajajate hulgas olid admiralid Adam Johann von Krusenstern ja Pjotr Rikord, viitseadmiral Friedrich Benjamin von Lütke, kontradmiral Ferdinand von Wrangell, Pjotr Semjonov-Tjan-Šanski, kindralleitnant Juli Šokalski, akadeemikud Konstantin Arsenjev, Karl Ernst von Baer, Peter von Köppen, Friedrich Georg Wilhelm Struve ning teised. Seltsi asutamise mõte oli sedavõrd huvitav ja kasulik, et Vene Geograafiaseltsi asutamisest peale osalesid selle tegevuses Venemaa kõige targemad inimesed.[*viide?*] Nikolai I poeg suurvürst Konstantin Nikolajevitš oli nõus saama selle esimeseks esimeheks.

Vene Geograafiaseltsi peamine ülesanne on usaldusväärsete geograafiliste teadmiste kogumine ja levitamine. Venemaa Geograafia Seltsi ekspeditsioonid olid tähtsad Siberi, Kaug-Ida, Kesk- ja Sise-Aasia ning maailmamere hõivamisel, meresõitude arendamisel, uute maade avastamisel ja uurimisel. 

Alates 1956. aastast kuulub selts Rahvusvahelise Geograafia Liidu koosseisu.

Endised nimed
-------------

Vene Geograafia Seltsi raamatukogu, 1916
* Vene Geograafia Selts (1845–1850, 1917–1926)
* Keiserlik Vene Geograafia Selts (1850–1917)
* Riiklik Geograafia Selts (1926–1938)
* Nõukogude Liidu Geograafia Selts (ka Üleliiduline Geograafia Selts) (1938–1992)
* Vene Geograafia Selts (alates 1992. aastast)

Vene Geograafia Seltsi esimehed (presidendid)
---------------------------------------------

* 1845–1892 suurvürst Konstantin Nikolajevitš
* 1892–1917 suurvürst Nikolai Mihhailovitš
* 1914–1931 Juli Šokalski (aastal 1914 valiti aseesimeheks ja oli *de facto* juhataja)
* 1931–1940 Nikolai Vavilov
* 1940–1950 Lev Berg
* 1952–1964 Jevgeni Pavlovski
* 1964–1977 Stanislav Kalesnik
* 1977–1991 Aleksei Trjošnikov
* 1991–2000 Sergei Lavrov
* 2000–2002 Juri Selivjorstov
* 2002–2009 Anatoli Komaritsõn
* alates novembrist 2009 – Sergei Šoigu

Viited
------

1. ↑  Русское географическое общество возглавил Сергей Шойгу

Välislingid
-----------

* Seltsi koduleht
Alasdair MacIntyre (2009)
**Alasdair Chalmers MacIntyre** (/ˈæləstər/; sündinud 12. jaanuaril 1929 Glasgow's) on šoti filosoof, kes on tuntud tänu oma panusele moraali- ja poliitilisse filosoofiasse, tuntud on ka tema tööd filosoofia ajaloo ja teoloogia vallas. 

MacIntyre'i teost "After Virtue" (1981; "Pärast voorust" või "Vooruse kaotamine") tunnustatakse laialdaselt ingliskeelse maailma ühe olulisema 20. sajandi moraali- ja poliitilise filosoofia alase teosena.

MacIntyre oli 1950. ja 1960. aastatel poliitiliselt vasakpoolne, mõnda aega Suurbritannia Kommunistliku Partei liige, kuid liitus 1980. aastate alguses katoliku kirikuga. Alasdair MacIntyre selgitas intervjuus ajakirjale Prospect, et pöördus katoliku usku 1950. aastatel, kui veendus tomismi õigsuses, üritades veenda oma õpilasi selle vääruses.

Vaata ka
--------

* "Is Patriotism a Virtue?"
* John F. X. Knasas

Viited
------

1. ↑  Lackey, 1999, "What Are the Modern Classics? The Baruch Poll of Great Philosophy in the Twentieth Century", *The Philosophical Forum*, Vol. 30, Issue 4.
2. ↑
Livio lUpi raamatu "Libro di Gagliarda, Tordiglione Passo e Mezzo Canari e Passeggi" tiitelleht
"Passo e Mezzo" nimelise tantsu kirjeldus
**Livio Lupi da Caravaggio** (tegutses 1607. aasta paiku) oli Itaalia muusik ning muusika- ja tantsuteoreetik.

Eluloolist
----------

Otsustades tema nime järgi, võis ta olla sündinud Põhja-Itaalias Lombardias Caravaggios, mis oli 16. sajandi lõpul ja 17. sajandi algul Hispaania võimude kontrolli all. Oma päritolule viitab ta ka oma traktaadi esimesel leheküljel.

Teosed
------

Ta on kirjutanud traktaadi "Il Libro di gagliarda, tordiglione, passa e mezzo, canari e passeggi", mis avaldati Palermos 1607. aastal. Traktaat sisaldab kahekümne renessansstantsu kirjeldust, keskendudes eriti galjardile, aga sisaldades ka *canario*'sid, *passemezzo*'sid ja *cascarda*'sid. Raamat on pühendatud Sitsiiliasse sisserännanud hispaania aadlikule don Geronimo del Carrettole, kes üsna kindlasti oli Lupi tööandja. Kaks koreograafiat on pühendatud Donna Maria del Carrettole, kes võis olla eelmise naine või tütar.

Raamatus kirjeldatud renessansstants "Alta carretta con sua sciolta" on loodud muusikale, mida tuntakse ka nimede "Aria di Fiorenza" ja "Ballo del Gran Duca" all. Emilio de' Cavalieri komponeeritud muusika algse pealkirjaga "O che nuovo miracolo" oli pärit 1589. aastal etendatud *intermedio*'st Ferdinando I de' Medici ja Christina de Lorraine'i pulmadeks, mida tuntakse ka "La Pellegrina" intermeediumide nime all ja selle viis oli variatsioonide teemana kasutusel hiljemgi 17. sajandil.

Viited
------

1. ↑
2. ↑

Välislingid
-----------

* Margaret Roe kirjutis Livio Lupi kohta veebilehel Age of the Galliard
* Külli Kressa kirjutis tantsu "Alta Carretta" kohta Saltatriculi kontserdi "Džässistandardid vanamuusikas" kavalehel
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Grobiņa valla külast; Dekšārese valla küla kohta vaata artiklit Rūbežnīki* |

---

**Robežnieki** on küla (*vidējciems*) Lätis Lõuna-Kuramaa piirkonna Grobiņa vallas.

Küla asub valla põhjaosas, merepinnast 26 meetri kõrgusel Grobiņa linna piiril maantee A9 ääres. Robežniekis asub Grobiņa kultuurikeskus *Robežnieki*. 

Looduskaitse all on külas kasvav hobukastan ümbermõõduga 3.1 ja kõrgusega 14 meetrit.

Aastal 2013 kinnitatud Grobiņa piirkonna üldplaneeringus nähti ette Grobiņa piiride laiendamine ja küla linna koosseisu arvamine. Aastal 2018 korraldatud rahvaküsitlusel selgus aga, et suurem osa külaelanikest on sellise sammu vastu. Aastani 2021 kuulus küla Grobiņa piirkonda.

Aastal 2020 oli külas elanikke 223.

Viited
------

1. ↑  Vietvārdu datubāze
2. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
3. ↑  Kārlis Lithens. *Iedzīvotāji iebilst pret Robežnieku ciema pievienošanu Grobiņas pilsētai'. LETA, 4. aprill 2018.*

| * v
* r
Grobiņa valla asulad |
| --- |
| 
Ālande **·**  Āres **·**  Cimdenieki **·**  **Dubeņi** **·**  Grobiņa **·**  Gūžas **·**  Iļģi **·**  Jaundubeņi **·**  Keramika **·**  Otrie Dubeņi **·**  Pirmie Dubeņi **·**  Robežnieki **·**  Rolava **·**  Tilti **·**  Trešie Dubeņi **·**  Vītiņi |
**Jürg Wyttenbach** (2. detsember 1935 Bern – 22. detsember 2021) oli Šveitsi helilooja, dirigent ja pianist. Elas Baselis.

Õpingud
-------

Jürg Wyttenbach õppis Berni Kunstikõrgkoolis (Hochschule der Künste Bern) Kurt Fischeri juures klaverit ja Pariisi Konservatooriumis (Conservatoire de Paris) Sándor Veressi juures heliloomingut.

Tegevus
-------

### Interpreet

Algusest peale tegutses pianisti ja dirigendina eelkõige nüüdismuusika interpreedina. 

Dirigendina kandis ette üle saja nüüdisheliteose, millest enamiku puhul oli tegu esiettekandega. Juhatas Dresdeni Filharmoonikuid (Dresdner Philharmonie), Baden-Badeni Raadio Sümfooniaorkestrit (SWR Sinfonieorchester Baden-Baden) ja Freiburgi Raadio Sümfooniaorkestrit (Südwestfunk-Orchester), Hesseni Raadio Sümfooniaorkestrit (Hessischer Rundfunk-Orchester) ning Krakówi Sümfooniaorkestrit. Ta juhatas ka paljusid nüüdismuusikale spetsialiseerunud ansambleid, nagu näiteks Ensemble Modern, Klangforum Wien, Ensemble recherche, Baseli nüüdismuusikaühingu (Internationale Gesellschaft für Neue Musik IGNM) ansambel, Ensemble l'Itinéraire ja Ensemble Forum Lyon.

Jürg Wyttenbach oli regulaarne külaline Donaueschingeri Muusikapäevadel (Donaueschinger Musiktage), Pariisi festivalil "Festival d’Automne", festivalidel "Wien modern", "Festival musica" Strasbourgis ja "Varssavi sügis". Tegi pidevalt koostööd Basel Sinfoniettaga, osaledes selle orkestriga festivalidel "Archipel" Genfis ja "Octobre en Normandie" Rouenis.

### Õppejõud

Ta töötas õppejõuna Bieli Muusikakoolis ja Berni Konservatooriumis. 1967–2003 juhtis ta Baseli linna muusikaakadeemia juures asuva konservatooriumi (Konservatorium der Musik-Akademie der Stadt Basel) klaveriklassi ja alates 1970. aastast nüüdismuusika interpretatsiooni klassi.

### Helilooja

Teda kui heliloojat mõjutas kõigepealt Béla Bartók ja hiljem Mauricio Kagel. Jürg Wyttenbach kirjutas enamasti teoseid, mis lähenevad erinevatele teatrivormidele.

Teoseid
-------

* "Exécution ajournée" keelpillikvartetile
* "Lamentoroso" sopranile ja 6 meesklarnetistile
* "Tarantella" laulvale ja tantsivale viiuldajannale
* "Encore!" näitlejannale (lauljannele) ja tšellistile
* "Harlekinade" näitlejannale, kahele klounile ja keelpillikvintetile
* "Divisions" klaverile ja 9 soolokeelpillile
* "De Metalli aus den Prophezeiungen von Leonardo da Vinci" baritonile ja orkestrile

Tunnustus
---------

Lisaks paljudele positiivsetele heliplaadiarvustustele on Jürg Wyttenbachi dirigeeritud Giacinto Scelsi kogutud koori- ja orkestriteoste CD saanud auhinna Grand Prix du Disque ning Saksa heliplaadikriitika preemia (Preis der Deutschen Schallplattenkritik). 

1993. aastal sai Jürg Wyttenbach Baseli linna kultuuripreemia (Kulturpreis der Stadt Basel) ning 2003. aastal Šveitsi Helikunstnike Liidu (Schweizerische Tonkünstlerverein) heliloomingupreemia.

Kirjandus
---------

* Jürg Wyttenbach 1999: "Laudatio auf Klaus Huber". Musik-Texte 81/82 (1999), lk 16 jne
* Kelterborn, Rudolf 1994: "Jürg Wyttenbach: Fülle und Engagiertheit (Dossier Musik 4)", Zytglogge, Bern / Zürich
**Suurbritannia Iseseisvuspartei** (ka Ühendkuningriigi Iseseisvuspartei; inglise keeles *UK Independence Party*, UKIP (/ˈjuːkɪp/) on Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi euroskeptiline parempopulistlik poliitiline partei, mis asutati Londonis 3. septembril 1993. UKIPi peamiseks poliitikaks on olnud Suurbritannia eraldumine Euroopa Liidust. Partei on hetkel esindatud Walesi rahvusassamblees Seneddis ühe liikmega. Partei ajutine liider on Neil Hamilton ja ajutine asejuht Patricia Mountain. 2019. aasta seisuga on parteil 26 447 liiget.

Kõige edukam oli UKIP 2010. aastate keskel, mil see oli suurim Suurbritannia partei Euroopa Parlamendis. 2009. aastast kuulusid UKIPi saadikud Euroopa Parlamendis fraktsiooni Vaba ja Demokraatlik Euroopa (Europe of Freedom and Democracy) saadikuterühma, mis koondas euroskeptilisi, paremäärmuslikke ja natsionalistlikke poliitilisi rühmitusi. Lisaks oli neil kaks Suurbritannia parlamendi alamkoja liiget (Douglas Carswell ja Mark Reckless) ning kolm ülemkoja liiget: endised konservatiivid Lord Pearson (partei liige 2007–2019), Lord Willoughby de Broke (partei liige 2007–2018) ja Lord Stevens (partei liige 2012–2018). UKIPi esipoliitik oli Nigel Farage, kes juhtis erakonda 2006–2009 ning 2010–2016 ja lahkus parteist 2018. aastal.

Euroopa Parlamendi valimised
----------------------------

2019. aasta Euroopa Parlamendi valimistel Suurbritannias sai UKIP 3,2% häältest ega saanud parlamendis ühtegi kohta.

2014. aasta Euroopa parlamendi valimistel sai UKIP 27% häältest ning 24 kohta 73st, olles seega edukaim Suurbritannia partei valimistel.

2009. aasta Euroopa Parlamendi valimistel sai UKIP 16,5% häältest (ja 13 kohta parlamendis). Nad olid häälte hulgalt teisel kohal ja edestasid ka võimul olevat Leiboristlikku parteid.

2004. aasta Euroopa Parlamendi valimistel sai UKIP 15,6% häältest,12 kohta ja häälte hulgalt kolmanda tulemuse.

1999. aasta Euroopa Parlamendi valimistel sai UKIP 6,5% häältest, 3 kohta ja häälte hulgalt neljanda tulemuse.

1994. aasta Euroopa Parlamendi valimistel sai UKIP 1% häältest ega saanud parlamenti ühtegi kohta.

Viited
------

1. ↑  "UKIP Leadership".
2. ↑  Loft, Philip; Dempsey, Noel; Audickas, Lukas (9. august 2019). "Membership of UK political parties". *UK Parliament. House of Commons Library*. Originaali arhiivikoopia seisuga 7. november 2020.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link)
3. ↑  Staab, Andreas (2011). *The European Union Explained: Institutions, Actors, Global Impact*. Bloomington, Indiana: Indiana University Press. ISBN 978-0-253-00164-1.

Välislingid
-----------

* Briti Iseseisvuspartei sai uue liidri, Postimees, 29. september 2017