recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Gesine Lötzsch (2018)
**Gesine Lötzsch** (sündinud 7. augustil 1961 Ida-Berliinis) on Saksa vasakpoolne poliitik.

Gesine Lötzsch lõpetas Ida-Berliinis keskkooli 1980. aastal. 1980–1985 õppis ta Berliini Humboldti Ülikoolis filoloogiat ja lõpetas ülikooli saksa ja inglise keele õpetajana. Seejärel oli ta samas aspirantuuris. 1987. aastal õppis ta ühe semestri Hollandis. Doktorikraadi kaitses 1988. aastal, misjärel töötas Berliini Humboldti Ülikoolis teadusliku assistendina. Alates 1991. aasta jaanuarist on töösuhe peatatud.

1984. aastal astus Gesine Lötzsch Saksamaa Sotsialistlikku Ühtsusparteisse (millest 1990. aasta veebruaris sai Demokraatliku Sotsialismi Partei). 1989–1990 oli ta Berliini Lichtenbergi linnaosa volikogu liige. 1990. aasta maist kuni detsembrini oli ta Ida-Berliini Volikogu liige. 1991–2002 oli Lötzsch Berliini volikogu liige, kus ta 1991–1993 oli Demokraatliku Sotsialismi Partei fraktsiooni esimees. 1994–2012 oli ta Demokraatliku Sotsialismi Partei Lichtenbergi piirkonna eestseisuse esimees. Alates 2002. aastast on ta Liidupäeva liige. 2005. aasta septembrist kuni 2012. aasta aprillini oli ta Vasakpartei (Die Linke) parlamendifraktsiooni esimees.

15. maist 2010 kuni 10. aprillini 2012 oli Gesine Lötzsch üks kahest Vasakpartei kaasesimehest (teine kaasesimees oli Klaus Ernst).

Viited
------

1. ↑  Gesine Lötzsch : deutsche Politikerin; DIE LINKE; Dr. phil. Munzinger
2. ↑  "arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. august 2016. Vaadatud 25. juuni 2016.`{{cite web}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
3. ↑  Federal Republic of Germany. Ministries, political parties, etc. rulers.org
**Terpeenid** on looduslike süsivesinike klass üldvalemiga (C5H8)n, mille molekulis sisaldub 2 või enam isopreeni molekulist tulenevat lüli: n=2, 3, 4 ... Vahel nimetatakse neid ühendeid ka isopreenideks.

Terpeene eristab muudest looduslikest ühenditest *isopreeniühiku* olemasolu. Isopreenile vastavad lülid on tihti seotud nn pea-saba suunas ja võivad olla molekulis otsmised või keskel, enamasti järgmised:

СН3–С(СН3)=СН–СH2– või
СН2=С(СН3)-СН2–СH2– või
[–CH2–С(СН3)=СН–СH2]n– , kus n=1, 2, 3 jne.
Terpeenide keemilisel modifitseerimisel (näiteks oksüdatsioon, süsinikskeleti ümberrühmitamine jm) moodustuvaid saadusi nimetatakse terpenoidideks. Isopreenile vastavate lülide ehk elementaarlülide arvust tulenevalt võib terpeene (analoogselt ka terpenoide) klassifitseerida järgmiselt:

* monoterpeenid, 2 isopreenilüli – C10 (limoneen, mürtseen, pineenid);
* seskviterpeenid, 3 isopreenilüli – C15;
* diterpeenid, 4 isopreenilüli – C20;
* sesterterpeenid, 5 isopreenilüli – C25;
* triterpeenid, 6 isopreenilüli – C30 (skvaleen);
* tetraterpeenid, 8 isopreenilüli – C40 (karoteenid, lükopeen);
* polüterpeenid, molekulis on suurem arv isopreenilülisid – Cn (kautšuk).

Tsüklilisi terpeene klassifitseeritakse ka vastavalt molekulis sisalduvate tsüklite arvule. Näiteks pineeni biosüntees geranüülpürofosfaadist:

Biosynthesis of pinene from geranyl pyrophosphateBiosynthesis of pinene from geranyl pyrophosphate
Termin "terpeenid" loodi küll ainult süsivesinike kirjeldamiseks, kuid selle termini kasutus on laienenud ka vastavatele funktsionaalrühmi sisaldavatele ühenditele.

Isopreeni kui sellist looduses ei esine. Isoprenoidide biosüntees algab äädikhappe molekulidest, millest mitme etapi jooksul moodustub bioloogiline isopreeniühik – isopentenüüldifosfaat.

Vaata ka
--------

* Terpenoidid
* Lõhnaained
**Territoriaalkirik** (saksa keel *Landeskirche*) oli 16. sajandil pärast reformatsiooni roomakatoliku kiriku usutunnistusest eraldunud kindlal territooriumil (maa-alal või vabalinnas) tegutsenud partikulaarkiriku liik.

Reformatsioonieelset keskaegset roomakatoliku kirikut on selle üleeuroopalise ühtsuse ja ühetaolisuse tõttu nimetatud universaalkirikuks (ladina *ecclesia universalis*, saksa *Universalkirche*). Reformatsiooni tulemusena kaotas roomakatoliku kirik oma usutunnistuslikult ja kirikukorralduslikult universaalse positsiooni ühiskonnas ja erinevad usutunnistused jaotasid läänekristliku Euroopa neljaks suuremaks osaks: roomakatoliiklikuks, luterlikuks, kalvinistlikuks ja anglikaani kirikuruumiks. Nende usutunnistusruumide piirid aja jooksul muutusid, kohati olid piirid ebaselged eelkõige usukonfliktidest ja ususõdadest tulenenud muutuste tõttu.

Kogu kristliku maailma kontekstis oli aga ka roomakatoliku kirik eraldunud (vrdl kreekakatoliku kirik) juba enne reformatsiooni.

Luteriusu territoriaalkirik vs roomakatoliku kirik
--------------------------------------------------

Kirikukorralduslik partikulariseerumine iseloomustas protestantlikku maailma, rooma-katoliiklikus ruumis säilisid ühtne kirikuorganisatsioon ja kirikuõigus.

Inglismaal kuningas Henry VIII loodud anglikaani kirik oli õiguslikult ja organisatsiooniliselt ühtne ja terviklik institutsioon, inglise riigikirik ja valitseva konfessioonina riiklikult kuninga poolt tunnustatud ja kontrollitud.

Luterlikus ja kalvinistlikus usutunnistusruumis ei olnud tegemist üheainsa kirikuga, vaid tekkis terve rida partikulaarkirikuid (ladina *ecclesia particularis*, saksa *Partikularkirche*).

Luterlikel partikulaarkirikutel oli põhitunnuseks kirikuvalitsemise sõltuvus territoriaalülematest ning vormiliseks põhitunnuseks oli poliitilistest valitsuspiiridest ümbritsetud territoorium. Luterlik partikulaarkirik kattus territoriaalselt riigi või vabalinnaga ja kirikuvalitsemine muutus üheks osaks ilmalikust riigivalitsemisest. Luterlikud partikulaarkirikud tekkisid igas riigis ja vabalinnas, mille valitsejad tunnustasid luterlust valitseva usutunnistusena.

Ilmaliku riigivõimu ja vaimuliku seisuse jõuvahekord luterliku territoriaalkiriku valitsemisprotsessides oli aluseks kahele erinevale luterliku kirikuorganisatsiooni põhitüübile. 

* Konsistoriaalse territoriaalkiriku tüüpi iseloomustab esiteks vaimulikkonna ja juhtivvaimuliku – superintendendi – sõltuvus territoriaalülematest, teiseks kirikuvalitsemine nii ilmalikest kui vaimulikest liikmetest koosneva konsistooriumi kaudu. Esines Saksamaa vürstiriikides ja vabalinnades.

* Episkopaalse territoriaalkiriku iseärasuseks oli katolikuaegse episkopaalse kirikukorralduse säilimine ja riigivõimu tagasihoidlik kontroll nii piiskoppide üle kui vaimuliku seisuse üle tervikuna. Esines Rootsis.

Vaata ka
--------

* Eestimaa piiskopkond territoriaalkirikuna
* Superintendent
Novaja Zemlja
Novaja Zemlja vapp
Novaja Zemlja lipp
**Novaja Zemlja** (vene Новая Земля 'Uus Maa') on Venemaale kuuluv saarestik Põhja-Jäämeres. Halduslikult kuulub saarestik Arhangelski oblasti koosseisu.

Novaja Zemlja koosneb kahest suuremast saarest (Põhja- ja Lõunasaar), mille vahel on kitsas väin Matotškin Šar, ja hulgast pisikestest saartest. Lõunas eraldab teda Vaigatši saarest 50 km laiune väin Kara Värav. Saarestikust itta jääb Kara meri ja läände Barentsi meri.

Saarestiku pindala on 83 tuhat km². Põhjast lõunasse on saarestiku pikkus 925 km. Lõunasaare laius on kuni 143 km, Põhjasaare laius kuni 123 km. Saared on mägised, olles Uurali mäestiku jätkuks.

Kliima on arktiline. Talv on pikk ja külm, kuni -40 °C, tuule kiirus ulatub kuni 40–50 m/s. Kõige soojema kuu, augusti keskmine temperatuur on -2,5 °C põhjas kuni +6,5 °C lõunas.

Umbes poole Põhjasaarest, 20 000 km², hõlmavad liustikud. Pidev jääkilp on 400 km pikkune, 70–75 km laiune ja üle 300 meetri paks. See on Venemaa suurim jääkilp. Mitmel pool ulatub liustik mereni. Sealt laskuvad merre jäämäed.

Enamiku Lõunasaarest hõlmab arktiline tundra.

Saarestikus on palju järvekesi. Päikesekiirte käes võib saarestiku lõunaosas järvevesi soojeneda kuni +18 °C-ni.

Novaja Zemlja elanikkonna enamiku moodustavad sõjaväelased: saartel on Venemaa tuumapolügoon. Suur osa saartest on radioaktiivselt saastatud: alates 1950. aastatest lõhati seal Nõukogude tuumapomme ja 1961. aastal maailma suurim vesinikupomm. Pärast tuumakatsetuste keelustamist atmosfääris lõhati pomme maa-alustes šahtides.

Novaja Zemlja saared
--------------------

* Gorbovõ saared
	+ Berhi saar
	+ Litšutini saar
	+ Bolšoi Zajatšii saar
	+ Malõi Zajatšii saar
* Viljami saar
* Vrangeli saar
* Šelbahi saar
* Jermolajevi saar
* Tševkunovi saar
* Medvedka saar
* Galahhovi saared
* Dalni saar
* Promõslovõi saar
* Šapka saar
* Lagernõi saar
* Dvoinoi saar
* Belenki saar
* Sõroi saar
* Pahtussovi saar
* Glumjannoi saar
* Kurgani saar
* Ploski saar
* Tsivolki saar
* Kruglõi saar
* Luda-Nedostupnaja saar
* Pasõnoki saar

Vaata ka
--------

* Novaja Zemlja efekt

Välislingid
-----------

 Novaja Zemlja – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Novaja Gazeta logo
**Novaja Gazeta** (Новая газета) on Venemaa ajaleht.

Ajaleht hakkas ilmuma 1993. aastal. 2009. aasta jaanuarist saadik ilmub kolm korda nädalas.

Väljaanne on tuntud kriitilise suhtumise poolest võimudesse. Võimud omakorda osutavad vastuseks Lääne kriitikale ajakirjandusvabaduse puudumise kohta Venemaal Novaja Gazetale kui tõendile vastupidisest.

Rida ajalehe kaastöölisi on aastate jooksul tapetud või surnud kahtlastel asjaoludel, oletatavasti seoses nende ajakirjandusliku tegevusega. Nende seas on Anna Politkovskaja, Juri Štšekotšihhin, Anastassija Baburova ja Igor Domnikov.

Ajalehe aktsiate kontrollpakk kuulub lehe töötajatele, 49% aktsiatest jaguneb Aleksandr Lebedevi (39%) ja Mihhail Gorbatšovi (10%) vahel.

Ajalehe peatoimetaja oli 22 aastat Dmitri Muratov, kaastööd on teinud Julija Latõnina, Pavel Felgenhauer, Juri Rost, Dmitri Bõkov, Orhan Džemal jt.

Peatoimetaja valimised
----------------------

Iga kahe aasta tagant valivad Novaja Gazeta toimetuse liikmed ajalehele peatoimetaja. 2017. aasta novembris teatas senine peatoimetaja Dmitri Muratov, et ta enda kandidatuuri üles ei sea. 

17. novembril 2017 valisid töötajad uueks peatoimetajaks senise Novaja Gazeta peadirektori, 64-aastase Sergei Kožeurovi (teised kandidaadid olid osakonnajuhataja Kirill Martõnov ja tegevtoimetaja Aleksei Poluhhin).

15. novembril 2019 valiti peatoimetajaks uuesti Dmitri Muratov.

Viited
------

1. ↑  Дмитрий Муратов покинет пост главного редактора «Новой газеты». rbc.ru, 13. november 2017.
2. ↑  Главным редактором «Новой газеты» избран Сергей Кожеуров. novayagazeta.ru, 17. november 2017.

Välislingid
-----------

* Novaja Gazeta koduleht
* Teet Korsteni intervjuu Dmitri Muratoviga "Novaja Gazeta − kõige Vene-sõbralikum väljaanne üldse", Põhjarannik, 10. jaanuar 2015
**Eduard Schabak** (8. juuli 1866 – 17. mai 1942) oli Eesti metsandustegelane.

Schabak sündis Tartumaal Konguta vallas Kobilu karjamõisa rentniku peres, tema vanemad olid pärit Lätist Valmiera maakonnast. 1885. aastal lõpetas Schabak Tartu gümnaasiumi ja 1887. aastal Tartu Ülikooli II järgu agronoomina. Seejärel õppis ta Peterburi metsainstituudis, mille ta lõpetas 1890. aastal.

Instituudi lõpetamise järel töötas Schabak abimetsaülema, noorem- ja vanemtaksaatori ning metsaülemana nii Eestis, Lätis kui ka Venemaal. 1904–1905 osales ta aga kahurväe lipnikuna Vene-Jaapani sõjas. 1907–1909 oli ta metsakorralduse revident Arhangelski kubermangus, 1909–1919 Lääne-Venemaa kubermangudes, tema töökohaks oli Minsk. 1916. aastal osales ta lühiajaliselt lipnikuna Esimeses maailmasõjas.

1919. aasta lõpus tuli Schabak Eestisse ning 16. detsembril määrati ta Põllutööministeeriumi Metsade Peavalitsuse vanemnõuniku ehk metsainspektori kohusetäitjaks ning 1920. aasta 1. märtsil nimetati ta metsakorralduse osakonna (hiljem Metsakorralduse Büroo) juhatajaks. Selles ametis juhtis Schabak Eesti Vabariigi metsanduskorralduse ülesehitamist, muuhulgas õpetas ta 1920–1922 Tartu Ülikooli juures metsanduskorralduse aluseid, kuid loobus korralise õppejõu ametikohale asumisest. Metsakorralduse Büroo juhiks oli Schabak 1934. aastani, mil ta jäi pensionile.

Schabak oli viljakas kirjamees, kes avaldas 1921–1939 62 artiklit ajakirjas Eesti Mets, ülevaateid Eesti metskondadest ajalehes Postimees ja metsandusteemalisi brošüüre. 1913. aastal ilmus Venemaal tema kirjutis "Taksaatori märkmed", mille esimene osa avaldati eesti keeles eraldi raamatuna 2010. aastal.

Teoseid
-------

* *Lennukilt pildistamisest metsakorralduses*. Tartu, 1932.
* *Metsa hooldamisraietest = Über Pflegehiebe*. Tartu: Akadeemiline Metsaselts, 1937.
* *Paljas-, valik- ja turberaide-süsteemi poolt ja vastu = Einiges für und gegen das Kahlschlag-, Plenterschlag- und Schirmschlagsystem : (Zussammenfassung)*. Tartu, 1929.
* *Taksaatori märkmed. I raamat*. Tõlkinud Ivar Veldre ja Jaanus Paal, toimetaja ja eessõna Lembit Maamets. Tallinn: Metsakorralduse Büroo, 2010.

Välislingid
-----------

* Heino Kasesalu, 140 aastat Eduard Schabaki sünnist, Eesti Mets, 2006.
* Toivo Meikar, Eesti Vabariigi metsakorralduse keeruline algus, Eesti Mets, 2010.
Rubén García Sporting de Gijóni mängijana
**Rubén García Santos** (sündinud 14. juulil 1993 Valencias) on Hispaania jalgpallur, kes mängib vasaku äärepoolikuna Hispaania kõrgliigaklubis Osasuna

Ta mängis noorena kodulinnaklubis Valencia CF. 2010. aastal liitus ta Levantega. Levante põhimeeskonnas debüteeris ta Hispaania kõrgliigas 2. septembril 2012 mängus RCD Espanyoli vastu. Esimese värava lõi ta liigas sama aasta 9. detsembril mängus RCD Mallorca vastu. Kohe esimesel hooajal kindlustas García koha Levante põhikoosseisus. Hooajal 2017/18 oli ta Levantest laenul Hispaania esiliigaklubis Sporting de Gijón.

2018. aasta augustis sõlmis García lepingu Osasunaga, mis mängis toona Hispaania esiliigas. Hooajal 2018/19 tuli ta Osasunaga Hispaania esiliiga võitjaks ja alates järgmisest hooajast on mängitud Hispaania kõrgliigas. Hooajal 2019/20 lõi García Hispaania kõrgliigas üheksa väravat, millega oli sel hooajal Chimy Ávila järel klubi paremuselt teine väravalööja.

2013. aastal mängis García Hispaania kuni 20-aastaste ja kuni 21-aastaste koondistes.
Baška tahvel (*Bašćanska ploča*). Horvaadi keele ja glagoolitsa kirja vanimaid mälestusmärke. Raidkiri kivil. 99,5 cm × 199 cm. AD 1100
**Baška tahvel** (horvaadi keeles *Bašćanska ploča*) on horvaadikeelne raidkirjatahvel 1100. aastast, horvaadi keele ja glagoolitsa kirja vanimaid ja tähtsamaid mälestusmärke.

Tahvel avastati arheoloogilistel kaevamistel 1851. aastal keskaegse vararomaani stiilis püha Lucia kiriku sillutises Jurandvori külas Baška sadama lähedal Krki saarel, algselt oli see olnud osa altariruumi vaheseinast. Alates 1934. aastast hoitakse seda Horvaatia Teaduste ja Kunstide Akadeemias Zagrebis. Püha Lucia kirikusse on vaatamiseks välja pandud tahvli koopia.

Kirjeldus
---------

Baška tahvli koopia püha Lucia kirikus Jurandvoris selle algses asukohas, altariruumi vaheseina vasakpoolses osas
Kivist mälestustahvlil, mille mõõtmed on 99,5 cm × 199 × 7,5–9 cm, on raidkiri, milles abt Držiha annab teada, et *Horvaatia* kuningas Zvonimir on annetanud tüki maad pühale Luciale, see tähendab benediktlaste kloostrile. Raidkirja teises pooles annab abt Dobrovit omakorda teada, et tema ehitas selle kiriku koos üheksa mungaga. Tahvli ülaserv on kaunistatud viinapuuväätidest ornamendiga.

Tahvlil on 13 raidkirjarida. Tekst on kirjutatud glagoolitsas ja on hästi säilinud. Glagoolitsa kirjamärkide seas esineb ka üksikuid ladina ja kirillitsa tähti. Kirja keel on segu horvaadi keele vana-tšakavština murdest ja kirikuslaavi keelest. Tahvel on ainus säilinud näidis glagoolitsa tähestiku üleminekuvormist "ümaralt" (bulgaaria-makedoonia) tähestikult "nurgelisele" (horvaatia) tähestikule.

Tähtsus
-------

Baška tahvlit peetakse horvaatide sünnitunnistuseks, sest see on vanim säilinud kirjalik allikas, kus mainitakse nime *Horvaatia* (tuletise kujul) horvaadi keeles: teksti kolmandas reas on kirjutatud *ZЪVЪNIMIRЪ KRALЪ HRЪVATЪSKЪÏ* (*Zvonimir, Horvaatia kuningas*). Varem oli seda ette tulnud vaid teistes keeltes, nagu ladina ja kreeka.

Vaatamata sellele, et Baška tahvel ei ole vanim *horvaatia glagoolitsa* mälestusmärk (Plomini tahvel, Valuni tahvel, Krki raidkiri on vanemad, olles pärit 11. sajandist) ning ei ole kirjutatud puhtas horvaadi keeles, nimetatakse teda ometigi "horvaadi keele kalliskiviks" ja "horvaadi kirjanduse sünnitunnistuseks".

Baška tahvlit on kujutatud Horvaatia 100 kunase rahatähe aversil 1993. ja 2002. aasta väljalaskel.

Viited
------

1. ↑  The 100 Kuna Banknote. Kasutatud 24.06.2012.

Kirjandus
---------

* Branko Franolić, Mateo Zagar. *A Historical Outline of Literary Croatian and The Glagolitic Heritage of Croatian Culture*. Erasmus and CSYPN, London and Zagreb 2008. ISBN 978-953-6132-80-5

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Baška tahvel** |

* Darko Žubrinić. The Baška tablet — precious stone of Croatian literacy. Piltide ja üksikasjalise kirjeldusega (inglise keeles)
* The Baška Tablet – The Jewel (Artikkel Horvaatia Teaduste ja Kunstide Akadeemia veebisaidil; inglise keeles)
* Mateo Žagar. Baška Tablet (inglise keeles)
**Sündimuse erikordaja** on näitaja, kus lugejas on elussündide arv kogu rahvastikus või selle teatud osas mingil ajaperioodil ning nimetajas keskmine sigimisealiste naiste või meeste arv samal perioodil sama rahvastiku või tema osa kohta. Täpsustuse puudumisel on tegemist naiste sündimuskordajaga, nimetajas on sel juhul naiste arv. Käsitletava ajavahemiku jooksul uuritava naisrahvastiku poolt elatud inimaastate koguarvu nimetatakse naisaastate arvuks. Samalaadselt naissooga arvutatakse vahel ka meeste sündimuskordaja. 

Sündimuskordajaid väljendatakse tavaliselt promillides (1000 inimese kohta) ning ajavahemikuks võetakse aasta.

Sündimuskordajaid
-----------------

* sündimuse üldkordaja
* sündimuse kogukordaja
* abielusündimuskordaja
* vallassündimuskordaja
* standarditud sündimuskordaja
* abielusündimuse erikordaja
* kõikne sündimuskordaja
* sündimuse vanuskordaja

Vaata ka
--------

* sündimuse järjestuskordaja
* abielusündimuse kestuskordaja
* abielusündimuse vanuskordaja
* lapsesuskordaja
"**Theaitetos**" on antiikfilosoof Platoni dialoogi vormis kirjutatud filosoofiline teos, mis kuulub üldise arvamuse kohaselt Platoni hiliste dialoogide hulka.

"Theaitetoses" vestleb Sokrates peamiselt noore matemaatikuga, kelle nimi on Theaitetos. Vestluse juures on ka Theaitetose õpetaja Theodoros, kes Theaitetost Sokratesele tutvustab ning omab vestluses abistavat rolli.

Dialoogi sissejuhatuses räägivad omavahel Terpsion ja Eukleides ning esimene palub viimaselt võimalust kuulata vestlust, mille olevat kunagi Theaitetos, Theodoros ja Sokrates omavahel pidanud. Eukleides on vestluse üles kirjutanud ning laseb oma teenijal selle neile ette lugeda.

Vestluse teemaks on küsimus: mis on teadmine? Kogu dialoog tegeleb selle küsimuse arutamisega, kusjuures Sokrates püüab lasta Theaitetosel esitada oma arusaamasid teadmise kohta ega esita enda õpetust sellest, mis teadmine on. Seega võib pidada dialoogi teiste hiliste dialoogide hulgas iseäranis sokraatiliseks.

Theaitetos pakub vastusena sellele küsimusele kolme määratlust: teadmine on taju (*aisthēsis*), teadmine on tõene arvamus (*doxa*), teadmine on tõene arvamus koos seletusega (*logos*). Kõik need määratlused osutuvad aga arutluse käigus järjepanu puudulikeks ning dialoog lõpeb ilma küsimusele vastust leidmata, st aporeetiliselt.

Arutluse raames käsitletakse taju seoses õpetusega sellest, et kõik on liikumises, arvamust seoses eelneva õpetusega, oleva tunnetamise võimalikkuse tingimusi, arvamust seoses mõtlemisega (dianoia) ning vale arvamuse (*pseudēs doxa*) võimalikkust seoses mõtlemisega. Kirjeldatakse ka *logose* struktuuri.

Dialoog lõpeb Sokratese osutusega, et ta peab nüüd minema kohtuma arhondiga talle esitatud süüdistuse asjus. Järelikult on dialoogi fiktiivne toimumise aeg natuke enne "Apoloogia" toimumist ja dialoog "Euthyphron" peab toimuma vahetult peale "Theaitetost", kuna see toimub teel arhondi juurde.

Dialoogi sisuliseks jätkuks on dialoog "Sofist", mille "toimumises" "Theaitetoses" kokku lepitakse, kusjuures dialoog toimub "Theaitetose" vestlusele järgneval päeval. Dialoogis viidatakse ka "Parmenidesele", mis sisaldab Sokratese nooruspõlve kohtumist Parmenidesega. "Sofistile" järgneb omakorda dialoog "Riigimees".

Kirjandus
---------

* Toomas Lott, "Vahatahvel ja eksitus "Theaitetoses"" – Vikerkaar 2009, nr 10/11, lk 84–92
* Theaeitetose dialoog inglise keeles
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib vanakreeka matemaatikust; Platoni dialoogi kohta vaata artiklit Theaitetos (Platoni dialoog).* |

---

**Theaitetos** [the'aitetos] (vanakreeka keeles *Θεαίτητος*; ladina keeles *Theaetetus*; umbes 415 eKr – 369 eKr või 391 eKr) oli vanakreeka matemaatik. 

Theaitetos pärines Ateenast Sunioni deemist. Tema isa oli Euphronios. Isa suri enne Theaitetose täiskasvanuks saamist ja jättis maha suure päranduse, kuid eestkostjad raiskasid selle ära. 

Filosoofias oli tema õpetaja Platon ja matemaatikas Theodoros Kyrenest. Platonil on dialoog "Theaitetos", kus Theaitetos vestleb Sokratesega ning kust pärineb suurem osa andmeid tema isiku kohta. Platoni dialoogis "Sofist" on Theaitetos üks põhitegelasi. Oletatakse, et Theaitetos on tugevasti mõjutanud Platoni suhtumist matemaatikasse. 

Platoni järgi oli Theaitetosel samasugune nösinina ja punnsilmad nagu Sokratesel. 

Theaitetos tõestas, et kui naturaalarv ei ole teise naturaalarvu ruut, siis tema ruutjuur on irratsionaalarv. 

Samuti tõestas ta, et kumeraid korrapäraseid hulktahukaid on täpselt viis. Ta näitas ka seost irratsionaalarvude ja korrapäraste hulktahukate vahel.

Theaitetos on õpetanud Pontose Herakleias. Tema õpilaste seas võis olla Herakleides Pontikos. 

Theaitetose surma-aastaks peetakse traditsiooniliselt 369. aastat eKr, mil oletatavasti toimus lahing Korintoses, milles saadud haavadesse ja düsenteeriasse Theaitetos teadete järgi suri. Debra Nailsi raamatus "The People of Plato" (2002, lk 276–277) on toodud argumendid selle kasuks, et kõnealune lahing leidis aset 391 eKr. Varem ei seostatud seda lahingut temaga, sest ta oli selle toimumise ajal noor. 

Theaitetose teoseid ega ühtki katkendit nendest pole säilinud. Tema tulemused on võetud Eukleidese "Elementide" X ja XIII raamatusse. 

Kuul on kraater Theaitetos, mis on saanud nime Theaitetose järgi.
**Süsteemibioloogia** ehk **süsteembioloogia** on suhteliselt uus lähenemisviis bioloogias, mis püüab molekulaar-, raku-, organismi- ja teiste tasandite struktuure tervikuna uurides mõista, kuidas bioloogilised süsteemid töötavad. Uurides suhteid ja interaktsioone bioloogilise süsteemi eri osade (näiteks geeni- ja valguvõrgustikud, signaliseeriv süsteem, metaboolsed rajad, organellide süsteem jne) vahel, loodetakse lõpuks aru saada, kuidas kogu tervik töötab. 

Molekulaarbioloogiaga võrreldes ei ürita süsteemibioloogia süsteemi tükkideks lammutada, uurida tükke eraldi ja siis üritada nendest tükkidest tervikut kokku panna. 

Kasutades molekulaarbioloogia teadmisi, on süsteemibioloogid võimelised esitama hüpoteese, mis seletavad terviksüsteemi käitumist. Mis veel tähtsam, nad on ka võimelised nende hüpoteeside järgi looma süsteemi matemaatilise mudeli. Neid mudeleid aga saab kasutada, et ennustada, kuidas erinevad muutused süsteemis mõjutavad süsteemi ja nende usaldusväärsust saab päris elus testida. Uued meetodid üritavadki selleni jõuda, et teha võimalikult täpseid mudeleid, millega saaks ennustada, millised muutused leiavad aset organismis, kui me teda teatud viisil mõjutame.

Süsteemibioloogia põhiprintsiibid on sõnastanud Denis Noble.

Eestis on süsteemibioloogiat õpetanud Toomas Neuman. Süsteemibioloogiale oli pühendatud 39. teoreetilise bioloogia kevadkool aastal 2013.

Välislingid
-----------

* Anthony Trewavas: A Brief History of Systems Biology, *The Plant Cell* 18:2420-2430 (2006)
* Citizendiumi artikkel süsteemibioloogiast
**Tiigiveski park** on park Tallinnas Kesklinna linnaosas Veerenni ja Juhkentali asumis, Juhkentali tänava ääres.

Tiigiveski park 1928. aasta kaardil 
Tiigiveski park on rajatud 20. sajandi algul endise Härjapea jõe voolusängi ja Tiigiveski tiigi kohale. Tiigiveski tiik hakkas 20. sajandi alguses soostuma ning aeti aastatel 1912−1913 kinni ja täideti Estonia teatri vundamendiaugust võetud prahiga. Härjapea jõgi suleti selles lõigus lõplikult maa alla alles 1930. aastate teisel poolel. 

Piirkonnas aega surnuks löönud ja vahel ka möödujaid tülitanud päevavaraste tõttu hakati rahvasuus seda paika **Pasatski pargiks** kutsuma. Praeguse ilme sai park 1960. aastate algul, kui valmis Kalevi spordihall. Hiljem rajati selle taha ka kergejõustikuhall. Tänapäeval on Tiigiveski pargist järel tagasihoidlik 3,3 ha suurune suhteliselt liigivaene, kuid suurte põlispuudega endise suurema pargi osa.

Galerii
-------

* 
* 
* 
* 
*

Vaata ka
--------

* Tiigiveski jalgpalliväljak
* Spordikuulsuste park, Kalevi Spordihalli ees

Viited
------

1. ↑  Tiigiveski park tallinn.ee
**Tiina Jaaksoo** (aastani 1964 **Tiina Priks**; 1. märts 1939 Tartu – 25. aprill 2016) oli eesti muusikateadlane ja pedagoog.

Ta õppis aastatel 1957–1960 Tallinna Muusikakoolis muusikateooriat, seejärel Tallinna Riiklikus Konservatooriumis muusikateaduse erialal, mille lõpetas aastal 1966 (töö "Ooperite "Vikerlased", "Kaupo" ja "Võidu hind" retsitatiivid", juhendaja Artur Vahter). Täiendas end 1980. aastatel Moskva konservatooriumi juures asuvas keskmuusikakoolis harmoonia, solfedžo ja elementaarteooria õpetamise metoodika alal ning Eesti Muusikaakadeemias praktilise harmoonia alal.

Ta töötas aastatel 1966–1987 ja 1989–2003 Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis klassikalise harmoonia, solfedžo ja elementaarteooria õpetajana; aastatel 1987–1989 oli samas direktor.

Isiklikku
---------

Ta oli abielus informaatikateadlase Ülo Jaaksooga. Tema vend Priidu Priks on insener ja poliitik.

Kirjandus
---------

* Eesti muusika biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 2008
Tiina Jõgeda
**Tiina Jõgeda** (sündinud 31. augustil 1962) on eesti ajakirjanik ja psühholoog.

Ta on lõpetanud Tartu Riikliku Ülikooli 1987. aastal eesti keele ja kirjanduse erialal ja Professionaalse Psühholoogia Erakooli psühholoogilise nõustaja erialal.

Töö ajakirjanikuna
------------------

1990. aastast on ta olnud ajalehe Eesti Ekspress toimetaja. Alates 2010. aastast kirjutab ta seal iganädalast psühholoogiarubriiki "Õnne valem".

1997. aastal nimetas Ajakirjanike Liit Jõgeda parimaks trükiajakirjanikuks.[*viide?*]

2022. aasta septembrist teeb ta Vikerraadios jutusaadet "Minu mängureeglid", kus vestleb psühholoogidega isiksusepsühholoogiast.

Liikmesus
---------

Tiina Jõgeda on Ajakirjanike Liidu liige ja on kuulunud selle juhatusse.

Raamatuid
---------

* Tiina Jõgeda. Saldo : Rein Kaarepere. Tallinn, SE & JS 1999 (413 lk) – pankur Rein Kaarepere elulooraamat
* Tiina Jõgeda. Õnne valem. Tallinn, Hea Lugu 2011 (264 lk)
* Tiina Jõgeda. Luba endale midagi head. Tallinn, Hea Lugu 2021 (239 lk)

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 16. veebruar 2015. Vaadatud 4. oktoobril 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
2. ↑  Hallo, Kosmos! 269: Tiina Jõgeda, Jan Uuspõld, Alar Ojastu õnnest & raamatu "Hallo, Kosmos! Palju õnne" esitlus ERR, Raadio 2. 16.06.2016.
3. ↑  Vikerraadios alustab Tiina Jõgeda saatesari "Minu mängureeglid" ERR Menu, 09.09.2022.
Vikingskipshuset, Bygdøy, Oslo
**Viikingilaevade muuseum** (norra *Vikingskipshuset* 'Viikingilaevamaja') asub Bygdøy poolsaarel Oslos, Norras. See on osa Oslo Ülikooli Kultuuriajaloo muuseumist. Muuseumis eksponeeritakse selliseid viikingiajastu laevu nagu Osebergi laev, Tune laev ja Gokstadi laev ning leide Borre kääbastest ja mujalt.

Ajalugu
-------

Viikingilaevade muuseum ja Osebergi laev
1913. aastal tegi Oslo arheoloogiaprofessor Gabriel Gustafson ettepaneku ehitada hoone 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses leitud viikingiaegsete esemete jaoks. Osebergi ja Gokstadi laeva oldi juba aastaid hoitud ajutistes hoonetes Oslo ülikooli juures. Hoone rajamiseks kuulutati arhitektuurikonkurss, mille võitis Arnstein Arneberg.

1926. aastal valmis ruum Osebergi laeva jaoks. 1932. aastal valmisid ruumid Gokstadi ja Tune laeva jaoks. Teine maailmasõda lükkas muuseumi täielikku valmimist edasi. 1957. aastal valmisid viimased ruumid ning sinna toodi ülejäänud Osebergi kalmest saadud leiud.

Laevade äraviimisplaanid
------------------------

2006. aastal toetas Oslo Ülikool Norra Ajaloomuuseumi plaani viia laevad ja muud hauapanused tulevasse muuseumi Bjørvikas. Norras tekitas see elava arutelu. Laevade teisaldamise vastased väidavad, et laevad ja hauapanused on transportimiseks liialt õrnad. Laevade äraviimise pooldajad väidavad, et senine muuseum on tuleohtlik ja ülerahvastatud.

Välislingid
-----------

* 

*Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Viking Ship Museum (Oslo) seisuga 5. aprill 2009*.
Vaade Hradčanyle Petříni tornist
Piiskopiloss
**Hradčany** on Praha linnaosa, mis ümbritseb Tšehhi kuningate residentsiks olnud Praha linnust.

Hradčany asub Vltava vasakul kaldal. Hradčanys asuvad Loreto väljak, mitu kirikut, muuseumi ja kunstigaleriid.

Praha lossi hakati rajama 9. sajandil. See on 570 meetrit pikk ja 130 meetrit lai. Väidetavalt on see maailma suurim loss.

Hradčany pindala on 1,51 km². 1. märtsi 2001 seisuga oli seal 212 maja, kus elas kokku 2313 inimest.

Hradčany oli eraldi omavalitsusüksus kuni aastani 1784, mil kõik neli Praha asumit kuulutati ühtseks linnaks. Ülejäänud kolm asumit olid Malá Strana, Staré Město ja Nové Město. Omavalitsuse sai aastal 1320 lossikrahvi Hynek Berka von Dubá ajal ning ta oli vanuselt kolmas omavalitsus Staré Město ja Malá Strana järel. 1598 andis Rudolf II talle kuningliku linna õigused.

Hradčanys on olnud kolm suurt tulekahju: aastatel 1420, 1541 ja 1742. Taastamistöödel on muudetud majade ehitusstiili ja tänapäeval on Hradčanys valdavad barokkstiilis ehitised.

Hradčanys Černíni palees asub tänapäeval Tšehhi välisministeerium.

Vaata ka
--------

* Saksi-Lauenburgi palee

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Hradčany** |
**Hradzianka** (transkribeerituna **Gradzjanka**) on küla ja endine alev (töölisasula) Valgevenes Mahiloŭ oblastis Asipovičy rajoonis, Hradzianka külanõukogu halduskeskus. Külas on Asipovičyst algava haruraudtee lõpp-peatus. Hradzianka asub merepinnast 158 meetri kõrgusel. Külas on metsatööstus.

Ajalugu
-------

Küla tekkis XIX sajandi lõpus metsameeste asulana. Küla ümbrus kuulus Maria Magdalena Radziwiłłowale, kes rajas metsa paremaks väljaveoks sinna ka raudtee (see valmis aastal 1911. Asulas oli ka suur juutide kogukond, aastal 1939 elas seal 150 juuti. 27. septembril 1935 sai Hradziankast alev.

Teise maailmasõja ajal moodustasid Saksa okupatsiooniväed alevi juutidele raudteejaama juurde geto. Sealsed asukad lasti 4. märtsil 1942 maha. Samal kuul ründas alevi ümber tegutsev Mikałaj Pilipavič Karaloŭ juhitud partisanide salk Hradzianka läheduses paiknenud sakslaste väesalka. Kättemaksuks põletasid Saksa väed alevi maha, hukkus 350 alevi elanikku.

Veebruaris 2002 muudeti Hradzianka külaks.

Välislingid
-----------

* Hradzianka
* Hradzianka jaam
* Mälestused Hradziankast
Charles VII Jean Fouquet' maalil (1445–1450)
**Charles VII** (22. veebruar 1403 – 22. august 1461) oli Prantsusmaa kuningas aastast 1429 kuni surmani, tegelik valitseja (dofäänina) ka 1422–1429. 

Ta oli Charles VI ja Baieri Isabeau poeg.

Tema ajal võitis Prantsusmaa Saja-aastase sõja ning kindlustas territoriaalse ühtsuse.

Saja-aastane sõda
-----------------

Saja-aastases sõjas võitis, Inglismaa kuningas (1413–1422) Henry V 1415. aastal Agincourti lahingu ning neli aastat hiljem vallutasid inglased tema juhtimisel kogu Põhja-Prantsusmaa. Henry V võttis 1420. aastal naiseks Charlesi tütre Prantsusmaa Catherine'i. 1420. aastal sõlmisid Henry V ja Prantsusmaa kuningas Charles VI Troyes' lepingu, et tolle surma järel saab temast Inglise ja Prantsuse monarh. Kuid sõjaleeris tabas Henryt surmav haigus ning ta suri mõni nädal enne Charles VI-t. 

 *Pikemalt artiklis Inglise ja Prantsuse kaksikmonarhia*, *Saja-aastane sõda*
Prantsuse kuninga ja Inglismaa poolt kontrollitud alad 1435. aastal
Catherine'i ja Henry V alaealine poeg Henry VI päris ametlikult küll Inglise ja Prantsusmaa troonid, kuigi teda tunnustasid Prantsuse kuningana vaid inglased ja burgunnid. Ta krooniti Henri II nime all Prantsuse kuningaks 16. detsembril 1431. Praktikas oli Henry vaid seaduse järgi kuningas ja teda tunnustasid kuningana ainult need Prantsuse territooriumid, mis olid inglaste kontrolli all. 

Ülejäänud Prantsusmaad juhtis Charles VII, kes krooniti Reimsis 17. juulil 1429. Pärast Henry V surma ei suutnud inglased Prantsusmaa tähtsamaid linnu enam kuigi kaua enda kontrolli all hoida. Otsustava pöörde sõjategevusse tõi Jeanne d'Arc (nn Orléansi neitsi), kel õnnestus veenda Prantsuse kuninga õukonda, et ta on "saadetud Jumala poolt Prantsusmaad päästma". Jeanne d'Arc määrati 1429. aastal Prantsuse vägede etteotsa ning tema innustusel saavutati rida võite. 

1435. aastal sõlmis Burgundia hertsog (1419–1467) Philippe Hea aga prantslastega Arras' leppe, millega liitus Prantsusmaaga inglaste vastu, saades vastutasuks täieliku sõltumatuse Prantsusmaast. 1436–1441 vallutasid prantslased tagasi Île-de-France'i. 

1439–1440 toimus Charles VII vastane mäss (Praguerie), milles osales ka Charles VII poeg Louis koos Bourboni hertsogi Charles I, Alençoni hertsogi Jean II, Vendôme krahvi Louisiga. 

1441. aastal osalesid Prantsuse väed sõjategevuses Šveitsi vastu, kus šveitslastega sõdis Saksa kuningas Friedrich III.

1451. aastal vallutasid nad tagasi Bordeaux', Cherbourgi ja Bayonne'i. Prantslased lõpetasid sõja 1453 Castilloni lahinguga, kus inglased kaotasid 4000 meest. 1453. aastaks, kui sõjategevus rauges, oli Inglismaa kontrolli alla jäänud ainult Calais` kindlus koos lähiümbrusega Prantsusmaa põhjarannikul, mis jäi 1559. aastani Inglismaa kuninga valdusse.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Charles VI** | **Prantsusmaa kuningas**1422(1429)–1461 | Järgnev**Louis XI** |

Vaata ka
--------

* Saja-aastane sõda

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Charles VII** |
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib näitlejast ja lavastajast; publitsisti kohta vaata artiklit Eduard Tinn (publitsist)* |

---

**Eduard Tinn** (18. jaanuar 1899 Hummuli vald – 27. märts 1968 Tallinn) oli eesti näitleja ja lavastaja. 

Eduard Tinn sooritas 1917. aastal Peterburi Sõjaväemeditsiini Akadeemias apteekri abi eksamid, seejärel õppis 1917–1918 Tartu Ülikoolis farmaatsiat. Aastatel 1919–1920 oli rindefarmatseut.

1927. aastal lõpetas Draamastuudio teatrikooli ja oli seejärel 1927–1932 Draamastuudio Teatri näitleja. 1932–1934 oli Estonia näitleja, 1936–1940 Ugala teatrijuht ja lavastaja. 1944–1968 oli ta Eesti Draamateatri näitleja (1944–1946 ka direktori asetäitja).

Aastatel 1934–1936 oli Eesti Haridusliidu näitekunstiinstruktor ja 1946–1951 Eesti Riikliku Teatriinstituudi lavapraktika õppejõud.

Tunnustus
---------

* 1947 Eesti NSV teeneline kunstnik
* 1949 Nõukogude Eesti preemia

Isiklikku
---------

Näitleja Olev Tinn oli tema poeg, publitsist Eduard Tinn on tema pojapoeg.

Viited
------

1. ↑  Eduard Tinn. Eesti Entsüklopeedia.
2. ↑  Eduard Tinn. Eesti Entsüklopeedia.
3. ↑  Eduard Tinn. Eesti Entsüklopeedia.
4. ↑  Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlus EDUARD TINNILE Eesti NSV teenelise kunstniku aunimetuse andmise kohta, Punaväelane: Punaarmee [7. laskurdiviisi] poliitosakonna ajaleht, 7 november 1947
**Eduard Tinn** (sündinud 28. oktoobril 1943 Jaroslavlis) on eesti filosoof.

Hariduskäik
-----------

Ta lõpetas 1962. aastal Tallinna 21. Keskkooli ja 1970. aastal teatriteaduse erialal GITIS-e, õppis aastatel 1970–1972 Moskva Kunstide Ajaloo Instituudis, 1978–1981 Moskvas NLKP Ühiskonnateaduste Akadeemia aspirantuuris (aastast 1981 filosoofiakandidaat) ja 1986–1988 samas doktorantuuris (aastast 1988 filosoofiadoktor).

Töökäik
-------

Ta töötas aastatel 1972–1974 Tallinna Pedagoogilises lnstituudis õppejõuna, 1974–1975 EKP Tallinna Linnakomitees, 1975–1978 Sirbi ja Vasara toimetajana, oli 1982–1990 TRK esteetikaõppejõud (1982–1985 Lavakunstikateedri juhataja) ning 1988–1990 ühtlasi ajakirja Poliitika (Eesti Kommunist) peatoimetaja ja EKP Keskkomitee liige. 

1990–1998 elas ta peamiselt välismaal. Pärast Eesti taasiseseisvumist on ta tegutsenud välismaal ja Eestis muu kõrval ka ärimehena (OÜ Rendmark jm).

1998–2019 töötas ta Tallinnas Euroülikoolis professorina.

Sporditegelasena
----------------

Tinn oli nõukogude ajal Eesti karateföderatsiooni eestvedaja.

Liikmesus
---------

Tinn oli NLKP liige.

Looming
-------

### Raamatuid

* "Lurichi jälgedes. Eesti sport tsaariajast tänapäevani". Tallinn 2017

### Artikleid

* "Kas me oleme ikka eurooplased?". Diplomaatia nr 30, märts 2006
* "Rahvuslikust mälukaotusest". Eesti Ekspress, 12. september 2006

Isiklikku
---------

Ta on näitleja Olev Tinni poeg ning näitleja ja lavastaja Eduard Tinni pojapoeg.

Viited
------

1. ↑  Eduard Tinn Eesti Teadusinfosüsteemis

Kirjandus
---------

* 
* Aivo Paljasmaa. Rahutu ja rukkileivamurejas Ike. Ehituskaar/Arhitektuur, oktoober 1998
* Peeter Raidla. Professor Tinn peab patust Masseid sõbraks. Õhtuleht, 15. märts 2001
* Viio Aitsam. Maa-amet valib paremaid palu. Maaleht, 16. jaanuar 2003
* Andrus Esko. Interpol saanuks raudteeskandaali ennetada. Õhtuleht, 10. märts 2001
* Erakõrgkool Lex peab tegevuse lõpetama. BNS / Virumaa Nädalaleht, 15. oktoober 2004
* Kadi Heinsalu. Jaamud ehitavad mereäärse elurajooni. BNS/Äripäev, 28. november 2007
* Eduard Tinn nõuab Tallinna Äripangalt kahju hüvitamist. BNS, 15. jaanuar 2008
* Jaak Allik. Seikleja Eduard Tinni pihtumused. Sirp, 3. juuni 2022
* Olev Remsu. Epikuurlase memuaarid. Postimees, 11. juuni 2022

Välislingid
-----------

* Eduard Tinn Eesti Teadusinfosüsteemis
* Biograafia ESBL-is
**Eduard Tamm** (16. mai 1879 Narva – 18. mai 1941 Võru) oli eesti helilooja, kes pani aluse Eesti algupärasele puhkpillimuusikale.

Elukäik
-------

Eduard Tamm sündis Narvas kingsepa peres. Õppis Narva algkoolis ning oli Narva Muusikakoolis viiuli ja korneti eriala õpilane. Kümneaastaselt läks Petseri polgu puhkpilliorkestrisse kantonistiks.

Aastal 1904 astus Peterburi konservatooriumi õppima metsasarve. Üks tema õpetajatest oli Jaan Tamm. Konservatooriumi lõpetas kuldmedaliga. Pärast seda töötas ta metsasarvemängijana Peterburi mainekas keiserliku õukonna orkestris. Lisaks oli ta mitme orkestri dirigent.

Pärast Eesti iseseisvumist 1918. aastal naasis koos perega Tallinna ning asus tööle Estonia teatris orkestrandina. Aastal 1923 siirdus Võrru "Kandle seltsi" muusikalist tegevust juhtima. Sama aasta sügisest sai ta puhkpilliorkestri dirigendi ametikoha sõjaväe 7. jalaväerügemendis (hilisema nimetusega Võru Petseri garnisoni orkester).

1934. aastal asutas Võrus Sümfoonilise Muusika Seltsi ja selle juurde 40–50 mängijaga sümfooniaorkestri. Võru "Kandle" seltsi juures tegutseva teatritrupiga tõi lavale selliseid operetižanri tippteosed nagu "Silva", "Montmartre'i kannike", "Havai lill", "Orfeus põrgus", "Sügismanöövrid", "Mariza", "Bajadeer" jt. Kokku lavastati ajavahemikul 1927–1940 Kandles 21 operetti.

1930. aastate lõpul oli Eduard Tamm Võru populaarseim isik, mitme organisatsiooni juhatuse liige ja auliige.

1938. aastal sai ta kindralite Johan Laidoneri ja Paul Lille allkirjadega dokumendid, kus teatati riigivanem Konstantin Pätsi 24. veebruari käskkirjast nr 43, mille alusel autasustati Eduard Tamme kui Võru Petseri garnisoni orkestri juhti Kotkaristi V klassi teenetemärgiga.

Lisaks kohaliku muusikaelu edendamisele tegutses heliloojana.

Eduard Tamm suri 18. mail 1941 Võrus ja on maetud Tallinna Metsakalmistule.

Looming
-------

Eduard Tamme tuntumad teosed on "Pidulik Eesti marss", "Eesti rapsoodia" ning alates 1933. aasta üldlaulupeost tihti pasunakooride repertuaari kuulunud avamäng "Kalev ja Linda".

Tamm kirjutas ka palju marsse (näiteks "3. jalaväerügemendi tarvitusmarss", "7. jalaväerügemendi tervitusmarss", "8. jalaväepataljoni tervitusmarss", "Minu tervitus Sakala partisanidele", "Kindral Jonson", "Kindral Jaan Kruus", "Kommersant", "Kindluse vallutamine", "Tsäpino", "Tere, Paide!", "Vorobi"). Tema loodud "Sivershausi" peetakse Eesti esimeseks marsiks (juhatas sisse 2009. aasta üldlaulupeo teise päeva).

Eduard Tamme repertuaaris oli ka lüürilisemaid lugusid, nagu "Unenägu raudteerongis", mis oli kui meenutus helilooja Peterburi aastatest, mil ta pidi tihti sõitma Peterhofi ja Peterburi vahet, või galopp "Lõbusad vastlad Peterburis".

1934. aastal kirjutas ta Võru linna 150. aastapäevaks orkestriteose "Juubeli Võru 150".
**Eduard Reining** (13. aprill 1899 Tallinn – 14. september 1987 Stockholm) oli Eesti teatriloolane ja -kriitik.

Elulugu
-------

Eduard Reining oli müürsepa poeg.

Lõpetas Tallinna Kaubanduskooli ja Õhtukolledži, õppis 1920–1923 Draamastuudio teatrikoolis (ei lõpetanud) ja töötas aastani 1924 Tallinnas NSV Liidu kaubandusesinduses raamatupidajana. 

Oli 1924. aasta detsembriputšis osalemise tõttu 1929. aastani vangis. 

Aastatel 1930–1940 oli Tallinna Töölisteatri tegevjuht ja 1942 lavastaja. 

Asutas 1934. aastal ajakirja Teater, 1934–1940 oli selle tegevtoimetaja. Aastatel 1940–1941 oli Estonia teatri kunstinõunik ja direktor. 

Saksa okupatsioonivõimud arreteerisid ta 1941. aastal. 1944. aastal põgenes ta Rootsi. 

Töötas Malmös arhiivitöölise ja raamatupidajana. Oli Rootsi Eesti Pagulasteatri asutajaid (1945) ja Stockholmi Eesti Päevalehe teatrikriitik. Tegi kaastööd ka ajakirjale Tulimuld.

Viited
------

1. 1 2 3  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Teoseid
-------

* Kakskümmend aastat Eesti iseseisvusaegset teatrit: 1918–1938 (koost-toim). Tallinn, 1938.

Kirjandus
---------

* EE 14, 422
* ETrBL, 560–561.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
Beestoni linnus Cheshire'is, vaade lõunast. Vendade Buckide gravüür (1727)
Bodiami linnus Sussexis. Vaade põhjast. Vendade Buckide gravüür (1737)
**Samuel** ja **Nathaniel Buck** olid vennad, kes elasid Inglismaal 18. sajandil ja olid vasegraveerijad, kes said Londonis koos töötades tuntuks kui **Vennad Buckid**.

Elukäik
-------

Samuel sündis 1696. aastal, Nathanieli sünniaja kohta andmed puuduvad.
Nathaniel suri vendadest esimesena, ajavahemikus 1759–1774. Samueli viimased eluaastad möödusid vaesuses ja ta suri 17. augustil 1779 Londonis.

Looming
-------

Alates 1724. aastast reisisid vennad Buckid mööda Inglismaad ja Walesi ning joonistasid üles vanade linnuste ja kloostrite varemeid. Aastatel 1739–1742 andsid nad välja gravüüride sarja "Buck's Antiquities" ("Buckide antiik"). Nende huvi ei piirdunud ainult üksikehitistega. Hiljem ilmus gravüüride kogumik "Cities, Sea-ports and Capital Towns" ("Linnad, meresadamad, pealinnad").

Vaata ka
--------

* Dunsteri linnus

Viited
------

1. 1 2  Ralph Hyde, ‘Buck, Samuel (1696–1779)’, *Oxford Dictionary of National Biography*, Oxford University Press, 2004

Välislingid
-----------

* Ülevaade vendade Buckide loomingust (inglise)
Asukoha kaart
**San Antonio de Palé** (ka: *Palé*, *Palea*, *San Antonio*, *San Antonio de Palea*, *Ambô*, *Annobón*) on küla (nimetatud ka linnaks) Guinea lahes asuva Ekvatoriaal-Guineale kuuluva Annobóni saare põhjatipus Palmari neemest lõunas, Annobóni provintsi halduskeskus. 

Geograafilised koordinaadid on 1°24'5" S, 5°37'57" E ehk 1,4014° S, 5,6325° E (või 1,41° S, 5,61° E).

Elanike arvuna on nimetatud 5008, mis on kogu saare ja provintsi elanike arv 2001. aasta rahvaloenduse järgi. 

1983. aasta rahvaloenduse andmetel oli külas 910 elanikku. Hiljem ei ole San Antonio de Palé elanike arvu rahvaloendusel eraldi välja toodud. 

Elanike arvuna on nimetatud ka 1636, 1516, 400 ja 600. Tõenäoliselt on elanikke umbes 1500. 

Palmari neemel on majakas. Neeme lähedal on misjonipunkt. 

San Antonio de Palé lähedal on lennuväli. Sealt viib külasse kilomeetripikkune asfalteeritud sõiduteega ning kõnniteedega tee. 

Küla tänavaid on nimetatud puhasteks. 

Küla veevarustust on parandatud Hispaania abiga. 

Rajatud on hulk hooneid garnisonile ja presidendipalee. Tänavaid on asfalteeritud. 

Sadama kood on 226ABU.

Välislingid
-----------

* Kaart
**Charles VI Nõdrameelne** (3. detsember 1368 Pariis – 21. oktoober 1422 Pariis) oli Valois' dünastiast Prantsusmaa kuningas aastatel 1380–1422.

Charles VI oli Prantsusmaa kuninga (1364–1380) Charles V poeg ning krooniti pärast isa surma 11-aastaselt kuningaks. 1385. aastal ta abiellus Baieri-Ingolstadti hertsogi (1375–1413) Stephan III tütre Elisabeth von Wittelsbachiga. Elisabeth kandis pärast abiellumist Prantsusmaal nime Isabeau (Baieri Isabeau).

Kuni 1388. aastani valitses riiki peamiselt Charles VI onu, Valois-Burgundia dünastia Burgundia hertsog Philippe Südi. 1390. aastate alguses, kui Charles oli 20. eluaastates, algasid tal hootised psüühikahäired, mis jätkusid kogu ta ülejäänud elu.

Saja-aastane sõda
-----------------

Saja-aastases sõjas võitis Inglismaa kuningas (1413–1422) Henry V 1415. aastal Agincourti lahingu ning neli aastat hiljem vallutasid inglased tema juhtimisel kogu Põhja-Prantsusmaa. Henry V võttis 1420. aastal naiseks Charlesi tütre Prantsusmaa Catherine'i. Henry sundis 1420. aastal Prantsusmaa kuningat Charles VI-t sõlmima Troyes' lepingut, et tolle surma järel saab temast kogu Inglise ja Prantsusmaa monarh. Kuid sõjaleeris olles tabas Henryt surmav haigus ning ta suri mõni nädal enne Charles VI-t. 

 *Pikemalt artiklis Inglise ja Prantsuse kaksikmonarhia*, *Saja-aastane sõda*
Prantsuse kuninga ja Inglismaa kontrolli all olnud alad 1435. aastal.
Catherine'i ja Henry V alaealine poeg Henry VI päris ametlikult küll Inglise ja Prantsusmaa troonid, kuigi teda tunnustasid Prantsuse kuningana vaid inglased ja burgunnid. Ta krooniti Henri II nime all Prantsuse kuningaks 16. detsembril 1431. Praktikas oli Henry vaid seaduse järgi kuningas ja teda tunnustasid kuningana ainult need Prantsuse territooriumid, mis olid inglaste kontrolli all. Ülejäänud Prantsusmaad juhtis Charles VII, kes krooniti Reimsis 17. juulil 1429. Pärast Henry V surma ei suutnud inglased Prantsusmaa tähtsamaid linnu enam kuigi kaua enda kontrolli all hoida.

Isiklikku ja järglased
----------------------

Charles VI ja Isabeau (1370–1435) järglased:

* Charles, (1386) Vienne'i dofään
* Jeanne, (1388–1390)
* Isabella (1389–1409), abielus (1396–1400) (1) Richard II. (2) Orléansi hertsog Charles
* Jeanne, (1391–1433), abielus (1396) Bretagne'i hertsog Yann V-ga
* Charles, (1392–1401) Vienne'i dofään
* Marie, (1393–1438) Poissy abtiss
* Michelle (1395–1422), abielus (1409) Burgundia hertsogi Philippe Heaga
* Louis, (1397–1415) Guyenne'i hertsog ja Prantsuse dofään
* Jean, (1398–1417) Touraine hertsog ja Prantsuse dofään, abielus (1415) Hainaut', Hollandi, Zeelandi krahvinna Jacobaga
* Catherine (1401–1438), abielus (1420) (1) Inglismaa kuninga (1413–1422) Henry V ja (2) Owen Tudoriga
* Charles (1403–1461) Vienne'i dofään, Prantsusmaa kuningas (1422(1429)–1461) Charles VII. Abielus (1422) Anjou Mariega
* Philip (1407)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Charles V** | **Prantsusmaa kuningas**1380–1422 | Järgnev**Charles VII** |

Vaata ka
--------

* Burgundia hertsogkond
* Prantsusmaa kuningriik
* Saja-aastane sõda *(1337–1453)*
Charles Stross 2. juunil 2013 esinemas kirjandusfestivalil HeadRead Tallinna Kirjanike Maja musta laega saalis
**Charles David George "Charlie" Stross** (sündinud 18. oktoobril 1964 Leedsis Suurbritannias) on Briti ulmekirjanik. 

Stross keskendub oma loomingus teadusfantastikale ja kosmoseooperitele, kuid on kirjutanud ka imeulmet ja Lovecrafti stiilis õuduskirjandust.

1994–2004 tegi ta kaastööd ajakirjale Computer Shopper, kus kirjutas muuhulgas igakuist Linuxi veergu. Ajanappuse tõttu loobus ta lõpuks ajakirjandusest romaanide kasuks. Tulemusena avaldas ta kõik oma artiklid internetis.

Charles Strossi romaan "Accelerando" võitis 2006. aastal Locuse auhinna parima romaani kategoorias. "Missile Gap" pälvis 2007. aastal Locuse auhinna parima lühiromaanina. "The Concrete Jungle" võitis Hugo auhinna 2005. aasta parima lühiromaanina ning "Palimpsest" sama auhinna 2010. aastal. Strossi teosed on kandideerinud ka paljudele teistele auhindadele nagu John W. Campbelli mälestusauhind, Arthur C. Clarke'i auhind ja Hugo auhind parima romaani kategoorias, samuti Jaapani Seiuni auhind.

Eesti keeles on raamatutena ilmunud Strossi teosed "Accelerando" (2009), "Palimpsest" (2011) ja "Külmem sõda" (2013). 

2013. aastal esines ta Tallinnas kirjandusfestivali HeadRead raames.

Viited
------

1. ↑  Stross, Charles. "Linux in Computer Shopper".
2. ↑  "2006 Locus Awards". Originaali arhiivikoopia seisuga 8.10.2010. Vaadatud 27.05.2010.
3. ↑  Locus Publications (05.09.2010). "Locus Online News » 2010 Hugo Awards Winners". Locusmag.com. Vaadatud 05.02.2012.