recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Aleksandr Alehhin, ülevenemaalise maleolümpiaadi võitja 1920. aastal. Hiljem hakati seda turniiri lugema esimesteks NSV Liidu meistrivõistlusteks
Mihhail Botvinnik, kuuekordne NSV Liidu malemeister
Mihhail Tal, kuuekordne NSV Liidu malemeister
**NSV Liidu meistrivõistlused males** (vene keeles Чемпионат СССР по шахматам) olid Nõukogude Liidu meistrivõistlused males. Meistrivõistluste finaalturniiri võitjast sai **NSV Liidu malemeister**.

Enne 1947. aastat korraldati NSV Liidu esivõistlusi ebaregulaarselt, enamjaolt iga kahe aasta tagant (1920, 1923, 1924, 1925, 1927, 1931, 1933, 1935, 1937, 1939, 1940, 1944, 1945). Alates 1947. aastast hakati meistrivõistlusi pidama igal aastal kuni Nõukogude Liidu lagunemiseni (1991).

1920–1937
---------

1920. aastal toimus Moskvas ülevenemaaline maleolümpiaad, mille kolm paremat olid Aleksandr Alehhin, Pjotr Romanovski ja Grigori Löwenfisch. Hiljem hakati seda võistlust pidama Nõukogude Liidu esimeseks maletšempionaadiks. Alehhin emigreerus 1921. aastal. 

1923. aastal korraldati Petrogradis üleliiduline maleturniir-tšempionaat, kus kaks edukamat olid Romanovski ja Löwenfisch. Aasta hiljem peeti Moskvas III NSV Liidu meistrivõistlused. Võitis Jefim Bogoljubov Romanovski ees. Järgmistel meistrivõistlustel 1925. aastal Leningradis tuli Bogoljubov teist korda malemeistriks. Hõbemedali sai Löwenfisch. 1926. aastal Bogoljubov emigreerus. 

1927. aastal Moskvas V NSV Liidu meistrivõistlustel jagasid esikohta Fedir Bogatõrtšuk ja Pjotr Romanovski. Mõlemad kuulutati NSV Liidu malemeistriteks.

1929. aastal Odessas võitis VI NSV Liidu meistrivõistlused Boriss Verlinski. Selle võidu eest sai ta esimeseks ametlikuks NSV Liidu suurmeistriks.

1931. ja 1933. aastal tuli NSV Liidu meistriks Mihhail Botvinnik. Aastavahetusel 1934/1935 toimunud esivõistlustel jagasid esikohta Ilja Rabinovitš ja Grigori Löwenfisch (Botvinnik osa ei võtnud). Mais 1937 tuli NSV Liidu meistriks taas Grigori Löwenfisch. Botvinnik, kes vahepeal oli võitnud rahvusvahelise turniiri Moskvas (1935), oli seotud kandidaadiväitekirja kaitsmisega ja meistrivõistlustel ei osalenud. Pärast Löwenfischi võitu Botvinnik õnnitles teda ja tegi talle ettepaneku pidada omavaheline matš. Kahe nädala pärast võttis vastava otsuse vastu malejuhtkond. Matš peeti septembris ja jäi viiki 3:3. Löwenfisch kaitses meistritiitlit.

Enim kordi NSV Liidu meistriks tulnud maletajad
-----------------------------------------------

Kolmekordne NSV Liidu malemeister Paul Keres
* 6 – Mihhail Botvinnik, Mihhail Tal
* 4 – Tigran Petrosjan, Viktor Kortšnoi, Aleksandr Beljavski
* 3 – Paul Keres, Leonid Stein, Anatoli Karpov

Vaata ka
--------

* NSV Liidu naiste meistrivõistlused males
* NSV Liidu suurmeister
* Venemaa meistrivõistlused males

Viited
------

1. ↑  1937 год. 10-й чемпионат СССР. chesspro.ru
**Ada Škerl** (3. aprill 1924 Ljubljana – 29. mai 2009 Maribor) oli sloveeni kirjanik ja tõlkija. Ta tõlkis prantsuse keelest.

Teise maailmasõja ajal, keskkooliõpilasena, kuulus rahvavabastusarmeesse (Osvobodilna fronta slovenskega naroda) ja osales vastupanuliikumises

Ada Škerl õppis Ljubljana ülikoolis slavistikat. Samuti õppis ta ülikooli juures olevas Ljubljana Teatri-, Kino-, Raadio- ja Televisiooniakadeemias.

Aastail 1958–1982 töötas ta Sloveenia meediaettevõttes Radiotelevizija Slovenija.

Ta alustas kirjutamist sõja ajal. Esimene täiskasvanutele mõeldud luulekogu "Senca v srcu" ilmus 1949. aastal. Hiljem ilmusid veel täiskasvanud lugejale mõeldud luulekogud "Obledeli pasteli" (1965) ja "Temna tišina" (1992). 

Ada Škerl kirjutas ka lastele. Aastal 1953 ilmus "Zgodba o morskem konjičku", 1962. aastal "Voščila" ja "Nevsakdanje potovanje" 1973. aastal. Lastele tõlkis ta teiste seas Claude Aveline'i romaani "Baba Diène et Morceau de Sucre" (1953) ja Victor Hugo "Meretöölised" (1956). 

Ada Škerli teosel "Senca v srcu" põhineb Ivo Svetina ooperi libreto, mis tuli ettekandele 2017. aastal Ljubljana Rahvuslikus Sloveenia ooperi- ja balletiteatris.

Eesti keeles tema raamatuid seni ilmunud ei ole.
Jevdokija Fjodorovna Lopuhhina. Maali autor on XVIII sajandi tundmatu vene kunstnik
**Jevdokija Fjodorovna** (Евдокия Фёдоровна; sünninimi **Avdotja Illarionovna Lopuhhina** (Авдотья Илларионовна Лопухина); 9. august (vkj. 30. juuli) 1669 – 7. september (vkj. 27. august) 1731 oli Vene tsaarinna, Peeter I esimene abikaasa.

Jevdokija oli bojaar Illarion Abramovitš Lopuhhini (Larion Lopuhhini) ja Ustinja Bogdanovna Rtištševa tütar. Tütre pulmade puhul tsaariga muudeti isa eesnimi Fjodoriks.

Peeter ja Jevdokija abiellusid 6. veebruaril (vkj. 27. jaanuaril) 1689. Järgmisel aastal sündis poeg Aleksei Petrovitši. Hiljem sündisid veel Aleksander (1692) ja Paul (1693), kuid need kaks poega surid lapsepõlves. Peeter I ei olnud rahul Jevdokija vanamoeliste vanematega ning hiljem hülgas oma abikaasa ja kiindus hollandi soost Anna Monsi, kes aga ei saanud ainsatki last. 

Pärast Peeter I surma 1725 sai Venemaa tsaarinnaks tema naine Katariina I, kes suri juba 1727; selleks ajaks olid kõik Katariina pojad järeltulijateta surnud. Uueks tsaariks sai Jevdokia poja Aleksei poeg Peeter II, kes suri 1730 15-aastaselt. Peeter I sugu suri sellega meesliinis välja ja Jevdokia oli elanud kõigist oma järeltulijatest kauem. Polnud selge, kes peaks Venemaa trooni pärima, ja seda pakuti ka Jevdokiale, kes aga loobus. Uueks valitsejaks sai Peeter I poolvenna Ivan V tütar Anna Ivanovna, kes Jevdokiat selle eest austas. Jevdokia suri juba järgmisel aastal ja Anna Ivanovna suri 1740 samuti lastetuna.
**Osvald Ojaveer** (aastani 1935 **Osvald Klimberg**, 24. jaanuar 1906 Meeksi vald, Võrumaa – 20. veebruar 1966 Tallinn) oli eesti põllumajandusteadlane.

Elulugu
-------

Osvald Ojaveer oli talupidaja poeg.

Lõpetas 1925 Räpina Gümnaasiumi, 1931 TÜ agronoomiaosakonna. Oli 1929–36 Tooma sookultuuri- ja maaparanduskooli õpetaja, 1936–44 juhataja, 1944–49 TÜ maaparanduse ja sookultuuri kateedri vanemõpetaja, 1949–50 taimekasvatuskateedri vanemõpetaja, 1950–54 EPA heinaseemnekasvatuse agronoom, 1954–55 Tartu MTJ-i agronoom, 1955–56 Pärnu-Jaagupi sordikatsepunkti ja 1956–64 Kose sordikatsepunkti juhataja, 1964–65 Harju Kolhoosi- ja Sovhoositootmisvalitsuse rohumaa-agronoom, 1965–66 Tallinna Noorte Naturalistide Keskmaja juhataja. Õpetanud rohumaa- ja sookultuuri.

Teadustöö
---------

Uurinud vaskväetiste tähtsust sookultuuride kasvatamisel, samuti heintaimede saagikuse suurendamise võimalusi.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Teoseid
-------

* Wasewitrioli mõjust keeduviljadele madalsool. // Wasewitrioli (CuSO4) saakitõstvast mõjust madalsoo kultuurides. Tallinn, 1936
* Kuidas suurendada heinasaaki timutipõldudelt. // Rohkem odavat karjasööta omast majapidamisest. Tallinn, 1937.

Kirjandus
---------

* Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. I–III. Trt, 1994, II, 381
* Tartu Riikliku Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1944–1980. Trt, 1987, 408
* Tartu ülikooli ajalugu: kolmes köites. Tallinn, 1982, III, 318
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
Jevgeni Aleksejev (2013)
**Jevgeni Vladimirovitš Aleksejev** (vene keeles Евгений Владимирович Алексеев; sündinud 28. novembril 1985 Puškinis) on vene maletaja, rahvusvaheline suurmeister (2002). 

Aleksejev sai suurmeistriks 17-aastaselt 2002. aastal. Kaks aastat varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. Ta mängis 2004. aastal Tripolis FIDE maailmameistrivõistlustel, kus kaotas avaringis. 2005. aastal İstanbulis võitis ta juunioride maailmameistrivõistlustel pronksmedali.

Ta on jaganud Venemaa meistrivõistlustel kolmel korral esikohta (2006, 2008, 2012). Venemaa malemeistriks tuli ta 2006. aastal, võites *playoff*-is Dmitri Jakovenkot. 

2007. aastal võitis ta Moskvas peetud Aeroflot Openi A-turniiri ja 2008. aastal Bieli suurmeistrite turniiri.

Aleksejev on mänginud viiel maailma karikaturniiril (2005, 2007, 2009, 2011, 2013). 2007. aastal Hantõ-Mansiiskis sai ta turniiritabelis 8. asetuse. Ta võitis kaheksandikfinaalis Jevgeni Barejevit, kuid kaotas veerandfinaalis Ukraina suurmeister Sergi Karjakinile. 2009. aastal maailma karikal Hantõ-Mansiiskis kaotas ta kolmandas ringis Fabiano Caruanale.

Veebruaris 2012 sai ta Venemaa suurmeistri nimetuse. 

Ta jagas 2013. aastal Leganicas peetud Euroopa meistrivõistlustelt 1.–10. kohta. Järgnenud *playoff*-is võitis ta hõbemedali.

Võistkondlik esinemine
----------------------

2010. aastal mängis Aleksejev Hantõ-Mansiiskis peetud maleolümpial kuuendaks tulnud Venemaa võistkonna teisel laual. Euroopa võistkondlikel meistrivõistlustel on Aleksejev võitnud kaks medalit: kuldmedali (2007) ja hõbemedali (2009).

Välislingid
-----------

* Jevgeni Aleksejev – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Jevgeni Aleksejev FIDE andmebaasis
**Tuhalaane** on küla Viljandi maakonnas Mulgi vallas (varem Karksi vallas).

Külas tegutsevad Lõuna-Mulgimaa Kunsti- ja Käsitöökoda, 1997. aastal loodud Tuhalaane Külaperede Selts ja 2003. aastal loodud MTÜ Tuhalaane, mis toetab küla säilimist ja arengut. Külavanem on Enn Sarv.

1846. aastal asutati külas õigeusu kogudus. Aastatel 1870–1873 ehitatud Tuhalaane Jumalaema Uinumise kirik süttis 1950. aastal pikselöögist põlema ja seisab tänini varemetes. 1952. aastal kogudus likvideeriti. 2008. aastal see taasasutati Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku kogudusena ning on sealtpeale korraldanud kiriku taastamiseks heategevuskontserte.

1900. aastal rajati õigeusu koguduse tarvis Tuhalaane kalmistu.

Külast voolab läbi Tuhalaane oja, mis küla keskuses läbib Loisu järve, Kutsiku järve ja Lossi järve, küla edelaserveas Mäejärve ja Vahejärve ning suubub edelapiiril asuvasse Paluküla järve. Paluküla järvest voolab läbi küla edelapiiril kulgev Vidva oja. Küla lääneservas asub Elujärv.

Rahvaarv 1. jaanuari seisuga
----------------------------

| Aasta | Rahvaarv |
| --- | --- |
| 1999 | 160 |
| 2000 | 153 |
| 2001 | 150 |
| 2002 | 144 |
| 2003 | 146 |
| 2004 | 153 |
| 2005 | 151 |
| 2006 | 144 |
| 2007 | 139 |

Vaata ka
--------

* Tuhalaane rändrahn
* Tuhalaane raamatukogu

Viited
------

1. ↑  Maa-amet, vaadatud 21.11.2020.
2. ↑  Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020.
3. ↑  Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
4. ↑  Lõuna-Mulgimaa Kunsti- ja Käsitöökoda Tuhalaane küla kodulehel (vaadatud 10. märtsil 2013)
5. ↑  Tuhalaane Külaperede Selts[*alaline kõdulink*] Tuhalaane küla kodulehel (vaadatud 10. märtsil 2013)
6. ↑  MTÜ Tuhalaane Tuhalaane küla kodulehel (vaadatud 10. märtsil 2013)
7. 1 2  "Kirik"[*alaline kõdulink*] Tuhalaane küla kodulehel (vaadatud 10. märtsil 2013)

Välislingid
-----------

* Tuhalaane küla koduleht
* Ants Piibu sünnikoht

Mulgi valla asulad

**Linnad:** Abja-Paluoja • Karksi-Nuia • Mõisaküla   

**Alevikud:** Halliste • Õisu   

**Külad:** Abja-Vanamõisa • Abjaku • Ainja • Allaste • Atika • Ereste • Hirmuküla • Hõbemäe • Kaarli • Kalvre • Kamara • Karksi • Kulla • Kõvaküla • Laatre • Lasari • Leeli • Lilli • Maru • Metsaküla • Morna • Mulgi • Muri • Mõõnaste • Mäeküla • Naistevalla • Niguli • Oti • Penuja • Polli • Pornuse • Põlde • Päidre • Päigiste • Pärsi • Pöögle • Raamatu • Raja • Rimmu • Räägu • Saate • Saksaküla • Sammaste • Sarja • Sudiste • Suuga • Tilla • Toosi • Tuhalaane • Umbsoo • Univere • Uue-Kariste • Vabamatsi • Vana-Kariste • Veelikse • Veskimäe • Äriküla • Ülemõisa
**Ernő Rubik** (sündinud 13. juulil 1944 Budapestis) on ungari leiutaja, skulptor ja arhitektuuriprofessor. 

Ta sai ülemaailmselt kuulsaks tänu enda leiutatud peamurdmist nõudvatele mänguasjadele, mille hulka kuulub ka Rubiku kuubik (1974).

Elulugu
-------

Tema isa oli lennundusinsener, ema luuletaja. 

1967 lõpetas Ernő Rubik Budapesti tehnoloogia ja majandusülikooli inseneriteaduskonna insener-ehitaja kutsega.
Aspirantuuris õppis ta skulptuuri ja sisekujundust.

1971–1975 töötas arhitektina, seejärel naasis ülikooli ja sai dotsendiks.

1983 asutas ta oma stuudio Rubik Stúdió, mis tegeles mööblidisaniga.

1987 sai ta professori kutse.

1990 asutas Ungari Tehnikaakadeemia (Magyar Mérnöki Akadémia) ning oli selle president kuni 1996. 

Akadeemias loodi rahvusvaheline Rubiku Fond eriti andekate noorte leiutajate toetamiseks.

Tänapäeval osaleb ta videomängude loomisel, kirjutab artikleid arhitektuurist ja juhib Rubiku Stuudiot.

Autasud
-------

* 1983 – Ungari Rahvavabriigi riiklik preemia
* 1995 – Dennis Gabori nimeline preemia
* 2007 – Lajos Kossuthi preemia

Välislingid
-----------

* Ernő Rubiku ametlik veebileht
"Settlers on the Oregon Trail". Õlimaal, Albert Bierstadt (1869)
Oregoni raja kaart. Koostanud Ezra Meeker.
**Oregoni rada** (inglise keeles *Oregon Trail*) oli praeguse Ameerika Ühendriikide sisemaal kulgenud ida-läänesuunaline marsruut, mida mööda suundusid 19. sajandil asunikud läände. Selle pikkus oli umbes 3490 km. See algas Independence'i linnas Missouri osariigis ja lõppes Oregon Citys tänapäeva Portlandi lähedal Oregoni osariigis Willamette'i orus, kus asuvad rikkalikud põllumaad. See oli üks kahest peamisest teekonnast läände; teine, lõunas asuv Santa Fe rada ühendas Franklini linna Missouri osariigis Santa Fega New Mexico osariigis.

Marsruudi rajasid karusnahakütid ja -kauplejad umbes aastail 1811–1840 ning see oli esmalt läbitav ainult jalgsi või ratsa. Oregoni rada kulges läbi mitmesuguse maastiku ja indiaanlaste asualade. Aastaks 1836, mil Missouri osariigi vastavate radade sõlmpunktist Independence'ist lahkus esimene migrantide vankrirong, oli puhastatud vankriga läbitav rada Fort Hallini Idahos. Peaaegu igal aastal parandati teede kvaliteeti, sildu ja parvlaevaliiklust, see muutis reisi kiiremaks ja turvalisemaks.

1830. aastatel ja eriti aastatel 1846–1869 kasutas Oregoni rada ja selle paljusid harusid umbes 400 000 inimest – asunikud, põllumehed, kaevurid, karjalised ja ettevõtjad ning nende pereliikmed. Enne oma sihtkohtadesse pööramist kasutasid raja idapoolseid harusid ka California rajal (alates 1843. aastast), Mormooni rajal (1847. aastast) ja Bozemani rajal (1863. aastast) sõitjad. Raja kasutamine vähenes pärast seda, kui 1869. aastal valmis esimene mandrivaheline raudtee, mis muutis reisi läände oluliselt kiiremaks, odavamaks ja ohutumaks.

Tänapäeval järgivad nüüdisaegsed kiirteed nagu Interstate 80 ja Interstate 84 sama kurssi ja läbivad linnu, mis olid algselt loodud Oregoni rada kasutavate inimeste teenindamiseks.

Viited
------

1. ↑

Välislingid
-----------

 Oregoni rada – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib saarest; Põhjamaade instituudi kohta vaata artiklit Põhjamaade Aasia-uuringute Instituut* |

---

Niasi asendikaart
**Nias** on saar Indoneesias, Sumatrast 125 km läänes.

Niasi pindala on 5121,3 km². Saare kõrgeim punkt on 887 m. Saarel elab 2010. aasta rahvaloenduse põhjal 756 762 inimest, mis teeb rahvastiku tiheduseks keskmiselt 147,8 in/km².

Niasi lähimad naabersaared on loodes Babi ja selle taga Simeulue, põhjas Banyaki saared, kirdes Musala saar, kirdes ja idas Sumatra, kagus Batu saarte hulka kuuluvad Pini ja Tanahbala ning lõunas Simuk.

Saare idaosa on mägisem, lääneosa madalam. Saare kaks suurimat asulat on kirderannikul olev Gunungsitoli ja lõunatipus olev Telukdalam. Neid ühendab omavahel saare idarannikut mööda kulgev maantee.

Nias oli hipide ja surfarite populaarseks reisisihtkohaks 1960ndatel.

Lagundri lahte Niase ääres peetakse üheks maailma parimaks surfikohaks.

Maavärinad
----------

2004. aasta India ookeani maavärin, mis toimus 26. detsembril 2004, põhjustas Niasil kuni 10 m kõrguse tsunami, mis ulatus sisemaale mitme kilomeetri kaugusele rannikust. Selles hukkus 122 inimest ja sajad jäid kodutuks.

2005. aasta Sumatra maavärinat, mida on nimetatud ka Niasi maavärinaks ja mis toimus 28. märtsil 2005, peeti algul eelmise järeltõukeks, kuid hiljem tunnistati see iseseisvaks maavärinaks. See on kõigi aegade võimsuselt kolmas maavärin, mis iialgi Indoneesias täheldatud, ja kuulub 10 maailma võimsaima maaväina hulka, mis alates 1900. aastast maailmas toimunud. Registreeriti vähemalt 800 surmajuhtumit ja neid võis olla kuni 2000. Sajad hooned lagunesid ja tuhanded inimesed jäid kodutuks.

Need maavärinad muutsid Niasi rannajoont oluliselt. Mõnel pool uhuti rannikut minema, nii et merepiir ulatub nüüd üle 50 m kaugemale sisemaale. Teisalt tõusis maapind maavärina tulemusel mõnel pool kuni 2,9 m ja seetõttu liikus kallas kohati kuni 100 m kaugemale mere suunas.

Halduslikult kuulub Nias Põhja-Sumatra provintsi.

Viited
------

1. 1 2 3  Suur maailma atlas, lk. 92

Välislingid
-----------

*
Harry Wilson (2020)
**Harry Wilson** (sündinud 22. märtsil 1997 Wrexhamis) on Walesi jalgpallur, kes mängib äärepoolkaitsjana Inglismaa esiliiga klubis Fulham ja Walesi jalgpallikoondises.

2005. aastal liitus ta Liverpooli noorteakadeemiaga. 2014. aasta juulis sõlmis ta klubiga esimese profilepingu. Hooaja 2015–16 alguses mängis ta Inglismaa tugevuselt kolmanda liiga klubis Crewe Alexandra. Liverpooli meeskonnas debüteeris Wilson 18. jaanuaril 2017 Inglismaa karikavõistluste mängus Plymouth Argyle'i vastu.

Hooaja 2017–18 teises pooles oli Wilson Liverpoolist laenul Inglismaa esiliiga klubis Hull City, kus ta lõi 13 mänguga seitse väravat. Hooajal 2018–19 mängis ta laenul Derby Countys ning lõi sel hooajal Inglismaa esiliigas 15 väravat. Hooajal 2019–20 mängis ta laenul Inglismaa kõrgliiga klubis AFC Bournemouth, lüües 31 mänguga kokku seitse väravat. Hooajal 2020–21 oli ta laenul Inglismaa esiliiga klubis Cardiff City, kus tema arvele jäi taas seitse liigaväravat.

2021. aasta juulis sõlmis ta viieaastase lepingu Fulhamiga.

Walesi jalgpallikoondises tegi Wilson debüüdi 16 aasta ja 207 päeva vanuselt 15. oktoobril 2013 mängus Belgia vastu ning sai sellega Walesi koondise läbi aegade noorimaks debütandiks, lüües rekordi üle Gareth Bale'ilt. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta oma teises koondisemängus, 22. märtsil 2018 Hiina vastu. Ta kuulus Walesi koondisse 2020. aasta Euroopa meistrivõistlustel.

Välislingid
-----------

 Harry Wilson (jalgpallur) – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis

| * v
* r
Walesi koondis  –  UEFA Euro 2020 |
| --- |
| 

* 1 Hennessey
* 2 Gunter
* 3 N. Williams
* 4 B. Davies
* 5 Lockyer
* 6 Rodon
* 7 Allen
* 8 Wilson
* 9 T. Roberts
* 10 Ramsey
* 11 Bale (c)
* 12 Ward
* 13 Moore
* 14 C. Roberts
* 15 Ampadu
* 16 Morrell
* 17 Norrington-Davies
* 18 J. Williams
* 19 Brooks
* 20 James
* 21 A. Davies
* 22 Mepham
* 23 Levitt
* 24 Cabango
* 25 Colwill
* 26 Smith
* Treener: Page

 | Wales |

| * v
* r
Wales koondis  –  2022. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused |
| --- |
| 

* 1 Hennessey
* 2 Gunter
* 3 N. Williams
* 4 B. Davies
* 5 Mepham
* 6 Rodon
* 7 Allen
* 8 Wilson
* 9 Johnson
* 10 Ramsey
* 11 Bale (c)
* 12 Ward
* 13 Moore
* 14 Roberts
* 15 Ampadu
* 16 Morrell
* 17 Lockyer
* 18 J. Williams
* 19 Harris
* 20 James
* 21 A. Davies
* 22 Thomas
* 23 Levitt
* 24 Cabango
* 25 Colwill
* 26 Smith
* Treener: Page

 | Wales |
**Verev lemmalts** (*Impatiens glandulifera*) on üheaastane rohttaim lemmaltsaliste sugukonnast lemmaltsa perekonnast.

Levila ja kasvukoht
-------------------

Verev lemmalts on pärit Himaalajast. Teadaolevalt esimest korda külvati taime ilutaimena Dresdeni aedadesse 1837. aastal. Praeguseks on verev lemmalts peaaegu kõikjal Euroopas naturaliseerunud invasiivne võõrliik, mis tõrjub välja kohalikku taimestikku. Paljudes riikides on asutud tema leviku vastu võitlema.

Taim eelistab niiskeid ja varjulisi kasvukohti; kasvab jõe- ja järvekallastel, niisketel niitudel, metsahäiludes.

Kirjeldus
---------

Verev lemmalts on kiirekasvuline taim. Ta kasvab kuni 1,5–2 meetri kõrguseks. Teravahambalise servaga suhteliselt kitsad lehed on 5–25 cm pikkused. 

Õitseb juulis ja augustis. Roosad kiivrikujulised tugevalõhnalised õied on 3–4 cm pikkused ja umbes 2 cm laiused.

Vili on 3–5 cm pikkune tõlvikukujuline kupar, mis puutest lõheneb ja katapulteerib seemned kuni 7 meetri kaugusele. Õied ja viljad on enamasti varrel samaaegselt.

Viited
------

1. ↑  Margot ja Roland Spohn. "Mis lill see on?", Sinisukk 2008, ISBN 978-9949-14-409-9

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Verev lemmalts** |

* Verev lemmalts andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes
* Keskkonnaameti vereva lemmmaltsa infoleht
* Verev lemmalts – ohtlikult leviv liik, Maaleht, 4. september 2008
**Verhojansk** on linn Venemaa idaosas Sahha Vabariigis Verhojanski ulussis Jana jõe paremal kaldal. Linn asub ulussi halduskeskusest Batagaist 92 km kagu pool.

Rahvaarv on 1200 (2009). Verhojansk on asutatud 1638. aastal. Linnaõigused sai 1817. aastal. Verhojansk on üks väiksematest linnaõigustega asulatest Venemaal.

Verhojansk on üks kõige külmematest kohtadest maailmas, madalaima õhutemperatuuriga linn maailmas. Seal on registreeritud õhutemperatuur −67,8 °C ja linna nimetatakse ka põhjapoolkera külmapooluseks. Seda staatust taotleb endale ka Oimjakon. 

Aasta keskmine õhutemperatuur on –14,5 kraadi. 

Maailma Meteoroloogiaorganisatsiooni (WMO) juurdlus kinnitas, et 20. juunil 2020 küündis aga Siberis Verhojanski linnas õhutemperatuur +38 °C kraadini. Mõõtmisajaloo vältel pole Arktikas varem nii kõrget temperatuuri mõõdetud.

Viited
------

1. ↑  Росгидромет: «У Верхоянска есть право официально именоваться Полюсом холода», Sakha News, 13.10.2005

Jakuutia vapp
Jakuutia linnad

Aldan  | Jakutsk  | Lensk  | Mirnõi  | Nerjungri  | Njurba  | Oljokminsk  | Pokrovsk  | Srednekolõmsk  | Tommot  | Udatšnõi  | Verhojansk  | Viljuisk
**Lümfikoeks** ehk **lümfoidkoeks** ehk **lümfaatkoeks** ehk **lümforetikulaarseks koeks** (ka:**lümfoidkoe kogumikud**; **immuunkoed**) (ladina *textus lymphaticus*) nimetatakse paljude selgroogsete loomade lümfisüsteemi (lümfoid(-immuun)süsteemi) moodustavaid elundeid ja kudesid ning võrkkiude, mille struktuurides liiguvad lümfirakud.

Lümfikudede ja -sõlmede embrüogeneesis osalevad loote lümfoidkoe arengut mõjutavad rakud, need migreeruvad loote maksast perifeersetesse lümfoidkudedesse.

Lümfikudede olemasolu, areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti, indiviiditi kui ka arenguastmeti.

Lümfikudede eesmärgiks on peremeesorganismi immuunvastuse tagamine. Kuna immuunreaktsioonid leiavad paljuski aset lümfikudedes nimetatakse lümfikudesid ka immuunkudedeks.

Lümfikoed on lümfisõlmed, harkelund, luuüdi, põrn, mandlid, lümfifolliikulid, peensoole lümfoidsed naastud, ussripik (inimestel ussripiku seinas koondlümfifolliikulid, soolemandel), lümfotsüüdid.

Lümfikoed on ka lümforetikulaarse koe alad, nagu limaskestaga seotud lümfikude (sh BALT-süsteem – bronhidega seotud lümfikude, GALT-süsteem – sooltega seotud lümfikude).

Viited
------

1. ↑  "Meditsiinisõnastik", 444:2004.
2. ↑  Lane PJ, Gaspal FM, McConnell FM, Kim MY, Anderson G, Withers DR. Lymphoid tissue inducer cells: innate cells critical for CD4+ T cell memory responses? Lühikokkuvõte. Ann N Y Acad Sci. Jaanuar 2012;1247:1-15. doi: 10.1111/j.1749-6632.2011.06284.x. veebiversioon (vaadatud 23.07.2014) (*inglise keeles*)
3. ↑  Marie Cherrier, Shinichiro Sawa, ja Gérard Eberl, Notch, Id2, and RORγt sequentially orchestrate the fetal development of lymphoid tissue inducer cells, JEM Home, 19. märts 2012 // JEM 209. väljaanne, nr 4, lk 729-740, The Rockefeller University Press, doi: 10.1084/jem.20111594, veebiversioon (vaadatud 18.01.2015.a.) (*inglise keeles*)

Välislingid
-----------

* Sissekanne Encyclopædia Britannicas
* Blue Histology - Lymphoid Tissues I, School of Anatomy and Human Biology - The University of Western Australia, veebiversioon (vaadatud 03.03.2014)
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on pahatahtlikust olendist; Saaremaal nimetati külmkingaks kodukäijat* |

---

**Külmking** on eesti ja liivi rahvausundis (Eestis eelkõige Saaremaal, Muhus ja osalt Hiiumaal) tuntud üleloomulik pahatahtlik olend. On usutud, et külmking on rahutu pahatahtlik vaim, mis halvast ja/või eriliste omadustega inimesest pärast surma maa peale uitama ja kahju tegema jääb. Külmkinga on vahel eristatud kodukäijast: nimelt ei lähe külmking mitte oma endisesse koju, vaid liigub n-ö avalikes kohtades. On ka arvatud, et külmkingaks saab teatud maagiliste taigade abil käia elus inimene või et külmking on nõia valmistatud ja pahategudele saadetud olend või nähtus. 

*Külmkingi oli oln. Nee eeti siuksed inimesed oln, keda's vööta pörgu vastu; kis nii pailu paha olid maabel tein, et pörgu änam pole vöötud. Sii pidand siis oma pahategude rahviks niikaua mööda maad ümber hulkuma, kui hunt ta kolm korda oli ära murdand ning köu kolm korda surnuks löön. Siis saan oma hulkumisest lahti.* (ERA II 8, 659/60 < Karja khk. Purtsa k. - Mihkel Tooms < Hendrik Tuuling, s. 1862 (1928))

*Külmking on vaim, mis on metsas ja sois. Püiab eriti väheseid lapsi, kui need huilgavad metsas ja karjuvad. Külmkingal on inimese pia ja hobuse kere. Vilistamise piale tuleb külmking juure.* (ERA II 1, 651/2 (7) < Reigi khk. Kõpu v. - Paul Ariste < Gustav Lauri, 49 a. (1928))

Kirjandus
---------

* Johann Wilhelm Ludwig von Luce "Wahrheit und Muthmassung. Beytrag zur aeltesten Geschichte der Insel Oesel"
* Jean Baptiste Holzmayer "Osiliana"
* Ferdinand Johann Wiedemann "Aus dem inneren und äusseren Leben der Ehsten"
* Oskar Loorits "Liivi rahva usund" II
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib telesaatest; kosmosesõiduki kohta vaata artiklit Kosmoselaev* |

---

**"Tähelaev"** oli portreesaadete sari, mis oli Eesti Televisiooni eetris aastatel 2004–2014 (pühapäeviti kell 10).

Esimene saade läks eetrisse 2004. aasta jaanuaris, kui "Tähelaev" vahetas välja senise pühapäevase hommikuprogrammi "Pühapäevitaja". Viimane saade oli eetris 2014. aasta jaanuaris ja ühtekokku valmis sarjas 350 saadet. 

Tegemist oli 75-minutise portreesaatega, milles saate külaline rääkis oma elust, tööst, loomingust ja lähedastest. Sõna said portreteeritava kolleegid, mõttekaaslased ja pereliikmed. Stuudios oli üllatuskülalisi ja kõlas muusikat saatekülalise soovil või maitse järgi.

Kindlat saatejuhti "Tähelaeval" polnud. Läbi aegade on "Tähelaeva" juhtinud Mati Talvik, Reet Linna, Margit Kilumets, Margus Saar, Piret Jõemägi, Meelis Kompus, Katrin Viirpalu, Grete Lõbu, Katrin Vaga jt. Külaliste seas on olnud Helgi Sallo, Marju Lauristin, Helle Meri, Siim Kallas, Mart Laar, Edgar Savisaar, Maarja-Liis Ilus, Tõnu Kaljuste, Anne Veski, Urve Tauts, Jaan Einasto, Hando Runnel jpt. Sarja toimetajad olid Anne-Mari Neider, Krista Taim jt, režissöörid Kalev Lepik ja Elo Selirand, produtsent Kaia Häelme.

Välislingid
-----------

* "Tähelaeva" saated ERR-i arhiivis
Külmakühmud Tuktoyaktuki lähedal
**Külmakühm** ehk **pingo** ehk **hüdrolakoliit** on igikeltsatekkeline positiivne pinnavorm.

Külmakühm on jäise tuumaga kühm külmunud mineraalses pinnases. Sama nähtust orgaanilistes setetes ehk turbas nimetatakse palsaks. Siin on väike terminoloogiline segadus, sest kirjanduses võib kohata ka vastupidist olukorda, st **pingo** ehk külmakühm turbas ja **palsa** mineraalmaal.

Külmakühm tekib seepärast, et vesi külmudes paisub. Igikeltsa aktiivsesse ehk suvel sulavasse horisonti võib suvel teatud kohtadesse (nõgudesse) koguneda suurel hulgal vett, mis külma aastaaja saabudes külmub ja paisub ning seeläbi maapinda kergitab. Järgmisel suvel jääkeha sulada ei jõua, kuid tema ümber koguneb veel rohkem vett, mis talvel maapinda veelgi kergitab. Mõistagi ei saa selline tsükkel igavesti jätkuda. Kuna maapind on rabe, muutub ta lõheliseks ning avab seega tee kiirele sulamisele suvel. Külmakühmud on lühiajalised nähtused, mille eluiga võib ulatuda kuni kümne aastani.

Külmakühmude koguarv on umbes 5000. Suurima külmakühmude esinemistihedusega ala on inuiti asula Tuktoyaktuki lähedal Kanada loodeosas, kus paikneb umbes 1350 pingot. Lisaks esineb pingosid mujal Kanada põhjaosas, Alaskal, Venemaa põhjaosas, Teravmägedel ja Gröönimaal. Üksikuid pingosid on kirjeldatud ka Mongoolias ja Tiibetis.

Üheaastased külmakühmud on suhteliselt väikesed – 1–2 meetrit kõrged. Mitmeaastased võivad aga kasvada enamasti 30–40 meetri kõrguseks. Suurimate külmakühmude kõrgus on ületanud 50 meetrit ja diameeter 600 meetrit. Pingode maht võib ulatuda üle miljoni kuupmeetri.

Viited
------

1. ↑  Mackay, J. R. (1998). Pingo growth and collapse, Tuktoyaktuk Peninsular area, western arctic coast, Canada: a long-term field study. Géographie phisique et Quaternaire, 52. Lk 271-323.
2. ↑  Gurney, Stephen. D. (2004). Pingo. Entsüklopeedias A. S. Goudie (Toim.), Encyclopedia of Geomorphology. Routledge. Köide 2. Lk 782–784. ISBN 041527298X

Välislingid
-----------

* Külmakühmu foto (Kanada Geoloogiateenistuse lehel)
**"Baltlaste Piirikivi"** on 7. oktoobril 1881 Eesti Postimehes ilmunud pilkelugu ehk nimekiri, mille üks autoreid oli 17-aastane koolipoiss Juhan Liiv.

1881. aastal sai Carl Robert Jakobson Eesti Kirjameeste Seltsi esimeheks. Paljud senise presidendi Jakob Hurda pooldajad, konservatiivse leeri tegelased, lahkusid protesti märgiks seltsist. Konservatiivse suuna häälekandja Eesti Postimees avaldas lahkujate nimekirju. Lehe tollane väljaandja oli ennast baltluse loosungiga naeruväärseks teinud Harry Jannsen, vastutav toimetaja oli Ado Grenzstein (kirjanikunimega Piirikivi). Jakobson süüdistas Grenzsteini, et viimane esitab lahkujatena isikuid, kes pole seltsi liikmed olnudki. 

1. oktoobril 1881 saabus Eesti Postimehele kiri, kus Alatskivi koolmeistrid ja taluperemehed teatasid endi seltsist lahkumisest. Ajaleht avaldas selle. Peagi selgus, et nimekiri oli väljamõeldis, autoriteks Friedrich Kärner ja Alatskivi koolipoiss Juhan Liiv. Kolmas asjaosaline oli Elias Liiv. Võltsitud ees- ja perekonnanimede esimesed tähed andsid ülevalt alla lugedes kokku "BALTLASTE PIIRIKIVI". Kärner andis vihje võltsingu kohta Sakalale.

* B. Paop – koolmeister Alatskivil
* A. Jaanson – rentnik
* L. Juhkam – rentnik
* T. Rosenthal – koolmeister Alatskivil
* L. Juhanson
* A. Kose – kohaomanik
* S. Jürjenson – rentnik
* T. Woldmann – koolmeister Alatskivil
* E. Jakobson – kohaomanik

Kuna nimed olid ajalehes trükitud järjest teiste, päriselt väljaastunute järel, siis ei paistnud nali esialgu kohe välja, kuid avalikuks tulekul levis kõmu isegi Riiga.

Kirjandus
---------

* Aarne Vinkel. "Juhan Liiv". Tallinn, 1964, lk 21-22

Välislingid
-----------

* Eesti Postimees ehk Näddalaleht : ma- ja linnarahvale, nr 40, 7. oktoober 1881 (Digaris)
**Külmoja veski** oli vesiveski Põltsamaa kihelkonnas, tänapäevase haldusjaotuse järgi Väike-Kamari külas Põltsamaa vallas. Veski asetses Külmojal selle suubumisel Põltsamaa jõkke.

Veski kuulus algselt Võisiku mõisale ja riigistati koos mõisaga 1920. aastate algul. 1928. aastal põles veski tulekahjus ning seda ei taastatud enam. Veski ümbrus oli Põltsamaa linna elanike seas populaarne väljasõidukoht.

Hiljem hakati Külmoja veski kohale kavandama linna uut elektrijaama.    Põltsamaa linn ostis 1938. aastal veskikrundi ära, et teha sinna elektrijaam, mis leevendaks elektripuudust linnas. 1939. aastal ehitati kõrgepinge ülekandeliin Leiest Põltsamaale, et lülitada Põltsamaa elektrisüsteem ja ka tulevane Külmoja hüdroelektrijaam ühtsesse Eesti elektrivõrku. Teise maailmasõja tõttu jäid need plaanid teostamata.

Pärast sõda toodi see kava uuesti esile. Millalgi 1940/ 1950. aastate vahetuse paiku loobuti elektrijaama rajamisest Külmoja suudmesse ning jaama asukoht viidi umbes 1,5 km ülesvoolu Väike-Kamarisse. Seal valmis 1956. aastal Kamari hüdroelektrijaam.

Viited
------

1. ↑  "Linnale ei tulda wastu". - Ringi ümber kodumaa. Postimees 9. august 1932. Lk 5
2. ↑  "Põltsamaa linna senine elektrijaam...". - Põltsamaalt. Ringi ümber kodumaa. Postimees 15. august 1935. Lk 6
3. ↑  "Põltsamaa päewamured wolikogus". - Postimees 19. august 1935. Lk 4
4. ↑  "Linnale rohkem rohelist". - Põltsamaalt. Ringi ümber kodumaa. Postimees 16. veebruar 1937. Lk 6

Kirjandus
---------

* "Põltsamaa ehitab uue elektrijaama". // Päevaleht, 13. november 1935. Lk 7
* Hilda Magnus. "Põltsamaa elektrijaamade arengust". Käsikiri, Põltsamaa 1972. TLÜAR Baltika kogu, Msc K1-433

Välislingid
-----------

* Pärandkultuuri objekt: "Külmoja vesiveski" (616:VEV:002) Eesti looduse infosüsteemis
**Baltoji Vokė** (Helifaili info leedu i) on linn Leedus Vilniuse maakonnas Šalčininkai rajoonis, Baltoji Vokė valla halduskeskus. Asub Vilniusest 27 km edelas.

Linn asub merepinnast 141 meetri kõrgusel Vokė jõe kaldal. Seda läbib ka Merkyst Papise järvega ühendav Papise kanal. Linna juures asuv Baltoji Vokė soo pindalaga 40 km² on üks suuremaid Leedu soid.

Linnas on kaks keskkooli, postkontor, ambulatoorium, raamatukogu ja tuberkuloosihaigla osakond.

Ajalugu
-------

Teise maailmasõja ajal asuti sealses soos Vilniuse soojuselektrijaama tarbeks turvast lõikama. Aastail 1950–1952 valmis soo idaservas turbatööstus, mille juurde rajati Žagarinė küla lähistele töölisasula. Töölisasula kandis algselt nime **Naujoji Žagarinė**. Aastal 1953 avati külas algkool, aastal 1955 aga seitsmeklassiline kool.

Linnaõigused sai 1958. aastal.

Elanikkond
----------

|  |  |
| --- | --- |
| * 1 086 (1959)
* 1 065 (1970)
* 1 086 (1974)
* 1 009 (1979)
* 1 000 (1985)
* 1 128 (1989)
 | * 1 073 (2001)
* 1 075 (2005)
* 1 067 (2007)
* 1 063 (2009)
* 1 047 (2011)
* 1 056 (2020)
 |

  

2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli linna elanikest leedulasi 23,71%, venelasi 11,26%, poolakaid 58,13% ja valgevenelasi 3,45%.

Viited
------

1. ↑  Resident population by city / town at the beginning of the year, vaadatud 12.02.2023.
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. august 2015. Vaadatud 10. jaanuaril 2021.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Baltoji Vokė** |

* Linn portaalis vietoves.Lt
Külmoja suue Põltsamaa jõkke
**Külmoja** (ka *Saare peakraav*) on oja Põltsamaa vallas.

Oja lähe on Põltsamaa ja Kuningamäe piiril Põltsamaa–Võhma maantee juures. Oja suubub Kamari järvest allavoolu Põltsamaa jõkke. Külmoja on olnud Põltsamaa jõe harujõgi. Põhja pool Mõhkülas asunud hargnemiskoha ja Põltsamaa–Võhma tee vahel asendab kunagist voolusängi maasisene torustik.

Ajalugu
-------

Õgvendusjärgselt on veekogu kandnud ka nime *Saare peakraav*. Kasutatud on ka nime *Kuningaoja*. Muinasaja lõpul oli oja Põltsamaa jõe peaharu. Mõhküla on peetud Mõhu muinaslinnuse võimalikest asukohtadest looduslikult sobivaimaks. Seoses Põltsamaa vesilinnuse ehitamisega olevat vanast kõrvalharust tehtud pärast linnuse valmimist peaharu, endine peaharu aga jäi edasi kõrvalharuna ning kuhtus ajapikku.

Külmoja ääres Kuningamäe kõige kõrgemal kohal vana Viljandi tee ääres võis Liivi sõdade aegu Vene väe ja hertsog Magnuse väe pealaager, sest looduslikult on just see koht ümbruskonna valdamiseks kõige sobivam.

Veel 1950. aastatel olevat oja eriti suurvee aegu olnud hinnatud kalajõgi, kuid 1960. aastatel alustatud maaparandustöödel on oja oluliselt õgvendanud (jõe varasem pikkus oli umbes 8,5 km praeguse 6,5 km asemel) ning see on viinud peaaegu oja kuivamiseni. Külmoja suubumisel Põltsamaa jõkke asus varem Külmoja veski.

Külmoja on 1,7 km ulatuses Põltsamaa linna lääneküljel linna ja valla piiriveekogu.

Vaata ka
--------

* Külmoja hüdroelektrijaam
* Külmoja veski

Viited
------

1. ↑  "Põltsamaa soetab rohelist wööd". - Põltsamaalt. Ringi ümber kodumaa. Postimees 15. august 1935, lk 6
2. ↑  Helmut Joonuks. Põltsamaa jõgi. Tallinn, 1971, lk 72
3. ↑  Vilja Roots, Rutt Tänav. Põltsamaa. Maalehe Raamat. Tallinn 2002, lk 10

Välislingid
-----------

* Külmoja Eesti looduse infosüsteemis
* Külmoja keskkonnaportaalis
* Sild Põltsamaa–Võhma maanteel üle Külmoja umbes 1912. aastal. Eesti Rahva Muuseumi fotokogu
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Melaneesia saarest; Rencēni valla küla kohta vaata artiklit Buka (Rencēni vald)* |

---

Buka ja Bougainville'i saarte asukoht
Buka ja Bougainville saared
Buka väin (1943)
**Buka** on saar Melaneesias, üks Saalomoni saartest.

Buka kuulub Paapua Uus-Guinea Põhja-Saalomoni saarte provintsi. Ta on provintsi suuruselt teine saar Bougainville'i järel. Bougainville'ist lahutab teda mitme kilomeetri pikkune ja kõige kitsamas kohas paarisaja meetri laiune Buka väin.

Saare pindala on 492 ruutkilomeetrit. Saar on künklik, kõrgus kuni 498 m. Seal elab 50 000 inimest. Võrdluseks: Bougainville'i pindala on 9318 km² ja seal elab 175 tuhat inimest.

Saar koosneb põhiliselt lubjakivist. See on igiammune laguuniga koralliriff, mis on veest kõrgele välja tõusnud. Kõrgeimad tipud kulgevad piki läänerannikut. Lubjakivi imab hästi vett ja seetõttu on kuival aastaajal saarel vähe lahtist vett. Sel ajal võetakse vett mäejalamil olevatest allikatest.

Administratiivselt jaguneb saar 5 kohalikuks omavalitsuseks, mida nimetatakse vanemate kogudeks. Igal omavalitsusel on merepiir.

Saare suurim linn on Buka väina ääres asuv Ieta, mida varem nimetati Hiinalinnaks (Chinatown). Viimastel aastatel on see märkimisväärselt laienenud.

Majandus
--------

Põhiosa saare majandusest moodustab põllumajandus. Linnalised tegevusalad ei ole saarel veel välja arenenud. 

Tähtsaim on maguskartuli kasvatamine. Pereettevõtetes ja väikestes kooperatiivides toodetakse müügiks kakaod ja koprat. Kunagi juurutati saarele vanilli ja troopiliste vürtside kasvatamine, aga viimasel ajal on see tegevusala taandarenenud ja muutunud marginaalseks. Vähesel määral kasvatatakse tarot.

Vähesel määral kasvatatakse kanu, püütakse kala ja korjatakse karpe. Saarel kasvatatakse sigu, aga neid üldiselt ei sööda, sest siga on püha loom ja teda kasutatakse rituaalides.

Keeled ja etnilised rühmad
--------------------------

Buka asustati vanemal kiviajal umbes 30 000 aastat tagasi. 

Tänapäeval räägitakse saarel austroneesia keeli, mille tõid saarele lapita kultuuri kandjad umbes 2700 aastat tagasi.

Pärismaalased räägivad Bukal kaht keelt: läänerannikul solose ja idarannikul halia keelt. Viimane jaguneb kaheks murdeks, kagurannikul räägitavaks hanahani ja kirderannikul räägitavaks haku murdeks, mille kõnelejad üksteisest hõlpsalt aru saavad. Bougainville'i saare põhjaosas räägitakse halia keelele lähedast selau keelt. Buka läänerannikul kõneldav solose keel on neist kaugem, kuid kõik mainitud keeled kuuluvad Melaneesia keelte hulka.

Tänapäeval kasutatakse Bukal üha enam inglise keele põhjalist kreoolkeelt tok pisinit.

Keeleerinevustega ei kaasne mingeid kultuurierinevusi.
**Vaata!Festival** on viipekeele festival, mis toimus 21. septembril 2019 Telliskivi Loomelinnakus Tallinnas.

Festivali eesmärk on tõsta ühiskonna teadlikkust viipekeelsete kurtide kogukonna ja eesti viipekeele kui Eesti riigikeele olemasolust ning teadvustada eesti viipekeele ja viipekeelsete kurtide kogukonna eripära.

Tekkelugu
---------

2018. aasta suve lõpus tuli viipekeelse aktivisti üleskutse peale kokku kaheksaliikmeline vabatahtlikest koosnev meeskond, et panna alus uuele traditsioonile. Idee autor tundis, et Eesti inimesed on üksteisest eraldatud. Nii on näiteks eesti viipekeele valdajate ja mittevaldajate puhul (eestikeelsed, venekeelsed, vene viipekeelsed), kes on küll füüsiliselt koos, kuid vaimselt üksteisest eraldatud.

Vaimse eraldatuse tõttu on jäänud näiteks venekeelse ja eestikeelse kogukonna eest varjatuks viipekeelsete kurtide kultuur, traditsioonid, ajalugu, kombed ja väärtushinnangud. Olukord on vastastikune: nii polnud 2019. aastani viipekeelsed kaasatud näiteks eelkõige eestikeelsete aasta oodatuimale sündmusele, laulupeole, just tõlke puudumise tõttu. Samuti ei saanud viipekeelsed varem osa Eesti Vabariigi presidendi kõnedest. Eraldatuse põhjus on sageli eelkõige oskamatus üksteisega suhelda, hirm tundmatu ees või teadmatus viipekeelsete kogukonna olemasolust. Olukorra leevendamiseks on tarvis luua rohkem üritusi ja projekte, kuhu on kaasatud mõlemad kogukonnad.

Noored otsustasid korraldada Vaata!Festivali, mille laiem eesmärk on märgata erinevusi meie hulgas ja tuua inimesi üksteisele lähemale. Nad soovivad tõsta ühiskonna teadlikkust viipekeelsete kurtide kogukonna ja eesti viipekeele kui Eesti riigikeele olemasolust ning teadvustada eesti viipekeele ja viipekeelsete kurtide kogukonna eripära.

Vaata!Festival 2019
-------------------

Vaata!Festival 2019 toimus 21. septembril 2019 Telliskivi Loomelinnakus. Osalejatel on võimalik õppida ja vahetult kogeda vabas õhkkonnas koos kõikide "rumalate küsimustega" eesti viipekeelt, vene viipekeelt, viipekeelsete kurtide kultuuri, traditsioone ja ajalugu. Keelebarjääri pärast ei ole tarvis muretseda, sest üritusel on olemas viipekeeletõlgid. Vaata!Festivalist on võimalik osa saada ka vene viipekeeles.

Üritus on suunatud nii eesti viipekeele valdajatele kui ka mittevaldajatele.

2019. aasta Vaata!Festivali meeskonda kuulub inimesi, kelle emakeel on eesti viipekeel, vene viipekeel ja eesti keel.

Vaata ka
--------

* eesti viipekeel
* viipekeelte loend
* viipekeel

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6  Vaata!Festival. "Vaata!Festival 2019". Vaadatud 27.08.2019.
2. 1 2  Vaata!Festival. "Meeskond". Originaali arhiivikoopia seisuga 27.08.2019. Vaadatud 27.08.2019.

Välislingid
-----------

* Vaata!Festival
* Vaata!Festival
* Projekt "Vaata!Festival 2019" Hooandjas
Franz Seldte ministrina (1933)
**Tobias Wilhelm Franz Seldte** (29. juuni 1882 Magdeburg – 1. aprill 1947 Fürth) oli Saksa poliitik.

Ta oli kemikaale tootva vabriku omaniku poeg. Ta õppis Magdeburgis gümnaasiumis, oli siis müügitööl õpipoiss, seejärel õppis ülikoolis keemiat ning võttis siis üle oma varalahkunud isa äri.

Ta osales Esimeses maailmasõjas, kus kaotas vasaku käe.

Ta oli paramilitaarse organisatsiooni Stahlhelm kaasasutaja.

30. jaanuarist 1933 kuni 23. maini 1945 oli ta Saksa Riigi tööminister.

Teise maailmasõja järel vahistati ta ameeriklaste poolt. Teda taheti kohtu alla anda, kuid ta suri enne kohtuprotsessi algust ameerika sõjaväehaiglas.

Viited
------

1. ↑  Germany. Ministries 1871-1945 rulers.org
2. ↑  Franz Seldte 1882-1947 Lebendiges Museum Online

  



Adolf Hitleri valitsus – 30. jaanuarist 1933 kuni 30. aprillini 1945

  

Adolf Hitler (Kantsler & Führer, NSDAP) |
Franz von Papen (parteitu) |
Konstantin von Neurath (parteitu → NSDAP) |
Joachim von Ribbentrop (NSDAP) |
Wilhelm Frick (NSDAP) |
Heinrich Himmler (NSDAP) |
Johann Ludwig Schwerin von Krosigk (parteitu) |
Alfred Hugenberg (DNVP) |
Kurt Schmitt (NSDAP) |
Hjalmar Schacht (parteitu) |
Hermann Göring (NSDAP) |
Walther Funk (NSDAP) |
Franz Seldte (DVP → NSDAP) |
Franz Gürtner (DNVP) |
Franz Schlegelberger (NSDAP) |
Otto Georg Thierack (NSDAP) |
Werner von Blomberg (parteitu) |
Wilhelm Keitel (parteitu) |
Freiherr von Eltz-Rübenach (parteitu) |
Julius Heinrich Dorpmüller (NSDAP) |
Wilhelm Ohnesorge (NSDAP) |
Richard Walther Darré (NSDAP) |
Herbert Backe (NSDAP) |
Joseph Goebbels (NSDAP) |
Bernhard Rust (NSDAP) |
Fritz Todt (NSDAP) |
Albert Speer (NSDAP) |
Alfred Rosenberg (NSDAP) |
Hanns Kerrl (NSDAP) |
Hermann Muhs (NSDAP) |
Otto Meißner (parteitu) |
Hans Lammers (NSDAP) |
Martin Bormann (NSDAP) |
Karl Hermann Frank (NSDAP)
Rudolf Heß\* (NSDAP) |
Ernst Röhm\*\* (NSDAP)

  
 \* Lendas mais 1941 Inglismaale ning vangistati seal. 
  
 \*\* Hukati 1934. 
  
 NSDAP - Natsionaalsotsialistlik Saksa Töölispartei
**Külmamailane** (*Veronica chamaedrys*) on mailaseliste sugukonda mailase perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim. Taime kutsutakse rahvakeeli ka nimetustega *meestetruudus*, *vanapoisisilmavesi*, *maa-aluserohi* ja *jaanirohi*.

Botaaniline kirjeldus
---------------------

Külmamailane võib kasvada 6–55 cm kõrguseks. Kui taim kasvab väga kõrgeks, langeb ta õrna varre tõttu maapinnale. Soodsates tingimustes tulevad maapinna lähedal olevale varrele juured alla ning ta saab nii laieneda. Tal on mõlemasugulised, kaheli õiekattega õied. Nii kroon- kui ka tupplehed on liitlehised. Tupp on neljajagune, süstjate tipmetega, karvane, ripsmelise servaga, kroonist kaks korda lühem. Õiekroon on erksavärviline, helesinine, vahel valgeservaline, tumedate roodudega ning harva ka roosa. Õied asuvad hõredates väheseõielistes kobarates. Tavaliselt on ühel taimel kaks kobarat. Taim õitseb maist augustini.

Taime vars on enam-vähem püstine, alusel tõusev, suhteliselt nõrk, kaetud kahe rea pehmete karvadega ja mujalt paljas.
Maa-aluse osa moodustavad peenike, harunenud ja roomav risoom. Juurtel esineb mükoriisa.

Taim paljuneb seemnetega ja vegetatiivselt varre juurdumisel ning risoomi laienemisel.

Kasvukohad
----------

Külmamailane kasvab peamiselt kuivematel päris- ja looniitudel, palu-, loo- ja laanemetsas, karjamaadel ning puisniitudel. Mulla viljakuse osas on taim vähenõudlik, esinedes nii toitainevaesel kui ka -rikkal pinnasel. Eestis on külmamailane väga levinud taim.

Keemiline koostis
-----------------

Keemiliselt koostiselt sarnaneb ta väga hariliku mailasega, koosnedes iridoididest, flavonoididest, triterpeensetest saponiinidest, kohvhappe derivaatidest, tanniinidest, steroididest, eeterlikest õlidest, mõruainest ja vähesel määral ka alkaloididest.

Kasutamine
----------

Mitmed külmamailase rahvapärased nimetused viitavad ka tema kasutamisele meditsiinis. Tegelikult on teda tarvitatud ühe teise liigi, hariliku mailase asemel. Küll aga on tema õied ja lehed küllaltki C-vitamiini rikkad. Koduloomad ei hinda viimast aga kuigivõrd ning söövad külmamailase tuhmrohelisi taimi üpris kasinalt. Tegelikult ei ole neil ka kuigi suurt söödaväärtust, nii et külmamailast võib pidada mõnes mõttes isegi karjamaade umbrohuks.

Viited
------

1. 1 2  "Külmamailane".
2. 1 2 3 4  "Külmamailane".
3. ↑  Ain Raal (2010). *Maailma ravimtaimede entsüklopeedia*. Eesti entsüklopeediakirjastus.

Välislingid
-----------

* Külmamailane andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Külmamailane** |
**Ülemaailmne Probleemmale Föderatsioon** (inglise keeles *World Federation for Chess Composition*; lühend **WFCC**) on rahvusvaheline maleorganisatsioon, mis edendab probleemmale arengut maailmas.

Ülemaailmne Probleemmale Föderatsioon asutati oktoobris 2010 ja ta on 1956. aastal FIDE juurde loodud **probleemmale alalise komisjoni** (*FIDE Permanent Commission for Chess Composition*; lühend **PCCC**) õigusjärglane.

WFCC-sse kuulub 2019. aasta novembri seisuga 42 liikmesriiki (sealhulgas Eesti, keda esindab WFCC-s Indrek Aunver). Alates 1956. aastast korraldatakse sagedusega kord aastas mitmepäevaseid kokkutulekuid, mis 1999. aastast on tuntud kui ülemaailmsed probleemmale kongressid. Tavaks on saanud, et üheaegselt kongressiga peetakse sealsamas ka maailmameistrivõistlused maleprobleemide lahendamises.

WFCC korraldab rahvusvahelisi võistlusi, sealhulgas maailmameistrivõistlusi (maleprobleemide koostamises ja maleprobleemide lahendamises), maailmakarikavõistlusi (maleprobleemide lahendamises ja koostöös  Rahvusvahelise Maleföderatsiooniga FIDE maailmakarikavõistlusi maleprobleemide koostamises).

Probleemmales antavad nimetused
-------------------------------

WFCC annab koos FIDE-ga välja järgmisi nimetusi:

#### Maleprobleemide koostamise alal

* FIDE suurmeister probleemmales (1972. aastast)
* FIDE rahvusvaheline meister probleemmales (1959. aastast)
* FIDE meister probleemmales (1990. aastast)

#### Maleprobleemide lahendamise alal

* FIDE suurmeister maleprobleemide lahendamises (1982. aastast)
* FIDE rahvusvaheline meister maleprobleemide lahendamises (1982. aastast)
* FIDE meister maleprobleemide lahendamises (1997. aastast)

#### Kohtuniketöö eest probleemmalevõistlustel

* FIDE rahvusvaheline kohtunik probleemmales (1956. aastast)
* FIDE kohtunik maleprobleemide lahendamises (2012. aastast)

FIDE albumid
------------

1961. aastast publitseerib WFCC (kuni 2011 PCCC) maleülesannete ja -etüütide valikkogumikke (nn FIDE albumeid). Näiteks 2017. aastal ilmus arvult 23. valikkogumik, mis sisaldab aastatel 2010–2012 ilmunud 1402 maleprobleemi.

Vaata ka
--------

* Rahvusvaheline Maleföderatsioon (FIDE)
* Rahvusvaheline Kirimaleföderatsioon (ICCF)

Viited
------

1. ↑  53rd Meeting of the World Federation for Chess Compositions. saunalahti.fi
2. ↑  The World Federation for Chess Composition (WFCC). wfcc.ch
3. ↑  Members. wfcc.ch
4. ↑  Meetings of the WFCC/PCCC. wfcc.ch
5. ↑  Composing Competitions. wfcc.ch
6. ↑  Solving Competitions. wfcc.ch
7. ↑  Statutes of the World Federation for Chess Composition. wfcc.ch
8. ↑  Titles. wfcc.ch
9. ↑  FIDE Albums. wfcc.ch

Välislingid
-----------

* Koduleht