recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Uno Uibo** (5. veebruar 1935 Tallinn – 12. august 1992 Tallinn) oli eesti teatrikunstnik ja kunstipedagoog.

1954. aastal lõpetas ta Tallinna 6. Õhtukeskkooli. 1960. aastal lõpetas Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi teatridekoratsiooni ja maali erialal, tema õpetajateks olid Voldemar Haas ja Natalie Mei.

Aastatel 1960–1981 oli ta Lydia Koidula nimelise Pärnu Draamateatri kunstnik, 1981–1983 peakunstnik. Muu hulgas kujundas ka teatri kavalehed ja brošüürid.

Aastatel 1983–1985 oli ta  Puidutöötlemiskombinaadi Viisnurk kunstnik. 1985. aastast tegutses vabakutselise kunstnikuna, viljeles akvarellmaali. 1987. aastast surmani oli ka Pärnu Kunstikooli kunstiõpetaja.

Tunnustus
---------

* 1979 Eesti NSV teeneline kunstnik

Viited
------

1. ↑  "Eesti Teatri- ja Muusikamuuseum. Tähtpäevade kalender". Originaali arhiivikoopia seisuga 10. november 2016. Vaadatud 9. novembril 2016.
2. ↑  Endla Teater. Ajalugu
3. ↑  "Eesti Teatriagentuur. Endla teater valis 2007. aasta parimad kolleegid". Originaali arhiivikoopia seisuga 10. november 2016. Vaadatud 9. novembril 2016.
4. ↑  Uno Uibo (nekroloog). Sirp, 21. august 1992
Benseeni nitreerimine
Benseeni sulfoonimine
Benseeni halogeenimine, X = Br, Cl
Friedel-Craftsi alküülimine alküülkloriidiga
Friedeli-Craftsi atsüülimine atsetüülkloriidiga
**Elektrofiilne aromaatne asendusreaktsioon** (tähistatakse SEAr või ka SE) on orgaaniline reaktsioon, milles viiakse substraadi aromaatsesse tuuma ühe (või enama) vesiniku aatomi asemele elektrofiilile vastav aatom või rühm.

Reaktsiooni üldvõrrand (milles E-Y on elektrofiilne reagent) on:

Ar-H + E-Y --> Ar-E + H-Y
Siin toimub asendusreaktsioon - reagendi elektrofiilne osa asendab ühe tsükli vesinikest. Tuntuimad seda tüüpi reaktsioonidest on järgmised:

* aromaatne halogeenimine broomi, kloori või joodiga, enamasti katalüüsitud vastava raudtrihaliidiga (FeX3),
* aromaatne nitreerimine lämmastikhappe ja väävelhappega,
* aromaatne solfoonimine suitseva väävelhappega,
* Friedel-Craftsi alküülimine kui happelise katalüsaatori toimel alküleerivale agendile viiakse aromaatsesse tuuma alküülrühm,
* Friedel-Craftsi atsüülimine kui happelise katalüsaatori toimel atsüleerivale agendile viiakse aromaatsesse tuuma atsüülrühm.

Elektrofiilse aromaatne asendusreaktsioon on astmeline reaktsioon. Selle mehhanism on toodud alljärgneval skeemil: siin A+ on elektrofiil, mis enamasti genereeritakse katalüsaatori toimel.

Aromaatse asenduse mehhanism: siin A+ on elektrofiil

Vaata ka
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Elektrofiilne aromaatne asendus** |

* Elektrofiilne liitumine
* Friedeli-Craftsi reaktsioon
* Elektrofiilne alifaatne asendus
* Karbokatioonid
**Uno Sibul** (22. juuli 1927 Tarvastu, Viljandimaa – 1. mai 1997) oli eesti arst (kirurg) ja arstiteadlane.

Tema lapsepõlv möödus Haapsalus. 1944. aastal mobiliseeriti Saksa lennuväe abiteenistusse, pärast sõja lõppu viibis Grodno sõjavangide laagris.

1946. aastal lõpetas Tallinna 2. Keskkooli. Õppis 1946–1952 Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonnas.

Aastatel 1952–1964 töötas Tõnismäe Haiglas kirurgina, 1958–1964 kirurgia osakonna juhataja. Aastatel 1964–1989 Tallinna peakirurg. 1965. aastast töötas Pelgulinna Haiglas, hiljem Kiirabihaiglas.

1966. aastal kaitses väitekirja "Mao arteriaalse verevarustuse tähtsusest ulatuslike maoresektsioonide korral" ja sai meditsiinikandidaadi kraadi. 1972. aastal kaitses väitekirja "Mõningad spetsiaalsed operatsiooniaegsed diagnoosimismeetodid ja nende tähtsus elundit säästvate operatsioonide väljatöötamisel mao- ja kaksteistsõrmiksoole haavandtõvega haigetel" ja sai meditsiinidoktori kraadi.

Aastatel 1978–1984 oli ta Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna topograafilise anatoomia ja operatiivkirurgia kateedri õppejõud, 1984. aastast professor.

1984. aastast töötas Tallinna Pedagoogilise Instituudi meditsiini õppetooli juhatajana.

Ta oli ajakirja Nõukogude Eesti Tervishoid toimetuse kolleegiumi liige. Aastatel 1992–1995 oli ta Eesti Kirurgide Assotsiatsiooni president.

Harrastas purjetamist. Võitis aastatel 1947–1965 Eesti purjetamise meistrivõistlustel 4 kulda, 2 hõbedat ja 3 pronksi ning NSV Liidu meistrivõistlustel 2 hõbedat ja 1 pronksi.

Tunnustus
---------

1980, 1982 Nõukogude Eesti teaduspreemia

Raamatud
--------

* Väino Rätsep, Uno Sibul. Kirurgia: õpik meditsiinikoolidele. Tallinn: Valgus, 1970
* Uno Sibul, Rando Truve. Gastroduodenaalsed haavandid: kirurgiline ravi. Tallinn: Valgus, 1977
* Jüri Männiste, Uno Sibul. Fleboloogia. Tallinn: Valgus, 1980

Viited
------

1. 1 2  Professor dr Uno Sibul: In memoriam. Eesti Päevaleht, 05.05.1997
2. 1 2  "Uno Sibul (1927–1997). Terviseleht". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. juuni 2007. Vaadatud 28. novembril 2015.
3. ↑  "ESBL sporditulemused. Uno Sibul". Originaali arhiivikoopia seisuga 8. detsember 2015. Vaadatud 28. novembril 2015.

Välislingid
-----------

* Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Kirurg Uno Sibul töö juures (fotograaf Karl Oras)
**Kure tänav** on tänav Rakveres ja paikneb linna kaguosas. Kaugus Turu platsist (keskväljak) linnulennul mõõdetuna on 2,7 km. 

Tänav on pikkusega 170 meetrit , 25 meetrit lai ning asub Rakvere Linnuriigi linnaosas, olles üks lõunapoolsemaid tänavaid linnas. Kure tänav külgneb lõuna poolt Rakvere linna piiriga. 20. sajandi alguses asus piirkond Rägavere valla territooriumil, siin paiknesid talumaad. Nõukogude okupatsiooni ajal kuulus Kure tänava ümbrus Vinni külanõukogu alla. 1990. aastatel liideti Linnuriigi tänavate ala Rakvere linnaga.

Kure tänav saab alguse Rähni tänavalt ning lõpeb lääne pool Kotka tn 2 krundiga. Tänav on paralleelne Kotka tänavaga.

Kure tänava põhjaküljel on 20. sajandi lõpukümnenditel rajatud ühepereelamud abihoonetega, tänava ääres on kõrghaljastus. Tänav on välisvalgustuse ja asfaltkattega sõiduteega, kõnniteed puuduvad.

Viited
------

1. ↑  Kohalike teede nimekiri Vaadatud 05.04.2022
2. ↑  Rakvere linnaosad
3. ↑   Rakvere interaktiivne kaart

Välislingid
-----------

* Geoportaal
* Vaade Kure tänavale Rähni tänava ristmikult lääne suunas
**Uno Pohrt** (31. jaanuar 1873 Kuramaa – 31. mai 1927 Viljandi) oli eesti insener ja ettevõtja.

Uno Pohrt õppis Miitavi (Jelgava) reaalkoolis, mille järel töötas Kõpus Luisenhütte masinavabrikus õpilase-praktikandina. Seejärel õppis Charlottenburgi tehnikainstituudis (tänapäeval Berliini Tehnikaülikool), mille lõpetas inseneri kutsega. 

Töötas Jekaterinoslavi ja Marinopoli vabrikutes insenerina. 1900. aastal naasis Luisenhütte vabrikusse ja töötas seal juhatajana kuni 1903. aastani. Ehitas Viljandisse Kantrekülla Uno Pohrti masinavabriku, mis alustas tööd 1904. aastal. 1910. aastal konstrueeris Pohrti propelleriga mootorsaani, mis tol ajal suurt vastukaja leidis.

1919. aastal tabas Pohrti halvatus, millest ta aegamööda taastus ja jätkas vabriku juhtimist. 1927. aastal tabas teda järgmine halvatus, mille tagajärjel Pohrt suri.

Vaata ka
--------

* Uno Pohrti masinavabrik

Viited
------

1. ↑  "Uno Pohrt" (PDF). *Sakala*. 02.06.1927. Vaadatud 31.07.2018.

Välislingid
-----------

* Insener Pohrti seninägematu aerosaan. Sakala, 22. märts 2011
**Uno Naissoo** (25. märts[*viide?*] 1928 Viljandi – 5. jaanuar 1980 Tallinn) oli eesti helilooja ja muusik.

Elulugu
-------

Asutas 1949. aastal, kui džäss oli juba ametlikult keelatud, ansambli Swing Club. 1949. aastal oli ta Tallinnas toimunud esimese eesti džässifestivali üks algatajaid. Džässiharidus Eestis sai alguse tänu Uno Naissoole. Pedagoogitöö kõrvalt ja otseselt selle töö vajadustest tingituna kirjutas Naissoo ise mitu õpikut: „Harmoonia alused", „Džässilik harmoonia ja orkestratsioon", „Elementaarharmoonia" ning „Harmoonia edasijõudnuile".

Ta lõpetas 1952. aastal Tallinna Konservatooriumi heliloojana Heino Elleri käe all. Mängis ansamblites Rütmikud (ansambel 1948–1950), Stuudio 8 ja Metronoom. Instrumentalistina mängis ta laitmatult klaverit, akordioni, kontrabassi ja althorni ja ventiiltrombooni, olles võimeline neil kõigil huvitavalt improviseerima.

1952–1980 oli Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis muusikateooria õppejõud, 1977. aastal asutas selles koolis kergemuusika osakonna, mis tegutseb siiani.

Uno Naissoo tuntumate laulude seas on "Neil päevil polnud algust", "Märtsis algas mai", "Mu kodu", "Tuletoojate marss" ja "Iial ei muutu võõraiks me".

Ta kirjutas koos poja Tõnu Naissooga 1969. aastal muusika filmile "Viimne reliikvia". 1978. aastal kirjutas ta muusika Dovženko-nimelise Kiievi filmistuudio melodraamale "Esimene päev, viimane päev" ("День первый, день последний").

Uno Naissoo haud

Isiklikku
---------

Ta oli politseinik Jaan Naissoo poeg. Tema poeg on Tõnu Naissoo.

Mälestuse jäädvustamine
-----------------------

Uno Naissoo mälestuseks korraldatakse Uno Naissoo nimelist loomingu- ja interpretatsioonikonkurssi.

Raamatud
--------

* Uno Naissoo. *Džässilik harmoonia ja orkestratsioon*. Tallinn: Eesti Raamat, 1969.

Kirjandus
---------

* Jaak Ojakäär, Valter Ojakäär. *Uno Naissoo. Põgene, vaba laps!* TEA Kirjastus, 2011.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Uno Naissoo** |

* Immo Mihkelson, Kummardus Uno Naissoole
* Uno Naissoo Cyclowikis (vene keeles)
**Aimee Mullins** (sündinud 20. juulil 1975 Allentownis Pennsylvanias USA-s) on Ameerika Ühendriikide sportlane, näitleja, motivatsioonikõneleja ning modell.

Aimee MullinsAimee Mullinsil on kaasasündinud luupatoloogia *fibular hemimelia* (*fibula* ehk pindluu puudub), mistõttu mõlemad jalad amputeeriti altpoolt põlve, kui ta oli aastavanune. Siiski hakkas ta juba koolipõlves tegelema spordi ja näitekunstiga. Ta lõpetas Georgetowni ülikooli ja asus hiljem tööle modelli ning näitlejana. Aimee Mullins on pidanud loenguid isiksuse arengust ja puuetest, identiteedist, disainist ja innovatsioonist.  

Ta on ka tunnustatud TED-kõneleja ning *TED 2014 All-Stars* esinejaks valitud. 

2016. aastal abiellus Aimee Mullins inglise näitleja Rupert Friend'iga. 

Aimee Mullinsi protees.

Viited
------

1. ↑  Matthew Rosenbaum, Lana Zak. Aimee Mullins: Double Amputee a Model, Athlete, Inspiration ABC News, 30.11.2012 (vaadatud 27.03.2017)
2. ↑  Aimee Mullins CV (vaadatud 27.03.2017)
3. ↑  Juliet Blake. TED2014 All-Stars Line Up. (vaadatud 27.03.2017)
4. ↑  Scarlett Conlon.Aimee Mullins Shares Wedding Album. Vogue, 6.06.2016 (vaadatud 27.03.2017)

Välislingid
-----------

* Aimee Mullinsi veebileht
* Amy Mullins in Today Show (Amy Mullinsi elust ja saavutustest)
* TED-loeng: The opportunity of adversity (Võimalustest, piirangutest ja piiratusest, 10 naiskõnelejate TED-loengut, mida peaks teadma)
* TED-loeng: My 12 pairs of legs (Minu 12 paari jalgu. Suhtumine ja eelarvamused: puudest läbi laste silmade ja puude võimalustest, puudega naisest supernaiseks)
**Aimu Reintam** (6. märts 1931 Tallinn – 16. jaanuar 2014) oli Eesti põllumajandusteadlane.

Elulugu
-------

Lõpetas 1950 Tallinna 10. Keskkooli, 1955 Eesti Põllumajanduse Akadeemia põllumajanduse mehhaniseerimise teaduskonna ja 1965 Leningradi Põllumajandusinstituudi aspirantuuri; tehnikakandidaat (1966, samas), väitekirjas käsitles kivistel muldadel töötamiseks ettenähtud atrade kangitüüpi kivikaitsemehhanismi dünaamikat.

Oli 1955–1958 Tartu masina-traktorijaama insener, 1958–1960 EPMÜ põllutöömasinate kateedri assistent, 1960–1962 ja 1965–1968 vanemõpetaja, 1968–1989 dotsent, 1989–1996 professor, aastast 1996 oli ta emeriitprofessor.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkond: põllutöömasinate ehitus, teooria ja tehnoloogia arvutus, tööprotsesside matemaatiline modelleerimine, põllunduse mehhaniseerimise arengulugu Eestis, põllumajanduse mehhaniseerimise alane oskuskeel.

Teoseid
-------

Kirjutas artikleid teatmeteostesse. 100 teadustrükist, 3 autoritunnistust.

* 1969–1975 "Põllutöömasinate teooria ja tehnoloogilise arvutuse alused" (8-osaline õpikusari)
* Mulla harimistakistus. // EPA tead kogumik 120 (1978)
* Mulla mõnede struktuurikarakteristikute teoreetiline interpretatsioon. // EPA tead kogumik. 122 (1980)
* Põllumasina optimaalne haardelaius. // EPA tead kogumik 138 (1982)
* Seemnete (taimede) pindalale jaotamise uurimine. // EPA tead kogumik 152 (1985)
* Künniviilu mõõtmete suhe kuldarvude funktsioonina. // EPA tead kogumik 171 (1993)
* Ülevaade põllunduse mehhaniseerimise arenguloost Eestis. Tallinn 1999
* Mulla pindharimise masinad. Tartu 2003

Isiklikku
---------

Aimu Reintam oli kooliõpetaja, talupidaja poeg, Loit Reintami vend ja Annika Reintami isa.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Kirjandus
---------

* Sotsialistlik Põllumajandus (1966) 10. Lk 469
* Põllumajanduse Akadeemia, 6. märts 1981
* Eesti Põllumajanduse Akadeemia õppe-teadusliku koosseisu bio-bibliograafiline teatmeteos 1951–1981. Tartu 1981. Lk 148
* Põllumajanduse Akadeemia, 8. märts 1991
* Agraarteadus (1991) 1. Lk 109
* EPMÜ BL. Lk 146
* EE 14. Tallinn 2000. Lk 423

Välislingid
-----------

* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 1120–1121

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
Ain suguvõsa kokkutulekul 2022 mälumängu läbi viimas. Foto: Kairit Leibold
**Ain Alvela** (sündinud 17. septembril 1967 Võrus) on eesti ajakirjanik.

Ta on lõpetanud Fr. R. Kreutzwaldi nimelise Võru I Keskkooli 1985. aastal, aastatel 2002–2006 õppis Eesti Maaülikoolis metsamajandust.

Alustas ajakirjanikuna töötamist Võru maakonnalehes Elu 1994. aastal, sel ajal tegi Ülo Tootseni juhendamisel ka mõned kaastööd ETV-le. Aastatel 1996–1999 oli ajalehe Harjumaa tegevtoimetaja, aastatel 1999–2000 Postimehe reporter, seejärel töötas aastatel 2000–2014 Äripäevas. Aastatel 2014–2017 oli tööl Maalehes. 

Aastatel 1998–2001 toimetas Maardu Linnalehte ja Jõelähtme valla lehte, alates 2021. aastast on Kose Teataja toimetaja ja töövõtulepingu alusel ajalehe Harju Elu ajakirjanik. Alates 2020. aastast ajakirja TööstusEST toimetaja.

Teinud kaastööd paljudele meediaväljaannetele, näiteks TV Nädal, Eesti Mets, Tehnikamaailm, Kodu ja Ehitus, Maakodu, Maaleht, Maa Elu jt. Toimetanud raamatuid, eriväljaandeid, näiteks alates 2018. aastast Pärnu Maalehte. Ajakirjandusvaldkonna meelisteemad on keskkond, tööstus ja teadus.

Ain Alvela on Eesti Ajakirjanike Liidu liige.

Harrastused – kalapüük, lugemine.
Arthur Schlesinger juunior
**Arthur Meier Schlesinger, Jr.** (sünninimi **Arthur Bancroft Schlesinger**; 15. oktoober 1917 – 28. veebruar 2007) oli USA ajaloolane ja ühiskonnakriitik, kes uuris USA poliitikute, sealhulgas Franklin Roosevelti, John F. Kennedy ja Robert Kennedy liberalismi.

John F. Kennedy administratsioonis oli ta eriabi ja õueajaloolane. Pärast Kennedy mõrvamist astus ta ametist tagasi. Kennedy presidendiaja kohta kirjutas ta põhjaliku dokumentaalteose "A Thousand Days" ("Tuhat päeva").

1980. aastatel sai temast üks juhtivaid multikultuursusevastaseid. Seda hoiakut väljendas ta 1991 ilmunud raamatus "The Disuniting of America" ("Ameerika eraldamine").

Temalt ilmusid 2000. aastal memuaarid, kus käsitletakse aega kuni 1950. aastani. Memuaaride jätku ta kirjutada ei jõudnud. Selle asemel avaldati 2007 postuumselt valik tema päevikutest. Päevikud hõlmasid umbes 6000 lehekülge, mille põhjal valmis 894-leheküljeline raamat.

Tunnustus
---------

Arthur Schlesinger on saanud kaks korda Pulitzeri auhinna: 1946. aastal ajalooraamatu kategoorias raamatu "The Age of Jackson" ("Jacksoni aeg") eest ning 1966. aastal elulugude ja memuaaride kategoorias raamatu "A Thousand Days" eest. Kaks korda pälvis ta riikliku raamatuauhinna: 1965. aastal teose "A Thousand Days" eest ja 1979. aastal teose "Robert Kennedy and His Times" ("Robert Kennedy ja tema aeg") eest.

Ta valiti 1987. aastal Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks ja 1994. aastal Venemaa Teaduste Akadeemia välisliikmeks (ajaloo osakond).

Isiklikku
---------

Schlesingeril oli 6 last: esimesest abielust kirjanik Marian Cannoniga 4 ning teisest abielust Alexandra Emmetiga üks lihane ja üks kasupoeg.

Välislingid
-----------

* Nekroloog New York Timesis
* Joseph Lelyveld: "The Adventures of Arthur", The New York Review of Books, 8. november 2007, retsensioon päevikute väljaandele
**Kategooriline imperatiiv** (Saksa keeles: *kategorischer Imperativ*) on Immanuel Kanti filosoofia kategooria, mis väljendab kõigile kohustuslikku moraalinormi: "...käitu nii, et sinu taotluste lähedasteks olev põhimõte võiks ühtlasi alati olla üldise seadusandluse printsiibiks."

Kategooriline/ hüpoteetiline imperatiiv sisaldab käsku, mis on kohane üksnes mõne eelneva soovi või kava seisukohalt: "Kui sa tahad tark välja näha, siis pea suu." Korraldus suu pidada kehtib ainult nende jaoks, kellel on vastav soov või kalduvus; selle jaoks, kellel pole soovi tark välja näha, puudub sellel korraldusel või soovitusel jõud. Kategoorilist imperatiivi niimodi vältida ei saa: see on nõue, mis on siduv igaühe jaoks, hoolimata ta kalduvusest. Selle näiteks võiks olla: "Räägi tõtt! (Hoolimata sellest, kas tahad või mitte.)" See eristus ei väljendu alati konditsionaalses ehk hüpoteetilistes vormis ja selle puudumises: "Kui sul on viinaviga, siis ära hakka kõrtsmikuks" võib olla absoluutne korraldus, mis kehtib igaühe koht, kuigi see omab tähtsust vaid nende jaoks, kellel on soov kõrtsmikuks hakata.

Kategoorilise imperatiivi viis funktsiooni
------------------------------------------

1. üleüldine seadus: "Talita vastavalt niisugusele maksiimile, mis ise kohe võib üldiseks seaduseks saada"
2. loodusseadus: "Talita nõnda, et su teo maksiim võiks sinu tahtel saada üleüldiseks loodusseaduseks"
3. eesmärk iseeneses: "Talita nõnda, et sa suhtuksid inimsusse nii oma isiku kui ka ükskõik millise teise isiku puhul alati kui eesmärki ja mitte kunagi kui ainuüksi vahendisse"
4. autonoomia ehk "iga mõistusolendi tahte käsitamine tahtena, mis annab üleüldise seaduse"
5. eesmärkide riik, mis on eeskujuks erinevate mõistusolendite süstemaatilisele liidule ühiste seaduste all.

Probleem kategoorilise imperatiiviga
------------------------------------

Kanti eetika uurimisel on põhiküsimuseks, kuidas tõlgendada möödapääsmatu ja siduva kategoorilise imperatiivi erinevaid sõnastusi ja kas need on mingil süvatasandil võrdväärsed. Kategoorilise imperatiivi rakendused Kantil enesel ei ole alati veenvad. Kanti eetika võrdlemisel selliste teooriatega nagu ekspressivism põhjustab segadust asjaolu, et ahvatlev, kuid ekslik on oletada, nagu tähendaks imperatiivi kategoorilisus, et see ei saa olla tundeväljendus, vaid peab tulenema millestki "tingimatust" või "paratamatust" nagu mõistuse hääl.

Viited
------

1. ↑
2. 1 2 3  Simon Blackburn. *Oxfordi Filosoofialeksikon*, Vagabund, 2002.
Ajalugu
=======

**Nõo Muusikakool** kinnitati muusika õppeasutusena 1. augustil 1972. Enne seda õpetati muusikat Nõo Põhikooli muusikaklassides. Aastatel 1968–1972 oli Nõos Elva Lastemuusikakooli filiaal, sest iseseisva muusikakooli loomiseks oli vaja vähemalt 51 õpilast. 1. septembril 1972. aastal täitus 51 õpilase kriteerium ning tänu selleaegsele Nõo Põhikooli direktorile Kalju Aigrole alustas *Nõo Lastemuusikakool* tööd nii eraldi hoones kui ka põhikoolis. Personali kuulusid kolm klaveriõpetajat, kaks akordioniõpetajat ja muusikakooli direktor. Aastatel 1976–1991 tegutses koolis puhkpillisosakond, kus sai õppida klarnetit, saksofoni ja metsasarve.

1978. aastal tehti muusikakooli hoonele kapitaalremont, klassidele lisati vaheseinad ja kõiki tunde sai hakata läbi viima ainult muusikakoolis. 1988. aastal lisandus Nõo Lastemuusikakoolile Ilmatsalu filiaal, mis tegutses 1993. aastani. Alates 1991. aasta veebruarist kannab kool *Nõo Muusikakooli* nime. 1996. aastal lisandus muusikakooli kitarriklass ning aastatel 1998–2003 sai koolis õppida ka laulmist. 2004. aastal lisandusid viiuliklass ja klassikalise kitarri klass. 2005. aastal alustati pärast pausi taas plokkflöödi õpetamisega. 2006. aastal alustas koolis eelklass ja 2007. aastal vabaklass, kus oli võimalik õppida flööti. 2009. aastal lisandus saksofoni ja 2010. aastal tšello õppimise võimalus.

Alates 1. septembrist 2015 jätkas Nõo Muusikakool tegevust uues hoones, mille projekteeris arhitekt Juhan Kutti. Projekti koostamisest uue hoone valmimiseni kulus kümme aastat.

Direktorid
----------

* 1972–2004 Ilmar Oona
* 2004–2018 Ailen Soe
* 2018 Margit Keeman (kt)
* alates 2018 Kätlin Virgo

Viited
------

1. 1 2 3  "Nõo muusikakool". 2019. Vaadatud 30.12.2019.
2. 1 2 3 4  Pensa, Milvi. Nõo Muusikakooli uus direktor Kätlin Virgo. Nõo Valla Leht, 15. september 2018.
François Habert. Vaikelu viinamarjade, kirsside ning kurekellpokaaliga. Õlimaal, 17. sajandi keskpaik
**Kurekellpokaal** on kaanega jooginõu ehk pokaal, mille kupa kuju meenutab teatud määral aed-kurekella õit. Kurekellpokaale lõid kullassepad renessansi- ja barokiajal, varaseimad näited pärinevad 16. sajandi Nürnbergi meistritelt.

Ajaloost
--------

Kurekellpokaal kujunes hilisgootipäraste taondatud nuppudega ja kaanega pokaalidest (saksa keeles *Buckelpokal*). Pokaali kupa dekooris esineb kaks rida teravatipulisi, piiskasid või taimelehti meenutavaid väljakummuvaid pindu, mis kaugelt sarnanevad kurekella kroon- ja tupplehtedega. Vasest kurekellpokaali tegemine oli 16. ja 17. sajandil Nürnbergi kullasseppade meistritöö üks osa sõrmuse tegemise ja ühe kivipitsati valmislõikamise kõrval.

Saksamaal valmistati mõnes paigas kurekellpokaale 18. sajandini välja.

Pildid
------

* Tordeeritud dekooriga kurekellpokaal kaant krooniva püha Christophoruse kujuga. Lüneburgi meister Kord Olbrecht, 1528Tordeeritud dekooriga kurekellpokaal kaant krooniva püha Christophoruse kujuga. Lüneburgi meister Kord Olbrecht, 1528
* Kurekellpokaal 17. sajandi esimesest poolestKurekellpokaal 17. sajandi esimesest poolest
* Maneristliku dekooriga kurekellpokaal, mille kaant kaunistab rüütli kujuManeristliku dekooriga kurekellpokaal, mille kaant kaunistab rüütli kuju

Vaata ka
--------

* Ananasspokaal

Viited
------

1. ↑  Kunstileksikon. Eesti klassikakirjastus, 2001
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 25. juuni 2016. Vaadatud 17. jaanuaril 2020.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
3. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. jaanuar 2020. Vaadatud 17. jaanuaril 2020.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Välislingid
-----------

* Agleybecher (Ackleybecher). – Reallexikon zur Deutschen Kunstgeschichte
* Akeleibecher. – Das grosse Kunstlexikon von P.W. Hartmann
Püha Ursula legendi kujutav parempoolne altaritiib
Kristuse sündimise triptühhon, taustal Brugge Maarja kirik ja kaubakoja kellatorn, u 1490
**Brugge Püha Ursula legendi meister** (u 1436–u 1505) oli 15. sajandi viimasel veerandil Brugges tegutsenud Madalmaade maalikunstnik.

Looming
-------

Kunstnikule andis selle nimetuse Max Friedländer Brugge augustiinlaste nunnakloostrile kuulunud tiibaltari kahe külgpaneeli järgi, mis illustreerivad püha Ursula legendi. Tema teostes on märgatud Rogier van der Weydeni ja Hans Memlingi mõjusid.

Paljudel Ursula legendi meistri maalidel on taustal vaade Bruggele, sealhulgas Brugge olulistele maamärkidele Brugge Maarja kirikule ja kellatornile. Ursula legendi tahvlitel on ehitiste valmimisjärgu alusel arvatud, et altarimaalid valmisid enne 1483. aastat või aastail 1493–1499. Albert Janssens on oletanud, et Ursula legendi meister võib olla Brugges sündinud Pieter Casenbroot.

Viited
------

1. ↑  Master of the Saint Ursula Legend (Bruges). - The National Gallery
2. ↑  MASTER of the Legend of Saint Ursula (I). - Web Gallery of Art
3. ↑  A. Mänd. Lucia legendi meister identifitseeritud? Lucia legendi meistrist, Tallinna mustpeade retaablist ja Eesti kunsti ajaloo 2. köite avapeatükist. - Kunstiteaduslikke uurimusi, 16, 2007

Välislingid
-----------

* MASTER of the Legend of Saint Ursula (I). - Web Gallery of Art
* Charles Sterling, Maryan W. Ainsworth, Charles Talbot, Martha Wolff, Egbert Haverkamp-Begemann, Jonathan Brown, John Hayes. Fifteenth- to eighteenth-century European paintings : France, Central Europe, the Netherlands, Spain, and Great Britain. - New York : The Metropolitan Museum of Art ; Princeton : In association with Princeton University Press, 1998
**Iisraeli lipp** on Iisraeli ametlik lipp.

 ? Iisraeli riigi- ja rahvuslipp. Proportsioonid 8:11.
28. oktoobril 1948 kuulutati Iisraeli riigi- ja rahvuslipuks valge kangas, millel on kaks horisontaalset sinist laidu ja lipu keskmisel valgel väljal kahest kolmnurgast moodustatud sinine kuusnurkne täht, Taaveti täht (*Magen David*). Laidude paigutus lipul on 3+5+16+5+3 (valge, sinine, valge, sinine, valge). Lipu ametlikud proportsioonid on 8:11 ja originaalmõõdud 160 x 220 cm, kuid rohkem kasutatakse lippu proportsioonides 2:3. 

Valge sümboliseerib sionistlike aadete puhtust ja sinine (PMS 280C) taevast.

1891. aastal Bostonis kogunenud sionistlik õppegrupp võttis oma lipu eeskujuks traditsioonilise juudi sinivalge palvevaiba talithi, mille keskele paigutati Taaveti täht. Kui 1897. aastal tuli Baselis kokku maailma sionistide esimene kongress, kiideti lipp heaks ning sellest saigi Iisraeli tunnus. 1948. aastal moodustatud Iisraeli riigi lipul oli esialgu Taaveti täht üleni sinine.

Varasemad lipud
---------------

* Iisraeli lipp 1948

Vaata ka
--------

* Iisraeli vapp

Pealkiri
--------

* Iisraeli lipp andmebaasis *Flags of the World* (*inglise keeles*)
Päramootor
**Päramootor** (ka **rippmootor**) on väiksemat tüüpi veesõiduki kerele (ahtripeeglile) kinnitatav jõuseade, mille mootor, ülekanne ja veekäitur on ühendatud üheks kompaktseks plokiks. Üldjuhul kinnitatakse päramootorid veesõiduki ahtripeegli külge.

Kirjeldus
---------

Päramootori eelis, erinevalt sisemootorist, on selle hõlbus eemaldatavus, vahetatavus ja kompaktsus. Samuti veesõiduki kere sees hooldust vajava sõuvõlli ning keret läbiva väljundava puudumine. Puudused on piiratud võimsus, ahtriosale mõjuv raskusjõud ja suurem ilmastikutundlikkus.

Paadil on tavaliselt 1, harvem 2-3 päramootorit, kuid on paigaldatud ka rohkem. Päramootorite võimsus on tavaliselt 2–300 hj. Päramootor võib olla lisaks sisepõlemismootorile ka elektrimootor.

Väiksemad päramootorid on käsihoovast ehk rumplist juhitavad, suuremad omavad vastavat distantsmehhanismi. Vähemalt 5 hj või võimsamatel mootoritel on tavaliselt ka tagasikäigu võimalus. Üldjuhul on käsitsi juhitavatel päramootoritel ohutusvõti ehk ohutuslukk, mille võti või klamber kinnitatakse veniva juhtmega ümber käe või riietuse külge. Paadijuhi ootamatu üle parda kukkumise korral eemaldab tema külge kinnituv juhe teise otsaga mootori küljest ohutusklambri ja mootor seiskub.

Üldjuhul on päramootori jalaosa võimalik kasutamispauside ajaks (parema säilimise huvides) mootori ülespööramisega veest välja kergitada.

Ajalugu
-------

Esimene teadaolev päramootor oli väike 5 kg kaaluv elektrimootor, mille konstrueeris 1870. aastal Gustave Trouve ja mille patendi ta sai 1880. aasta mais (patent nr 136,560). Hiljem 25 bensiinil töötavat päramootorit esitleti 1896. aastal American Motors Co poolt, kuid sellel alal need mootorid teerajajaks ei saanud.

Esimese bensiinimootoriga päramootori, mis jõudis ka müügile, konstrueeris noor Yale inseneeria tudeng Cameron Waterman 1903. Patenditaotlus esitati 1905. aastal, aasta hiljem alustati mootori tootmist ja loodeti müüa 25 000 mootorit aastaks 1914.

Kõige edukama mootori sellel ajajärgul lõi Norra-Ameerika leiutaja Ole Evinrude (1877-1934) 1909. aastal, kelle nimi katab nii mõnegi tänapäevase mootori kapotti. Ajavahemikul 1909–1914 tootis Evinrude Co tuhandeid päramootoreid, mida müüdi edukalt kogu maailmas.

Ajalooliselt on enamus päramootoreid olnud kahetaktilised ottomootorid, mis on varustatud karburaatoriga, kuna selle konstruktsioonil on olnud oma lihtsus, usaldusväärsus, madal hind ja kergem kaal. Puudused on suurem looduse reostus, mis tuleb põlemata kütuse ja õlijääkidest heitgaaside hulgas ja suuremast mürast. Kuigi neljataktilisi mootoreid müüdi 1920. aasta lõpust, siis nende mootorite laialdasem levik leidis aset sajandi teises pooles. Neljataktiliste mootorite eelised on väiksem müra, vähesem kütusekulu ja suurem töökindlus, puudus aga suurem mass.

Vaata ka
--------

* Ahter
* Kummipaat
* Mootorpaat
* RIB ja RHIB
* Sõukruvi

Viited
------

1. ↑  "Ole Evinrude". Vaadatud 26.05.2021.

Välislingid
-----------

* Ole Evinrude (1877-1934)
Krahv **Nikolai Tolstoy** (Nikolai Dmitrievich Tolstoy-Miloslavsky; vene keeles: Николай Толстой / Николай Дмитриевич Толстой-Милославский; sündinud 23. juunil 1935) on vene päritolu briti ajaloolane, kirjanik ja poliitik. Kuulub Tolstoide suguvõsasse.

Ta sündis Inglismaal, tal on nii Ühendkuningriigi kui ka Venemaa kodakondsus. Kirjutanud rea raamatuid keldi mütoloogiast. Samuti tuntud tänu raamatutele Teisest maailmasõjast ja selle järelloost. 1977. a avaldas teose "Jalta ohvrid" ("Victims of Yalta"), milles kritiseeris Briti valitsuse poolset nõukogude kodanike väljaandmist Stalinile otseselt Genfi konventsioone.

Nikolai Tolstoy on osalenud ka poliitikas: 1991–1996 kuulus Konservatiivsesse Parteisse, alates 1996. a on euroskeptilise parempoolse Ühendkuningriigi Iseseisvuspartei (UKIP) liige. UKIPi ridades kandideerinud korduvalt parlamendi alamkoja valimistel, kuid ei ole osutunud valituks. Veendunud monarhist, Rahvusvahelise Monarhistliku Liiga (*International Monarchist League*) kantsler.
**Kanaldamine** (inglise keeles *channeling*) on (väidetav) informatsiooni vastuvõtmine üleloomulikul teel. 

Nähtus sai tuntuks 19. sajandil spiritismis. Termini võtsid 1950. aastatel kasutusele rühmad, kes väitsid end olevat ühenduses ufodega. Kõige mahukamaks kanaldatud teoseks peetakse "Urantia raamatut". See moodustab õpetusliku aluse Urantia liikumisele, mis kuulub uususundiliste liikumiste hulka. Terminit kasutatakse eriti New Age'i liikumises.

**Kanaldaja** ehk **meedium** on isik, kes väidetavalt võtab vastu informatsiooni (enamasti teksti) intuitiivselt või meelteväliselt ning fikseerib selle (enamasti) üles kirjutades (vt ka automaatkirjutamine) või (mõnedel juhtudel) edasi rääkides. Informatsiooni allikaks peetakse enamasti üleloomulikke olendeid, jumalaid, surnute hingi, tulnukaid, vaime vmt. Kanaldamise tulemuseks on meediumkirjandus ehk meediumiraamatud.

Välislingid
-----------

* Kanaldamisest. I, Klassikaraadio, Traditsiooni Tarkus, 26. juuni 2006
* Kanaldamisest. II, Klassikaraadio, Traditsiooni Tarkus, 27. juuni 2006
|  |
| --- |
|  |
| Medalikohad |
| Taliolümpiamängud |
| **Hõbe** | 2014 | jäähoki |
| Maailmameistrivõistlused |
| **Kuld** | 2013 | jäähoki |
| **Hõbe** | 2011 | jäähoki |
| **Pronks** | 2009 | jäähoki |

**Loui William Eriksson** (sündinud 17. juulil 1985 Göteborgis) on Rootsi jäähokimängija, kes mängib Rootsi kõrgliigaklubis Frölunda ründajana paremäärel.

Ta alustas Frölundas ka klubikarjääri. Hooajal 2003–04 valiti ta Rootsi liiga uustulnukaks. Järgmine hooaeg tuli ta klubiga Rootsi meistriks.

2003. aastal valis Dallas Stars ta NHL-i *draft* '​is 33. valikuna. Põhja-Ameerikasse suundus ta hooajal 2005–06 mängides esimesel hooajal vaid Starsi noorteklubis Iowa Stars AHL-is. Järgmisel hooajal debüteeris ta Dallas Starsi meeskonnas NHL-is. Starsis mängis Eriksson seitse hooaega. Tema edukaimaks hooajaks jäi Starsis 2008–09, kui ta lõi 36 väravat. 2011. aastal osales ta NHL-i tähtede mängul.

2013. aastal liitus ta Boston Bruinsiga, kus mängis kolm hooaega. 2016. aasta juulis sõlmis ta kuueaastase lepingu Vancouver Canucksiga. 2021. aasta juulis kaubeldi ta Arizona Coyotesi.

2022. aasta novembris naasis Eriksson Frölundasse.

Rootsi jäähokikoondisega võitis Eriksson 2014. aasta taliolümpiamängudelt hõbemedali ja tuli 2013. aastal maailmameistriks. Lisaks on ta võitnud maailmameistrivõistlustelt veel hõbemedali (2011) ja pronksmedali (2009).

Välislingid
-----------

* Loui Eriksson NHL.com lehel
* Loui Eriksson hockeydb.com lehel



1. ↑  Karlsson, Mattias (10. november 2022). "Officiellt: Loui Eriksson klar för Frölunda" (rootsi). Aftonbladet. Vaadatud 10. novembril 2022.
**Medea Džaparidze** (20. veebruar 1923,Thbilisi – 31. märts 1994) oli Gruusia näitleja ja Gruusia NSV rahvakunstnik.

Karjäär
-------

1939. aastal lõpetas Medea Džaparidze Tbilisi VIII keskkooli. Peale seda töötas ta kaks aastat Nadzaladevi rahvakunsti teatris. 1942. aastast kuni elu lõpuni oli ta Kote Marjanišvili akadeemilise teatri näitleja. Medea käis Rustaveli teatri stuudios kuulamas Giorgi Tosvonogovi loengukursuseid. Peale seda saadeti ta Voldemar Nemirovitš-Dantšenko stuudiosse Moskvas. Seal aitas teda Zarakski, kes kutsus teda Mossoveti teatrisse, kus ta mängis hiljem Cleopatra rolli venekeelses näidendis "Caesar ja Cleopatra".  Peagi naasis Madea oma kodumaale ning veetis kogu oma ülejäänud elu näideldes Gruusia lavadel.

Tema tuntumate rollide hulka kuuluvad: Nina Mihhail Lermontovi "Maskeraadis", Julia William Shakespeare'i ''Romeo ja Julias'', Beatrice "Haavatud abikaasa mõrvas", proua Ana "Richard III-s", purjus naine M. Baratašvili "Merejalaväelases", Važhava Pšavela "Lõikamises", Marta Cassona filmis ''Puud on liiga valjud'' , Varvara Karupovna Kita Butšaidze'i "Aavle'i koeras", Gulkani P. Kakabadže "Kakhaberi mõõgas", pühak Sophoklese "Kuningas Oidipuses" ja ema Laša Tabukašvili ''Vanas valsis''.

1950. aastal pälvis Medea oma rolli eest "Džurgaja kilbis" NSV Liidu riikliku preemia. Samal aastal pälvis ta ka Gruusia NSV rahvakunstniku tiitli. Enamik filmidest, kus Medea on näidelnud, on esilinastunud kas Gruusia Rahvusarhiivis või Cannes'i filmifestivalil.

Ta on maetud Didube panteoni.

Filmograafia
------------

* 1942 – Giorgi Saakadze
* 1944 – Džurgaja kilp
* 1947 – Poeetide häll (õde Akakia roll)
* 1948 – Keto ja Kote (Keto roll)
* 1952 – Piikide vallutajad (Elene roll; dubleerinud Aleksandra Haritonova)
* 1968 – Granaatõuna värv (luuletaja ema roll)
* 1983 – Sinised mäed
* 1985 – Minema läheb sügisene vihm

Tunnustus
---------

* Gruusia NSV rahvakunstnik (1950)
* NSV Liidu riiklik preemia (1950)
* Stalini preemia (1950)
* orden Austuse märk (1958)
* Tööpunalipu orden (1986)
* Thbilisi aukodanik (1988)

Isiklik elu
-----------

Medea Džaparidze oli abielus kirjanik Revaz Tabukašviliga.[*viide?*]

Viited
------

1. ↑  "Medea Džaparidze IMDb andmebaasis".
| Teenistuskäik |
| --- |
| **Taani** |
| **Nimi** | 
Maagen-klass |
| **Tellitud** | 
juuli 1959 |
| **Ehitaja** | 
Helsingor, Taani |
| **Kiil pandud** | 
15. jaanuar 1960 |
| **Vette lastud** | 
19. märts 1960 |
| **Teenistuses alates** | 
19. mai 1960 |
| **Teenistuse lõpp** | 
detsember 1991 |
| **Saatus** | 
teenistusest välja arvatud, erakätes |
| **Märkused** | 
üks antud üle Eesti mereväele 1994 |
| Teenistuskäik |
| **Eesti** |
| Laeva üldandmed |
| **Klass ja tüüp** | 
Maagen |
| **Veeväljasurve** | 
205 tonni |
| **Pikkus** | 
27 m |
| **Laius** | 
7,2 m |
| **Süvis** | 
2,9 m |
| **Kere** | 
Terasest, jäätugevdusega |
| **Sõsarlaevad** | 
2 |
| **Peamasinad** | 
B&W Alpha diiselmootor, 385 hj |
| **Abimasinad** | 
diiselgeneraator Titan 30 hj |
| **Käiturid** | 
1 sõuvõll |
| **Mastide arv** | 
2 |
| **Kiirus** | 
10,5 sõlme |
| **Meeskond** | 
13 (2 ohvitseri + 11 allohvitseri ja madrust) |
| **Navigatsioonivahendid** | 
2 navigatsiooniradarit |
| **Relvastus** | 
2x20mm automaatkahur Orelikon / 1x2-25 mm automaatkahur 2M3 |

**Maagen-klassi laevad** olid külma sõja ajal Taanis ehitatud patrull-laevad ehk valvelaevad. Laevu oli kokku kaks ning need ei ole enam militaarkasutusel.

Ajalugu
-------

Maagen-klassi laevad ehitati ja võeti teenistusse 1960. aastal Taanis Helsingøris. Kiilud pandi 15.01.1960, vettelaskmine toimus 19.03.1960 ja teenistusse arvamine 19.05.1960. Laevade ülesanne oli patrullteenistus Gröönimaa rannikul. 

1991. aasta detsembris arvati mõlemad laevad teenistusest välja. Neist üks läks esialgu erakätte ja teine kingiti paari aasta pärast vastloodud Eesti mereväele, kust ta on praeguseks samuti teenistusest välja arvatud.

Kirjeldus
---------

Et laevade ülesanne oli teenistus karmides Põhjamere tingimustes, ehitati nad üsna merekindlateks. Külmade ja jäiste olude jaoks oli jäätugevdusega kere, mis võimaldas ühtlasi murda kuni poole meetri paksust jääd. Lisaks mootorile oli võimalik liikuda ka purjejõul. Vöörimastil oli mastikorv. 

Algul paigaldati relvastuseks laevade vööribakile 40 mm Boforsi automaatkahurid, mis osutusid liiga raskeks ja vahetati mõne aasta pärast 2–20 mm Orelikoni automaatkahuri vastu tekiehitise külgedel. Eestile kingitud laeval relvastust ei olnud ja kohapeal paigaldati 2-25 mm automaatkahur 2M3, mis hiljem siiski demonteeriti.

Laevad
------

* Maagen Y384 – alates 1992. aasta juulist Nordane Shippingu omanduses, 1997 müüdud edasi USA-sse ja registreeritud Briti Neitsisaartel.
* Mallemukken Y385 – alates 29.03.1994 Eesti mereväes Ahti nime all, hiljem müüdud eraomandiks.

Välislingid
-----------

* Flådens Historie (taani keeles)
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on tegelasest vanakreeka mütoloogias; Euripidese tragöödia kohta vaata artiklit Medeia (näidend); ooperi kohta vaata artiklit Medeia (ooper); Delacroix' maali kohta vaata artiklit Medeia (Delacroix); teiste tähenduste kohta vaata lehekülge Medeia (täpsustus)* |

---

"Medeia", Evelyn De Morgan
**Medeia** (kreeka Μήδεια, *Mēdeia*, gruusia მედეა, *Medea*, ladina *Medea*) oli vanakreeka mütoloogias Kolchise kuninga Aietese nõiavõimetega tütar, Kirke nõbu ja päikesejumal Heliose lapselaps, argonautide juhi Iasoni naine.

Iasoniga oli tal kaks last, Mermeros ja Pheres. Vanakreeka kirjaniku Euripidese tragöödias "Medeia" jätab Iason Medeia maha, kui Korintose kuningas Kreon pakub talle naiseks oma tütart Glauket (Kreusa Seneca tragöödias "Medea", samuti Propertiusel). Tragöödia kirjeldab Medeia kättemaksu abikaasale mahajätmise eest.

Iasoni müüte on tõlgendatud osana müütide rühmast, mis kirjeldavad, kuidas muistsel, Trooja sõjale eelnenud kangelasajastul võitlesid kreeklased varasemate, "pelasgide" kultuuridega Kreeka maismaal, Egeuse regioonis ja Anatoolias. Iason, Perseus, Theseus ja Herakles on kõik "piiripealsed" tegelased, kes asetsevad vana, šamaanide ja ktooniliste maajumaluste, ning uue, pronksiaja Kreeka maailma piiril.

Medeia on osaline Iasoni ja argonautide müüdis. Kõige paremini tuntakse seda hilises kirjanduslikus versioonis, mille pani "Argonautika" nime all kirja Apollonios Rhodoselt. Eneseteadlikkusele ja pingutatult arhailisele sõnastusele vaatamata põhineb see hiline eepiline poeem vanadel müüdifragmentidel. Enamik lugusid tunneb Medeiat nõiana, keda tihti kujutatakse ka Hekate preestrinnana. Iasoni ja Medeia lugu on väga vana ning algselt pandi see kirja umbkaudu samal ajal, kui Hesiodos kirjutas "Theogonia". Seda tundis juba "Väikese Iliase" autor. Lisaks eelmainitud Hesiodosele, Euripidesele, Apolloniosele ja Senecale on Medeiast kirjutanud ka Herodotos ("Historia"), Gaius Valerius Flaccus ("Argonautica"), Apollodoros ("Bibliotheke"), Pindaros (Pythia oodid), Gaius Iulius Hyginus ("Fabulae") ja Ovidius ("Heroides", "Metamorfoosid", "Tristia"). Uuematel aegadel on Medeia legendi tõlgendanud näiteks Geoffrey Chaucer ("The Legend of Good Women", 1386), Pierre Corneille, Franz Grillparzer ja Jean Anouilh.

Viited
------

1. ↑  Nita Krevans, "Medea as foundation-heroine", raamatus James Joseph Clauss, Sarah Iles Johnston, toim "Medea: essays on Medea in myth, literature, philosophy, and art" (Princeton University Press) 1997:71-82.
2. ↑  Carl A.P. Ruck ja Danny Staples, "The World of Classical Myth: Gods and Goddesses, Heroines and Heroes" University of North Carolina 1994, part III: The Liminal Hero.
Čiekurkalnsi asendikaart
**Čiekurkalns** on asum Lätis Riia linna Põhjarajooni, osalt ka Vidzeme eeslinna osa pindalaga 5,67 km². Asub Ķīšezersi järve kaldal. Asum piirneb lõunas Teika asumiga, põhjas aga Mežaparksiga. Seal on 8111 elanikku (2010).

Čiekurkalns asub madalal ja tasasel alal Riia–Valga raudteest põhja pool. Kõrgused on vahemikus 2–7 meetrit üle merepinna. Piirkonnas asunud küngastel kasvasid vanasti männid, mis kandsid ohtralt käbisid. Sellest on paik saanud ka lätikeelse nime (Čiekurkalns tähendab tõlkes "käbimägi").

Čiekurkalnsis asub katoliiklik Riia Püha Miikaeli kalmistu.

Ajalugu
-------

1687. aastal eraldati Mazā Jumpravmuiža mõisast Čiekurkalnsi mõis. Lisaks Čiekurkalnsi mõisale asusid asumis Ķīšezersi järve ääres veel mitmed suvemõisad, nagu Heili mõis ja Dragunmuiža mõis. 1870. aastatel jagas mõisnik mõisa maad ehituskruntideks ja sinna hakkas kerkima Čiekurkalnsi linnaosa.

Elamukruntide juurde tekkisid ka mitmed tööstusettevõtted. Tähtsamad neist olid vagunitehas Fēnikss, džuudimanufaktuur, mõõteriistu valmistav vabrik Salamandra. Asumist kujunes üks vanemaid töölisrajoone Riia linnas.

Aastal 1889 valmis Riiast Pihkvasse viiv raudtee. Asumi juurde tekkis raudteejaam, mis kandis algul nime *Sortirovotšnaja* (Сортировочная). Põhjuseks oli see, et jaama juures sorteeriti ja järjestati Pihkva suunas minevaid vaguneid. 20. sajandi alguses sai jaam nimeks *Riga-Baltiiskaja* (Рига-Балтийская), aastal 1911 aga *Tsarski Les* (Царский лес). Aastast 1918 kandis jaam nime *Kaiserwald*, aastast 1819 aga *Krūzes muiža*. Alles aastast 1929 kannab jaam Čiekurkalnsi nime.

Čiekurkalnsis asub Riia suurim veetorn, mis valmis aastal 1918. Hoone arhitekt on Wilhelm Bockslaff. Teine märkimisväärne hoone, mis toona ehitati, on aastal 1911 valminud algkoolihoone aadressil Gaujas ielā 23. Riia linnaga liideti asum aastal 1924.

Aastail 1951–1954 valmis Ķīšezersi järve kaldal asumi suurim tööstusettevõte – Riia soojuselektrijaam. Algul toodeti elektrit turbast, kuid praegu on kütteaineks maagaas. Teised olulisemad ettevõtted, mis jäävad asumi territooriumile, on Riia Lihakombinaat ja suveniirivabrik Daiļrade.

Viited
------

1. ↑

Välislingid
-----------

* Čiekurkalnsi koduleht (*läti keeles*)
* Asum portaalis CitaRiga (*läti keeles*)

| * v
* r
Põhjarajooni asumid |
| --- |
| 
Centrs **·**  Čiekurkalns **·**  Jaunciems **·**  Kundziņsala **·**  Mangaļsala **·**  Mežaparks **·**  Mīlgrāvis **·**  Pētersala-Andrejsala **·**  Sarkandaugava **·**  Skanste **·**  Suži **·**  Trīsciems **·**  Vecāķi **·**  Vecdaugava **·**  Vecmīlgrāvis |

| * v
* r
Vidzeme eeslinna asumid |
| --- |
| 
Berģi **·**  Brasa **·**  Brekši **·**  Bukulti **·**  Centrs **·**  Čiekurkalns **·**  Dreiliņi **·**  Jugla **·**  Mežciems **·**  Purvciems **·**  Skanste **·**  Suži **·**  Teika |
Lyduvėnai raudteesild
**Dubysa regionaalpark** (leedu keeles *Dubysos regioninis parkas*) on regionaalpark Leedus Raseiniai ja Kelmė rajoonis.

Dubysa regionaalpark asub Dubysa jõe ürgorus ja selle ümbruses. Regionaalpark asutati 1992. aastal, et kaitsta Dubysa ürgorgu, sealseid maastikke, ökosüsteemi ja kultuuripärandit.

Dubysa org on lai ja järskude nõlvadega, selle ümbrust liigendavad Dubysa lisajõgede orud. Regionaalpargi territooriumil käivad kudemas lõhe ja meriforell. Regionaalpargi territooriumil elavad mitmed hirvlased.

Regionaalpargis kasvavad mitmed Leedu punases raamatus olevad taimed, nende seas mets-kuukress, balti sõrmkäpp, tupp-võsaputk, salutakjas, kahar nurmikas, Aschersoni kerahein, niidu-kuremõõk, karulauk, rohekas käokeel, jumalakäpp, hall käpp, kuradi-sõrmkäpp, euroopa võrdviljak ja teravalehine penikeel.

Maironise isamaja
Regionaalpargi territooriumil asub viis linnamäge. Lyduvėnais ületab orgu Leedu pikim ja kõrgeim raudteesild. Arhitektuurimälestisena on kaitse all Ugioniai kirik. Pasandravyse külas asub Maironise muuseum.

Dubysa regionaalpargi halduskeskus asub Raseiniais, Dominikonų g. 2. Tähtsamad asulad regionaalpargi territooriumil on Lyduvėnai ja Betygala.

Dubysa regionaalpargi pindala on 10 571 hektarit. Erinevate kaitsealade all on sellest 86%.

Viited
------

1. ↑

Välislingid
-----------

* Regionaalpargi kaart
* Dubysa regionaalpargi koduleht
* Regionaalpark Leedu kaitsealade registris (*leedu keeles*)
* Regionaalpark YouTube'is
* Dubysa regionaalpargi kultuurimälestised YouTube'is (*I osa*)
* Dubysa regionaalpargi kultuurimälestised YouTube'is (*II osa*)
Esimene kanalisatsioonisüsteemiga linn on ajaloolaste arvates Harappa, mis asub tänapäeva Pakistanis. Linn asutati umbes 2600 aastat eKr. Tänaseks saab seal näha varemeid linnast ja selle kanalisatsioonisüsteemist.. Kanalisatsioon nägi välja erinev võrreldes tänapäevaga, elanikel puudusid näiteks wc-pott ja kraanikauss, igal majapidamisel oli enda äravool tänavale, mida mööda juhiti must vesi edasi linnast eemale. Lisaks oli kogu kanalisatsioon ehitatud maa peale, mitte maa alla.

Rooma
-----

Roomlaste kanalisatsioonisüsteem on ehitatud umbes 500 aastat eKr. Terve linna kanalisatsioon oli juba sellisel ajal ehitatud maa alla, et hoida ära sellest tulenevat haisu, kanalisatsioonisüsteemile pandi isegi oma nimi, milleks sai Cloaca Maxima. Roomlased arendasid tugevalt linna vee- ja kanalisatsioonisüsteeme, ning olid eeskujuks paljudele oma aja rahvastele. Lisaks väga hästi organiseeritud ja ehitatud kanalisatsioonisüsteemile, suutsid nad ehitada ka , mis varustas linna mägedest tuleva värske veega.

Roomlased oskasid viia kokku vee ja gravitatsiooni omadused, mida oli vaja selleks, et vesi ületaks igasugused takistused. Üks huvitavamaid oli vesiluku süsteem, mis aitas suunata vee läbi orgude. Vesi jooksis tänu kalde nurgale mägedest Rooma poole, ning see oli jaotatud kahte kihti. Ülemises kihis jooksis puhas vesi, mis kõlbas inimestele joomiseks, ning alumises kihis voolas mustem vesi, mis oli mõeldud kasutamiseks avalikkudele vannimajadele ja tualettidele. 

### Avalikud tualetid

Avalikud tualetid olid küll esimesed inimajaloos, kuid arvatavasti ka ühed kõige mustemad kohad linnas, millest võisid inimesed saada erinevaid haigus. Lisaks kasutasid kõik elanikud avalikes tualettides sama käsna, millega ennast puhastati.

Viited
------

1. ↑  Harappa, viimati vaadatud 03.05.2021
2. ↑  The "Greatest Sewer" of ancient Rome is one of the oldest sewer systems in the world, and is still in use Atlasobscura, viimati vaadatud 02.05.2021
3. ↑  Rome’s Cloaca Maxima sewer needs love The History Blog, viimati vaadatud 02.05.2021
4. ↑  The secret history of ancient toilets Nature, viimati vaadatud 29.04.2021
5. ↑  The secret history of ancient toilets Nature, viimati vaadatud 01.05.2021
Ida kütt-korilase rekonstruktsioon ja esemed
**Ida kütid-korilased** on arheogeneetika termin, millega tähistatakse teatavat geneetilise päritolu komponenti, mis märgib põlvnemist Ida-Euroopa keskmise kiviaja küttidest-korilastest.

Ida kütid-korilased olid koos lääne küttide-korilaste ja Skandinaavia küttide-korilastega üks kolmest keskmise kiviaja Euroopa rahvastiku geneetilisest rühmast. Ida küttide-korilaste geneetiline komponent on määratletud Venemaalt leitud viie indiviidi DNA alusel. Nende geneetilist komponenti on leitud alates Läänemerest läänes kuni Uuraliteni idas ja Pontose-Kaspia stepini lõunas.

Viited
------

1. 1 2 3  David W. Anthony (2019). "Ancient DNA, Mating Networks, and the Anatolian Split". Raamatus: Serangeli, Matilde; Olander, Thomas (toim). Dispersals and Diversification: Linguistic and Archaeological Perspectives on the Early Stages of Indo-European. BRILL. lk 21–54. ISBN 9004416196
2. 1 2  Lehti Saag (2019). The prehistory of Estonia from a genetic perspective: new insights from ancient DNA. Tartu Ülikooli Kirjastus. Lk 25
|  |
| --- |
|  |
| **Kanagawa suur laine** |
| **Hokusai**, u 1831 |
| värviline puulõige |
| 25,7 × 37,8 cm, 10,1 × 14,9 tollides |
|  |

**"Kanagawa suur laine"** (jaapani keeles 神奈川沖浪裏; Hepburni transkriptsioonis *Kanagawa-oki Nami Ura*), tuntud ka lihtsalt kui **"Suur laine"**, on Jaapani ukiyo-e koolkonna kunstniku Hokusai (1760–1849) puulõike tehnikas teos, mis avaldati ilmselt 1831. aastal esimese tööna Hokusai teostesarjas "36 vaadet Fuji mäele". Seda peetakse Hokusai kuulsaimaks teoseks ja üheks kõige tuntumaks Jaapani kunstiteoseks üldse.

Teos kujutab hiiglaslikku lainet ja kolme kalapaati tormisel merel Kanagawa (tänapäeva Yokohama) linna ranniku lähistel. Taustal paistab, sarnaselt selle sarja teiste teostega, Fuji mägi.

Viited
------

1. ↑  "Kanagawa-oki nami-ura 神奈川沖浪裏 (Under the Wave off Kanagawa)" (inglise keeles). Briti Muuseum. Vaadatud 15. juuni 2020.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: tundmatu keel (link)

Välislingid
-----------

* Kanagawa suur laine – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis