recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Rudolf Piho
**Rudolf Piho** (2. jaanuar 1888 Jantra küla, Orava vald, Võrumaa – 30. detsember 1971 Võru) oli eesti arst, kauaaegne Võru linnaarst, Võru haigla peaarst, samuti peetakse teda Võru linnahaigla rajajaks.

1898. aastal astus Rudolf Piho õppima Pihkva (kubermangu) Gümnaasiumi, mille lõpetas 30. mail 1907. Seejärel õppis Tartu Ülikoolis arstiteadust ja lõpetas ülikooli 1913. aastal.

Eesti Vabadussõja puhkedes alustas Rudolf Piho teenistust 3. Jalaväerügemendi vanemarstina 25. novembrist 1918 kuni Vabadussõja lõpuni. Vabadussõja teeneid märgiti 2. novembril 1921 I liigi 3. järgu Vabadusristiga, hilisema meditsiinilise tegevuse eest pälvis 6. juunil 1930 Kotkaristi V klassi teenetemärgi ja 20. veebruaril 1936 Eesti Punase Risti II klassi teenetemärgi.

1920. aastal läks Rudolf Piho kaitseväest erru ja alustas arstipraksist Võru linnaarstina. Rudolf Piho töötas linnaarstina 6. aprillini 1932. Sellest aastat alates jäi ta ainult linnahaigla juhatajaks. 

Linnaarsti ametist loobudes sai Rudolf Piho rohkem aega pühendada uue haigla peahoone ehitamisele, mis avati pidulikult 1. aprillil 1933. Uue linnahaigla projekteeris arhitekt Elmar Lohk. Ruumide projektlahenduse koostasid haigla juhataja Rudolf Piho ja insener E. Willmann. Haigalhoone oli kahekorruseline puumaja U-kujulise põhiplaaniga, mille peafassaad oli Tamula järve poole.

Rudolf Piho oli pärit 11-lapselisest perest.

Rudolf Piho maeti 4. jaanuaril 1972 Pindi Jaani kalmistule oma perekonna platsile.

Rudolf Pihost valmis 2011. aastal põhjalik uurimistöö, mis andis ülevaate Võru linnaarsti elust ning tema kujunemisest hinnatud perearstiks. 

Uurimistöö autor Lauri Kasak pani aluse uuele uurimisvaldkonnale. Pärast Rudolf Piho eluloo avaldamist uurimistööna on õpilaste seas hakatud rohkem koostama uurimistöid meditsiinivaldkonnas, sh perearstidest, kelle tegemistest sageli kuigi palju ei teata.

Välislingid
-----------

* Ohvitseride andmekogu
* Lauri Kasak. Rudolf Piho elulugu, Akadeemiake, 2011.
**Raudteeülekäigukoht** on raudtee rööbastee ja jalgtee või jalgrattatee samatasandiline ristumiskoht. Ohutuse tagamiseks varustatakse ülesõidud tänapäeval tõkkepuude ja fooridega. Eestis oli varustatud signalisatsiooniga Lilleküla raudteeülekäigukoht enne jalakäijate tunneli valmimist 2012.aastal. 2021.aastal varustati Veerenni raudteeülekäigukoht Tallinnas foorisignalisatsiooniga.

Raudteeületuskoha kate on raudbetoonist, kummist, puidust, asfaltbetoonist või betoonist valmistatud kate, mis asub rööbaste vahel ja mõlemal pool raudteed kuni ühe meetri kaugusel rööpast. Katte välispiir teekattel peab olema rööpaga paralleelne. Raudteeülekäigukoha katte laius peab olema minimaalselt 1,6 m. Raudteeülekäigukoha katte laius ei tohi olla kitsam kui jalgtee või jalgrattatee. Raudteeülekäigukoha ette tuleb paigaldada tõkked, mis takistab liiklejal otsesuunas raudteele liikumist. Tõkked tuleb paigaldada selliselt, et tõkke otsa ja kõnnitee serva vahele jääb vähemalt 1,0 m vaba ruumi liiklemiseks. Tõkete omavaheline kaugus peab jääma vahemikku 1,5–2,0 m ja tõkke kaugus raudtee teljest 3,1–4,5 m. Liiklusmärk „Ülekäik" peab olema paigaldatud raudtee teljest 3,1–4,5 m kaugusele.

1. ↑  "Raudtee tehnokasutuseeskiri–Riigi Teataja". *www.riigiteataja.ee*. Vaadatud 12. mail 2023.
2. ↑  "Raudteeülesõidukoha ja -ülekäigukoha ehitamise, korrashoiu ja kasutamise juhend" (PDF). *riigiteataja.ee*. 12.05.2023. Vaadatud 12.05.2023.
**Rzeszówi maakond** (poola *powiat rzeszowski*) on 2. järgu haldusüksus (maakond) Poolas Podkarpacie vojevoodkonna keskosas. Maakonna keskus asub Rzeszówi linnas, mis maakonda ei kuulu.

Rzeszówi maakond moodustati 1999. aastal.

Haldusjaotus
------------

Maakonnas on kuus linna: Błażowa, Boguchwała, Dynów, Głogów Małopolski, Sokołów Małopolski ja Tyczyn.

Rzeszówi maakonnas on 13 valda:

* Błażowa vald
* Boguchwała vald
* Chmielniki vald
* Dynówi vald
* Głogów Małopolski vald
* Hyżne vald
* Kamieńi vald
* Krasne vald
* Lubenia vald
* Sokołów Małopolski vald
* Świlcza vald
* Trzebownisko vald
* Tyczyni vald

Viited
------

1. ↑  Powiat rzeszowski - Informacje Info-Polska. Vaadatud 11. septembril 2023

Podkarpacie vojevoodkonna vapp
Podkarpacie vojevoodkond

**maakonnaõigustega linnad:** Krosno |
Przemyśl |
Rzeszów |
Tarnobrzeg   

**maakonnad:**
Bieszczady |
Brzozów |
Dębica |
Jarosław |
Jasło |
Kolbuszowa |
Krosno |
Łańcut |
Lesko |
Leżajsk |
Lubaczów |
Mielec |
Nisko |
Przemyśl |
Przeworsk |
Ropczyce-Sędziszów |
Rzeszów |
Sanok |
Stalowa Wola |
Strzyżów |
Tarnobrzeg
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Amata valla külast; samanimelise küla kohta Ģibuļi vallas vaata artiklit Spāre (Ģibuļi vald)]* |

---

**Spāre** (vanasti ka **Spāres muiža**) on küla (*aprūpes ciems*) Lätis Cēsise piirkonnas Amata vallas. Aastail 2000–2021 kuulus küla Amata piirkonda.

Spāre asub valla loodeosas merepinnast 146 meetri kõrgusel. Küla jääb valla keskusest Ģikšist 8 ja Riiast 78 kilomeetri kaugusele.

Küla on kujunenud endise Spāre mõisa keskuse juurde. Mõisa peahoones asub tänapäeval erivajadustega lastele mõeldud internaatpõhikool. Kooli juures asub puudetukk, mille istutasid aastal 1930 Läti kirjandustegelased. Park tehti korda aastal 2014. Külas asuvad Spāres skola ja Spāre bussipeatus.

Külas kasvav Aleksandrs Čaksi istutatud tamm on võetud looduskaitse alla.

2019. aastal oli külas 34 elanikku.

* Kirjanike pargi infostendKirjanike pargi infostend
* Spāre mõisa häärberSpāre mõisa häärber

Viited
------

1. ↑  Läti Ruumiandmete Agentuur
2. ↑  Autotransporta direcija
3. ↑  Autotransporta direcija
4. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
5. ↑  Vietvārdu datubāze

| * v
* r
Amata valla asulad |
| --- |
| 
Amatas skola **·**  Aparnieki **·**  **Ģikši** **·**  Kauļi **·**  Reinas **·**  Rencēni **·**  Sīļi **·**  Spāre **·**  Stākas **·**  Zāģeri **·**  Velmeri **·**  Venči |
Bukulti mõis 1905. aasta kaardil. Väljavõte kaardilt "Wegekarte des Rigaschen Kreises mit den Kirchspiels- und Gutsgrenzen" (1905)
**Bukulti mõis** (saksa keeles *Bellenhof*, läti keeles *Bukultu muiža*) oli rüütlimõis Liivimaal Riia kreisis Ādaži kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Riia linnas Bukulti asumis. Mõisa peahoone asus aadressil Jaunciema gatve 8.

Ajalugu
-------

Bukulti mõis tekkis XVIII sajandil Ādaži ordulinnuse asukohta. Mõisa hoonete ehitamiseks kasutati ordulinnuse lammutamisel vabanenud kive. Tänapäevaks on mõisa peahoone hävinenud, mõisakompleksi alal on säilinud on mõned vahvärkehitised, mis olid tõenäoliselt mõisa kõrvalhooned.

Pildid
------

* Bukulti mõis. Johann Christoph BrotzeBukulti mõis. Johann Christoph Brotze
* Bukulti mõisBukulti mõis

Kirjandus
---------

* Hagemeister, Heinrich von. *Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands*. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836. Lk 52-53 .
* Stryk, Leonhard von. *Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands*. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885. Lk 61-62 .

Välislingid
-----------

* Sissekanne Riia mõisate veebisaidil (*läti keeles*)

Ādaži kirik
Ādaži kihelkond

**Kirik**: Ādaži kirik  

**Mõisad**: Ādaži kirikumõis | Ādaži mõis | Alderi mõis | Baloži mõis | Berģumuiža mõis | Bukulti mõis | Iļķēni mõis | Kluse mõis | Remberģi mõis | Skrīvermuiža mõis | Stāle mõis | Vesterotsi mõis
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib joogist, looma kohta vaata artiklit himaalaja taar, perekonnanime ja selle kandjate kohta Taar (perekonnanimi).* |

---

**Taar** on endisaegne jook, mida valmistati jahule või leivale peale valatud vett hapendades.

Kirjeldus
---------

Taar oli igapäevane talurahvajook Põhja– ja Ida-Euroopas. Eestis tehti taari alates 19. sajandist kuni 1930. aastateni. Jook oli levinud peamiselt Lõuna- ja Lääne-Eestis ning saartel.

Algul valmistati taari jämedast odra- või rukkijahust, 20. sajandi algul aga linnasejahust või rukki- ja linnasejahu segust. Jahude segu või nendest küpsetatud *taaripäts* pandi taariastjasse kurnale, valati kuum vesi peale ning lasti mõni päev hapneda. Taarile lisati maitseks köömneid, köömnevarsi, musta sõstra oksi, humalakeeduvett jms. Taar oli tunduvalt hapum jook kui hapurokk. Et taari jätkuks pikemaks ajaks, valati tarvitamisel astjasse külma vett juurde. Mõnikord tehti ka taaripudi: kuumale taarile lisati leivatükke ning maitseks suhkrut või mett, samuti muna, sibulat ja soola.

Vaata ka
--------

* Hapurokk
* Kali
* Mõdu

Viited
------

1. ↑  Eesti kirjakeele seletussõnaraamat, 2009.  (vaadatud 01.04.2013)
2. 1 2  *Eesti entsüklopeedia.* 12. köide: *Eesti A–Ü.* Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 534.
3. 1 2  Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 297
4. ↑  Eesti etnograafia sõnaraamat. Koostanud Arvi Ränk, toimetanud Õie Ränk. Tallinn 1995. lk 206

Kirjandus
---------

* Aliise Moora. Eesti talurahva vanem toit. Kirjastus: Ilmamaa, 2007. ISBN: 9789985772126.
* Endla Jaagosild. Eesti kali, 1967. Eesti Rahva Muuseumi aastaraamat XXII, lk 240–264.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Taar** |

* Mulgi taar ehk hapu kali. Sakala, nr. 49, 29 aprill 1940.
**Dragomir Zakov** (bulgaaria keeles Драгомир Заков; sündinud 24. juulil 1975) on Bulgaaria diplomaat ja poliitik.

Dragomir Zakov lõpetas 1999. aastal Sofias Rahvusliku ja Maailma Majanduse Ülikooli magistrikraadiga rahvusvaheliste majandussuhete erialal.

Aastatel 2001–2002 töötas ta erasektoris. 2002. aasta märtsis asus ta tööle Bulgaaria Välisministeeriumisse. 29. märtsist 2002 kuni 15. veebruarini 2008 oli ta Bulgaaria kaitseatašee NATO peakorteris. Samal ajal oli ta 16. veebruarist 2004 kuni 15. maini NATO juures oleva Bulgaaria delegatsiooni kolmas sekretär. 16. maist 2008 kuni 9. jaanuarini 2011 töötas ta Bulgaaria Välisministeeriumi NATO ja rahvusvahelise julgeoleku direktoraadi OSCE ja regionaalse julgeoleku osakonna teise sekretärina. 10. novembrist 2011 kuni 17. augustini 2014 oli ta Genfis Bulgaaria esinduses ÜRO juures esimene sekretär. 18. augustist 2014 kuni 31. juulini 2016 oli Zakov Bulgaaria Välisministeeriumi ÜRO ja globaalsete probleemide direktoraadi relvastuskontrolli ja tuumarelva leviku tõkestamise osakonna juhataja. 1. augustist 2016 kuni 31. jaanuarini 2017 oli ta Bulgaaria Välisministeeriumi NATO ja regionaalse julgeoleku direktoraadi direktor. 1. jaanuarist 2017 kuni 24. märtsini 2019 oli ta Bulgaaria Välisministeeriumi Julgeolekudirektoraadi poliitikadirektori asetäitja.

Alates 25. märtsist 2019 oli ta Bulgaaria alaline esindaja NATO juures.

Alates 2022. aasta 1. märtsist kuni 2. augustini oli Dragomir Zakov Bulgaaria kaitseminister.

Viited
------

1. ↑  Roumen Yanovski:Parliament Elects Dragomir Zakov Minister of Defence Bulgarian News Agency, 1. märts 2022
2. ↑  Minister - Biography Ministry of Defence of the Republic of Bulgaria
3. ↑  Посланикът на България в НАТО Драгомир Заков е новият кандидат за военен министър Свободна Европа, 1. märts 2022
4. ↑  Bulgaria. Ministries, etc. rulers.org
Kunda mõisa härrastemaja varemed
**Kunda mõis** (saksa keeles *Kunda*) oli rüütlimõis Virumaal Viru-Nigula kihelkonnas. Nüüdisajal jääb kunagise mõisa süda Lääne-Virumaale Linnuse külla.

Ajalugu
-------

Kunda mõisat on esmamainitud 1443. aastal. Keskajal oli Kunda läänistatud Gundistele, kelle järgi on mõis nime saanud.

17. sajandil kuulus Kunda mõis Tallinna raehärrale Johann Müllerile (Müller).

Kunda mõis, Theodor Albert Sprengeli pliiatsijoonistus (1894)
1635. aastal sattus Kunda lähedal laevaõnnetusse 126-liikmeline Holstein-Gottorfi saatkond, mis oli teel Moskvasse ja sealt edasi Pärsiasse. Pääsenud merehädalisi võõrustati Kunda mõisas. Saatkonna liikmete hulka kuulus teiste seas Adam Olearius, kes abiellus Johann Mülleri ühe tütrega ning avaldas hiljem reisikirja, kus muuhulgas mainib ka laevahukku ja Kunda mõisas võõrustamist.

Oleariuse loodud on ka 1647. aastal valminud Kunda mõisasüdant kujutav gravüür.

Saatkonda kuulus ka Philipp Crusius, kes abiellus samuti Mülleri ühe tütrega ja pani aluse Krusensternide aadlisuguvõsale.

17. sajandil põles mõis kaks korda maha (1644. ja 1658. aastal).

18. sajandi lõpus läks mõis Schwengelmide ja 19. sajandil Schnackenburgide omandusse. 1840. aastatel omandasid Kunda mõisa Girard de Soucantonid, kellele see kuulus kuni võõrandamiseni.

Mõisakompleks
-------------

1870.–1880. aastatel rajati Girard de Soucantonide poolt võimsad, jõuliselt liigendatud paekivist seinte ja tuudordekooriga (järsult eenduvate karniiside, aknapealsete simsside jmt-ga) hooned: viinavabriku, vesiveski ja meierei. Säilinud on tänapäevani omapärane paekivist veskitammide ja kanalite süsteem. Hoonestuse liidab tervikuks suur vabakujunduslik park.

Aastatel 1924–1940 paiknes endises mõisakeskuses Virumaa Rahvaülikool.

1941. aastal süütasid taganevad Nõukogude väed endise mõisa peahoone. Hoone on siiani varemeis.

Kunda mõis ja tsemenditootmine Kundas
-------------------------------------

Tallinna–Peterburi raudtee valmimise ajal 1870. aastal rajas Kunda mõisa omanik parun John Karl Girard de Soucanton mõisa kohale mere äärde tsemenditehase, kuhu ehitati Rakverest haruraudtee. 

1893. aastal rajati mõisas hüdroelektrijaam, mis oli esimene Eestis ja Baltimaades. Hüdroturbiin oli 260-hobujõuline, generaator telliti Šveitsist.

Viited
------

1. 1 2 3  Kunda mõisast Eesti Mõisaportaalis
2. ↑  Ebe Pilt "Tundmatu Eesti: tolmuvaba Kunda"
3. 1 2 3  Kunda Külaselts
4. ↑
5. ↑  "Virumaa Rahvaülikool 1925–1935". 1936.

Välislingid
-----------

* Kunda mõis Eesti mõisaportaalis
* Kunda Külaseltsi koduleht
* Eesti Ajalooarhiivi kinnistute register: Kunda mõis (Viru-Nigula khk)

Viru-Nigula kirik
Viru-Nigula kihelkond

**Kirik**: Viru-Nigula  

**Mõisad**: Aarla mõis | Andja mõis | Aseri mõis | Haansalu mõis | Hurtja mõis | Kabala mõis | Kalvi mõis | Koogu mõis | Kunda mõis | Lontova mõis | Maasika mõis | Malla mõis | Nugeri mõis | Ojaküla mõis | Oru mõis | Pada mõis | Pärna mõis | Päsula mõis | Rannamõisa mõis | Raudna mõis | Rihula mõis | Salumä mõis | Samma mõis | Satsu mõis | Sonda mõis | Tüükri mõis | Ulvi mõis | Unukse mõis | Uue-Varudi mõis | Vana-Varudi mõis | Varudi mõis | Vasta mõis | Viru-Nigula kirikumõis
Ando Kiviberg 2021. aasta Arvamusfestivalil
Ando Kiviberg "Objektis nr. 2011" 18. märtsil 2011
**Ando Kiviberg** (sündinud 28. juulil 1969 Rakveres) on eesti muinsuskaitsja, pärimusmuusik ja poliitik.

Ta lõpetas Viljandi Kultuurikolledži rahvamuusika erialal 1994. 

Kiviberg on olnud Eesti Pärimusmuusika Keskuse juhataja.

Aastatel 2013–2017 oli ta Viljandi linnapea.

Ta oli Korp! Sakala Meeskoori ametliku loomise üks eestvedajaid aastal 2001.

Poliitiline tegevus
-------------------

1995. aasta Riigikogu valimistel kandideeris Kiviberg Järva ja Viljandi maakonnas valimisliidu Isamaa ja ERSP liit nimekirjas ning 2011. aasta valimistel erakonna Isamaa ja Res Publica Liit nimekirjas.

Aastatel 1996, 2005 ja 2009 kandideeris ta kohalikel valimistel Viljandi linnas. Ta on Viljandi Linnavolikogu liige.

2013. aasta kohalikel valimistel oli Kiviberg IRL-i kandidaat Viljandi linnapea ametikohale.  Teda toetas 809 valijat (10,81% häältest).

2021. aasta valimistel oli ta erakonna Eesti 200 kandidaat Viljandi linnapea ametikohale. Ta sai 270 häält ning pääses Viljandi linnavolikokku. Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 8 (Järva- ja Viljandimaa) 1785 häält ning ei osutunud valituks.

Tunnustus
---------

* 1996 Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia (Viljandi pärimusmuusika festivali korraldamine)
* 2001 Valgetähe V klassi teenetemärk
* 2004 Eesti Vabariigi kultuuripreemia (Viljandi pärimusmuusika festivali toimkonna liige)
* 2005 Kultuurivedur pärimuskultuuri edendamise eest

Viited
------

1. ↑  Linnapeakandidaat Ando Kiviberg: Viljandi vajab värsket energiat
2. ↑
3. ↑  Teenetemärkide kavaleride andmekogu – 3622

Välislingid
-----------

* Kristina Tamberg, Ando Kiviberg: pärimusmuusika on elustiil, Sakala, 21. juuli 2006
* Rainer Kerge, Torupillimees ja folgipealik Ando Kiviberg: Viljandi folk ei saa lõpmatult kasvada. Seda peab jõugatagasi hoidma, Õhtuleht, 28. juuli 2007
* Intervjuu Katrin Viirpalule Eesti Televisiooni telesaates "Tähelaev" 7. novembril 2010
Fusuliniidide ehitus: sisselõikest on näha koja kambriline ehitus. Joonise sõnaseletused: *chamber* - kamber, *antetheca* - kasvuserv, *furrow* - vagu. 
Permi ajastu fusuliniidi läbilõige Plattsmouth Chert´ist (Red Oak, Iowa, USA)
Fusuliniidid Topeka paekihis Greenwoodi maakonnas (Kansas, USA).
Fusuliniididest moodustunud lubjakivi Ülem-Pensilvaaniast (Elk´i maakond, Kansas, USA). 

Pildil kujutatud ala on 3,9 cm. Kliki pildil nägemaks kogu kiviplaati.

**Fusuliniidid** (*Fusulinida*) olid Karboni ja Permi ajastu meredes elanud kambriliste (foraminifeerid) praeguseks väljasurnud ainuraksete selts. Nende tohutul hulgal kuhjunud kodadest on paiguti moodustunud lubjakivi. Fusuliniidid surid välja umbes 252 miljonit aastat tagasi, mil Permi ajastu lõpul hävis kuni 96 protsenti mereliikidest ning suur hulk maismaaliike.

Nende kodade ehitusmaterjaliks peetakse peenteralist (mikrogranuleeritud) kaltsiiti.

Välislingid
-----------

1. ↑  Ennet, Jaan (30.08.2018). "Siberi kivid hävitasid osoonikihi". *ERR, Novaator*.
**Olga Einasto** (neiupõlves **Pavlova**; sündinud 14. novembril 1965 Venemaal Magadani oblastis) on Eesti raamatukogundustegelane, giid ja kultuuritegelane.

Olga Einasto lõpetas 1986. aastal Moskva Riikliku Kultuuriinstituudi raamatukogunduse ja bibliograafia erialal (*cum laude*). 
2005. aastal sai ta Tartu Ülikoolis magistrikraadi kultuurikorralduses tööga "Ülikooli raamatukogu teenuse kvaliteedi monitooring kasutaja tolerantsustsoonis". 
2016. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis doktoritöö teemal "Academic Library E-service Quality and Working User: Conceptual Model / Raamatukogu e-teenuse kvaliteet ja kasutaja: kontseptuaalne mudel". 

2000. aastast on Olga Einasto Tartu Ülikooli Raamatukogu teenindusosakonna juhataja. 

Ta on ka Tartu linna giid ja Tartu Giidide Ühingu juhatuse liige, Prima Vista kirjandusfestivali venekeelse programmi koordinaator  ja Tartu vene kultuurielu edendaja. Ta on osalenud Tartu parima teenindaja konkursi korraldustöös.

Tunnustus
---------

* 2015 Tartu medal
* 2023 Tartu Ülikooli aumärk

Viited
------

1. ↑  Jõgi, Aime. Venelanna Tartus: tahan näidata hoopis teistsugust Venemaad. Tartu Postimees, 16. oktoober 2017.
2. ↑  "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 27. oktoobril 2023.
**Vanemaharidus** on elukestva õppe protsess, mis võimaldab lapsevanematel arendada oma vanemlikke oskusi, seal hulgas õppida tundma lapse arenguetappe, arendada oma võimet tulla lapsevanemana toime keeruliste olukordade ja emotsioonidega ning anda seda oskust edasi ka oma lastele. Vanemlust toetavad programmid loovad keskkonna, kus vanemate pädevus suureneb läbi selle, et nad on toetatud tegema lapse huvides paremaid vanemlikke valikuid. Vanemahariduse juurde kuuluvad erinevad tegevused, mis toetavad lapsevanemat erinevate sotsiaalsete, tervist või haridust puudutavate probleemide lahendamisel.

Vanemluskoolitused
------------------

Eestis on kasutusel erinevaid vanemluskoolitusi, kus lapsevanematel on võimalik osaleda. 
"Imelised aastad" on vanemlusprogramm, mis on mõeldud 2-8 aastaste laste vanematele. Neli kuud kestva koolituse raames õpitakse, kuidas kehtestada tõhusalt piire ja reegleid, kuidas last julgustada ja tunnustada, kuidas õpetada last tugevate tunnetega toime tulema, kuidas arendada last mängu abil, kuidas lahendada konflikte ja kuidas tulla toime stressiga. 

Gordoni perekool on suhtlemiskoolitus lapsevanematele, kus õpitakse, kuidas tulla toime lapse jonniga, kuidas ennast vanemana kehtestada, kuidas last kuulamise abil rahustada, kuidas seada piire ja koduseid reegleid ning kuidas ära hoida ja lahendada konflikte pereliikmete vahel.

Kogukonna roll vanemahariduses
------------------------------

Kogukondliku ennetustöö ja vanemaharidusega tegelemiseks on alustatud perepesade loomist. Tegemist on ennetus- ja peretöökeskustega, mis toetab laste ja perede heaolu süsteemse ennetustöö ja varajase märkamisega. Perepesadesse on koondunud vanematele vajalik teave, erinevad teenused ning programmid, aga ka mängutuba, kus lapsed saavad lihtsalt mängida ja uusi kogemusi omandada. Keskuste eesmärk on, et lapseootel ja lastega pered saavad teenused kätte koordineeritult ning kodu lähedalt.

Viited
------

1. ↑  National Parenting Education Network  Vaadatud 15.09.2023
2. ↑  Molinuevo, Daniel (2012). "Parenting support in Europe"
3. ↑  Vanemlusprogramm "Imelised aastad".  Vaadatud 15.09.2023
4. ↑  Lapsevanema suhtlustreening Gordoni perekool.  Vaadatud 15.09.2023
5. ↑  Patzig, Kristel (2022). "Perepesa toetab laste ja perede heaolu". Sotsiaaltöö 3/2022
**Janika Päll** (sündinud 18. septembril 1965) on eesti klassikaline filoloog ja tõlkija. Tema eelistatud uurimisteemad on vanakreeka keel ja antiikkirjandus, retoorikaajalugu, tõlkeküsimused, antiikaja traditsioon renessansis ja varauusajal ning raamatulugu.

Haridus
-------

Janika Päll õppis aastail 1973–1982 Tartu 2. Keskkoolis, omandades seal põhihariduse. Seejärel õppis ta 1982–1986 Tartu Muusikakoolis, saades klaveriõpetaja kutse ja keskerihariduse. Aastatel 1986–1991 õppis ta Tallinna Riiklikus Konservatooriumis, lõpetades selle klaveriõpetaja ja kontsertmeistri kvalifikatsiooniga. 1991. aastal astus ta Tartu Ülikooli, mille lõpetas 1995 bakalaureusekraadiga klassikalises filoloogias. Samal aastal jätkas ta õpinguid magistriõppes ning kaitses aastal 2000 teadusmagistri (MA) kraadi klassikalises filoloogias tööga "Stroofipiir ja selle ületamine Sappho ja Alkaiose luules".

Ta kaitses 2007. a. doktorikraadi klassikalises filoloogias väitekirjaga "Form, style and syntax: towards a method of description and analysis of Greek prose rhythm: on the example of "Helen's encomium" by Gorgias".

Töökäik
-------

1991–1996 oli Janika Päll Ülenurme Muusikakooli klaveriõpetaja. Alates 1995 töötas ta Tartu Ülikoolis, alguses klassikalise filoloogia assistendina, 2003–2013 klassikalise filoloogia osakonna lektorina. 2013. aastast töötab teadurina Tartu Ülikooli Raamatukogus. 1996. aastal õpetas ta ka kirikuladina keelt Viljandi Kultuurikolledžis. Alates 2018. aastast Tartu Ülikooli klassikalise filoloogia professor.

Janika Päll kuulub humanitaarteadusliku veebiajakirja Studia Humaniora Tartuensia toimetuskolleegiumisse.

Ta on tegev mitmes rahvusvahelises erialaorganisatsioonis, kuulub ülemaailmse retoorikaajaloo ühingu ISHR juhatusse (2015–2019).  
Samuti on ta osalenud mitmes rahvusvahelises uurimisrühmas, näiteks antiigi meetrika ja rütmika uurimisrühmas DAMON (aastast 2000), ning juhib praegu Lundi, Helsingi ja Tartu Ülikooli Helleno-Nordica uurimisrühma Humgraeca andmebaasi töörühma.

Tunnustus
---------

* 1995 ajakirja Teater. Muusika. Kino aastapreemia artikli "Muusika tee kirjandusse. Vaateid J. Joyce'i loomingule" eest
* 2007 Eesti Kultuurkapitali kirjanduse aastapreemia (koos Kristi Viidingu ja Jana Orioniga, antoloogia "O DORPAT, URBS ADDICTISSIMA MUSIS …, Valik 17. sajandi Tartu juhuluulet" koostamise eest)

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. jaanuar 2010. Vaadatud 21. detsembril 2011.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
2. ↑  Doktoritöö täistekst
3. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 16. september 2018. Vaadatud 16. septembril 2018.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
4. ↑  Studia Humaniora Tartuensia − Editorial Team
5. ↑
6. ↑
7. ↑
8. ↑

Välislingid
-----------

* Janika Päll TÜ klassikalise filoloogia osakonna kodulehel
* Janika Päll Eesti Teadusinfosüsteemis Muuda Vikiandmetes
* Janika Päll: vanakreeka autorid õpetavad, kuidas vältida tülisid ja sõdu, ERR
Sonja Graf (1936)
**Susanna Graf** (16. detsember 1908 München – 6. märts 1965 New York) oli saksa ja ameerika maletaja, naiste rahvusvaheline meister (1950).

Grafi vanemad olid volgasakslased, kes 1906. aastal asusid Venemaalt Samara kubermangust ümber Saksamaale. Graf õppis isa käe all malet mängima. 1930. aastatel sai temast Saksamaa tugevaim naismaletaja. 1939. aastal, pärast esinemist Buenos Aireses toimunud maleolümpial, ei naasnud ta enam kodumaale. Teise maailmasõja ajal elas ta Argentinas ja pärast sõda Ameerika Ühendriikides.

Graf võitis 1936. aastal tugevakoosseisulise maleturniiri Semmeringis Clarice Benini ees. Mais 1937 tegi ta kaasa Prahas lahtisel turniiril, kus jäi küll viimaseks, kuid viigistas seejuures turniiri võitnud Paul Keresega. Juulis 1937 mängis ta Semmeringis MM-tiitlimatši Vera Menchikuga, kuid kaotas 4½:11½. Kuu hiljem jagas ta Stockholmis naiste maailmameistrivõistlustel 3.–4. kohta. Grafi parimaks saavutuseks jäi teine koht (Menchiku järel) 1939. aastal toimunud maailmameistrivõistlustel. 

1950. aastatel esindas Graf maailmameistrivõistlustel USA-d. 1954. aastal tuli ta MM-i tsooniturniiril kolme parema hulka ja pääses 1955. aastal pretendentide turniirile, kus jagas 10.–13. kohta. USA malemeistriks tuli Graf viimati 1964. aastal. 

1950. aastal võttis Rahvusvaheline Maleföderatsioon (FIDE) kasutusele naiste rahvusvahelise meistri nimetuse. Graf oli üks neist, kes sai selle nimetuse kohe samal aastal. 

* Sonja Graf (1934)Sonja Graf (1934)
* Sonja Graf (1935)Sonja Graf (1935)
* Sonja Graf ja Vera Menchik Nottinghamis (1936)Sonja Graf ja Vera Menchik Nottinghamis (1936)

Välislingid
-----------

 Sonja Graf – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Thierry Lentz (2011)
**Thierry Lentz** (sündinud 8. juulil 1959 Metzis) on prantsuse jurist ja ajaloolane. 

Ta on Napoleoni-uurija, Académie nationale de Metzi korrespondentliige.

Tema peamised uurimisvaldkonnad on Konsulaadi valitsemisperioodi ja Prantsuse esimese keisririigi ajalugu.

Elukäik
-------

Lentz lõpetas 1982. aastal Metzi Ülikooli magistrikraadiga avaliku õiguse alal. 1983. aastal sai Université Nancy-II-st magistrikraadi ka politoloogias (magistritöö käsitles bonapartismi).

Lentz töötas ülikooliõppejõuna avaliku õiguse alal. 2000. aastal sai Napoleoni Fondi direktoriks ja 2008. aastal teadusajakirja Napoleonica peatoimetajaks.

Alates 2012. aastast töötab Lentz La Roche-sur-Yonis asuvas kõrgkoolis Institut catholique de Vendée ajaloo õppejõuna. 2014. aastal loodi seal Napoleoni-uurimise kateeder. 2021. aastal sai Lentz dotsendiks.

Teoseid
-------

* *Napoléon diplomate*. CNRS Éditions, Paris 2012, ISBN 9782271074423.
* *Napoléon, une ambition française. Idées reçues sur une grande figure de l’histoire*. Le Cavalier bleu éditions, Paris 2013, ISBN 9782846705073.
* *Le congrès de Vienne. Une refondation de l’Europe. 1814–1815*. Perrin, Paris 2013, ISBN 9782262033057.
* *Waterloo. 1815*. Perrin, Paris 2015, ISBN 9782262039400.
* *Cahiers de Sainte-Hélène* (2021; kaasautor François Houdecek)

### Toimetatud

* *1812, la campagne de Russie*, de Marie-Pierre Rey et Thierry Lentz (dir.), avec Jacques Jourquin, préface de Victor-André Masséna, Perrin. ISBN 978-2262040727

Välislingid
-----------

 Thierry Lentz – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Otto Grotewohl (1950)
Otto Grotewohli portree Saksa DV postmargil (1974)
**Otto Emil Franz Grotewohl** (11. märts 1894 Braunschweig – 21. september 1964 Ida-Berliin) oli Saksamaa poliitik ja Saksa Demokraatliku Vabariigi riigitegelane.

Otto Grotewohl oli pärit rätsepa perekonnast, elukutselt oli ta trükitööline. Alates 1912. aastast kuulus ta Saksamaa Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse. Võttis mobiliseerituna osa esimesest maailmasõjast. 1920–1930 oli ta Braunschweigi Maapäeva liige. Alates 1921. aastast oli ta Braunschweigi Vaba Riigi haridusminister ning 1923. aastast siseminister ja justiitsminister. 1925. aastal sai Grotewohl Riigipäeva liikmeks.

Natsionaalsotsialistide võimuletuleku järel pidi ta ametitest lahkuma. Mitmel korral oli ta arreteeritud.

Aastatel 1945–1946 oli ta Ida-Saksamaal Saksamaa Sotsiaaldemokraatliku Partei Keskkomitee esimees. 1946. aasta aprillis valiti ta koos Wilhelm Pieckiga Saksamaa Kommunistliku Partei ja Saksamaa Sotsiaaldemokraatliku Partei ühinemiskongressil Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei esimeheks ja Keskkomitee liikmeks. 

Otto Grotewohl oli 12. oktoobrist 1949 kuni oma surmani 1964. aasta septembris Saksa Demokraatliku Vabariigi Ministrite Nõukogu esimees (sisuliselt valitsusjuht).

Viited
------

1. ↑  Otto Grotewohl 1894-1964 Lebendiges Museum Online
2. ↑  Otto Grotewohl : Biografie whoswho.de
3. ↑  Von der Sowjetzone zur DDR : Gründung der Deutschen Demokratischen Republik wissen.de
4. ↑  Countries Ga-Gi rulers.org
**Taisto Jalo Sinisalo** (29. juuni 1926 Kotka – 26. märts 2002 Kotka) oli Soome poliitik. Ta oli aastatel 1962–1979 SKDL parlamendisaadik ja aastatel 1970–1982 Soome Kommunistliku Partei aseesimees. 1970-ndatel ja 1980-ndatel aastatel juhtis ta Soome Kommunistliku Partei siseopositsiooni, mida kutsuti taistolasteks.

Ta sündis aastal 1926 Kotkas Jaada Sinisalo vallaslapsena. Ema Jaada Sinisalo ja tema vabaabielukaaslane Karl Lindstedt osalesid aktiivselt kommunistide salategevuses. Lindstedt oli üks linna juhtivaid vasakpoolseid ja veetis. Taisto esimene mälestus kasuisast oli ühel varahommikul, kui ta Tammisaare sunnitööasutusest koju jõudis. Noor Taisto kasvas Kotka kommunistide keskel ja õppis poliitika tähestikku. Algul elas pere töölismaja kõrval, seejärel Katariina linnaosas. Pere ideaalmaailma kirjeldas see, et Taisto Jalo vennad kandsid nimeks Usko Aatos ja Uljas Voitto.

Ta mängis lapsepõlves Kotkan Reipases jalgpalli ja harrastas muid spordialasid. Ta toetas linna tööjõuklubisid nagu Kotkan Työväen Palloilijat.
Valgevene Teaduste Akadeemia hoone
**Saviecki rajoon** on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Minski linna koosseisus Valgevenes. Rajooni pindala on 13,7 km². 2015. aasta seisuga elas seal 161 572 inimest.

Rajoon loodi aastal 1938, mil see oli üks kolmest esimesest Minski rajoonist. Algselt kandis see Vorošilovi nime, ent aastal 1961 sai see praeguse nime. Tänapäevastes piirides on rajoon aastast 1977.

Aastal 1940 avati Saviecki rajooni territooriumil Minski raadiotehas. Aastal 1956 hakkas sinna sõitma tramm. Aastal 1964 avati Valgevene Riiklik Informaatika ja Raadioelektroonika ülikool (enne rajooni moodustamist asutati selle territooriumil veel Valgevene Riiklik tehnikaülikool. Kino hakkas rajoonis tegutsema aastal 1975. Aastal 1984 avati rajoonis esimene metroojaam. Täitevkomitee hoone asub aadressil вул. Дарашэвіча, 8, rajooni juhib Juryj Uładzimiravič Truščanka. Raamatukogusid on Saviecki rajoonis viis.

Rajooni territooriumile jääb Kamaroŭka linnaosa. Osaliselt asub seal ka Zialony Łuh, kuid see linnaosa asub osaliselt ka Pieršamajski rajoonis.

Viited
------

1. ↑
2. ↑   Vaadatud 24. jaanuar 2018.

Välislingid
-----------

* Rajooni koduleht (*vene keeles*)

| * v
* r
Minski haldusjaotus |
| --- |
| 
Centralny rajoon • Frunzienski rajoon • Kastryčnicki rajoon • Leninski rajoon • Maskoŭski rajoon • Partyzanski rajoon • Pieršamajski rajoon • Saviecki rajoon • Zavodski rajoon |
**Tõsikindlus** on väite kahtlematu paikapidavus või kehtivus. **Tõsikindel** on miski, mille paikapidavuses pole põhjust kahelda.

Rene Descartesi (1596–1650) filosoofia eesmärk oli leida tõsikindel teadmine, st teadmine, milles saab täiesti kindel olla. Tõsikindlas teadmises ei saa enam kahelda. Sellise teadmise leidmiseks kasutas Descartes kõiges kahtlemise meetodit. Ta järeldas, et nii taju kui ka aru ei saa tõsikindluse alusena usaldada. Lõpuks sõnastas ta uusaja filosoofia kuulsaima lause: *cogito ergo sum* ('mõtlen, järelikult olen olemas').

Kuigi David Hume seadis kahtluse alla igasuguse võimaluse jõuda *tõsikindlate* teadmisteni maailma kohta, võtsid filosoofid endale ülesande: öelda, milline teadmine on usaldusväärne; kuidas põhjendada loodusteaduslike väidete tõsikindlat kehtivust?

Loogilise positivismi mõttekoolkonna esindajad püüdsid alates 1920.–1930. aastatest kõik mõttetud laused teaduskeelest eemaldada, et luua tõsikindel alus teadusele. Mõttekad olevat ainult need laused, mis on (teaduslikult või reaalselt) tõeste eelduste põhjal loogiliselt korrektselt koostatud; seepärast pole võimalik mõttekalt kõnelda jumalast, kunstist, eetikast jms. 1960. aastatel hakkasid loogilised positivistid ka ise tunnistama, et sellist ideaalkeelt pole võimalik luua.

Ludwig Wittgensteini märkmete põhjal koostasid Elizabeth Anscombe ja Georg Henrik von Wright raamatu "Tõsikindlusest" (1969).
**Yvonne** (2005 – 3. september 2019) oli punasekirju lehm, kes põgenes 2011. aastal oma taluniku juurest Mühldorfis Saksamaal ja varjas end nädalaid metsas, äratades sellega ka meedia tähelepanu. Talunikud, politseinikud ja loomaõiguste aktivistid polnud võimelised teda leidma ja kinni võtma. 

Yvonne sündis 2005. aastal ja elas lüpsilehmana Liesertali orus Austria Alpides. 2011. aasta märtsis müüs senine omanik ta teisele talunikule Aschau am Innis Baieris Saksamaal, kes kavatses lehma nuumata ja lihaks teha. 24. mail 2011 põgenes Yvonne elektrikarjusega hoitud karjamaalt ja peitis end metsa. Pärast põgenemist ostis lehma loomaõiguslane Michael Aufhauser, et oma loomade varjupaika viia. Lehma leidmiseks ja metsast välja meelitamiseks kasutati kõikvõimalikke tehnoloogiaid: infrapunakaameraid, helikopterit, ka teisi lehmi kui meelitusvahendit. Sedamööda kuidas kõik katsed Yvonne'i kinni püüda läbi kukkusid, sai lehm üha kasvavat tähelepanu Saksamaa ja Austria meedias ja hiljem üle kogu maailma. Tabloidväljaanne Bild pani tema tabamise eest välja 10 000 euro suuruse vaevatasu.

Yvonne püüti kinni 2011. aasta 1. septembril Stefanskircheni lähistel Unteralmshamis ja veetis oma ülejäänud elupäevad turvaliselt loomade varjupaigas.

Ameerika Ühendriikide filmiprodutsent Max Howard ja Münchenis asuv Papa Löwe Filmproduktion ühinesid Torsten Poecki ja Suurbritannias elava kirjaniku ja produtsendi Kirsty Peartiga, et toota osaliselt animeeritud koguperefilm "Cow On the Run" ('Ärajooksnud lehm').

Viited
------

1. ↑  Helen Pidd (15. august 2011). "Yvonne the runaway cow brings fame to Bavarian village but no milk | €10,000 reward offered for Yvonne's safe return as Zangberg mayor revels in animal's wanderlust" (inglise). Berliin: TheGuardian.com. Vaadatud 20.01.2019.
2. ↑  "Entlaufene Kuh Yvonne ist gefangen worden | Bayern" (saksa). Innsalzach24.de. Originaali arhiivikoopia seisuga 31. märts 2012. Vaadatud 15.09.2016.
3. ↑  "Cow on the Run" (inglise). IMDb. Vaadatud 21.01.2019.
Koolivaheaeg on periood, mida õpilased, õpetajad ja lapsevanemad ootavad põnevusega. See on aeg, mil koolis ei toimu tavalist õppetööd, vaid õpilased saavad lõõgastuda ja laadida oma akusid enne järgmist õppeperioodi. Koolivaheajad võivad varieeruda erinevates riikides ja koolisüsteemides, kuid on üldiselt olulised osad haridusprotsessist kogu maailmas.

#### Eesti koolivaheajad

Eesti haridussüsteemis toimub algkooli, keskkooli ja gümnaasiumi tasemetel üldjuhul viis vaheaega:

1. **Sügisvaheaeg:** Kooliaasta esimene vaheaeg, mis kestab üks nädal ning toimub üldiselt oktoobrikuu lõpus.
2. **Jõuluvaheaeg:** Kahe nädalane vaheaeg, mis annab võimaluse kooliperel mööda veeta jõulud ning aastavahetuse pere seltsis.
3. **Talvevaheaeg:** Ühe nädalane vaheaeg, mis võimaldab nautida talvemõnusid.
4. **Kevadvaheaeg**: Eelviimane vaheaeg, kus õpilased ning õpetajad saavad nädala jooksul valmistada end ette kooliaasta keeruliseimaks eksamite perioodiks.
5. **Suvevaheaeg:** Suvevaheaeg on kõige pikem ning oodatuim koolivaheaeg. Õpilased ja õpetajad kasutavad seda aega reisimiseks, perega koosolemiseks ja suve võlude nautimiseks.

#### Koolivaheaegade tähtsus

Koolivaheaegadel on oluline roll õpilaste ja õpetajate jaoks. Need perioodid pakuvad võimalust nii lõõgastumiseks, kui ka stressi vähendamiseks. Lisaks sellele võimaldavad koolivaheajad õpilastel tegeleda oma isiklikke huvide ja mitmesuguste hobidega, mis aitavad kaasa nende arengule. Koolivaheaegadel on ka majanduslik mõju, eriti reisimis- ja turismisektorile. Paljud pered kasutavad neid reisimiseks nii kodumaal kui ka välismaal, aidates seeläbi kaasa majanduskasvule.

  

Koolivaheaeg on oluline osa õpilaste ja õpetajate elust, mis pakub puhkust, võimalust järgida isiklikke huvisid ja laadida energiat järgmiseks õppeperioodiks. Koolivaheaegade liigid ja kestus võivad erineda, kuid nende tähtsus haridussüsteemis ja ühiskonnas on laialt tunnustatud.

#### Välislingid

Käesoleva aasta koolivaheajad leiad ja saad kalendrisse lisada: koolivaheajad.ee

Iga kooliaasta vaheajad kinnitatakse Eesti Haridus- ja Teadusministeeriumi poolt ning nendega saab tutvuda: 

INDEKSIGA
**Łachva** (valgevene keeles *Лахва*, jidiši keeles *לאכווע*, transkribeerituna **Lahva**) on küla (endine alev) Valgevenes Bresti oblastis Łuninieci rajoonis Śmierdźi jõe kaldal. Asula on Łachva külanõukogu halduskeskus.[*viide?*]

Łachvas on keskkool, raamatukogu ja kultuurimaja. Vaatamisväärsusteks on vanalinn ja õigeusu kirik aastast 1880. Lisaks asub asula lähedal rauaaegne asulaplats.[*viide?*]

Ajalugu
-------

Łachvat on esmamainitud 1493. aastal. Asula hakkas kuuluma Navahradaki vojevoodkonda ja Navahradaki maakonda. Algul Leedu suurvürstide valduses olnud asula läks hiljem Kiszkade ja seejärel Radziwillide valdusse.[*viide?*]

XVII sajandil sai Łachvast alev, selle juurde rajati mõisakompleks. XVIII sajandil rajati mõisa juurde ka loss. Need ehitised on tänapäevaks hävinud.[*viide?*]

Poola jagamisel läks Łachva aastal 1793 Venemaa koosseisu. Alev hakkas kuuluma Minski kubermangu. Asula omanikuks said Sayn-Wittgensteinid. XIX sajandi alguses pandi asulas tööle polsterdatud mööblit valmistav vabrik. Alevis oli suur juutide kogukond. 1897. aastal oli alevis 3894 elanikku, neist 1597 olid juudid; 1909. aastal oli elanikke 8654, neist 2880 juudid. Alev oli toona Niemirowicz-Szczyttide valdus.[*viide?*]

Pärast Esimest maailmasõda kuulus Łachva Poola koosseisu. 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu, ühtlasi kaotas see ka alevi staatuse. 1942. aastal toimus kohalikus getos elanud juutide ülestõus, mis oli esimene selletaoline Natsi-Saksamaal. Getos olnud 2350 juudist suurem osa hukkus, umbes tuhandel õnnestus põgeneda.[*viide?*]

Pilte
-----

Tuntud elanikke
---------------

* Marian Hutten-Czapski – Poola zooloog

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Łachva** |

* Łachva
* Łachva ülestõusu ajal pääsenu tunnistus
**Uusaeg**, ka **modernsus** (inglise keeles *modernity*, *modern times*) on ajalooperiood umbes 1500 kuni umbes 1914/1918, seega suurtest maadeavastustest ja renessansist Esimese maailmasõjani. 

Uusaega on periodiseeritud mitut moodi. Uusaja alguseks on loetud: 

* aastat 1453, mil türklased (Osmanite riik) vallutasid Konstantinoopoli;
* aastat 1492, mil Christoph Kolumbus avastas Ameerika;
* aastat 1494, mil algasid Itaalia sõjad;
* aastat 1500 kui üldistatud daatumit, mida seostatakse suurte maadeavastustega, renessansi ja humanismi algusega ning territoriaalriikluse ja absolutismi kujunemisega;
* aastat 1517, mil Martin Luther algatas reformatsiooni;
* aastat 1529, mil Saksamaa palgasõdurid vallutasid ja rüüstasid Rooma (*Sacco di Roma*);
* aastat 1648, mil Vestfaali rahuga lõppes Kolmekümneaastane sõda.

Marksistlikus ajalookäsitluses on uusaeg seostatud kapitalistliku ühiskondlik-majandusliku formatsiooniga. Selle kontseptsiooni kohaselt algas uusaeg siis, kui kapitalism saavutas võidu feodalismi üle. Uusaja algust dateeritakse marksismis Inglise revolutsiooniga (1640–1660).

Uusaja lõpuks loetakse Esimese maailmasõja algust või lõppu (1914/1918). Marksistlikus ajalookirjutuses peetakse selleks Vene oktoobrirevolutsiooni (1917).

Sama perioodi on jaotatud ka varauusajaks ja "päris" uusajaks, mille piir on umbkaudu 1800. aastal (sageli tõmmatakse piir 1789. Prantsuse revolutsiooni algusaastaga).

Uusaja alus on matemaatiline loodusteadus, millest lähtub masinlik tehnika. Uusaja maailmapilt on süsteem, mis on allutatud kalkuleerivale majandamisele ja ratsionaalsele, objektiveerivale teadmisele. Tehnika muutis ümbruse ressursiks ja suuremahuliseks tarvitamisobjektiks.

Eesti uusaeg
------------

 *Pikemalt artiklis Eesti uusaeg*
Eestis on uusaja alguseks (keskaja lõpuks) peetud kas 1520.–1530. aastatel siiamaile jõudnud reformatsiooni või aastatel 1558–1583 kestnud Liivi sõda, enam küll viimast. Uusaja lõpuks on pakutud ärkamisaja, 20. sajandi või Esimese maailmasõja algust. 

Ajalooperioodid

|  |  |
| --- | --- |
| **Esiaeg**: | kiviaeg · pronksiaeg · rauaaeg |
| **Ajalooline aeg**: | vanaaeg · keskaeg · uusaeg · uusim aeg |
Mälestusmärk kommunismiohvritele
**Taurene** (vanasti ka **Neiķene**, **Nēķens**, **Nēķins** või **Pandermuiža**) on küla (*lielciems*) Lätis Cēsise piirkonnas, Taurene valla halduskeskus. Küla asub Vecpiebalgast 16 km ja Riiast 111 km kaugusel, merepinnast 205 meetri kõrgusel.

Asulas oli Nēķini mõisa (*Nötkenshof*) süda. Taurenes asuvad kohalik kultuurimaja ja raamatukogu, seal tegutseb koduloomuuseum. Külas asub Taurene bussipeatus.

Taurenet on esmamainitud 1439. aastal, mil see hakkas kuuluma Dzērbene piiskopilinnusele. 1601. aastal rajati mõis, mille juurde kujunes ka praegune Taurene küla. Algul kandis see nime Nēķene, praeguse nime sai 1925. aastal. Küla hakkas kasvama nõukogude perioodil, mil sinna rajati kohaliku kolhoosi keskasula. Aastail 2009–2021 jäi küla Vecpiebalga piirkonda.

Taurenes asub looduskaitsealune Nēķene park.

Kultuurimälestistest on Taurenes regionaalse kaitse all olevad Nēķini muinaskalmed.

2018. aastal oli Taurenes 389 elanikku, 2019. aastal 392.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Autotransporta direcija
3. ↑  Latvijas pagasti. Enciklopēdija. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0.
4. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
5. ↑  Nēķina senkapi
6. ↑  Vietvārdu datubāze

| * v
* r
Taurene valla asulad |
| --- |
| 
Andrēni **·**  Bānūži **·**  Brežģis **·**  Jērūži **·**  Krustakrogs **·**  Lodes muiža **·**  Ļūdi **·**  Mežrijas **·**  Ramdoti **·**  Runtes **·**  **Taurene** |
Ingrid Teesalu Kroonika meelelahutusauhindade galal 30. mail 2019
**Ingrid Teesalu** (sündinud 12. jaanuaril 1990 Tallinnas) on eesti teleajakirjanik.

Haridus
-------

Teesalu lõpetas 2009. aastal Tallinna Kuristiku Gümnaasiumi. Samal aastal võitis ta Tallinnas toimunud ingliskeelse kõnevõistluse ning esindas Eestit Londonis toimunud rahvusvahelisel kõnevõistlusel. Lõi kaasa koolilehe Kresku toimetamisel, mis 2006. aastal pälvis Eesti parima koolilehe tiitli.

Pärast gümnaasiumi jätkas ta õpinguid Balti Filmi- ja Meediakoolis (BFM) audiovisuaalse meedia bakalaureuse õppes. Koostöös Madis Veltmaniga valminud lõputöö, lühidokumentaal "Koolitee", esilinastus Eesti Televisioonis 1. septembril 2012.

Töö
---

Ülikooliõpingute ajal 2011. aasta veebruaris alustas tööd toimetajana Eesti Rahvusringhäälingu ingliskeelses uudisteportaalis. 2012. aastal töötas monteerijana kanalis Sony Channel. 

2013. aasta veebruarist töötas TV3 "Seitsmestes uudistes" välisuudiste toimetajana. Aastatel 2013-2015 töötas TV3 ilmateadustajana. 2015. aasta juunist on ta "Seitsmeste uudiste" saatejuht.

Hobid
-----

Koroonapandeemia ajal hakkas tegelema taimekasvatuse ja klaverimänguga. Armastab reisida.

Isiklikku
---------

Kasvas üles Tallinnas Lasnamäel kakskeelses perekonnas, kus räägiti eesti ja vene keelt. Enamiku lapsepõlvesuvedest veetis Pärnus vanavanemate juures. Ta ema on raamatupidaja ja isa programmeerija. Kooliajal tegeles karate ja *show*-tantsuga. 

Ta on elanud nii Ameerika Ühendriikides[*viide?*] kui ka Suurbritannias.

1. ↑  Kristin Aasma (13. märts 2009). "Kõige paremini inglise keelt kõnelev noor õpib Kuristiku Gümnaasiumis". *Õhtuleht*.
2. ↑  "Eesti parim koolileht on Tallinna Kuristiku gümnaasiumil". *Eesti Päevaleht*. 20. märts 2006.
3. ↑  Madis Veltman, Ingrid Teesalu (1. september 2012). "Lühidokumentaal "Koolitee"". *ERR Arhiiv*.
4. ↑  "Värske uudisteankur Ingrid Teesalu: mulle tõesti meeldib televisioon". *Elu24*. 23. juuli 2015.
5. ↑  "TV3 uus uudisteankur Ingrid Teesalu alustab täna: väike närv on sees, aga püüan mõelda, et see käib asja juurde!". *Kroonika*. 13. juuni 2015.
6. ↑  Anna-Maria Veidemann-Makko (18. oktoober 2020). "Uudisteankur Ingrid Teesalu tutvustab oma kortermaja rõdule tekitatud kasvuhoonet: olin nagu väike laps!". *Kroonika*.
7. ↑  "Saatejuht Ingrid Teesalu: „Mul on enda jaoks esimest korda aega."". *Õhtuleht*. 7. juuli 2020.[*alaline kõdulink*]
8. ↑  "10 PÕNEVAT FAKTI, mida sa Ingrid Teesalu kohta varem ei teadnud". *Buduaar*. 3. jaanuar 2016.
9. ↑  Merike Luik (14. august 2019). "SUVEKÜSIMUSED | Ingrid Teesalu: mulle meeldib puhata Itaalias ja Lõuna-Prantsusmaal – seal on soe, hea toit ja palju veini!". *Naisteleht*.

2020. aastal kihlus Uus-Meremaalt pärit sisekujundaja ja tootedisaineri Keith Orchardiga.

Viited
------

1. ↑  "Ingrid Teesalu on kihlatud: see hetk tabas mind nagu välk selgest taevast". *Õhtuleht*. 29. mai 2020.
**Garrett Weber-Gale** (sündinud 6. augustil 1985 Stevens Pointis Wisconsini osariigis) on Ameerika ujuja, kahekordne olümpiavõitja teateujumistes ja osaline maailmarekordi sünnis 4x100 m vabaujumises. 

Weber-Gale on rahvuselt juut. Ta lõpetas 2003. aastal Wisconsinis Glendale'is asuva Nicolet keskkooli. Seejärel esindas ta Texase ülikooli Texas Longhornsi ujumis- ja vettehüpete võistkonda aastatel 2003–2007. 2006. aastal tuli ta NCAA I divisjoni meistriks 100 jardi vabaujumises.

Ta võitis 2008. aasta USA olümpiakatsevõistlustel 100 ja 50 meetri vabaujumise vastavalt 47,92 ja 21,47 sekundiga. Tema aeg 21,47 50 meetris oli Ameerika rekord. 100 m vabaujumise eelvõistlustel saadud ajaga 47,78-st sai temast esimene ameeriklane, kes alistas sellel võistlusel 48 sekundi raja. 

2008. aasta suveolümpiamängudel Pekingis kuulus Weber-Gale 4 × 100 m vabaujumise võistkonna koosseisu finaalis, mis ujus tänini kehtiva maailmarekordi ning kuulutati parimaks teateujumiseks ajaloos. Ta oli selles teateujumises teises ​​vahetuses ja oli ajaga 47,02 üks päeva kiireimaid, ning USA võitis kulla võistluseelse soosiku Prantsusmaa ees. Prantsusmaa kaotas lõpuks USA-le kõigest 0,08 sekundiga. Weber-Gale pälvis kuldmedali ka 4 × 100 m kompleksujumises. Weber-Gale võistles ka nii 50 m kui ka 100 m vabaujumises, kuid ei pääsenud kummagi poolfinaalist edasi. 

2009. aasta USA katsevõistlustel tõusis Weber-Gale 100 m vabaujumises ajaga 48,19 kolmandaks. Ta tuli teiseks konkurentsis Cullen Jonesiga 50 m vabaujumises ajaga 21,55, mis nõudis kiiret ujumist, et otsustada, kes võistleb Roomas 2009. aasta maailmameistrivõistlustel. Jones võitis ujumise ajaga 21,41, mis ületas Weber-Gale'i Ameerika rekordi.

2009. aasta maailmameistrivõistlustel ujus Weber-Gale ajaga 48,30 4 × 100 m vabaujumise eelujumises avavahetust. Eelujumises näitas USA alles neljandat aega. Ta sai siiski kuldmedali, kuigi tema finaalis ei osalenud, sest USA võitis finaali esimesena. 

2013. aastal valiti Weber-Gale Team USA lipukandjaks 19. Makaabia mängudel (juutidele mõeldud võistlused) avatseremoonial. Mängudel võitis ta kaks kuldmedalit; ühe 100 m vabaujumises 48,99 sekundiga ja teise ​​50 m vabaujumises ajaga 22,12, ning hõbeda ka 4 × 200 m vabaujumises.

Välislingid
-----------

 Garrett Weber-Gale – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Garrett Weber-Gale USA ujumisliidu kodulehel
* Garrett Weber-Gale Ameerika Ühendriikide olümpia- ja paraolümpiakomitee kodulehel
* Garrett Weber-Gale ROK-i kodulehel
* Garrett Weber-Gale Olympic Channeli koudlehel
* Garrett Weber-Gale veebisaidil Olympics Sports-Reference.com