recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Voldemar Ilja esinemas EELK Usuteaduse Instituudis 4. novembril 2010
**Voldemar Ilja** (13. november 1922 Tsiistre, Misso vald – 16. detsember 2010 Tallinn) oli eesti vaimulik, teoloog ja (kiriku)ajaloolane.

Elukäik
-------

Pärast põhikooli lõpetamist asus Voldemar Ilja Petseri lähedale tööstuskeskkooli keraamikat õppima, kuid Saksa okupatsiooni tõttu jäi kool pooleli. 1943. aastal sai mobilisatsioonikutse Saksa sõjaväkke. Voldemar Ilja hoidis mobilisatsioonist kõrvale ja läks metsavennaks (asus nn rohelisse leegioni). Aastal 1953, pärast Stalini surma korraldati metsas haarang ja Voldemar Ilja arreteeriti. Ta käis läbi kõik Eesti vanglad ning saadeti Arhangelski oblastisse metsatööle. Aastal 1954 sai ta vabaks.

Vastseliina Katariina koguduse õpetaja Ago Viljari tutvustas Voldemar Iljat külas viibivale peapiiskop Jaan Kiivitile ja kõrgema katsekomisjoni juhatajale Evald Saagile. Voldemar Ilja oli ka rohelises leegionis õppinud (keeli). Voldemar Ilja asuski aastal 1955 õppima Tallinna Usuteaduse Kõrgemasse Katsekomisjoni. Pastoriks ordineeriti Voldemar Ilja 5. septembril 1956. Õpingud lõpetas ta aastal 1962.

Aastatel 1956–1967 teenis ta Petseri Peetri kogudust. 1967–1978 teenis ta Võnnu Jakobi kogudust. Nõmme Rahu kogudust teenis ta aastatel 1978–1999.

Voldemar Ilja suri 16. detsembril 2010 ja ta maeti 28. detsembril 2010 Hiiu-Rahu kalmistule.

Tegevus teoloogi ja ajaloolasena
--------------------------------

Voldemar Ilja on uurinud hernhuutluse ajalugu Eesti- ja Liivimaal. Ta kaitses 1967. aastal EELK Usuteaduse Instituudis magistritöö teemal Reformatsiooni ettevalmistavad liikumised XIV sajandi Böömimaal ja 1995. aastal Helsingi Ülikoolis doktoritöö Vennastekoguduse (hernhuutluse) ajalugu Eestimaal (Põhja-Eesti), 1730–1743 ning avaldas kokku kuus raamatut vennastekoguduse ajaloost.

Isiklikku
---------

Voldemar Ilja vend Evald Ilja oli vaimulik Tudulinna, Palamuse, Äksi ja Vara Brigitta koguduses.

Tunnustus
---------

* Valgetähe III klassi teenetemärk 2001
* Titulaarpraost 2006
* EELK Teeneteristi II järk 2007
* EELK elutöö preemia 2010

Teoseid
-------

* Vennastekoguduse (hernhuutluse) ajalugu Eestimaal (Põhja-Eesti) 1730–1743 (1995)
* Vennastekoguduse (hernhuutluse) ajalugu Eestimaal (Põhja-Eesti). II, 1744–1764 (2000)
* Vennastekoguduse (hernhuutluse) ajalugu Liivimaal (Lõuna-Eesti) 1729–1750. III (2002)
* Vennastekoguduse (hernhuutluse) ajalugu Liivimaal (Lõuna-Eesti) 1750–1765. IV (2005)
* Vennastekoguduse (hernhuutluse) ajalugu Liivimaal (Lõuna-Eesti) 1766–1817. V (2006)
* Vennastekoguduse (hernhuutluse) ajalugu Eestimaal (Põhja-Eesti) : palvemajad. VI (2010)

Viited
------

1. ↑

Välislingid
-----------

* Õnnitlused teenekale õpetajale
* Uudishimu rahva usu- ja vaimuelu vastu
Oota sa! logo
Nõukogude postmark stseeniga filmist.
**"Oota sa!"** (vene keeles "Ну, погоди!") on Nõukogude Liidu ja Venemaa multifilmisari, mida tootis Sojuzmultfilm 1969. aastast. Sarja loojad olid Feliks Kandel, Arkadi Hait ja Aleksandr Kurljandski, režissöör Vjatšeslav Kotjonotškin.

Sarja peategelane on Hunt (Волк), kellele annab hääle Anatoli Papanov. Hunt on huligaan, kes kogu aeg suitsetab, vandaalitseb, rikub seadusi ja kiusab väiksemaid.

Hundi peavaenlane, keda ta tahab kogu aeg kätte saada (ja ilmselt ära süüa), on Jänes (Заяц), kellele annab hääle Klara Rumjanova.

Kõik Hundi püüded Jänest kätte saada aga ebaõnnestuvad, mispeale Hunt hüüab tihti "Ну Заяц, погоди!" (Oota sa, jänes!) või lihtsalt "Ну, погоди!" (Oota sa!).

Lisaks on sarjas ka teisi loomi kõrvaltegelastena, kellest kõige tihedamini on näha on Jõehobu (Бегемот), kes tihti jääb Hundile ette, keda Hunt tihti oma tegevustega vihastab.

"Nu, pogodi!" pilootosa jõudis eetrisse 6. mail 1969 lastesaate "Lõbus karussell" ("Весёлая карусель") avaosa neljanda sketšina, kus Hunt ja Jänes olid joonistatud paljugi algelisemalt. Veel sama aasta 14. juunil jõudis "Nu, pogodi!" eetrisse iseseisva sarjana, ja sai kiiresti populaarseks Nõukogude Liidus, aga ka teistes idabloki maades.

Kokku toodeti filmi "Nu, pogodi!" aastatel 1969–1986 16 ligi kümneminutist jagu. Septembris 1973, pärast 8. jagu, tootmine ajutiselt peatus, kui stsenarist Feliks Kandel soovis koos perega emigreeruda Iisraeli, kuid võimud ei andnud neile luba ja seda peeti riigireetmiseks. Lõpuks anti Kandelile väljasõiduluba 1977. aastal. 5. oktoobril 1973 anti aga Hundi häälnäitleja Anatoli Papanovile NSV Liidu rahvakunstniku autasu. Tseremoonial küsinud toonane NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi esimees Nikolai Podgornõi Papanovilt "Nu, pogodi!" kohta, kui Papanov talle Kandelist rääkis, öelnud Podgornõi vastu, et talle ja tema lastele, ning ka tema seltsimeestele meeldis "Nu, pogodi!", mispeale tootmine jätkus ilma Kandelita. Tootmine peatus uuesti pärast Anatoli Papanovi surma 1987. aastal.

Kui aga selgus, et Papanovi häälmaterjali oli Sojuzmultfilmil piisavalt arhiveeritud, kasutati neid 1993. aastal kahe jao tootmiseks, mis said aga negatiivse hinnangu.

2005. aastal ostis Vene poekett Pjaterotška õigused kahe jao tootmiseks. Nende jagude režissöör oli Vjatšeslav Kotjonotškini poeg Aleksei, Hundi hääle luges sisse Igor Hristenko ja Jänese hääle Olga Zvereva.

Sarja tunnusmeloodia on Tamás Deáki kirjutatud "Vízisí" ("Veesuusad") Ungari Raadio orkestri esituses.

Viited
------

1. ↑  Smetanskaja, Olga (21. november 2015). "Александр Курляндский: "За то, что его песню включили в "Ну, погоди!", Магомаев выставил Котеночкину бутылку коньяка"" (vene).
See artikkel See artikkel räägib romaanist.  Teiste tähenduste kohta vaata lehekülge Suured lootused (täpsustus).

---

1861. aastal ilmunud romaani esimese köite tiitelleht
**"Suured lootused"** (inglise keeles "*Great Expectations*") on Charles Dickensi romaan.

"Suurte lootuste" esmatrükk ilmus ajakirjas All the Year Round 1. detsembrist 1860 kuni augustini 1861. Kirjastus Chapman & Hall avaldas teose 1861. aastal kolmes köites.

"Suured lootused" on arenguromaan, mille tegevus toimub 19. sajandi keskel Kentis ja Londonis. Raamat koosneb kolmest osast. Peategelane on orb Philip hüüdnimega Pip, kes elab alguses oma õe ja sepast õemehe juures suhtelises vaesuses, seejärel aga saab tundmatuks jääda soovivalt heategijalt varanduse ja kasvab suureks suhtelises rikkuses. Kolmas osa käsitleb tema elu täiskasvanuna. Tolle aja kohta ebatavalisena ei lõpe romaan pulmadega, Pip on endiselt vallaline.

Pärast avaldamist sai romaanile osaks peaaegu üleüldine kiitus. Kui romaan alles ajakirjas ilmus, oli Dickens rahul niihästi lugejate tagasiside kui müüginumbritega. Isegi Dickensi kaasaegne Thomas Carlyle, kes nimetas romaani "selleks Pipi mõttetuseks", tunnistas, et reageeris igale järgmisele ajakirjas ilmunud romaaniosale naerumöiretega. Hiljem kiitis romaani George Bernard Shaw, nimetades seda terviklikuks ja läbinisti tõepäraseks.

Tänapäeval on romaan kriitikute seas endiselt kõrgelt hinnatud. Kui 2003. aastal valiti projekti "Big Read" raames Suurbritannia elanikele enim meeldinud kirjandusteost, saavutas "Suured lootused" seal 17. koha, Dickensi teostest kõrgeima.

Eesti keeles ilmus see esimest korda 1997. aastal Asta Blumenfeldi tõlkes kirjastuses Eesti Raamat. 2001. aastal andis raamatu välja kirjastus Ersen (tõlkija Jana Linnart).
2010. aastal avati Washingtonis West Endis Euroopa Liidu delegatsiooni Ameerika Ühendriikides uus esindushoone
Augustis 2019 Valges Majas Roosevelti saalis USA president Donald Trump ja riigisekretär Daniel Bennett Smith (pildil vasakul) kuulamas EL-i suursaadiku USA-s Stáyros Lamprinídise esinemist
**Euroopa Liidu delegatsioon Ameerika Ühendriikides** (inglise keeles *Delegation of the European Union to the United States*) on Washingtonis asuv Euroopa Liidu diplomaatiline missioon Ameerika Ühendriikides.

Ka Euroopa Liidu eelkäijatel Euroopa Söe- ja Teraseühendusel ning Euroopa Majandusühendusel olid Washingtonis omad esindused (alates 1954. aastast). 

Septembris 2010 valmis Washingtonis West Endis Euroopa Liidu delegatsiooni Ameerika Ühendriikides uus 11-korruseline esindushoone. Seda käis avamas Euroopa Liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja ja Euroopa Komisjoni esimene asepresident Catherine Ashton.

Euroopa Liidu delegatsiooni Ameerika Ühendriikides juht on 2019. aastast Euroopa Liidu suursaadik Stáyros Lamprinídis.

Euroopa Majandusühenduse delegatsiooni juhte Ameerika Ühendriikides
-------------------------------------------------------------------

* 1974–1977 Jens Otto Krag, Taani endine peaminister

Euroopa Liidu suursaadikuid Ameerika Ühendriikides
--------------------------------------------------

* 1989–1995 Dries van Agt, Hollandi endine peaminister ja diplomaat
* 2004–2009 John Bruton, Iirimaa endine peaminister ja diplomaat
* 2010–2014 João Vale de Almeida, Portugali diplomaat
* 2014–2019 David O'Sullivan, Iirimaa diplomaat
* alates 2019 Stáyros Lamprinídis, Kreeka endine välisminister

Vaata ka
--------

* Euroopa Liidu suursaadik
* Euroopa Liidu diplomaatiline missioon
**Mõraste mõis** (saksa keeles *Morast*, hiljem *Fersenau*) oli rüütlimõis Märjamaa kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb kunagise mõisa territoorium Märjamaa valda. Mõisa keskus paiknes Mõraste külas.

Mõraste mõis rajati ajavahemikus 1549–1563. Mõisa algne saksakeelne nimi oli *Morast*. Kirjalikud teated mõisa kohta on olemas 1563. aastast, kuid oletatakse, et mõis oli olemas juba 1549. aastal kui Diedrich Uexkull päris Mõraste küla. 1774. aastal sai mõisa omanikuks Gustav von Fersen. Fersenite nimest tuleneb ka Mõraste mõisa hilisem saksakeelne nimi *Fersenau*.

18. sajandi teises pooles valmis barokses stiilis ühekorruseline kelpkatusega kivist peahoone. Mõisasüda paiknes Kasari jõe idakaldal Sipa külast ligikaudu 3,5 km lõunas.

1824. aastal eraldati Mõraste mõisast Uuesalu mõis.

1829. aastal avas Mõraste mõisas arstipraksise Carl Hermann Hesse, kes oli varem olnud Märjamaa kihelkonnarst ja kellest hiljem sai Paide kreisiarst.

1831. aastast oli mõisa omanikuks Kügelgenide, 1836. aastast Gernetite ja 1870. aastast Stackelbergide suguvõsa. 19. sajandi lõpus oli mõisa omanikuks Helene von Wistinghausen. Mõisa viimane omanik 1904. aastast oli Georg von Rennenkampff.

1905. aasta rahutuste käigus mõis põletati ja jäi varemetesse. Hiljem mõisa ei taastatud ja nüüdseks on kogu kompleksist alles vaid magasiaida müüri varemed.

Viited
------

1. 1 2  Arvi Paidla. Raplamaa. Siin- ja sealpool maanteed. Tallinn: Olion, 1991, lk 133
2. 1 2 3  Märjamaa vald. Mõraste mõis
3. ↑  Kultuurimälestiste riiklik register. Mõraste mõis
4. ↑  Kultuurimälestiste riiklik register. Mõraste mõis. Inventariseerimine
5. ↑  "Pärandkultuuri andmebaas. Mõraste mõisa magasiait". Originaali arhiivikoopia seisuga 19. november 2015. Vaadatud 18. novembril 2015.

Märjamaa kihelkond

**Kirik**: Märjamaa  

**Mõisad**: Haimre mõis | Kasti mõis | Kauri mõis | Kuuda mõis | Kõrvetaguse mõis | Lümandu mõis | Mõisamaa mõis | Mõraste mõis | Männiku mõis | Nõmmpere mõis | Orgita mõis | Paeküla mõis | Pargi mõis | Päädeva mõis | Sõtke mõis | Uue-Kasti mõis | Uue-Märjamaa mõis | Uuesalu mõis | Vaimõisa mõis | Valgu mõis | Vana-Märjamaa mõis
**Aleksandr Nikolajevitš Tšistozvonov** (vene keeles: Александр Николаевич Чистозвонов; 16. aprill 1914, Moskva – 11. jaanuar 1998, Moskva) oli vene nõukogude ajaloolane, Madalmaade revolutsiooni ajaloo, samuti ka ajaloo teooria, eriti feodalismilt kapitalismile ülemineku küsimuste spetsialist.

Ta lõpetas aastal 1941 kiitusega Moskva Riikliku Ülikooli (MRÜ) ajalooteaduskonna. Käsitles diplomitöös Oranje Willemi välispoliitikat. Osales II maailmasõjas; pärast sõda astus MRÜ aspirantuuri keskaja kateedrisse, kaitses 1949 kandidaaditööd "Inglise-prantsuse interventsioon Madalmaades 1572-1583 ja selle sotsiaalsed põhjused".

Valdas võõrkeeltest prantsuse, saksa, hollandi, ladina ja inglise keelt.

Tšistozvonov teenis II maailmasõja ajal SMERŠis; see olevat jätnud ka tema hilisemale tegevusele oma pitseri. Aleksandr Zimin nimetas oma mälestustes teda "kaasaegse medievistika isaks", aga samas ka "süngeks-tigedaks inimvihkajaks"..

Aleksandr Tšistozvonov on eesti keeles 1976. aastal ilmunud ajalooteaduskondade jaoks mõeldud õpiku "Keskaeg" (2 osa) autoreid.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  *Зимин А. А.* Храм Науки // Судьбы творческого наследия отечественных историков второй половины XX века / сост. А. Л. Хорошкевич. — М.: Аквариус, 2015. — С. 253.
3. ↑  *Парамонова М. Ю. Сокольская Н. Ф.* Бесы и праведники «Храма науки»: мемуары А. А. Зимина. Судьбы творческого наследия отечественных историков второй половины XX века / сост. А. Л. Хорошкевич. М.: Аквариус, 2015 // Одиссей. Человек в истории. 2015—2016. — М.: Русский фонд содействия образованию и науке, 2017. — С. 433.
**Sevani lõhe** (*Salmo ischchan*) ehk **išhan** on lõhelaste sugukonda lõhe perekonda kuuluv kala. Nad on meriforelliga suguluses ja elavad endeemse liigina Sevani järves Armeenias.

Sevani lõhe populatsiooni on tugevalt vähendanud Nõukogude Liidu ajal inimese poolt toodud võõrliikide (peipsi siig, koger) sissetung ja järve veetaseme langus. Kala ennast on sisse talutud Õsõk-Köli järve Kõrgõzstanis.

Armeenia Ministrite Nõukogu otsusega lõpetati sevani lõhede kaubanduslik püük 1976. aastal ja loodi Rahvuspark "Seven".[*lisa viide*] Tänapäeval turgutatakse kalade populatsiooni ka haudejaamade abil.

Seveni lõhel on neli (või kaks) alamliiki, mis erinevad kudemispaikade ja -aja ning kasvukiiruse poolest:

* *Salmo ischchan ischchan*
* *Salmo ischchan aestivalis*
* *Salmo ischchan gegarkuni*
* *Salmo ischchan danilewskii*

*S. i. ischchan* on kõige suurem, kasvades kuni 90 cm pikkuseks ja kaaludes kuni 15 kg. Nad koevad järves. *S. i. aestivalis* on väiksem, jäädes pikkuselt alla 50 cm ning koeb nii jõgedes kui ka järves jõesuudmete läheduses. *S. i. gegarkuni* on migreeruv alamliik ja koeb ainult jõgedes ning sööb lisaks bentosele ka planktonit. *S. i. danilewskii* on kääbusvorm, mis koeb talvel järves ja ei kasva pikemaks kui 33 cm ning kaalub 250 grammi.

Veetaseme langus järves on kalade paljunemisele hävitavalt mõjunud *S. i. gegarkuni* ja *S. i. gegarkuni* paljundatakse peamiselt haudejaamades. *S. i. ischchan* ja *S. i. danilewskii* võivad olla järves välja surnud.

Viited
------

1. ↑  Loomade elu 4:130.
2. 1 2 3 4  "http://www.internevod.com/rus/atlas/ecol/02/22/9.shtml" (Vene keel). InterNevod. Vaadatud 27. detsember 2013. `{{netiviide}}`: välislink kohas ``|Pealkiri=`` (juhend)CS1 hooldus: tundmatu keel (link)
3. 1 2 3 4 5  B.K. Gabrielyan. "An annotated checklist of freshwater fishes of Armenia" (PDF). *Naga vol. 24, 23-29* (Inglise keel). Vaadatud 27. detsember 2013.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: tundmatu keel (link)
4. ↑  Susan M. Luna, Rodolfo B. Reyes. "Salmo ischchan, Kessler, 1877 (Sevan trout)". *fishbase.org* (Inglise keel). Vaadatud 27. detsember 2013.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: tundmatu keel (link)
**Heinrich Troost** (11. september 1909 Tallinn – 19. jaanuar 1972 Tallinn) oli eesti kergejõustiklane ja sporditegelane.

Õppis Tallinna Reaalkoolis ja Riigi Tööstuskoolis. 

Oli 1930 Kalevi meeskonnas 5×1000 m ja 10×1000 m teatejooksus Eesti rekordi püstitajaid. Kuulus Ernst Idla meesvõimlejate eliitrühma ning juhendas 1933–34 Lõuna-Eesti võimlejate ettevalmistust Eesti mängudeks. Oli Kalevi kergejõustikuosakonna juhatuse liige (1932). Töötas ESK spordibüroo ametnikuna, ka Noorte Spordiliidu asjaajajana, 1941 Eesti NSV Spordikomitee inspektorina. Punaarmeesse mobiliseerituna võttis osa II maailmasõjast. Oli 1943 eesti laskurkorpuse puhkekodus võimlemisinstruktor, 1943–44 Moskvas KKKI-s Eesti spordikaadri kursustel rühmavanem. 

1944–47 töötas Tartu spordikomitee esimehena, seejärel ligi 25 aastat Tallinnas Kalevi kesknõukogus instruktorina. Tegutses kohtunikuna (kergejõustikus üleliiduline kategooria (1945) ja suusatamises vabariiklik kategooria). Oli päevalehtede spordiosakondade kaastööline.

Tunnustus
---------

* Eesti NSV teeneline sporditegelane (1967)
* Kalevi auliige (1963)

Välislingid
-----------

* Biograafia ESBL-is
Oboe
**Oboe** (prantsuse sõnast *haut-bois* – 'kõrge (lärmikas) puu', itaalia keeles *oboe*) on kaasaegse orkestri instrument, topeltlesthuuliku ehk trostiga puupuhkpill. 

Oboe heliulatus on b-g3. Oboe tämber on nasaalne, teravapoolne ja läbitungiv, ent samas ka sametjas. Vaatamata pilli peaasjalikult nasaalsele tämbrile on oboe olnud sajandite vältel eriti just melanhoolia ja kurbuse muusikaline väljendaja.

Algselt oli oboe karjuste ja jahimeeste pill, keskaegsed trubaduurid ja truväärid mängisid oboe eelkäijatel, 17. sajandi keskel võeti oboe kasutusele orkestris.

Oboed kasutatakse tavaliselt orkestripillina, kuid sellele on ka kirjutatud mitmeid soolokontserte ja -sonaate. Esimese oboekontserdi kirjutas Domenico Marcheselli 1708. aastal. Säilinud pole sellest aga midagi peale pealkirja "Academico Formato". Eriti palju repertuaari leidub barokiajastust, mil oboeteoseid kirjutasid teiste hulgas Tomaso Albinoni, Johann Sebastian Bach, Georg Philipp Telemann ja Antonio Vivaldi.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Oboe**
 |

Oboemängijaid
-------------

* Heinz Holliger
* Léon Goossnes
* Marcel Tabuteau
* Maurice Bourgue
* Thomas Indermühle
* François Leleux
* Albrecht Mayer
* Kalev Kuljus
* Nils Rõõmussaar
* Riivo Kallasmaa
* Jaan Hargel

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Oboe** |
**Leonid Arbusow vanem** (19. jaanuar (7. jaanuar vkj) 1848 Jelgava – 14. jaanuar (1. jaanuar vkj) 1912 Zasulauks) oli baltisaksa ajaloolane, Leonid Arbusow noorema isa.

Leonid Arbusow pärines vene perekonnast, kuid kasvas üles baltisaksa keskkonnas, mistõttu teda on loetud baltisakslaseks.

Arbusow õppis Göttingenis Georg Waitzi juures ning uuris peamiselt Liivimaa keskaega. Tema suurimaks panuseks ajalooteadusesse oli allikapublikatsiooni Liv-, est- und kurländisches Urkundenbuch toimetamise ja väljaandmise jätkamine. Samuti andis ta välja publikatsiooni Akten und Rezesse der livländischen Ständetage kolmanda köite (1910). 

Arbusow on peamiselt tuntud oma Liivimaa ajaloo üldkäsitlusega "Grundriss der Geschichte Liv, Est- und Kurlands" (1. trükk aastast 1889), mis saavutas suure populaarsuse ja anti viimati välja veel 1967. aastal (vene keelde tõlgituna 2009). Lisaks uuris Arbusow keskaegse Liivimaa vaimulikkonda ja hariduslugu, selle töö võttis ta kokku 4-osalises uurimuses "Livlands Geistlichkeit vom Ende des 12. bis ins 16. Jahrhundert" (ilmus aastaraamatus *Jahrbuch für Genealogie, Heraldik und Sphragistik*, aastakäigud 1900 (ilmus 1902), 1901 (1902), 1902 (1904) ja 1911–1913 (1914)). Peale selle alustas Arbusow ka Liivi ordu rüütelvendade isikuloolist uurimist, mis ilmus kahes osas pealkirja all: "Die im Deutschen Orden in Livland vertretenen Geschlechter" (samuti aastaraamatus *Jahrbuch für Genealogie, Heraldik und Sphragistik*, aastakäigud 1899 (1901) ja 1907–1908 (1910)).

Arbusow suri Zasulauksis (praegu Riia linnaosa).

Teosed
------

* "Liv-, est- und kurländisches Urkundenbuch", II sari (II Abteilung), köited 1–3.
* "Akten und Rezesse der livländischen Ständetage", 3. köide.
* "Grundriss der Geschichte Liv, Est- und Kurlands"
* "Livlands Geistlichkeit vom Ende des 12. bis ins 16. Jahrhundert"
* "Die im Deutschen Orden in Livland vertretenen Geschlechter"

Viited
------

1. ↑  Deutschbaltisches Biographisches Lexikon 1710-1960. 1970. Böhlau Verlag Köln Wien
**Oodgeroo Noonuccal** (enne 1988. aastat **Kath Walker**; sünninimi **Kathleen Jean Mary Ruska**; 3. november 1920 Põhja-Stradbroke'i saar, Queensland – 16. september 1993 Altona Meadows, Victoria[*lisa viide*]) oli Austraalia luuletaja ja poliitiline aktivist. Ta oli esimene aborigeeni päritolu luuletaja, kes avaldas luulekogu.

Noonuccal võitles tugevalt austraalia aborigeenide õiguste eest. Kuna ta ei suutnud luua erakonda, mis seisaks aborigeenide probleemide eest, astus ta Austraalia Kommunistlikku Parteisse. Ta oli üks peamine eestvedaja, kes aitas 1967. aastal Austraalia põhiseadusesse sisse viia parandust, millega said aborigeenid valimisõiguse. Ta toetas ka Robert Menziesi ja Harold Holti peaministrikandidatuuri.

Ta avaldas mitu luulekogu. Tema esimene luulekogu "We Are Going" (1964) oli esimene aborigeeni naise poolt avaldatud raamat. Luulekogu osutus väga edukaks ja Noonuccal sai Austraalia üheks enimmüüdud luuletajaks. Tema luuletused kandsid tugevat poliitilist sõnumit. Ta tahtis näidata uhukust selle üle, et oli aborigeen. Ta soovis, et tema luuletused süvendaksid inimestes toetama võrdsust ja aborigeenide õigusi.

1972. aastal avas ta oma kodulinnas Põhja-Stradbroke'i saarel õppeasutuse, kus lastele õpetatakse loodusteadust ja aborigeenide kultuuri. 1970. aastate lõpus sai ta stipendiumi USA-sse õppima asumiseks, kus ta pidas loenguid aborigeenide õiguste kohta.

1987. aastal protesteeris ta Austraalia avastamise 200. aastapäeva auks tehtavate pidustuste vastu ja tegi poliitilise avalduse sotsiaalse ebavõrdsuse kohta Austraalias.

Noonuccal pälvis mitu kirjandusauhinda, sealhulgas Mary Gilmore'i medali (1970), Jessie Litchfieldi auhinna (1975) ja Austraalia Kirjanike Seltsi auhinna. 1970. aastal sai Briti impeeriumi ordu autiitli.

Oodgeroo Noonuccal on traditsiooniline *Quandamooka* hõimu nimi, mille ta võttis endale 1988. aastal (Oodgeroo tähendab oja-melaleukat (*Melaleuca leucadendra*) ja Noonuccal on tema hõimu nimi).

Viited
------

1. 1 2  "Oodgeroo Noonuccal". *Encyclopædia Britannica*. Vaadatud 4.4.2017
2. ↑  "Oodgeroo Noonuccal (1920 - 1993)". *The Australian Women's Register*. womenaustralia.info. Vaadatud 4.4.2017
3. 1 2 3  "Oodgeroo Noonuccal Biography". notablebiographies.com. Vaadatud 4.4.2017

Kirjandus
---------

* *Encyclopedia of Women Social Reformers: M - Z.* lk 44. ABC-CLIO. 2001. ISBN 978-1-5760-7101-4.`{{cite book}}`: CS1 hooldus: teised (link)
Pistolkohrside aadlivapp
**Erik von Pistohlkors** (1628–1700) oli Rootsi sõjaväelane ja väejuht.

Elulugu
-------

Erik von Pistohlkors sündis 1628. aastal Savonlinnas. Tema vanemad olid Jöran Olofsson Pistelkors ja Hebla Bogge.

Sõjaväekarjääri alustas ta 1643. aastal, kui liitus kuninganna Kristiina valverügemendiga. 1650. oli ta lipnik Kronobergi rügemendis, kolm aastat hiljem oli ta leitnant. 1654. aastal oli ta kaptenleitnant Hälsinge rügemendis ja 1655 kapten Kalmari rügemendis. 1658. aastal läks ta üle von Vickeni tragunirügementi ja sai seal majoriks. Järgmisel aastal sai ta ooberstleitnandiks. 1662. aastal asus ta teenima Skäne jalaväerügementi. Järgneva 11 aasta jooksul teenis ta Halmstadti, Dünamünde ja Neumünde komandandina.

1662. aastal omandas ta Rutikvere mõisa, hiljem veel Jädivere, Paatsalu, Illuste ja Massu mõisad. 

1679. aastal sai ta Liivimaa jalaväerügemendi ülemaks.

1682. aastal oli ta Pärnu komandant, siis juba ooberstina. 1691. aastal tekkis Pistohlkorsil Reinhold Johan von Ferseniga kohtuasi. Ta läks 1699. aasta 6. augustil erru.

Erik von Pistohlkors suri 13. märtsil 1700 Pärnus selle linna komandandina.

Isiklikku
---------

Erik von Pistohlkorse esimene abikaasa oli Elisabeth von Knorring ja teine Margareta Elisabeth von Aderkas.

Esimesest abielust sündisid Juliana Elisabeth, Magnus Gabriel ja veel kaks poega, kelle nimed on teadmata.

Teisest abielust sündisid Johan Erik, Elisabeth ja Margaretha von Pistohlkors ning veel kaks tütart, kelle nimed on teadmata.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6  "Pistolekors No. 321". Vaadatud 28.02.2023.
2. ↑  "Erik Jöransson Pistolekors". Vaadatud 28.02.2023.
3. 1 2  Damier, Paul Eduard (2007). Pajus, Ando (toim). *Eestimaa rüütelkonna vapiraamat*. Lk 118.
4. ↑  "Karl XII:s officerare. Biografiska anteckningar". Vaadatud 28.02.2023. musketeer at E. Pistolekors Livland inf.-reg. 1679 (algtekst rootsi keeles)
5. ↑  "50 Komandant Erich Pistohlkors Pärnust 15.12.1691 ooberst Reinhold Johan von Ferseni vastu palvega varakult teatada nendevahelise kohtuasja arutamise jätkumisest". Originaali arhiivikoopia seisuga 28.02.2023. Vaadatud 28.02.2023.
6. ↑  "Perekond Pistohlkors – EAA.2471". Vaadatud 28.02.2023.
7. ↑  "Erik von Pistohlkors (Pistelokors), 1628 – 1700". Vaadatud 28.02.2023.
**Juudi kultuuriselts Licht** oli Tallinnas 1926. aastal asutatud marksismi-leninismi poliitilist suunda toetav antisionistlik ühiskondlik organisatsioon, mille liikmed (umbes 120 inimest) olid Eestis elavad juudi rahvusest isikud. 

Seltsi liikmed tegid koostööd NSV Liidust juhitava Kommunistliku Internatsionaali allorganisatsiooni MOPR-i ehk Rahvusvaheline Revolutsioonivõitlejate Abistamise Organisatsiooni ja Rootsis (Skandinaavia maades) paiknenud EKP KK Organisatsioonilise Bürooga ning levitas kommunistlikku kirjandust.

Poliitiline tegevus
-------------------

1938. aastal oli Lichti esimeheks Moses Sachs, aseesimeheks pangadirektor Leo Aisenstadt (1912–1975). Selts tegutses Tallinnas Lembitu tänaval Moses Sachsi korteris.

Moses Sachs oli lõpetanud Valga Vene gümnaasiumi ja õppinud seal meistri juures juveliiritööd. Pärast Eesti iseseisvumist kolis ta 1918. aastal elama Tallinna ja töötas suuremas juveelitöökojas. Haaratud marksismi-leninismi ideedest, tellis ta Nõukogude Liidust raamatuid ja ajakirju, ja oli veendunud. et Nõukogude Liit on tööliste paradiis. Teise maailmasõja puhkedes evakueerus ta Nõukogude tagalasse ja poos end 1941. aastal üles, jättes abikaasale ja tütrele kirja, et ei suuda üle elada oma ideede täielikku nurjumist.

Teised juhatuse liikmed olid Siimon Kitt, Leo Epstein, Leo Abramovitš, Lazar Vseviov ja Siimon-Ber Strassman. Mitmed Lichti aktivistid sh Lazar Vseviov, Leo Aisenstadt, Jossif Goldman, astusid 1936. aastal EKP liikmeiks. Selts trükkis jõuka juudi kaupmehe poja, pangadirektori, Baseli ülikooli lõpetanud Leo Aisenstadti korteris marksistlikku kirjandust ja ajakirja Kommunist. Trükkalid olid Leo Aisenstadti abikaasa Ksenia Aisenstadt ja Lazar Vseviovi abikaasa Sosja Schmotkina.

Suur osa Lichti liikmeid võttis osa 1940. aasta riigipöördest. Riigipöörde järel likvideeris Nõukogude võim juba juulis juudi kultuurautonoomia ning sulges juuli-augusti jooksul kõik juudi seltsid, ühingud ja korporatsioonid, tehes seda Lichti esitatud nimekirja alusel. 108 Lichti liikmest astus hävituspataljonidesse 15[*viide?*].

Viited
------

1. 1 2  "Licht". *Eesti nõukogude entsüklopeedia*. Vaadatud 1. mail 2023.
2. 1 2  ENE- Tallinn, 1972, 4. köide, lk 432
3. ↑  Elhonen Saks, Elhonen Saks: "Ühe inimese saatuses peegeldub sageli kogu rahva lugu", Kultuur ja Elu, 2/2010
4. ↑  Eesti Riigiarhiiv Dokument 2197-2-3-1
5. ↑  Aisenstadtide suguvõsast pärines ka Eesti juutide kultuuromavalitsuse juht Hirsch Aisenstadt, kes astus Grigori Aisenstadti nime all NKVD hävituspataljoni ja represseeriti 1949. aastal.
6. ↑  Kogumik "1940. aasta revolutsioon Eestis", lk 22
SÖÖK

Süüakse metalli,puitu ja savi soovidan mitte süüa kooli/restorani prametalli ega savi kooki, ja ärge kohe kindlast sööke praadi/suppi/magusat kus pool.e kirjas savi,metall,puit ja plastik 

20. sajandi alguse juugendstiilis köök
**Köök** on inimese eluruumides või nende läheduses, aga ka toitlustusasutustes toidu valmistamiseks ett

enähtud paik. Köök võib olla spetsiaalne ruum, osa muust ruumist (nt elutoa kööginurk), eraldiseisev ehitis (suveköök) või paik (väliköök). Teisaldatava eluaseme (nt jurta) korral on ka köök teisaldatav.

Tänapäeval on Euroopas ja Ameerikas levinud eelkõige köök kui ruum või tuba, mis on varustatud vahenditega toidu hoiustamiseks, töötlemiseks, valmistamiseks ja serveerimiseks. Selliste vahendite hulka kuuluvad näiteks köögimööbel (kapid, lõikepinnad, kraanikausid), toidunõud (taldrikud, kausid, noad, kahvlid, lusikad, joogiklaasid, tassid, kruusid, kannud, vaagnad), köögiriistad (tainarull, kulp, konserviavaja) ja köögitehnika (külmkapp, pliit, praeahi, mikrolaineahi, ventilatsiooniseadmed, röster, mikser, köögikombain).

Vaata ka
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Köök** |

* Kambüüs
* Eesti köök
* Rahvusköök
Võrgu talitlusmaandus (põhimaandur maandustakistusega 1 oomi ringis), paigaldise maandus (lisamaandur maandustakistusega harilikult mõnikümmend oomi) ning kaitsemaandus (kaitsemaandusjuhi PE abil) juhistikusüsteemis TN-C-S
Ühefaasilise paigalduskaabli sooned (*cable jacket* – kaablimantel, *wire insulation* – sooneisolatsioon, *stripped wire* – paljas traat)
**Maandamine** on elektrotehnikas paigaldise või seadme teatavate elektrit juhtivate osade vahetu, galvaaniline ühendamine maaga (maapinnaga, pinnasega). Maandamiseks ühendatakse maandatav osa kaitse- ja maandusjuhtide kaudu pinnases paikneva maanduriga.

Maandamist on vaja elektriohutuse tagamiseks (kaitsemaandus) ja elektriseadme normaalse töö tagamiseks (talitlusmaandus).

* Kaitsemaandus võimaldab ära hoida ohtliku pinge tekkimist ja kestmist elektri- jm seadmete metallkerede ja maa vahel mitmesuguste rikete korral. Näiteks seadme kereühenduse tekkimisel moodustab kaitsejuht (PE) lühisahela ja katselüliti katkestab kiiresti ohtliku pingega toiteahela. Paigaldise maandur on peamiselt vajalik rikkevoolukaitselüliti rakendumise ja potentsiaaliühtlustuse tagamiseks.

Kaitsemaanduseks loetakse ka välguvarda maandust (välguvoolu hajutamiseks maasse).
* Talitlusmaandus tagab elektripaigaldistes sobiva pinge- ja voolujaotuse. Elektriseadmete, paigaldiste ja võrkude mingi ühe punkti maandamine on vajalik ka selleks, et ühtlustada faasijuhtide pingeid maa suhtes.

Maandamise ja potentsiaaliühtlustuse nõuded on esitatud elektriohutuse põhistandardis EVS-EN 61140:2016 – Kaitse elektrilöögi eest. Ühisnõuded paigaldistele ja seadmetele.

Paigalduskaabli soonte isolatsiooni värvid:  

• faasisooned (L1, L2, L3) ‒ must, pruun või hall;  

• neutraalsoon (N) ‒ sinine;  

• kaitsesoon (PE) ja samuti kaitsejuhiga ühitatud neutraalsoon (PEN) – kollarohelisetriibuline.

Vaata ka
--------

* Maandur
* Maanduslatt
* Potentsiaaliühtlustus

Viited
------

1. ↑  EE 6. köide, 1992
2. ↑  Endel Risthein. Maandamine ja potentsiaaliühtlustus
3. ↑  Eesti standard EVS-EN 61140:2016

Välislingid
-----------

* Madalpingevõrgud : 3.1.1.2 Maandamine
* Raivo Teemets. Elektrivarustus : 4.2 Maandamine
Mirel Püss
Raamatukaane piltE-raamat "Kirjuta lihtsalt, väljendu selgelt ehk Kuidas kirjutada ideaalset naist"
**Mirel Püss** (sündinud 31. augustil 1978 Tallinnas) on eesti keeletoimetaja ja OÜ Tekstitohter asutaja.

Haridus
-------

Lõpetas 1996. aastal Märjamaa Gümnaasiumi ning Märjamaa Muusika- ja Kunstikooli. Sai 2005. aastal bakalaureusekraadi Tallinna Ülikooli infoteaduste erialal ning kaitses 2019. aastal samas ülikoolis magistrikraadi keeleteaduse ja keeletoimetamise erialal uurimusega "Laenkeelendite päritolutunnetus ja vastuvõetavus eesti keeles" (juhendaja professor Krista Kerge).

2021. aastal täiendas end Tartu Ülikooli kursusel "Elektroonilised keeleressursid kirjaliku ärisuhtluse teenistuses" (2 EAP).

Töö
---

2003–2015 Eesti Rahvusraamatukogu parlamendiinfo keskuse infospetsialist, sh 2006–2007 Vabariigi Presidendi Kantselei raamatukogu juhataja kohusetäitja.

* 2018–2020 tõlkebüroo Tilde Eesti OÜ tõlketoimetaja
* 2019–... keeletoimetamisbüroo OÜ Tekstitohter asutaja ja keeletoimetaja
* 2022–... Statistikaameti toimetaja

Töised kõrvaltegevused
----------------------

2020. aastal lõi kaasa Riigikantselei koordineeritava kriisikommunikatsiooni lehe kriis.ee vabatahtliku keele- ja sisutoimetajana.

On Emakeele Seltsi liige ja Eesti Keeletoimetajate Liidu tegevliige ning korduvalt osalenud liidu kampaanias "Kutsu keeletoimetaja külla!". 2021. ja 2022. aastal oli ise selle kampaania korraldaja  ning käis kampaaniast rääkimas ETV saates "Terevisioon" ning Vikerraadio "Vikerhommikus".

2022. aastal kuulus Vikipeedia keeletoimetamistalgute žüriisse.

Osaleb kaaskoolitajana Proua Eksperdi korraldatud turunduskoolitustel, kus räägib müügitekstide selgekeelsusest ja keelelisest korrektsusest.

E-raamatu "Kirjuta lihtsalt, väljendu selgelt ehk Kuidas kirjutada ideaalset naist" (2021) autor.

Viited
------

1. ↑  Laenkeelendite päritolutunnetus ja vastuvõetavus eesti keeles. ETIS.
2. ↑  Eesti Keeletoimetajate Liidu tegevliikmete nimekiri, vaadatud 29.03.2022.
3. ↑  "Kampaania "Kutsu keeletoimetaja külla!"".
4. ↑  Kutsu keeletoimetaja külla! Eesti Keeletoimetajate Liit.
5. ↑  Kutsu keeletoimetaja külla. Terevisioon, 5. oktoober 2021.
6. ↑  "Mirel Püss. Keeletoimetajad ei ole kurjad".
7. ↑  "Kuidas kirjutada veenvaid müügitekste?". Originaali arhiivikoopia seisuga 8. detsember 2021. Vaadatud 8. detsembril 2021.

Välislingid
-----------

* Kes on Tekstitohter
* Mirel Püss ProZ
* Kokkuvõte TLÜ magistritööst „Laenkeelendite päritolutunnetus ja vastuvõetavus eesti keeles". Eesti Keeletoimetajate Liidu aastaraamat 2019, lk 83–84
* Hommikukohv autoritega – Keeletoimetamine YouTube
* *Copywriting*´u koolituse tutvustus YouTube
* Püss, Mirel. "Küllakutsekampaaniast osalejate pilgu läbi". Eesti Keeletoimetajate Liidu aastaraamat 2021, lk 53–56
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Tartumaal asuvast kirikust; teiste samanimeliste kirikute kohta vaata Maarja-Magdaleena kirik (täpsustus)* |

---

Maarja-Magdaleena kirik (2011)
Vaade läänest
**Maarja-Magdaleena kirik** on maakivikirik ajaloolisel Põhja-Tartumaal, praeguses Tartu maakonnas Tartu vallas Maarja-Magdaleena külas. Kirikut kasutab Maarja-Magdaleena kogudus.

Maarja-Magdaleena kirikut on nimetatud esimest korda 1380. aastal Tartu piiskopkonna Palamuse koguduse abikirikuna. Tõenäoliselt on Maarja-Magdaleena kihelkonna kirik ehitatud 14. sajandi teisel poolel või 15. sajandil. Kirik on kolmelööviline, nelja traveega ja ilma kooriruumita.

Maarja-Magdaleena kiriku abikirik oli Tartumaal Kuusiku külas Vara kirik, mile kohta on andmeid aastast 1627.

16. sajandil möllanud sõdades hävis suur osa Maarja-Magdaleena kirikust. Kord aastas pidas Palamuse õpetaja Maarja-Magdaleena kirikust säilinud müüride vahel jutlust. 1642. aastal hakati ehitama uut kirikut ja Maarja-Magdaleenasse asus elama oma kogudusepastor. Pärast Põhjasõda vajas kirik taas parandamist, kuigi pääses suuremate kahjustusteta. 

1885–1887 ehitati vana kirik uusgooti stiilis põhjalikult ümber. Põhja-, lääne- ja lõunasein säilitati, ida suunas kirikut pikendati, lisati läänetorn, põhjaportaal sai eeskoja ning aknaid ehitati suuremaks. Kirik taaspühitseti 1887. aasta sügisel. Kirikus on 700 istekohta. Viimane põhjalik remont oli 1937. aastal.

Vaata ka
--------

* Maarja-Magdaleena kirikumõis

Pildid
------

* PeauksPeauks
* Vaade loodestVaade loodest

Viited
------

1. ↑  EELK Vara Brigitta kirik. Puhka Eestis, vaadatud 25.01.2021.
2. ↑  Maarja-Magdaleena kirik kultuurimälestiste riiklikus registris

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Maarja-Magdaleena kirik** |

* Maarja-Magdaleena kirik kultuurimälestiste riiklikus registris
* Maarja-Magdaleena kirikuaed kultuurimälestiste riiklikus registris


Maarja-Magdaleena kihelkond

**Kirik**: Maarja-Magdaleena  

**Pastoraat**: Maarja-Magdaleena kirikumõis  

**Peamõisad**: Jõe mõis | Kaiavere mõis | Kudina mõis | Saare mõis | Vara mõis  

**Kõrvalmõisad**: Alajõe mõis | Kaarli mõis | Kuusiku mõis | Vanamõisa mõis | Ätte mõis  

**Karjamõisad**: Kadrina mõis | Kose mõis | Lilu mõis | Mäkaste mõis | Nigula mõis | Pataste mõis | Rahivere mõis | Toolamaa mõis
1939. aasta vallareformiga muudetud valdade piirid Läänemaal
**Karuse vald** oli vald Läänemaal aastail 1939–1950.

Vald moodustati senise Massu valla maa-alast, välja arvatud Võigaste, Metsküla, Paga, Järise ja Poanse küla ja Saastna asunduse piirkonnad ning seniste Lihula ja Paadremaa valla piires asuvad senise Massu valla talude heinamaatükkide maa-alad; senise Lihula valla Karuse ja Kinksi küla, Karuse kirikumõisa asunduse ja Karuse raudteejaama piirkonnast; senise Paatsalu valla maa-alast, välja arvatud Allika, Mereäärse, Nõmme, Tamba ja Paatsalu küla piirkond, osa Paatsalu asunduse piirkonda ning Nehatu mõisa järgi olevate talude lahus-heinamaatükkide maa-alad senise Veltsa valla piires.

Vald piirnes Lihula ja Varbla vallaga. 

1939. aastal kuulusid Karuse valla koosseisu Mäense, Salevere, Uue-Virtsu, Mässu, Kokuta, Kiili, Ridase, Karuse, Kinksi, Voose, Lõo, Sepamaa, Mõisaküla, Kuke, Mõisaküla asundus, Koera, Üllaste, Paatsalu, Metsa, Kiviste, Illuste, Viira, Hõbesalu, Vatla, Paiumaa, Äila, Kuuendiku, Nurmsi, Linnuse, Mäe, Kiska, Torgu, Nehatu, Virita, Äärepere, Õeküla, Piivarootsi, Räme, Muriste, Koora, Vana-Virtsu, Aruküla, Rõuste, Esivere, Kaseküla, Kurevere, Käitu, Hanila, Kause ja Kõmsi küla.

Esimene vallavanem oli Jaan Raudsepp. Vald kuulus Riigivolikogu 24. valimisringkonda, kust valiti Ado Roosiorg.

1945. aasta septembris moodustati Karuse vallas Hanila külanõukogu keskusega Hanila külas, Karuse külanõukogu keskusega Karuse külas ja Massu külanõukogu keskusega Massu külas. 1950. aastal Karuse vald likvideeriti ja selle alad arvati Lihula rajooni koosseisu.

Viited
------

1. ↑  Väljavõte Vabariigi Presidendi otsusest nr. 88 – 7. oktoobrist 1938 (RT 1938, 87, 776)
2. ↑  588. Harju Maavanema otsus Harju maakonna vallavolikogude valimisringkondade arvu ja nende piiride kohta. Riigi Teataja, nr. 75, 9 september 1939
3. ↑  Eesti NSV Teataja, 1945, 32, 501
4. ↑  Eesti NSV Teataja, 1950, 11, 114
Kaart
**Elmar Antovi trükikoda**, kasutusele ka **"E. Antov & Ko" trükikoda**, tegutses aastatel 1929–1932 Nõmmel, Rahumäel Liiva põik 3 (praeguse nimetusega Vaigu tänav 3)

1928. aasta hilissügisel õnnestus revolutsioonilise maailmavaatega trükitöölisel, ETP Keskkomitee liikmel Hermann Lehtmetsal veenda oma sugulast Elmar Antovit Nõmmel väikest trükikoda asutama. H. Lehtmets oli seal ise ladujaks ja juhatajaks.

Elmar Antovi alustas trükitegevust juba 1929. aastal, kuigi krundi ostis ta koos oma isa Ado Antoviga ära alles 1930. aasta oktoobris. Trükikoja tegutsemine jäi paraku üsna lühikeseks, sest 1932. aastal kaasati Elmar Antov pangapettusega seotud afääri, mis läks talle maksma nii selle trükikoja kui ka edaspidise karjääri. Afääri keskne kuju oli Elmar Antovi sõber, Maapanga ametnik Robert Sander, kes Antovi asjasse vedas ja ise lõpuks neli aastat sunnitööd sai. Elmar Antov jäi samuti selles protsessis kaotajaks. Teda kaitsnud advokaat Artur Sirk arreteeriti 1934 ja põgenes hiljem Soome. Antov oli sunnitud pidevalt advokaate vahetama. Trükikoda mõisteti kohtuotsusega 1936. aastal lõpuks tekitatud võla katteks Maapangale ning läks seejärel sundmüüki. Maja mõttelise teise poole, mis oli Elmar Antovi isa Ado Antovi valduses jäi esialgu enda valdusse.

Elmar Antovi trükikojas on näiteks 1929. aastal trükitud Eesti Tööliste Partei väljaanded nagu ajalehed "Meie Edasi!" ja "Töölised, edasi!" või brošüür "Punane mai", kõik väljaanded said järeltsensuuri poolt keelu. Omal ajal tuntud buda munk Vend Vahindra trükkis seal vähemalt ühe oma esinemise plakati. 1929. aastal lasi mustkunstnik ja kõhurääkija Rudolf Peek (kes tegutses kunstnikunimega Nyari-Rudi) trükkida selles trükikojas oma esimese mustkunstiõpiku ning ilmselt 1932. aastal veel teisegi mustkunsti käsiraamatu (Au-Ly "Kiirkunstnik"). Selles trükikojas trükkis oma loomingut ka Georg Otsa äi, mitmekülgne Hendrik Saar (kirjanikunimega Kivilombi Ints). Koos skandaalse Ned de Baggoga andsid nad 1931. aastal välja "kehakultuuri ja seksuaalteaduslikku" seksuaalse alatooniga ajakirja "Nauding", mida ilmus vaid üks number.

Trükiti ka perioodilisi väljaandeid nagu "Raudteelane", "Postiteenijate Häälekandja", "Eesti Valve", "Kabaree", "Nõmme Uudised" jne.

Trükikoja hoone oli tornikujuline, kolmekorruseline, ülaltpool korrus korruse haaval ahenev. Maja lammutati selle sajandi algul.

Viited
------

1. ↑  Jüri Ant. Sõjariist kodanluse vastu. Tallinn, 1975, lk 55.
2. ↑  "Elmar Antovi trükikoda Rahumäel". *Nõmme Sõnumid*. 19. november 2021.
3. ↑  "Nauding (1931)". *ESTER*.
4. ↑  "Raudteelane". *ESTER*.
5. ↑  "Postiteenijate Häälekandja : kutseühinguline ajakiri ; 1931".
**Marina Ladõnina** (vene **Марина Алексеевна Ладынина**; 24. juuni 1908 Skotinino, Smolensk – 10. märts 2003 Moskva ) oli vene filmi- ja teatrinäitleja. 

Marina Ladõnina oli omaaegse filmitööstuse säravaim täht koos Ljubov Orlovaga. 1936. aastal tutvus ta režissöör Ivan Põrjeviga, kes uue armastuse nimel jättis maha oma senise perekonna. 1936. aastal nad abiellusid, kuid elu kujunes keeruliseks ja 1954 abielu lahutati. 

Marina Ladõnina oli väga populaarne. Pärast Põrjevist lahutamist ta filmides enam ei mänginud. Põhjuste osas täit selgust pole. Arvati, et Põrjev takistas Ladõnina filmidesse võtmist või et teda kui "Põrjevi näitlejat" ei söandatud mujal rakendada või et Ladõnina ise soovis vaatajate mällu jääda noore ja kaunina. Mõnda aega andis ta kontserte, kuid elu viimased aastad veetis üksinduses. 

Marina Ladõnina sai palju autasusid, muuhulgas viis Stalini preemiat. 

1950. aastal anti talle NSV Liidu rahvakunstniku aunimetus.

Filme
-----

Marina Ladõnina alustas karjääri Ivan Põrjevi muusikalistes komöödiates nagu Ljubov Orlovagi. Paljudele filmidele kirjutas muusika Issaak Dunajevski ning mitmed laulud olid äärmiselt populaarsed.

* "Rikas pruut" (1937, peaosa Marinka, Lenini orden)
* "Traktoristid" (1939, peaosa Marjana Bažan, I järgu Stalini preemia)
* "Armas tüdruk" (vene keeles Любимая девушка, 1940, Varja Lugina)
* "Seatalitaja ja karjus" (1941, II järgu Stalini preemia, muusika Tihhon Hrennikov)
* "Rajoonikomitee sekretär" (1942, Nataša)
* "Jutustus Siberimaast" (1947, Issaak Dunajevski muusika, värvifilm, I järgu Stalini preemia)
* "Kubani kasakad" (1949, kolhoosiesimees Galina Nikolajevna Persemova, II järgu Stalini preemia)
* "Truuduse proov" (1954)

Viited
------

1. ↑  Suri Vene omaaegne ekraanikuulsus Marina Ladõnina. Postimees, 11.03.2003 (vaadatud 12.03.2017)
2. ↑  David Vseviov. Müstiline Venemaa. Marina Ladõnina.
3. ↑  Jaak Jõekallas. Nostalgia. Marina Ladõnina.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib 1939. aastal moodustatud vallast, varasema valla kohta vaata artiklit Pärsamaa vald (Karja kihelkond).* |

---

Saaremaa maakonna valdade piirid enne ja pärast 1939. aasta vallareformi
**Pärsama(a) vald** oli vald Saaremaal aastail 1939–1950. Vallamaja asus Pärsama külas.

Vald moodustati senise Pärsamaa valla maa-alast, välja arvatud Ranna, Roobaka ja Pöitsemäe küla ning Roobaka asunduse piirkonnad; senise Leisi valla Aruste ja Purtsa küla piirkonnad.

Vald kuulus Riigivolikogu 40. valimisringkonda, kust valiti Otto Pukk.

Vald kuulus Pärsamaa põllumeeste konvendi tegevus- ja valimispiirkonda.

Esimene vallavanem oli Armand Kreitsmann.

Kuna 1939. aasta oktoobris valitud vallavolikogu 12-liikmelisest koosseisust lahkus neli seoses minekuga vallavolinikku ja üks volinik eemaldati kohtuliku karistuse tagajärjel, määras siseminister Pärsamaa uue vallavolikogu valimised 14. ja 15. juulile 1940.

13. septembril 1945 moodustati valla koosseisus Pamma külanõukogu ja Pärsamaa külanõukogu.

Viited
------

1. ↑  Maa-ameti kaardirakendused
2. ↑  Väljavõte Vabariigi Presidendi otsusest nr. 88 – 7. oktoobrist 1938 (RT 1938, 87, 776)
3. ↑  Pärsamaal uued vallavalimised. Uus Eesti, 1. juuni 1940, nr. 144, lk. 8.
Elo Kiivet 2021. aastal Arvamusfestivalil
**Elo Kiivet** (sündinud 21. august 1982) on arhitekt ja urbanist, kelle peamised huvid on avalik ruum ja ruumiharidus.

Haridus
-------

Kiivet on lõpetanud 2009. aastal Eesti Kunstiakadeemia arhitektuuri alal ja saanud magistrikraadi.

Tegevus
-------

Elo Kiivet on töötanud mitmes arhitektuuribüroos, Tartu Linnavalitsuses ja Paide linnavalitsuses (2019–2021 oli ta Paide linnaarhitekt). 
On olnud lektor Tallinna Tehnikakõrgkoolis, Kõrgemas Kunstikoolis Pallas, Tallinna Kunstigümnaasiumis, Eesti Kunstiakadeemias ja Tallinna Ülikoolis. Ta on töötanud ka Sirbi arhitektuuritoimetajana. 

Kiivet on korraldanud linnaruumiteemalisi töötube ja muid üritusi. 2012. aastast on ta TEDxTallinna korraldusmeeskonna liige, 2016. aastal osales Tartu Valgusfestivali TAVA korraldamises. 

Ta on 2017. aastast Eesti Arhitektide Liidu eestseisuse liige ning Arvamusfestivali väliruumi kujunduse kuraator. Linnalaboris tegutsenud aastast 2015.

2021. aastast juhib ta Tartu Linnavalitsuse Südalinna Kultuurikeskuse projekti. 23. jaanuaril 2023 esitas SDE Kiiveti Tartu abilinnapea kandidaadiks.

Tunnustus
---------

* 2020 – Kultuurilehe Sirp publitsistikapreemia, Eesti arhitektuuripreemiad (artikkel „Kivist naised on nähtamatud")

* 2019 – Eesti Maastikuarhitektide Liidu koostööpreemia, Eesti arhitektuuripreemiad (Paide keskväljaku ruumieksperiment 2017-2019)

* 2019 – „Pärandi tutvustaja 2019", Muinsuskaitseameti aastapreemiad (Paide keskväljaku ruumieksperimendi „Ehe ruum" projekti elluviimise eest)

* 2017 – Tartu kultuurikandja 2016 uustulnuka auhind (Tartu Valgusfestivali meeskond)

Viited
------

1. 1 2 3  "Elo Kiivet CV". *ETIS*. Vaadatud 18.08.2021.
2. 1 2  "ELO KIIVET". *Linnalabor*. Vaadatud 18.08.2021.
3. ↑  "ARHITEKTUUR JA LINNAPLANEERIMINE". *Eesti Kunstiakadeemia*. Vaadatud 18.08.2021.
4. ↑  Saarpuu, Kuido (7. november 2019). "Paide linna arhitektuuriasja ajavad nüüdsest Elo Kiivet ja Gerli Reiman". *Järva Teataja*. Vaadatud 18.08.2021.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Elo Kiivet** |
Sebastián Piñera (2009)
**Miguel Juan Sebastián Piñera Echenique** (sündinud 1. detsembril 1949 Santiagos) on Tšiili ärimees ja poliitik. Ta oli 11. märtsist 2010 kuni 11. märtsini 2014 Tšiili president. Uuesti on ta Tšiili president alates 11. märtsist 2018.

Ta lõpetas Tšiili Katoliikliku Ülikooli majandusteaduskonna ilma teaduskraadita. Seejärel jätkas ta õpinguid Harvardi Ülikoolis, kaitstes seal algul magistrikraadi ja siis doktorikraadi majandusteaduses.

Talle kuulub muu hulgas telekanal Chilevisión, lennuettevõte Lan Airlines ja jalgpallimeeskond Colo-Colo. 2009. aasta märtsi seisuga küündib tema varanduse miljardi USA dollarini. Oma varanduse teenis ta peamiselt krediitkaartide juurutamisega Tšiilis 1970. aastatel ja järgnevate investeeringutega LANi aktsiatesse. 1994 oli ta üks LANi suurerastajatest.

Piñera kuulub konservatiivsesse Rahvusliku Uuenemise Parteisse, 2001–2004 oli ta selle esimees. Aastatel 1990–1998 oli ta Tšiili Senati liige. Oma maailmavaateks nimetab ta kristlikku humanismi.

2005. aasta presidendivalimistel jõudis ta teise vooru, kuid kaotas seal Michelle Bachelet'le (47% 53% vastu). Detsembris 2009 peetud presidendivalimiste esimeses voorus sai ta umbes 45 protsenti häältest. Jaanuaris 2010 peetud teises voorus oli ta vastamisi endise presidendi Eduardo Frei Ruiz-Taglega ning võitis valimised. Valimiskampaanias lubas ta võidelda kuritegevusega ja parandada rahva haridust.

Tema teine ametiaeg algas 11. märtsil 2018.

Ta on abielus Cecilia Morel Montesega. Neil on neli last: Magdalena, Cecilia, Sebastián ja Cristóbal.

Viited
------

1. ↑  "Profile: Chile's President Sebastian Piñera" (inglise). BBC. 18. detsember 2017. Vaadatud 26. detsembril 2017.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Michelle Bachelet** | **Tšiili president**2010–2014 | Järgnev**Michelle Bachelet** |
| Eelnev**Michelle Bachelet** | **Tšiili president**2018– | Järgnev**–** |
Artelli Kodu kapronist mänguloomad 1950. aastatest Tartu Mänguasjamuuseumis
Artelli Kodu tooteetikett 1950. aastatest
Segatööndusartell **Kodu** oli väike käsitöönduslik ettevõte, mis oli spetsialiseerunud majatarvete ja mänguasjade tootmisele. Artell Kodu tegutses aastatel 1945–1959 Pärnus (Võidu 8).

Nagu mujalgi artellides kasutati ka artelli Kodu mänguasjade valmistamisel põhitoodangu jääke või praaktoodangut. Uuendusliku taaskasutusmeetodina kasutati artellis Kodu naiste kapronsukkade jääke, millest sulatati nailonit ehk polüamiidkiudu ning valmistati köögiriistu, topse ja väikseid loomafiguure (nt elevandid, lehmad, jänesed, eeslid, kuked, kanad). Kuigi kapronsukkade kui materjali valik mänguasjade valmistamiseks oli toona uuenduslik ning Voldemar Ird sai selle eest isegi Nõukogude Liidu ratsionaliseerimispreemia, kasutati mänguasjade vormidena tinast mänguasjade pealt kopeeritud valusid. Lisaks kapronist mänguasjadele toodeti artellis Kodu ka vineerist mänguasju, näiteks nukumööblit.

Artelli Kodu üks rajajaid ja hilisem juhataja oli Voldemar Ird (õieti Vladimir Ird (varem Irdt); 13.06.1901 Riia – 05.12.1959 Pärnu). Voldemar Ird oli Kaarel Irdi vanem vend. Voldemar oli õppinud Riia kaubanduskoolis ning hiljem täiendas end Venemaal.

Artellis Kodu toodetud kapronist ehk nailonist loomafiguure leidub ka Tartu Mänguasjamuuseumi väljapanekus.

Viited
------

1. ↑  Korol, Karoliine (2019). *See „igavene" plastmass! Plastesemete vananemine, säilitamine ja konserveerimine*. Tartu: Eesti Rahva Muuseum. Lk 49.
2. ↑  "Mänguasjatootmise ajalugu Eestis: artellide aeg". *Tartu Mänguasjamuuseumi digiarhiiv*. Vaadatud 23.09.2023.
3. ↑  Pintson, Mari-Liis (09.03.2017). "Annetus tõi mänguasjamuuseumisse vanadest sukkpükstest tehtud lelud". *Tartu Postimees*. Vaadatud 23.09.2023.
4. ↑  Tartu Mänguasjamuuseumi teaduslik arhiivkogu. Artell Kodu.
5. ↑  Saluvere, Tiina (2020). "Kirjad Vaevamägede mailt. Karl Irdti kirjad Voldemar Irdtile 1916–1918". *Ajalookultuuri ajakiri Tuna*. Vaadatud 23.09.2023.