recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Joseph Cornelius O'Rourke. George Dawe maal.
Krahv **Joseph Cornelius O'Rourke** (vene Иосиф Корнилович Орурк; 1772 Tartu – 10. märts 1849 Vseljub, Navahrudaki maakond, Minski kubermang) oli iiri päritolu Venemaa sõjaväelane (ratsaväekindral, 1841).

Ta oli Tartu komandandi krahv Cornelius O'Rourke (1736–1800) poeg ja Riia piiskopi krahv Eduard O'Rourke (1876–1943) vanaisa. Tema venna, Võrumaa Põlva kihelkonna Saarjärve mõisniku, Viira ja Peri pandihärra, krahv Georg Moritz O'Rourke`i (1770–1818) 7 poega immatrikuleeriti 1818. aastal Liivimaa rüütelkonda (Nr.319). 

Tänapäeva Hrodna oblasti Navahrudaki rajoonis Vseljubis (Уселюб) asunud O'Rourke`de endises mõisas (Сядзіба О'Руркаў) asub nende perekonna 1837. aastal ehitatud kabel.

Võitluse eest sõjas (1806–1812) türklaste vastu püstitati talle mälestusmärk Serbias, Varvarinis.

Viited
------

1. ↑  Stefan Michael Newerkla: Das irische Geschlecht O'Reilly und seine Verbindungen zu Österreich und Russland: Von Noahs Sohn Jafet bis zum russischen Nationaldichter Puškin. In: Jasmina Grković-Major – Natalia B. Korina – Stefan Michael Newerkla – Fedor B. Poljakov – Svetlana M. Tolstaja (eds.): *Diachronie – Ethnos – Tradition: Studien zur slawischen Sprachgeschichte. Festgabe für Anna Kretschmer.* Brno: Tribun EU, 2020, lk 259-279 (Digitaalselt), siin lk 263–265 (Peatükk 3.2. Konkurentsivõimeline O'Rourke'i klann).
2. ↑  O'Rourke raamatus: "Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften", Teil 1: Livland, Bd. 1, Görlitz, 1929, lk. 638
3. ↑  Сядзібна-паркавы комплекс О*Руркаў*
4. ↑  Kaplica Hrabiego O'Rourke wybudowana 1837 r. (Капліца-пахавальня О'Руркаў у в. Уселюб 1837) foto (O'Rourke kabel, Valgevenes)
**Meta Vannas** (neiupõlvenimi **Jürgenson**, 1949–1975 **Jangolenko**; 9. jaanuar 1924 Suuremõisa, Hiiumaa – 25. november 2002 Tallinn) oli Eesti NSV riigitegelane.

Ta lõpetas 1950. aastal Kärdla Keskkooli ja 1961. aastal NLKP Kõrgema Parteikooli.

1941. aastal, Eesti NSV-s oli ta pioneerijuht Saku pioneerilaagris, Saksa okupatsiooni ajal oli ta vangis Haapsalus ja Tallinnas ning 1944–1945 Stutthofi koonduslaagris.

1947. aastal oli ta ELKNÜ Kõrgessaare Vallakomitee sekretär, 1948. aastast ELKNÜ Hiiumaa Maakonnakomitee õppiva noorsoo ja pioneeritöö osakonna juhataja ja ELKNÜ Hiiumaa Maakonnakomitee teine sekretär. NLKP liige 1949. aastast. 1952–1954 oli ta ELKNÜ Jõhvi Rajoonikomitee I sekretär, 1954–1957 Jõhvi Rajooni TSN TK esimehe asetäitja. Ta oli 1957–1960 EKP Jõhvi Rajoonikomitee III sekretär. 

1960–1969 oli Meta Jangolenko Narva Linna TSN Täitevkomitee esimees.

1969–1975 oli ta Eesti NSV teenindusminister

Meta Jangolenko oli Eesti NSV Ülemnõukogu VIII koosseisu Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe asetäitja 1967. aastast,  IX koosseisu Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe asetäitja 1975 – 25. mai 1978 ja Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe kohusetäitja 25. mai 1978 – 26. juuli 1978 ning Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe asetäitja 26. juuli 1978 – 1985. 

Ta oli EKP Keskkomitee liige 1961–1986 ning ENSV Ülemnõukogu VI, VII, VIII, IX ja X koosseisu saadik.

Ühiskondlik tegevus
-------------------

Vannas on olnud Keskerakonna juures tegutseva Sundüürnike Kogu liige ning rahvusvahelise organisatsiooni Rombergpark komitee viitsepresident.

Autasud
-------

* Lenini orden (1965)
* Tööpunalipu orden (2 tk)
* orden Austuse märk
* medal Eeskujuliku töö eest
* medal Töövapruse eest

Artiklid
--------

* Holokausti asemele massimõrvade mälestuspäev? - *Kesknädal* 09.10.2002

Teosed
------

* Tänase Eesti naised. Tallinn : Eesti Raamat, 1975
* Häirekella hüüd : [arhiividokumente koonduslaagritest]. Tallinn : Eesti Raamat, 1980
* Põhiseadus ja naised. Tallinn : Eesti Raamat, 1981

Viited
------

1. 1 2 3  Meta Villemi t. Vannas, Eesti NSV Ülemnõukogu IX koosseis = Верховный Совет ЭССР IX созыв: biograafiline lühiteatmik. EESTI RAAMAT TALLINN 1976, lk 197
2. ↑  «Мы — не прах под ногами правителя» (надпись на плакате на стоянии людей в Таллинне в 2011 году) Gazeta.ee
3. ↑  EESTI NSV ÜLEMNÕUKOGU OTSUS Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi valimise kohta. EESTI NÕUKOGUDE SOTSIALISTLIKU VABARIIGI ÜLEMNÕUKOGU JA VALITSUSE TEATAJA, 29. aprill 1967 Nr. 19 (76), Art 154

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Meta Vannas** |

* Meta Vannase foto

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Artur Vader** | **Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimees (esimehe kohusetäitja)**1978 | Järgnev**Johannes Käbin** |
Rudolph Felix Bauer
**Rudolph Felix Bauer** (ka **Rudolf Friedrich Bauer** ja **Adolf Rudolf Fredrik Bauer**; vene keeles Рудольф Феликс Бауэр, **Rodion Baur** (Bour), Родион Христианович Баур (Боур); 1667–1717) oli Holsteinist pärit sõjaväelane Peeter I teenistuses.

Rudolph Felix Bauer astus Liivimaal Rootsi tragunirügementi, läks enne Põhjasõja puhkemist Saksimaa poolele üle, sealt salakuulajana Rootsi teenistusse ja suunati rittmeistrina Otto Vellingki alluvusse Narva linna, kus ta omakorda 1700. aasta Narva lahingule eelnenud piiramise ajal Vene poolele üle läks. 

1702 osales Bauer Boriss Šeremetevi juhtimisel Hummuli lahingus ja 1708 Lesnaja lahingus.

Poltava lahingus 1709 juhtis Bauer pärast Carl Ewald von Rönne haavatasaamist Vene väe paremat tiiba.

Seejärel võitles Rudolph Felix Bauer Nils Strombergi vastu 4. juulil 1710 lõppenud Riia piiramisel ja piiras alates 12. juulist Pärnut, mis komandandi Jakob Heinrich von Schwengelmi juhtimisel kapituleerus 12. augustil. Seejärel hõivas Bauer ka Saaremaa. Pärast Tallinna edukat piiramist kirjutas Bauer 29. septembril 1710 Harku mõisas Vene poole esindajana alla Tallinna ja Rootsi garnisoni kapitulatsiooniaktile, mis lõpetas sõjategevuse Eesti aladel  ja mille järel sai temast esimene Venemaa tsaaririigi Eestimaa kubermangu kindralkuberner kuni 6. märtsini 1711.

1711. aasta teises kvartalis organiseeris ta oma vägedega noore Peterburi kaitset vürst Menšikovi käsutuses. 1712. aasta alguses suunati ta oma vägedega Pommerisse. 1713. aasta kevade lõpus vallutas Bauer Toningeni linna, seejärel strateegiliselt eriti tähtsa Stettini, mis langes sügise lõpuks. Järgmise poolteise aasta jooksul käsutas ta kõiki Poolas asuvaid Vene vägesid. 1716 saatis Peeter I Baueri Kopenhaagenisse ja Skånesse, et viia lahingutegevus üle vaenlase kodumaale. Oma viimasel eluaastal oli ratsaväekindral Bauer diviisiülem Ukrainas tollasel Venemaa keisririigi lõunapiiril.

Viited
------

1. ↑  Peter Englund: "*The Battle That Shook Europe: Poltava and the Birth of the Russian Empire*". London 1992, 288 lk. ISBN 1860648479 lk 264
2. ↑  The battle of Poltava: Rudolf (Rodion) Frederik Baur
3. ↑  "Двенадцать главных героев Полтавской битвы 27 июня 1709 г." Originaali arhiivikoopia seisuga 25. august 2009. Vaadatud 22. augustil 2009.
4. ↑  Frederik Schiern: Tysk Kultur og Rusland, 1867, lk 516
5. ↑  "Tallinna alistumine Vene vägede ees 29. septembril 1710". Originaali arhiivikoopia seisuga 25. juuni 2008. Vaadatud 22. augustil 2009.

Kirjandus
---------

* Vjatšeslav Krassikov (Вячеслав Анатольевич Красиков): *Неизвестная война Петра Великого*, Olma Media Group, 2005, ISBN 9785765441985, lk 320-326

Välislingid
-----------

* E-kataloog ESTER: Adolf Felix Baueri (1667-1717) digiteeritud kiri tundmatule, 28. veebruar 1717

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Krahv Carl Gustaf Nieroth** | **Eestimaa kindralkuberner**1710—1711 | Järgnev**Aleksandr Menšikov** |
Aleksander Lätte "Tütre tänu" Jenny Siimoni ja Elsa Avessoni esituses 1937. aastal
**Jenny Siimon** (sünninimi **Jenny Kossar**; 6. veebruar 1905 Irvala – 3. aprill 1982 Tallinn) oli eesti laulja (metsosopran) ja laulupedagoog. 

1926. aastal lõpetas Jenny Narva I Gümnaasiumi. Aastatel 1932–1934 õppis ta Tallinna Konservatooriumis Aleksander Arderi ja Aino Tamme juures laulmist. 

Aastatel 1936–1941 ja 1944–1948 töötas ta Estonia teatri ooperisolistina. Ta esines ka kontsertlauljana. 

Aastatel 1940–1976 õpetas ta konservatooriumis laulmist, 1946. aastast dotsendina. Tema õpilaste seas on olnud Teo Maiste, Mati Palm, Harald Uibo, Lehte Mark, Verner Gerretz, Liidia Panova, Enno Eesmaa, Meta Kodanipork, Georg Metssalu, Harri Vasar ja Ilmar Talvik.

Tunnustus
---------

* 1955 – Eesti NSV teeneline kunstnik

Isiklikku
---------

Tema isa oli kooliõpetaja. Jenny Kossar abiellus 1926. aastal Teodor Siimoniga. Neil sündisid tütred Aime (1927; Aime Tampere) ja Lully (1928; Lully Mölder).

Kirjandus
---------

* Heino Pedusaar. *Jenny Siimon*, Tallinn: 1983.
* Ljudmilla Issakova. *Laulukateedri õppejõudude: L. Sauli, J. Siimoni ja T. Kuusiku metoodika laulu õpetamisel, uurimisaruanne Tallinna Riiklikus Konservatooriumis, 1978.*
* Tatjana Timofejeva. *Jenny Siimoni vokaalpedagoogilise meetodi mõningaid jooni*, magistritöö Eesti Muusikaakadeemias, 2000.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Jenny Siimon** |
Vassili Sollogub (1899)
**Vassili Sollogub** (poola keeles *Wasilij Sołłogub*, vene keeles Василий Устинович (Иустинович) Соллогуб; 23. august 1848 – 1. veebruar 1917 Petrograd) oli Venemaa keisririigi sõjaväelane. 

Ta õppis Nikolai Kindralstaabi Akadeemias, osales 1877–1878 Vene-Türgi ja 1904–1905 Vene-Jaapani sõjas, ülendati 1897 kindralleitnandiks ja oli 1905. aasta revolutsiooni ajal 4. detsembrist 1905 kuni 17. oktoobrini 1906 ajutine Liivi-, Eesti- ja Kuramaa kindralkuberner. 

12. detsembril 1905 ähvardas kindralkuberner Sollogub avalikus teadaandes terved eesti vallad põhjakubermangudesse välja saata ja tuua nende asemele sisekubermangudest uued elanikud, s.o venelased.

19. detsembril 1905 andis krahv Sollogub revolutsiooniliikumise mahasurumiseks karistussalkadele välja käskkirja nr 1, milles käskis neil taastada seaduslik võim ning kasutada selleks vajaduse korral ka suurtükiväge.

22. septembri 1906 õhtul üritati teda tappa, kui Riias maja aknast visati pomm tänaval jalutanud Sollogubi suunas, kuid keegi vigastada ei saanud.

Perekond
--------

Tema isa Ustin Antonovitš Sollogub oli õuenõunik, vend Vladimir kindral ja Aleksandr staabikapten.

Vaata ka
--------

* 1905. aasta revolutsioon Eestis

Viited
------

1. ↑  Российская Императорская Армия: Соллогуб Василий Устинович
2. ↑  Лурье, Вячеслав Михайлович; Кочик, Валерий Яковлевич: ГРУ: дела и люди (Россия в лицах)]. Москва: Олма-Пресс, 2003. lk.100
3. ↑  Revolutsioon, mis äratas eestlased. 100 aastat 1905. aasta revolutsioonist, Horisont nr 1/2005
4. ↑  Czar will not grant suffrage Los Angeles Herald, 22. detsember 1905
5. ↑  Harjumaa muuseum: Mõisate põletamine 1905. aastal: Karistusoperatsioonid
6. ↑  BOMB FOR GOV. SOLLOGUB.; Thrown at Him In Riga -- No One Hurt. The New York Times, 23. september 1906, lk.7
7. ↑  sologub-family.ru: Соллогуб Василий Устинович

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Krahv Pjotr Bagration aastani 1876** | **Ajutine Liivi-, Eesti- ja Kuramaa kindralkuberner**1905–1906 | Järgnev**Parun Aleksandr Möller-Zakomelski** |
**Sõjaline keskkomisjon** (SKK, hiina keeles 中国共产党中央军事委员会) on riigikaitseorgan paralleelselt nii Hiina Kommunistlikus Parteis (HKP) kui Hiina Rahvavabariigis: **Hiina Kommunistliku Partei sõjaline keskkomisjon** (allub Hiina Kommunistliku Partei keskkomiteele) ja **Hiina Rahvavabariigi sõjaline keskkomisjon** (Ülehiinalise Rahvaesindajate Kogu alluvuses olev riigi valitsuse organ).

Riigi SKK-na teostatakse rahvavabastusarmee (RVA), relvastatud rahvapolitsei ja omakaitse juhtimist, millele peab järelevalvet Ülehiinalise Rahvaesindajate Kogu alaline komitee. Riigi SKK-d peetakse kõrgeimaks kaitsepoliitika tegemise kehaks ja selle esimees, kelle valib rahvakongress, on relvajõudude ülemjuhataja. Tegelikult toimub RVA juhtimine partei SKK-s.

Riigi ja partei komisjonid on liikmeskonnalt identsed, moodustades seega kahe erineva nime all ühe identse institutsiooni, et sobituda nii riigi- kui ka parteistruktuuri. Mõlemat komisjoni juhib praegu Xi Jinping, kes on nii Hiina Kommunistliku Partei peasekretär kui ka riigi kõrgeim juht. Praegu seitsmeliikmeline komisjon annab välja RVA-ga seotud direktiive, sealhulgas nimetab kõrgeid ohvitsere ning otsustab vägede paigutamise ja kulutuste üle. Kuigi peaaegu kõik liikmed on kindralid, on kõige olulisemad ametikohad alati olnud täidetud kõrgete parteitegelaste poolt, et tagada relvajõudude täielik lojaalsus parteile. SKK-le allub üle 6,8 miljoni võitleja.

SKK asub riigikaitseministeeriumi kompleksis (1. augusti hoones) Lääne-Pekingis.

Vaata ka
--------

* Hiina Kommunistliku Partei juht
* Sõjalise keskkomisjoni esimees (Hiina)
* Hiina Rahvavabariigi riigikaitseministeerium
* Julgeoleku keskbüroo
* 2015. aasta Hiina Rahvavabariigi sõjaväereform
**Heiti Paldrok** (14. aprill 1911 Tartu – 10. aprill 1972 Stockholm) oli eesti arst.

Heiti Paldrok oli arstiteadlase Aleksander Paldroki poeg. Ta lõpetas 1928. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Samal aastal astus ta Tartu Ülikooli agronoomiateaduskonda ja 1929 loomaarstiteaduskonda. Aastast 1931 õppis ta arstiteaduskonnas ning sai 1944. aastal meditsiinidoktori kraadi.

Aastatel 1932–1939 töötas ta Tartu Ülikooli Nahahaiguste Polikliinikus subassistendina ja 1939–1940 teadusliku assistendina. 1941–1942 töötas ta Saksamaal Rostocki Nahahaiguste Kliinikus. 1942–1944 oli ta jälle Tartus Nahahaiguste Polikliinikus assistent.

1944. aastal läks ta Rootsi, kus järgmisel aastal töötas Uppsala Ülikoolis assistendina ning 1946–1957 Karolinska Instituudi Dermatoloogia-venereoloogia Kliinikus assistendi ja arstina. 1955. aastal sai Karolinska Instituudis meditsiinidoktori kraadi. Samast aastast kuni 1972. aastani töötas ta Rootsi Riigi Bakterioloogilises Laboratooriumis haigustekitavate seente eriteadlasena.

Ta kuulus organisatsioonidesse Korporatsioon Fraternitas Estica, British Society for Mycopathology, Eesti Arstide Selts Rootsis, Soome Dermatoloogide Ühing, Svenska Dermatologförening, Svenska Dermatologiska Sällskapet.

Isiklikku
---------

Paldrok abiellus 1941. aastal, peres oli poeg ja kaks tütart.

Välislingid
-----------

* Heiti Paldrok TLÜAR väliseesti isikud
* Elulugu ja foto Korp! Fraternitas Estica veebilehel
Modest Bogdanovitš
**Modest Ivanovitš Bogdanovitš** (vene keeles *Модест Иванович Богданович*; 7. september (vkj 26. august) 1805 Sumõ, Harkovi kubermang – 6. august (vkj 26. juuli) 1882 Oranienbaum) oli Venemaa Keisririigi sõjaväelane (kindralleitnant) ja sõjaajaloolane.

Aadlisoost pärit Modest Bogdanovitš võttis 1831. aastal osa Poola kampaaniast, kus ülesnäidatud vapruse eest teda autasustati Püha Anna IV järgu ordeniga. Aastatel 1833–1835 õppis ta Keiserlikus Sõjaväeakadeemias. Seejärel jätkas sõjaväeteenistust akadeemias õppejõuna. Sai seal 1838. aastal adjunktprofessoriks. 1841. aastal anti talle alampolkovniku auaste. 1843. aastal sai akadeemia sõjaajaloo ja –strateegia kateedri professoriks. 1855. aastal ülendati kindralmajoriks, 1863. aastal määrati sõjaministri käsutusse, sai ametlikuks sõjahistoriograafiks. Aprillis 1863 anti talle kindralleitnandi auaste. 

Tema poeg Nikolai Bogdanovitš oli Venemaa keisririigi riigitegelane.

Teoseid
-------

* *История Отечественной войны 1812 года* (kolmes köites, 1859–1860)

Välislingid
-----------

 Modest Bogdanovitš – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Sild Çanakkale 1915, 2022
**Sild Çanakkale 1915** on maailma pikima sildeavaga rippsild Türgis, see on ehitatud üle Dardanellide väina. Sild on neljas[*küsitav*] Aasia ja Euroopa vahel ning kõige kiiremini läbitav – silla ületamiseks kulub kuus minutit.

Sildeava pikkus on 2023 meetrit. Seda on rohkem kui Jaapanis asuval Akashi-Kaikyō sillal, mille pikim sildeava on 1991 meetrit.

Silla ehitamist on nähtud ka osana Türgi presidendi Recep Tayyip Erdoğani suurte taristuprojektide poliitikast, mida ta on rakendanud juba peaministri ametis olemisest saati. Poliitika siht on võimendada Türgi majandust ja tuua rahva silme ette käegakatsutavaid saavutusi.

Silla ehitas Türgi ja Lõuna-Korea ettevõtete konsortsium ning projekt läks kokku maksma 2,5 miljardit eurot. Erdoğan avas silla pidulikult 18. märtsil 2022, mis langes kokku 107 aasta möödumisega Osmanite vägede merevõidust Briti ja Prantsuse vägede üle Gallipoli lahingus. Erdoğan ütles kõnes, et sild "hoiab elus Dardanellide märtrite mälestust".

Viited
------

1. 1 2  *Erdoğan avas maailma pikima rippsilla*. BNS. 2022.
Kardinpoolhaagis 13,62 m
**Kardinpoolhaagis**, ka kardinpooltreiler (ingl.k. *curtainsider; tautliner*) on tendiga suletud kerega poolhaagis, mille küljed ja lagi on peale- ja mahalaadimiseks kokkuvolditavad ette- või tahapoole. Tendist (ingl.k. *tarpaulin*) külgkardinad koos vertikaalsete tugipostide ja horisontaalsete tugedega tagavad poolhaagise külgede piisava tugevuse. Kardinpoolhaagised võimaldavad kiiret ja mugavat laadimist külgedelt ning pealt. Analoogiliselt kardinpoolhaagistega toodetakse ka kardintäishaagiseid.

Ülevaade
========

Külgkardinad (tent) on valmistatud tugevast materjalist, mille aluspõhjaks on spetsiaalne kootud kangas. Hõlpsasti avatav on ka poolhaagise lagi (katus). Kergelt libisevat katust saab avada nii ette- kui ka tahapoole. Katusematerjal laseb läbi päevavalgust, mis võimaldab teostada laadimistöid päevalgel ilma täiendava valgustuseta koormaruumis. Kardinpooltreileri külgmised tugipostid on ümbertõstetavad treileri kogu pikkuse ulatuses. Postide vahele saab kinnitada horisontaalseid, perforeeritud kinnitusavadega alumiiniumsulamist tugiprofiile, mille külge omakorda võib kinnitada kaubaaluseid pikisuunas toetavaid risttalasid. 

Kuna kardinpoolhaagisel puuduvad põrandast kõrgemale ulatuvad külgluugid, tuleb laadimisel kinnitada poolhaagise põranda ja esiseina külge suurem osa pakkeüksustest. Poolhaagise külgedel põrandapinnast allpool on profiil perforeeritud avadega koormarihma konksu kinnitamiseks. Kardintreileri kaal sõltub tellitavast lisavarustusest ja on enamasti vahemikus 4,8–5,2 t. Poohaagise põrand on kaetud niiskuskindlate, 28-30 mm paksuste immutatud vineerist elementidega. Treileri põrandaplaatide hõõrdetegur (0,6) aitab tagada teatud juhtudel kaubaaluste paigalejäämise ka ilma täiendava kinnitamiseta vaatamata autorongi liikumisest tingitud tavapärastele inertsjõududele. 

Kesk- ja Lääne-Euroopas veetakse iga päev tuhandeid poolhaagiseid raudteeplatvormidel intermodaalsete rongide koosseisus. Selleks tõstetakse pooltreilerid pukk-kraanade või suurte tõstukite abil lähtejaamas spetsiaalsetele platvormvagunitele, kus need kinnitatakse vagunil oleva sadula külge sadulatapiga. Et kaubaga täidetud poolhaagiste raamid tõstmisel läbi ei painduks, peavad need olema tugevdatud. Lisaks on veoühikutel neli tõstmiskohta, kaks kummalgi küljel. **Intermodaalne poolhaagis** (ingl.k. *intermodal semitrailer*) on spetsiaalne, tugevdatud raami ja tõstekohtadega poolhaagis, mida kasutatakse intermodaalsetel raudteevedudel. 

1. 1 2 3 4  *Transport ja transporditehnoloogiad*. 2020. ISBN 9789916960035.
Peeter Varep 1979. aastal.  
Foto: Jaan Künnap
**Peeter Varep** (3. mai 1914 Paikuse, Taali vald – 16. märts 1984 Tallinn) oli
eesti matkategelane, alpinist ja ehitusinsener.

Ta oli sõjajärgse alpinismi alusepanijaid Eestis.

Ta töötas Eesti Tööstusprojektis peakonstruktorina. Tema tuntumaid inseneritöid on Kaarsild Tartus üle Emajõe.

Haridustee
----------

Ta lõpetas 1933. aastal Pärnu Poeglaste Gümnaasiumi ja 1941. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi ehitusinsenerina.

Alpinism
--------

Ta hakkas harrastama matkamist ja alpinismi 1938. aastal.

Ta kordas 1972. aastal Eesti kõrgtõusude rekordit, tõustes Pamiiris Ismoili Somoni mäetippu (7495 m). Ta oli tollal vanim sellesse tippu jõudnu.

Ta juhtis 1960. aastal Eesti mägironijate tõusu Pamiiris seni vallutamata 6211 m kõrgusele mäetipule, mis nimetati Estonia mäetipuks.

Ta on olnud paljude matka- ja alpinismiürituste korraldaja, kohtunik, ekspeditsioonijuht, lektor, matkamise ja alpinismi propageerija.

Sillaehitus
-----------

 Peeter Varepi projekteeritud Kaarsild Tartus üle Emajõe
Ta on Tartusse aastatel 1957–1959 ehitatud raudbetoonkaarsilla projekti autor. Sildeavaga 57,4 m jalakäijate sild rajati Kivisilla kaldasammaste vundamentidele. Tarinduse poolest on sild Eesti oludes ainulaadne ja pälvis ka tähelepanu, kuid valminud rajatis erineb mõnevõrra algsest projekteerija kavandatust (kaar ja riputid on projektikohaseist massiivsemad).

Teoseid
-------

* "Alpikirka: Eesti alpinismi noorusaegadest". Tallinn: Valgus, 1993. ISBN 9785440013360

Tunnustus
---------

* 1970 Kalevi auliige
* Eesti Matkaliidu 20. sajandi Eesti 100 silmapaistvaima matkaja ja matkategelase hulgas

Isiklikku
---------

Tema vend Endel Varep oli geograaf ning tema onu oli agronoom ja riigiametnik Arved Varep (1893–1942).

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Varep, Peeter. ESBL. esbl.ee
2. ↑  Raamidest väljas. PEETER VAREP (03.05.1914-16.03.1984). reisiajakiri.gomaailm.ee
3. ↑  Hubert Matve. "Eesti sillaehitus". Tallinn: TTÜ Kirjastus, 2004. Lk 133

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Peeter Varep** |

* Raamidest väljas. PEETER VAREP (03.05.1914-16.03.1984). reisiajakiri.gomaailm.ee
**Sulo Nurmeots** (27. oktoober 1950 – 4. veebruar 2021) oli eesti ja seto kultuuri- ning omavalitsustegelane.

Ta sündis Poloda nulga Selise külas, kus elas kogu elu. Ta õppis Igrise algkoolis, lõpetas 1966. aastal Mikitamäe 8-klassilise Kooli ja aastal 1970 Väimela näidissovhoostehnikumi.

Tegevus setu kultuurielus
-------------------------

Ta laulis 30 aastat leelokooris Helmine, millest 25 aastat juhendajana. Ta on laulnud ka leelokoorides Leiko ja Kuldatsäuk ning tantsinud seto rahvatantsurühmas Hõbehall.

1999–2000 oli ta Setomaa ülemsootska ja seejärel Seto Kuningriigi kroonikogu liige (sootska). Lisaks oli ta neljateistkümnel korral Seto kuningriigi sõjaväe ülemjuhataja (*sõasuurõmb*) ja juhatas Seto kuningriigi päevadel sõjaväeparaadi.

Omavalitsus- ja poliitiline tegevus
-----------------------------------

Ta oli 1993. aastast alates Mikitamäe vallavolikogu liige, sealhulgas aastani 2003 vallavolikogu esimees. Ta oli ka Mikitamäe vallavanem aprillist 2004 kuni 2005. aasta septembrini.

Ta valiti Mikitamäe vallavolikogu liikmeks kõigil kohalike omavalitsuste volikogude valimistel 1993. aastast kuni valla liitmiseni Setomaa vallaga 2017. aastal.

Ta oli Keskerakonna liige alates maist 1997.

Tunnustus
---------

* 2019 Anne Vabarna nimeline omakultuuripreemia olulise panuse eest seto pärimuskultuuri hoidmisel

Viited
------

1. ↑
2. ↑
3. 1 2  Kroonikogo: Nurmõotsa Sulo
4. ↑  Sulo Nurmeots sai vallavanemaks. Õhtuleht, 2. aprill 2004
5. ↑  Riigi valimisteenistuse koduleht, vaadatud 8. veebruar 2021
6. ↑  Setomaal jagati välja Anne Vabarna nimelised elutööpreemiad. ERRi uudisteportaal, 16. detsember 2019
1435 mm raudtee kinnine vagun
1520 mm raudtee kinnine kaubavagun
**Kinnine vagun** (ingl.k. *boxcar)* on ilmastikumõjude eest kaitstava kauba vedamiseks mõeldud suletud raudteevagun, mida kasutatakse erinevate kaupade ja kaubagruppide (kaubaalustel kaup, toidukaubad, erinevad tarbekaubad, paberirullid jms). transportimiseks. Kinnised vagunid on ette nähtud kauba tarvis, mis on tundlikud atmosfäärimõjudele.

Ülevaade
========

Valmistatakse väga erineva ehituse, uste arvu, soojusisolatsiooniga (ta) ja kujuga kinniseid raudteevaguneid. Vagunid võivad olla varustatud ka teisaldatavate vaheseinte ja laadimist hõlbustavate mehhanismidega. 1520 mm rööpmelaiusega raudteel Balti ja SRÜ riikides kasutatakse peamiselt liugustega kinniseid vaguneid. Vagunid on neljateljelised ja enamjaolt täismetallkeredega. 

Peale- ja mahalaadimine toimub külgmiste uste kaudu. Tavalise kinnise vaguni pikkus on 14,7 m, uuemad ja laiendatud ustega vagunid on pikkusega 16,9 m. 14,7-meetrise kinnise vaguni kandejõud on 66 t, kaubaruumi maht 120 m3. Taarakaalud on kinnistel vagunitel vahemikus 22–26 t. 

Euroopa riikides toodetakse ka kinniseid vaguneid, mille katus on pehmest materjalist ja eemaldatav, laiad külguksed võimaldavad kaubale ligipääsu küljelt. On levinud ka kinnised vagunid, mille seinad ja lagi koosnevad kahest osast ning on teineteise suhtes liigutatavad. Üks vagunipool lükatakse teise peale ja korraga on pealt ning külgedelt avatud pool vagunist. 

Termotundlike kaupade vedamiseks raudteel valmistatakse ka köetavaid vaguneid. **Köetav vagun**(ingl.k. *heated wagon*) on soojustatud põhja, külgede ja laega kinnine, kütteseadmega varustatud vagun, mis on mõeldud külmakartlike kaupade (vajavad temperatuuri plusskraade) veoks. 

Raudteedel on kasutusel ka **isotermilised vagunid**. Isotermilisi ehk termosvaguneid kasutatakse kiirestiriknevate toidukaupade veoks. Vaguni kere on vooderdatud soojuskadude minimeerimiseks termoisolatsiooniga. Vaguni keresse ehk termosesse tekib madal temperatuur pealelaetud sügavkülmutatud kauba madalast temperatuurist. 

Kuna ainus külmaallikas on kaup ise ning kuna läbi termoisolatsiooni tekivad külmakaod, on isotermilise vaguni kasutamine võimalik ainult külmal ajal. Ka siis on määratud igale kaubagrupile vagunis olemise ajaline piirang. Tavaliselt lõpetatakse isotermiliste vagunite kasutamine, kui välistemperatuur tõuseb üle 100C kraadi. Isotermilise vaguni peamised tehnilised näitajad on järgmised: pikkus 22,08 m, kaubaruumi maht 126,0 m3, kandejõud 59,5 t, tühimass 33,5 t, maksimaalne lubatud kauba temperatuuri tõus ööpäevas 10C. 

          

1. 1 2 3 4 5 6 7  *Transport ja transporditehnoloogiad*. 2021. ISBN 9789916960035.
**Łoša** on jõgi Valgevenes Minski oblastis, Nemunase vasakpoolne lisajõgi. Valgevene keeles on jõe nimi Лоша, vene keeles Лоша (**Loša**).

Jõe pikkus on 42 km, valgla on 830 km². Jõe langus on 0,7 meetrit kilomeetri kohta, keskmine vooluhulk suudmes on 4,4 m³/s. Jõe laius on ülemjooksul 5–10, alamjooksul 20 meetrit.

Nimi Łoša tuleneb balti keeltest. V.N. Toporov ja O.N. Trubatšev tuletavad jõe nime leedukeelsest sõnastt lõhe (*Lašiša*). Leedu keeleteadlane A. Vanagas seda varianti ei välista, ent ta lisab veel võimalike nimetuletusvariantidena leedukeelsed sõnad *laša* (pisar) ja *lašėti* (kaevama).

Łoša algab Uzda rajoonist 174 meetri kõrguselt merepinnast, voolab algul lõunasse, läbides Łoša küla ja sealset paisjärve, pöördub seejärel läände, läbides vahepeal Kapyli rajooni, ja suubub Nemunasesse. Jõe suue asub merepinnast 157,2 meetri kõrgusel. Varem oli jõe lähe kaugemal, väidetavalt olevat Nemunas (ülemjooksul nimega Niomaniec) varem alanud Łošaga samast allikast. Suurim lisajõgi on Vynia.

Jõe org enamasti ei eristu, alamjooksul on see 500-600 meetrit lai. Jõe säng on täies ulatuses maaparandustööde käigus õgvendatud.

Viited
------

1. ↑  В.Н. Топоров, О.Н. Трубачев. Лингвистический анализ гидронимов Верхнего Поднепровья. — Москва: Изд-во АН СССР, 1962. — С. 194.
2. ↑  A. Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. — Vilnius: Mokslas, 1981. — Lk. 182.
3. ↑
4. ↑  Блакітная кніга Беларусі: энцыкл. / Рэдкал.: Н. А. Дзісько, М. М. Курловіч, Я. В. Малашэвіч і інш.; Маст. В. Г. Загародні. — Мн.: БелЭн, 1994.
**Disney+** (loe **Disney Plus**) on Ameerika Ühendriikide tasuline voogedastusteenus, mida omab ja juhib Walt Disney Company haru Direct-to-Consumer & International.

Teenuses on põhiliselt The Walt Disney Studios ja Walt Disney Television sisu, millest teenus tõstab eriliselt esile Disney Marveli, National Geographicu, Pixari, ja "Star Warsi" sisu. Originaalsisu on 201e. novembri seisuga kümme filmi ja seitse sarja. Disney omab ka tasulised voogedastusteenused ESPN+ ja Hulu, aga Disney+ keskendub põhiliselt perekesksele meelelahutusele.

Disney+ tuli välja 12. novembril 2019 Ameerika Ühendriikides, Kanadas ja Madalmaades. Nädal aega hiljem jõudis teenus ka Austraalia, Uus-Meremaa ja Puerto Riconi. 2020. aasta märtsis laienes teenus veel valitud Euroopa maadesse. Ülejäänud laienemine Euroopasse ja Lõuna-Ameerikasse plaaniti 2020. ja 2021. aastaks.

2021. aastal muutub teenus 23. veebruarist kättesaadavaks Singapuris ning selle järel plaanitakse edasist laienemist Ida-Euroopasse, Lõuna-Koreasse ja Hongkongi.

Vaata ka
--------

* Netflix

Viited
------

1. ↑  "Disney+ Grows To 86.8 Million Global Subscribers" deadline.com, 10. detsember 2020
2. ↑  Jonathan Shieber (24. august 2019). "The new Disney+ streaming service is oriented around fans and families". *TechCrunch*. Vaadatud 08.01.2020.
3. ↑  Dave Parrack (12. november 2019). "Disney+ Will Launch in Europe in March 2020". *Make Use Of*. Vaadatud 05.01.2020.
4. ↑  "Disney+ voogedastusplatvorm võib sel aastal tulla ka Eestisse" ERR kultuur, 25. jaanuar 2021
Antal Szerb *circa* 1930
Antal Szerbi haud Budapesti Fiume tänava surnuaias
**Antal Szerb** (1. mai 1901 – 27. jaanuar 1945) oli üks 20. sajandi tähelepanuväärsemaid ungari kirjanikke. Tema kuulsamate teoste hulka kuuluvad "Rändur ja kuuvalgus" (*Utas és holdvilág)*, "Pendragoni legend" *(A Pendragon-legenda)* ja "Oliver VII" *(VII. Olivér)*.

Elukäik
-------

Antal Szerb sündis 1901. aastal Budapestis. Kuigi ta oli rahvuselt juut, ristiti ta katoliiklasena, kelleks ta jäi oma elu lõpuni. 1944. aastal viidi Szerb rahvusliku päritolu tõttu Balfi koonduslaagrisse. Szerbi tuttavad pakkusid talle pääsemiseks võltsdokumente, millest Szerb keeldus, põhjenduseks tahe oma saatust rahvuskaaslastega jagada. 1945. aastal Szerb hukati.

Haridus ja karjäär
------------------

Antal Szerb õppis ungari, saksa ja hiljem inglise keelt. Ta sai doktorikraadi 1924. aastal. 

Üliõpilasena hakkas ta avaldama esseesid kirjanikest, nagu näiteks Georg Trakl, Stefan George, William Blake ja Hendrik Ibsen. Nõnda omandas ta peagi erudeeritud õpetlase maine. Kõigest 32-aastaselt valiti Szerb Ungari Kirjandusteaduse Seltsi presidendiks.

1934. aastal ilmus tema esimene romaan "Pendragoni legend". 

36-aastaselt sai Szerbist ülikooli professor.

Tõlked eesti keelde
-------------------

Eesti keelde on Antal Szerbi romaanidest tõlgitud ainult "Rändur ja kuuvalgus", mis ilmus 2016. aastal Reet Klettenbergi tõlkes.

Viited
------

1. ↑  "Antal Szerb". *Pushkin Press*. Vaadatud 23.10.2022.
2. ↑  Dalos, György (22.01.2004). "Der romantische Aussteiger". *Die Zeit*. Originaali arhiivikoopia seisuga 28.08.2021. Vaadatud 23.10.2022.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: robot: algse URL-i olek teadmata (link)
3. ↑  Antal Szerb, Reet Klettenberg (tõlge ja järelsõna). "Järelsõna". *"Rändur ja kuuvalgus"*. Verb. Lk 269.
4. ↑  "Rändur ja kuuvalgus". *Rahva Raamat*. 22.09.2016. Vaadatud 23.10.2022.
**Ivan Prokofjevitš Karpov** (1904 Peterburi kubermang Podlesje küla – oktoober 1977) oli NSV Liidu julgeolekutöötaja (auaste polkovnik), ENSV MN juures asuva Riikliku Julgeoleku Komitee juhataja 1954–1961.

Ivan Karpov sündis 1904. a Peterburi kubermangu Podlesje külas, asus NKVD kooli õppima ta 1935. aastal ja järgnevalt tegutses NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariadi operatiivtöötajana ja SARKi rajooniosakonna ülemana. Aastatel 1943-1954 oli Ivan Karpov Arhangelski oblasti riikliku julgeoleku valitsuse ülema asetäitja. Eesti NSV Ministrite Nõukogu juures asuva Riikliku Julgeoleku Komitee esimees 1954–1961, seejärel lahkus Eestist.

Viited
------

1. ↑  КАРПОВ Иван Прокофьевич, shieldandsword.mozohin.ru
2. ↑  Jaak Pihlau, EESTI LÄHIAJALOOST: KUIDAS LOODI ENSV MN JUURES ASUV RIIKLIKU JULGEOLEKU KOMITEE, AKADEEMIA, 13. AASTAKÄIK 2001 NUMBER 3, lk 460

Välislingid
-----------

* Jaak Pihlau, EESTI LÄHIAJALOOST: KUIDAS LOODI ENSV MN JUURES ASUV RIIKLIKU JULGEOLEKU KOMITEE, AKADEEMIA, 13. AASTAKÄIK 2001 NUMBER 3, lk 460

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**puudub** | **Eesti NSV Ministrite Nõukogu juures asuva riikliku julgeolekukomitee juhataja**27. märts 1954 – 19. juuni 1961 | Järgnev**August Pork** |
**Mustjala raamatukogu** on Saaremaal Saaremaa vallas asuv külaraamatukogu, mis on Saare maakonna keskraamatukogu haruraamatukogu.

Lisaks tavapärasele raamatulaenutusele ja ajakirjade ning ajalehtede kohapeal lugemise võimalusele saab kasutada ka raamatukogudevahelise laenutuse teenust (RVL), teha koopiaid, skaneerida ja printida. Raamatukogus toimib avalik internetipunkt.

Esimesed andmed Mustjala raamatukogu kohta pärinevad 1898. aastast, mil kohalikud elanikud kogusid raha, et luua raamatukogu. Algul asus raamatukogu nüüdses rahvamajas. Hiljem viidi see üle koolimajja, kust see kolis 1965. aastal külanõukogu hoonesse (endine pastoraat). Raamatukogu on asunud ka kahekorruselises kortermajas. Praegusesse asukohta, 18. sajandi lõpul ehitatud Mustjala mõisa hoonesse kolis raamatukogu 1998. aastal.

Raamatukogu töötajad
--------------------

* Valve Mänd (mai 1945 – september 1948)
* Alviine Sepp
* Marta Sosnin (september 1948 – september 1949)
* Milvi Sevostjanova (september 1949 – kevad 1952)
* Salme Varvas (1952–1954)
* Taimi Org (Kiil) (1954)
* Hugo Rebbas
* Saima Rander (Kunstimees) (1955–1960)
* Leili Viidul (1960–1961)
* Leida Kauber (1961–1978)
* Helve Vakkum (1978–1979)
* Anne Lõhmus (1979–1992)
* Ülle Krischka (1992–1993)
* Milvi Krischka (september 1993 – august 2010)

Viited
------

1. ↑  "Saare maakonna keskraamatukogu". Vaadatud 27. jaanuaril 2024.

Välislingid
-----------

* Mustjala mõis
Kuresssaare Laurentsiuse kiriku koor peale restaureerimist
Urmo Raus, Kuressaare Laurentsiuse kiriku akna kullamaaling päevavalguses
Kuressaare Laurentsiuse kiriku vaade, ukseportaal
**Kuressaare Laurentiuse kirik** on 19. sajandi esimesel poolel ehitatud kirik Kuressaares, mis võeti kasutusse 29. novembril 1836.

Sama koha peal on varem asunud kaks kirikut, millest esimene hävis Põhjasõjas ja teine põles välgulöögi tagajärjel puhkenud tulekahjus maani maha 1828. aastal.
Kirikus tegutseb Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku Kuressaare Laurentiuse kogudus.

Vaatamisväärsused
-----------------

Kirikus asub Anseküla kirikust (põlenud 1944) pärinev 14. sajandi ristimiskivi, mis on väga lähedane Gotlandi nn Frölje grupi ristimiskividele. Selle kümnetahulise kupa külgi katab kaks rida fantastilisi loomi ja olendeid, kes kehastavad kurje vaime, vaid ühel tahul on kahele käpale tõusnud kolmeks hargneva sabaga loom.

16. sajandist pärineb seinabraa, millel on kujutatud lippu hoidvat meest, ja 17. sajandist kaks kroonlühtrit: 16-haruline kotka kujutisega lühter 1635. aastast ja ratsaniku kujutisega 
kaheteistkümneharuline lühter 1634. aastast.

Kuressaare Laurentsiuse kiriku kõik aknaklaasid (valmisid aastatel 2001-2003) on kaetud kunstnik Urmo Rausi vedela kullaga maalitud abstraktsete klaasimaalingutega, mis viitavad Püha Laurentsiuse kui paavsti laekahoidja legendile. 

* 
* 
* 
*

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Kuressaare Laurentiuse kirik** |

* EELK Kuressaare Laurentiuse kiriku ajaloost ja arhitektuurist
* Kuressaare Laurentiuse kirik kultuurimälestiste riiklikus registris
* "Kirik tahab restaureerimise kiiremini lõpetada" Postimees, 29. september 2008
* Veljo Kuivjõgi: "Kuressaare Laurentiuse kirik läheb remonti" Meie Maa, 5. jaanuar 2009
* "Kuressaare kirikust leiti haruldane laemaal" Postimees, 21. jaanuar 2009
* Rita Loel: "Laurentiuse kiriku ainulaadsed laemaalid üllatavad restaureerijaid" Oma Saar, 27. jaanuar 2009
* "Kuressaare kirik pühitses sisse uued ruumid" Postimees, 29. november 2009
* Urmas Kiil: "Kirikust leiti vanad hauaplaadid" Saarte Hääl, 21. jaanuar 2012
**Kisbér** (saksa keeles  *Beer*) on linn Ungaris Komárom-Esztergomi komitaadis, Kisbéri kreisi halduskeskus.

Geograafiline asend
-------------------

Kisbér asub Slovakkia piirist 28 km kaugusel, komitaadikeskusest Tatabányast ligikaudu 29 km läänes. Linnas ristuvad maanteed M81 ja M13. Linna läbib Komárom-Székesfehérvári raudteeliin.

Ajalugu
-------

Asulat on esmamainitud 1277. aastal (*Beyr*). Kisbéri nimi (*Kysbeyr*) esineb ürikutes esimest korda 1358. aastal. 16. sajandil rüüstasid türklased Kisbéri mitu korda. 1686. aastal hävitasid Viinist taganevad Türgi väed küla uuesti ja selle elanikud põgenesid. 1853. aastal asutati Kisbéris keiserlik sõjaväe hobusekasvandus. Raudteeühenduse sai asula 1862. aastal. Hobusekasvandus suleti 1961. aastal. Kisbér sai suurkülaks 1970. aastal. Linnaõigused anti Kisbérile 1. jaanuaril 1986.

Sõpruslinnad
------------

* Saksamaa Eslohe, Saksamaa
* Slovakkia Kolárovo, Slovakkia
* Rumeenia Câmpia Turzii, Rumeenia

Viited
------

1. ↑  Múltja Kisbér város hivatalos honlapja. Vaadatud 14. aprillil 2024
**Jūra** (saksa keeles vanasti *Jura*) on jõgi Leedus, Nemunase parempoolne lisajõgi. Jõgi voolab Leedu lääneosas Žemaitijas ja Väike-Leedus. 

Jõe pikkus on 172 km ja valgla on 3994 km². Jõe lang on 0,8 meetrit kilomeetri kohta. Veerikkaim parempoolne lisajõgi on Ežeruona, veerohkeim lisajõgi aga Šešuvis.

Jūra algab Rietavase omavalitsuse territooriumil Jankaičiai külas. Jõgi voolab üldjoontes lõunasse, läbides Šilalė ja Tauragė rajoone ning Rietavase omavalitsust. Alamjooksul voolab Jūra läbi Pagėgiai omavalitsuse.

Rietavase omavalitsuse territooriumil jääb jõe kaldale Rietavase linn. Šilalė rajoonis asuvad jõe kaldal Kvėdarna alev ja Pajūrise alev. Tauragė rajoonis jääb jõe kaldale Tauragė linn, see on ka suurima elanike arvuga asula jõe ääres. Tauragės ja Balskais on jõel veehoidlad.

Jūra keskjooksul asub Pagramantise regionaalpark, kus jõe org on sügavaim ja kus selle kaldal asuvad mitmed paljandid (kõrgeim 25 meetrit). Jõe kaldal asuvad ka kümme linnamäge.

* Jūra ja Akmena ühinemispaikJūra ja Akmena ühinemispaik
* Jūra jõe keskjooksJūra jõe keskjooks
* Jūra ja Šunija ühinemispaikJūra ja Šunija ühinemispaik

Välislingid
-----------

* Jūra – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Jūra jõest
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib lauljast ja laulupedagoogist; viiuliõpetaja kohta vaata artiklit Aino Tamm (viiuliõpetaja).* |

---

**Aino Tamm** (sünninimi **Anu**; 23. detsember 1864 Kuressaare küla, Tarvastu vald, Viljandimaa, Liivimaa – 7. detsember 1945 Tallinn) oli eesti laulja (sopran) ja laulupedagoog.

Seitsmeaastaselt läks vallakooli, hiljem Tarvastu kihelkonnakooli. Peale kihelkonnakooli lõpetamist tuli tal kodutalus vanema peretütrena teha rasket talutööd, lisaks tuli ka enda veimevaka tarvis kududa, kedrata, õmmelda ja tikkida. Tal oli suur anne käsitööks, ta õpetas ja andis nõu ka teistele. Kui tema käsitöid nägi Lilli Suburg, soovitas ta neid näitusele panna. 

Aastal 1886 asus ta õppima Viljandisse Lilli Suburgi erakooli. Seal õppis ta ka laulmist. Aastatel 1886–1897 õppis ta (Miina Härma tiivustusel) Peterburis laulmist.

Täiendas end Berliinis, Milanos ja Pariisis. Kontserdilauljana (alustas 1891) tõi kontserdilavale eesti rahvalaulu ja tutvustas seda rohkeil välisesinemistel. Oli 1923–1935 Tallinna Konservatooriumi lauluõppejõud, hiljem eraõpetaja. 

Langes 7. detsembril 1945 röövmõrva ohvriks. 81-aastase Aino Tamme tapsid röövimise eesmärgil tema korteris peene nööriga kägistades "Punase Tähe" tööline, ENSV SARKi
tuletõrjevalitsuse inspektor, üks Eesti korpusest demobiliseeritu ning veel keegi neljas mees.

Isiklikku
---------

Tema õde Mari Raamot oli seltskonnategelane ja kodundusõpetaja, Naiskodukaitse ja Kodutütarde liikumise üks asutajaid; vend Jaan Tamm oli metsasarvemängija ja muusikategelane, Tallinna Konservatooriumi direktor.

Viited
------

1. ↑  DOKUMENTE METSAVENDLUSEST JA VASTUPANULIIKUMISEST EESTIS. Akadeemia nr 3 1992, lk 617

Välislingid
-----------

* "Aino Tamm – laulmisse armunud" Muusika
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Lätis ja Eestis voolavast Koiva jõest; samanimelise jõe kohta Uuralites vaata artiklit Koiva jõgi (Tšussovaja); samanimelise küla kohta vaata artiklit Koiva (Valga).* |

---

**Koiva** (läti keeles *Gauja*, liivi keeles *Koiva*, saksa keeles *Livländische Aa*) on jõgi Lätis.

See 452 km pikkune jõgi on pikim Lätis voolav jõgi (Daugavat voolab Lätis ligi 100 km vähem). Koiva lähe on linnulennult vaid 90 km kaugusel suudmest. Jõe valgla on 9800 km² suur. Koiva langus on 234 meetrit, lang on 0,52 m/km.

Koiva jõgi algab Vidzeme kõrgustikul Cēsise rajoonis. Ülemjooksul voolab ta itta, läbib mitu järve ja Jaunpiebalga asula ning jõuab Gulbene rajooni. Lejasciemsis algab keskjooks, jõgi suundub loodesse laias orus, läbib Alūksne rajooni ja Koivaliina ning 18 km voolab Eesti ja Läti piirijõena. Seejärel keerab Koiva edelasse ning voolab läbi Valka rajooni ja Strenči, Valmiera rajooni ja Valmiera (Volmari) ning jõuab tagasi Cēsise rajooni, kus läbib Jāņmuiža, Cēsise (Võnnu) ja Ligatne. Jõe alamjooks kulgeb Riia rajoonis, kus Koiva läbib Turaida ja Sigulda, Gauja küla ja Ādaži ning suubub Carnikava lähedal Liivi lahte.

Suudmes on jõgi 80–100 m lai. Jõe vooluhulk suudmes on 13,7–300, keskmiselt 70,7 m³/s.

Koiva koos lisajõgedega ning jõe valgla
Koiva suurimad lisajõed (lähtest suudme poole) on Tirza (parempoolne), Palsa (vasakpoolne) ja Mustjõgi (parempoolne), Vija (vasakpoolne), Rauna (vasakpoolne), Amata (vasakpoolne) ja Brasla (parempoolne).

Kuigi Koiva on üldiselt liivase sängiga, esineb ülem- ja keskjooksul kiviseid lõike koos kärestikega, millest suurimad asuvad Strenči linna juures. Valmieras on jõele ehitatud tehiskärestik koos veeslaalomirajaga. Jõe keskjooksul Valmierast Siguldani asub 1973 rajatud Gauja rahvuspark. Jõe kaldal paljanduvad Devoni liivakivid, moodustades Sigulda juures kuni 85 m sügava oru. Rahvuspargis on ka Turaida, Sigulda ja Krimulda linnuse varemed.

Koiva vesi on võrreldes teiste Läti jõgedega külm.

Peaaegu kogu pikkuses kasvab Koiva kaldal okaspuumets (peamiselt mänd), kuid seal asub ka kaitsealune Koiva puisniit.

Lätis sündinud maadeavastaja Aleksandrs Laime andis Gauja nime ka ühele jõele, mis Venezuelas ülalpool Angeli juga.

Tänapäeval on Koiva jõel levinud kanuusõit.

Galerii
-------

* Vaade Koiva jõele.Vaade Koiva jõele.
* Ērgļu kalju Koiva jõe kaldal on üks võimsamaid Koiva lademe paljandeidĒrgļu kalju Koiva jõe kaldal on üks võimsamaid Koiva lademe paljandeid
* JääminekJääminek
* Kevadine suurvesiKevadine suurvesi

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Koiva jõgi** |


1. ↑
**Ella Sinka** (sündinud Kuurmann, 1923–1930 Laos; 2. august 1899 – 2. juuni 1956) oli eesti arst ning eesti pagulastegelane, teadustööde ja kirjanduspublikatsioonide autor.

Sinka sündis 1899 Kaukaasias mereväeinsener Jaan Kurmani tütrena. Lõpetas Novosibirskis tütarlaste gümnaasiumi kuldaurahaga ning opteerus 1920. aastal koos perekonnaga Eestisse, kus lõpetas Tartu Ülikooli arstina. 1930. aastal abiellus Robert Sinkaga, kellega elu koos elas.

Pärast seda töötas ta Tartu Linna Emade ja Laste Nõuandlas, eriti huvitudes laste nahahaigustest, siis Tartu Ülikooli naha polikliinikus Aleksander Paldroki assistendina, uurides koos leeprat ja teisi haigusi. Samal ajal töötas ta ka Tartu Linna Naistehaiglas ning pidas 1932. aastast erapraksist dermatoloogia eriarstina Tartus. Kutsetegevuse kõrvalt oli ta tegev Tartus Kaitseliidus, Pimedate Abiandmise Seltsis, Lastekaitse Ühingus, Tuberkuloosi Vastu Võitlemise Seltsis ja Tartu Eesti Arstide Seltsis.

Sinka vanemaid tabas 1941. aastal küüditamine Siberisse, kuigi ta ise sellest saatusest pääses. 1944. aastal põgenes ta koos perekonnaga läände, peatudes põgenikuna Saksamaal, kust 1950. aastal emigreerus Ameerika Ühendriikidesse New Yorki. Emigratsioonis lootis ta Eesti peatsele vabanemisele ja võttis osa pagulaste tegevusest.

1956. aastal tõmbus Sinka seltskondlikust elust tagasi kopsuhaiguse tõttu, millele lisandunud peaaju tromboos ta surma põhjustas. Ta suri New Yorgis 2. juunil. Sinka põrm tuhastati, et saaks selle kord viia vabale kodumaale.

Viited
------

1. ↑  "Perekondlikud teated". *Päewaleht*. 20.10.1930.
2. 1 2 3  "Dr. Ella Sinka suri". *Vaba Eesti Sõna*. 07.06.1956.
**Anne mõis** oli rüütlimõis Urvaste kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Valga maakonda Otepää valda.

Anne mõis (saksa keeles *Annenhof, Koik-Annenhof*) eraldati Koigu mõisast 1799. aastal. Mõisa omanikud vahetusid tihti. XX sajandi algul kuulus mõis naabermõisa Koigu omanikule Karl von Derfeldenile ja sellest sai Koigu kõrvalmõis. Viimane omanik oli aastatel 1917−1919 Adele Sophie Friederike von Radloff (sündinud Hechel) (1857−1931).

Mõisa peahoone on hävinud. Säilinud on kolme kaaravaga ait ja tall-tõllakuur, mis paiknevad üksteise suhtes nurgi kunagise peahoone esise auringi äärtes. 1990. aastate lõpul olid neist hooneist alles vaid varemed.

Vaata ka
--------

* Annemõisa mõis

| * v
* r
Urvaste kihelkond (Antsla kihelkond) |
| --- |
| Kirik | 

* Urvaste kirik

 |
| Kirikumõis | 

* Urvaste pastoraat

 |
| Rüütlimõisad | 

* Anne mõis
* Koigu mõis
* Kärgula mõis
* Linnamäe mõis
* Sõmerpalu mõis
* Truuta mõis
* Urvaste mõis
* Uue-Antsla mõis
* Vaabina mõis
* Vana-Antsla mõis

 |
| Kõrvalmõisad | 

* Boose mõis
* Järvere mõis
* Kassi mõis
* Lilli-Anne mõis
* Mustja mõis
* Peetrimõisa mõis

 |
**Tõnis Feldmann** VR II/3 (sündinud **Dionisi Feldmann** 1935. aastast **Tõnis Vendla** 9. veebruaril (vkj 28. jaan) 1887 Vastemõisa vald – 17. oktoobril 1948 Ikla) oli Eesti sõjaväelane ja talunik.

Tõnis Feldmann sündis 1887. aastal Vastemõisa valla Rääka talu kaheksast vennast teisena. Omandas hariduse kohalikus vallakoolis. 

Võeti 1908 maakaitseväkke. Osales Vabadussõjas alates 30. detsembrist 1918 Inseneripataljoni telegraafiroodu sidekomandos. Läkitati jaanuaris 1919 Järvamaa kaitsepataljoni, mis veebruaris formeeriti 7. Jalaväepolguks, kus teenis vanemallohvitserina sidekomando veltveebli ametikohal. Võttis 7. Jalaväepolguga osa lahingutest Lõunarindel. Demobiliseeriti märtsis 1920. 

Pälvis isikliku sõjalise vapruse eest 15. septembril 1920 Vabadusristi II liigi 3. järgu, 13 000 marka ja Eesti Vabadussõja mälestusmärgi. Senine auaste nimetati juunis 1940 ümber seersandiks.

Pärast sõda asus elama Pärnumaale, kus töötas Orajõe metskonnas asjaajajana kuni 1930. aastani. Järgnenud aastatel pidas Orajõe vallas Ikla asundustalu. Orajõe valla perekonnaseisuametniku otsusega muudeti 20. augustil 1935 senine perekonnanimi Feldmann eestipärase Vendla vastu.

Oli Orajõe Põllumeeste Seltsi esimees 1937–1940 ning kuulus VRVÜ Pärnu osakonda. Viimased eluaastad veetis oma talus pimedana.

Tõnis Vendla suri 17. oktoobril 1948 Pärnumaa Orajõe valla Ikla asunduses. Maetud Treimani kalmistule.

Isiklikku
---------

Abiellus 29. oktoobril 1922 Häädemeeste apostliku õigeusu kirikus Mathilde Kalniniga (1890–1974). Lapsed: Jüri (1923–1947), Helju (1925–1990), Jaan (1927–1998). Tõnis Feldmanni noorem vend vanemleitnant Jaak Vendla oli samuti Vabadusristi kavaler.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Suure-Jaani meetrikaraamat; EAA.1976.1.500; 1883–1888
3. ↑  Maakaitseväelaste nimekiri. Vastemõisa vald; EAA.317.1.40; 1903–1916
4. ↑  "Wabaduse risti annetamine". *Postimees (1886–1944), nr. 240,*. 21. september 1920. Vaadatud 7.02.2018.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: üleliigsed kirjavahemärgid (link)
5. ↑  "Rida soodustusi uudismaa pioneeridele". *Uus Eesti Pärnu Uudised, nr. 138,*. 4. november 1936. Vaadatud 7.02.2018.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: üleliigsed kirjavahemärgid (link)

Välislingid
-----------

* Viljandi muuseumi aastaraamat 2003
* Sünnitalu foto: Rääka talu Vastemõisa vallas Viljandimaal
* Pärnu Vabaduse Risti kavaleride ühingu asutajad asutaval koosolekul 29. mail 1927
**Kalle Rõõmus** (15. september 1955 – 13. november 2020 Tallinn) oli eesti arhitekt.

Arhitektuurialase kõrghariduse omandas ta Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi (praegune Eesti Kunstiakadeemia) arhitektuuriteaduskonnas aastatel 1974–1979. Ta alustas erialast tööd arhitektina EKE Projektis (1977–1979) ning töötas seejärel 1979–1988 Kultuurimälestiste Riiklikus Projekteerimise Instituudis. 1988–1989 täiendas Kalle Rõõmus end Pariisis Beaux Artsis ja Sorbonne’i ülikoolis. Enne omanimelise büroo rajamist 1991. aastal töötas ta Soomes Perko ja Rautamäki büroos Helsingis.

Alates 1982. aastast oli Kalle Rõõmus Eesti NSV Arhitektide Liidu ja 1990. aastate algusest Eesti Arhitektide Liidu liige. 

1991. aastal asutas Rõõmus omanimelise arhitektuuribüroo ja oli surmani selle juhataja. AB Kalle Rõõmus on projekteerinud näiteks sellised hooned nagu Tartu Ülikooli Biomeedikum, Emajõe Ärikeskus, Tallinna Lennujaam, Tartu bussijaamahoone, Tartu vangla ja Hansapanga Barclay kontor Tartus.

Välislingid
-----------

* Lahkus EAL liige arhitekt Kalle Rõõmus Eesti Arhitektide Liit, 16. november 2020
* "Suri arhitekt Kalle Rõõmus" ERR kultuur, 16. november 2020