|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib üldmõistest* filmi kohta vaata artiklit Carol (film); Chuck Berry laulu kohta vaata artiklit Carol (Chuck Berry); Patricia Highsmithi romaani kohta vaata artiklit The Price of Salt |

---

"Roosiromaani" 15. sajandi käsikirjas on illustratsiooni kohal tekst "La karole au dieu damours", kus sõna "karole" tähistab tantsu
Agincourti *carol* "Deo gracias Anglia". Selden Carol Book, Oxford, Bodleian Library, Manuscript Archives
Jõulu eel jõululaulude lauljad, nn *carollers* 1900. aastast pärit noodi illustratsioonil
***Carol*** ehk ***carole*** , ka ***carola*** (prantsuskeelne *carole* tuleb ladinakeelsest sõnast *choraula*, mis viitab tantsimisele) on keskajal, eelkõige 13.–15. sajandil kasutusel olnud ringtantsulaul, milles refräänina korduvat lõiku (*burden*) laulsid kõik tantsus osalejad, sellal kui salmiosa laulis solist. *Carole* '​iks on keskaegsetes tekstides nimetatud ka üksnes keskaegset ring- või reatantsu, mida arvatavsti tantsiti laulu saatel. Tõenäoliselt juba keskajal kinnistus sõna inglise keelde eelkõige religioosse sisuga piduliku rahvapärase laulu tähenduses ja seda on selle hilisemas vormis seostatud eelkõige Inglismaa muusikaga.

Ajaloost
--------

14.–16. sajandi algusest, mida loetakse inglise *carol* '​i kõrgajaks, pärinevad mõned viisid ja umbes 500 teksti. Enamik neist kõnelevad Maarjast ja Jeesuslapsest, kuid ka pühakutest, kelle püha tähistati pärast jõule; on olemas ka üksikuid kannatusajale ja ülestõusmisele pühendatud tekste ja moraalinõuandeid sisaldavaid *carol* '​eid. Värsid on teravmeelsed ja riimid leidlikud, tekstid võivad olla makaroonilised, segades inglise ja ladina keele fraase.

15. sajandil säilitas *carol* Inglismaa muusikas oma rahvapärase religioosse sisu, ent muutus nii tekstilt kui ka muusikalt üheks fikseeritud vormidest prantsuse *rondeau*, *virelai* ja *ballade* '​i kõrval. *Burden*i võisid laulda vaheldumisi solistid ja kolmehäälne koor, või võis kahehäälsele salmile järgneda koori lauldud *burden*. Rütm oli varajasel *carol* '​il tavaliselt 6/8 taktimõõdus, hilisematel 3/4 taktis, sageli sünkopeeritud osadega. Ülemine hääl oli enamasti keerukate kaunistustega, sellal kui alumine laulis viisi, ja nagu muus 15. sajandi muusikas oli põhirõhk mitte harmoonial, vaid rütmil ja täpsetel kaunistusvormelitel. Üheks näiteks sellisest *carol* '​ist on nn Agincourti carol "Deo gracias Anglia".

16. sajandi alguse *carol*, nii nagu see esineb õukonna lauluraamatutes, on kolme- või neljahäälne kaheses rütmis paindlikus polüfoonilises stiilis laul. Autor on sageli nimetatud, sh William Cornyshe, Robert Fayrfax ja John Browne. 16. sajandil žanr hääbub, teada on vaid üksikud, oletatavasti rahvaliku algupäraga kerge loomuga mitmehäälsed laulud väljaõppinud muusikuile esitamiseks, nagu oletatavasti Henry VIII kirjutatud "Green groweth the holly".

18.–19. sajandil elas *carol* '​ite laulmine Inglismaal üle teatava renessansi, nüüd juba eelkõige traditsioonilise mitmehäälse jõululauluna. Uue *carol* '​irepertuaari loojad komponeerisid need laulud sageli omalaadses keskaega imiteerivas helikeeles, näiteks 16. sajandi *branle* '​i-viisile kirjutatud George Ratcliffe Woodwardi "Ding Dong Merrily on High" või William Morrise "Masters in this Hall".

Viited
------

1. 1 2 3  Carol. - Encyclopedia Britannica
2. ↑  H. Uleksin. Varajase muusika terminoloogia. Magistritöö. Tartu, 2006
3. ↑  M. Cartwright. The History of Christmas Carols. - World history Encyclopedia