recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |
| --- |
| Mamatlakala bussiõnnetus |
| Kaart |
|
|
| Riik | Lõuna-Aafrika Vabariik |
| Koht | Limpopo provints |
| Koordinaadid | 23° 58′ 32″ S, 28° 32′ 7″ E |
|
| Kuupäev | 29. märts 2024 |
|
|
|
|
| Liik | liiklusavarii |
|
|
|
|
|
| Põhjus | bussi väljasõit teelt |
|
|
|
|
| Hukkunuid | 45 |
| Vigastatuid | 1 |
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|

**Mamatlakala bussiõnnetus** oli 2024. aasta 28. märtsil Lõuna-Aafrika Vabariigi kirdeosas asuvas Limpopo provintsis Mamatlakala läheduses toimunud bussiõnnetus, kui Botswana pealinnast Gaboronest Morias toimuvale lihavõttepühade jumalateenistusele palverändureid vedanud buss sõitis Johannesburgist ligikaudu 300 km kaugusel põhjas asuvalt ligikaudu 50 meetri kõrguselt teelt kuristikku. Hukkus 45 inimest, ainus ellujäänu, 8-aastane tütarlaps, toimetati haiglasse.

Mma Matlakala sild 2021. aastal

Viited
------

1. ↑  Phelan Chatterjee (29. märts 2024). "South Africa: Girl, 8, only survivor as 45 killed in bus crash". *bbc.com* (inglise). BBC News. Vaadatud 29. märtsil 2024.
2. ↑  Siyabonga Sishi (29. märts 2024). "Siyabonga Sishi". *reuters.com* (inglise). Reuters. Vaadatud 29. märtsil 2024.
**Ilmar Raudma** (kuni 1935 **Ilmar Pommer**; 23. juuni 1912 Tartu – 19. aprill 1951 Sydney) oli eesti riigiametnik.

Ta lõpetas 1930. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Aastatel 1930–1935 õppis ta Tartu Ülikoolis õigusteadust; lõpetas ülikooli sellel erialal ning õppis pärast seda veel õigusteaduskonna majandusosakonnas. 

Ta töötas aastatel 1931–1935 Tartu Ülikooli majandusosakonna ametnikuna, hiljem oli ülikooli majandussekretär. Lisaks ta oli kaks korda Eesti ­Üliõpilaste Seltsi esimees ning Tartu Üliõpilaskonna abiesimees, Üliõpilaslehe toimetaja ja Kaitseliidu liige.

Pärast ülikooli lõpetamist 1935. aastal töötas välisministeeriumis, hiljem Riikliku Propaganda Talituses informatsiooniosakonna ametnikuna, aastatel 1937–1940 osakonna juhatajana.

Põgenes 1944 Saksamaale, töötas pärast sõda kohtuprokurörina USA sõjaväevalitsuses. Läks 1948. aastal Austraaliasse. Ta töötas seal hotellinduse alal ning oli Sydneys ajalehe Meie Kodu asutaja, vastutav ja tegevtoimetaja.

Ilmar Raudma suri pärast lühikest ja raske kuluga haigust 19. aprillil Sydneys leukeemiasse.

Artikleid
---------

* "Rahvussotsialistliku kultuurielu põhimõtteist". Eesti Sõna nr 77, 4. aprill 1942. Lk 8
* "Kultuuri organisatsioonist Saksamaal". Eesti Sõna nr 110, 16. mai 1942. Lk 2
* "Kolm tegurit". Eesti Sõna nr 185, 13. august 1942. Lk 1

Tunnustus
---------

* 1939 Valgetähe teenetemärgi IV klass

Isiklikku
---------

Tema isa oli Jaan Raudma ja tütar on olnud haridus- ja teadusministeeriumi nõunik Tiia Raudma ja teise tütre Lindu Kaljulaidi tütar on Eesti endine president Kersti Kaljulaid.

Viited
------

1. ↑  "President Kersti Kaljulaidi vanaisa suunas Konstantin Pätsi propagandat". *Eesti Ekspress*. Vaadatud 1. aprillil 2024.
2. ↑  "Raske kaotus". Nekroloog. Meie Kodu, 26. aprill 1951. Lk 1
3. ↑  Eesti Vabariigi teenetemärkide kavalerid

Kirjandus
---------

* "Raske kaotus". Nekroloog. Meie Kodu, 26. aprill 1951. Lk 1

Välislingid
-----------

* *Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944*
* Ilmar Raudma Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
* Pekka Erelt. "President Kersti Kaljulaidi vanaisa suunas Konstantin Pätsi propagandat". Eesti Ekspress, 22. veebruar 2017
Riho Altnurme 2014. aastal konverentsil "Bordering the Monster?" Umeås
**Riho Altnurme** (sündinud 5. aprillil 1969 Kohtla-Nõmmel) on eesti kirikuloolane.

Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli 1994. aastal ajaloo erialal ja kaitsnud 1997. aastal teoloogiamagistri kraadi. 2000. aastal kaitses ta doktoriväitekirja teemal "Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kirik ja Nõukogude riik 1944–1949".

Ta on alates 2005. aastast Tartu Ülikooli kirikuloo professor.

Aastatel 2003–2006 oli Altnurme usuteaduskonna dekaani kohusetäitja ja 2006–2015 sama teaduskonna dekaan, alates 2016. aastast on ta ülikooli reformi käigus loodud humanitaarteaduste ja kunstide valdkonna teadusprodekaan.

Riho Altnurme oli kuni juunini 2017 Eesti Kirikuloo Seltsi esimees.

Tunnustus
---------

* 2016 Tartu Ülikooli aumärk

* 2021 Tartu Ülikooli medal

Isiklikku
---------

Tema abikaasa on religioonisotsioloog Lea Altnurme.

Viited
------

1. ↑  "Tartu Ülikooli usuteaduskonna doktoritööd". Originaali arhiivikoopia seisuga 20.10.2017. Vaadatud 20.10.2017.
2. ↑  "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 9.12.2022.
3. ↑  "Tartu Ülikooli medali kavalerid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 6.12.2022.

Välislingid
-----------

* Riho Altnurme Eesti Teadusinfosüsteemis Muuda Vikiandmetes
* Teet Korsten «Riho Altnurme – matemaatikaüliõpilasest usuteaduse dekaaniks», Põhjarannik, 19. juuli 2003.
* «TÜ usuteaduskonna juhiks valiti Riho Altnurme», Postimees, 15. mai 2006.
* Teet Korsten «Miks just küülik on paasapühadel pandud mune tooma?», Põhjarannik, 28. märts 2013.
* Teet Korsten Riho Altnurme: «EELK ajalugu võib vaadelda ka osana meie kollaboratsiooni loost», Postimees, 16. september 2023
Salva Kiir Mayardit
**Salva Kiir Mayardit** (sündinud 13. septembril 1951) on Lõuna-Sudaani sõjaväelane ja poliitik, alates 2005. aastast Lõuna-Sudaani president.

Salva Kiir Mayardit on päritolult dinka. 1960. aastate lõpul astus ta Lõuna-Sudaani iseseisvuse eest võitleva Anyanya armeesse. Teises kodusõjas osales ta Sudaani Rahva Vabastusarmee koosseisus.

9. jaanuaril 2005 sai temast Lõuna-Sudaani asepresident. Pärast president John Garangi hukkumist nimetati Salva Kiir 11. augustil 2005 presidendiks; ühtlasi sai temast Sudaani esimene asepresident.

Aprillis 2010 toimunud presidendivalimistel valiti ta 93 protsendiga häältest ametisse tagasi.

2006. aastal sai Salva Kiir Mayardit USA presidendilt George W. Bushilt kingituseks kauboikaabu. Talle meeldis see väidetavalt nii väga, et ostis endale veel mitu sarnast kaabut. Pärast seda on ta avalikkusse ette astunud harva ilma kaabuta.

Viited
------

1. ↑  Lynch, Colum. "Where did Kiir get his ten-gallon hat?". *Foreign Policy*. Vaadatud 11. juulil 2016.

Välislingid
-----------

* Lõuna-Sudaani president tahab oma ametiaega pikendada, ERR uudised, 14. veebruar 2015

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Salva Kiir Mayardit** |
**Tšuktši keel** (tšuktši keeles *ԓыгъоравэтԓьэн йиԓыйиԓ*) on tšuktši-kamtšadali keelte hulka kuuluv paleoaasia keel, mida kõnelevad tšuktšid Tšuktšimaal.

Kõnelejate arv
--------------

2010. aasta rahvaloenduse andmetel valdas Venemaal tšuktši keelt 5095 inimest, kuigi tšuktšiks pidas ennast umbes 16 000 inimest.
Tšuktši keel on UNESCO punase raamatu hinnangul tõsiselt ohustatud keel.

Keelesugulus
------------

Tšuktši keel liigitatakse tšuktši-kamtšadali keelte hulka, ning selle lähimad sugulaskeeled on korjaki ja alutori keel.

Murded
------

Tšuktši keel jaguneb ida-, lääne- ja lõunamurderühmaks. Erinevused murrete vahel ei ole suured.

Fonoloogia
----------

Tšuktši häälikusüsteem koosneb 6 täishäälikust ja 14 kaashäälikust. Helilised klusiilid puuduvad. Kaashäälikuühendid ei ole sõna alguses ja lõpus lubatud, sõna keskel võib olla vaid kahest kaashäälikust koosnev kaashäälikuühend.

Morfoloogia
-----------

Tšuktši keel on polüsünteetiline, inkorporeeriv, aglutinatiivne ja ergatiiv-absolutiivne keel, tüvele võivad liituda prefiksid ja sufiksid.

Nimisõna muutub 2 arvus ja 9 käändes.

Tšuktši arvusüsteem oli algselt vigesimaalne, kuid vene keele mõjul mindi üle kümnendsüsteemile.

Sõnajärg lauses on üsna vaba, aga tavalisem on SOV.

Tšuktši kirjakeel
-----------------

Esimene tšuktšikeelne raamat ilmus juba 1823. aastal, kuid kirjakeel loodi alles 1931. aastal, esialgu ladina kirjal põhinev, 1937. aastast mindi üle kirillitsapõhisele kirjasüsteemile. Kirjakeele aluseks võeti idamurderühma kuuluv ueleni murre.

|  |
| --- |
| **Kirillitsal põhinev tšuktši tähestik** |
| 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| А а | Б б | В в | Г г | Д д | Е е | Ё ё | Ж ж | З з | И и |
| Й й | К к | Ӄ ӄ | Л л | Ԓ ԓ | М м | Н н | Ӈ ӈ | О о | П п |
| Р р | С с | Т т | У у | Ф ф | Х х | Ц ц | Ч ч | Ш ш | Щ щ |
| Ъ ъ | Ы ы | Ь ь | Э э | Ю ю | Я я | ʼ |

 |

Viited
------

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikisõnastiku kategooria: **Tšuktši keel** |
**Aarne Ermus** (sündinud 14. aprillil 1966 Abja-Paluojal) on Eesti sõjaväelane (kolonel). Aastatel 1996–2007 töötas ta eri ametikohtadel Kaitsejõudude Peastaabis, olles 2000–2002 ka selle ülem. Alates 1. augustist 2007 kuni 2013. aasta 28. juunini oli ta Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste ülem.

Elulugu
-------

### Haridus

Aarne Ermus lõpetas 1984. aastal Karksi-Nuia Keskkooli ja jätkas õpinguid Venemaal Omskis Kõrgemas Juhtivkoosseisu Sõjakoolis. Hiljem on ta ennast täiendanud Ameerika Ühendriikide Armee Juhtimis- ja Staabikolledžis (aastatel 1998–1999) ja Soome Maakaitse Kõrgkoolis Eesti riigikaitse kõrgema juhtkonna erikursustel (aastatel 1999–2000).

### Teenistus Nõukogude armees

Omski sõjakooli lõpetamise järel oli Aarne Ermus esmalt motolaskurrühma ülem Kaug-Idas. Sealt viidi ta 1989. aastal üle 31. tankidiviisi luurepataljoni, mis paiknes algul Tšehhoslovakkias, hiljem Venemaal Gorki oblastis. Selles pataljonis teenis ta luurerühma ülemana.

### Teenistus Eesti armees

Seoses Eesti iseseisvumisega pöördus Aarne Ermus 1991. aastal tagasi kodumaale ja ühines kaitseväega, teenides algul Kaitsejõudude Peastaabi operatiivosakonna peaspetsialisti ametikohal.

Aastatel 1992–1996 oli ta seotud Kuperjanovi Üksik-jalaväepataljoniga, teenides selles üksuses eri ametikohtadel: kompaniiülema, staabiülema ja lõpuks aastast 1994 ka kogu pataljoni ülemana. Aastal 1992 anti talle leitnandi ja aastal 1993 kapteni auaste.

Aastal 1996 ülendati Aarne Ermus majoriks ja viidi üle Kaitsejõudude Peastaabi teenistusse. Seal töötas ta operatiivosakonnas, olles planeerimisgrupi, operatiivjaoskonna ja planeerimisjaoskonna ülem. Aastal 1999 anti talle kolonelleitnandi auaste ja temast sai Kaitsejõudude Peastaabi ülema kohusetäitja. 2000. aastast 2002. aastani oli kolonelleitnant Ermus Kaitsejõudude Peastaabi ülem ja seejärel viis aastat operatiivülem.

2007. aastal valiti ta kaitseväe juhatajaks nimetatud Ants Laaneotsa asemel Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste uueks ülemaks. Tema volitused sellel ametikohal lõppesid 28. juunil 2013.

Tunnustus
---------

* Kotkaristi IV klassi teenetemärk (veebruar 1997)
* Mälestusmedal "10 aastat taastatud Kaitseväge"

Isiklikku
---------

Aarne Ermus on abielus. Tal on kaks poega.[*viide?*]

Aarne Ermus oli filmi "Nimed marmortahvlil" sõjaline konsultant.

Välislingid
-----------

* Aarne Ermus Eesti Teadusinfosüsteemis
* Elulookirjeldus Eesti Kaitseväe lehel[*kõdulink*]
* *Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste uueks juhiks saab Aarne Ermus* Postimees, 26. juuli[*kõdulink*] 2007
**"Thérèse Raquin"** on Émile Zola teos, mis 1867. aastal avaldati romaanina ja 1873. aastal etendus näidendina.

Zola ise on öelnud teose kohta, et tema eesmärk oli "uurida temperamenti ja mitte tegelasi" ja ta võrdleb novelli teadusliku uurimistööga. Selle teadusliku lähenemise tõttu loetakse "Thérèse Raquini" naturalistlikuks teoseks.

Romaani eestikeelne esmatrükk Marta Sillaotsa tõlkes kandis pealkirja "Sa ei pea mitte abielu rikkuma".

Sisu
----

"Thérèse Raquin" räägib loo noorest naisest, kelle isa on Prantsuse kapten ja ema alžeerlane. Pärast ema surma viib ta isa ta tädi, *madame* (pr k. proua) Raquin'i, ja tema haige poja, Camille'i, juurde elama. Kuna ta poeg on nii haige, poputatakse teda nii, et ta on isekas ja ärahellitatud. Camille ja Thérèse kasvavad üles koos.

Kui Thérèse on 21-aastane, sunnib tädi teda oma nõo Camille'iga abielluma. Natuke pärast seda otsustab Camille, et perekond peaks kolima Pariisi, kus ta saaks karjääri alustada. Thérèse aga alustab afääri tema parima sõbra Laurentiga.

Kui Camille, Thérèse ja Laurent kolmekesi paadiga sõitma lähevad, tapavad Laurent ja Thérèse Camille'i, et nad pärast tema surma abielluda saaks. Siis aga hakkab neid vaevama süütunne: igal ööl varitseb nende magamistoas surnud mees; selle tagajärjel ei suuda nad enam üksteist puudutada ja lähevad hulluks. Laurent, ametilt kunstnik, ei suuda teostada ühtegi maali, ilma et see miskil moel meenutaks surnud meest. Nad põetavad ka proua Raquin'i, kelle tervist kahjustas insult. Peale teist insulti jääb kogu tema keha halvatuks, v.a silmad. Ühe tüli käigus, mille juures viibib ka proua Raquin, ütlevad Laurent ja Thérèse kogemata välja, et nemad mõrvasid Camille'i.

Et varjata tuttavate eest oma hullust, korraldatakse doominoõhtu. Suure pingutuse ja vaevaga õnnestub proua Raquin'il doominokividest moodustada sõnad: "*Thérèse et Laurent ont t...*", lõpetatuna pidi see olema: "*Thérèse et Laurent ont tué Camille*" (Thérèse ja Laurent tapsid Camille'i). Lause lõpetamiseks ei jätku tal jõudu ja nii tõlgendatakse seda kui "Thérèse ja Laurent hoolitsevad minu eest hästi".

Lõpuks muutub paari kooselu täiesti võimatuks ja nad plaanivad teineteise mõrva. Romaani tipphetkel saavad nad üksteise plaanidest aru. Mõlemad kurvastavad viimast korda oma ebaõnnestunud elu üle. Pärast viimast embust sooritavad mõlemad enesetapu, võttes mürki. Seda kõike vaatab pealt proua Raquin.
**Nikolai Puusepp** (23. veebruar 1905 Tveri kubermang – 22. veebruar 1965 Tallinn) oli Eesti NSV partei- ja riigitegelane. 

Ta sündis aastal 1905 Tveri kubermangus Ostaškovi maakonnas keskmiktalupoja perekonnas. Aastal 1922 siirdus ta Omski oblasti Tatari rajooni, kus töötas põllumajanduslikus kommuunis "Aurora". Aastal 1923 tuli ta kodukohta tagasi ning töötas seal metsavarumistöödel, külakooperatiivis ja kohaliku lugemistoa juhatajana. Aastatel 1926–1931 õppis ta Lääne Vähemusrahvuste Kommunistlikus Ülikoolis. 

Aastatel 1931–1934 töötas ta Leningradi oblasti partei-nõukogude koolis poliitökonoomia õpetajana ja mõnda aega ka parteialgorganisatsiooni sekretärina; aastast 1934 töötas ta raudteede valve juhtiva ja tehnilise koosseisu täienduskoolis õppejõuna. 

Aastal 1937 suunati ta marksismi-leninismi vanemõpetajaks Raudteetranspordi Instituuti Leningradis. Aastal 1939 kutsuti ta Punaarmeesse, kus ta töötas Leningradi sõjaväeringkonna Poliitilises Valitsuses. Koos Punaarmeega tuli Eestisse.

Eestis oli Punaarmee poliittöötaja Tartus koos Johannes Saueriga ja 22. territoriaallaskurkorpuse ajalehe "Nõukogude Kaitsel" toimetaja Tallinnas ning Tartu Riikliku Ülikooli marksismi-leninismi kateedri professor. Aastal 1941 võitles ta Looderindel sakslaste vastu. Aastal 1942 nimetati ta 249. Eesti Laskurdiviisi komissariks ja hiljem sama diviisi komandöri asetäitjaks poliitilisel alal, millisel ametikohal võttis osa Velikije Luki operatsioonist. 

Kevadest 1943 töötas ta EKP Keskkomitee sekretärina. 16. maist 1946 kuni 14. augustini 1950 töötas ta Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe esimese asetäitjana; lisaks oli 15. juulist 1948 kuni 18. aprillini 1949 Eesti NSV põllumajandusminister. Hiljem töötas juhtival administratiivtööl.

Nikolai Puusepp suri 22. veebruaril 1965 Tallinnas ja maeti 25. veebruaril 1965 Metsakalmistule.

Tunnustus
---------

* Isamaasõja orden (I järk)
* Punatähe orden

Viited
------

1. ↑

Kirjandus
---------

* "Valitud ja valitsenud..." koostanud Jaan Toomla. Tallinn 1999.

Välislingid
-----------

* Nekroloog. Rahva Hääl 24. veebruar 1965
Píseki kivisild kaldalt
Piseki kivisild linnulennult
2002. aasta üleujutus
**Píseki kivisild** (tšehhi keeles *Kamenný Most*, *Kamenný most v Písku*) on 13. sajandist pärinev kivisild Lõuna-Tšehhi maakonnas Písekis, mis kulgeb üle Otava jõe ja on vanim sild Tšehhis.

Ajaloost
--------

Sild ehitati Otakar II Přemysli käsul millalgi enne 13. sajandi lõppu. Esimene kirjalik mainimine on aastast 1348. Píseki kivisild on vanim Tšehhi sild. See kuulub üldse vanimate keskajal ehitatud ja tänaseni säilinud sildade hulka Euroopas: ainult Regensburgi kivisild on vanem, pärinedes aastaist 1135–1146. Píseki sild asub vanal Nürnbergi ja Praha vahelisel kaubateel nimega Goldene Strasse, mis kulges sellel kohal üle Otava.

Kirjeldus
---------

Sild on 110 meetrit pikk ja 6,25 meetrit lai, sellel on seitse kaart ja see tundub Praha Karli silla väiksema väljaandena. Kuus sillakaart pärineb 13. sajandist, seitsmes lisati 1768. aastal ja on kaks korda laiema sildeavaga, et olla parvedele läbitav. Kuus sillapiilarit ehitati kuival maal: töölised ümbritsesid piilarite ehitusplatsid müüridega, mille ümbert sai jõgi voolata. Keskaegsed tornid silla mõlemas otsas pole säilinud: esimene hävis 1768. aasta üleujutuses, mis olevat viinud kaasa torni koos vahiga, teine torn lammutati 1825. aastal, ettekäändeks jalgujäämine uutele transpordiviisidele.

Silda ääristavad baroksed skulptuurid, koopiad liivakivist originaalkujudest, mis nüüd asuvad Prácheňi muuseumis. Skulptuurid kujutavad Kolgata stseeni ristilöödud Kristuse ja taganutjatega, Jan Nepomukki inglitega, püha Annat ja püha Antoniust Paduast. Sild on üle elanud palju suuri üleujutusi, näiteks 1432. ja 1768. aastal, viimane neist oli 2002. aastal, kui Otava veetase tõusis nii kõrgele, et rebis lahti kivibarjääri, kuid sild ise pidas üleujutuses vastu.

Pildid
------

* Kunstniku nägemus silla ja kuningalossi väljanägemisest keskajalKunstniku nägemus silla ja kuningalossi väljanägemisest keskajal
* Píseki lossi ja silda kujutav värvilitograafia 19. sajandistPíseki lossi ja silda kujutav värvilitograafia 19. sajandist
* 13. sajandi sillakaar13. sajandi sillakaar
* 18. sajandi sillakaar18. sajandi sillakaar
* Kolgatat kujutav skulptuurigruppKolgatat kujutav skulptuurigrupp
* Anna ise kolmasAnna ise kolmas
* Püha Jan Nepomuk inglitegaPüha Jan Nepomuk inglitega

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Píseki kivisild** |

Viited
------

1. ↑  Stone Bridge. - Písek - Sightseeing. - www.visitpisek.cz

Välislingid
-----------

* Stone Bridge. - jiznicechy.cz
* Stone Bridge. - Písek - Sightseeing. - www.visitpisek.cz
Igors Rausis (2011)
 **Igors Rausis** (7. aprill 1961 Kommunarsk Luhanski oblast – 28. märts 2024) oli Läti ja Tšehhi maletaja ja maletreener, rahvusvaheline meister (1990). 

Rausis asus 1984. aastal elama Lätti. Suurmeistriks sai ta 31-aastaselt 1992. aastal. Kaks aastat varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. 1995. aastal tuli ta Läti malemeistriks. 

Kuni 2003. aastani esindas Rausis rahvusvahelistel malevõistlustel Lätit ja aastatel 2003–2007 Bangladeshi. Alates 2007. aastast esindas ta Tšehhit. Rausis on mänginud Läti võistkonna koosseisus kolmel maleolümpial (1996, 1998, 2002). 

Rausis oli abielus naiste malesuurmeistri Olita Rausega. 

Ta tegutses ka maletreenerina Lätis, Saksamaal, Prantsusmaal, Egiptuses, Bangladeshis, Araabia Ühendemiraatides, Iraanis, Tuneesias ja Alžeerias. 2018. aastal sai ta FIDE-lt FIDE treeneri nimetuse.

Suurmeistri nimetuse äravõtmine
-------------------------------

Juulis 2019 jäi Rausis Prantsusmaal toimunud turniiril vahele pettusega (spikerdamisega). Vahelekukkumise järel otsustas Rausis tippspordist loobuda. Sama aasta detsembris määras FIDE eetikakomisjon talle kuueaastase võistluskeelu, mis on maleajaloo pikim. Eelmine pikim võistluskeeld oli kolm aastat (määrati Gaioz Nigalidzele). Ühtlasi jäeti Rausis ilma suurmeistri nimetusest, mida ta omas alates 1992. aastast.

Viited
------

1. ↑  "In memoriam: GM Igor Rausis (1961-2024)". 28. märts 2024. Vaadatud 29. märtsil 2024.

Välislingid
-----------

* Igors Rausis – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Igor Rausis FIDE andmebaasis
* Läti päritolu suurmeister põrus spikerdamisega. sport.err.ee, 15. juuli 2019
* Spikerdanud Läti suurmeister sai maleajaloo pikima võistluskeelu. sport.err.ee, 25. detsember 2019
**Ernst Ristmägi** (13. november 1907 Peterburi – 26. detsember 1976 Tallinn) oli Eesti NSV partei- ja riigitegelane.

Ta lõpetas aastal 1925 Leningradi Balti tehase tehnikakooli, õppis aastatel 1936–1937 ÜK(b)P KK juures asuvas Kõrgemas Parteikoolis, aastatel 1939–1941 Moskva Kaganovitši nimelises Tööstusakadeemias,

Ta töötas aastatel 1925–1939 Leningradi Balti Laevaremonditehases treialina, aastatel 1936–1937 Leningradi Raadiotehases nr 210 treiali ja partorgina, aastatel 1937–1938 ÜK(b)P Leningradi Vassili saare Rajoonikomitee instruktorina, aastatel 1938–1939 Leningradi Optika-mehaanikatehases nr 5 meistrina, aastatel 1941–1942 Sverdlovski oblastis Nižni Tagili Tööstuskoolis nr 4 meistrina, aastatel 1942–1944 Nižni Tagili Metallurgiatehase parteikomitee sekretäri asetäitjana.

Aastatel 1944–1945 töötas ta EK(b)P Keskkomitee tööstusosakonna juhatajana ja EK(b)P Tallinna Linnakomitee kaadrisekretärina, aastatel 1945–1946 EK(b)P Harju Maakonnakomitee I sekretärina. Aastatel 1946–1949 oli ta Eesti NSV kohaliku tööstuse minister, aastatel 1949–1950 Eesti NSV Ministrite Nõukogu alaline esindaja NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures Moskvas. Aastatel 1950–1951 oli ta Eesti NSV kergetööstuse minister, aastatel 1951–1952 EK(b)P Tallinna Linnakomitee I sekretär, aastatel 1952–1953 EKP Tallinna oblastikomitee I sekretär, aastal 1953 Eesti NSV toidukaupade ja kergetööstuse minister, aastatel 1953–1955 Eesti NSV laiatarbekaupade minister ja Eesti NSV tekstiilitööstuse minister. Aastatel 1955–1958 oli ta EKP Keskkomitee sekretär, aastatel 1958–1962 Tallinna Vineeri- ja Mööblivabriku direktor.

Aastast 1962 oli ta personaalpensionär. Ta suri 26. detsembril 1976 Tallinnas ja ta maeti 29. detsembril 1976 (surnuaia andmebaasis Ernst Ristimägi nime all) Metsakalmistule.

Isiklikku
---------

Tema tütar on venekeelne Eesti ajakirjanik Irina Ristmägi (sünd. 1940).

Viited
------

1. ↑  ERNST RISTMÄGI Maardu valimisringkonnas nr. 22, Harju Elu: Harjumaa ajaleht, nr. 10, 24 jaanuar 1947
2. ↑
3. ↑  Õhtuleht 28. detsember 1976 (surmakuulutused)

Kirjandus
---------

* Eesti majanduse biograafiline leksikon 1951\*2000 AS Kirjastus Ilo, 2003
* "Valitud ja valitsenud..." koostanud Jaan Toomla. Tallinn 1999.
Vello Park 1986. aastal  
Foto: Jaan Künnap
**Vello Park** (26. juuli 1938 Koogi – 23. mai 2018) oli eesti Antarktika-uurija, meremeteoroloog, geofüüsik ja alpinist.

Ta lõpetas 1965. aastal Tartu Riikliku Ülikooli füüsikuna. 

Aastatel 1963–1970 oli ta Eesti Põllumajanduse Akadeemia õppejõud, 1970–1980 Eesti NSV TA Astrofüüsika ja Atmosfäärifüüsika Instituudi kosmiliste uuringute sektoris vaneminsener, 1980–1992 Eesti TA Termofüüsika ja Elektrofüüsika Instituudi Läänemere osakonnas ning 1992–1996 Mereinstituudi vaneminsener ja uurimislaeva Livonia kapteni asetäitja teadusalal.

Ta kandideeris Erakonna Eestimaa Rohelised nimekirjas Riigikogu 2011. aasta valimistel ning sai Tallinna Kesklinnas, Lasnamäel ja Pirital 22 häält.

Polaaruurimine
--------------

Vello Park on ainus neli korda Antarktikas talvitunud eestlane. 1972–1974 oli ta polaarjaamas Molodjožnaja meteoroloog, 1975–1977 ja 1977–1979 Mirnõis aerometeoroloog ning 1981–1983 Vostokis meteoroloog. Viimasel talvitumisel elas ta üle tuleõnnetuse, kui süttis jaama elektrijaam ning talvitujad jäid polaaröötingimustes kütte ja valguseta. Ekspeditsiooniliikmete meelekindlus ja nutikus hoidis Vostoki töös ning viis talvitujat, sealhulgas Vello Park, said vapruse eest Tööpunalipu ordeni.

Vello Park on olnud Eesti Polaarklubi president.

Alpinism
--------

Vello Park 1984. aastal  
Foto: Jaan Künnap
Ta hakkas alpinismi ja kaljuronimist harrastama 1959. aastal. Ta on tulnud 1961. 1963. ja 1966. aastal Baltimaade meistriks. Ta läbis 1968. aastal esimese eestlasena 6. raskuskategooria marsruudi. 1972. aastal tõusis ta Kommunismi mäetippu (7495 m) ja kordas sellega Eesti kõrgtõusu rekordit. 1969. aastal sai ta meistrikandidaadiks alpinismis.

Ta on tegutsenud aastatel 1963–1991 alpinismiinstruktorina, 1963–1980 ühtlasi Tartu mägimatkakooli lektorina.

Vello Park on Tartu Ülikooli alpiklubi Firn üks asutajaid (1959), selle teine president (1961–1968) ja auliige aastast 2009.

Tunnustus
---------

* 1983 Tööpunalipu orden

Isiklikku
---------

Keeleteadlane Indrek Park on tema poeg. Samuti on tal tütar Vilja ja poeg Allan.

Viited
------

1. ↑  EE 14. köide lk. 359.
2. 1 2 3 4  PARK, Vello. ESBL. esbl.ee.
3. ↑  Alpiklubi Firn ajalugu Firni kodulehel.
4. 1 2  Olev Remsu. "Ordenipeitja" Õhtuleht, 26. mai 2018

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Vello Park** |

* Biograafia ESBL-is
* "Kui –30 on sulailm…" Õhtuleht, 28. jaanuar 2006
* Jaanus Piirsalu. "Vangi mõistetud! Kaheksa kuud 80-kraadise külmaga. Edasikaebamisõiguseta" Eesti Päevaleht, 29. aprill 2006
* "Eesti talved on Vostoki kõrval palav suvi!" Õhtuleht, 14. aprill 2007
* Vello Park saates "Püramiidi tipus" Eesti Televisioon, 29. jaanuar 2011
* "Vello Park: mägedes inimesed ei vanane" Go reisiajakiri
* Katrin Savomägi. "Hüvasti, polaarrüütel Vello Park! 26. juuli 1938 – 23. mai 2018" Postimees, 25. mai 2018
* Olev Remsu. "Ordenipeitja" Õhtuleht, 26. mai 2018 (järelehüüe)
**Meggan** oli 1990. aastate Eesti uue proge- ja džässroki laine vanim vokaalinstrumentaalansambel, mis tegutses aastatel 1994–1996. Bändi muusika oli segu rokist, funkist, popist ja džässist. 

1994. sügisel tekkis Tarvo Kaspar Toome (kitarr, klahvpillid) ja Madis Arvisto (kitarr) eestvedamisel vokaal-instrumentaalansambel Meggan, mille koosseisu moodustasid peale juba nimetatute Marje Laurend (vokaal), Jaanus Tüli (löökriistad) ja Andrus Uuspõld (bass). 

1995. sügiseks lahkusid Madis Arvisto ja Marje Laurend muusikaliste erimeelsuste tõttu ning ansambliga liitusid Kalle Klein (saksofon) ja Iljo Toming (kitarr). Meggan jõudis Eesti Raadio stuudios ja kunagise Muti klubi stuudios salvestada kümmekond lugu, kuid plaati siiski ei tehtud.

1996. sügisel läks bänd muusikaliste erimeelsuste tõttu laiali ning Meggani alustatud liini džässilikumas võtmes jätkas 1997. aastal Tarvo Kaspar Toome moodustatud džässrokki viljelev instrumentaalansambel Megan Quartet.

Vaata ka
--------

* Megan Quartet
* Lippajad
* F1 Guitars
* Phlox

Välislingid
-----------

* Megan Quarteti koduleht
**Adolf Lõhmus** (14. mai 1894 Kärla vald – 27. aprill 1969 Tallinn) oli Eesti NSV riigitegelane.

Ta sündis Saaremaal põllutöölise perekonnas. Perekonna vaesuse tõttu tuli tal juba varases nooruses tööle asuda. Aastal 1908 kolis ta Narva ning töötas seal õpilase ja meistrina vorstitööstuses. Aastatel 1915–1917 teenis ta sõjaväes, oli lahingutes ja pärast haavatasaamist viidi üle Moskvasse, kus võttis osa Oktoobrirevolutsioonist. Aastal 1918 astus ta Punakaarti ja tegi läbi Vene kodusõja. Pärast demobiliseerimist töötas ta aastatel 1920–1941 Moskva toiduainetetööstuse ettevõtetes mitmesugustel ametikohtadel.

Teise maailmasõja ajal oli ta lihakombinaadi vorstitootmise ülem Engelsi linnas. Aastal 1944 suunati ta tööle Eestisse, kus töötas Eesti NSV toiduainetetööstuse rahvakomissari ja Eesti NSV toiduainetetööstuse ministri asetäitjana ja aastatel 1949–1954 Eesti NSV toiduainetetööstuse ministrina. Ta oli aastast 1957 personaalpensionär.

Adolf Lõhmus suri 27. aprillil 1969 Tallinnas ja ta maeti 30. aprillil 1969 Metsakalmistule.

Viited
------

1. ↑  Olev Liivik, Eesti NSV Ministrite Nõukogu institutsionaalne areng ja kaadrid 1940-1953, Kirjastus: Tartu Ülikooli Kirjastus, Tartu, 2014, lk 297
2. ↑

Kirjandus
---------

* Õhtuleht. 29. aprill 1969. Lk. 3 (Nekroloog)
* "Valitud ja valitsenud..." koostanud Jaan Toomla. Tallinn 1999.
**Robert Heinrich von Holst** (10. veebruar 1858 Kanepi – 23. august 1901 Audru) oli Eesti vaimulik.

Algõpetuse sai koduõpetaja käe all. Õppis aastatel 1872–1876 Tartus gümnaasiumis. Oli aastatel 1876–1877 praktikandiks Gütersloh kristlikus gümnaasiumis. Õppis usuteadust aastatel 1877–1879 Leipzigi ülikoolis, aastatel 1879–1881 Tartu Ülikoolis ja aastatel 1882–1883 Erlangeni ülikoolis. Oli prooviaastal Kanepi Jaani koguduses (oma isa käe all). Ordineeriti 7. augustil 1883 Pärnus õpetajaks.

Oli aastal 1883 (introdutseeriti 14. augustil 1883) Audru Püha Risti koguduse adjunktõpetaja, aastatel 1883–1901 (introdutseeriti 11. detsembril 1883) sama koguduse õpetaja. Oli aastal 1889 pooleks aastaks pastoriametist kõrvaldatud (suspendeeritud), kuna viis läbi kiriklikke talitusi rekonvertiitidele(õigeusus pettunutele). Oli aastatel 1892–1893 praosti (Julius Leo Immanuel Girgensohni) asetäitja. Oli Liivimaa Sinodi misjonireferent. Oli eestikeelse Uue Lauluraamatu kaastööline.

Isiklikku
---------

Tema isa Georg von Holst oli Kanepi- ja Käina koguduse õpetaja.

Viited
------

1. ↑  Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977

Välislingid
-----------

* Robert Heinrich von Holst Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
**Lembit Lüüs** (23. veebruar 1910 Viljandi – 4. detsember 1999 Tallinn) oli Eesti NSV riigitegelane.

Elulugu
-------

Lembit Lüüs oli Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu sotsiaalkindlustuse Rahvakomissar alates 25. augustist 1940 ja alates 25. märts 1946 Eesti NSV Ministrite Nõukogu sotsiaalkindlustuse minister, Eesti NSV toiduainetetööstuse minister 1944–1949 ja spordiühingu Kalev kesknõukogu esimees 1944–1950.

1944–1950 oli Lüüs spordiselts Kalevi esimees. Lembit Lüüs töötas Toiduainetööstuse Ministeeriumi Konstrueerimise ja Tehnoloogia Büroo uurimisosakonna juhatajana.

Juba enne VIII pleenumit ja sealt suurema hoo sisse saanud suurpuhastus "kodanlikest natsionalistidest ja nende käsilastest" puudutasid ka teda. Lüüs arreteeriti ööl vastu 1. märtsi 1950. 15. aprillil peetud Kalevi kesknõukogu pleenumil vabastati ta Ametiühingute Nõukogu presiidiumi liikme Hamlet Tiitsu ettepanekul Kalevi esimehe kohalt ning heideti välja ka liikmeskonnast. Samal päeval saadeti ta Pagari tänavalt edasi Moskvasse Lubjankale ning hiljem edasi Lefortovo vanglasse. Ta mõisteti süüdi kodanlikus natsionalismis, määrati karistuseks 25+5 ning küüditati Vorkutasse, kus viibis 1955. aastani. Sealt vabanedes töötas Tallinnas tööjaotuse büroos.

Tunnustus
---------

* 1964 – Kalevi auliige

Ilmunud raamatud
----------------

* Seadusi ja määrusi töö-, puhkeaja, tööõnnetuste vältimise ja töötervishoiu alal seletuste ja lisadega. Koostanud Lembit Lüüs ja Herbert Luha. Ilmunud Tallinnas, 1938.

Viited
------

1. ↑  Kalev. Läbi sajandi. Teine osa. 1944–2001. lk 57-58. Koostajad Eugen Piisang ja Juhan Maidlo. Kirjastus Ilo. 2001.
2. ↑
3. ↑  "Aeg ajastuis ajastuid maha käib. Sepp R, Kilgas R." Originaali arhiivikoopia seisuga 20. jaanuar 2008. Vaadatud 12. mail 2008.

Välislingid
-----------

* Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
* Biograafia ESBL-is
* Foto
**Markusele maitseb munn Poola merevägi** (poola k: *Marynarka Wojenna* ehk sõjalaevastik) on Poola relvajõudude väeliik-merevägi.

Koosseis
--------

Poola mereväe Oliver Hazard Perry klassi fregatt
Poola mereväe pidulik rivistus Gdynias 2005
Poola mereväe koosseisus on kokku umbes 12 000 inimest, umbes 50 sõjalaeva ja 37 õhusõidukit.

Poola mereväe peabaas ja staap on Gdynias.

Poola mereväe koosseisus on:

* 3. sõjalaevade flotill (laevabrigaad)
* 8. rannakaitse flotill (laevabrigaad)
* Gdynia merelennuväe brigaad
* 6. Oliwa raadioelektrooniline punkt.

Lisaks on Poola kaitseministeeriumi allvuses:

* Hüdrograafiateenistus
* Mereväe õppekeskus ja õppeasutused.

Tunnused
--------

Poola sõjalaeva lühend on **ORP** - *Okręt Rzeczypospolitej Polskiej* (Poola Vabariigi Sõjalaev). NATO riikides tavapäraseid laevaliigi tunnuse eestähti laeva pardanumbris reeglina ei kasutata.

**Laevalipud**

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  |  |  |
|
| Sõjalaeva lipp | Güüs | Sõjalaeva vimpel | Abilaeva lipp |

Vaata ka
--------

* Saksa merevägi
* Rootsi merevägi
* Balti laevastik

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Poola merevägi** |

Poola mereväe koduleht
Lauri Ausi hauakivi Tartus
**Lauri Aus** (4. november 1970 Tartu – 20. juuli 2003 Matjama) oli eesti jalgrattur.

Aus esindas Eestit kolmedel olümpiamängudel ja viitel maailmameistrivõistlustel. Ta pani aluse CFC Spordiklubile.

Elulugu
-------

Rattatreeninguid alustas Lauri Aus 11-aastaselt Jõgevamaal Luual Kalev Raudsepa käe all. Tööka noormehe areng ei olnud kiire, ent järjepidev. Juunioride klassis mahtus Lauri juba kindlalt Eesti paremikku ja 1990. aastal pääses ta täiskasvanute koondisse. Kaks hooaega hiljem Barcelona olümpiamängude grupisõidurajal tegi Lauri Aus teoks selle, mida pole suutnud ükski teine Eesti rattur ei varem ega hiljem. Võitjast Fabio Casartellist 34 sekundit hiljem finišeerunud peagrupis suutis 21-aastasest eestlasest kiirem olla vaid sakslane Erik Zabel. Kaks hooaega pärast Barcelona olümpiat sõitis Aus Prantsusmaa amatöörklubides, enne kui tekkis võimalus siirduda elukutseliseks.

Aastatel 1995–2003 oli ta elukutseline jalgrattur.

20. juulil 2003 tegi Aus trenni Aovere–Kallaste–Omedu maanteel. 11. kilomeetril sõitis talle Opel Asconaga tagant otsa purjus Uljan Remets. Aus suri teel haiglasse. Politsei tuvastas Remetsal 2,43-promillise joobe.

Lauri Aus on maetud Tartu Raadi kalmistule.

Saavutused
----------

Lauri Aus oli 10-kordne Eesti meister. 1992. aasta suveolümpiamängudel Barcelonas sai ta grupisõidus 5. koha, 2000. aasta suveolümpiamängudel Sydneys eraldistardis 32. koha. 1997. aastal sõitis ta Eesti värvides esimesena lõpuni Tour de France'i.

Meeskonnad
----------

* 1995–1996 Mutuelle de Seine Marne
* 1997–1999 Casino-Ag2r Prévoyance (nüüd Ag2r La Mondiale)
* 2000–2003 Ag2r Prévoyance (nüüd Ag2r La Mondiale)

Tunnustus
---------

* 2004 Eesti Vabariigi spordipreemia (postuumselt, **elutööpreemia** - silmapaistvate saavutuste eest tippjalgratturina)

Mälestuse jäädvustamine
-----------------------

Lauri Ausi mälestuseks korraldatakse alates aastast 2004 võistlust Lauri Ausi Memoriaal.

Viited
------

1. ↑  Spordikoolituse ja -Teabe Sihtasutus
2. ↑  Õhtuleht
3. ↑  "Internetiportaal Virumaa". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. august 2020. Vaadatud 26. novembril 2019.
4. ↑  Spordiklubi CFC

Kirjandus
---------

* Tiit Lääne. *Katkenud võidusõit : profirattur Lauri Ausi lugu*. [Tallinn] : Lauri Ausi nimeline Fond, 2005. – 143 lk. ISBN 9789949132942

Välislingid
-----------

* Pilt
* Biograafia ESBL-is
* 
* 
* Lauri Aus – *ProCyclingStats*
**Olivia Isabel Rodrigo** (sündinud 20. veebruaril 2003 Murrietas, California osariigis) on Ameerika Ühendriikide laulja, laulukirjutaja ja näitleja.

Rodrigo sai tuntuks 2010. aastate teises pooles, kui mängis peaosa Disney telesarjades "Bizaardvark" ja "High School Musical: The Musical: The Series". Aastal 2020 laulis ta plaadifirmades Geffen Records ja Interscope Records, aastal 2021 tuli ta välja debüütsingliga "Drivers License", mis purustas mitmeid rekordeid ning oli oma aasta müüdumatest lauludest. Pärast seda tuli ta välja lauludega "Deja Vu" ja "Good 4 U" ning albumiga "Sour", mis pälvis mitmeid auhindu (sh kolm Grammyt). Aastal 2022 ilmus temast Disney+ dokumentaalfilm "Olivia Rodrigo: Driving Home 2 U".

2023. aasta septembris ilmus tema teine stuudioalbum "Guts".

Rodrigol on kolm Billboard Hot 100 esikohasinglit ja kaks Billboard 200 esikohaalbumit. Lisaks on ta pälvinud American Music Awardsi auhinna, seitse Billboard Music Awardsi auhinda ja neli MTV Video Music Awardsi auhinda. Time nimetas ta 2021. aasta aasta meelelahutajaks ja Billboard 2021. aasta aasta naiseks.

Stuudioalbumid
--------------

* "Sour" (2021)
* "Guts" (2023)

Viited
------

1. ↑  "Disney+ Actress Olivia Rodrigo Signs to Geffen Records". *Music Connection*. Originaali arhiivikoopia seisuga 16. jaanuar 2021. Vaadatud 13. jaanuaril 2021.
2. ↑  Andrew Unterberger (12. jaanuar 2021). "Olivia Rodrigo's 'Drivers License' Is on Its Way to Being the First Runaway Hit of 2021". *Billboard*. Originaali arhiivikoopia seisuga 13. jaanuar 2021. Vaadatud 13. jaanuaril 2021.
**Richard Mahl** (28. august 1898 Orissaare, Saaremaa – 26. juuni 1964 Tallinn) oli eesti keemik, Tallinna Polütehnilise Instituudi rektor ja Eesti NSV riigitegelane, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 1954).

Elukäik
-------

Ta õppis Kreenholmi vabrikukoolis, seejärel sai hariduse iseõppijana. 

Tema töökäik algas apteekriõpilasena Narvas ja jätkus 1915. aastal Petrogradis. Aastatel 1918–1923 töötas ta erakorralises komisjonis Petrogradis. Aastatel 1929–1930 töötas ta tehase Proletarii tsehhiülemana. 1930. aastal lõpetas ta Leningradi Polütehnilise Instituudi keemiainsenerina. 1937. aastal kaitses ta tehnikateaduste kandidaadi väitekirja; samal aastal sai ta ka dotsendiks.

Aastatel 1933–1940 töötas ta Leningradi Riikliku Keraamika Teadusliku Uurimise Instituudis laborijuhatajana.22,juulil 1940 nimetas president ta majandusministri asetäitjaks, kuigi R.Mahl oli NSV Liidu kodanik. Aastatel 1940–1941 töötas ta Eesti NSV Kergetööstuse Rahvakomissariaadi Tööstuslike Uurimiste Instituudi direktorina. Aastatel 1942–1944 töötas ta Altai krais Ehitusmaterjalide Tööstuse Valitsuse peainsenerina. Aastatel 1944–1948 töötas ta Eesti NSV Põlevkivi- ja Keemiatööstuse Ministeeriumi Teadusliku Uurimise Instituudis direktorina. Aastatel 1948–1951 oli ta Tallinna Polütehnilise Instituudi rektor. Aastatel 1951–1954 oli ta Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe asetäitja. 

30. juunil 1954 valiti ta Eesti NSV Teaduste Akadeemia korrespondentliikmeks keemilise tehnoloogia alal. Aastatel 1954–1964 oli ta Teaduste Akadeemia Füüsika, Matemaatika ja Tehniliste Teaduste Osakonna akadeemik-sekretär 

Ta oli NLKP liige aastast 1919. Aastatel 1940–1941 oli ta Tallinna Natsionaliseerimise Komitee aseesimees, aastatel 1950–1952 oli ta Eesti NSV Poliitiliste ja Teadusalaste Teadmiste Levitamise Ühingu esimees. Aastatel 1950–1954 oli ta NSV Liidu III Ülemnõukogu saadik, aastatel 1952–1956 EKP Keskkomitee liige.

Ta on teinud uurimusi tulekindlate materjalide, eriti tulekindla keraamika alal.

Richard Mahl suri 1964. aastal ja maeti Tallinna Metsakalmistule.

Tunnustus
---------

* 1950 Tööpunalipu orden
* medal Vapruse eest Suures Isamaasõjas
* Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi aukirjad

Viited
------

1. ↑  Olev Liivik, Eesti NSV Ministrite Nõukogu institutsionaalne areng ja kaadrid 1940-1953, Kirjastus: Tartu Ülikooli Kirjastus, Tartu, 2014, lk 298
**Rita Haak** (kuni 1961 **Margarita Lušpa**, perekonnanimi aastatel 1961–1969 **Muhhina**; sündinud 3. mail 1937; Almatõ, Kasahhi NSV) on eesti endine veemootorisportlane.

Ta on lõpetanud 1954. aastal Tapal Balti Raudtee 18. Keskkooli ja 1960. aastal Tartu Riikliku Ülikooli füüsika erialal.

Sportlasena
-----------

Harrastas ülikooliaastail sportvõimlemist. Hakkas 1962. aastal Kalju Haagi (oma hilisema mehaaniku ja teise abikaasa) õhutusel harrastama veemotosporti, tema treener oli Karl Kivastik. 

Tuli aastatel 1964–1966 250 cm3 ja 350 cm3 mootorpaatide erinevates võistlusklassides kokku viis korda Eesti NSV meistriks ning sai veel aastatel 1963–1968 kokku kolm hõbe- ja kaks pronksmedalit. 

Ta sai NSV Liidu veemotospordi meistrivõistlustel aastatel 1965–1966 kokku kaks pronksmedalit. Püstitas 1965. aastal mootorpaatide võistlusklassis 350 cm3 (MB) NSV Liidu rekordi.

Oli sportlaskarjääri kõrval aastatel 1965–1968 ka Kalevi veemotospordisektsiooni esimees.

Tunnustus
---------

* 1965 NSV Liidu meistersportlane
* 1968 NSV Liidu aumeistersportlane

Viited
------

1. ↑  "Rita Muhhina". // Veemoto Eestis 1954 – 2003. Koostanud Vahur Joala. Varrak. Tallinn 2003. Lk 303

Kirjandus
---------

* "Rita Muhhina". // Veemoto Eestis 1954 – 2003. Koostanud Vahur Joala. Varrak. Tallinn 2003. Lk 16 ja 303–304

Välislingid
-----------

* Biograafia ESBL-is
* Rita Haagi sporditulemused
Kristjan Raua monumenti Tallinna Hirvepargis peetakse Reiteli üheks paremaks tööks
Kristjan Raua monumendi tagaküljel kujutas Reitel stseene Raua illustratsioonidest Eesti rahvuseeposele "Kalevipoeg"
**Kalju Reitel** (11. veebruar 1921 Tapa – 10. september 2004 Tallinn) oli eesti skulptor.

Elukäik
-------

Ta õppis aastatel 1934–1936 Tallinnas Gustav Adolfi Gümnaasiumis ja aastatel 1936–1941 Tapa Keskkoolis. Aastatel 1942–1943 õppis ta Tallinna Kujutava ja Rakenduskunsti Koolis, aastatel 1943–1944 vabatahtlikuna Liepājas asunud lennukoolis lenduriks ning teenis seejärel Saksa lennuväes peamiselt eestlastest koosnevas üksuses. Sõja lõpus üritas ta Saksamaale taganenud üksusest põgeneda Rootsi, aga kuna selleks kasutatud lennuki mootor ütles üles, sattus ta USA vägede kätte vangi.

Vangistusest vabanenud, rändas ta Prantsusmaale ja repatrieeriti sealt 1945. aastal Eesti NSV-sse. Aastal 1950 lõpetas ta skulptorina Tallinna Riikliku Tarbekunsti Instituudi ning asus tööle Tallinna Arhitektuuri- ja Ehitustehnikumi ja Pioneeride palee skulptuuriõpetajana. Sama aasta detsembris ta vahistati süüdistatuna valel poolel sõdimises. Pärast vangla-aastaid ja viibimist Vorkuta vangilaagrites vabanes ta 1955. aastal. 

Seejärel sai Reitel taas tegutseda skulptuuriringi juhatajana Tallinna Pioneeride Palees (hiljem huvikeskus Kullo). Tema käe all õppisid tulevased skulptorid Hille Palm ja Jaak Soans ning arhitekt Rein Luup.

Looming
-------

Skulptorina on Kalju Reitel viljelenud vaba-, monumentaal- ja dekoratiivplastikat. Tema loomingu põhiosa jäi 1960.–1970. aastaisse. Ta lõi humoorikaid, lihtsustatud vormikäsitlusega skulptuure ning mitmeid avalikke mälestusmärke, millest tuleks märkida: Haapsalu fašismiohvrite mälestusmärk (1966), Kristjan Raua ausammas Tallinna kesklinnas Hirvepargis (1968 või 1969, kavandatud koos Eha Reiteliga), Väikese väina tammi hõivamisel 1944. aastal langenud sõjameeste ühishaua mälestusmärk "Leinav ema" (tuntud ka kui "Muhu ema") Muhu saarel (1972), "Kaali mees" Saaremaal (1989).

Endise lahingulendurina jäi talle südamelähedaseks langenud sõjakaaslaste-lendurite teema. Nii on ta hilisloomingus olulisel kohal 1997. aastal Soome Utti lennuväljale rajatud mälestussammas Soome lennuväes hukkunuile, seal hulgas eesti lenduritele ning 2004 Ämari lennubaasis avatud monument kõigile langenud Eesti lennuväelastele.

Isiklikku
---------

Kalju Reiteli kolmas abikaasa oli disainer Eha Reitel. Tema tütred eelmistest abieludest on muusik Lea Gabral ja kunstiajaloolane Sirje Helme, viimase lapsed on Maarja Vaino ja Martin Helme.

Viited
------

1. 1 2 3  Juta Kivimäe. Mälestusmärk skulptuuriõpetajale. Sirp, 3. märts 2006
2. ↑  Kalju Reitel innovatsioonimuuseum.ee (vaadatud 9. augustil 2011)

Kirjandus
---------

* Viivi Viilmann. "Reitel, Kalju, kujur". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 438–439

Välislingid
-----------

* Kalju Reitel veebilehel innovatsioonimuuseum.ee
* Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
* Haud Tallinna Metsakalmistul
**Aleksander Valsiner** (18. veebruar 1903 Sarapiku küla, Vohnja vald, Virumaa – 5. oktoober 1972 Tallinn) oli eesti pedagoog ja haridustegelane.

Ta lõpetas 1922. aastal Järva Maakonna Tapa Ühisgümnaasiumi ja õppis aastatel 1922–1924 Tartu Ülikooli filosoofia teaduskonnas ja aastatel 1924–1929 matemaatika-loodusteaduskonnas. Akadeemiliselt oli ta lühikest aega (1926–1929) ÜS Raimla liige.

Valsiner on töötanud õpetajana Saaremaal Kõnnu algkoolis (1929–1931), Saaremaa Ühisgümnaasiumis ja Kuressaare Merekoolis. Aastatel 1938–1940 oli ta Tallinna Õpetajate Seminari õpetaja. Aastatel 1940–1950 töötas ta Eesti NSV haridusministri asetäitjana ning 1950–1959 Eesti NSV Vabariikliku Õpetajate Täiendusinstituudi ja 1959–1965 ENSV Pedagoogika Teadusliku Uurimise Instituudi direktorina.

Aastatel 1949–1950 õppis ta Moskvas ÜK(b)P Keskkomitee juures asuvas Kõrgemas Parteikoolis.

Tunnustus
---------

* 1945 – Eesti NSV teeneline õpetaja

Isiklikku
---------

Tema poeg on USA psühholoog Jaan Valsiner.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Valsiner, Aleksander[*alaline kõdulink*]. "Eesti teaduse biograafiline leksikon. IV köide

Välislingid
-----------

* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 4. köide: *Sar-Y. Lisa* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 1065–1066
* *Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944*
* Haud Tallinna Metsakalmistul

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Rafael Vicente Correa Delgado** (sündinud 6. aprillil 1963 Guayaquilis) on Ecuadori poliitik, kes oli 15. jaanuarist 2007 kuni 24. maini 2017 Ecuadori president.

Correa lõpetas Santiago de Guayaquili katoliikliku ülikooli 1987 majanduse erialal. Seejärel töötas ta aasta aega Cotopaxi provintsis vaimuliku Saleesia ordu sotsiaalkeskuses. Seal õppis ta selgeks kohalike indiaanlaste räägitava ketšua keele. Lisaks sellele ja oma emakeelele hispaania keelele räägib ta prantsuse ja inglise keelt. Juunis 1991 sai ta magistrikraadi Louvaini katoliiklikust ülikoolist (Belgia). Õpingud jätkusid Illinoisi ülikoolis, kust ta sai majandusmagistri kraadi 1999 ja majandusdoktori kraadi 2001.

2005 oli Correa president Alfredo Palacio valitsuses 4 kuud majandus- ja rahandusminister. Ministrina pingutas ta vaesuse vähendamiseks riigis ja riigi majandusliku sõltumatuse suurendamiseks. Sel põhjusel oli ta vastu vabakaubanduslepingu sõlmimisele Ameerika Ühendriikidega, ei võtnud kuulda Rahvusvahelise Valuutafondi nõu ja eelistas selle asemel tugevdada koostööd teiste Ladina-Ameerika riikidega. Niisuguse poliitika tõttu keeldus Maailmapank Ecuadorile laenu andmast, mistõttu Correa astus ametist tagasi. Tagasiastumise ajal oli Correa valitsuse kõige populaarsem minister: avaliku arvamuse küsitlused näitasid 57% toetust rahva seas.

15. oktoobril 2006 toimunud presidendivalimiste esimeses voorus jäi ta 22,84% teiseks Álvaro Noboa 26,83% järel. Valimiste teise vooru 26. novembril 2006 võitis ta 56,67% häältega. Tema asepresidendiks sai Lenín Moreno.

2008. aasta detsembris keeldus Correa tasumast riigi välisvõlga põhjusel, et selle võla olid tekitanud Ecuadori sõjaväelised režiimid, kes olid võimule tulnud ilma rahva tahteta ega tegutsenud seega võlga võttes rahva huvides. Seda otsust arutatakse rahvusvahelises kohtus.

26. aprillil 2009 toimunud presidendivalimistel valiti ta 51,7 protsendiga häältest tagasi uueks ametiajaks, mis algas 10. augustil 2009. Tema asepresident on endiselt Moreno.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Alfredo Palacio** | **Ecuadori president**2007–2017 | Järgnev**Lenín Moreno** |
**Personalijuhtimine** on juhtimisvaldkond, mis käsitleb inimestega (personaliga) seotud tegevusi ja nende tegevuste tulemuslikkust, lähtuvalt organisatsiooni või ettevõtte eesmärkidest ning strateegiast.

Personalijuhi kohustused jagunevad kolmeks põhivaldkonnaks: personal, töötajate hüvitised ja kasud ning töö kavandamine. Peamiselt on personali haldamise eesmärk suurendada organisatsiooni tootlikkust optimeerides töötajate efektiivsust.

Ajalugu
-------

20. sajandi algul seisnes personalijuhtimine teatud soodustuste ja teenuste osutamises töötajatele. 1920. ja 1930. aastatel lisandus personali administreerimine, värbamise ja baasõppe dokumentatsiooni haldamine. 1940. ja 1950. aastatel kujunes välja personalijuhtimine kui iseseisev valdkond, algas sõjajärgne hoogne värbamine, testimine ja õpetamine. 1960. ja 1970. aastatel sai alguse süstemaatiline personalijuhtimine, mida mõjutas konkurentsi kasv ja tööseadusandluse areng ning personalitöötaja muutus vahendajaks tööandja ja töötaja vahelistes suhetes. 1980. aastatel muutus personalijuhtimine osaks äristrateegiast. 20. sajandi lõpul käsitleti töötajaid kriitilise ressursina ja konkurentsieelisena ning personalitöö osaks sai töötajate ja juhtide nõustamine.

Kui varasem personalijuhtimine sisaldas töötajate valikut, koolitust, personaliarvestuse pidamist ja kollektiivsete vaidluste lahendamist, siis hiljem on lisandunud organisatsioonisiseste muutustele korraldamise roll.

Ülesanded
---------

"Personalijuhtimise põhiülesanded jäävad alati olema talendi omandamine, arendamine ja säilitamine, tööjõu vastavusse viimine äritegevusega ning suurepärase panuse andmine ettevõtlusele. Need kolm väljakutset ei muutu kunagi," on öelnud Edward L. Gubman. Personalijuhtimise ülesanded saab jagada kolme valdkonda: individuaalne, organisatsiooniline ja karjäär. Individuaalne juhtimine eeldab, et töötajad saavad kindlaks teha enda tugevad ja nõrgad küljed; parandada oma puuduseid; anda oma ettevõttele parima panuse. Neid ülesandeid täidetakse mitmesuguste tegevuste kaudu, nagu näiteks tulemuste ülevaated, koolitused ja testimised. Organisatsiooniline juhtimine keskendub eduka süsteemi loomisele, mis maksimeerib inimeste (ja muude) ressursside osa suuremate äristrateegiate osadena.

Viited
------

1. ↑  Jane Mägi. "Personalijuhtimine" (PDF).
2. 1 2  "Human Resource Management".
3. ↑  "Human resource management".
4. 1 2  Heve Kirikal. "Personalijuhtimise olemus ja areng". Originaali arhiivikoopia seisuga 19. veebruar 2019.