recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Grégoire Delacourt** (sündinud 26. juulil 1960 Valenciennes’is) on prantsuse kirjanik, stsenarist ja turundaja.

Delacourt sündis 1960. aastal Valenciennesis Nord–Pas-de-Calais’ piirkonnas. Ta sai põhihariduse Amiensis asuvas La Providence’i jesuiitide koolis, tegi küpsuseksamid Lille’is ning õppis Grenoble’is lühikest aega õigusteadust. 

1982. aastal hakkas ta tegutsema reklaamiäris ning 2004. aastal asutas koos abikaasa Dana Philpiga reklaamiagentuuri Quelle Belle Journée. Ta on koostööd teinud selliste ettevõtetega nagu Sephora, Folio (Éditions Gallimard), Taittinger ja Unilever.

Delacourti esimese romaan ilmus siis, kui kirjanik oli 50-aastane. 2020. aasta seisuga on tal ilmunud üheksa romaani: 

* "L’Écrivain de la famille" (2011)
* "La Liste de mes envies" (2012, eesti keeles "Minu soovide nimekiri")
* "La première chose qu’on regarde" (2013)
* "On ne voyait que le bonheur" (2014, eesti keeles "Tabamatu õnn")
* "Les Quatre saisons de l’été" (2015)
* "Danser au bord de l’abîme" (2017)
* "La Femme qui ne vieillissait pas" (2018)
* "Mon Père" (2019)
* "Un jour viendra couleur d’orange" (2020)

Tema romaani "La Liste de mes envies" põhjal tegi prantsuse filmilavastaja Didier Le Pêcheur 2014. aastal sama pealkirja kandva tragikomöödia.

Looming eesti keeles
--------------------

* "Tabamatu õnn" sarjas "Nüüdisromaan" (pr k tlk Margot Endjärv). Tallinn: Eesti Raamat, 2017. ISBN 9789949567324.
* "Minu soovide nimekiri" (pr k tlk Margot Endjärv). Tallinn: Eesti Raamat, 2017. ISBN 9789949596188.

Välislingid
-----------

* Grégoire Delacourt’i koduleht (prantsuse keeles)
**Tarn-et-Garonne** [t'arn e ga'ron] on 2. järgu haldusüksus (departemang) Prantsusmaal Oksitaania piirkonnas. Departemangule on nimi pandud Tarni ja Garonne'i jõe järgi. 

Departemang moodustati Prantsuse esimese keisririigi ajal Napoleon I keiserliku dekreediga 21. novembril 1808. 2015. aastani kuulus departemang Midi-Pyrénées' piirkonda.

Departemang jaguneb halduslikult:

| Ringkond | Rahvaarv(2010) | Pindala(km²) | Valdu |
| --- | --- | --- | --- |
| Castelsarrasin | 76 443 | 1602 | 103 |
| Montauban | 165 920 | 2117 | 92 |

Vaata ka
--------

* Tarn-et-Garonne'i departeamngu haldusüksuste loend

Viited
------

1. ↑  Populations légales 2019

Prantsusmaa departemangud

Ain **·** 
Aisne **·** 
Allier **·** 
Alpes-de-Haute-Provence **·** 
Alpes-Maritimes **·** 
Ardèche **·** 
Ardennes **·** 
Ariège **·** 
Aube **·** 
Aude **·** 
Aveyron **·** 
Bas-Rhin **·** 
Belfort **·** 
Bouches-du-Rhône **·** 
Calvados **·** 
Cantal **·** 
Charente **·** 
Charente-Maritime **·** 
Cher **·** 
Corrèze **·** 
Corse-du-Sud **·** 
Côte-d'Or **·** 
Côtes-d'Armor **·** 
Creuse **·** 
Deux-Sèvres **·** 
Dordogne **·** 
Doubs **·** 
Drôme **·** 
Essonne **·** 
Eure **·** 
Eure-et-Loir **·** 
Finistère **·** 
Gard **·** 
Gers **·** 
Gironde **·** 
Guadeloupe **·** 
Haut-Rhin **·** 
Haute-Corse **·** 
Haute-Garonne **·** 
Haute-Loire **·** 
Haute-Marne **·** 
Haute-Saône **·** 
Haute-Savoie **·** 
Haute-Vienne **·** 
Hautes-Alpes **·** 
Hautes-Pyrénées **·** 
Hauts-de-Seine **·** 
Hérault **·** 
Ille-et-Vilaine **·** 
Indre **·** 
Indre-et-Loire **·** 
Isère **·** 
Jura **·** 
Landes **·** 
Loir-et-Cher **·** 
Loire **·** 
Loire-Atlantique **·** 
Loiret **·** 
Lot **·** 
Lot-et-Garonne **·** 
Lozère **·** 
Maine-et-Loire **·** 
Manche **·** 
Marne **·** 
Martinique **·** 
Mayenne **·** 
Meurthe-et-Moselle **·** 
Meuse **·** 
Morbihan **·** 
Moselle **·** 
Mayotte **·** 
Nièvre **·** 
Nord **·** 
Oise **·** 
Orne **·** 
Pariis **·** 
Pas-de-Calais **·** 
Prantsuse Guajaana **·** 
Puy-de-Dôme **·** 
Pyrénées-Atlantiques **·** 
Pyrénées-Orientales **·** 
Réunion **·** 
Rhône **·** 
Saône-et-Loire **·** 
Sarthe **·** 
Savoia **·** 
Seine-Maritime **·** 
Seine-et-Marne **·** 
Seine-Saint-Denis **·** 
Somme **·** 
Tarn **·** 
Tarn-et-Garonne **·** 
Val-d'Oise **·** 
Val-de-Marne **·** 
Var **·** 
Vaucluse **·** 
Vendée **·** 
Vienne **·** 
Vosges **·** 
Yonne **·** 
Yvelines
German Gref (2007)
**German Gref** (vene keeles Герман Оскарович Греф; saksa keeles *Hermann Gräf*; sündinud 8. veebruaril 1964 Panfilovos Pavlodari oblastis) on Vene poliitik ja majandustegelane, päritolult volgasakslane Kasahstanist, Sberbanki president alates 2007. aasta novembrist. Ta oli Venemaa majandusarengu ja kaubandusminister 2000–2007. Ministrina edendas ta maksureformi ja algatas stabilisatsioonifondi loomise.

Ta on sündinud Kasahstani küüditatud volgasakslaste peres. Lõpetas 1990 Omski ülikooli õigusteaduskonna. 1991. aastast töötas linnaametnikuna Peterburis. 1997 valiti Peterburi asekuberneriks. 1998 asus tööle Venemaa riigivaraministri esimese asetäitjana.

German Gref on Gazpromi nõukogu liige.

Gref on teist korda abielus. Tema teine abikaasa Jana on disainer. Nende abielu sõlmiti 2004. aastal Peterhofi lossi kolmiksaalis.  2006. aastal sündis abielust tütar. Esimesest abielust on Grefil poeg, kes 2004. aastal lõpetas Moskva Riikliku Ülikooli.

Viited
------

1. ↑  Антон Свиридов. Герман Греф превратил петергофский дворец в ЗАГС. — Коммерсант, 05.05.2004.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **German Gref** |

* Foto ja CV Sberbanki lehel
Kyoga järv
**Kyoga järv** on järv Uganda keskosas.

Kyoga järve pindala on 1720 km². Ta on umbes 200 km pikk ja väga sopilise kaldajoonega. Järve valgla on 75 tuhat km². Ta asub merepinnast 914 m kõrgusel. Järve suubub Valge Niilus, mis voolab välja Victoria järvest, suubub Kyoga järve, voolab temast välja ja suubub Alberti järve. Järve kaldal asub Soroti linn.

Kyoga järvest pisut põhja pool asub Kwania järv. See on väiksem, aga sügavam kui Kyoga järv. Sellest voolab välja lühike jõgi, mis suubub Valgesse Niilusesse.

Järve keskmine sügavus on umbes 4 m, suurim 5,7 m. Vee juurdevoolu reguleerib Nalubaale hüdroelektrijaam.

Järve need piirkonnad, mille sügavus on väiksem kui 3 meetrit, on täielikult kaetud vesiroosilehtedega. Soostunud kallastel kasvavad papüürus ja vesihüatsint. Papüürusest on moodustunud ujuvad saared, mis ujuvad Kyoga alaliste saarte vahel. 

Kyoga järves elutseb 46 kalaliiki ja arvukalt krokodille.

Tugevad vihmad tõstsid aastail 1997–1998 järvevee erakordselt kõrgele. Selle tulemusena rebenesid vesiroosid, mille suuri lehti järjest ülespoole kisuti, järve põhjast lahti, nad kuhjusid äravooluavasse ja ummistasid selle, mistõttu järve veetase tõusis veelgi kõrgemale ning Kyoga ja Kwania järv ühinesid. 2002. aasta seisuga oli üle ujutatud 580 km² kaldaäärseid alasid ja see oli sundinud inimesi ümber asuma. Egiptuse valitsus eraldas Ugandale 13 miljonit USA dollarit tagastamatut abi ummistusega võitlemiseks, aga 2007. aasta seisuga oli väljavool järvest endiselt suuresti blokeeritud.
**Gerly Tinn** (sündinud 25. veebruaril 1976 Viljandis) on eesti moe- ja kostüümikunstnik ning stilist.

Haridus
-------

Gerly Tinn lõpetas 1994. aastal Tallinna 20. Keskkooli ja 2001. aastal Eesti Kunstiakadeemia moekunsti erialal. Magistrikraadi omandas ta Inglismaal, London College of Fashionis) etenduskunstide kostüümikujunduse erialal (Costume Design for Performing Arts) 2011. aastal.

Looming
-------

Alates 1998. aastast on ta teinud stilistitööd ajakirjadele Stiil, Eesti Naine, Anne jt ning telesaadetele. On teinud koostööd fotograafide Toomas Volkmanni, Madis Palmi, Herkki-Erich Merila, Mark Raidpere, Hele-Mai Alamaa, Tanel Veenre ja Kristjan Lepaga.

Ta on teinud kostüümikujundusi filmidele ja telelavastustele, näiteks mängufilmidele "Stiilipidu", "Rambikramp", teleseriaalile "Nöbinina" jt, ning teatrilavastustele, nagu Andrew Lloyd Webberi "Cats", Richard Rodgersi "Helisev muusika" ja Ingmar Bergmani "Fanny ja Alexander" Vanemuises, Tiina Brännare ja Eppu Nuotio "Marilyn" Ugalas jt.

2009. aastal toimus Rotermanni Galeriis tema isikunäitus "Must. Valges".

Ta on alates 2007. aastast Eesti Teatriliidu ja Eesti Lavastuskunstnike Liidu liige.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Tinn, Gerly. - ETBL
3. ↑  Gerly Tinni kuldaja kaunitarid. - Õhtuleht. 17. aprill 2009
4. ↑  Tinn, Gerly. - ETBL

Välislingid
-----------

* Kostüümikunstnik Gerly Tinni loomingu paremiku näitus. - Moetoimetus. - femme.ee
* SIIN ME OLEME. Gerly Tinn. - arhiiv.err.ee
**German Pekarevski** (30. november 1934 Assekejevo küla, Orenburgi oblast, Vene SFNV – 14. märts 2001 Tallinn) oli Eesti trombonist.

Elulugu
-------

1952. aastal lõpetas trombooni erialal Rimski-Korsakovi nimelise Leningradi Muusikakooli. 1963. aastal lõpetas Tallinna Riikliku Konservatooriumi. 

Aastatel 1952–1956 mängis Tallinna garnisoni puhkpilliorkestris, 1956–1958 mängis bigbändis Mickeys. Aastatel 1958–1964 mängis ta Eesti NSV Riikliku Filharmoonia Estraadiorkestris, 1964–1995 Eesti Televisiooni ja Raadio Estraadiorkestris. Ta on mänginud veel Horre Zeigeri Bigbändis ja ansamblis Synthesis ning salvestas muusikat koos ansambliga Collage ja Jaan Kumani ansambliga.

1977. aastast oli ta Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis trombooniõppejõud.

Tunnustus
---------

* 1981 – Eesti NSV teeneline kunstnik

Viited
------

1. ↑  Muusika.ee German Pekarevski
2. ↑  Eesti muusika biograafiline leksikon. Tallinn: Valgus, 1990, lk 180

Välislingid
-----------

* Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Trombonist German Pekarevski (1979)
* ERR arhiiv. Mängib German Pekarevski (1980)
* ERR arhiiv. Visiitkaart: German Pekarevski (1986)
* Haud Tallinna Metsakalmistul
**Leida Tarvas** (sündinud 19. jaanuaril 1935) on eesti sisearhitekt.

Elulugu
-------

Leida Tarvas sündis Läänemaal Hans ja Leida Reinbachi noorima tütrena ning õppis Suure-Lähtru 7-klassilises koolis, seejärel Tallinnas Arhitektuuri- ja Ehitustehnikumis arhitekti eriala. Ta on õppinud ka Tallinna Polütehnilises Instituudis kaugõppes ehitusinseneri eriala (lõpetamata) ja Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis, mille lõpetas 1966. aastal sisearhitektuuri erialal. Tarvas on Eesti Sisearhitektide Liidu liige (alates 1992) ning on olnud Eesti Kunstnike Liidu liige (alates 1975).

Leida Tarvas on töötanud eri ametikohtadel, sh ÜTKK Projekteerimise Instituudi Vabariikidevahelises Tallinna Filiaalis ja Eesti NSV Kaubandusministeeriumi projekteerimisinstituudis.

Looming
-------

Leida Tarvas on projekteerinud peamiselt toitlustusettevõtteid – restorane, kohvikuid, baare, sööklaid ja kauplusi. Tema silmapaistvamate tööde seas on Regati baar Pirital (1980), Muuga tuuliku baar, Kadrioru kohviku restoran, Kännu Kuke restoran (1980) jt.

Isiklikku
---------

Leida Tarvas oli abielus arhitekt Pärtel Tarvasega ning on tšellist Pärt Tarvase ja kirjandusteadlase Mari Tarvase ema.

Viited
------

1. ↑  Arhitektuurikroonika. Tallinn: Valgus, 1987. Lk 171.
2. ↑
3. ↑  ESL aastaraamat 1994. Lk 12.
4. ↑  ERA.R-1665.3.394
5. 1 2  "Eesti Kunstiakadeemia õppetöö "Kohviku sisustus"". Vaadatud 14.01.2020.
6. ↑  Kes on kes?: Eesti 2000. Tallinn 2000. Lk. 204.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on Märjamaa kihelkonna poolmõisast; Harju-Madise kihelkonna karjamõisa kohta vaata Männiku mõis (Harju-Madise)* |

---

**Männiku mõis** (saksa keeles *Mennik, Tannenhof*) oli poolmõis Märjamaa kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb mõis Rapla maakonda Märjamaa valda.

Männiku mõis eraldati Käände mõisast 1805. aastal ja oli 1865. aastani rüütlimõis, seejärel poolmõis,

Viited
------

1. ↑   (vaadatud 22.01.2016)
2. ↑  Märt Uustalu, Poolmõisatest ja nende omanikest Eesti- ja Liivimaal, Tallinna Ülikool

Välislingid
-----------

* Männiku mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris


Märjamaa kihelkond

**Kirik**: Märjamaa  

**Mõisad**: Haimre mõis | Kasti mõis | Kauri mõis | Kuuda mõis | Kõrvetaguse mõis | Lümandu mõis | Mõisamaa mõis | Mõraste mõis | Männiku mõis | Nõmmpere mõis | Orgita mõis | Paeküla mõis | Pargi mõis | Päädeva mõis | Sõtke mõis | Uue-Kasti mõis | Uue-Märjamaa mõis | Uuesalu mõis | Vaimõisa mõis | Valgu mõis | Vana-Märjamaa mõis
**Leif Welding-Olsen** (15. august 1895, Horten – 8. aprill 1940 Oslo fjord) oli Norra mereväeohvitser ja valvelaeva Pol III komandör. Ta oli esimene Norra poolel langenu Natsi-Saksamaa invasiooni ajal.

Surm
----

1940. aasta 8. aprillil kell 23.15 öösel kohtas Pol III kolme väiksemat Saksa alust, torpeedopaat Albatross juhtimas ja signaliseeris neile, et nad peatuksid ja identifitseeriksid ennast. Torpeedopaat Albatross lõikas kohe seepeale Norra laeval tee ära ja nõudis, et see ei kasutaks raadiot ja alistuks. Laeva komandör taipas, et sakslased ei soovi taganeda vaid plaanivad Norrat rünnata ja keeldus alistumast. Pol III pardalt lasti kiiresti mitu valgustusraketti, et hoiatada ohust rannakaitsekahurite meeskondi ja laeva meeskond mehitas relvad.

  

Sakslased mõistsid, et laev plaanib võidelda, kui nägid, et relvad on mehitatud. Pol III rammis Albatrossi ja viimane avas peale seda väikese Norra sõjalaeva pihta tule. Laeva pihta avatud tuli haavas Welding-Olsenit ja põhjustas mitu tulekahju. Meeskond jättis laeva maha, aga Welding-Olsen, kes oli verekaotusest nõrk, ei suutnud päästepaati minna ja uppus.
Guðfríður Lilja Grétarsdóttir (2009)
**Guðfríður Lilja Grétarsdóttir** (sündinud 10. jaanuaril 1972 Reykjavikis) on Islandi poliitik, malefunktsionäär ja maletaja, naiste rahvusvaheline meister (2004). 

Ta lõpetas 1992. aastal Harvardi Ülikooli magistrikraadiga ajaloos ja politoloogias ning 2000. aastal Cambridge’i Ülikooli filosoofiamagistri kraadiga. Aastatel 1994–1996 oli ta Harvardis õppejõud, 2001. aastast töötas ta Reykjavikis teadurina.

Guðfríður Lilja Grétarsdóttir oli Islandi Maleföderatsiooni president aastatel 2004–2008 ja Põhjamaade Maleföderatsiooni president 2006–2008. Aastatel 2009–2012 oli ta Alþingi liige.

Males on ta tulnud 11 korral Islandi naiste malemeistriks (1985–1988, 1990–1993, 1997, 2001, 2003) ning neljal korral osalenud Islandi naiskonna koosseisus naiste maleolümpial – 2000. ja 2002. aastal mängis esimesel ning 2004. ja 2006. aastal kolmandal laual.

Välislingid
-----------

* Guðfríður Lilja Grétarsdóttir – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Guðfríður Lilja Grétarsdóttir FIDE andmebaasis
* Guðfríður Lilja Grétarsdóttir. althingi.is
Vaade sadamale, 2006
Vaade sadamale (2021)
**Pirita sadam** on väikesadam Tallinnas Pirita linnaosa veerel Pirita jõe suudmes.

Andmed
------

Sadamavärav
Pirita sihi alumine tuletorn ja paremal olümpiaregati märk
Sadama kood on EE PIR.

Sadama geograafilised koordinaadid on 59° 28′ 6″ N, 24° 49′ 18″ E.

Sadama territoorium hõlmab 52 286 m2 maa-ala ja 128 014 m2 veeala.

Sadamas on 26 kaid üldpikkusega 1818 m. Suurim sügavus kai ääres on 4,2 m. 

Suurim võimalik laev: pikkus 50 m, laius 20 m, süvis 2,8 m.

Sadamasse sissesõitu hõlbustab siht (iseloomuliku kujuga alumise tuletorniga) ning lainetuse eest pakuvad head kaitset ümber sadama rajatud muulid. Akvatooriumi edelaosas asuvad paaditankla ja merepääste õppetaristu. Sadamas on ka piiripunkt. 

Sadamast ja jõest kirde poole jääb Tallinna suurim supelrand.

Ajalugu
-------

Tõenäoliselt oli Pirita jõesuue paatide randumispaiga ja paadisadamana kasutusel juba muinasajal. 

Pirita ja Pirita sadam õhust, 1992
1913. aastal rajati Peeter Suure sadama ehitamise käigus Pirita jõe suudme vasakule kaldale Tallinna Merelennujaam, mis tegutses 1918. aastani. 1919. aastal võeti lennujaama angaarid koost lahti, üks neist viidi Lasnamäele ja teised kaks Tartusse ning pandi seal uuesti kokku.

1930. aastate lõpul oli Eestis populaarne Artur Rinne laul "Miki merehädas", mille sõnades läheb Miki Piritalt paadi või süstaga merele.

Eesti NSV ajal asusid jõesuudmes Kalevi jahtklubi, spordilaevade katsetehas ja sõjaväe jahtklubi. 

1980. aasta suveolümpiamängudeks rajati seoses Tallinnas olümpiapurjeregati korraldamisega Pirita jõe suudmesse aastatel 1975–1980 suur ja moodne Tallinna Olümpiapurjespordikeskus, mis muinsuskaitse alla võetuna on säilinud üsna algupärasena tänaseni.

Pärast taasiseseisvumist on sadamal kaks põhivaldajat: Kalevi jahtklubi ja Pirita TOP.

Vaata ka
--------

* Tallinna Olümpiapurjespordikeskus
* Kalevi Jahtklubi sadam
* 1980. aasta suveolümpiamängude purjeregatt

Välislingid
-----------

* Pirita sadam Veeteede Ameti sadamaregistri veebis
**Lagedi raudteejaam** on raudteejaam Harjumaal Rae vallas Lagedi alevikus.

Lagedi raudteejaam asub Tallinnast 15 km kaugusel. Rong sõidab Balti jaamast Lagedile umbes 16 minutit. 

Jaamas on üks 150 m pikkune ja 550 mm kõrgune raudteedevaheline ooteplatvorm koos jalakäijate tunneliga.

Päevas peatub Lagedil umbes 29 elektrirongi liinil Tallinn–Aegviidu.
Kiir- ja ekspressrongid Lagedil ei peatu.
Piletihinnalt kuulub jaam II tsooni.

Lagedi jaamas asub 5 rööpapaari ja 18 pööret, lisaks kulgeb jaamast harutee tööstusterritooriumile ning raudtee Maardusse, millel liiguvad kaubarongid.

Ajalugu
-------

Lagedi endine jaamahoone
Lagedi raudteejaam rajati aastal 1872, seoses paar aastat varem rajatud (Paldiski–)Tallinna–Narva raudteega. 
Peatus jäi avamisel Jüri kihelkonda Lagedi mõisa maadele. 

Peale reisijate ootesaali, kassa ja ametiruumidega jaamahoone paiknes raudteejaamas ka kaubaestakaad ja kaubaait. 

Puidust ühekorruseline Lagedi jaamahoone lammutati 1998. aasta kevadel.

Seoses Muuga sadama rajamisega ehitati 1980. aastate keskel Lagedi–Maardu raudteelõik, mis on praegugi kasutusel kaubarongide otseteena Muuga sadamasse ja ka Viimsisse. Sel teel järgneb Lagedile Maardu kaubajaam. 
Samal perioodil ehitati ka läbi Lagedi teine peatee ja rajati silikaattellistest ET-post, kus asuvad tänaseni jaama juhtimisseadmed.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Lagedi jaama tehnokorraldusakt[*alaline kõdulink*]; AS Eesti Raudtee
3. ↑  Ajalugu - Lagedi alevik
4. ↑  Mehis Helme "Eesti Raudteejaamad" (Tänapäev 2003)
5. ↑  TALLINN - TAPA; Eesti Raudteeajaloo Selts

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Lagedi raudteejaam** |

* Infot jaama kohta; fotod (*vene keeles*)
* FOTO: Lagedi jaamahoone aastal 1996; Baltic Trains Picture Gallery

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Eelnev peatus** |  **Raudteepeatus idasuunalistel reisirongiliinidel** | **Järgnev peatus** |
|  Vesse |  **Lagedi** | Kulli  |
Kaart
Maantee Aruküla alevikus
**Lagedi–Aruküla–Peningi tee** (registrinumbriga 11300) on kõrvalmaantee Rae ja Raasiku vallas. Tee pikkus on 16,4 km.

Tee saab alguse Tallinna ringtee neljandal kilomeetril Soodevahe ja Ülejõe küla piiril (Rae vald) ning lõpeb Aruvalla–Jägala tee seitsmeteistkümnendal kilomeeril Tõhelgi ja Peningi küla piiril (Raasiku vald).

Tee kulgeb läbi Soodevahe, Ülejõe, Kopli, Kadaka, Kulli, Järsi, Igavere, Kalesi, Tõhelgi ja Peningi küla ning Lagedi ja Aruküla aleviku.

Tee ületab ühe silla (Kepsu sild üle Pirita jõe tee teisel kilomeetril) ja 11 truupi. Teele jääb 13 bussipeatust: Ülejõe, Lagedi, Kooli, Keskküla, Tuulevälja, Arumäe, Jüri tee, Kangla, Harju, Igavere, Ata, Kalesi ja Töhelgi tee.

Teega ristuvad teisel kilomeetril Lagedi tee ja Lagedi–Kostivere tee, üheksandal kilomeetril Jüri–Aruküla tee, kaheteistkümnendal kilomeetril Aruküla–Kostivere tee, viieteistkümnendal kilomeetril Kalesi–Tõhelgi teega.

Kuni Lagedi teeni on tee asfaltkattega, Lagedi alevikus on tee mustkattega, kuni Rae valla piirini on tee põlevkivituhkbetoonkattega. Raasiku vallas on tee kuni Jüri–Aruküla teeni asfaltkattega, edasi kuni Aruküla–Kostivere teeni mustkattega ning tee lõpuosa on põlevkivituhkbetoonkattega. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on kuni Lagedi–Kostivere teeni 3000–6000 autot ööpäevas, edasi kuni Jüri–Aruküla teeni 1000–3000 autot ööpäevas, edasi kuni Kalesi–Töhelgi teeni 3000–6000 autot ööpäevas ning tee lõpuosas 1000–3000 autot ööpäevas. Kiiruspiirangud on Lagedi alevikus (70 ja 50 km/h) ning Aruküla alevikus (70 km/h), tee 13. kilomeetril (70 km/h) ning tee lõpus (70 ja 50 km/h). Tee on valgustatud Lagedi alevikus.
"ENE" suunab siia. Teiste tähenduste kohta vaata artiklit ENE (täpsustus).
**"Eesti nõukogude entsüklopeedia"** (lühend **ENE**) on kahe eestikeelse üldentsüklopeedia pealkiri, millest esimene ilmus aastatel 1968–1976 ja teine hakkas ilmuma aastal 1985. 

Teine entsüklopeedia ilmus algul pealkirjaga "Eesti nõukogude entsüklopeedia" ning alates 1990. aastast (5. köitest) pealkirjaga "Eesti entsüklopeedia".

### "Eesti nõukogude entsüklopeedia" esimene väljaanne

Aastatel 1968–1976 ilmus Tallinna kirjastuses Valgus kaheksas köites "Eesti nõukogude entsüklopeedia", mille peatoimetaja oli Gustav Naan. Peatoimetuse liige (algul peatoimetaja asetäitja) oli ka Richard Kleis; mõningate artiklite osas võib rääkida järjepidevusest varasema Eesti Entsüklopeediaga. Gustav Naani hilisemate meenutuste kohaselt oli ENE väga (lausa "maailmarekordiliselt") populaarne.

### "Eesti nõukogude entsüklopeedia" teine väljaanne

 *Pikemalt artiklis Eesti entsüklopeedia*
Entsüklopeedia hakkas ilmuma pealkirjaga "Eesti nõukogude entsüklopeedia" 1985 ning alates 1990. aastast (5. köitest) ilmus pealkirjaga "Eesti entsüklopeedia".

Et entsüklopeedia oli kavandatud esimese "Eesti nõukogude entsüklopeedia" ajakohastatud ja täiendatud uusväljaandeks, kannavad selle esimesed neli köidet pealkirja "Eesti nõukogude entsüklopeedia" ning 1989. aastal ilmunud kaardiköide kannab pealkirja "ENE kaardid".

Kogu entsüklopeedia ilmus aastatel 1985–2006 algul kirjastuse Valgus, hiljem Eesti Entsüklopeediakirjastuse välja antud "Eesti entsüklopeediana".

Vaata ka
--------

* Entsüklopeedia
* Eesti Entsüklopeedia
* Eesti entsüklopeedia

Kirjandus
---------

* Taskukriitik. Okupatsiooni-entsüklopeedia "Eesti" köite ilmumine venis. Eesti Päevaleht, 3. veebruar 1971, nr. 9, lk. 5.
* Võltsingute ja dialektiliste uperpallide entsüklopeedia. Eesti Päevaleht, 4. aprill 1973, nr. 26, lk. 8.
* O. V. Ebapädev, sihilik, puudulik okupantide entsüklopeedia. Eesti Päevaleht, 12. mai 1973, nr. 35, lk. 6.
* Väänamiste, võltsimiste ja valede entsüklopeedia. Eesti Päevaleht, 25. august 1973, nr. 65, lk. 4.
* Leksikon on tõe väänamiseks. ENSV entsüklopeedia VI. Eesti Päevaleht, 19. veebruar 1975, nr. 14, lk. 4.
* Uus entsüklopeedia. ENE-st sai EE. Eesti Päevaleht, 25. jaanuar 1991, nr. 7, lk. 4.
* "ENE: mõtteid ja meenutusi" Gustav Naan. Postimees (1992) 2. märts, järg kuni 4. märts.

Välislingid
-----------

* FOTO | Haridus- ja teadusministeeriumi prügikonteiner oli ääreni teatmeteoseid täis
Teedevõrk Washingtonis
**Teedevõrk** on mingis piirkonnas omavahel ühendatud teed. Teedevõrku kuuluvad ka teerajatised, näiteks sillad ja viaduktid.

Teedevõrk koos raudteede võrgu, veeteede ja lennujaamadega moodustab transpordisüsteemi.

Eesti
-----

Eesti teedevõrk ja selles toimunud muutused enne Rootsi aja lõppu ei ole täpselt teada, kuna säilinud kaarte on vähe ja need ei ole eriti täpsed. Ajaloolise teedevõrgu tunnus oli eri teede kasutamine talvel ja suvel. Osa tänapäeva teelõike on juba muinasajast alates kasutuses olnud.

Eesti teedevõrgu kogupikkus oli 2012. aasta alguse seisuga 58 487 kilomeetrit, sellest 16 443 kilomeetrit riigimaanteid ning 23 647 kilomeetrit kohalikke teid. Lisaks veel era- ja metsateed. Kõige pikema teedevõrguga omavalitsus on Tallinna linn (ligi 883 km), järgneb Märjamaa vald. Kõige vähem teid on Ruhnu vallas (1,7 km). Teede kohta kogub, säilitab ja avalikustab andmeid riiklik teeregister, mida peab Maanteeamet.

Vaata ka
--------

* Eesti maanteede loend
* Üleeuroopaline teedevõrk

Viited
------

1. ↑  "Teedevõrk kujunes peamiselt kunagistele suveteedele" Järva Teataja, 29.04.2012
2. ↑  "Eesti teedevõrk sisaldab tänini muinasaegseid maanteid" Postimees, 4. august 2009
3. ↑  "Suure teedevõrguga valla juht: mis viga oleks hooldada mõnd kilomeetrit teid" eestielu.ee, 17. november 2012

Kirjandus
---------

* Tõnu Raid, "Eesti teedevõrgu kujunemine" Tallinn, Punnpaap, 2005, ISBN 9789949132287

Välislingid
-----------

* Eesti Riiklik Teeregister
* Andrus Aavik. Eesti teedevõrk ja teehoiu korraldus
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib saarest; laeva kohta vaata artiklit Sõmeri (aurik).* |

---

**Sõmeri** on asustamata laid Väinameres. Maakerke järel on saar liitunud Liialaiuga. Asub Matsalu rahvuspargi Väinamere saarte sihtkaitsevööndis ja jääb Haapsalu linna Põgari-Sassi küla territooriumile.

Sõmeri pindala on 41,3 hektarit. Suurim kõrgus ulatub üle 5 meetri merepinnast.

Asukoht
-------

Kagus asuvad teised suuremad ümbruskonna laiud, Liialaid ja Tauksi. Põhja pool on Kuivarahu, idas Podurahu, lõunas Hanemaa ja läänes Väike-Härjamaa ning Suur-Härjamaa.

Loodus
------

Loodus sarnaneb Liialaiuga.

Sõmeril peatuvad ja pesitsevad veelinnud.

Ajalugu
-------

Sõmerit on esimest korda mainitud 1591 (*Semmernholm*). Kaartidel on kasutatud ka nimekujusid *Sommerö* ja *Sjémalbacken*.

Kirjandus
---------

* *Matsalu laiud, luhad ja linnud*. Tallinn, 1962.
* Paakspuu, T. *Sõmeri, Liia ja Tauksi saarte ajaloolisest maakasutusest ja taimkatte muutumisest.* Loodusevaatlusi 1997-1999: 20-75.

Välislingid
-----------

* Sõmeri Eesti looduse infosüsteemis
**Sõltumatud Kreeklased** (kreeka k. *Anexartiti Ellines*; lühend: ANEL; Ανεξάρτητοι Έλληνες, lühend ΑΝΕΛ) on parempoolne kokkuhoiupoliitikat ja kärpeid vastustav partei Kreekas. Sõltumatud Kreeklased asutati 24. veebruaril 2012 paremtsentristliku Uue Demokraatia (ND) partei endise rahvaesindaja Panos Kammenose poolt. Parteid on iseloomustatud rahvuskonservatiivse, populistliku või ka natsionalistlikuna.

Kammenos heideti NDst välja Loukas Papadimose koalitsioonivalitsuse vastu hääletamise eest usaldushääletusel. Asutamisdeklaratsioon avaldati 11. märtsil.

Parteisse astus 10 endist ND liiget, nimelt Elena Kountouras, Christos Zois, Kostas Markopoulos, Dimitris Stamatis, Spyros Galinos, Mika Iatridou, Maria Kollia-Tsarouha, Panagiotis Melas ja Mihalis Giannakis

Väike PASOKist lahkulöönud vasakpoolne memorandumivastane partei Ülekreekaline Kodanike Sõjavanker (Πανελλήνιο Άρμα Πολιτών) sõlmis  17. aprillil 2012 valimiskoostöö lepingu Sõltumatute Kreeklastega.

ANEL pooldab kriisi eest vastutavate ministrite, parlamendiliikmete ja ametnike puutumatuse kaotamist ja nende karistamist. Rõhutab rahvusliku suveräänsuse kaitsmist, mida ohustavat "illegaalsed" memorandumid. Samuti nõutakse Saksamaalt reparatsioone II maailmasõja eest.

2012. aasta juuni parlamendivalimistel võitis ANEL 20 mandaati, sealhulgas 2 Ülekreekalise Kodanike Sõjavankri liiget.

Parlamendivalimiste tulemused
-----------------------------

| Aasta |  % | Mandaate | Hääli | Partei liider |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012. aasta mai parlamendivalimised | 10,60 | 33 | 670.957 | Panos Kammenos |
| 2012. aasta juuni parlamendivalimised | 7,51 | 20 | 462.456 | Panos Kammenos |
|
| Allikad:
*Kreeka siseministeerium* |

Viited
------

1. ↑  "Ousted New Democracy MP starts own party", *Ekathimerini*, 24. veebruar 2012
2. 1 2  "Kammenos introduces Independent Greeks", *Athens News*, 11. märts 2012, originaali arhiivikoopia seisuga 14. märts 2012, vaadatud 11. aprillil 2013
3. ↑  "Ten former ND MPs move with Kammenos", *Capital*, 14. märts 2012
4. ↑
5. ↑  "Ametlik valimistulemus, 2012". |vaadatud=2013-04-11 |arhiivimisaeg=2012-06-19 |arhiivimisurl= |url-olek=ei tööta }}

Lingid
------

* ANELi veebisait
* Spyros Sofos Protest kokkuhoiu vastu
Sõmerpalu mõisa härrastemaja
**Sõmerpalu mõis** (saksa keeles *Sommerpahlen*) oli rüütlimõis Urvaste kihelkonnas Võrumaal. 

Enne mõisa moodustamist oli seal Sõmerpalu vasallilinnus. Linnus hävis Liivi sõjas.

Ajalugu
-------

1631. aastal sai Sõmerpalu omanikuks Tallinna kodanik ja kaupmees Hans Ohm (1597–1664), kellele Rootsi kuningas Gustav II Adolf andis 1631. aastal Sõmerpalu mõisa Liivimaal (Antsla kihelkonnas) ja Pruuna mõisa Eestimaal. Hans Oom oli Urvaste koguduse üks agaramaid liikmeid ja kirikueestseisja ning 1640. aastal ehitas ta Võhandu jõele tammi ja viljaveski. 1644. aastal avaldas Urvaste pastor Johann Gutslaff Hans Ohmi kulul raamatu "Lühike teade ja õpetus vääralt pühaks peetud Võhandu jõest Liivimaal", raamatu Eestis teadaolevalt ainueksemplari säilitatakse Tallinna Linnaarhiivis. Hans Ohm müüs 1652. aastal mõisa Diedrich Müllerile (Müller). 

Sõmerpalu mõisa omanik Moeller müüs 1900. aastal Liivimaa rüütelkonna asundamiskomisjonile oma neli karjamõisat, mis tükeldati ja asustati Lõuna-Venemaalt Volõõniast toodud sakslastega. Alates 1912. aastast müüs Sõmerpalu mõisa omanik Peetrimõisa, Annõmõisa, Mustja ja Lilli karjamõisa maadest moodustatud 26 talu saksa asunikele. Hilisemas Sõmerpalu vallas asus suurem sakslaste asula Eestis, kus sakslased elasid talupidajatena. Heimtalis oli umbes 35 saksa talu ligi 200 elanikuga, 20 km eemal on Viira asundus 8 saksa taluga ning ka saksa asundus Peetrimõisas. Sõmerpalu sakslased kolisid ka Saksamaale 1939. aastal. Maha jäi umbes 73 perekonnast ainult 3, need on kõik segaabielus perekonnad, kusjuures meespooleks on eestlane.

Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Friedrich von Möller.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Karaski, Varbuse ja Sõmerpalu mõis - 1379 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis (vaadatud 19.11.2015)
2. ↑  Sõmerpalu mõis (Urvaste khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
3. ↑  Dictionary of Estonian Place names, Heimtali, www.eki.ee, (vaadataud 03.01.2022)
4. ↑  Sõmerpalu sakslaste lahkumisdraama, Postimees (1886-1944), nr. 297, 3 november 1939
5. ↑  Sõmerpalu kolonistid lahkumas, Postimees (1886-1944), nr. 278, 15 oktoober 1939
6. ↑  Wõrumaalt lahkus 400 sakslast, Postimees (1886-1944), nr. 296, 2 november 1939

Välislingid
-----------

* Karaski, Varbuse ja Sõmerpalu mõis - 1379 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Sõmerpalu mõis** |

| * v
* r
Urvaste kihelkond (Antsla kihelkond) |
| --- |
| Kirik | 

* Urvaste kirik

 |
| Kirikumõis | 

* Urvaste pastoraat

 |
| Rüütlimõisad | 

* Anne mõis
* Koigu mõis
* Kärgula mõis
* Linnamäe mõis
* Sõmerpalu mõis
* Truuta mõis
* Urvaste mõis
* Uue-Antsla mõis
* Vaabina mõis
* Vana-Antsla mõis

 |
| Kõrvalmõisad | 

* Boose mõis
* Järvere mõis
* Kassi mõis
* Lilli-Anne mõis
* Mustja mõis
* Peetrimõisa mõis

 |
**AS Teede Tehnokeskus** on Eesti riiklik ettevõte, mis annab insener-tehnilisi konsultatsioone ja teeb asjakohaseid uuringuid.

Tehnokeskuse tegutsemine iseseisva uurimisasutusena algas 1. aprillil 1964, kui Autotranspordi ja Maanteede Ministeeriumi Projekteerimise-Uurimise Kontorist eraldatud üksused moodustasid **Teedeehituse Kesklaboratooriumi**. Ümberkorralduste käigus ühinesid projekteerijad Eesti Maanteeprojektiks, teedelaborist moodustati **Maanteeameti Tehnokeskus**. 1994 liideti Eesti Maanteeprojekt uuesti Maanteeameti Tehnokeskusega. Pärast mitut tehnokeskuse reorganiseerimist moodustati 7. augustil 2000 **AS Teede Tehnokeskus**.

2003 liideti Tehnokeskusega asutus EhitusTEST.

Tehnokeskus annab iga aasta välja auhinna "Tasane tee".

Teede Tehnokeskuse projektijuht on Romet Raun.

Tasane tee
----------

* 2022: Rakvere-Rannapungerja maanteelõik (Verston OÜ)

Viited
------

1. ↑   (vaadatud 25.06.2017)
2. 1 2   (vaadatud 25.06.2017)
3. 1 2  "Selgusid eelmisel aastal kõige siledamad ehitatud teed". *Ehitusuudised*. 5. jaanuar 2022. Vaadatud 5. jaanuaril 2022.

Välislingid
-----------

* Tehnokeskuse koduleht
Aafrika mandri lõunatipp
Aafrika mandri lõunatipp
Atlandi ja India ookeani piirimärk
Nõelaneeme tuletorn
Nõelaneeme tuletorn
Tõus Nõelaneeme tuletorni ülemisele platvormile
Panoraamvaade Nõelaneeme tuletornist. Pildil on L'Agulhas ja Nõelaneem.
**Nõelaneem** (ka **Agulhase neem**; afrikaani keeles **Kaap Agulhas**, inglise keeles **Cape Agulhas**) on Aafrika mandri lõunapoolseim punkt. See asub Lõuna-Aafrika Vabariigi territooriumil Lääne-Kapimaal Overbergi ringkonnas Nõelaneeme vallas Nõelaneeme rahvuspargi territooriumil 170 km Kaplinnast kagus. See on India ookeani ja Atlandi ookeani vaheline ametlik piiripunkt. Ookeanide piiriks peab IHO tinglikult 20. meridiaani, mis läbib Nõelaneeme.. Neeme geograafilised koordinaadid on 34° 50′ 0″ S, 20° 0′ 9″ E
.

Nõelaneem arvatakse mõnikord kolme suure neeme hulka. 

Neeme lähedal on L'Agulhase asula, mille lõunaotsas on Lõunaneeme tuletorn. 

Neeme üldkõrgus on 140 m.

Meri
----

Mandrilava ulatub neemest 250 km lõuna poole. Neeme ümbruse veed on kalarikkamate seas Lõuna-Aafrika rannikul.

Nõelaneemest lõuna pool pöördub Nõelaneeme hoovus, mis voolab piki Aafrika idarannikut lõuna poole, India ookeani tagasi. Sealjuures eralduvad suured ookeanikeerised (Nõelaneeme rõngad), mis jõuavad Lõuna-Atlandi ookeani, viies sinna kaasa tohutu palju soojust ja soola. See on üks tähtsamaid elemente termohaliinses tsirkulatsioonis.

Avastamislugu, nimi ja ajalugu
------------------------------

Nõelaneemeni jõudis esimese eurooplasena 1488 Bartolomeu Dias. 

Neeme portugalikeelne nimi *Cabo das Agulhas* tähendab 'Nõelte neem'. Arvatakse, et portugali meresõitjad andsid talle selle nime arvukate kaljude ja karide tõttu. Ei hoovuste kokkusaamine tekitab sageli kõrgeid laineid; Nõelaneeme ümbrust peetakse lainete ja karide tõttu väga ohtlikuks. Teise oletuse järgi näitas kompassinõel seal 1500. aasta paiku seal täpselt geograafilise põhjapooluse suunas (magnetiline deklinatsioon oli seal täpselt 0°).

Nõelaneeme järgi on nime saanud muu hulgas soe Nõelaneeme hoovus, mida esimesena kirjeldas Vasco da Gama oma India-reisil 1497–1498. 

Traditsioonilisel klipriteel oli Nõelaneeme ümbrus kõige ohtlikum paik.

Märkused
--------

1. ↑  Ekslikult peetakse Aafrika mandri lõunapoolseimaks punktiks sageli Hea Lootuse neeme.
2. ↑  Nõelaneeme valla koduleht
3. ↑  Limits of Oceans and Seas, 3rd edition (pdf)
4. ↑  Ookeanide tegelik piir on Nõelaneeme hoovuse ja Benguela hoovuse kokkusaamispunkt, mis olenevalt aastaajast liigub Nõelaneeme ja Kapi neeme vahel.
5. ↑  Patricia Seed. Discovery of the Coincidence of Magnetic and True North

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikisõnastiku artikkel: **Nõelaneem** |

* Nõelaneeme rahvuspargi koduleht
**Eesti näitekirjandus** on eesti keeles või Eestis kirjutatud näitekirjandus.

Näitekirjanduse sünnist 1925. aastani
-------------------------------------

Esimesed eestikeelsed näitemängud etendati Pärnus Johann Heinrich Rosenplänteri eestvõtmisel 1816. aastal. Etenduseks oli "Talgus" "*lustmäng I vaatuses von Kotzebue ja von Knorringi poolt saksa ja eesti keeles kirjutatud*". 1824. aastal mängiti "Permi Jaago unenägu", mille oli saksa keelest tõlkinud näitleja Steinberg. 1829. aastal etendati "Liiso ja Ado ehk kaval peigmees". Nende näidendite käsikirju pole säilinud.

1865. aastal, kui asutati Vanemuise selts tõlkis Johann Voldemar Jannsen ise "Permi Jaago unenäo" ja kirjutas "Tuhalaane valitsuse". Eesti näitekirjanduse sünniks loetakse 1870. aasta jaanipäeva, mil Tartus Vanemuise seltsi 5. sünnipäeva peol mängiti Lydia Koidula "Saaremaa onupoega". Koidula kaasaegse Juhan Kunderi sulest valmisid näitemängud "Mulgi mõistus ja tartlase tarkus" (1881), "Muru Miku meelehaigus" (1882), "Kroonu onu" (1885), "Mõrsja ja märatsejad" (1887), "Kingu Laos" (1890 postuumselt).

Jääv koht eesti näitekirjanduse ajaloos on kirjanik August Kitzbergil, kelle esimesed näidendid "Punga Mart ja Uba Kaarel", "Pila Peetri testament" ning "Rätsep Õhk" ja "Püve talus" olid tema jutustuste dramatiseeringud. 1905. aasta revolutsiooni sündmuste tõukel ilmus Kitzbergilt draama "Tuulte pöörises", mis kanti esimest korda ette Vanemuise teatri avamisel 1906. aastal. Järgmisena valmisid jutustuste järgi lavastatud "Libahunt" ning draama viies vaatuses ja kuues pildis "Kauka jumal".

Eduard Vilde loomingust tuleb siinses kontekstis esile tõsta eesti esimest "kõigiti kordaläinud komöödiat" "Pisuhänd" ning 1912. aastal valminud draamat "Side".

Oskar Luts näitekirjanikuna oli elav rahvaelu kirjeldaja, tema tükid olid täis talupojalikku huumorit. Lutsu näiteloomingus väärivad äramärkimist "Kapsapea", "Ärimehed" ja "Pärijad" ning kolmevaatuseline "Paunvere". Luts on kirjutanud ka näidendid "Sootuluke", "Sinihallik" ja "Ülemiste vanake".

Anton Hansen Tammsaarelt ilmus 1921. aastal "Juudit", mida võib pidada esimeseks eesti klassikaaineliseks näidendiks. Suurem osa "Juuditi" sündmusi on piibliainelised.

Hugo Raudsepp on kirjutanud komöödia "Demobiliseeritud perekonnaisa" ja piibliainelise draama "Kohtumõistja Simson".

1925. aastal ilmus Mait Metsanurga draama "Kindrali poeg", mis etendus Vanemuises.

Vaata ka
--------

* Lydia Koidula
* August Kitzberg
* Jaan Tätte
* Urmas Vadi
* Urmas Lennuk

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Alfred Weitmann, Eesti ja maailmakirjanduse konspekt. Tallinna Kolledži ja Rahvaülikooli kuulajatekogu kirjastus, 1926

Allikas
-------

* Alfred Weitmann, Eesti ja maailmakirjanduse konspekt. Tallinna Kolledži ja Rahvaülikooli kuulajatekogu kirjastus, 1926
Teekotike tassis
**Teekotike** on vedelikku läbi laskvast materjalist valmistatud suletud kotike, mille sees on teepuru, teelehed või muude leotisejookide valmistamiseks kasutatavate taimede (purustatud) osad. Kotikese otstarve on teepuru portsjoniteks jaotada ja pakendada. Teekotikesel võib küljes olla niit, mille abil kotike joogist välja tõsta. Teekotikest leotatakse joogi valmistamiseks harilikult kuumas vees.

Materjal
--------

Ühekordseks kasutamiseks mõeldud teekotikesed on tavaliselt valmistatud pehmest, kuid vees lahustumatust paberist. Mitmekordseks kasutamiseks mõeldud teekotikesed on enamasti valmistatud tekstiilist.

Teekotikese valmistamiseks võidakse kasutada ka sünteetilist kiudmaterjali või plasti. Siiski soovitatakse plastist teekotike avada ning selle sisu kruusi kallata, millele lisatakse kuum vesi. Teadlased on kindlaks teinud, et tulikuumas vees eralduvad kotikese materjalist miljardid mikro- ja nanoosakesed, mille inimesed alla neelavad. Katsed vesikirpude peal näitavad, et kuigi tervisekahjustusi neil ei täheldatud, muutus nende kognitiivsus.

Pildid
------

* Erineva sisuga teekotikesed
* Bioplastist valmistatud tetraeedri kujuga teekotikesed
* Ümmargused teekotikesed

Vaata ka
--------

* Teesõel

Viited
------

1. ↑
**TAS-diagramm** on Rahvusvahelise Geoloogiaühingu tardkivimite klassifikatsiooni üks põhidiagramme, mida kasutatakse vulkaaniliste kivimite klassifitseerimiseks.

Diagrammi y-teljel on summeeritud kivimi leelisoksiidide (K2O+Na2O) sisaldus (massiprotsent), x-teljel on aga ränioksiidi (SiO2) sisaldus.

TAS-diagrammi kasutatakse siis, kui tardkivimit ei ole võimalik või on väga keerukas klassifitseerida tema mineraloogilise koostise alusel. Sellised on väga peeneteralised kivimid ning samuti kivimid, mis sisaldavad vulkaanilist klaasi ehk kristallstruktuurita amorfset ainet. Niisugustele tingimustele vastavad eelkõige vulkaanilised kivimid. Faneriitseid süvakivimeid klassifitseeritakse QAPF-diagrammi abil.

**TAS** on akronüüm sõnadest: *Total Alkali vs Silica*.

TAS-diagramm

Vaata ka
--------

* QAPF-diagramm

Viited
------

1. ↑  Le Maitre, R. W. (2005). Igneous Rocks: A Classification and Glossary of Terms: Recommendations of the International Union of Geological Sciences Subcommission on the Systematics of Igneous Rocks (2. trükk). Cambridge University Press. Lk 33–36. ISBN 0521619483
**Hans Kaiva** (3. mai 1932 praegune Kohtla vald, Ida-Virumaa – 29. september 1999 Tallinn) oli eesti poksija ja poksitreener. 

Ta alustas poksimist 1949. aastal Kohtla-Järve Kalevis. Ta pidas kokku 144 kohtumist ja võitis neist 108.

Kaiva sai Eesti NSV meistrivõistlustel sulgkaalus (kuni 57 kg) kaks korda 3. koha (1951 ja 1952) ning kergekaalus (kuni 60 kg) neli korda 2. koha (1953–1954 ja 1958–1959).

Kaiva töötas aastatel 1951–1972 Kohtla-Järvel poksitreenerina. Tema õpilaste hulgas olid ka Pavel Dubovik, Mart Keersalu, Priidik Kippar, Juri Kudrjašov, Arseni Sajankin ja Vladimir Zažogin. Ta oli aastatel 1967–1969 Eesti NSV poksikoondise vanemtreener.

Tunnustus
---------

* 1967 – spordiühingu Kalev auliige
* 2000 – Kohtla-Järvel hakati pidama temanimelist mälestusvõistlust noortele ja juunioritele

Kirjandus
---------

* Henn Saarmann, Erlend Teemägi. "Eesti spordi biograafiline leksikon". Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 2001
* Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009

Välislingid
-----------

* Biograafia ESBL-is
* Hans Kaiva sporditulemused
1939. aasta vallareformiga muudetud valdade piirid Läänemaal
**Vigala vald** oli vald Läänemaal aastail 1939–1950. Vallamaja asus Tõnumaa külas.

Vald kuulus Riigivolikogu 25. valimisringkonda, kust valiti Eduard Arnover, Märjamaa põllumeeste konvendi tegevus- ja valimispiirkonda ja Lihula jaoskonnakohtu jaoskonda. Esimene vallavanem oli Jaan Reimer, 

Vald moodustati senise Vigala valla maa-alast, välja arvatud Uhja küla piirkond ning Jõeäärse küla Paisuotsa-Hansu nr. 251, Paisuotsa-Jüri nr. 252, Toomajaagu nr. 253 ja Toomajaagu-Viiu nr. 254 talude maa-alad; senise Velise valla Rääsküla ja Kurevere külade maa-aladest.

Valla täitevkomitee esimees Aleksander Aava abistas metsavendi, arreteeriti 7. juulil 1941 ja piinati Haapsalus surnuks.

1945 septembris moodustati Vigala vallas Kivi-Vigala külanõukogu keskusega Kivi-Vigala alevikus ja Vigala külanõukogu keskusega Vana-Vigala asunduses. 1950. aastal Vigala vald likvideeriti ja selle alad arvati Pärnu-Jaagupi rajooni koosseisu.

Viited
------

1. ↑  Maa-ameti kaardirakendused
2. ↑  Väljavõte Vabariigi Presidendi otsusest nr. 88 – 7. oktoobrist 1938 (RT 1938, 87, 776)
3. ↑  Talud muutusid kindlusteks. Eesti Sõna, 24. aprill 1943, nr. 95, lk. 5.
4. ↑  Eesti NSV Teataja, 1945, 32, 501
5. ↑  Eesti NSV Teataja, 1950, 11, 114
|  |  |
| --- | --- |
| Täpsustuslehekülg | *See on täpsustuslehekülg. Vajaduse korral muuda palun siia suunaval leheküljel lingi sihtkoht täpseks.* |

 

---

**Vigala** on kihelkond Rapla maakonna edealaosas. Haldusüksused on muutunud aja jooksul.

* Praegune haldusüksus on Vigala osavald.
* Aastail 1991–2016 oli haldusüksuseks Vigala vald.
* Aastail 1945–1990 oli haldusüksuseks Vigala külanõukogu.
* Aastail 1939–1950 oli haldusüksuseks Vigala vald (1939).
* Ajalooliselt kõige kauem kestnud haldusüksus on Vigala kihelkond.

Muud tähendused
---------------

* Vigala alevikuks kutsuti 20. sajandi alguses Vigala Maarja kiriku juurde tekkinud Kivi-Vigala asulat.
* Vigala nime kandis ka raudteejaam endise Rapla–Virtsu kitsarööpmelise raudtee ääres Vana-Vigala külas.
* Vigala jõgi
* Vigala mõis

Paikkonna muutused ajaloos
--------------------------

Kitsamas mõttes loetakse Vigalaks Jädivere-Silla maantee ääres olevat piirkonda, mis hõlmab Kivi-Vigalat, Kesk-Vigalat ja Vana-Vigalat. 
Tänapäevases Vigala osavallas on piirkondi, mida harvemini traditsiooniliselt seostatakse Vigalaga – Päärdu ja Jädivere piirkonnad. See on seotud sellega, et veel 1920. aastatel moodustasid nad omaette valla. 
Vigala paikkonnast eristub kohati ka Avaste piirkond osavalla edelanurgas, mis Velise jõega eraldatult on tänapäeval võrreldes muu Vigalaga suhteliselt hõredalt asustatud.
Vigala kihelkond hõlmas omal ajal ka Velise ja Nurtu piirkonna.
**Rein Zupping** (30. detsember 1935 – 13. oktoober 2001) oli eesti arstiteadlane, neuroloog, neurokirurg ja kergejõustiklane (vasaraheitja).

Ta lõpetas 1954. aastal Tartu 1. Keskkooli ja 1960. aastal Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna. 
Sportimist alustas ta algkooliaastail Sadukülas ning astus õpetaja Endel Arandi suunamisel spordikooli. Treenis Valter Kalami juhendamisel vasaraheidet, võitis NSV Liidu noorte-, kõrgkoolide ja ametiühingute meistrivõistlustel medaleid. Püstitas Eesti vasaraheiterekordi 59.01 (1957) ning sai Eesti meistrivõistlustel vasaraheites 1957 ja 1958 hõbeda ning 1954 kuulitõukes pronksi. Võistles 11 korda Eesti koondises. 

Zupping töötas alul Rakveres neuroloogina ja seejärel Tartus neurokirurgina. Täiendas end Venemaal, USA-s, Soomes ja Rootsis. 

1969 sai temast TRÜ Meditsiini Kesklaboratooriumi vanemteadur ning TRÜ arstiteaduskonna õppejõud neuroloogia alal (muuhulgas asutas ajuveresoontehaiguste labori). 
1970 kaitses Zupping meditsiinidoktori kraadi väitekirjaga "Peaaju gaasivahetus insuldi, ajukasvajate ja ajutrauma korral". 
1972 pälvis ta Nõukogude Eesti preemia. 

1975 valiti dr Zupping TRÜ professori ametikohale ning peatselt sai ta ka vastava kutsetunnistuse NSVL Kõrgemast Atestatsiooni komisjonist. 

1976 siirdus professor Rein Zupping Tallinna ning asus tööle tolleaegses ENSV Tervishoiu Ministeeriumi IV Valitsuse Vabariiklikus Haiglas (praegu Magdaleena Haigla) neuroloogiaosakonna juhatajana ja peaarsti asetäitjana ravi alal. Sealt kutsuti ta 1988 Tallinna Mustamäe Haigla konsultantneuroloogiks ning haigla erialateenistuste reorganiseerimisel sai temast 1996 selle Tallinna suurhaigla närvikliiniku juhataja. Lisaks töötas ta oma elu viimased aastad haigla ravijuhina, vastutades kogu selle suure ravikompleksi töö eest. 

Samal ajal jätkas ta osalise koormusega õppetööd Tartu Ülikooli närvikliinikuga – tema ülesandeks oli neuroloogia aluste õpetamine tulevastele stomatoloogidele, samuti osales ta lektorina arstide täienduskursuste raames korraldatud loengutel ja korraldas ise täienduskursusi Tallinnas.

Professor Rein Zupping oli viljakas teadlane, kes avaldas üle 120 publikatsiooni peaaju vereringe ja ainevahetuse häirete, valuga seonduvate küsimuste ja teistegi meditsiinile oluliste probleemide kohta.

Ta oli ka Balti Neuroloogide Föderatsiooni president.

Välislingid
-----------

* Biograafia ESBL-is
* Ain-Elmar Kaasik. Rein Zupping – arst, õpetaja ja teadlane
Hans Kmoch (pildil paremal) õnnitlemas Groningeni turniiri võitjat Mihhail Botvinnikut (1946)
**Johann "Hans" Joseph Kmoch** (25. juuli 1894 Viin – 13. veebruar 1973 New York) oli Austria ja Ameerika Ühendriikide maletaja, maleajakirjanik, maleliteraat ja malekohtunik, rahvusvaheline meister (1950), rahvusvaheline arbiiter (1951). 

1920. aastate teisel poolel esines Kmoch edukalt mitmel rahvusvahelisel turniiril (Debrecenis, Budapestis, Viinis, Ebensees). Mängis Austria võistkonna koosseisus kolmel maleolümpial (1927, 1930, 1931). 1934. aastal võttis osa koos Max Euwega Leningradi turniirist, kus jagas 7.–8. kohta. Aktiivse võistlusmalega tegeles Kmoch kuni 1942. aastani. 

Paralleelselt maletamisega tegutses ta maleajakirjanikuna.

Kmoch oli Alehhini–Bogoljubowi tiitlimatšides (1929, 1934) Aleksandr Alehhini sekundant, tiitlimatšis Euwe–Alehhin matšidirektor (1935).

Kmoch oli abielus juuditariga. 1932. aastal lahkusid nad Austriast ja asusid elama Hollandisse, 1947. aastal emigreerusid Ameerika Ühendriikidesse, kus Kmoch tegutses maleorganisaatori ja maleajakirjanikuna.

Kui Rahvusvaheline Maleföderatsioon (FIDE) 1950. aastal võttis kasutusele rahvusvahelise meistri nimetuse, oli Kmoch üks neist, kes sai selle nimetuse kohe samal aastal.
|  |
| --- |
|  **Poks** |
| Riik |  | Šveits |
|  |
| Veerand-finaal | 1960 | Sulgkaal |
|  |
| 2. ring | 1959 | Sulgkaal |
| 1. ring | 1963 | Sulgkaal |

**Ernest Chervet** (ka **Ernst**; 27. september 1940 Bern – 5. oktoober 2016) oli Šveitsi poksija.

Chervet oli kokku neljakordne Šveitsi meister sulgkaalus (kuni 57 kg) aastatel 1959–1961 ja 1963.

Chervet osales sulgkaalus (kuni 57 kg) 1960. aasta Rooma olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Jerzy Adamskile (Poola) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.

Chervet osales sulgkaalus (kuni 57 kg) 13. Euroopa meistrivõistlustel (Luzern, 1959), kuid kaotas 2. ringis hilisemale pronksmedalivõitjale Orhan Tusile (Türgi) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja, ning 15. Euroopa meistrivõistlustel (Moskva, 1963), kuid kaotas 1. ringis hilisemale pronksmedalivõitjale Andrei Olteanule (Rumeenia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.

Isiklikku
---------

Ernest Chervet' nooremad vennad Paul, Fritz ja Walter ning tema poeg Alain on samuti tuntud Šveitsi poksijad.

Viited
------

1. ↑  Šveitsi meistrivõistlused poksis 1959–1983. Tulemused inglise keeles
2. ↑  25. suveolümpiamängude poksivõistlus. Rooma 1960. Tulemused inglise keeles
3. ↑  13. Euroopa meistrivõistlused poksis. Luzern 1959. Tulemused inglise keeles
4. ↑  14. Euroopa meistrivõistlused poksis. Belgrad 1961. Tulemused inglise keeles

Välislingid
-----------

* Ernest Chervet veebisaidil Olympedia Muuda Vikiandmetes