recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Natalija Jurjevna Durova** (vene keeles Наталья Юрьевна Дурова; 13. aprill 1934 Moskva – 27. november 2007 Moskva) oli vene tsirkuseartist (loomataltsutaja) ja literaat.

Natalija Durov sündis loomataltsutaja Juri Durovi perekonnas. Lõpetas 1956. aastal 
Gorki-nimelise Kirjandusinstituudi ja hiljem kaugõppes Timirjazevi-nimelise Moskva Põllumajanduse Akadeemia veterinaaria erialal. 

Tsirkuseareenil esines Durova esimest korda viieaastaselt 1939. aastal isa atraktsioonis. 1942. aastast esines geparditega, elevantidega ja ilvesega. Aastatel 1961–1973 oli Sojuzgostsirki palgal, esines merilõvidega, morskadega ja ahvidega. Alates 1978. aastast kuni elu lõpuni oli Durovi Elavnurga direktor ja kunstiline juht (1982. aastast Durovi Loomateater). Avaldas rohkem kui 30 raamatut loomadest ja tööst nendega. Valiti NSV Liidu Kirjanike Liidu liikmeks.

Durova on maetud Moskvas Novodevitšje kalmistule. Tema abikaasa Mihhail Bolduman (1898–1983) oli näitleja, NSV Liidu rahvakunstnik. Natalija Durova poolvend Juri Durov on tsirkuseartist.

Tunnustus
---------

* 1972 – Vene NFSV teeneline kunstnik
* 1982 – Vene NFSV rahvakunstnik
* 1987 – NSV Liidu riiklik preemia (viimaste aastate lavastuste eest Durovi loomateatris)
* 1989 – NSV Liidu rahvakunstnik
* 1992 – Mongoolia teeneline kunstitegelane
**Jõhvnööbik** (*Gymnopus androsaceus*, varem *Marasmius androsaceus*) on metskõrgese perekonda kuuluv seeneliik. See kuulus varem nööbiku perekonda.

Esimesena kirjeldas seda liiki teaduslikult 1753. aastal Rootsi loodusteadlane Carl von Linné nime all *Agaricus androsaceus*. 1838. aastal paigutas Elias Magnus Fries selle nööbiku perekonda (*Marasmius*). 2004. aastal paigutati see metskõrgese perekonda.

Jõhvnööbik on levinud laialt Holarktises, esinedes muuhulgas Põhja-Ameerikas (USA-s), Põhja-Aafrikas (Marokos) ning Põhja-Aasias (Hiinas, Koreas, Jaapanis). Lisaks on seda leitud Lõuna-Ameerikast Argentinast ja Austraaliast. See on sage peaaegu kogu Euroopas. Eestis esineb seda samuti väga sageli, paiguti massiliselt.

See kasvab okas- ja segametsades, esinedes okstel, puidu- ja kooretükkidel, käbidel ja okastel. Viljakehad esinevad aprillist novembrini.

Jõhvnööbiku viljakeha on õhuke ja pisike. Kübar muudab sõltuvalt niiskustingimustest värvust: märjalt on see tume ja klaasjalt läbipaistev, kuivalt hele ja läbipaistmatu. Kübar on kujult soonelis-vaoline, sageli keskelt süvendunud. Kübar on 3–10 mm lai. Eoslehekesed on värvuselt kollakaspruunid, asetsevad hõredalt ja on jalale kinnitunud. Õhuke jalg on 3–6 cm pikk ja 0,5–1 mm lai. Seeneliha on õhuke, värvuselt punakaspruun ja ilma erilise lõhnata. Eosed on kujult lantsetjad, mõõtmetega 5–8 × 3–4,5 mikromeetrit. Eospulber on valge.

Jõhvnööbik sarnaneb okka-roisknööbikuga, kuid viimane eritab katki hõõrumisel tugevat roisklõhna.

Jõhvnööbik ei ole söödav.

Jõhvnööbik Eestis Järva maakonnas

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  Kalamees, Kuulo (2005). *400 Eesti seent*. Eesti Loodusfoto. Lk 126. ISBN 978-9985-830-63-5.

Välislingid
-----------

 Jõhvnööbik – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
**Zomergem** on hollandikeelne vald Belgias Flandria piirkonnas Ida-Flandria provintsis.

Asulad
------

Zomergem jaguneb järgmisteks osavaldadeks, asulateks ja piirkondadeks:

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Rooma numbritega on tähistatud osavallad. Kollakad alad on linnastunud piirkonnad | 

| Nr | Nimi | Pindala(km²) | Elanikke(1.09.2006) |
| --- | --- | --- | --- |
| I | Zomergem | 27,92 | 6760 |
| II | Oostwinkel | 8,36 | 678 |
| III | Ronsele | 2,51 | 606 |

 |

* OostwinkelOostwinkel
* Sint-Martinuskerk, ZomergemSint-Martinuskerk, Zomergem
* RonseleRonsele

Viited
------

1. ↑  Wettelijke Bevolking per gemeente op 1 januari 2018, vaadatud 9.03.2019.

Välislingid
-----------

 Zomergem – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Koduleht (hollandi keeles)

Ida-Flandria provintsi vallad

Aalst | Aalter | Assenede | Berlare | Beveren | Brakel | Buggenhout | De Pinte | Deinze | Denderleeuw | Dendermonde | Destelbergen | Eeklo | Erpe-Mere | Evergem | Gavere | Gent | Geraardsbergen | Haaltert | Hamme | Herzele | Horebeke | Kaprijke | Kluisbergen | Knesselare | Kruibeke | Kruishoutem | Laarne | Lebbeke | Lede | Lierde | Lochristi | Lokeren | Lovendegem | Maarkedal | Maldegem | Melle | Merelbeke | Moerbeke | Nazareth | Nevele | Ninove | Oosterzele | Oudenaarde | Ronse | Sint-Gillis-Waas | Sint-Laureins | Sint-Lievens-Houtem | Sint-Martens-Latem | Sint-Niklaas | Stekene | Temse | Waarschoot | Waasmunster | Wachtebeke | Wetteren | Wichelen | Wortegem-Petegem | Zele | Zelzate | Zingem | Zomergem | Zottegem | Zulte | Zwalm
Virumaa valdade piirid enne ja pärast 1939. aasta vallareformi
**Jõhvi vald** (saksa keeles *Jewe*) oli vald Virumaal Jõhvi kihelkonnas Viru kreisis ja Viru maakonnas, aastatel 1866–1939

Valla pindala oli 209 km² ja elanikke oli 3250 (1934. aasta seisuga).

Vallas oli 513 talundit ja need kasutasid 10 117 ha maad. Vallamaja asus Jõhvis.

Vallas asus Jõhvi asundus.

1892. aastal ühendati Jõhvi vallaga Tammiku, Edise, Sompa vald ja Jõhvi kirikuvald.

1939. aasta vallareformiga moodustati Jõhvi ja Voka vallast uus Jõhvi vald. Samas liideti väikesed osad Jõhvi vallast ka Mäetaguse, Illuka ja Vaivara vallaga.

Viited
------

1. 1 2  Jõhvi vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917 (vaadatud 20.02.2016)
2. 1 2 3  *Eesti Entsüklopeedia.* 4. köide: *Jaapan–Käolina.* Tartu: Loodus, 1934, lk 183.
3. ↑  Maa-ameti kaardirakendused
4. ↑  Väljavõte 776. Vabariigi Presidendi otsus nr. 88. Riigi Teataja, nr. 87, 14 oktoober 1938

Välislingid
-----------

* Jõhvi vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
**Zoja Hertz** (ka **Herz** ja **Gerts**, sündinud 4. augustil 1957 Soltsõs Novgorodi oblastis Venemaal) on Eesti pianist ja kontsertmeister.

Zoja Hertz lõpetas 1980. aastal Tallinna Konservatooriumi dotsent Virve Lippuse klassis. Töötas 1980–1985 Moskva Kultuuriinstituudi orkestridirigeerimise osakonna kontsertmeistrina. 

Kontsertmeistrina on ta esinenud paljude lauljatega nii Eestis kui ka Saksamaal, Rootsis, Venemaal ja Ukrainas. 1991 stažeeris ta Moskva Suures Teatris prof Mogilebskaja meistriklassis. 

1985–1997 töötas Hertz Vanemuise teatris ja selle aja jooksul osales ta kontsertmeistrina rohkem kui 50 lavateose lavaletoomisel, sealhulgas "Nabucco", "Rigoletto", "Traviata", "Othello", "Tosca", "Nahkhiir", "Carmen", "Oliver Twist", "Don Quijote", "Pajatsid", "Don Giovanni", "Boriss Godunov".

Alates 1999 tõi ta koostöös Smithbridge Productionsiga lavale muusikalid "Linnupuur", "Vampiiride tants", "Hüljatud", "Miss Saigon", "Kabaree", "Oliver", "Tuhkatriinu", "Georg". PromFesti raames tõi ta 2003. aastal Pärnu Endla teatris lavale "Rigoletto".

Hertz on olnud ka Heino Elleri nimelise Tartu Muusikakooli ja 1997–2001 Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli pedagoog-kontsertmeister, aastast 2001 on ta tegutsenud vabakutselisena. Tegutsenud ka lauluõpetajana ja hääleseadjana.

Tunnustus
---------

* 1996 Eesti Vabariigi kultuuristipendium muusikateatri alal
* 2006 Eesti Teatriliidu sõna-, muusika-, balleti- ja tantsulavastuste žürii eriauhind

Isiklikku
---------

Zoja Hertz on aastast 2009 abielus laulja Jassi Zahharoviga. Tema poeg on Mihhail Gerts.

Viited
------

1. ↑
**Kuno Tammearu** (sündinud 23. septembril 1974 Abja-Paluojal) on Eesti riigiametnik, aastast 2023 Sisekaitseakadeemia rektor. 

Tammearu on lõpetanud Eesti Riigikaitse Akadeemia, omandanud magistrikraadi haldusjuhtimises Tallinna Tehnikaülikoolis ja Tartu Ülikoolis magistrikraadi ettevõtte strateegilise juhtimise valdkonnas. 

Tammearu alustas päästjana tööd 1992. aastal ning on edasi liikunud päästevaldkonna erinevatel spetsialisti ja juhi tasanditel. 1997–2011 oli Tammearu Tallinna tuletõrje ja päästeameti kustutus- ja päästetööde juhtimiskeskuse operatiivteenistuste direktor, seejärel direktori asetäitja operatiivteenistuse alal, Harjumaa päästeteenistuse direktori asetäitja päästetööde alal, päästeameti operatiivteenistuse osakonna juhtaja ning päästetööde osakonna juhataja. 

2012–2013 oli ta Päästeameti peadirektori asetäitja päästetöö alal ning aastatel 2013–2023 Päästeameti peadirektor. 

Siseminister Lauri Läänemets allkirjastas 27. veebruaril 2023 töölepingu Kuno Tammearuga, kes asub 5. juunist Sisekaitseakadeemia uue rektori ametisse.

Tunnustus
---------

* 2005 Eesti Punase Risti IV klassi teenetemärk
* 2023 Eesti Punase Risti II klassi teenetemärk

Viited
------

1. ↑  Teenetemärkide kavaleride andmekogu – 1796
2. ↑  "President annab tänavu 167 riiklikku teenetemärki". *ERR*. 6. veebruar 2023. Vaadatud 6. veebruar 2023.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Kuno Tammearu** |
Antiloobikanjon on turistide seas väga populaarne oma efektsete valgusmängude tõttu.
**Antiloobikanjon** (*Antelope Canyon*) on liivakivist kanjon Ameerika Ühendriikides Arizona osariigis. Kitsast kaljulõhest moodustuv kanjon koosneb kahest osast, Ülemisest ja Alumisest Antiloobikanjonist (*Upper Antelope Canyon* ja *Lower Antelope Canyon*). Ülemise Antiloobikanjoni geograafilised koordinaadid on 36° 51′ 28″ N, 111° 22′ 20″ W.

Kanjon on populaarne turistide ja loodusfotograafide seas.

Trepp, mis viib Alumisse Antiloobikanjonisse
Kanjonisse võib minna üksnes giidi juhendamisel, sest kanjonit võivad iga hetk tabada ootamatud tulvaveed, seda isegi küllaltki hea ilma korral. 1997. aasta 12. augustil hukkus Alumises Antiloobikanjonis 11 turisti tulvavetes, 2006. aasta 30. oktoobril 36 tunni vältel kanjonis märatsenud tulvavete tõttu suleti aga Alumise Antiloobikanjon viieks kuuks.

Antiloobikanjonis on tehtud ka filmivõtteid (näiteks "Operatsioon "Murtud nool"" – ameerika 1996. aasta põnevusfilm, mille režissöör oli John Woo ning kus mängisid John Travolta ja Christian Slater).

Antiloobikanjoni läheduses on Page'i linn.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Antiloobikanjon** |

* Antiloobikanjon
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib religiooni mõistest, Nietzsche teose kohta vaata aartiklit Antikristus (Nietzsche); Lars von Trieri filmi kohta Antikristus (film).* |

---

**Antikristus** tähistab Kristlikus eshatoloogias isikut, organisatsiooni, ametikohta, kogukonda või gruppi, kes viivad täide piiblis kuulutatud prohveteeringuid selle kohta, kes vastandab ennast Jeesus Kristusele ning võtab sisse koha tema asemel. 

Sõna "Antikristus" tuleb vanakreeka sõnadest αντί ja Χριστός (*anti* ja *Christos*). Χριστός tähendab vanakreeka keeles salvitud või võitut ning kristlased kutsuvad selle nimega Naatsareti Jeesust. Sõna αντί tähendab mitte ainult anti't vastandavas mõttes, kui miskit, mis on millelegi vastupidine, millegi vastu, vaid see tähendab ka "millegi/kellegi asemel". Antikristus on siis miski või keegi, mis vastandab ennast Kristusele, võttes koha sisse tema asemel. 

Sõna esineb 5 korda, 1. ja 2. Johannese kirjas: üks kord mitmuses ja neli korda ainsuses. Termini all mõeldakse enamasti mingit kurja entiteeti, mis võistleb ning vastandub Jeesus Kristusele.
**Zolotoi Orjol** (vene keeles «Золотой орёл» 'kuldkotkas') on Venemaa rahvuslik filmiauhind, Kuldgloobuse analoog Venemaal.

Filmiauhinna Zolotoi Orjol asutas 2002. aastal Venemaa Filmikunsti ja -teaduste Rahvuslik Akadeemia. Auhinda jagatakse 23 kategoorias, sealhulgas kategoorias "Parim välismaine film Venemaa filmilevis" ning neljas televisioonikategoorias.

Kategooria võitjale antakse kotkast kujutav hõbedast tehtud ja kullaga kaetud auhinnakuju Zolotoi Orjol. 

Iga-aastase filmiauhindade kätteandmise tseremoonia kunstiline juht ja peaprodutsent on Nikita Mihhalkov. Tseremooniat kannab üle telekanal Rossija-1.

Enim kordi (11) on Zolotoi Orjoli võitnud telekanali Rossija-1 peadirektor Anton Zlatopolski, kes on olnud paljude telesarjade kaasprodutsent. Nikita Mihhalkovil on seitse Zolotoi Orjoli, neist ühe sai ta filmirežissöörina.

Vaata ka
--------

* Nika

Välislingid
-----------

* Золотой орел. kinoacademy.ru
* Лауреаты. kinoacademy.ru
* Номинанты. kinoacademy.ru
* "Орел" вылупился. kommersant.ru, 2. juuli 2002
Kuno Areng Rahvusraamatukogu Eesti üldlaulupidude nootide digitaalkogu esitlusel 4. oktoobril 2012
**Kuno Areng** (23. juuli 1929 Järvamaa, praegune Virumaa Järsi küla – 8. detsember 2017) oli eesti koorijuht ja muusikapedagoog.

Elulugu
-------

Ta lõpetas 1952. aastal Suhhumi muusikakooli klaveri erialal, 1959. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi koorijuhina Gustav Ernesaksa klassis ning 1965. aastal Leningradi Konservatooriumi aspirantuuri.

Alates 1962. aastast oli Kuno Areng Tallinna Riikliku Konservatooriumi õppejõud, professor aastast 1983. Ta oli paljude kooride dirigent, sh RAMi ja Tallinna Kammerkoori dirigent, ning alates 1965. aastast üks laulupidude üldjuhte.

Tema õpilased on dirigendid Eeva Tammemägi, Aino Eesvald (Johannson), Marta Jakobson, Arda Elson, Sirje Kiik (Lillepõld), Lemmi Laja, Helju Rood, Maie Tamra, Aili Unt, Anne Dorbek, Heli-Maria Kahu, Paul Ruudi, Ene-Merike Elm, Linda Kardna, Aime Rahula, Viiu Maior, Hedda Tamkõrv, Olga Tungal, Ole Valgma, Marika Kahar, Liivi Lepik (Lukas), Aita Tammpere, Karin Rööp (Aun), Bella Ebre, Valerie Boiko, Sirje Ennik (Nõmm), Kalev Keeroja, Vladimir Tšaussov, Toomas Kapten, Ene Soots, Andres Vahisalu, Katrin Šein (Leete), Ene Kapten, Guido Ausmaa, Piret Kukk, Veljo Reier, Margit Sarri, Tiina Taremaa (Savisaar), Elo Üleoja, Sirje Kaasik, Jan Roosaar, Annelii Traks, Anne-Liis Poll-Treimann, Laine Randjärv, Indrek Vijard, Ranno-Eduard Linde, Kristel Raud (Aer), Olari Elts, Sven Peterson, Lauri Sirp, Veikko Lehto, Kristiina Harjak, Hain Hõlpus, Peeter Perens, Margit Võsa, Raivo Vainula, Kristi Kiilu, Maria Usk, Triin Koch, Imbi Pärtelpoeg, Risto Joost, Veronika Portsmuth, Marika Kibena.

Tunnustus
---------

Kuno Areng 1985. aastal
* 1969 – Eesti NSV teeneline kunstitegelane
* 1974 – Eesti NSV rahvakunstnik
* 1994 – Gustav Ernesaksa koorimuusika preemia
* 1999 – Arvo Ratassepa mälestusauhind
* 1999 – Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri aastapreemia (jätkuv loominguline kõrgvorm ja sisukas panus koorikultuuri arendamisse)
* 2000 – Valgetähe III klassi teenetemärk
* 2008 – Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia (festivali "Gustav Ernesaks 100" korraldamine)
* 2003 – Eesti Vabariigi kultuuripreemia elutöö eest
* 2009 – Eesti Rahvuskultuuri Fondi elutöö tänuauhind
* 2015 – Tallinna vapimärk

Viited
------

1. ↑  Teenetemärkide kavaleride andmekogu – 3335

Välislingid
-----------

* Kersti Inno, Kaie Tanner. „Kuno Areng: „Virinat võiks vähem olla"". – Sirp, 21.01.2010
* Monika Topman. Ülevaade Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lõpetanuist ja nende erialaõppejõududest, alates Tallinna Konservatooriumi 1. lennust 1925. aastal ja lõpetades Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia 84. lennuga 2009. aastal.
* Erika Klaats. Kuno Areng: Dirigendi redel on väga pikk, Maaleht, 22. juuli 2004
* Peeter Perens. Eesti oma Ericson. Sirp, 8.10.1999
* Tiia Järg. „Hea kui raamatusse" [raamatututvustus: Kersti Inno „Kuno Areng" (Avita, 1999)]. – Sirp, 05.11.1999
* 
* Kersti Inno. Kuno Areng. Tallinn, Avita, 1999
**Rõude raamatukogu** on raamatukogu Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas Rõude külas.

Ajalugu
-------

Martna vallanõukogu otsustas 1925. aasta veebruaris Martna vallas asutada järjekorras teise avaliku rahvaraamatukogu Riigikogus 6. juunil 1924 vastu võetud avalike raamatukogude seaduse nõuetel ja eraldada selle ülalpidamiskuludeks eelarvesse 5000 marka.

16. oktoobril 1930 revideeriti Martna valla Rõude avaliku raamatukogu olukorda ja asjaajamist. Eevident leidis järgmist: Revideerimispäeval raamatukogu oli 215 köiteline. Raamatukogu eksisteerib Martna avaliku raamatukogu harukoguna, kusjuures tal siiski on omaette raamatud ja asjaajamine, pääle kassapidamise, mis keskraamatukoguga ühine. Avalik raamatukogu asutati 1925. a. saades aluse likvideeritud Haridusseltsi poolt kingitud raamatuist. Uute raamatutega täiendamine toimub omavalitsuse ja riigi toetussummadega. Toetus antakse välja keskraamatukogu poolt raamatutes, kusjuures ei arvestatavat haruraamatukogu juhataja esitatud nimekirjadega. Raamatukogu asub Vana-Rõude koolimajas, raamatukogu juhataja pr.Heinvere erakorteris. Nimesilt puudub. Pr. Heinvere raamatukogu juhatajana tegutseb kogu asutamisest saati. Töötasu ei saa. Rakendusraamatud on olemas. Üldnimestikus on täitmata 8-13 lahtrid. Tarvitajate nimestikus mõned allkirjad võtmata ja päevaraamat täitmata. Viimase kohta juhataja seletas, et päevik olevat alles äsja keskraamatukogust saadud ja pole veel jõutud ülekanda seni selle aset täitvast vihikust. Raamatute liigituses sisu järgi on mõningaid eksimusi: nii on näiteks Eiseni „Tähtsad mehed", Lepp, Marta „1905.aasta romantika", Gori „Knock out" ja mõned teised asetatud 0 (ilukirjanduse) liiki. Raamatute valik nende sisuliselt väärtuselt on üsna juhuslik, mis polevat tingitud juhatajast, kuna tal puuduvat võimalus omal valikul muretseda raamatuid. l.111 Raamatukogu juhataja pr. Heinvere teatab, et ülaltoodud puudused on likvideeritud.

5. oktoobrist 1933 on teadaanne Lääne Maavalitsuse haridusosakonnale, mis loetleb üles järgneva: Rõude raamatukogu ülevalpidajaks vald, lugejaid 38, raamatuid 220, mis saadud kingitusena Rõude Haridusseltsilt. Tegutses Martna avaliku raamatukogu osakonnana. 

1939 – pidu õpilasraamatukogu täiendamiseks. Raamatunädala puhul korraldas Rõude algkool 25. novembril õpilaspeo õpilasraamatukogule uute raamatute soetamiseks. Õpilased esitasid laule, deklamatsioone ja katkendeid uuematest teostest.

2013. aastal kolis raamatukogu sama hoone (Rõude külamaja) teise tiiba.

Vaata ka
--------

* Jaan Veidermann

Viited
------

1. ↑  Fond 1098 n. 1. s. 106. lk 49
2. ↑  1930 - Fond 1098 n. 1. s-ü 139  lk. 108: Rõude avaliku raamatukogu revideerimisakt
3. ↑  Fond 1101 n. 2. s. 320. lk 7
4. ↑  Lääne Elu, nr.135, 22.nov. 1939, lk.9.

Välislingid
-----------

* Raamatukogust Lääne-Nigula valla kodulehel
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on luteri kirikust; õigeusu kiriku kohta vaata Rõngu õigeusu kirik* |

---

Rõngu kirik
Rõngu kirik
**Rõngu Mihkli kirik** on kirik Tartu maakonnas Elva vallas Rõngu alevikus. Kirikus tegutseb EELK Rõngu Mihkli kogudus.

Ajalugu
-------

Rõngu kirik on ilmselt ehitatud 14. sajandi lõpul ja on Rõngu vanim ehitis. Kirikut on kirjalikes allikates esmamainitud 1413. aastal. Kirik on pühitsetud peaingel Miikaelile.

Kirik on mitmete sõdade (Põhjasõda, Liivi sõda) käigus saanud korduvalt kannatada ja taastamiste käigus kaotanud oma algse arhitektuurse ilme. 1702. aastal põletasid kasakad kiriku maha ja kirikust jäid järgi üksnes seinad. Oma praeguse uusgooti stiilis kuju sai kirik 1900–1901 toimunud Rudolf von Engelhardti projekti järgi tehtud ümberehituste käigus.

Sisustus
--------

Vaade altarile
### Altar

1901 valmis altarimaal "Kolgata" (L. Otto). Kiriku altarimaali all on tartukeelne kirjakoht Johannese evangeeliumist: "Täüdetu om." (Jh. 19,30.).

### Kellad

Kell on valatud 1930. aastal Tartus (eelmine, 1799. aastal valatud kell asub Anna kirikus). 

### Orel

16. registriga oreli valmistas aastal 1874 Tartu oreliehitaja Friedrich Wilhelm Müllverstedt.

### Vitraažid

Vitraažid on valmistatud aastal 1900 Riia meistrite poolt.

Rõngu kiriku vaateid
--------------------

* Vaade edelastVaade edelast
* Rõngu kiriku sisevaade ittaRõngu kiriku sisevaade itta
* Sisevaade lääne suunasSisevaade lääne suunas
* Kantsel ja kõlaräästasKantsel ja kõlaräästas
* Altar ja altariaedAltar ja altariaed
* Pühajärve Puhkpillipäevad, lõppkontsert Rõngu kirikusPühajärve Puhkpillipäevad, lõppkontsert Rõngu kirikus

Viited
------

1. ↑  Altar ja altariaed. Kultuurimälestiste register. (Kasutatud 13.08.2013.)
2. ↑  Uus kiriku=orel. Eesti Postimees, nr.39, 25. september 1874, lk 226
3. ↑

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Rõngu kirik** |

* Rõngu kirik
* Rõngu kirik kultuurimälestiste riiklikus registris Muuda Vikiandmetes

Rõngu kihelkond

**Kirik**: Rõngu  

**Mõisad**: Aakre mõis | Hellenurme mõis | Rõngu mõis | Soontaga mõis | Uderna mõis | Uue-Kirepi mõis | Vana-Kirepi mõis | Väike-Rõngu mõis
**Diglossia** on olukord, kus ühe keele kaks dialekti või kaks keelt, mis tavaliselt on lähisuguluses, on kasutusel ühes keelekogukonnas. Lisaks varieerub sellistes ühiskondades argisituatsioonides kasutatav keele valik ja nii-öelda teise keele valik. Teine keelevariant võetakse kasutusele kindlates situatsioonides nagu kirjanduse lugemisel, haridusasutustes, riigiteenistuses, sõjaväes ja muudes sarnastes olukordades.

Seda mõistet on defineeritud ka kui keelte (mitme keele või ühe keele variantide) ranget funktsionaalset jaotust ühiskonnas.

Keeleteaduses võttis diglossia mõiste esimesena kasutusele Charles Ferguson 1959. aastal, kuid tema definitsioon puudutas ainult variante ühe keele sees.

1967. aastal mõtestas Joshua Aaron Fishman diglossia mõiste ümber. Tema järgi ei kehti diglossaalsed suhted ainult geneetilises suguluses olevate variantide puhul, vaid ükskõik millise keelepaari puhul, kui esineb range funktsionaalne jaotus (näiteks ladina keel ja rahvuskeeled keskajal). Fergusoni määratlust on hakatud nimetama klassikaliseks diglossiaks ja Fishmani määratlust laiendatud diglossiaks.

Diglossaalsetes suhetes olevate keelte vahel on kindel hierarhia. Ühte keelevarianti hinnatakse kõrgelt ja kasutatakse ametlikes situatsioonides, teises toimub argisuhtlus.

Etümoloogia
-----------

Kreekakeelne sõna διγλωσσία (*diglōssia*) tõlgitakse kui bilingvism, kuid need mõisted ei ole kindlasti sünonüümid, sest diglossia on alati ühiskondlik nähtus, kuna diglossaalne saab olla ainult keelekollektiiv, mitte üksikisik, nagu võib olla bilingvismi puhul.

Viited
------

1. 1 2  Charles Ferguson. "Diglossia", *Word*, 1959, 5: 325–340.
2. 1 2 3 4 5  Mart Rannut, Ülle Rannut, Anna Verschik. *Keel, võim, ühiskond*, Tallinn: TPÜ Kirjastus, 2003.
3. ↑  Mart Rannut, Ülle Rannut, Anna Verschik. *Keel, võim, ühiskond*, Tallinn: TPÜ Kirjastus, 2003: 128, 149.
4. ↑  Joshua Aaron Fishman. "Bilingualism with and without diglossia; diglossia with and without bilingualism", *Journal of Social Issues*, 23 (2), 29–38.

Välislingid
-----------

* Diglossia (La diglossie) vaadatud 11.04.2014
* Diglossia as a Sociolinguistic Situation vaadatud 11.04.2014
**Digital Radio Mondiale** ehk **DRM** (*mondiale* tähendab itaalia ja prantsuse keeles ’ülemaailmne’) on pikk-, kesk- ja lühilainel leviva digitaalraadio standard, mis tagab sarnase helikvaliteedi ja kasutamise lihtsuse FM raadiojaamadega. Samuti võimaldab DRM integreerida edastatavasse audioprogrammi teksti ja isegi liikuvat pilti. 

DRM-sagedus- ja lainealad
DRM-saatjate signaali leviulatus on sama mis senistel AM-saatjatel, seega palju suurem kui DAB-ringhäälingu saatjail. Euroopas töötavad mitmed DRM-saatjad kesk- ja lühilainel, nt 

* RAI Milano Siziano (Itaalias) sagedusel 693 kHz (saatja võimsus 30 kW)
* Berlin-Britz (Saksamaal) sagedusel 855 kHz 25 kW, 18 kbit/s)
* Ordness (BBC) sagedusel1296 kHz (70 kW, 26 kbit/s, stereo)
* Moosbrunn (Austrias) sagedusel 7355 kHz (41-m-ribas)
* Daldom (Venemaal) sagedusel 11 615 kHz (25-m-ribas)
* Andrate (Itaalias) sagedusel 26 010 kHz (11-m-ribas)

Arendamisjärgus on digitaalraadiosüsteem DRM+ rakendamiseks ultralühilaine sagedustel (87,5–108 MHz) ja VHF-sagedustel (174 – 230 MHz). See süsteem võib hakata asendama DAB-raadiosüsteemi.

Ajalugu
-------

The Digital Radio Mondiale (DRM) konsortsium loodi 1998. aastal: 20 ülemaailmse tähtsusega raadioorganisatsiooni kirjutasid alla vastastikuse mõistmise memorandumile Guangzhous Hiinas. Allakirjutanud organisatsioonide hulgas oli ringhäälinguettevõtteid, teadusinstitutsioone ja seadmetootjaid. Eesmärgiks oli üldkasutatava digitaalraadio tehnilise standardi väljatöötamine ringhäälingusignaalide edastamiseks senistel amplituudmodulatsiooniga lainealadel.

DRM-raadio laiemat levikut on takistanud rahvusvahelise üksmeele puudumine kasutatavate lainealade ja sageduste osas.

Tehnika
-------

Ülekantava signaali säästkodeerimise meetodid põhinevad koodekil MPEG-4/AAC, mis võimaldab 9 või 10 kHz laiuses ribas üle kanda stereosignaali helisagedusteni 15 kHz.

Signaali raadioülekanne toimub nagu DABi puhul suurel arvul allkandesagedustel; nt 9 kHz ribas on kasutusel 204 allkandesagedust sammuga 41 2/3 Hz; andmeedastuskiirus on sel juhul kuni 30 kbit/s.

Lisaks häirekindlusele, sealhulgas peegelduste ja feedingu suhtes, on võimalik ka programmivõrgu moodustamine ühel saatesagedusel ning niiviisi katta stereoprogrammiga ulatuslikke maa-alasid, eriti arvestades kasutatavate lainete suurt leviulatust.

Viited
------

1. ↑  World Radio TV Handbook 2014
2. ↑  DIGITAL radio mondial

Välislingid
-----------

* DRM Introduction and Implementation Guide, 2013
* Standard ETSI ES 201 980 V4.1.1 (2014-01)
**Digitark** on IT- ja digitehnoloogiateemaline nõuandeblogi, mille lõi Elion 2006. aasta lõpus.

Digitark on suunatud algajatele ja keskmise tasemega arvutikasutajatele. Sihtrühmaks on arvuti- ning digitehnika kasutajad, kes soovivad saada uusi teadmisi ja ideid või täiendada olemasolevaid teadmisi. Digitarga teemakäsitlused on valdavalt nõuandvad ja silmaringi laiendavad. Digitarga eesmärgiks on edastada tavatasemel arvutikasutajatele eestikeelset huvitavat ning kasulikku IT- ja digitehnikaalast infot ning nõuandeid. Blogi annab nõuandeid arvuti riist- ja tarkvara, internetiühenduste, digitaalse televisiooni ja digitaalse kodu, arvuti turvalisuse saavutamise, e-suhtluse ja multimeedia (digitaalne muusika, fotod, videod) kohta. Lisaks tekstilistele postitustele avaldatakse blogis ka videopostitusi.

Digitarga eesmärgiks ei ole olla Elioni toodete ja teenuste müügi- ning promokanal. Seal leidub küll müügipakkumisi, kuid püütakse säilitada neutraalsust ja vältida (peidetud) reklaami ja kallutatust. 

Digitarga blogi autorid on IT-, interneti- ja kommunikatsiooni asjatundjad kogu Eestist.

Tehnoloogiateemaliste terminite lahtiseletamiseks on Digitarga juures avatud ka viki.

Välislingid
-----------

* Digitark.ee blogi
* Digitarga viki
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib jõest; Prantsusmaa departemangu kohta vaata artiklit Meuse'i departemang* |

---

Maasi valgala
**Maas** (prantsuse keeles *Meuse*, hollandi keeles *Maas*, vallooni keeles *Mouze*, ladina keeles *Mosa*) on jõgi Prantsusmaal, Belgias ja Hollandis. Jõe pikkus on 925 km, valgala pindala 36 000 km².

Maasi jõgi saab alguse 409 m kõrguselt Kirde-Prantsusmaalt Langresi platoolt Bassigny mikropiirkonnast Le Châtelet-sur-Meuse'i vallast Pouilly-en-Bassigny külast, voolab põhjasuunas Sedani ja Charleville-Mézièresini, läbib Ardennid, edasi voolab Belgia territooriumil. Namuri juures pöörab kirdesse, voolab Ardennidest lääne pool, pärast Liège'i pöörab põhja. Belgias suubuvad Maasi ka suuremad lisajõed Sambre ja Ourthe. Seejärel voolab ta mööda Belgia ja Hollandi piiri. Hollandi territooriumil voolab põhjasuunas Venloni ja pärast pöörab läände. Reini haruga ühinedes moodustab ühise delta ja suubub Hollandsch Diepi, endisse Põhjamere lahte.

Jõgi toitub sademetest ja sulaveest. Alamjooksul on keskmine äravool 300–400 m³/s, suurim kuni 3000 m³/s.

Laevatatav ülemjooksuni, kanalite kaudu ühenduses Schelde, Seine'i, Reiniga jt. Sedanist ülesvoolu on rajatud lüüsid. Alamjooksul ületab jõe veetase tasandiku maapinna taset, seetõttu on üleujutuste kaitseks Maasi jõesäng piiratud tammidega.

Maasi kaldal asuvad Neufchâteau, Commercy, Verdun, Sedan, Charleville-Mézières, Nouzonville, Revin, Givet, Dinant, Namur, Andenne, Huy, Liège, Maasmechelen, Maastricht, Ruremonde, Venlo.

Maasis on Belgia suurim saar l'île de Dave.

Maasi panoraam Prantsuse Ardennides
**"The Myth of Morality"** on Richard Joyce'i filosoofiline raamat. Selle esmatrükk ilmus 2001.

Kokkuvõte
---------

### Eessõna

Esimene osa uurib kriitilise silmaga moraalijuttu ning leiab, et see on fundamentaalselt vigane. See on nagu flogistonijutt: "Flogiston on õhust kergem," "Tahm koosneb suuresti flogistonist." Antoine Lavoisier näitas, et see jutt on äärmiselt ekslik, sest flogistoni lihtsalt ei ole olemas. Joyce tahab väita, et moraalijutt on analoogselt väär. Väited "Üldiselt ei tohi valetada" ning "Inimeste kloonimine on kohutav asi ja seda ei tohi lubada" on väärad, sest need kasutavad selliseid predikaate nagu "...on keelatud" ja "...on moraalselt hea", mis on tühjad. Kui mõelda, milles see seisneb, et teol on näiteks omadus olla moraalselt keelatud, siis selgub, et pole midagi sellist. Mõte, et moraal on väljamõeldis, ulatub tagasi Albert Camus', Ludwig Wittgensteini, Bertrand Russelli, Friedrich Nietzsche, David Hume'i, Bernard Mandeville'i, Thomas Hobbesi, Antiphoni ning Kalliklese ja Thrasymachoseni. Paljudel moraalisõnadel on küll mittemoraalsed tarvitused (vankri diagonaalne liikumine males on keelatud), ja see mittemoraalijutt pole rünnaku all. Edasi püütakse näidata, et ilmne reaktsioon defineerida või ümber defineerida moraalijutt nii, et see vastaks mitteprobleemsele hinnangujutule oleks moraalijutu ilmajätmine oma eesmärgist. Moraalijutu kogu mõte on hinnata tegusid ja inimesi teatud erilise jõuga, ja just selle jõu mõiste osutub nii sügavalt tülikaks. Kui Lavoisier' hapnikumõiste on teoreetiliselt edukas, siis miks mitte "flogistoni" niimoodi ümber defineerida et see tähendaks "hapnikku", päästes niimoodi flogistonijutu vea käest? Asi on selles, et kui Georg Ernst Stahl jt väitsid selliseid asju nagu "Flogistonil on lubjastumises keskne roll," siis peeti flogistoni all silmas midagi konkreetset: flogistonist rääkimise kogu mõte oli osutada ainele, mis põlemisel vabaneb. Sõna "flogiston" kasutamine hapnikule (põlemisel kulutatavale ainele) osutamiseks õõnestaks flogistonijutu tuuma. Samamoodi õõnestaks sõnade "moraalselt keelatud" kasutamine "mitteprobleemsele" lubamatuse mõistele (millel on võib-olla sama loogika nagu lausetes "Sa ei tohi vankriga diagonaalselt käia" ja "Sa ei tohiks nii hilja tõusta") osutamiseks moraalijutu tuuma. 

Oletame, et see esimene osa on õige. Siis tekib küsimus, miks me niisuguse vea tegime. Teine küsimus on see, mida siis teha tuleks. Flogistoniteooria puhul praktilisi probleeme ei tekkinud, me lihtsalt loobusime flogistonijutust. Kas samamoodi saaks teha moraalijutuga? Ja kui saaks, kas peaks. Moraalijutt tundub ju väga tähtsana. Olulised otsused on tundlikud moraaliprobleemide suhtes. Juba see, et kui keegi väidab, et moraal on müüt, siis seda ei peeta mitte üksnes intuitsioonivastaseks, vaid ka ohtlikuks positsiooniks, näitab, et kaalul on midagi hinnalist ja tähtsat. Joyce väidab, et moraal ongi hinnaline ja tähtis, kuid sellegipoolest vigane. See, mida teha, tuleb otsustada parima praktilise tulemuse järgi. Kui moraal on kasulik, siis sellest loobumisel on hind.
**Karl-Gustav Kristenbrun** (21. november 1914 Käsmu – 28. november 1992 Tallinn) oli Eesti koduloolane ja Käsmu kaptenikülale pühendatud raamatu "Käsmu" autor.

Elulugu
-------

Ta veetis oma lapse- ja nooruspõlve Käsmus, seejärel asus pere elama Tallinna. Pere küüditati 14. juunil 1941 Siberisse Sverdlovski oblastisse Turjinski rajooni. 

Siberist naastes asuti taas elama Tallinna, sest Käsmus asuvas kodutalus olid koha sisse võtnud Nõukogude võimu tegelased. 

Side Käsmuga siiski säilis ning põlise käsmulasena kogus ja hoidis Karl-Gustav Kristenbrun teateid ja mälestusi oma koduküla ajaloost. Ta lõi rikkaliku kogu, milles on nii dokumente kui ka kohalikku pärimust.

Ta andis koos Anne Kurepaluga 1994. aastal välja raamatu "Käsmu", mis annab ülevaate küla kujunemisest, merendus- ja laevandusloost ning sisaldab andmeid seal ehitatud laevade ja elanud kaptenite kohta.

Karl-Gustav Kristenbrun suri 1992. aastal ja puhkab Käsmu kalmistul.

Isiklikku
---------

Tema vanaisa oli Jakob Kristenbrun, kes koos oma venna Joosepiga olid 19.-20. sajandi vahetusel põhjaranniku ühed suuremad laevaomanikud.

Tema 1880. aastal sündinud ning 1901. aastal Käsmu merekooli lõpetanud isa Gustav Kristenbrun sooritas kaugesõidukapteni eksami 1907. aastal Liibavi merekoolis ning oli 1923. aastal asutatud AS Käsmu Laevaomanikud (KLO) üks juhtfiguure.

Välislingid
-----------

* Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
**Maarjamäe kettagolfipark** on avalik kettagolfiväljak Tallinnas Pirita linnaosas aadressil Purde 31b, umbes 10 min kaugusel Tallinna kesklinnast.

Park loodi 2015. aastal Ervin Kauri disaini järgi. Pargi ala on peamiselt tasane ning hõredalt puudega kaetud. Raskusaste on hinnatud kui „Soovitatav algajatele". Väljaku kasutamine on tasuta.

Lähimad teised kettagolfipargid on Viimsi DiscGolfPark Lubja külas (18 rada)), Coolbet Järve Discgolfipark (18 rada)), Kurna DiscGolfPark Kurna külas (18 rada)) ja Discland aadressil Paldiski mnt 124B, Tallinn (18 rada)).

Rajad
-----

Väljakul on kokku 10 rada. Radade kogupikkus on 662 meetrit ning kogu ettenähtud visete arv 30.

| Rada | Pikkus (m) | Ettenähtud visetearv (PAR) |
| --- | --- | --- |
| 1. | 71 | 3 |
| 2. | 52 | 3 |
| 3. | 62 | 3 |
| 4. | 80 | 3 |
| 5. | 115 | 3 |
| 6. | 51 | 3 |
| 7. | 50 | 3 |
| 8. | 50 | 3 |
| 9. | 76 | 3 |
| 10. | 55 | 3 |

Pildid
------

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  "Discgolf Eestis". Vaadatud 19.04.2020.
2. 1 2 3 4  "Maarjamäe Discgolfi Park - Professional Disc Golf Association". Vaadatud 19.04.2020.
3. 1 2 3 4 5  "Disc Golf Course Review". Vaadatud 19.04.2020.
4. ↑  "Vimsi Disc Golf Park - Professional Disc Gold Association". Vaadatud 19.04.2020.
5. ↑  "Coolbet Järve Discgolfipark - Profession Disc Golf Association". Vaadatud 19.04.2020.
6. ↑  "Kurna DiscGolfPark - Profession Disc Golf Association". Vaadatud 19.04.2020.
7. ↑  "Discgolf Tallinnas". Vaadatud 19.04.2020.
8. ↑  "Discland - Professional Disc Golf Association". Vaadatud 19.04.2020.
Maarjamäe loss
**Maarjamäe suvemõisa loss** (ka *Maarjamäe loss*, *Orlovi loss*) asub Tallinnas Kadrioru asumis; loss oli Maarjamäe suvemõisa peahoone. Lossis ja Maarjamäe suvemõisa pargis asub Eesti Ajaloomuuseumi Eesti lähiajaloo väljapanek.

Praeguse lossi laskis 1874. aastal ehitada kindraladjutant Anatoli Orlov-Davõdov. Lossi märkimisväärseim osa on uusgooti stiilis portaaliga torn.

Maarjamäe suvemõisa peahoone projekti autor oli Peterburi arhitekt professor Robert Gödecke (Gödicke), ehitustööde teostajaks on märgitud kohalik arhitekt N. Tamm (Thamm?). Maarjamäe loss on ehitatud keskaegsete stiilide matkimise vaimus, hoone põhjakülje läänenurka on püstitatud massiivsel pseudogooti (hilis-) vormidega 4-korruselisel tornil kasutatud kohalikku paekivi. Aknad, nagu kõik muud detailidki, on eklektilised ja imiteerivad hilisgootikat.

1930. aastatel üüris Maarjamäe suvemõisa Johannes Valdt, kes asutas lossi ruumidesse I järgu hotell-restorani Riviera Palais. 

1937. aastal ostis Eesti vabariik Marienbergi suvemõisa ja asutas sinna Õhukaitse Lennukooli. Suvemõisa lossi peahoonesse paigutati Lennukooli auditooriumid, raamatukogu, köök ja abiruumid, söögisaal, võimla (endine kaminasaal) ja pesuruum, lugemistuba ja aspirantide eluruumid ja arhiiv, õppekomisjoni kantselei, raadiojaam, meteoroloogiajaam. Ümberehituste käigus lammutati lossi esiküljel asunud veranda ja rõdu ning muudeti oluliselt fassaadide ilmet.

Eesti NSV ajal oli mõisahoone Nõukogude armee kasutuses. Nõukogude armee ajal kasutati suvesaali klubina, kus peeti tantsuõhtuid ja näidati kino. Sõjaväeosade lahkumise järel, jäid lossi ja mõningatesse kõrvalhoonetesse elama sõjaväelaste, enamasti ohvitseride pered. Lossi sisemus ehitati ümber ühisköökidega väikesteks korteriteks. Hoones asus ka sõjaväepood, suvesaali kasutati poe laoruumina ja suhkrulaona.

29. aprillil 1975 anti Eesti NSV Ministrite Nõukogu määrusega nr 191 anti Maarjamäe suvemõisa hooned Eesti NSV Riikliku Ajaloomuuseumile. 

Lossis asub tänapäeval restoran ja Eesti Ajaloomuuseumi Maarjamäe filiaali muuseumipood. 2017-2018 rekonstrueeriti lossi endist suvesaali.

Viited
------

1. ↑  *Eesti entsüklopeedia.* 12. köide: *Eesti A–Ü.* Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 322.
2. ↑  Maarjamäe suvemõisa loss kultuurimälestiste riiklikus registris
3. ↑  Toomas Jüriado (13. veebruar 2018). "Uudistaja 14.02.2018". *Uudistaja*. MTÜ Loodusajakiri. Originaali arhiivikoopia seisuga 17. veebruar 2018.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Maarjamäe suvemõisa loss** |

* Maarjamäe suvemõisa loss kultuurimälestiste riiklikus registris
Rõuge Vabadussõja monument
**Rõuge Vabadussõja mälestussammas** (ka *Vabaduse valvur*) on Võru maakonnas Rõuge vallas Rõuge asulas asuv Vabadussõjas langenutele püstitatud mälestusmärk.

Mälestussammas avati 3. oktoobril 1926, selle autor oli skulptor Voldemar Mellik.

Nõukogude okupatsiooni ajal 1940. aastal oli võimudel plaan sammas hävitada, kuid oktoobrirevolutsiooni aastapäeva õhtul leiti sellelt hoiatus, mis ütles, et monument on pühendatud Esimeses maailmasõjas langenuile ning seda, kes monumendi hävitaks või rüvetaks, tabaks "kogu meie rahva viha ja needus", ja nii jäi sammas püsima. See õhiti siiski 1945. aastal. Kohalikel õnnestus päästa samba koosseisu kuulunud pronkssõdur. Osaliselt säilis ka samba alus.

Sammas taastati ja avati uuesti 30. oktoobril 1988.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Ain Krillo, Jaak Pihlak, Mati Strauss ja René Viljat. Vabadussõja mälestusmärgid. 1. kd. Keila, 2002. Lk 98–100
2. ↑  J. Pert. Skulptor Voldemar Melnik 40-ne aastane. – Üliõpilasleht nr 9, 5.11.1927.

Välislingid
-----------

* Rõuge Vabadussõja mälestussammas kultuurimälestiste riiklikus registris Muuda Vikiandmetes
* Vabadussõja mälestussammas Rõuge vald
**The New York Review of Books** (lühend: **NYRB**) on New Yorgis kord kahe nädala tagant ilmuv kirjandus-, kultuuri- ja publitsistikaajakiri, mis lähtub sellest, et tähtsad raamatud väärivad ja vajavad arvustamist. 

Ajakirja asutasid selle praegused toimetajad Robert Silvers ja Barbara Epstein 1963. 

Esimeste numbrite kaastööliste seas olid W. H. Auden, Elizabeth Hardwick, Hannah Arendt, Edmund Wilson, Susan Sontag, Robert Penn Warren, Lillian Hellman, Norman Mailer, Gore Vidal, Saul Bellow, Robert Lowell, Truman Capote, William Styron ja Mary McCarthy. Kogu tiraaž osteti ära ning lugejad saatsid tuhandeid kirju, milles paluti ajakirja väljaandmise jätkamist. 

2003. aastal oli väljaande tiraaž üle 115 000.

Et Euroopas selletaolist ajakirja ei ole, on poolte artiklite autorid britid. Timothy Gordon Ash leiab, et tema ideed jõuavad kõige suurema publikuni just selle ajakirja kaudu. 

Märt Väljataga on ajakirja järjepidev lugeja ning avaldab ajakirjas Vikerkaar sageli seal ilmunud kirjutiste tõlkeid, eriti Timothy Gordon Ashi artikleid.[*viide?*]

Välislingid
-----------

* Ajakirja veebileht
**The New Yorker** on USA ajakiri, mis avaldab reportaaže, kommentaare, kriitikat, esseesid, ilukirjandust, satiiri, koomikseid ja luulet. Ajakirja annab välja Condé Nast. 

The New Yorker asutati 1925. aastal nädalaajakirjana ja praegu ilmub see 47 korda aastas, sh katavad viis numbrit kahenädalase perioodi.
Olgugi et ajakiri keskendub peamiselt New Yorgi kultuurielule, on sellel suur lugejaskond ka mujal. New Yorker on tuntud temaatilise illustreeritud esilehe poolest, kirjutiste poolest popkultuuri ja ekstsentrilise Ameerika-kultuse kohta, kaasaegse ilukirjanduse, lühijuttude ja kirjanduskriitika poolest, poliitika ja ühiskondlike küsimuste kajastamise ning ühekaadriliste koomiksite poolest.

The New Yorkeri esimene number ilmus 21. veebruaril 1925. Asutajad Harold Ross ja tema naine, New York Timesi reporter Jane Grant, soovisid luua intelligentse huumoriajakirja, mis erineks näiteks Judge'ist ja Life'ist.

Välislingid
-----------

* The New Yorkeri koduleht
* The New Yorker Facebookis
* The New Yorker Instagramis
* The New Yorker Twitteris
**Alvitas** on küla (endine alev) Leedus Vilkaviškise rajoonis Šeimena vallas. Küla asub Alvitase järve ja Širvinta jõe kaldal.

Küla lähistel asub Alvitase raudteepeatus. Alvitases on postkontor ja raamatukogu, sealne põhikool asub Maldėnai külas. Vaatamisväärsusteks on 1824. aastal valminud katoliku kirik ja vana viinavabriku kompleks.

Küla järgi on nimetatud Oandu lademe Alvitase kihistu.

Ajalugu
-------

1561. aastal rajati Paširvintysi mõis, mis kuulus Bona Sforzale. Selle juures asunud Alvitase küla on esmamainitud 1590. aastal. 1815. aastal ehitati sinna esimene kirik. Kuni XVII sajandini kandis küla nime **Paširvintys**, seejärel hakkas see kandma Järvelt saadud nime. Järv omakorda sai nime Paširvintysi mõisa varasemate omanike, sakslastest Halwittide järgi.

1650. aastal sai Alvitas aleviks. 1685. aastal avati seal kihelkonnakool. 1688. aastal sai alev turuplatsi ja kinnitati sealsed kauplemisprivileegid. XVIII sajandi teisel poolel rajas Antoni Tyzenhaus sinna Alvitase mõisa. XIX sajandil rajati mõisa juurde tellistest viinavabriku hoone, mille omanikuks oli osaliselt ka kohalik põllumeeste selts. Esimese maailmasõja ajal põles vabrik maha. 

1918. aastal vabrik taastati. Aastail 1918–1920 püstitati järve kaldale kabel, mälestamaks Vabadussõjas langenuid. Sinna maeti ka sõjas hukkunud 15 Alvitase vabatahtlikku. 1930. aastal rajati Alvitasesse meierei. Teise maailmasõja ajal põles maha Alvitase koolimaja, kus oli õppinud Salomėja Nėris. Hävis ka Alvitase kirik, nii et sõjajärgsetel aastatel täitis kiriku funktsioone kirikuaias asunud Gauronskiste suguvõsa hauakabel-mausoleum. Nõukogude perioodil oli küla kohaliku kolhoosi halduskeskus.

2001. aastal oli külas 501 elanikku.

Pilte
-----

* Alvitase mõisakompleksAlvitase mõisakompleks
* Alvitase järvAlvitase järv
* Kiriku taastamistöödKiriku taastamistööd
* Gauronskiste suguvõsa hauakabel-mausoleumGauronskiste suguvõsa hauakabel-mausoleum
* AlvitasAlvitas

Viited
------

1. ↑
2. ↑  LIETUVOS SILŪRO, ORDOVIKO, KAMBRO, EDIAKARO SISTEMŲ STRATIGRAFINĖ KLASIFIKACIJA, 2015, lk. 31-32

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Alvitas** |

* Küla portaalis vietoves.Lt
Ajakirja kaas talvel 1995/96
**The National Interest** (eesti keeles 'riiklik huvi') on USAs Washingtonis kaks korda kuus ilmuv rahvusvaheliste suhete ajakiri, mida annab välja Rahvuslike Huvide Keskus (*Center for the National Interest, CNI).* CNI eesotsas on venejuudi päritolu Dimitri K. Simes, keda eriprokurör Robert Muelleri raportis on nimetatud Venemaa mõjuagendiks USAs.

Ajakiri asutasid 1985. aastal "neokonservatismi ristiisa" Irving Kristol ja Austraalia juhtiv välispoliitiline mõtleja Owen Harris. Viimane oli ka ajakirja peatoimetaja 1985–2001 (koos Robert W. Tuckeriga). Oma suunitluselt oli see enda sõnul konservatiivne realistliku koolkonna väljaanne. 1990ndatel oli see üks USA kõige mõjukamaid poliitika väljaandeid, kus kirjutasid muuhulgas Francis Fukuyama, Samuel Huntington, Henry Kissinger, Fareed Zakaria jt. kes v.a. Kissinger, lahkusid toimetusest 2000ndate esimesel poolel.

2001. aastal omandas ajakirja Nixoni Keskus (alates 2011. aastast Rahvuslike Huvide Keskus ehk Center for the National Interest, CNI). 2006. aastal võttis ajakiri kasutusele uue, läikivama kaanevormingu, mis põhines keskel asuval pildil ja sildil, muutes sellega ära senise ainult tekstipõhise formaadi. Juulist 2013 on ajakirja toimetaja Jacob Heilbrunn. Nõuandekogu juhtis oma surmani 2014 James R. Schlesinger, sealt edasi Charles G. Boyd, liikmed on Morton Abramowitz, Graham Allison, John Mearsheimer ja Dov Zakheim. Ajakirja väljaandja on CNI president Dimitri K. Simes ja auesimees Herny Kissinger. Kaastöölised on Andrew J. Bacevich, Ian Bremmer, Ted Galen Carpenter, Bruce Hoffman, Andrew Kohut, Paul R. Pillar, Milton Ezrati, Kenneth M. Pollack ja Nikolas Gvosdev.

Olles CNI häälekandja on ajakiri üha enam muutunud Venemaa ja Putini sõbralikuks. 12. juulil 2015 ilmus ajakirjas Maria Butina artikkel "Karu ja elevant" ("*The Bear and Elephant*"), kus ta propageeris suhete parandamist Venemaa (karu) ja tulevase USA vabariiklasest presidendi (elevant on USA vabariikliku partei vapiloom) vahel. Butina arreteeriti juulis 2018 Venemaa agendina.

18. juunil 2020 ilmus ajakirjas Venemaa presidendi Vladimir Putini artikkel "Teise maailmasõja 75. aastapäeva tõelised õppetunnid" ("*The Real Lessons of the 75th Anniversary of World War II*"), kus ta lähtub täiesti Nõukogude aja historiograafia seisuskohtadest, õigustades Nõukogude Liidu tegevust Molotovi-Ribbentropi pakti sõlmimisel, Poola ründamisel 1939. aastal (mindi lääneukrainlastele ja -valgevenelastele appi), Balti riikide okupeerimisel (see kõik toimus nende riikide juhtkonna nõusolekul) jne.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  The Bear and the Elephant
3. ↑  Vladimir Putin: The Real Lessons of the 75th Anniversary of World War II

Välislingid
-----------

* Koduleht
2009. aastal automaatjaama Cassini tehtud pilt Beslast (suurem täpp enam-vähem pildi keskel)
**Bestla** ehk **Saturn XXXIX** (esialgne tähis **S/2004 S 18**) on üks Saturni kaugematest kaaslastest. Selle kuu avastasid Scott S. Sheppard, David C. Jewitt, Jan Kleyna ja Brian G. Marsden, kes teatasid selle olemasolust 4. mail 2005[*viide?*], tehes seda vaatlusandmete põhjal, mida koguti 13. detsembrist 2004 kuni 5. märtsini 2005. 2007. aasta aprillis sai kuu nime Skandinaavia mütoloogiast võetud hiiu Bestla järgi, kes on Odini ema.

Orbiit
------

Bestla on ligikaudu 7-kilomeetrise diameetriga ning tiirleb ümber Saturni planeedi pöörlemisele vastupidises suunas, keskmisel kaugusel 20 192 000 km. Ühe tiiru tegemiseks ümber Saturni kulub sel ligikaudu 1088 ööpäeva. Orbiidi kalle ekliptika suhtes on 147° (Saturni ekvaatori suhtes 151°) ja ekstsentrilisus 0,5176. 2005. aasta vaatlused viitasid, et Bestla orbiit on suure ekstsentrilisusega (0,77). Sarnaselt mitmete teiste Saturni kaugemate kuudega on Bestla ekstsentrilisus natuke perioodiliselt varieeruv Kozai mehhanismi tõttu.

Viited
------

1. ↑  Jacobson, R.A. (2007) SAT270, SAT271. "Planetary Satellite Mean Orbital Parameters". JPL/NASA. Vaadatud 13.04.2014.`{{cite web}}`: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link)
2. ↑  Brian G. Marsden (2005). "MPEC 2005-J13 : Twelve New Satellites of Saturn". Minor Planet Center. Vaadatud 13.04.2014.

  


Saturni kaaslased

S/2009 S 1 • Pan • Daphnis • Atlas • Prometheus • Pandora • Epimetheus • Janus • Aegaeon •  Mimas • Methone • Anthe • Pallene • Enceladus • Tethys • Telesto • Kalypso • Dione • Helene • Polydeuces • Rhea • Titan • Hyperion • Iapetus • Kiviuq • Ijiraq • Phoebe • Paaliaq • Skathi • Albiorix • S/2007 S 2 • Bebhionn • Erriapus • Skoll • Siarnaq • Tarqeq • S/2004 S 13 • Greip • Hyrrokkin • Jarnsaxa • Tarvos • Mundilfari • S/2006 S 1 • S/2004 S 17 • Bergelmir • Narvi • Suttungr • Hati • S/2004 S 12 • Farbauti • Thrymr • Aegir • S/2007 S 3 • Bestla • S/2004 S 7 • S/2006 S 3 •  Fenrir • Surtur • Kari • Ymir • Loge • Fornjot
**Alutori keel** (alutori keeles *nəməlʔu*) on tšuktši-kamtšadali keelte hulka kuuluv paleoaasia keel, mida kõnelevad alutorid Kamtšatka poolsaare põhjaosas. Alutori keele lähim sugulaskeel on korjaki keel ning 1958. aastani peeti seda korjaki keele murdeks.

2010. aasta rahvaloenduse andmetel valdas Venemaal alutori keelt 25 inimest. Keel on välja suremas.

Kirjakeel puudub, kuid ajalehes Aborigen Kamtšatki avaldatakse alutorikeelseid tekste, milleks kasutatakse mugandatud kirillitsat:

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| А а | Б б | В в | В’ в’ | Г г | Г’ г’ | Ғ ғ | Д д |
| Е е | Ә ә | Ё ё | Ж ж | З з | И и | Й й | К к |
| Ӄ ӄ | Л л | М м | Н н | Ӈ ӈ | О о | П п | Р р |
| С с | Т т | У у | Ф ф | Х х | Ц ц | Ч ч | Ш ш |
| Щ щ | Ъ ъ | Ы ы | Ь ь | Э э | Ю ю | Я я |  |

Fonoloogia
----------

Alutori keeles on 6 vokaalfoneemi ja 18 konsonantfoneemi. Sõnarõhk on teisel silbil, kuid mitte viimasel. See tähendab, et kahesilbiliste sõnade rõhk on esimesel silbil. Rõhk ei saa langeda ka silbile, mille tuumaks on vokaal ə.

Süntaks
-------

Sõnajärg on üsna vaba, sagedamini esinevad sõnajärjed SVO ja VSO.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 27. jaanuar 2021. Vaadatud 27. juunil 2019.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Välislingid
-----------

*