recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Kalana Otissaare linnamägi (2022)
**Kalana linnamägi** asub Jõgeva maakonna Põltsamaa vallas Kalana Kalana tänapäevasest keskusest 1 km loode suunas, Kalana - Pisisaare teest 60–160 m põhja pool, Põltsamaalt 10 km põhja pool.

Kalana ümbrus oli Mõhu muinasmaakonna põhjaosas asunud, metsade ja soiste aladega piiratud suhteliselt eraldatud asuala.

Kalana linnus asub umbes 200 m pikkusel Otissaare mäel, mida varem ümbritses soine heinamaa. Linnus rajati loodusliku künka põhjapoolsele kõrgemale otsale nii, et ida ja põhja poolt kaitsesid linnust 7–8 m kõrgused, kohati üsna järsud nõlvad. Lõuna poolt oli linnus eraldatud madalamast lauge nõlvaga künkaosast kuni 2 m kõrguse ida–läänesuunalise muldvalliga. Täiendavalt kaitses linnust künka lõunaosast risti läbikaevatud 28 m pikkune ja 1–3 m sügavune kraav.

Linnuse 1900–2000 m2 suurune hooviala on jäänud ebatasaseks ja kultuurikihti seal enamasti pole.

Kalana linnus rajati 11. sajandil. Kindlustuse rajamine võis osutuda vajalikuks seoses 1030. aastal toimunud Tartu linnuse vallutamisega. Kiievi vürsti Jaroslav Targa juhtimisel ette võetud sõjaretkede oht võis olla ajend ka Kalanas kindlustise püstitamisele. Linnus võis püsida kasutusel kuni muistse vabadusvõitluse sündmusteni 13. sajandi alguses. Võimalik, Kalana linnus häviski 1212. aasta varatalvel, kui ristisõdijate röövretk läbis ka Mõhu alasid.

Silmas pidades asukohta, küllaltki tagasihoidlikku pindala ja nõrku kaitseehitisi, pole põhjust pidada Kalana linnust muinasmaakonnas keskset tähtsust omanud kaitseehitiseks, vaid võis pigem olla lähiümbruse peamiselt ohu korral kasutatud pelgupaiklinnus.

Vaata ka
--------

* Linnamägi
* Eesti linnuste loend

Välislingid
-----------

* Kalana linnamägi kultuurimälestiste riiklikus registris

Viited
------


1. ↑  "Kalana linnamägi". *Muinas.ee*. Vaadatud 12.12.2022.
**Mezőberény** (saksa keeles *Maisbrünn*, ungari keeles *Poľný Berinčok*) on linn Ungaris Békési komitaadis Békési kreisis.

Geograafiline asend
-------------------

Mezőberény asub Ungari kaguosas, Rumeenia piirist 31 km kaugusel, Békésist ligikaudu 10 km loodes.

Ajalugu
-------

Küla on esmamainitud 1347. aastal (*Beren*). Aastatel 1514–1517 korraldasid aadlikud seal maakondlikke kokkutulekuid. 1566. aastal vallutasid Türgi väed küla. Vahepeal tühjaksjäänud küla uuesti asustamine algas 18. sajandil. 1723. aastal saabusid slovaki asunikud, 1725. aastal saksa asunikud ja 1731. aastal ungarlased ümberkaudsetest küladest ja naabermaakondadest. Raudteeühenduse sai Mezőberény 1858. aastal. Linnaõigused anti Mezőberényle 1872. aastal.

Rahvastik
---------

2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Mezőberény elanikest ungarlasi 91%, mustlasi 4%, slovakke 3% ja sakslasi 2%.

Sõpruslinnad
------------

* Saksamaa Gronau, Saksamaa
* Slovakkia Kolárovo, Slovakkia
* Saksamaa Münsingen, Saksamaa
* Rumeenia Sovata, Rumeenia

Viited
------

1. ↑  Mezőberény története Mezőberény Város. Vaadatud 10. detsembril 2023
2. ↑  Mezőberény története Piknik Park Mezőberény. Vaadatud 10. detsembril 2023
**Helga Suits-Kangro** (sündinud **Eeva Helga Emilia Suits**; 19. mai 1924 Tartu – 11. mai 1999 Stockholm) oli eesti arst ja kirjanik.

Ta lõpetas 1942. aastal Eesti Noorsoo Kasvatuse Seltsi tütarlaste gümnaasiumi. 

1944. aastal põgenes koos emaga Soome, sealt hiljem edasi Rootsi. Rootsis õppis arstiteadust. Ta oli Eesti Naisüliõpilaste Seltsi liige.

Ta on töötanud lastepsühhiaatrina Jönköpingis, Västeråsis ja Göteborgis.

1964. aastal üllitas ta ema raamatu "Gustav Suitsu noorus". See raamat sai aastal 1987 järje teosega "Aino ja Gustavi lugu", mis sisaldab tema vanemate kirjavahetust. Aastal 2000 ilmus Tallinnas postuumselt tema rootsi keelest tõlgitud armastusromaan "Kaarel, kas mäletad?", millel on autobiograafilised sugemed (tõlkija Mare Rebas).

Looming
-------

* "Aino ja Gustavi lugu" (1978)
* "Kaarel, kas mäletad?" (2000)

Isiklikku
---------

Ta abiellus 1951. aastal soomepoisi ja arstiteaduse üliõpilase (hilisema ortopeedi) Vello Kangroga. Neil oli kolm last, poeg Toomas Kangro (s. 1953) on arst Västeråsis, Hannes Kangro (1955–2000), Marit-Ann Kangro (s. 1962). Tema isa Gustav Suits oli luuletaja ja kirjandusteadlane; ema Aino Thauvón-Suits oli filoloog ja lavakõneõppejõud, emapoolne vanaisa Emil Thauvón oli Viitasaari koguduse pastor. Õde Maret Suits-Elson oli näitleja ja luuletaja.

Viited
------

1. ↑  Kl 42. Mhg.tartu.ee. Web Archive 2010.

Kirjandus
---------

* Kes on kes? Kes on kus? Kaugete maade eestlased. Lühielulood. Vello Lään. Olion 2011
**Linda** on naisenimi. Nime Linda nimepäev on 25. juuni.

Eesnime Linda statistika
------------------------

Lätis elas 2018. aasta 31. märtsi seisuga 7815 Linda-nimelist isikut.

1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Linda 2777 naisel. Linda on Eestis populaarsuselt 50. naisenimi.

Kõige populaarsem on eesnimi Linda vanuserühmas 85+, kus neid on 10 000 elaniku kohta 180,77.

Nime kandjaid on enim Viljandi maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 37,41.

Linda on keskmiselt 69 aasta vanune (mediaanvanus on 77).

Kõige rohkem on eesnimega Linda sündinuid märtsis, kokku 269.

Nime kandjaid
-------------

* Linda Ariva, eesti tõlkija ja pedagoog
* Linda Järve, eesti ajakirjanik
* Linda Kaljundi, eesti ajaloolane
* Linda Kits-Mägi, eesti maalikunstnik
* Linda Rannak, eesti ihtüoloog
* Linda Rummo, eesti näitleja
* Linda Vilmre, eesti pedagoog, museoloog ja tõlkija
* Linda al-Assi, eesti ehtekunstnik

Viited
------

1. ↑  "Personvārda apraksts". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. aprill 2019. Vaadatud 6. aprillil 2019.
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 13. veebruar 2019. Vaadatud 3. augustil 2018.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on praegusest tuletornist; endise tuletorni kohta vaata Pakri vana tuletorn* |

---

Pakri tuletorn
Droonivideo Pakri poolsaarest 2023. aasta aprillis
Pakri tuletorn ülalt 2023. aasta kevadel
**Pakri tuletorn** on Eesti kõrgeim tuletorn. Asub Harjumaal Pakri poolsaare tipus pangal.

Tuletorni geograafilised koordinaadid on 59° 23′ 15″ N, 24° 2′ 16″ E.

Rõdu ja laternaruumiga punase paekivitorni kõrgus jalamist on 52 meetrit ja tule kõrgus merepinnast on 73 meetrit.

Tuletorn ehitati 1889. aastal.

Pakri vana tuletorn (2013)
Pakri tuletornid ja tuulepark 2023. aasta kevadel mere kohalt vaadatuna

Ajalugu
-------

 *Pikemalt artiklis  Pakri vana tuletorn*
Esimene tuletorn Pakri poolsaarel oli Peeter I käsul püstitatud 15 meetri kõrgune kivist alus, millel põletati pimedamal poolaastal lahtist tuld. Torn ehitati ümber 1761. aastal.

Varisev pangaserv jõudis aga aja jooksul tuletornile liiga lähedale ja seetõttu püstitati 1889. aastal uus tuletorn, mis on kasutuses tänapäevani. 1920. aastatel muutus tuletorn üha olulisemaks kui vaatamisväärsus.

  

* Vana torni alusVana torni alus
* Pakri tuletornPakri tuletorn
* Vana tuletorni varemedVana tuletorni varemed

Pakri tuletornid

Viited
------

1. ↑  Smirnov, Georgi (2011). /article/view/824 "Materialen zur Geschichte der Architektur und des Städtebaus Estlands im 18. Jahrhundert in der Sammlung des Russischen Staatlichen Archivs /RGADA.248.160.417/ Alter Akten. Tõlkinud vene keelest saksa keelde Olaf & Marju Mertelsmann". *Baltic Journal of Art History, University of Tartu Press /online ojs.utlib.ee*. `{{ajakirjaviide}}`: kontrolli parameetri `|url=` väärtust (juhend)
2. ↑  E.T. "Huvitavam rand kodumaal. Pakri kallas ja tuletorn". *Maa 166:4–5, 30.06.1927*.
3. ↑  Arn.P. "Pakri tuletorn". *Postimees 170:4, 27.06.1930*.

Kirjandus
---------

* Kõrgeim Eesti majak. Esmaspäev, 3. september 1928, nr. 36, lk. 5.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Pakri tuletorn** |

* Pakri tuletorn navigatsioonimärkide andmekogus
* Pakri tuletorn kultuurimälestiste riiklikus registris
**Mikk Dede** (sündinud 16. veebruaril 1987 Paides) on eesti laulja (tenor).

Mikk Dede on lõpetanud 2004. aastal Türi Muusikakooli klaveri erialal ja 2006. aastal Türi Gümnaasiumi, kus õppis kaheksa aastat muusikaõpetaja Tiiu Schütsi juhendamisel laulmist. 2013. aastal lõpetas ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia kooridirigeerimise erialal.

Ta on laulnud Järvamaa Poistekooris, Eesti Meestelaulu Seltsi üle-eestilises poistekooris Kalev, Revalia Kammermeeskooris, rahvusooperi Estonia poistekooris ja ooperikooris, ansamblites Vox Clamantis ja Revali Trubaduurid, Eesti Filharmoonia Kammerkooris ja Collegium Musicales.

Ta laulab Eesti Rahvusmeeskooris, Vox Clamantises ja vokaalansamblis Estonian Voices.

Saavutused
----------

* 2004 esikoht "Laulukarusselli" 16–18-aastaste vanuserühmas
* 2005 «Estvocali» parim solist
* 1999, 2003, 2005 üle-eestilise poistelaulu võistluse esikoht
* 2006 III koht rahvusvahelisel laste ja noorte akadeemilise vokaali võistlusel

Tunnustus
---------

* 2007 Tõri valla hõbedane aumärk

Isiklikku
---------

Tema õde on laulja Mirjam Dede. Tema abikaasa on laulja Tuuri Dede, peres on kaks tütart (sündinud 2015 ja 2020) ja poeg (sündinud 2018).

Viited
------

1. ↑  Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lõpetajate nimekiri. Vaadatud 21.03.2020.
2. ↑  "Mikk Dede. Pärnu Kontserdibüroo". Originaali arhiivikoopia seisuga 8. august 2017. Vaadatud 8. augustil 2017.

Muud allikad
------------

* Merili Nikkolo. Järjekindel töö päästab kaotusvalust. Järva Teataja. 6. mai 2006.
Nikolai Švernik 1937. aasta mais
Nikolai Antipov, Jossif Stalin, Sergei Kirov ja Nikolai Švernik (parempoolseim) 1925. aastal
**Nikolai Mihhailovitš Švernik** (vene keeles Николай Михайлович Шверник; 19. mai (vkj. 7. mai) 1888 Peterburi – 24. detsember 1970 Moskva) oli NSV Liidu riigitegelane.

Elukäik
-------

Nikolai Švernik sündis 1888. aastal Peterburis. 1905. aastal liitus bolševikega. 1924. aastal sai temast Vene SFNV Rahvakomissaride Nõukogu ning 1925. aastast ÜK(b)P Keskkomitee täieõiguslik liige.

1927. aastal viidi üle madalamale ametikohale Uuralitesse. Seal tegutses ta kohalikus parteiorganisatsioonis. 1929. aastal, mil Stalin hakkas industrialiseerimiskava ellu viima, leidis ta N. Šverniku uue poliitika elluviimisele lojaalne olevat ning suunas ta Moskvasse Metallurgia ametiühingu esimeheks.

N. Švernik jätkas samal ajal tõusu ka parteiliinis: temast sai ÜK(b)P KK Sekretariaadi Orgbüroo (hiljem NLKP Keskkomitee Sekretariaat) liige. Muu hulgas oli ta ka Üleliidulise Ametiühingute Kesknõukogu esimene sekretär 1930. aasta juulist kuni 1944. aasta märtsini. Teise maailmasõja ajal, Nõukogude-Saksa sõja alguses vastutas N. Švernik NSV Liidu relvatööstuse evakueerumise eest sisemaale pealetungivate Saksa vägede eest.

1946. aastal pärast NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe Mihhail Kalinini surma, määrati N. Švernik Kalinini ametikohale. Pärast Stalini surma 1953. aasta märtsis asendati N. Švernik Kliment Vorošiloviga, kellest sai nüüd uus NSV Liidu formaalne riigipea.

Pärast kõrgelt ametikohalt tagandamist naasis N. Švernik tööle Üleliidulise Ametiühingute Kesknõukokku.

1956. aastal valmistas N. Švernik ette Hruštšovi kõnet NLKP XX kongressil, kus mõisteti hukka Stalini isikukultus ja repressioonid. Kuivõrd N. Švernik oli ülesandega hästi toime tulnud, määras Hruštšov ta vastutavaks Stalini poliitiliste repressioonide ohvrite rehabiliteerimisega seotud küsimuste lahendajaks.

1957. aastal sai N. Švernikust taas NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi liige. Selle liikmena püsis ta kuni 1966. aastani, mil läks pensionile.

Nikolai Švernik suri 1970. aastal Moskvas.

Tunnustus
---------

* 1958 – sotsialistliku töö kangelane
* Lenini orden (viiekordne kavaler)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Mihhail Kalinin** | **NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi esimees**19. märts 1946 – 15. märts 1953 | Järgnev**Kliment Vorošilov** |
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib kunstnike ühingust; teiste tähenduste kohta vaata lehekülge Pallas (täpsustus).* |

---

**Kunstiühing Pallas** on aastatel 1918–1940 ja 1943–1944 tegutsenud, 1988. aastal taasasutatud kunstiühing Tartus (aastatel 1988–1999 kandis see nimetust *Tartu Kunstiühing*). 

Pallas oli algselt kunstnike ja kirjanike, hiljem peamiselt kujutavate kunstnike ühing. Ühingu eesmärk oli tutvustada ja levitada kunsti (algul ka kirjandust). Kunstiühingu Pallas asutajad olid Konrad Mägi, Aleksander Tassa, Marie Reisik, Auguste Pärn, Alma Johanson (Koskel), Johannes Einsild, Klara (Claire) Holst, Voldemar Kangro-Pool, Mart Pukits ja Ado Vabbe. Põhikirjale kirjutati alla 21. jaanuaril 1918, mida loetakse asutamispäevaks, kuigi asutajate koosseis oli kujunenud juba eelmise aasta lõpul. Esimeseks juhatajaks sai Aleksander Tassa. Vaatamata teatud sisemistele kõikumistele esineti eesti kultuurimaastikul väga tegusa ja iseteadliku jõuna. Juba asutamisaastal suutis ühing korraldada kaks kunstinäitust, 1919. aasta sügisel aga asutada Kunstiühingu Pallas kunstikooli, millest 1924. aastal sai eesti esimene kõrgem kunstiõppeasutus – Kõrgem Kunstikool Pallas. 1919. aasta nn Gripenbergi skandaali tagajärjel lahkusid ühingust Klara Holst, Alma Johanson ja Marie Reisik. Pärast seda mõnda aega uusi naisliikmeid ühingusse ei võetud. Ühingu auliikmeteks valiti enne II maailmasõda Ants Laikmaa, Kristjan Raud, Aleksander Tassa ja Nikolai Triik. Pallas algatas Tartu Kunstimuuseumi loomise 1940. aastal ja koondas selleks eraldi kunstikogu. 1988. aastal taastatud ühingu auesimeheks valiti Voldemar Vaga ja esimeheks Lola Liivat-Makarova. Samal aastal asutas ühing maalistuudio (1990. aastast ka nimega Konrad Mäe Ateljee), mis toimis 2012. aastani ühingu osana. Stuudio põhiõppejõud oli algusest pääle Kaja Kärner ja 1989. aastast ka Heldur Viires.

Liikmed
-------

1932. aastal kuulus ühingusse üle 20 kunstniku, kunstiteadlase, kirjaniku, arhitekti ja kunstitoetaja: Eduard Ahas, August Alle, Aleksander Eller, Julius Genss, Voldemar Haas, Johannes Hirv (Hirsch), Aleksander Kaalep, Albert Kesner, Nikolai Kummits, Nikolai Kusmin, Alfred Leius (Zolk), Karl Luik, Arnold Matteus, Voldemar Mellik (Melnik), Juhan Muks, Juhan Nõmmik, Villem Ormisson, Rudolf Paris, Mart Pukits, Juhan Püttsepp, Anton Starkopf, Aleksander Tassa, Nikolai Triik, Aleksander Vardi (Bergman); kinnitamata andmeil ka Erich Leps, Karl Pärsimägi, Julius Roht, Gustav Suits, Martin Taevere, Romulus Tiitus, Eduard Timberman (Timbermann), Henrik Visnapuu, August Vomm.

Tunnustus
---------

* 2007 Eesti Kultuurkapitali kujutava ja rakenduskunsti sihtkapitali aastapreemia (20 aasta pikkune tegevus ühe maalikunsti traditsiooni edendamisel ja esitlemisel, Ann Audova näituse korraldamine Adamson-Ericu muuseumis)

Vaata ka
--------

* galerii Pallas

Viited
------

1. ↑  EE 12. köide, 2003: 398.
2. ↑  Rudolf Paris (1932). Konrad Mägi. Lk 173
3. 1 2  Eesti kunstnike ühinemistaotluste sada aastat Jüri Hain, Sirp, 10.01.2003
4. ↑  Konrad Mägi : kunstnik, looming, aeg / Maie Raitar, Andres Sööt. (2011) lk 366-367
5. ↑  Eha Ratnik (1975). Kunstiühing "Pallas" 1918 - 1940. /Käsikiri./ Lisad
**Aivar Leštšinski** (14. juuli 1958 – 29. aprill 2019) oli eesti koorijuht.

1981. aastal lõpetas ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi koorijuhtimise eriala professor Arvo Ratassepa klassi.

Aastatel 1991–1995 oli ta Tallinna Pedagoogikaülikoolis koorijuhtimise õpetaja. Aastatel 1992–1994 oli ta segakoori Noorus dirigent, 2003–2008 Tallinna Ülikooli kammerkoori dirigent. Aastatel 2006–2008 oli ta üle-Eestilise neidudekoori Leelo teine dirigent. 2009. aastast juhatas ta Eesti Raudtee laulukoori, 2012. aastast Tallinna Tehnikaülikooli Akadeemilise Naiskoori dirigent. Aivar Leštšinski oli ka 1999. aasta laulupeo üks dirigente. Aastatel 1994–2017 oli ta Tallinna Kammerkoori peadirigent.

Ta oli Eesti Naislaulu Seltsi juhatuse liige.

Tunnustus
---------

* 2006 Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia (mitmekülgse ja kõrgetasemelise kontserttegevuse eest Tallinna Kammerkooriga)
* 2016 Arvo Ratassepa mälestusauhind
* 2017 Gustav Ernesaksa koorimuusika peastipendium

Viited
------

1. ↑  Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lõpetajad
2. ↑  "Eesti Kooriühing. Aivar Leštšinski". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. jaanuar 2019. Vaadatud 30. detsembril 2017.
3. ↑  Tallinna Kammerkoor. Dirigendid
Marcos Leonardo (2022)
**Marcos Leonardo Santos Almeida** (sündinud 2. mail 2003 Itapetingas) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib ründajana Portugali kõrgliigaklubis Lissaboni Benfica.

Ta alustas klubikarjääri Brasiilia klubis Santos, mille noortesüsteemiga liitus ta 2014. aastal. 2019. aasta oktoobris sõlmis ta klubiga esimese profilepingu. Santose meeskonnas debüteeris ta Brasiilia kõrgliigas 20. augustil 2020 mängus Sport Recife vastu. Esimese värava Brasiilia kõrgliigas lõi ta sama aasta 4. oktoobril mängus Goiáse vastu. Debüüthooajal lõi ta Brasiilia kõrgliigas 18 mänguga neli väravat.

20. oktoobril 2020 lõi ta Copa Libertadorese alagrupimängus Argentina klubi Defensa y Justicia vastu Santose 2:1 võiduvärava. Ta sai sellega kuuendaks kõige nooremaks väravalööjaks Copa Libertadoresel.

2022. aasta jaanuaris pikendas ta Santosega lepingut kuni 2026. aastani. 2022. aastal tõusis Marcos Leonardo Santose hooaja suurimaks väravalööjaks – 21 väravat, milles 13 väravat Brasiilia kõrgliigas. 2023. aastal lõi ta Brasiilia kõrgliigas taas 13 väravat ehk kolmandiku Santose kõikidest sellest hooaja väravatest liigas. Hooaja lõpus langes Santos esimest korda klubi ajaloos kõrgliigast välja.

2024. aasta jaanuaris sõlmis ta viie ja poole aasta pikkuse lepingu Portugali kõrgliigaklubiga Lissaboni Benfica. Portugali kõrgliigas tegi ta debüüdi 14. jaanuaril 2024 mängus Rio Ave vastu, kui sekkus mängu teisel poolajal ja lõi 17 minutit hiljem kohe ka värava.

Marcos Leonardo kuulus Brasiilia kuni 20-aastaste koondisse 2023. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel. Ta lõi turniiril viis väravat ja oli paremuselt teine väravalööja, kuid Brasiilia langes välja juba veerandfinaalis.

Viited
------

1. ↑  "Santos assina primeiro contrato profissional com promessa da base" (Brasiilia portugali). Lance!. 23. oktoober 2019. Vaadatud 22. juulil 2020.
2. ↑  "Marcos Leonardo comemora 1º gol pelo Santos: "Sempre fui um sonhador"" (Brasiilia portugali). Gazeta Esportiva. 4. oktoober 2020. Vaadatud 5. oktoobril 2020.
3. ↑  "Marcos Leonardo, do Santos, é o 6º mais jovem a marcar na Libertadores" (Brasiilia portugali). UOL Esporte. 20. oktoober 2020. Vaadatud 25. oktoobril 2020.
4. ↑  "Santos FC garante renovação de Marcos Leonardo" (Brasiilia portugali). Santos FC. 15. jaanuar 2022. Vaadatud 16. jaanuaril 2022.
5. ↑  "Marcos Leonardo reforça o Benfica!" (Euroopa portugali). SL Benfica. 5. jaanuar 2024. Vaadatud 5. jaanuaril 2024.
6. ↑  Martins, André Cruz (14. jaanuar 2024). "Estreia de sonho de Marcos Leonardo em resultado muito enganador". *Diário de Notícias* (Euroopa portugali). Vaadatud 14. jaanuaril 2024.

Mall:Lissaboni Benfica jalgpallurid
**Ricky Nelson** (ka **Rick Nelson**, pärisnimega **Eric Hilliard Nelson**; 8. mai 1940 Teaneck, New Jersey osariik – 31. detsember 1985 De Kalb, Texase osariik) oli USA noorteiidol, laulja ja näitleja.

Elulugu
-------

Ricky Nelson sündis 8. mail 1940 Teanecki linnas New Jersey osariigis Ozzie Nelsoni ja Harriet Nelsoni kahelapselise pere noorema lapsena. Ozzie Nelson oli bigbändi juht, Harriet aga sama bändi laulja.

Koos vend David Nelsoniga osales perekond pikka aega raadio- (1944–1954) ja telesaates (1952–1966) "The Adventures of Ozzie and Harriet". Ricky ja David hakkasid meelelahutussaates osalema 1949. aastal, enne seda mängisid nende osi kutselised näitlejad.

Ricky alustas *rock'n'roll*'i karjääri 1957. aastal debüütsingliga Fats Domino "I'm Walkin'". Peagi hakkasid kõik telesaated "The Adventures of Ozzie and Harriet" lõppema Ricky etteastega. 

Ta osales ka mängufilmides "Rio Bravo" (1959), "The Wackiest Ship In the Army" (1960) ja "Love and Kisses" (1965).

8. mail 1961 (päeval, mil ta sai 21-aastaseks) lasi ta oma esinejanime Ricky Nelson muuta Rick Nelsoniks.

1963. aastal abiellus ta Kristin Harmoniga, kellega sai tütre Tracy (sündinud 25. oktoobril 1963), kaksikutest pojad Gunnari ja Mathew (sündinud 20. septembril 1967) ning veel ühe poja Sam Nelsoni (sündinud 29. augustil 1974).

"The Ed Sullivan Show'st" ja seejärel ka teistest telesaadetest võttis ta osa aga alles 1967. aastal (varem ei tahetud saate "The Adventures of Ozzie and Harriet" populaarsust alla lasta).

1963. aastal sõlmis ta lepingu 20 aastaks Decca Recordsiga, kuid tema viimaseks suurimaks hitiks jäi 1964. aasta "For You". 1972. aastal pääses ta viimast korda esi-40-sse lauluga "Garden Party", mille ta kirjutas inspireerituna juhtumist Madison Square Gardenis, kus publik ta maha vilistas, kui ta oli üritanud oma vanade hittide asemel midagi uut laulda.

1970. aastate lõpus oli ta hiilgeaeg selgelt otsa saanud. Ta oli võlgades ja karjäär varemetes. Ta ei lindistanud enam uusi lugusid ja esines vaid väikesele publikule. Ta naine läks minema ja võttis nende neli last ühes. Ta hakkas tarvitama narkootikume, peamiselt marihuaanat, vahel ka kokaiini.

Vahetult enne oma surma kohtas ta oma kauaaegset iidolit Carl Perkinsit, kes kutsus teda järjekindlalt ikka Rickyks (kuigi ta oli oma esinejanime juba ammu Rickiks muutnud), mistõttu lasi ta taas oma nimele tähe "y" otsa panna.

1985. aastal osales ta nostalgiaturneel Inglismaal, mis läks päris hästi ja mis tõi talle mingil määral tunnustust. Ta tahtis sama korrata USA-s ning hakkas lõunaosariikides kontserte andma, kuid teel aastalõpukontserdile Dallasesse Texase osariigis hukkus ta lennuõnnetuses De Kalbis Texase osariigis. Ta maeti Forest Lawni Hollywood Hillsi kalmistule California osariigis Los Angeleses.

Filmograafia
------------

* "Rio Bravo" (1959)
* "The Wackiest Ship In the Army" (1960)
* "Love and Kisses" (1965)
**Jeroen Johannes Geertrudes van Merriënboer** (30. märts 1959 – 15. november 2023) oli Hollandi haridusteadlane, kes oli tuntud õppedisaini uurija ja 4C/ID-mudeli (4-osise õppedisaini mudel) üks loojatest.

Elulugu
-------

Jeroen van Merriënboer sündis Budelis. 1977. aastal lõpetas ta Fons Vitae Lütseumi Amsterdamis. Seejärel õppis Jeroen van Merriënboer Amsterdami Vabas Ülikoolis eksperimentaalpsühholoogiat ja lõpetas selle 1984. aastal drs. kraadiga. (drs. kraad oli Hollandis magistrikraadi ekvivalent) Õpingute ajal töötas ta õppe- ja uurimistööde assistendina. 

Pärast ülikooli töötas Jeroen van Merriënboer Twente Ülikoolis instruktsioonitehnoloogia teaduskonnas teadurina. Alates 1987. aastast oli ta teaduskonnas abiprofessor. 1988. aastal sai temast projektikoordinaator ja Bijlstra & Van Merriënboeri – Koolitusnõustamise ja Arenduse kaasomanik. 

1990. aastal kaitses ta *cum laude* doktorikraadi õppetehnoloogias Twente Ülikoolis, juhendajaks Sanne Dijkstra. Aastatel 1991–1997 oli Jeroen van Merriënboer Twente Ülikoolis õppetehnoloogia külalislektor. Aastatel 1997. ja 1998. kognitiivpsühholoogia külalislektor Maastrichti Ülikoolis ning alates 1998. aastast oli Jeroen van Merriënboer täisprofessor Hollandi Avatud Ülikoolis, Haridustehnoloogia Ekspertiisikeskuses.

Jeroen J. G. van Merriënboer lõpetas oma teadlase ja professori karjääri 30. märtsil 2023, jäädes emeriitprofessoriks õppimise ja õpetamise alal Maastrichti Ülikoolis, Hollandis. Enne pensionile jäämist oli ta Maastrichti Ülikooli Tervishoiuametite Hariduse Kõrgkooli (SHE) uurimisdirektor. Lisaks oli ta audoktor Bergeni Ülikoolis Norras ning Hollandi Avatud Ülikoolis.

Teadusartiklid ja raamatud (valik)
----------------------------------

* Sweller, John, Jeroen JG Van Merrienboer, and Fred GWC Paas. "Cognitive architecture and instructional design." Educational psychology review 10 (1998): 251-296.
* Van Merrienboer, Jeroen JG, and John Sweller. "Cognitive load theory and complex learning: Recent developments and future directions." Educational psychology review 17 (2005): 147-177.
* Jonassen, David, et al. Handbook of research on educational communications and technology: a project of the association for educational communications and technology. Routledge, 2008.
* Van Merriënboer, Jeroen JG, and Paul A. Kirschner. Ten steps to complex learning: A systematic approach to four-component instructional design. Routledge, 2017.

Välislingid
-----------

* Four-Component Instructional Design
**Aleksei Trifonov** (vene keeles Алексей Иванович Трифонов; 20. jaanuar 1928 Moskva oblast – 1. detsember 2013 Tallinn) oli Nõukogude Liidu mereväeohvitser (1. järgu kapten), kes oli pikemat aega teenistuses Tallinna mereväebaasis paiknenud miinitraalerite brigaadis, sealhulgas brigaadiülemana ja hiljem tegevuses veteranide organisatsioonis.

Elukäik
-------

Aleksei Trifonov sündis Moskva oblastis Puškino linnas 20. jaanuaril 1928. Tema vanem vend Vladimir Trifonov teenis 2. maailmasõja ajal mereväelasena jäämurdjal Suur Tõll. 1944-1946 aastal õppis Aleksei Leningradis ettevalmistavas sõjamerekoolis ja seejärel pärast kõrgema sõjamerekooli lõpetamist teenis Nõukogude Liidu mereväes Balti- ja Põhjalaevastikes kuni 1975. aastani ja 1. järgu kapteni auastmeni. Oli okupatsiooniperioodil Tallinnas paiknenud suurima nõukogude sõjalaevakoondise, miinitraalerite brigaadi, tuntuim ülem. Autasustatud Punatähe ordeniga.

### Teenistuskäik mereväes

* 1946 – M. V. Frunze nimeline kõrgem mere-sõjakool Leningradis, vahiohvitseri eriala kursant
* 1950 – Balti laevastikus Porkkala mereväebaasis madalamatel ametikohtadel
* 1955 – Tallinnas 94. miinitraalerite brigaadis madalamatest ametikohtadest kuni 152. reiditraalerite divisjoni- ja 55. baasitraalerite divisjoni ülemani, osaledes ühtlasi merealade sõjajärgsel "lahingtraalimisel" 1957. aastani
* 1963 – Põhjalaevastikus 55. meretraalerite divisjoni ülem
* 1968 – ohvitserikoosseisu Mereväe Kõrgemate Eriklasside kuulaja
* 1969 – 94. miinitraalerite brigaadi staabiülem
* 1972 – 94. miinitraalerite brigaadi ülem
* 1975 – vabastati teenistusest tervislikel põhjustel ja määrati reservi

Pärast reservi arvamist töötas 1975.–1991. aastani õppejõuna Tallinna Polütehnilises Instituudis. 

Pärast Eesti taasiseseisvumist 1991. aastal jäi kohapeale elama ja hakkas aktiivselt organiseerima veteranide tegevust. Oli vene Laevastiku Veteranide Klubi üks asutajaid ja alates 1994. aastast klubi juhatuse esimehe asetäitja. Kui selgus vene okupatsioonivägede lahkumine Eestist, korraldas enne Miinisadama Eesti mereväele üleandmist sadamas asunud 1941–1945 langenud punalaevastiklaste mälestusmärgilt tahvlite ümberpaigutamise Aleksander Nevski katedraali, tagamaks nende säilimist. Antud mälestusmärk, kui eestlastele võõra okupatsioonivõimu sümbol, hiljem tegelikult lammutatigi ala korrastamise käigus.

Aleksei Trifonov suri 1. detsembril 2013 Tallinnas ja maeti 4. detsembril Metsakalmistule. Peielaud toimus Puškini kohvikus Narva maantee 36 (endine Balti Laevastiku muuseumi hoone).

Isiklikku
---------

Abikaasa Zinaida Petrovna, 2 poega.

Vaata ka
--------

* 94. punalipuline miinitraalerite brigaad

Viited
------

1. ↑
2. ↑
3. ↑

Välislingid
-----------

* Flotprom.ru: Командира 94-й Краснознамённой бригады тральщиков проводили в последний путь в Таллине
* Stena.ee: Из истории Таллинской бригады тральщиков или Долгое сражение с «рогатой смертью»
* Clubmarinevf.ee:некролог по Трифонову
**Fats Domino** (kodanikunimega **Antoine Dominique Domino**; 26. veebruar 1928 New Orleans Louisiana osariik – 24. oktoober 2017) oli USA *rhythm and blues*'i ja *rock'n'roll*'i laulja ja pianist. Tema näol on kahtlemata tegemist *rock'n'roll*'i ühe tugevama esindajaga. Elvis Presleyt kutsutakse küll *rock'n'roll*'i kuningaks, kuid Fats Dominot võib vabalt tituleerida *rock'n'roll*'i isaks.[*viide?*]

1949. aastal ilmus Fats Domino esimene lugu "The Fat Man". Esile kerkis Fats aga aastal 1956 looga "Blueberry Hill", millest sai tema suur hitt ning mis tõstis ta samale tasemele Elvis Presley, Bill Haley ja Chuck Berryga.

Fats Domino polnud vihane *rocker*, vaid hoopis tõsisem ja rahulikum kui näiteks Jerry Lee Lewis ja Elvis Presley. Domino oli mõjutatud džässist ta tundnud nooruses huvi Fats Walleri muusika vastu. Arvatavasti oligi Fats Waller talle suunanäitajaks.[*viide?*]

Domino on läinud muusikaajalukku eelkõige omapärase külmetanud kõlaga madala häälega, mida paljud, teiste hulgas näiteks Led Zeppelin, on püüdnud matkida.

Domino oleks peaaegu surma saanud, kui orkaan Katrina 2005. aastal ta kodulinnast üle käis. Domino jäi selle käigus kadunuks ja päästeti 1. septembril.

Domino on hääletatud ajakirja Rolling Stone poolt ajaloo 25. *rock'n'roll*'i suurkujuks.[*viide?*]

Viimastel aastatel esines Domino harva.

Tunnustus
---------

* 1998 – National Medal of Arts

Vaata ka
--------

* My Girl Josephine

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Fats Domino** |
Orianthi
**Orianthi** (Pärisnimega **Orianthi Panagaris**; sündinud 22. jaanuaril 1985) on Austraalia naismuusik, laulja, muusikakirjutaja ja kitarrist. 

Teda teatakse Michael Jacksoni peakitarristina kontsertide seerial ''This Is It''. Tema debüütsingel "According to you" tuli Jaapani edetabelites 3. kohale, Austraalias 8. kohale ja USAs 17. kohale. Tema teine album, "Believe", ilmus 2009. aasta lõpus.

Elu ja karjäär
--------------

Orianthi Panagaris on sündinud Austraalias Adelaide'is ja on Austraalia ning Kreeka päritolu. Kolmeaastaselt hakkas Orianthi klaverit õppima ning kuueaastaselt hakkas ta kitarrimängu õppima. Kuueselt õppis ta mängima akustilist kitarri ja üheteistkümneselt hakkas ta oma isa julgustamise peale elektrikitarri mängimist õppima. 15-aastaselt pani ta rohkem rõhku laulude kirjutamisele ja sellega alustas ta oma karjääri. Ta on mänginud bändides alates 14. eluaastast Inglismaal ja Prantsusmaal ning andis oma esimese kontserdi 15-aastaselt Steve Vaile. Kui Orianthi oli 18, kohtus ta Carlos Santanaga ning hakkas temaga muusikat tegema. Carlos kutsus Orianthi endaga muusikat tegema heliproovi jaoks ning hiljem kutsus ta endaga lavale esinema ta Adelaide'i kontserdil, Memorial Drive'il, 30. märtsil 2003.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on uuest Annemõisa tänavast, varem on Annemõisa tänavaks nimetatud ka Anne tänavat.* |

---

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) ›
**Annemõisa tänav** on tänav Tartus, Annelinnas. See algab Jaama tänavalt ja lõpeb endise mõisa pargi ääres asuvatel kinnistutel. Tänav on umbes 390 meetrit pikk.

Ajalugu
-------

Annemõisa tänav asub endise Anne mõisa (*Annenhof – Freudenhof)* aladel, kus asus 19. sajandi alguses Vasula mõisa alla kuulunud karjamõisa mõisakompleks. 1865. aastaks oli seal ehitatud mõisa peahoone, mis on tänaseks hävinud.

Anne mõisa pargiallee
1977. aastal inventeeriti alal järgmised mõisakompleksi hooned: peahoone, kuivati, sepikoda, rehehoone, kaalukoda, saun, vankrikuur ja sigala. Selleks ajaks olid aga hävinud tööhobuste tallid, karjalaudad ja Räpina maantee ääres asunud mõisakõrtsi hoone. Annelinna linnaosa on saanud nime Anne mõisa järgi. 

2021. aastaks on hävinud peahoone ja kõik mõisakompleksi kõrvalhooned, säilinud on vaid tonnvõlviga kelder ning mõisapargi pärnaallee.

Tänapäev
--------

Annemõisa tänav algab Jaama tänavalt ning lõpeb Annemõisa 7 (Annemõisa spordihoone ja Annelinna kunstmuruväljak) kinnistul. Annemõisa 2 ja 4 kinnistutel asub 2022. aastal valminud Eluringi keskus (hooldekodu ja lasteaed).  Annemõisa 1a krundil asub Annelinna jalgpallihall, mis valmis 2022. aasta aprillis. Annemõisa tänavas asuvad 1930. aastatel ehitatud elamuhooned. Annemõisa 12 asuv funktsionalistlikus stiilis hoone on ehitatud 1933. aastal, Annemõisa 6 asuv hoone on ümber ehitatud 1960 aastal.

Annelinna jalgpallihall

Viited
------

1. 1 2 3  Tartu Linn. "Annemõisa ehitised". Originaali arhiivikoopia seisuga 20.09.2021. Vaadatud 20.09.2021.
2. ↑  Muinsuskaitseamet. "Kultuurimälestiste register". *Annemõisa mõis. Inventariseerimine*. Vaadatud 20.09.2021.
3. ↑  Egeli Raudmäe. "Annelinna tehakse uudne eluringikeskus". *Reporter*. Originaali arhiivikoopia seisuga 20.09.2021. Vaadatud 20.09.2021.
4. ↑  K. Teedema, E. Raudmäe (15. oktoober 2022). "Tartus avas uksed uudne Eluringi keskus". *Õhtuleht*. Vaadatud 21.10.2022.
5. ↑  Lenel Karu (22.04.2021). "Aasta lõpus valmiva jalgpallihalli ehitus algab suvel". *Tartu Postimees*. Vaadatud 20.09.2021.
6. ↑  Uuetoa, H. Ansu, M. (4. märts 2022). "Lõpuks ometi! Annelinna kerkis jalgpallihalli kuppel". *Tartu Postimees*. Vaadatud 07.06.2022.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link)
**Muuga** on küla Harju maakonnas Viimsi vallas. Asub Muuga lahe ääres.

Külas asub osaliselt Muuga sadam, mis kuulub ASi Tallinna Sadam koosseisu. Muuga sadama kõrval asub ka Muuga ülemine tulepaak, mis ehitati 1986. aastal.

Küla territooriumil asub Eesti suuruselt teine hiidrahn Kabelikivi ning Hansumäe kivikülv (sealhulgas Hansumäe Keldrirahn).

Muuga praegune külavanem on Andrus Pihel, kes valiti ametisse 16. juunil 2018.

Küla idaosas Maardu tee ääres paikneb toidupood Meriste kauplus, lähedal Muuga aedlinnas Kallavere tee ääres asub ka toidupood Sinu Pood.

Transport
---------

Muuga külas asuvat Muuga bussipeatust teenindab Tallinna bussiliin 38 ja Viimsi valla bussid V6, V7, V7A ja V9. Muuga küla idaosa elamupiirkonna kõrval paiknevad bussipeatused Kabelikivi, Uus-Muuga ja Maardu veehoidla, mida teenindavad: Viimsi valla bussid V6 ja V7A, Maardu linna bussid 102, 103, 172, 173 ja Jõelähtme valla bussid J3, J6, J9, J16N ja J16T. Kabelikivi peatuses peatub ka Tallinna bussiliin 34A.

Küla edelapiiril on Muuga tee kagupoolne osa.

Galerii
-------

* Muuga sadama lääneosa, mis jääb Muuga küla territooriumile, foto keskel viljaelevaatorMuuga sadama lääneosa, mis jääb Muuga küla territooriumile, foto keskel viljaelevaator
* Muuga ülemine tulepaakMuuga ülemine tulepaak
* Muuga bussipeatusMuuga bussipeatus
* Hansumäe KeldrirahnHansumäe Keldrirahn
* Muuga KabelikiviMuuga Kabelikivi

Viited
------

1. ↑  Maa-amet, vaadatud 21.11.2020.
2. ↑  Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020.
3. ↑  Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
4. ↑  "Valiti Muuga külavanem". *Viimsi vald*. 16.06.2018.

Välislingid
-----------

* 360° aeropanoraam / aerofoto

| * v
* r
Viimsi valla asulad |
| --- |
| Alevikud | 

* Haabneeme
* Viimsi

 |  |
| Külad | 

* Idaotsa
* Kelnase
* Kelvingi
* Laiaküla
* Leppneeme
* Lõunaküla
* Lubja
* Lääneotsa
* Metsakasti
* Miiduranna
* Muuga
* Pringi
* Pärnamäe
* Püünsi
* Randvere
* Rohuneeme
* Tagaküla
* Tammneeme
* Väikeheinamaa
* Äigrumäe

 |
**Kirke Ert** (sündinud 13. aprillil 1976) on eesti ajakirjanik. 

Ta lõpetas 1991. aastal Nõmme muusikakooli klaveri eriala ning 1994. aastal Jakob Westholmi Gümnaasiumi muusika süvaõppe klassi. Õppinud Tallinna Ülikoolis infoteadust. 

Ajakirjanikuna alustas Televisioonilehes. 1995–2001 töötas Ert Kuku raadios reporteri, saatejuhi ja uudistetoimetajana, 2002–2005 Raadio 2-s saatejuhina. Ta on teinud telesaateid Eesti Televisioonis ("Õhtune Ekspress", "Eurolaul", "Everybody. Nädal pärast võitu"). 2002–2014 juhtis ning toimetas autorisaadet "Sõber koer". 

2016–2018 oli Ert Postimehe kultuuriajakirjanik. 2019. aastal tegi ta välisautorina kaastööd Kuku raadiole ("Ärataja", "Publikumärk"). 2019–2022 kirjutas portreelugusid muusikutest veebiportaalis Muusikaelu. 

Alates 2021. aasta augustist on Ert Vikerraadio hommikuprogrammi "Vikerhommik" üks saatejuhtidest. 

Kirjutanud raamatud "Sõber koer ja tema tervis" ja "Ott Lepland. Lubage mul olla" ning Jüri Pootsmanni fänniraamatu.

Viited
------

1. ↑  Nädal 14/ 2007. Lk 77

Välislingid
-----------

* Foto
**Osvald Tuul** (vene keeles Тууль Освальд Яанович; 27. märts 1906 Ahja, Tartumaa – 29.oktoober 1941 Narva) oli Eesti kommunistliku liikumise tegelane.

Alates 1921. aastast töötas Tuul treialina; 1923. aastast oli EKNÜ Tartu maakonna vastutav organisaator; 1923. aastast Eestimaa Kommunistliku Partei liige; aastatel 1923–1926 poliitvang; 1926. aastal lahkus NSV Liitu, kus õppis Lääne Vähemusrahvaste Kommunistlikus Ülikoolis.

Aastal 1930 saabus Tuul tagasi Eestisse, kus oli EKP KK Illegaalse büroo sekretäri asetäitja ja pärast seda EKP KK Illegaalse büroo sekretär; 1931. aastast alates EKP Keskkomitee II sekretär.

1931. aastal ta vahistati ning mõisteti EKP kui keelustatud organisatsiooni juhtfiguurina 12 aastaks sunnitööle. Ta vabastati 1938. aastal amnestia alusel, kuid tema ja veel seitse vangi määrati Eestist väljasaatmisele.Augustis saadeti nad NSVLi.

Seejärel sõitis ta NSV Liitu, kus töötas Leningradis tehases.

Pärast juunipööret 1940. aastal saabus Tuul veebruari 1941 tagasi Eestisse, kus tegutses EKP Keskkomitee instruktorina. Teise maailmasõja ajal oli ta Eesti NSV Vabariikliku Kaitsekomitee Tartu maakonna volinik, Eesti Partisanisalkade Staabi liige.Ta tabati augustis Martin Sarapuu dokumentidega. Otsus hukkamise kohta tehti 29.oktoobril. Viimased andmed tema vahi all olekust Rakvere vanglas on maist 1942. 

Osvald Tuul hukati Saksa okupatsioonivõimude poolt 1942. aastal (täpsed asjaolud teadmata).

Välislingid
-----------

* "Kristjan Rosenfeldti maja Tallinnas Nõmmel Sõbra tänav 5, kus arreteeriti salaja Nõukogude Liidust Eestisse saabunud Eestimaa Kompartei Keskkomitee illegaalne sekretär Osvald Tuul, tuntud hüüdnimega Lihunik". Rahvusarhiivi fotode andmebaas (FOTIS). EFA.123A-250-65.
**Kirt** on eesti perekonnanimi.

Statistika
----------

2022. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Kirt 136 inimesel: 65 mehel ja 71 naisel. Perekonnanimede levikult oli Kirt meeste puhul 1475. kohal ja naiste puhul 1483. kohal.

Kirt oli kõige levinum perekonnanimi vanuserühmas 75–79 aastat, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,80.
Nimi oli kõige sagedasem Valga maakonnas, kus seda kandis maakonna 10 000 elaniku kohta keskmiselt 7,56 inimest.

Nimede eestistamise käigus loobuti nimest Kirt 3 korral, kui uueks nimeks võeti 1935. aastal Koitmets, 1938. aastal Maidla ja 1940. aastal Kivilaht.

Nime kandjaid
-------------

* Arno Kirt, eesti majandusteadlane (1939–2016)
* Boris Kirt, eesti insener ja majandustegelane (1942–)
* Karl Kirt, eesti noorsooaktivist (1993–)
* Magnus Kirt, eesti odaviskaja (1990–)
* Peeter Kirt, eesti kelgutamistreener (1950–2014)
* Kairi Kirt-Ende, eesti arhitekt (1968–)

Viited
------

1. ↑  Statistikaamet: Nimede statistika (vaadatud 06.08.2022)
2. ↑  Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine: (vana nimekuju): Kirt.

Välislingid
-----------

* Kirt statistikaameti andmebaasis
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib praegusest vallast; varasema valla kohta vaata artiklit Elva vald (1939)* |

---

**Elva vald** on 2. järgu haldusüksus (vald) Tartumaal.

Elva vald moodustati 2017. aastal Elva linna, Konguta, Puhja, Rannu, Rõngu  ning osaliselt Palupera ja Puka  valla külade liitmisel. Osa Palupera ja Puka vallast liideti Otepää vallaga.

Asustusjaotus
-------------

Vallas on üks linn (Elva), kuus alevikku ja 78 küla.

AlevikudKäärdi, Kureküla, Puhja, Rannu, Rõngu, Ulila
KüladAakre, Annikoru, Astuvere, Atra, Ervu, Hellenurme, Härjanurme, Järvaküla, Järveküla, Kaarlijärve, Kaimi, Kalme, Kapsta, Karijärve, Kipastu, Kirepi, Kobilu, Konguta, Koopsi, Koruste, Kulli, Kurelaane, Kõduküla, Käo, Külaaseme, Lapetukme, Lembevere, Lilleküla, Lossimäe, Majala, Metsalaane, Mõisanurme, Mäelooga, Mäeotsa, Mäeselja, Mälgi, Nasja, Neemisküla, Noorma, Paju, Palamuste, Palupera, Palupõhja, Pastaku, Pedaste, Piigandi, Poole, Poriküla, Purtsi, Pööritsa, Pühaste, Raigaste, Rannaküla, Rebaste, Ridaküla, Rämsi, Saare, Sangla, Suure-Rakke, Tamme, Tammiste, Teedla, Teilma, Tilga, Tännassilma, Uderna, Urmi, Utukolga, Vahessaare, Valguta, Vallapalu, Vehendi, Vellavere, Verevi, Vihavu, Võllinge, Võsivere, Väike-Rakke

Viited
------

1. ↑  Maa-amet, vaadatud 11.03.2018.
2. ↑  Statistikaameti statistika andmebaas, vaadatud 23.08.2023.
3. ↑  Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator
4. ↑  Elva linna, Konguta valla, Palupera valla, Puhja valla, Rannu valla ja Rõngu valla osas haldusterritoriaalse korralduse ja Vabariigi Valitsuse 3. aprilli 1995. a määruse nr 159 „Eesti territooriumi haldusüksuste nimistu kinnitamine" muutmine *www.riigiteataja.ee*
5. ↑  Regionaalministri 22. detsembri 2006. a määruse nr 9 „Asustusüksuste nimistu kinnitamine ning nende lahkmejoonte määramine" muutmine *www.riigiteataja.ee*

Välislingid
-----------

* Valla koduleht
* Vilja Kohler "Elva ja viie valla ühinemisläbirääkimised jätkuvad" Tartu Postimees, 7. aprill 2016
* Anette Parksepp "Elva linna ja viie valla ühinemisel tekib 14 000 elanikuga Elva vald" ETV, 14. detsember 2016

Tartumaa vapp
Tartu maakonna omavalitsused

Elva vald **·**  Kambja vald **·**  Kastre vald **·**  Luunja vald **·**  Nõo vald **·**  Peipsiääre vald **·**  Tartu linn **·**  Tartu vald
Gustav II Adolfi monument
Gustav II Adolfi monument Kuningaplatsil Tartus
**Gustav II Adolfi monument** on Gustav II Adolfi mälestussammas Tartus Tartu Ülikooli peahoone taga Kuningaplatsil. 

Monumendi taastamisel võeti aluseks nii Tartus 1928–1950 asunud monument kui ka Göteborgi Gustav II Adolfi monument.

Uppsala Ülikooli kingitusena valminud uue pronksskulptuuri valmistas skulptori Bengt Erland Fogelbergi (1786–1854) Göteborgi raekoja ees seisva Gustav II Adolfi kuju kipsmudelilt võetud vormide alusel Elisabeth Tebelius-Myren. Graniitpostament kujundati Tartu vana monumendi koopiana ja paigaldati 22. oktoobril 1991 vanale säilinud graniitalusele.

Taastatud monumendi avasid 23. aprillil 1992 Rootsi kuningas Karl XVI Gustav ja kuninganna Silvia.

1988. aasta kevadtalvel, mõned aastad enne monumendi taastamist, üllatas hommikusi tööleminejaid öösel platsile ilmunud Gustav Adolfi lumest kuju – märk sellest, et Tartu Ülikooli asutaja on kevadekuulutajana oma kohale Tartus tagasi jõudmas.

* Tartu Gustav Adolfi vormiline eeskuju – Gustav II Adolfi monument Göteboris Tartu Gustav Adolfi vormiline eeskuju – Gustav II Adolfi monument Göteboris

Algne monument (1928–1950)
--------------------------

Algne monument püstitati Eesti Vabariigi 10. aastapäevaks. Skulptuuri autor oli rootslane Otto Strandman.

Monumendi avas 27. juunil 1928 riigivanem Jaan Tõnisson.

Monument hävitati 15. mail 1950 Nõukogude okupatsioonivõimude poolt.

Viited
------

1. ↑  Tullio Ilomets. Kuningas Gustav II Adolfi monument vajab korrastamist[*alaline kõdulink*] www.ajakiri.ut.ee (vaadatud 17.09.2013)
2. ↑  Täna 20 aastat tagasi taasavati Gustav Adolfi kuju (Foto Gustav II Adolfi lumest kujust) jalutuskaikajas.blogspot.com (vaadatud 17.09.2013)
3. ↑  EERIK-NIILES KROSS: Monumendid ja mälu www.epl.ee (vaadatud 17.09.2013)
4. ↑  Hans Lepp. "Gustav II Adolfi monument Tartus". Tallinna Rootsi-Mihkli kogudus. Vaadatud 19.09.2012.

Välislingid
-----------

* Gustav II Adolfi monument Tartu kodulehel
* Dorpat.ru: Памятник Густаву II Адольфу (Gustav II Adolfi monument)
* Mihkel Truman. Kolm kuningakuju peahoone taga. Universitas Tartuensis, märts 2019
* Pronksist kuningas Tartu. Sakala (1878–1940), nr. 53, 1928, 28 aprill 1928.
3 Juno orbiit
**Juno** (sümbol: ⚵) on kolmas asteroid, mis on avastatud Väikeste Planeetide Keskuse (*Minor Planet Centre*) kataloogisüsteemis.

Juno on üks suuremaid Asteroidide vöö planeete. 3 Juno on üks kahest suurimast S-tüüpi asteroidist (teine on 15 Eunomia). 3 Juno mass moodustab 1% kogu asteroidide vöö massist. Juno avastas 1. septembril 1804 Saksa astronoom Karl Ludwig Harding.

Nimi
----

3 Juno on saanud nime Rooma jumalanna Juno järgi. Tema planetaarsümbol on ③. Vanem sümbol, mida samuti vahel kohata võib, on ⚵.

Omadused
--------

3 Juno tiirlemisperiood on 4,36578 aastat. Juno on S-tüüpi asteroidide kohta ebatavaliselt peegeldav, mis võib viidata erinevatele pinnaomadustele. Kõrge albeedo selgitab suhteliselt suurt näivat tähesuurust väikeste objektide suhtes, mis ei asu Asteroidide vöö sisemises ääres. Junot peeti algul koos 1 Cerese, 2 Pallase ja 4 Vestaga planeediks. 1811 määras Schröter Juno diameetriks 2290 km. Juno väiksus ja ebakorrapärane kuju välistasid, et ta on kääbusplaneet. Juno orbiidid on Päiksele veidi lähemal kui Cerese ja Pallase omad. Juno orbiidit on ekstreemselt ekstsentriline. Junol oli teadaolevatest kehadest kõige ekstsentrilisem orbiit kuni 1854. aastani, mil avastati 33 Polyhymnia.

* Keskmine orbiidikiirus: 17,93 km/s
* Mass: 2,67 ×1019 kg
* Pinnagravitatsioon: 0,12 m/s²
* Pöörlemisperiood: 7,21 tundi
* Temperatuur: ~163 K, max 301 K (+28 °C)
**Peeter Kaasik** (sündinud 28. oktoober 1974) on eesti ajaloolane. Peamine uurimisvaldkond on Eesti sõjaajalugu XX sajandil.

2003. aastal lõpetas bakalaureusekraadiga Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna ajaloo-osakonna ning kaitses 2012. aastal Tallinna Ülikooli Ajaloo Instituudi juures doktorikraadi.

Aastatel 2000–2009 Inimsusevastaste Kuritegude Uurimise Eesti Sihtasutuse teadur, alates 2009. aastast Eesti Mälu Instituudi teadur. Aastast 2016 Eesti Sõjamuuseumi – kindral Laidoneri muuseumi teadur.

Publikatsioone

Peeter Kaasik. Suur sõda ja Eesti. Tallinn: Äripäev, 2022

Peeter Kaasik, Mauri Kiudsoo, Pearu Kuusk, Martin Herem, Üllar Kurik. Forest Brothers: Archaeologists and Historians on the Trail of Forest Brothers. Tallinn: Äripäev, 2021 

Merike Jürjo, Peeter Kaasik, Igor Kopõtin, Hellar Lill, Kristjan Luts jt. Eesti sõjaajalugu: valitud peatükke Vabadussõjast tänapäevani. Koost T. Tannberg; toim Mart Orav. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus, 2021

Peeter Kaasik, Lauri Vahtre, Urmas Salo jt. Eesti Vabadussõja ajalugu, I–II. Toim L. Vahtre. Tallinn: Varrak, 2020

Marti Taru, Eli Pilve, Peeter Kaasik. Noorsootöö Eestis: 19. sajandi keskpaigast kuni 21. sajandi esimese kümnendi lõpuni : ajalooline ülevaade. Tallinn: Eesti Noorsootöö Keskus, 2015

Peeter Kaasik. Nõukogude Liidu sõjavangipoliitika Teise maailmasõja ajal ja sõjajärgsetel aastatel: Sõjavangide kinnipidamissüsteem Eesti näitel ja hinnang sõjavangide kohtlemisele rahvusvahelise õiguse järgi. Tallinn: Tallinna Ülikooli Kirjastus, 2012

Magnus Ilmjärv, Peeter Kaasik, Mart Laar, Ago Pajur, Tõnu Tannberg jt. Sõja ja rahu vahel, II köide, Esimene punane aasta: okupeeritud Eesti julgeolekupoliitiline olukord sõja alguseni. Toim E. Tarvel, M. Maripuu. Tallinn: S-Keskus, 2010 

Peeter Kaasik, Olev Liivik, Indrek Paavle, et al. Estonia since 1944: reports of the Estonian International Commission for the Investigation of Crimes Against Humanity. Ed T. Hiio, M. Maripuu, I. Paavle. Tallinn: Inimsusevastaste Kuritegude Uurimise Eesti Sihtasutus, 2009

Toomas Hiio, Peeter Kaasik, Argo Kuusik, Aivar Niglas, Meelis Maripuu jt. Estonia 1940-1945: reports of the Estonian International Commission for the Investigation of Crimes Against Humanity. Ed T. Hiio, M. Maripuu, I. Paavle. Tallinn: Inimsusevastaste Kuritegude Uurimise Eesti Sihtasutus, 2006


1. ↑  "Metsavendluse uurimine tõi ajaloolasele mitu tunnustust". *Inimene*. 3. detsember 2022. Vaadatud 30. septembril 2023.
2. ↑  "ETIS". *www.etis.ee*. Vaadatud 30. septembril 2023.