recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Fungus Rock** on 0,7 hektari suurune saar Maltas Gozo läänerannikul. Saare maltakeelne nimekuju on **Il-Ġebla tal-Ġeneral** (tõlkes *Kindralikalju*), selle kohta on kasutatud ka nime *Mushroom Rock*. Saar koosneb lubjakivist.

Saar kuulub San Lawrenzi linna koosseisu. Fungus Rock on looduskaitse all.

Saar on populaarne fotograafide seas, kuna teatud tingimustel on võimalik läbi kaljus oleva ava päikeseloojangut pildistada.

Ajalugu
-------

Saarele on nime andnud seal kasvav parasiitne taim punakas nuginui, mida varem peeti seeneks. Selle avastasid hospitaliidid ja algselt peeti taime tervistavaks. Nii keelustas ordumeister Manuel Pinto da Fonseca aastal 1746 saarel käimise. Ta rajas saarele ka vahiposti, mida ühendas 50 meetri kaugusel oleva Gozoga köistee. Ka lasi ta saare kaljud siledamaks tahuda, et ronijatel poleks pidepunkte, kust kinni haarata. Need ettevaatusabinõud olid aga võib-olla ilmaasjata, kuna taime raviomadused pole veel selgunud.

Viited
------

1. ↑   State of the Environment Report for Malta 1998
2. ↑  Ganado, Albert (2005). "Bibliographical notes on Melitensia - 3". Journal of the Malta Historical Society. Melita Historica. 14 (2): 178.
3. ↑  Dharmananda, Subhuti. "Cynomorium: Parasitic Plant Widely Used in Traditional Medicine"
4. ↑  Botanical Society of Edinburgh. "Agriculture of Malta and Sicily". Transactions and Proceedings of the Botanical Society of Edinburgh. Botanical Society of Edinburgh. lk. 115

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Fungus Rock** |
**Siemianowice Śląskie** (saksa keeles *Siemianowitz*, *Laurahütte*; 1923–1927 *Huta Laura-Siemianowice*) on maakonna õigustega linn Poolas Sileesia vojevoodkonnas.

Asulat on esmamainitud 13. sajandil. 19. sajandil kujunes asula metallurgia- ja tööstuskeskuseks. Raudteeühenduse sai asula 1870. aastal. Rahvahääletuse tulemusel läks Siemianowice Śląskie 1922. aastal Saksamaa koosseisust Poolale. Linnaõigused sai Siemianowice Śląskie 1932. aastal.

Viited
------

1. ↑  Siemianowice Śląskie Encyklopedia PWN

Sileesia vojevoodkonna vapp
Sileesia vojevoodkond

**maakonnaõigustega linnad:** Bielsko-Biała |
Bytom |
Chorzów |
Częstochowa |
Dąbrowa Górnicza |
Gliwice |
Jastrzębie-Zdrój |
Jaworzno |
Katowice |
Mysłowice |
Piekary Śląskie |
Ruda Śląska |
Rybnik |
Siemianowice Śląskie |
Sosnowiec |
Świętochłowice |
Tychy |
Zabrze |
Żory  

**maakonnad:**
Będzin |
Bielsko-Biała |
Bieruń-Lędziny |
Cieszyn |
Częstochowa |
Gliwice |
Kłobuck |
Lubliniec |
Mikołów |
Myszków |
Pszczyna |
Racibórz |
Rybnik |
Tarnowskie Góry |
Wodzisław Śląski |
Zawiercie |
Żywiec
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib linnast; kunagise riigi kohta vaata artiklit Siena vabariik* |

---

*Piazza del Campo* ja *Palazzao Comunale*
**Siena** on linn Itaalias Toscana maakonnas, Siena provintsi halduskeskus.

Ajalugu
-------

Legendi järgi asutas Siena Romuluse venna Remuse poeg Senius, kuid arheoloogilised väljakaevamised on näidanud, et linn on vanemgi kui Rooma. Enne roomlaste tulekut elas selles piirkonnas etruskide hulka kuuluv sainade hõim, kes ongi arvatavasti linnale nime andnud (on ka teisi seletusi). Siiski on linna embleemil kujutatud kaht poissi imetavat emahunti ning see motiiv on Sienas ja selle ümbruskonnas väga populaarne.

Rooma ajal oli Siena tähtsusetu. Ta kandis siis nime Saena Julia. Suured maanteed läksid linnast mööda. Seetõttu jõudis ka kristlus Sienasse hilinemisega, 4. sajandil, ja väidetavalt alles langobardide vallutuse tulemusena võitis kristlus selles piirkonnas otsustavalt paganluse.

1167. aastani oli Siena piiskopi kontrolli all, siis sai ülestõusu tulemusena vabalinnaks. 1179 sai ta põhiseaduse. Sellest algas linna pidev tõus. Linna tähtsaimad majandusharud olid pangandus ja villatööstus. Kõige tähtsam konkurent oli naaberlinn Firenze. Kui Firenze pooldas gvelfe, asus Siena gibelliinide poolele. 4. septembril 1260 purustas Siena sõjavägi Monteperti lahingus märksa ülekaalukama Firenze armee. 1348. aastal tabas katk seevastu Sienat eriti rängalt ja ta ei saavutanud enam kunagi senist kuulsust. Sellegipoolest säilitas ta iseseisvuse kuni 1557. aastani.

Vaatamisväärsused
-----------------

1995. aastal kanti Siena linna ajalooline keskus UNESCO maailmapärandi nimekirja.

Siena südameks, mille ümbruses asuvad ka linna olulisimad vaatamisväärsused, on Piazza del Campo, kuhu jooksevad kokku tänavad linna 17 piirkonnast (*contrada*'st).

* Siena toomkirik (1136–1382); üks Itaalia suurimaid toomkirikuid
* San Domenico kirik (alustatud 1226)
* Raekoda (*Palazzo Pubblico*) (1297–1342); gooti stiil
* Torre del Mangia kellatorn (1348); suuruselt teine keskaegne kellatorn Itaalias
* Logge del Papa ehk paavsti kolonnaad; ehitatud 1462. aastal paavst Pius II auks
* Palazzo Piccolomini (1460, arhitekt Bernardo Rossellino); Siena riigiarhiivi asukoht
* Casa di Santa Caterina; Siena kaitsepühaku Caterina Benincasa kabelite ja ristikäikudega ümbritsetud maja.

Kultuur
-------

1203. aastal asutati Siena ülikool.

Sienas peetakse igal aastal 2. juulil ja 16. augustil Piazza del Campol Palio festivali.

Vaata ka
--------

* AC Siena

Viited
------

1. ↑  DiPI Online - Dizionario di Pronuncia Italiana
2. ↑  Popolazione Residente al 1° Gennaio 2018, vaadatud 16.03.2019.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Siena** |

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Siena** |

* Siena valla koduleht (*itaalia keeles*)
**Ökosemiootika** on semiootika valdkond, mis uurib ökoloogiliste nähtustega seotud semiootilisi protsesse. Täpsemalt uuritakse ökosemiootika raames ökosüsteemide toimimist mõjutavaid märgiprotsesse, keskkonna märgilisust, looduse tõlgendusi kultuuris ja keskkonnaprobleemide semiootilisi tahke.

Ökosemiootilise vaate jaoks on keskkond semiootiline eri tasanditel ja viisidel. Füüsilisel keskkonnal nagu maapind on potentsiaal (sobimus) osaleda semiootilistes suhetes. Eri loomaliigid omistavad keskkonnale tähendusi lähtudes oma vajadustest ja omailmast. Liikide vahel jagatud kommunikatsioon moodustab ökosüsteemi informatsioonilise kihi nn. ökoloogilise koodi ja reguleerib ökosüsteemi toimimist. Inimkultuuris tähistatakse keskkonda paljudel eri viisidel, näiteks loodussümboleid esile tõstes või keskkonda kunstis ja kirjanduses kujutades. Keskkonna esitised kultuuris mõjutavad omakorda inimese tegevuse läbi keskkonda.

Ökosemiootika analüüsib nende keskkonna märgiliste tasandite vahelisi vastasmõjusid, ülekandeid ja probleeme. Ökosemiootilise analüüsi olulised mõisted on näiteks semiotsiid, sobimus (ehk võimaldus), ökoväli, ökoloogiline kood, omailma üleminek, konsortsium.

Ökosemiootika valdkond kujunes 1990. aastatel Winfried Nöthi ja Kalevi Kulli uurimistöö tulemusena. Hiljem on ökosemiootika arengusse panustanud Itaalia ökoloog Almo Farina. Alates aastast 2001 on Eestis suviti toimunud ökosemiootika suveseminarid, mida korraldavad Jakob von Uexkülli Keskus ja Tartu Ülikooli semiootika osakond. Semiootika osakonna ja Tallinna Loomaaia koostöös toimub looduskultuuri seminaride sari.

Eestis on ökosemiootikaga tegelenud Kalevi Kull, Timo Maran, Kati Lindström, Riin Magnus, Renata Sõukand jt.

Vaata ka
--------

* biosemiootika
* keskkonnaajalugu
* ökolingvistika
* ökokriitika
* keskkonnahumanitaaria

Kirjandus
---------

* Nöth, Winfried 1998. Ecosemiotics. *Sign Systems Studies* 26: 332–343.
* Kull, Kalevi 1998. Semiotic ecology: Different natures in the semiosphere. *Sign Systems Studies* 26: 344–371.
* Kull, Kalevi 2010. Ecosystems are made of semiosic bonds: Consortia, umwelten, biophony and ecological codes. *Biosemiotics* 3(3): 347–357.
* Maran, Timo 2007. Towards an integrated methodology of ecosemiotics: The concept of nature-text. *Sign Systems Studies* 35(1/2): 269–294.
* Maran, Timo; Kull, Kalevi 2014. Ecosemiotics: main principles and current developments. *Geografiska Annaler: Series B, Human Geography* 96(1): 41–50.
* Maran, Timo 2018. Two decades of ecosemiotics in Tartu. *Sign Systems Studies* 46(4): 630-639.
* Maran, Timo 2020. *Ecosemiotic: The Study of Signs in Changing Ecologies*. Cambridge: Cambridge University Press
**Siena toomkirik** on kirik Sienas Toscana maakonnas Itaalias. Selle ehitamist alustati 12. sajandil romaani stiilis, kuid 13. sajandist alates ehitati seda edasi gooti stiilis. Nüüd on sellest kujunenud üks parimaid Itaalia gooti arhitektuuri näiteid. Kiriku seinad on kaetud valge ja musta marmoriga. Katedraali marmorpõrandad on dekoreerinud Domenico Beccafumi. Pinturichio maalis Piccolómini raamatukogu freskod. Selle raamatukogu asutas 1495 kardinal Francsesco Piccolómini, kellest hiljem sai paavst Pius III. 

Katedraali praegusel asukohal seisis 9. sajandil kirik koos paavsti paleega. 1058. aasta detsembris peeti Sienas kirikukogu, mille tulemusel valiti uueks paavstiks Nikolaus II. 1196. aastal hakati rajama uut katedraali. 1215. aastal peeti seal juba iga päeva missasid. 1226. aastast on märkmeid valge ja musta marmori transpordi kohta Sienasse. Võlv ja transeptid ehitati 1259–1260.

1339 plaaniti teist suurt lisaehitustööd. Uus lööv ja ristvahekäik oleksid kiriku pindala enam kui kahekordistanud. Ehituse, mida alustati Giovanni d’Agostino käe all, kes on rohkem tuntud skulptorina, katkestas 1348. aastal katk. Algsed vead olid siis juba avastatud ja laiendustöid pärast katkulainet enam ei jätkatud. Välisseinad, mis on sellest laiendamisest alles jäänud, on nähtavad kirikust lõuna pool, löövi põrand aga on kujundatud parkimisplatsiks ja muuseumiks. Hoolimata laiendustööde poolelijätmisest, tõestavad need Siena auahneid plaane, võimsust ja suuri kunstilisi saavutusi.

Välislingid
-----------

 Siena toomkirik – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
**Siemiežava** (transkribeerituna **Semežava**; poola keeles *Siemieżewo* või *Siemieżów*) on agrolinnake (endine alev) Valgevenes Minski oblasti Kapyli rajoonis, Siemiežava külanõukogu halduskeskus. Asub merepinnast 151 meetri kõrgusel, Morači jõe kaldal. Kuigi nii nimekujud Siemiežava ja Siemiežaŭ on klassikalises valgevene keeles lubatud, kasutab tänapäevane valgevene keel nimekuju Siemiežava.

Asulas on keskkool ja kultuurimaja. Asula muudab tähelepanuväärseks seal toimuv koljaadatsaaride pidustus, mis on kantud UNESCO inimkonna suulise ja vaimse pärandi meistriteoste nimekirja. Riiklikul tasemel on kaitse all Siemiežava käsitöötaiesed. Vaatamisväärsuseks on sealne kirik (aastast 1720).

Ajalugu
-------

Siemiežavat mainitakse esimest korda XV sajandi teisel poolel, toona kuulus asula Olelkowiczitele. Aastal 1578 sai asulast alev. Põhjasõja ajal alev rüüstati.

Poola jagamisel loovutas riik Siemiežava aastal 1793. Alev hakkas kuuluma Minski kubermangu. XIX sajandil oli alev tuntud oma traditsiooniliste käsitsi valmistatud tikandite poolest. Kuni 1917. aastani oli Siemiežava Venemaa Keisririigi koosseisus, 1918–1920 kuulus Valgevene Rahvavabariiki, 1920–1991 kuulus Nőukogude Liidu koosseisu. Aastal 1959 muudeti alev külaks.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. juuni 2015. Vaadatud 29. juunil 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Välislingid
-----------
**Ömer Faruk Aşık** (sündinud 4. juulil 1986 Bursas) on Türgi endine elukutseline korvpallur, kes mängis aastatel 2010–2018 korvpalliliigas NBA. 

Aşık on tulnud kahekordseks Türgi meistriks ja võitnud Türgi koondisega 2010. aasta maailmameistrivõistlustel hõbemedali.

Karjäär
-------

### Euroopa

Enne NBA-sse siirdumist mängis Aşık aastatel 2005–2010 Türgi klubides, neist enamiku Istanbuli Fenerbahçes, kellega tuli 2008. ja 2010. aastal Türgi meistriks.

### NBA

Aşıki mängijaõigused omandas 2008. aasta NBA *draft* '​i 36. valikuga Portland Trail Blazers, kes vahetas need kohe edasi Chicago Bullsile. Debüüthooajal (2010/11) tõi ta Bullsi kasuks keskmiselt 2,8 punkti ja 3,7 lauapalli mängus.

Pärast kahte hooaega Bullsis liitus ta 2012. aasta suvel Houston Rocketsiga ning kogus hooajal 2012/13 karjääri parimad 10,1 punkti, 11,7 lauapalli ja 1,1 viskeblokeeringut mängus.

2014. aasta suvel vahetati ta New Orleans Pelicansi, kus ta tõi kolme ja poole hooajaga keskmiselt 4,9 punkti ja 7,2 lauapalli mängus. Hooajal 2016/17 mängis ta Crohni tõve tõttu vaid 31 kohtumises.

2018. aasta veebruaris tagasi esimesse NBA klubisse Bullsi vahetatud Aşık ei saanud 2018. aasta sügisel liigesepõletiku tõttu uut hooaega alustada ning Bulls lõpetas temaga 2018. aasta oktoobris lepingu.

### Rahvuskoondis

Aşık kogus Türgi koondises 2010. aasta maailmameistrivõistlustel keskmiselt 8,9 punkti ja 6,9 lauapalli mängus. Finaalis 64 : 81 USA koondisele kaotanud Türgi võitis hõbemedali.

Saavutused
----------

* Kahekordne Türgi meister (2008, 2010)
* Kaks korda valitud Türgi meistriliiga tähtede mängule (2007, 2008)

Välislingid
-----------

* Ömer Aşık – NBA.com
* Ömer Aşık – Basketball-Reference.com
**Vladimirs Petrovs** (vene keeles Владимир Петров *Vladimir Petrov*; 27. september (vkj 17. juuli) 1908 Riia – 26. august 1943 Kotlas) oli vene päritolu Läti maletaja. 

Petrovs oli neljakordne Läti malemeister (1930/1931, 1935, 1937, 1938/1939). Ta esines edukalt 1930. aastatel rahvusvahelistel maleturniiridel. Parima tulemuse saavutas ta 1937. aastal Ķemeris peetud turniiril, kus jagas esikohta Salo Flohri ja Samuel Reshevskyga (edestades seejuures Aleksandr Alehhinit ja Paul Kerest, Savielly Tartakowerit, Reuben Fine'i ja Gideon Ståhlbergi). Märtsis 1939 Ķemeri teisel rahvusvahelisel turniiril jäi Petrovs kaheksandaks.

Ta mängis Läti võistkonna koosseisus seitsmel maleolümpial (1928–1939; esimesel laual alates 1935. aastast). 1939. aastal maleolümpial Buenos Aireses sai Läti seitsmenda koha.

Pärast Läti Vabariigi okupeerimist juunis 1940 sai Petrovs Nõukogude kodakondsuse ja NSV Liidu meistersportlase nimetuse. Läti esimaletajana sai ta võimaluse mängida septembris 1940 Moskvas NSV Liidu meistrivõistluste finaalturniiril, kus ta jäi 20 osavõtja seas kümnendaks. 

Pärast sõja algust mobiliseeriti ta Punaarmeesse. Ta teenis 201. Läti Laskurdiviisi staabis. Hiljem saadeti ta Moskvasse, kus töötas TASS-is. Petrovs arreteeriti 31. augustil 1942 kaebuse põhjal ja mõisteti kümneks aastaks sunnitöölaagrisse. Ta suri 26. augustil 1943 GULAG-is Kotlase lähedal. Rehabiliteeriti 1989. aastal.

Välislingid
-----------

* Ķemeri 1937. 365chess.com
**Funktsionaalsed nõuded** määravad infosüsteemi omaniku vajadused sisendinfo muutmiseks väljundinfoks.

See puudutab nii sisend- ja väljundinfo andmetüüpe, struktuuri, omavahelisi seoseid kui ka infosüsteemis toimuvaid arvutusi ning muudatusi struktuuris kõigi infosüsteemi liideste lõikes (kasutajad, teised infosüsteemid).

Funktsionaalsete nõuete leidmiseks kasutatakse dekomponeerivat ja komponeerivat meetodit. Dekomponeerimise juures jagatakse infosüsteemi peamine ülesanne ehk eesmärk alamtoiminguteks, need omakorda alamtoiminguteks, kuni jõutakse elementaarsete andmetüüpide ja seosteni. Komponeeriva meetodi puhul püütakse koguda toimesüsteemi kirjeldusest võimalikult palju üksikuid elementaarseid vajadusi info töötlemiseks ja seejärel rühmitatakse need ühisosade leidmise teel, kuni saadakse funktsionaalselt terviklik kirjeldus. Mõlemad meetodid täiendavad teineteist ja neid saab rakendada ka vaheldumisi.

Funktsionaalseid nõudeid jaotatakse ka kasutajate ning nende tegevuse iseloomu (infot lugevad, loovad, muutvad, kustutavad jms) järgi. Funktsionaalsete nõuete alusel on võimalik programmeerimise toiming jagada alamprogammide loomise toiminguteks.

Vaata ka
--------

* Mittefunktsionaalsed nõuded
*Mitte segi ajada Narva-Jõesuu Püha Suurvürst Vladimiri kirikuga*

---

Vladimiri vennaste koguduse kirik
**Vladimiri vennaste koguduse kirik** (vene keeles *Церковь Святого Равноапостольного князя Владимира*) oli õigeusu kirik Narvas Vestervalli tänaval.

1888. aastal asutati Narvas õigeusu vennaskond. Kirik ehitati aastatel 1889–1890 arhitektide Klodnitski ja Aleksandr Novitski projekti järgi ja pühitseti 29. juulil 1890 suurvürst Vladimir Pühale. See oli väike ühekorruseline tellisest ja paekivist maja. Kellatorni ei olnud, kellad rippusid eraldi kiriku taga. 1890. aastal ehitati kiriku juurde puidust koolimaja. Seoses õpilaste arvu suuremisega ehitati aastatel 1898 ja 1905 kaks kahekorruselist telliskivimaja Vestervalli ja Sepa tänava nurgale ning Sepa tänavale. Puumajas elas kiriku esipreester Pavel Kalinkin.

Õppimine kirikukoolis oli tasuta. Vennaskond korraldas loenguid, lugemisi, vaimulikke vestlusi koos ühislaulmisega. Kiriku juures töötasid rahvaraamatukogu, karskusselts ja vaeste kasuks raha korjamisega tegelev daamide ring. 1921. aastal loodi Vladimiri kiriku juurde kogudus, mis ühines 1937. aastal Narva Issandamuutmise katedraali kogudusega.

Teise maailmasõja ajal lõpetas Vladimiri vennaskond tegevuse. 1944. aastal kirik hävis, hoonest säilisid vaid seinad. Tänaseks on see ümber ehitatud ja selles asub Narva hambapolikliiniku osakond.

Hoone Sepa tänaval hävis, kuid koolimaja Vestervalli ja Sepa tänava nurgal ning puumaja säilisid ka pärast sõda. Nendes majades oli vastavalt moeateljee ja elumaja. Praegu on aadressil Vestervalli 25 Narva linna hambapolikliinik.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Церковь св. равноап. князя Владимира. Eesti ja Virumaa, 02.05.2010
2. 1 2 3 4  Здесь стояла церковь Св. Владимира Gazeta.ee, 29.05.2006

Välislingid
-----------

* Нарвское Свято-Владимирское Братство с храмом св. равноап. князя Владимира (fotod)
Vladimirs Bagirovs (1965)
Borislav Ivkov, Wolfgang Uhlmann ja Vladimirs Bagirovs seenioride MM-il (1998)
**Vladimirs Bagirovs** (armeenia keeles Վլադիմիր Բաղիրով (Բաղիրյան) *Vladimir Baghirov (Baghirjan)*; vene keeles Владимир Константинович Багиров *Vladimir Konstantinovitš Bagirov*; aseri keeles *Vladimir Bağırov*; 16. august 1936 Bathumi – 21. juuli 2000 Jyväskylä) oli Läti maletaja ja maletreener, rahvusvaheline suurmeister (1978). 

Bagirovs sündis Gruusias. Isa oli armeenlane ja ema ukrainlanna. Perekond kolis Bakuusse. Malekoolituse sai Bagirovs Bakuu pioneeride palees. Meistrinormi täitis ta 1958. aastal. 1963. aastal andis FIDE talle rahvusvahelise meistri nimetuse. Suurmeistriks sai Bagirovs ametlikult alles 42-aastaselt 1978. aastal, kuigi suurmeistri taset näitas juba 1960. aastal NSV Liidu meistrivõistlustel. 

Bagirovs tuli mitmel korral Aserbaidžaani NSV malemeistriks. 1960. aastal võitis ta turniiri Jakartas. NSV Liidu meistrivõistlustel sai ta parima tulemuse 1960. aastal Leningradis peetud meistrivõistlustel, kus tuli neljandaks, edestades seejuures Lev Polugajevskit, Vassili Smõslovi, Boriss Spasskit ja David Bronšteini. 1961. aastal Oberhausenis Euroopa võistkondlikel meistrivõistlustel võitis NSV Liidu võistkonna koosseisus kuldmedali (osales varumängijana). 

1970. aastatel oli lühikest aega Aserbaidžaani malekoondise treener, oli ka Garri Kasparovi esimesi treenereid.

1980. aastal asus Bagirovs elama Riiga. Maletas ja tegutses treenerina. Treenis eksmaailmameistrit Mihhail Tali ja tulevasi suurmeistreid Aleksejs Širovsit ja Aleksandrs Šabalovsit. 1990. aastal Eesti–Läti matškohtumises mängis Läti võistkonna kolmandal laual. Pärast Nõukogude Liidu lagunemist pääses mängima Läti võistkonna koosseisus kahel korral maleolümpiale (1992, 1996). 1998. aastal tuli ta Grieskirchenis seenioride maailmameistriks (edestades Wolfgang Uhlmannit ja Borislav Ivkovit). 

Juulis 2000 mängis Bagirovs Soomes Jyväskyläs maleturniiril Heart of Finland Open, kus alustas kolme võiduga. Neljandas voorus sai Bagirovs eduseisus olles südameataki. Järgmisel päeval ta suri.

Välislingid
-----------

* Vladimirs Bagirovs – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Yuri Averbakh & Vladimir Bagirov 8-Match, Jakarta 1960. indonesiabase.com
Tamsalu Lunastaja kirik
**Tamsalu Lunastaja kirik** on kirik Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas Tamsalus.

Kirik asub aadressil Paide mnt 11. Kirikus tegutseb EELK Tamsalu Lunastaja kogudus.

Ajalugu
-------

Kirikuna kasutatav hoone ehitati enne Teist maailmasõda kohaliku ettevõtja autoremondi- ja mehaanikakojana. Nõukogude ajal ehitati hoone ümber korterelamuks, 1980. aastatel kavatseti sinna ehitada kino. Ehitustöid alustati, kuid need jäid pooleli. 1990. aastate esimesel poolel otsustas Tamsalu alevivalitsus rajada pooleliolevasse kinohoonesse tavandimaja (Tamsalu kalmistu paikneb sealt umbes 400 meetrit kagus). Hiljem pakuti EELK-le, et seal hoones võiks tegutseda ka kirik.

Kirikuhoone valmis 1993. aastal. Uus kirik pühitseti 23. oktoobril, pidulikul jumalateenistusel teenisid teiste seas ka EELK peapiiskop Kuno Pajula, Virumaa praost Peeter Kaldur ja Järvamaa praost Teet Hanschmidt. Väidetavalt oli Tamsalu kirik esimene enam kui viiekümne aasta järel avatud uus luteri kirik.

Viited
------

1. ↑  Andres Tohver. "Tamsalu kiriku remonttööd keskendusid hoone välisilmele". Virumaa Teataja nr 191, 7. oktoober 2021. Lk 1
2. ↑  "Tamsalus avati uus kirik". Vaba Eestlane nr 93, 16. detsember 1993. Lk 10
**AEGAON** on käekellasid tootev Eesti firma, mis loodi 2012. aastal. 

2017. aastast on brändi omanikuks AEGAON OÜ. Nimi AEGAON tuleneb inimeste kiirele elustiilile vastandumisest ning meenutab kandjaile, et ka tempoka elu kõrval tuleb leida aega iseendale oluliste asjade jaoks. Kellade disaineriks ja brädni looja on Janno Roodi. Käekellade disain on autori sõnul iseloomukas ning minimalistlik, pakkudes alternatiivi klassikalistele käekelladele. Tänaseks on firma oma tooteid müünud rohkem kui kolmekümnes riigis üle kogu maailma ning ettevõtte Facebooki lehte jälgib üle 80 000 fänni. 2019. aasta sügisel kinkis Eesti Vabariigi president AEGAON käekella visiidil Jaapanisse Kanagawa prefektuuri juhile, Yūji Kuroiwale. Eestis on kellade disaini enda jaoks leidnud mitmed tuntud inimesed nagu Genka, Ott Tänak, Kalev Kruus jt.

Brändi tekkelugu
----------------

Kellade disaineril Janno Roodil tekkis kellade kujunduseks idee, kui ta nägi Elvis Presleyt oma muusikavideos "Always On My Mind" kandmas äärmiselt suurt käekella. Inspireerituna popkuninga stiilist, omandas Roodi vajalikud teadmised ning lõi 2012. aastal oma visiooni ideaalsest käekellast. "Peacemaker65" - just see oli esimese kella nimeks, millele järgnes paar aastat hiljem "Tabula Rasa". Need kaks mudelit on tänaseni AEGAON tootevalikus. Kellad valmivad Eestis käsitööna ning kokkupanemisel kasutatakse peamiselt Šveitsi ja Jaapani päritolu kvaliteetseid materjale. Tootevalikusse kuulub ka Damaskuse terasest kõige kallim Eestis tehtud kell Peacemaker 65 Damascus Edition. 

Algkapitali kaasas AEGAON 2014. aastal Indiegogo. ühisrahastusplatvormi abil, kus suudeti koguda üle 23 000 euro.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Sibold, Gregor (06.11.2016). "See on kõige kallim käekell, mis Eestis tehtud on". *Geenius.ee*.
3. ↑

Välislingid
-----------

* Koduleht
**Alfons Czibulka** (ka **Alphons Czibulka**; ungari Czibulka Alfons Wolfgang; 14. mai 1842 Szepesváralja, Ülem-Ungari, tänapäeval jääb koht Slovakkia territooriumile – 27. oktoober 1894 Viin) oli Ungari helilooja, pianist, dirigent ja sõjaväeorkestri juht.

Alfons Czibulka

Elukäik
-------

15-aastaselt esines suure eduga Venemaal pianistina. 1860 komponeeris esimese opereti "’S Lorle", mille ettekandmine Pressburgis (Bratislava) ei äratanud erilist tähelepanu. Seejärel pidas muusikaõpetaja ametit ning oli mõnda aega Odessas Prantsuse ooperi dirigent ning samas ametis ka Innsbrucki Nationaltheateris. 1864–65 Wiener Neustadti dirigent. 1865. aastal oli Franz von Suppé kõrval Viini Carl Theatre teine dirigent. 

Astus 1872 sõjaväeteenistusse ja oli kuni 1880. aastani Triestes, Prahas, Bolzanos, Petrovardinis ja Krakowis Austria-Ungari sõjaväeüksuse orkestrite kapellmeister. 1880 juhatas Austria-Ungari sõjaväeorkestrit Brüsseli rahvusvahelisel näitusel. 1880–90 juhatas populaarseid Viini Prateri Rotunda populaarseid "Monstekonzerti" programme. 

Erruläinuna 1889 oli ta Hamburgi populaarse Flora kontserdimaja direktor.

Looming
-------

1884–93 komponeeris 7 vähem või rohkem edukat operetti, samuti ligi 400 nimetust tantsu- ja salongimuusikat ja laule ning arranžeeris teiste heliloojate meloodiaid. 1889–90 arranžeeris Arthur Sullivani Savoia ooperite "The Yeomen of the Guard" ja "The Gondoliers" muusikat tantsulugudeks. Populaarseimad operetid olid "Pfingsten in Florenz" ("Nelipüha Firenzes") ja "Der Glücksritter" ("Õnnerüütel"), mis esitati Viini Theater an der Wienis ja Carl-Theateris.

Kui Austria kroonprints Rudolf abiellus Belgia printsessi Stéphaniega, komponeeris Czibulka sündmuse tähistamiseks populaarseks salongimuusikaks kujunenud "Stéphanie Gavottie". 

Võitis esimese auhinna rahvusvahelisel "Musikkapellenkonkurrenzi" festivalil. Suurem osa tema teoste partituuridest on hoiul Viini linnaraamatukogus. On maetud Viini Keskkalmistule.

### Operetid

Kõik on esmaesitatud Viinis, kui pole märgitud teisiti.

* ’S Lorle (Pressburg, 1860)
* Pfingsten in Florenz (1884)
* Der Jagdjunker der Kaiserin (1885)
* Der Glücksritter (1887)
* Gil Blas von Santillana (1889)
* Der Bajazzo (1892)
* Monsieur Hannibal (1893)
**Jeziaryšča järv** ehk **Jeziarõštša järv** (valgevene keeles *Возера Езярышча*, vene keeles *Езерище* (Jezerištše)) on järv Valgevenes Viciebski oblastis Haradoki rajoonis. Järv asub merepinnast 165 meetri kõrgusel, selle valgala on 264 km².

Kaldajoone pikkus on 32,8 kilomeetrit. Piki järve põhjakallast kulgeb Valgevene ja Venemaa piir. Kaldad on kõrged, põhjas ja loodes kuni 25 meetrit, mujal 5 meetrit. Järves on 20 saart kogupindalaga 0,67 km². Ühel järve lääneosas asuval saarel asuvad endise Jeziaryšča kindluse varemed (säilinud on muldvallid). Jeziaryšča järve läänekaldal asub Jeziaryšča alev.

Järve põhi on ebatasane. 4–6 meetri sügavuseni on põhi liivane, sügavamal on see aga kaetud sapropeeliga.

Vee läbipaistvus on 1,4 meetrit. Jeziaryšča on eutroofne järv. Järvel pesitseb ohtralt veelinde, kokku 60 liigist. Jeziaryšča järve ümbrusse loodi 1979. aastal ornitoloogiline kaitseala.

Aastal 1959 rajati järvest välja voolavale Obali jõele hüdroelektrijaam. See tõi kaasa veetaimestiku vähenemise, samuti ka kallaste murrutuse. Tänapäeval on valdavad veetaimestiku liigid harilik pilliroog ja järvkaisel; lahe pinda, kust voolab välja Obali jõgi, katab penikeel.

Kaladest elavad järves haug, ahven, särg, koha, latikas, luts, säinas, koger, roosärg ja nurg.

Välislingid
-----------

* Järvest Viciebski ümbruskonna koduloolehel
Vladislav Kamenev (2015)
**Vladislav Dmitrijevitš Kamenev** (vene keeles Владислав Дмитриевич Каменев; sündinud 12. augustil 1996 Orskis) on Venemaa jäähokimängija, kes mängib ründajana KHL-i klubis Peterburi SKA.

KHL-is debüteeris Kamenev hooajal 2013–14 Magnitogorski Metallurgi ridades.

2014. aastal valis Nashville Predators ta NHL-i *draft* '​is 42. valikuna. 2015. aastal sõlmis ta Predatorsiga kolmeaastase lepingu. Aastatel 2015–2017 mängis ta põhiliselt American Hockey League'is (AHL) Predatorsi noorteklubis Milwaukee Admirals. 2016. aastal valiti AHL-i tähtede mängule. NHL-is tegi Kamanev Predatorsi meeskonnas debüüdi 6. jaanuaril 2017 mängus Florida Panthersi vastu.

2017. aasta novembris siirdus ta Colorado Avalanche'i. Hooaeg 2017–18 jäi Kamenevil vigastuse tõttu suuresti vahele. 1. novembril 2018 lõi ta mängus Calgary Flamesi vastu oma esimese värava NHL-is.

2020. aasta septembris naasis Kamenev KHL-i, sõlmides kaheaastase lepingu Peterburi SKA-ga.

Aastatel 2015 ja 2016 võitis Kamenev Venemaa kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistrivõistlustel hõbemedali.

Välislingid
-----------

* Vladislav Kamenev KHL.ru lehel
* Vladislav Kamenev NHL.com lehel
* Vladislav Kamenev hockeydb.com lehel
**Jevgenija Tserebilko** (vene keeles Евгения Георгиевна Церебилко; 7. detsember 1913 Kibarty – 26. juuli 1985 Leningrad) oli vene näitleja.

Ta lõpetas Leningradi teatrikooli. Aastatel 1937–1938 töötas Leningradi Uues Teatris. Aastatel 1938–1956 oli ta Punalipulise Balti Mere Laevastiku teatri näitleja, 1945–1951 töötas Tallinnas.

Aastatel 1956–1958 töötas Lenkontsertis, 1958–1963 oli Petroskoi teatri näitleja. Aastatel 1963–1968 õpetas ta Leningradi Kultuuriinstituudis näitlejameisterlikkust.

Isiklikku
---------

Tema abikaasa oli lavastaja Aleksander Pergament (1906–1969).

Ta on maetud Peterburi Bogoslovski kalmistule.

Tunnustus
---------

* 1942 Punatähe orden
* 1948 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi aukiri
* 1951 Eesti NSV teeneline kunstnik

Viited
------

1. ↑  Кино-Театр.Ру Евгения Церебилко. Биография
2. ↑  "Лисак Григорий Семенович. Чтобы помнили. Светлой памяти актрисы Театра Балтфлота Евгении Церебилко" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 5. september 2017. Vaadatud 31. oktoobril 2016.
3. ↑  Eesti NSV Teataja, 24, 1948
17. sajandist pärit Almagro *corral de comedias* (1629) on omataoliste hulgas kõige paremini algsel kujul säilinud. 1979. aastast korraldatakse linnas klassikalise teatri festivali "Festival Internacional de Teatro Clásico de Almagro", mille mängukavas olevaid lavastusi kantakse ette ajaloolises teatriruumis
***Corral de comedias*** (sõnasõnalises tõlkes 'teatrihoov', *corral* on siseõu majade vahel, mitmuses *corrales*) on 16. ja 17. sajandi Hispaania teatrile iseloomulik vabaõhuteatri tüüp.

Tüübilt on tegemist ristkülikukujulise hoonetest ümbritsetud siseõuega, mille ühes kitsamas küljes asub lava, kolmes küljes galeriid kõrgemast soost vaatajate jaoks ja põrandal koht lihtrahvale. Kõiki ilmaliku sisuga lavastusi nimetati sel ajal *comedias* ja see mõiste hõlmas kolme žanri: tragöödiat, draamat ja komöödiat. Sellised teatrihoovid moodustasid keskkonna, mille jaoks kirjutasid oma tekstid Hispaania kuldajastu näitekirjanikud Lope de Vega, Tirso de Molina ja Pedro Calderón de la Barca, ja mida külastasid linnaelanike kõik kihid, sh kuningad, aadlikud ja prelaadid.

16. sajandi algul, kui teater hakkas ühiskonnas etendama olulist rolli, olid esimesed mängukohad majadevahelised siseõued, mis sarnaselt Inglismaa 16. sajandi kõrtsiõuedega olid kergesti etendusteks kohandatavad. Alalised teatrihooned, mis ehitati 16. sajandi lõpul – esimene alaline teatrihoone või teatrihoov, Corral de la Cruz, ehitati Madridis 1579. aastal – kopeerisid *corral*'i ruumi. Etendus algas pärastlõunal ja kestis vaheaegadeta 2–3 tundi. Vaatajad olid ruumis paigutatud soo ja sotsiaalse staatuse järgi.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  P. Hartnoll. Lühike teatriajalugu. Eesti Raamat, 1989

Välislingid
-----------

* Almagro *corral*'i vaated Almagro teatrifestivali veebilehel
**Berengar Frioolist** (**Berengario I**; umbes 845 – 16. aprill 924) oli Friuli markkrahv, Itaalia kuningas ja Frangi keiser.

Karolingide impeerium koos kagupoolse Friuli margiga pärast 843. aasta Verduni lepingut
874. aastal sai Berengarist oma venna Unroch III surma järel Friuli markkrahv.

888. aastal õnnestus Berengaril end keskaegse Itaalia kuningaks kroonida ning seejärel asus ta taotlema juba Frangi keisri krooni. Ent Itaalias olid tugevad positsioonid ka Spoleto Guidol, kel õnnestus 891. aastal keisrikroon enda ning Itaalia kuningakroon poeg Lamberto kätte saada. Guido oli üks mõjukamaid Kesk-Itaalia valitsejaid, kes pärast Karl Paksu surma ning Frangi impeeriumi lõplikku kokkuvarisemist valiti vastukaaluks Friooli Berengarile samuti Itaalia kuningaks (889. aastal). Nende vahel puhkes ka võitlus Frangi keisritiitli pärast, mille võitis Guido, kes sundis 891. aastal paavsti ennast keisriks ja poeg Lambertot Itaalia kuningaks kroonima. Väljaspool Itaaliat ei tähendanud tema keisritiitel aga tegelikult midagi ning Berengar sõlmis liidu Ida-Frangi kuninga Arnulfiga. 894. aastal saigi Guido Arnulfi pojalt Zwentiboldilt ja Berengarilt lüüa ning enamik Itaaliat tunnistas Berengari kuningana. Tema poeg Lamberto võitles aga nende vastu edasi, kuni hukkus 898. aastal jahiõnnetuss.

Juba 896. aastal oli Ida-Frangi kuningas Arnulf endale haaranud Itaalia kuninga ja keisri tiitlid, ta säilitas need kuni oma surmani 899. aastal. Nüüd püüdis Berengar oma võimu Itaalias taastada, ent põrkus sealsete aadlike vastuseisule, kes kutsusid oma valitsejaks hoopis Alam-Burgundia kuninga Louis', tollest sai ka järgmine keiser Louis III (Ludwig III) nime all.

Ent 902. aastal võitis Berengar Louis'd ning ajas ta Itaaliast välja, võttes talt lubaduse, et ta enam kunagi oma võimu taastada ei püüa. Kuid 905. aastal tungis Louis taas Itaaliasse ning Berengar lasi ta seejärel pimedaks torgata. Seejärel oli tema võim Itaalias kindlustatud. 915. aastal krooniti ta viimaks ka keisriks.

Kuid alates 919. aastast algasid suured segadused, mis Berengari võimu kiiresti õõnestasid. Osad Itaalia aadlikud kutsusid uueks Itaalia kuningaks Ülem-Burgundia valitseja Rudolf II ning 922. aastaks haaras too reaalse võimu Itaalias enda kätte. Berengar püüdis vastupanu osutada Frioolis, mis kannatas ungarlaste rüüsteretkede käes. 924. aastal tapeti Berengar aga Veronas ühe oma kaaslase poolt. Pärast Berengari jäi unarusse ka keisritiitel, mille pälvis alles Saksa-Rooma keiser Otto I ligi 40 aastat hiljem (962. aastal).


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Unroch III** | **Friooli markkrahv**874–888 | Järgnev**Walfred** |
| Eelnev**Karl Paks** | **Itaalia kuningas**888–891 | Järgnev**Guido Spoletost** |
| Eelnev**Louis Pime** | **Itaalia kuningas**905–922/924 | Järgnev**Rudolf II** |
| Eelnev**Louis Pime** | **Frangi keiser**915–924 | Järgnev**Otto I (Rooma keiser)** |
Vladimír Coufal (2017)
**Vladimír Coufal** (sündinud 22. augustil 1992 Ostravas) on Tšehhi jalgpallur, kes mängib kaitsjana Inglismaa Premier League'i klubis West Ham United ja Tšehhi jalgpallikoondises.

Tšehhi kõrgliigas debüteeris Coufal 2012. aastal Liberci Slovani meeskonnas. Aastatel 2018–2020 mängis ta Tšehhi kõrgliigas Praha Sparta ridades. Hooaegadel 2018–19, 2019–20 tuli ta klubiga Tšehhi meistriks.

2020. aasta oktoobris siirdus ta 5,4 miljoni naelsterlingi eest West Ham Unitedi, kellega sõlmis kolmeaastase lepingu. Klubi meeskonnas debüteeris ta 4. oktoobril 2020 liigamängus Leicester City vastu.

Tšehhi jalgpallikoondises tegi Coufal debüüdi 11. novembril 2017 sõprusmängus Katari vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 4. septembril 2020 UEFA Rahvuste Liiga mängus Slovakkia vastu.

Saavutused
----------

Praha Sparta
* Tšehhi meister: 2018–19, 2019–20

Viited
------

1. ↑  "West Ham United sign Czech Republic international Vladimír Coufal". West Ham United F.C. 2.10.2020. Vaadatud 24.10.2020
Vladimiri Jumalaema ikoon
**Vladimiri Jumalaema ikoon** on 11. sajandi lõpust või 12. sajandi algusest pärinev Jumalaema ikoon, mis on Vene Õigeusu Kiriku üks tähtsamatest reliikviatest. Seda peetakse imettegevaks.

Päritolu
--------

Kirikliku pärimuse järgi maalis ikooni evangelist Luukas. Legendi järgi viidi see 5. sajandil keiser Theodosius II korraldusel Jeruusalemmast Konstantinoopolisse. Leonid Uspenski kirjutab oma raamatus "*Богословие иконы Православной Церкви*": 

*Tänapäeval loetletakse Vene Kirikus umbes kümmet ikooni, mida omistatakse evangelist Luukale. /.../ Muidugi omistatakse kõiki neid ikoone evangelist Luukale mitte selles mõttes, et need oleksid tema käega maalitud; ükski tema maalitud ikoon pole tänaseni säilinud. Püha evangelisti Luuka autorlust tuleb siin mõista nii, et need ikoonid on koopiad (õigemini koopiate koopiad) ikoonidest, mis kunagi maalis evangelist.*

Ajalugu
-------

Kiievi-Venesse toodi ikoon Bütsantsist 12. sajandi alguses (umbes 1130. aastal). Ikoon asus algul Kiievi lähedal Võšhorodi nunnakloostris. Võšhorodist viis vürst Andrei Bogoljubski selle 1155. aastal esialgu oma elupaika Bogoljubovos, hiljem aga Vladimirisse, mille järgi ikoon sai ka oma praeguse nime. Vladimiris hoiti ikooni Jumalaema Uinumise katedraalis.

1395. aastal viidi ikoon Vassili I korraldusel Moskvasse, kaitsmaks linna edasitungivate Timuri vägede eest. Seda, et Timuri väed pöördusid Jeletsist tagasi, minemata edasi Moskva peale, peetakse Jumalaema imeliseks sekkumiseks.[*viide?*]

Imeteod
-------

Veel kaks imelist pääsemist sissetungijatest leidsid aset 1451. aastal ja 1480. aastal (vastasseis Ugral).

Nende imetegude tähistamiseks on Vene Õigeusu Kirik ikoonile pühendanud kolm mälestuspäeva:

* 21. mai (Gregoriuse kalendri järgi 3. juuni) – vabanemine Muhammed-Gireist 1521. aastal;
* 23. juuni (Gregoriuse kalendri järgi 6. juuli) – vabanemine khaan Ahmatist 1480. aastal;
* 26. august (Gregoriuse kalendri järgi 8. september) – ikooni viimine Moskvasse ja vabanemine Timurist 1395. aastal.

Viited
------

1. ↑  БОГОСЛОВИЕ ИКОНЫ ПРАВОСЛАВНОЙ ЦЕРКВИ. Леонид Александрович Успенский.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Vladimiri Jumalaema** |
**"Tunnustatud Eesti maatoit"** on 2005. aastal riikliku arengukava Eesti Toit raames Eesti Põllumajandus-Kaubanduskoda (EPKK) algatatud projekt.

Projekti väljatöötamise tingis vajadus tõsta esile väikeettevõtetes valmistatavaid tooteid ja toite, samuti tutvustada maaelu ja maaettevõtlust läbi omapäraste ja maitsvate toitude.

Eesti Põllumajandus-Kaubanduskojal on pikaajaline kogemus toiduainete kvaliteedi hindamisel sensoorse analüüsi teel, kuid senini puudus võimalus hinnata tooteid ja toite, mida jaekaubanduses ei müüda. Tiitel "Tunnustatud Eesti maatoit" pakkus võimaluse ka nendele toidukäitlejatele, kes kasutavad otseturustust.

Selle projekti kaudu said oma toitudele ja toodetele tiitlit taotleda kõik maal tegutsevad väikeettevõtjad. Hindamisel keskenduti eelkõige kvaliteedile, kuid lisaboonuse andis toidu või toote juurde käiv lugu ja serveering. Maatoitude ja -toodete valmistamisel hinnati traditsioone, kuid ei unustatud ka uuenduslikku lähenemist.

Tunnustamiseks esitati pagaritooteid, liha, kala, piimatooteid, magustoite ja muid eestimaiseid toite üle kogu Eesti.

Projekti "Tunnustatud Eesti maatoit" raames tunnustati tooteid ja toite 3 aasta jooksul – 2005, 2006, 2007.

Tiitli saanud tooted
--------------------

2007. aastal said tiitli "Tunnustatud Eesti maatoit" järgmised tooted:

* AS Arke Lihatööstus
	+ suitsu- või keedusuitsumops
	+ poolsuitsuvorst Ahjuvorstike
	+ kodune pihv
* OÜ Jäneda Mõis
	+ praad Kutsari Kiusatus
	+ praad Jäägri Kõhutäis
* OÜ Kitse talu
	+ hapukapsas
* OÜ Luke Farmimeierei
	+ valge hallitusjuust Breti Brie
* Pihlamari OÜ
	+ porgandi-pohlamarjamoos
	+ metsamarja segumoos (vaarikas, must sõstar)
	+ rannametsa haldjamoos (mustikamoos)
	+ vaarikamoos
	+ porgandi-astelpajumoos
* Pilguse Mõis OÜ
	+ speltaküpsised kirsside ja piparmündiga
	+ lillesoola, kadakamarjade ja ürtidega suitsune lambakints
* OÜ Puhu Kaubandus
	+ ahjurulaad
	+ pikkpoiss pohlamarjadega Pohlapoiss
	+ forelli-majoneesitarretis
	+ pasteedirull
	+ sült
* AS Silva – Agro
	+ kana rukkikuues
	+ suitsukeele-oasalat mädarõikakastmega
* Vetsitall OÜ
	+ hiiu lambaroog
	+ kruubipuder köögiviljapärjas
	+ praad Vetsi Vedruvanker
**Vana-Prangli** oli külanõukogu Eesti NSV-s aastatel 1945–1954. Külanõukogu halduskeskus asus Äksi külas. 

Vana-Prangli külanõukogu moodustati Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 13. septembri 1945 seadlusega Tartumaa Veski valla koosseisus.

Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 26. septembri 1950 seadlusega Veski vald likvideeriti ja Vana-Prangli külanõukogu territoorium arvati Otepää rajooni koosseisu. Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 17. juuni 1954 seadlusega ühendati Vana-Prangli külanõukogu ja Krüüdneri külanõukogu ning moodustati Veski külanõukogu.

Viited
------

1. ↑  Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlus "Tartu maakonna valdades küla töörahva saadikute nõukogude moodustamise kohta". Eesti NSV Teataja, 1945, 33, 516
2. ↑  Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlus "Maarajoonide moodustamise kohta Eesti NSV-s". Eesti NSV Teataja, 1950, 11, 114
3. ↑  Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlus "Eesti NSV külanõukogude ühendamisest". Eesti NSV Teataja, 1954, 10, 104
**Adonis-Prosper Neemre** (aastani 1936 **Adonis-Prosper Neumann**; 4. detsember 1910 Nõmme – ?) oli eesti vaimulik.

Ta lõpetas aastal 1930 Tallinna Linna Poeglaste Humanitaargümnaasiumi. Aastatel 1931–1936 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Prooviaastal oli ta Keila Miikaeli koguduses. Ordineeriti 20. oktoobril 1937 õpetajaks.

Ta oli aastatel 1937–1938 Paldiski Nikolai koguduse õpetaja. Aastatel 1938–1939 oli ta asetäitja õpetajaks ning aastatel 1939–1941 õpetajaks Kärdla Johannese koguduses. Lisaks hooldas ta 11. novembrist 1939 Reigi Jeesuse kogudust.

Neemre arreteeriti 22. juulil 1941; ta küüditati Venemaale ning talle mõisteti 27. oktoobril 1941 Irkutski oblasti kohtus § 58–13 järgi 6 aastat vanglat ja 5 aastat asumist. Tema edasise saatuse kohta puuduvad andmed.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. oktoober 2013. Vaadatud 23. märtsil 2012.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
2. ↑  Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988
3. ↑  Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. III, lk. 68
4. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 3. aprill 2012. Vaadatud 23. märtsil 2012.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
**Johannes-Voldemar Holland** VR II/2 ja VR II/3 (15. aprill (vkj)/ 27. aprill 1899 Õisu vald, Paistu kihelkond, Viljandimaa – 9. mai 1942 Ussollag, Solikamsk, NSV Liit) oli Eesti sõjaväelane (kapten).

Johannes-Voldemar Holland teenis Vabadussõja ajal 2. jalaväepolgus, Viljandi kaitsepataljonis ja leitnandina Sakala Partisanide polgus rooduülemana.

23. veebruaril 1934 seati ta vapside poolt Viljandi linnapea kandidaadiks, kuid kaotas (12 häält poolt, 1 vastu) senisele linnapeale August Maramaale, kes sai 17 häält poolt ja 12 vastu.

1936. aastal alanud Vapside riigipöördekatse kohtuistungil süüdistati: Andres Larkat, Johannes Woldemar Hollandit, Aleksander Seimani, Paul-Georg Laamani, August-Julius Klasmani, kapten Ants Pedakut, Leonhard-Herman Pallonit, Karl Podrätsikut, Aleksander Wilti, Nikolai Tuimanit, Arnold Liivakut, Anton Allikut, Mihail Kalmi, Viktor Puskarit, Hjalmar Mäed, Eduard-Alfred Kubbot, Alfred Sampkat, Hans-Walter Parist ja Bernhard Välit, sellet et nemad 1935. a. Tallinnas ja Tartus kaitseseisukorra maksvuse ajal ja maksvuse piirkonnas kokkuleppel teiste, isikutega valistasid ette Eesti vabariigis põhiseadusega maksmapandud riigikorra vägivaldset muutmist. Selleks organiseerisid nad lööksalku kallaletungimiseks riigivanemale, kaitsevägede ülemjuhatajale, vabariigi valitsuse liikmetele ja Valitsusasutustele. Nende sihiks oli vägivaldselt Eesti vabariigi etteotsa seada teisi isikuid, kes selleks seaduslikus korras ei ole volitatud, ja riigi üldjuhtimine panna oma meestest koosneva asutuse, „rahvuskongressi" peale, milline põhiseaduses pole ette nähtud, ühtlasi muretsesid nad kallaletungimise teostamiseks 1O kilo dünamiiti, 77 käsigranaati, püstolkuulipilduja ja käsirelvi ning jaotasid omawahel osad ja ülesanded kallaletungimise teostamisel, määrates kallaletungi aja 8. detsembriks 1935. a. kui vabariigi valitsus pidi minema „Estonia" teatrihoonesse Isamaaliidu kongressile. Selle raske kuritöö ettevalmistamine katkes mässumeestest enestest mitteolenevail põhjustel, sest et nemad tabati politseivõimude poolt ja wahistati ööl vastu 8. detsembrit.

Vabanes vanglast 1938. aasta 7. mai amnestia põhjal

Arreteeriti NKVD poolt 26. juunil 1941. Surmaotsus, lasti maha.

Isiklikku
---------

Tema tütar oli insener ja muinsuskaitsja Kalli-Maia Holland.

Viited
------

1. ↑  Viljandi linnavalitsus vabsideta. 25. veebruar 1934, nr 47, lk 7
2. ↑  Wapsidesuurprotsess algas, Postimees (1886-1944), nr. 121, 6 mai 1936
3. ↑  Kes on kohtualused ja milles neid süüdistatakse. Uus Eesti, nr. 123, 7 mai 1936
4. ↑  Need, kes vabanevad, Päewaleht, nr. 123, 7 mai 1938

Kirjandus
---------

* Jaak Pihlak. "Viljandi linn ja Vabaduse Risti vennad". Viljandi Muuseumi aastaraamat 2010. Lk 98

Välislingid
-----------

* Ohvitseride andmekogu
* Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
Adolfo Pérez Esquivel 2011. aastal
**Adolfo Pérez Esquivel** (sündinud 26. novembril 1931 Buenos Aireses) on Argentina skulptor, arhitekt, patsifist ja Nobeli rahuauhinna laureaat (1980).

Ta on tuntud eeskätt Ameerika Vabakaubanduspiirkonna (FTAA) loomise vastaste meeleavalduste juhina ning avalikkuse tähelepanu juhtijana Argentina politsei tegevusele alaealistest paramilitaarse organisatsiooni loomisel, mida ta ise on võrrelnud Natsi-Saksamaa Hitler-Jugendiga.

Jorge Videla juhitud sõjaväelise diktatuuri valitsusajal 1977. aastal võeti ta Buenos Aireses vahi alla, teda piinati ning hoiti 14 kuud ilma kohtuistungita vangistuses.

Nobel
Nobeli rahuauhinna laureaat

1901 Dunant, Passy • 1902 Ducommun, Gobat • 1903 Cremer • 1904 IDI • 1905 Suttner • 1906 Roosevelt • 1907 Moneta, Renault • 1908 Arnoldson, Bajer • 1909 Beernaert, d'Estournelles de Constant • 1910 IPB • 
1911 Asser, Fried • 1912 Root • 1913 La Fontaine • 1917 Punane Rist • 1919 Wilson • 1920 Bourgeois • 1921 Branting, Lange • 1922 Nansen • 1925 Chamberlain, Dawes • 1926 Briand, Stresemann • 1927 Buisson, Quidde • 1929 Kellogg • 1930 Söderblom • 1931 Addams, Butler • 1933 Angell • 1934 Henderson • 1935 Ossietzky • 1936 Lamas • 1937 Cecil • 1938 Nanseni Pagulasbüroo • 1944 Punane Rist • 1945 Hull • 1946 Balch, Mott • 1947 FSC ja AFSC (kveekerid) • 1949 Boyd Orr • 1950 Bunche • 1951 Jouhaux • 1952 Schweitzer • 1953 Marshall • 1954 UNHCR • 1957 Pearson • 1958 Pire • 1959 Noel-Baker • 1960 Lutuli • 1961 Hammarskjöld • 1962 Pauling • 1963 Rahvusvaheline Punase Risti Komitee ja Punase Risti Seltside Liiga • 1964 King • 1965 UNICEF • 1968 Cassin • 1969 ILO • 1970 Borlaug • 1971 Brandt • 1973 Kissinger, Lê (keeldus auhinnast) • 1974 MacBride, Satō • 1975 Sahharov • 1976 B. Williams, Corrigan • 1977 AI • 1978 as-Sādāt, Begin • 1979 Ema Teresa • 1980 Esquivel • 1981 UNHCR • 1982 Myrdal, García Robles • 1983 Wałęsa • 1984 Tutu • 1985 IPPNW • 1986 Wiesel • 1987 Arias • 1988 ÜRO Rahuvalvejõud • 1989 XIV dalai-laama • 1990 Gorbatšov • 1991 Suu Kyi • 1992 Menchú • 1993 Mandela, de Klerk • 1994 ‘Arafāt, Peres, Rabin • 1995 Pugwashi konverentsid, Rotblat • 1996 Belo, Ramos Horta • 1997 ICBL, J. Williams • 1998 Hume, Trimble • 1999 MSF • 2000 Kim • 2001 ÜRO, Annan • 2002 Carter • 2003 ‘Ebādī • 2004 Maathai • 2005 IAEA, al-Barāda‘ī • 2006 Grameen Bank, Yunus • 2007 Gore, IPCC • 2008 Ahtisaari • 2009 Obama • 2010 Liu • 2011 Sirleaf, Gbowee, Karmān • 2012 Euroopa Liit • 2013 Keemiarelvade Keelustamise Organisatsioon • 2014 Satyarthi, Yūsafzay • 2015  Tuneesia rahvusliku dialoogi nelik • 2016  Juan Manuel Santos  • 2017  ICAN  • 2018  Murad, Mukwege • 2019  Ahmed • 2020 Maailma Toiduprogramm • 2021 Ressa, Muratov • 2022 Alies Bialiacki, Memorial, 
Kodanikuvabaduste Keskus
Johanna Töpfer (1986)
**Johanna Töpfer** (sünninimi **Johanna Schrocko**; 3. aprill 1929 Schneidemühl (tänapäeval Piła, Poola) – 7. jaanuar 1990 Ida-Berliin) oli Saksa DV riigi- ja ametiühingutegelane.

Johanna Töpfer oli pärit töölisperekonnast. Rahvakooli lõpetamise järel õppis ta kaubanduskoolis ja töötas alates 1944. aastast raudteelase abilisena Schneidemühlis ja alates 1945. aastast Engelsdorfis Leipzigi lähedal. 1945. aastal astus ta Saksa Vabade Ametiühingute Koondisse. 1949–1950 töötas ta vagunipesijana ja 1950–1953 raamatupidajana. 1953. aastal alustas ta õpinguid Berliini Humboldti Ülikoolis, mille ta lõpetas hiljem kaugõppes majandusteaduste erialal. 1954–1955 oli ta Saksa Vabade Ametiühingute Koondise Keskõppeasutuse asedirektor Beesenstedtis ja 1955–1956 Grünheides. 1956–1959 ja 1964–1965 oli ta Saksa Vabade Ametiühingute Koondise Eestseisuse sektorijuhataja. 1965–1970 töötas ta Ametiühingute Kõrgkoolis Bernaus dotsendi, professori ja asedirektorina. 1965–1971 oli ta Saksa DV Läänekomisjoni liige. 1971. aasta jaanuarist kuni 1989. aasta novembrini oli Johanna Töpfer Saksa Vabade Ametiühingute Koondise aseesimees. 1971–1989 oli Töpfer Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liige. 1972–1981 oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo agitatsioonikomisjoni liige. 1976–1990 oli ta Saksa DV Rahvakoja saadik ja 1981–1989 Saksa DV Riiginõukogu liige.

7. jaanuaril 1990 lõpetas Johanna Töpfer elu enesetapuga.

Viited
------

1. ↑  Johanna Töpfer Geschichte der Gewerkschaften
2. ↑  Vera Sparschuh. Sozialismus und Soziologie: Die Gründergeneration der DDR-Soziologie. Berlin : Springer, 1997, lk. 52
3. ↑  FDGB-Führungsgremien SED- und FDGB-Archivgut
4. ↑  Johanna Töpfer, FDGB-Vizechefin Neues Deutschland, 3. jaanuar 2015