**1995. aasta Prantsusmaa presidendivalimised** toimusid kahes voorus 23. aprillil ja 7. mail.

Viimased 14 aastat president olnud sotsialist François Mitterrand oleks teoreetiliselt saanud kandideerida kolmandaks ametiajaks, kuna toona ei eksisteerinud Prantsusmaa põhiseaduses presidendi ametiaja piiranguid (need lisati alles 2008. aastal). Ta ei teinud aga seda, kuna oli juba 78-aastane ja oli kogu oma ametisoleku aja varjanud, et tal oli eesnäärmevähk, lisaks olid sotsialistidele viimase kolme aasta valimistel osaks saanud suured kaotused:

* 22. märtsil 1992 toimunud piirkondlikel valimisel õnnestus sotsialistidel võita vaid üks piirkond - Limousin, samas rohelised võitsid Nord-Pas-de-Calaisis ja kõik ülejäänud 20 piirkonda jäid parempoolse opositsiooni võimu alla (Pariisi linnapea ja endise peaminister Jacques Chiraci RPR (Kogunemine Vabariigi Eest) ning endise president Valéry Giscard d'Estaing'i UDF (Ühendus Prantsuse Demokraatia eest)).
* 21.-28. märtsil 1993 toimunud Rahvuskogu valimistel võitis RPR-UDF opositsioon kokku 84% Rahvuskogu kohtadest (485 577st) ja peaministriks sai endine rahandusminister Édouard Balladur (RPR), pannes aluse teisele vabaabielule (*cohabitation*).
* 20.-27. märtsil 1994 kohalikel valimistel võitsid RPR-UDF kokku 75 departemangu 99st.
* 12. juunil 1994 toimunud Euroopa Parlamendi valimistel võitsid RPR-UDF kokku 28 kohta 87st, PS võitis 15.

Parteid olid nõrgendanud ka mitmed skandaalid ja pettumus Mitterrandi tegevusega, ka tööpuudus oli endiselt ligi 10%, endiselt kestis 90-ndate alguse majanduslangus.

Esimene voor
------------

Teistest suuremad võimalused olid neljal kandidaadil.

Sotsialistliku Partei (PS) kandidaadiks oli endine haridusminister **Lionel Jospin**. Ta lubas taastada partei reputatsiooni, kuid tema võimalusi ei peetud headeks.

Kogunemine Vabariigi Eest (RPR) oli jagunenud kahte leeri - peaminister **Édouard Balladur** oli kaks aastat tagasi ametisse astudes lubanud partei juhile - endisele peaministrile ja Pariisi linnapeale **Jacques Chiracile** (kes oli varem kandideerinud ka 1981. ja 1988. aastal), et ei kandideeri presidendivalimistel tema vastu. Kuid mitmed parempoolsed poliitikud olid soovitanud tal kandideerida, lisaks oli ta suhteliselt populaarne - juhtides arvamisküsitluses Chiraci ligi 15-20 protsendiga, mispeale ta murdis oma lubadust ja otsustas jaanuaris siiski kandideerida. Kuid ta ei suutnud Chiraci kriitikale hästi vastata, ning märtsis hakkas Chiracile alla jääma. Lisaks kaotas ta ka palju toetajaid pealtkuulamisskandaali tõttu.

Äärmusparempoolsetest lootis **Jean-Marie Le Pen** korrata oma 1988. aasta tulemust, kui ta võitis 14.39% häältest.

Äärmusparempoolsete häältele kandideeris ka Puy du Fou teemapargi rajaja ja Maastrichti lepingu (mille valijad olid 1992. aasta rahvahääletusel napilt heaks kiitnud) vastane mõõdukam euroskeptik Philippe de Villiers. Mõlemad keskendusid peamiselt majandusteemadele.

Kommunistid eesotsas uue juhi Robert Huega püüdsid pidurdada oma allakäiku, tahtes esindada "uuendatud kommunismi". Lisaks pretendeeris äärmusvasakpoolsetele ka Arlette Laguiller. Kummalgi polnud šansse pääseda teise vooru. Rohelised eesotsas Dominique Voynet'ga võtsid selge vasakpoolse suunitluse.

Teine voor
----------

Teise vooru pääsesid Lionel Jospin ja Jacques Chirac. Chirac edestas Balladuri ligi 690 000 häälega, lisaks võitis ta Pariisis ja veel 16 departemangus Balladuri 6 vastu. Balladur andis oma toetuse Chiracile. Le Pen oli võitnud 7 departemangu ja parandas veidike oma 1988. aasta tulemust, de Villiers oma kodudepartemangu Vendée.

Teise vooru eelses teledebatis oli suuremaks vaheks presidendi ametiaja pikkus. Chirac arvas, et seitse aastat oli piisav, samas Jospin tahtis seda vähendada viiele. Ta ütles: "Valik on viis aastat minuga või seitse aastat Jacques Chiraciga, mis on väga pikk." Lõpuks vähendati ametiaega viiele aastale 2000. aastal referendumiga.

Teises voorus võitis Chirac Jospini ees 5 protsendiga. Hoolimata Jospini kaotusest näitas tema tulemus, et sotsialistid on endiselt arvestatavaks poliitiseks jõuks. Peale Chiraci võitu astus peaminister Balladur tagasi. Kuigi Chirac oli väitnud, et tema ja Balladur olid olnud "sõbrad 30 aastat", oli Balladuri otsus tema vastu kandideerida nende suhet halvendanud, tema asemel nimetas Chirac uueks peaministriks välisminister Alain Juppé ja jättis oma valitsusest kõrvale Balladuri toetajad, nagu eelarveminister Nicolas Sarkozy.

| Kandidaat | Partei | 1. voor | 2. voor |
| --- | --- | --- | --- |
| Hääli | % | Hääli | % |
| Lionel Jospin | Sotsialistlik Partei | PS | **7 097 786** | **23.30** | 14 180 644 | 47.36 |
| **Jacques Chirac** | **Kogunemine Vabariigi Eest** | **RPR** | **6 348 375** | **20.84** | **15 763 027** | **52.64** |
| Édouard Balladur | Kogunemine Vabariigi Eest | RPR | 5 658 796 | 18.58 |  |
| Jean-Marie Le Pen | Rahvusrinne | FN | 4 570 838 | 15.00 |
| Robert Hue | Prantsuse Kommunistlik Partei | PCF | 2 632 460 | 8.64 |
| Arlette Laguiller | Töölisvõitlus | LO | 1 615 552 | 5.30 |
| Philippe de Villiers | Liikumine Prantsusmaa Eest | MPF | 1 443 186 | 4.74 |
| Dominique Voynet | Rohelised | LV | 1 010 681 | 3.32 |
| Jacques Cheminade | Uue Solidaarsuse Liit | FNS | 84 959 | 0.28 |
|  |
| **Kokku** | 30 462 633 | 100 | 29 943 671 | 100 |
|  |
| Kehtivaid hääli | 30 462 633 | 97.18 | 29 943 671 | 94.03 |
| Rikutud ja tühje hääli | 883 161 | 2.82 | 1 902 148 | 5.97 |
| Osalejaid | 31 345 794 | 100.00 | 31 845 819 | 100.00 |
| Mitteosalejaid | 8 647 118 | 21.62 | 8 131 125 | 20.34 |
| Registreeritud valijaid | 39 992 912 | 78.38 | 39 976 944 | 79.66 |
|  |
| Allikas: Konstitutsioonikohus (esimese vooru tulemused, teise vooru tulemused) |