recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Mitmehäälsus** on muusikas ühine nimetaja faktuuridele, milles üheaegselt on vähemalt kaks partiid.

Mitmehäälsete faktuuride põhilised tüübid on polüfoonia, homofoonia ja heterofoonia. 

Mitmehäälsuse vastandiks on ühehäälsus ehk monofoonia.

Mitmehäälsus euroopa muusikas
-----------------------------

Keskaegset mitmehäälse musitseerimise praktikat kirjeldatakse juba 7. sajandi tekstides. 

Esimesed teadaolevad mitmehäälse muusika üleskirjutused pärinevad siiski alles 9. sajandist. 

Mitmehäälsuse arengut mõjutas ka neumanoodikirja kasutuselevõtt 9. sajandi alguses.

  

Millal võeti vaimulikus muusikas kasutusele polüfooniline mitmehäälsus, pole täpselt teada. Vihjeid sellele esineb juba 7. sajandist pärit ürikutes, kuid esimesed teadaolevad noodinäited on säilinud 9. sajandist. On tõenäoline, et Euroopas esitati polüfoonilist muusikat palju varem, kui seda mainivad varaseimad säilinud kirjalikud allikad. Oletatakse, et tõuke mitmehäälsuseks andis nii oreli levik kui ka briti saarte mitmehäälne rahvamuusika. 

Kõige lihtsamat polüfoonia vormi, pideva põhitooni ehk burdoonhääle peale lauldud meloodiat, esineb enamikus Euroopa rahvamuusikatraditsioonides ja ka paljudes Aasia kultuurides, mis viitab sellele, et see võib pärineda juba ammustest aegadest. 

Esimesed kahehäälsed vaimulikud laulud olid *organum*'id. Organumis oli Gregoriuse koraalile lisatud alumine hääl kvindi või kvardi kaugusel. Lihtsam organum oli paralleelorganum, kus alumine hääl liikus ülemisega paralleelsetes intervallides. Ajuti võisid hääled ka ühtida või liikuda oktavites. Mõlemat häält võidi ka dubleerida oktav madalamalt või kõrgemalt. Esimest korda kirjeldati sellist laulu 9. sajandist pärit teoses "Musica enchiriadis". Seal kirjeldatu ja *organum*'iks nimetatu ei olnud kompositsioonitehnika, vaid esituse ajal toimuv spontaanne laulu kaunistamise viis.

Guido Arezzost kirjeldas oma teoses "Micrologus de disciplina artis musicae" (kirjutatud umbes aastal 1025) juba keerulisemat polüfooniat, mis võimaldas teisele häälele improviseerimiseks mitmesuguseid valikuvõimalusi. Organumi hääled võidi ka varem valmis kirjutada. Esimesed leitud noodikäsikirjad, mis sisaldavad noodistatud organume, on pärit 11. sajandi algusest. Umbes 12. sajandil vahetasid hääled oma kohad, nii et Gregoriuse koraalist sai alumine hääl (*cantus firmus*). Nüüd võis häältevaheline intervall ka vahelduda, kuid kasutati siiski ainult "puhtaid intervalle": kvarti, kvinti ja oktavit. Sageli ei liikunud hääled ka enam ühes rütmis: ülemine hääl oli keerukam ning liikuvam. Gregoriuse koraali aga hakati laulma aeglasemalt, iga nooti pikaks venitades. Sellist organumit nimetati vabaks organumiks. Nii oli polüfoonia arenenud lihtsast esituse rikastamisest kompositsioonitehnikaks.

Viited
------

1. ↑  Grout, lk 88.
2. ↑  Grout, lk 88–93.
Péter Biros

**Péter Biros** (sündinud 5. aprillil 1976 Miskolcis) on Ungari veepallur, kolmekordne olümpiavõitja.

Biros on võitnud olümpiamängudelt kolm kulda (2000, 2004 ja 2008), maailmameistrivõistlustel kulla ja kaks hõbedat, FINA veepalli maailma karika võistlustel kaks kulda ja kaks hõbedat, FINA veepalli Maailmaliigas kulla ja hõbeda ning Euroopa meistrivõistlustel pronksi.

Ta võitis oma esimene tiitlivõistluste medali 1999. aasta FINA Maailma Karikavõistlustel (kuld). Aasta hiljem võitis ta oma esimese kolmest olümpiakullast 2000. aasta suveolümpiamängudel Sydneys. Pekingi olümpiamängudel võitis Biros oma kolmanda olümpiakulla kannatades tsüsti all, selletõttu sai ta *fair play* auhinna.

2012. aasta suveolümpiamängude avatseremoonial oli Biros Ungari lipukandja. Biros saavutas nendel olümpiamängudel Ungari võistkonnaga 5. koha.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 13. jaanuar 2016. Vaadatud 31. märtsil 2014.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Mihhail Rodzjanko
**Mihhail Vladimirovitš Rodzjanko** (vene keeles *Михаил Владимирович Родзянко*; 21. veebruar (vkj. 9. veebruar) 1859 Jekaterinoslav – 24. jaanuar 1924 Belgrad Jugoslaavia) oli Venemaa poliitik – Venemaa Keisririigi III Riigiduuma ja Riigiduuma Ajutise Komisjoni esimees.

Mihhail Rodzjanko teenis Venemaa Keisririigi sõjaväes ja pärast erruminekut astus poliitikasse.

Poliitikas liitus Rozdjanko 17. Oktoobri Liidu poliitikutega. 1911. aastal valiti ta III Riigiduuma esimeheks, kellena tegutses kuni 1917. aasta veebruarirevolutsioonini.

Tegevus I maailmasõja ajal
--------------------------

Esimese maailmasõja ajal tegutses Rodzjanko alates 1915. aastast Venemaa sõjatööstust ja riigikaitsetööstust juhtivas ning era- ja riiklikke struktuure ühendavas Sõjalises Majanduskomitees.

Tegevus 1917. aastal
--------------------

Pärast 1917. aasta veebruarirevolutsiooni ja keiser Nikolai II troonist loobumist valiti Rodzjanko Riigiduuma Ajutise Komisjoni esimeheks, kellena ta tegutses 27. veebruarist kuni 2. märtsini 1917.

### Emigratsioon pärast oktoobrirevolutsiooni

Pärast 1917. aasta oktoobrirevolutsiooni emigreerus Rodzjanko 1920. aastal Jugoslaaviasse ja suri Belgradis 24. jaanuaril 1924.

Isiklikku
---------

Tema vend oli sõjaväelane Aleksandr Rodzjanko.

Viited
------

1. ↑  Aadu Must Muutugu ja kadugu! Baltisakslased ja Esimene maailmasõda. Tartu 2016. Lk. 127
Jaanilinna sillapea ja lahinguskeem Narva ja Virumaa piirkonnas, 1944. aasta 10. veebruarist 23. aprillini
**Jaanilinna sillapea** ka **Narva sillapea** (saksa keeles ka *Narwa-Linie*), oli Saksa vägede taganemisel 1944. aasta Punaarmee pealetungil kujunenud kaitserajoon, Narva jõest ida pool. 11 km kaitseliin kujunes Lilienbachi mõisast kirdes, kattes Narva silda kuni Dolgaja Nivani.

Leningradi rinde 109. laskurkorpuse väed hõivasid 22. jaanuaril Kingisseppa ja 31. jaanuaril jõudis Punaarmee 2. löögiarmee ja 42. armee Luuga jõe joonele. 31. jaanuarist määrati Otto Sponheimer Narva rindelõigu Saksa vägede üldjuhatajaks, Väegrupp Nord uueks juhatajaks määrati kindralooberst Walter Model. 

III SS-Soomuskorpus tõrjus 31. jaanuaril 1944 tagasi Punaarmee rünnakut Jamburgile ja alates kella 22.00-st tõmbas korpus oma jõudude säästmiseks Jamburgist kirdes Luga juures seisvad üksused tagasi Narva jõe läänekaldale. Jamburgi ja Keikino vahel jätkas tõrjelahinguid III SS-Soomuskorpus, hoides kaitseliini Komarovka-Risuküla-Odrassaare. 227. jalaväediviis paigutati Riigi juurde, et võtta üle Narva-Hungerburgi rindelõik.

2. veebruariks kujunes rindejoon: Pegelssaare – Komarovka – Notika (kaasaarvatud) – seejärel tugipunktidena Orjevka´st kuni 2 km Zahonjest kirdesse – vasak tiib Lilienbachi karjamõisa kõrgendik – Zahonjest 1 km põhjas asuval tee – Polovka´st kirdes asuv sooriba.

2. veebruaril jõudsid Punaarmee 43. laskurkorpuse väeosad Narva jõeni, mis 98. laskurdiviisi 4. laskurpolgu poolt ületati mitmes kohas ja loodi sillapead Narva jõe läänekaldal, millest suuremad olid 166. laskurpolgu Kudruküla ja Riigiküla vahelisel alal sillapea ja Vaasa-Vepsküla-Siivertsi juures ning Krivasoo kott, mis aga kõik tagasi tõrjuti.

Järgnevalt organiseeris Jaanilinna sillapea kaitset 11. SS-diviisi Nordland ülem *SS-Brigadeführer* Fritz von Scholz, Relva-SS III Germaani Soomuskorpuse 4. SS-vabatahtlike soomusgrenaderibrigaad Nederlandi 48. SS-vabatahtlike soomusgrenaderide rügement General Seyffardt ja 49. SS-vabatahtlike soomusgrenaderirügement De Ruyter jõududega põhjaosas ning lõuna pool 11. soomusgrenaderide SS-diviis Nordlandi 24. SS-soomusgrenaderirügement Danmark (*SS-Panzergrenadier-Regiment 24 „Danmark"*) jõududega. 11. SS
soomusgrenaderidiviisi Nordland 11. suurtükiväerügement 9 suurtükipatareiga ja 54. suurtükiväedivisjon 2 suurtükipatareiga toetas kaitsjaid Narva jõe läänekaldalt, seal oli kaitsel ka 23. SS-soomusgrenaderirügement Norge. 

Jaanilinna-Narva ruumis asusid Punaarmee Leningradi rinde 2. löögiarmee väeosad: 30. kv laskurkorpuse, 71. üksiku merejalaväebrigaadi, 43. 109. ja 122. laskurkorpuse väeosad Narvast lõunas, Dolgaja Niva ruumis Narva jõest idas.

Saksa väed jätsid maha Jaanilinna sillapea, kui 24. juuli hommikul alustas Punaarmee Narva rindel suurt pealetungi. Saksa väejuhatuse korraldusel evakueeriti Narva sillapeal olevad üksused Narva jõe läänekaldale ja korraldus täideti kella kolmeks 25. juuli varahommikul ja Narva sild lasti õhku.

Vaata
-----

* Narva lahing (1944)
Péter Lékó (2013)
**Péter Lékó** (sündinud 8. septembril 1979 Suboticas) on ungari maletaja, rahvusvaheline suurmeister (1994). 

Lékó sündis Jugoslaavias ungari perekonnas. Aasta hiljem asus ta koos vanematega Ungarisse. Suurmeistriks sai Lékó 14-aastaselt 1994. aastal. Kaks aastat varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. 

2002. aastal Dortmundis võitis Lékó PCA maailmameistrivõistluste pretendentide matšturniiri finaalis Veselin Topalovit ja sai õiguse kohtuda PCA maailmameistri Vladimir Kramnikuga. 2004. aastal Brissagos peetud tiitlimatš jäi viiki 7:7 ja Kramnik säilitas tiitli. 

2007. aastal Méxicos tuli Lékó maailmameistrivõistluste turniiril neljandaks.

  

* Péter Lékó (1992)
* Péter Lékó ja Veselin Topalov PCA MM-i pretendentide matšturniiri finaalis Dortmundis (2002)

Isiklikku
---------

Lékó äi on Armeenia malesuurmeister Aršak Petrosjan.

Välislingid
-----------

* Péter Lékó – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Péter Lékó FIDE andmebaasis
**Mihhail Ivanovitš Steblin-Kamenski** (vene keeles Михаил Иванович Стеблин-Каменский; 11. september (vkj 29. august) 1903 Peterburi – 17. september 1981 Leningrad) oli vene filoloog (skandinavist). 

Ta kaitses 1948. aastal filoloogiadoktori kraadi väitekirjaga "Поэзия скальдов" ('Skaldide poeesia'). Professor (1950). 

Tema initsiatiivil loodi 1958. aastal Leningradi ülikoolis skandinaavia filoloogia kateeder (esimene Nõukogude Liidus), mida hakkas ta ka ise juhatama. Ühtlasi töötas ta NSVL TA Keeleinstituudi Leningradi osakonnas teadurina.

Tema peamised uurimisvaldkonnad olid skandinaavia keeled, skandinaavia kirjandus ja teoreetiline lingvistika. Ta on teinud arvukalt tõlkeid skandinaavia keeltest.

Eesti keeles on 1974. aastal ilmunud Steblin-Kamenski raamat "Islandi kultuur".

Tunnustus
---------

* Stockholmi Ülikooli audoktor (1969)
* Reykjavíki Ülikooli audoktor (1971)

Isiklikku
---------

Tema poeg Ivan Steblin-Kamenski on lingvist, Venemaa Teaduste Akadeemia tegevliige.

Välislingid
-----------

* Стеблин-Каменский Михаил Иванович
**Salm-Kyrburg** oli Saksa-Rooma riigi osastisriik, mis paiknes tänapäeva Rheinland-Pfalzis Saksamaal, olles üks Salmi arvukatest jaotustest. See loodi kahel korral: esimesel korral metsa- ja reinkrahvkonnana (eraldatud Ülem-Salmist) ning teisel korral vürstkonnana (tekkis varasemast Salm-Leuze vürstkonnast). Esimesest Salm-Kyrburgi riigist eraldusid 1607. aastal Salm-Mörchingen ja Salm-Tronecken ning selle päris 1681. aastal Salm-Neuweiler, kui liin hääbus.

1742. aastal ülendati Salm-Kyrburg vürstkonnaks; see jagas oma häält Riigipäeval Salm-Salmiga. Salm-Kyrburgi annekteeris 1798. aastal Prantsusmaa; Saksa-Rooma riik tunnistas seda Lunéville'i rahuga 1801. aastal. Kompensatsiooniks anti vürstile 1802. aastal uus territoorium, mis varem kuulus Münsteri piiskopile; sellest moodustus uus Salmi vürstkond.

Salm-Kyrburgi vürstid
---------------------

### Metsa- ja reinkrahvid (1499–1681)

* Johann VII (1499–1531)
* Johann VIII (1531–1548)
* Otto I (1548–1607)
* Johann Kasimir (1607–1651)
* Georg Friedrich (1651–1681)

### Suveräänsed vürstid (1743–1813)

* Philipp Joseph (Salm-Leuze metsa- ja reinkrahv) (1743–1779)
* Friedrich III (1779–1794)
* Friedrich IV (1794–1813)
**Salman Straž** (14. september 1927 Tallinn – 14. märts 1989) oli juudi rahvusest Eesti majandusteadlane.

Haridus
-------

Ta õppis aastatel 1934–1941 Tallinna Juudi Eraühisgümnaasiumis. Aastal 1941 evakueerus Tatari ANSV-sse, lõpetas aastaks 1945 Kaasani Töölisnoorte 4. Keskkooli ja kaks kursust Kaasani Aviotehnikumis. Aastal 1949 lõpetas *cum laude* Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusteaduskonnas kaubanduse ökonoomika erialal. Aastatel 1963–1966 oli aspirantuuris Eesti NSV Teaduste Akadeemia Majanduse Instituudis.

Täiendusõpe
-----------

Üleliidulise Kaubanduskonjunktuuri Teadusliku Uurimise Instituudi Eesti filiaal 1969, 1984; Eesti NSV Statistika Keskvalitsus 1976; Moskva Majandusstatistika Instituut 1978.

Teaduskraad ja -kutse
---------------------

Majandusteaduste kandidaat 1966; dotsent 1970; majandusteaduste doktor 1981 (Eesti NSV TA Majanduse Instituut); professor 1983.

Teenistuskäik
-------------

Eesti NSV Kaubandusministeeriumi vaneminstruktor, plaaniosakonna juhataja 1949–51; Tallinna Riikliku Kooperatiivkaubanduse Tehnikumi õppejõud ja käitispraktika juhataja 1951–63; TRÜ raamatupidamise osakonna õppejõud tunnitasu alusel 1955/56–1964.
TTÜs 1964–1989: statistika ja raamatupidamise kateedri õppejõud tunnitasu alusel 1964/65–66, vanemõpetaja 1966–68, dotsent 1968–75; statistika kateedri dotsent 1975–81, professor 1981–89.

Teadustöö põhisuunad
--------------------

Eri piirkondade turusuhete, nõudluse, elatustaseme ja tarbimise statistilise analüüsi metodoloogia; elukalliduse indeksi arvutamine ja prognoosi metoodika.
Avaldas üle 80 teadus- ja õppemetoodilise publikatsiooni.

Teadusorganisatoorne ja -administratiivne tegevus
-------------------------------------------------

Eesti NSV Ministrite Nõukogu partei ja riigikontrolli, samuti plaani, rahanduse ja kaubanduse osakonna inspektor, Üleliidulise Kaubanduskonjunktuuri Teadusliku Uurimise Instituudi Eesti filiaali teadusliku nõukogu liige; Eesti NSV Statistika Keskvalitsuse Teaduslik-Ekspertnõukogu elatustaseme sektsiooni ja Eesti NSV Kaubandusministeeriumi Teaduse ja Tehnika nõukogu liige; Eesti NSV teaduslik-tehnilise progressi kompleksprogrammide "Rahvatarbekaubad ja teenused" ning "Elatustase ja sotsiaalne areng" koostamise liige 1986–89.
Rahvasaadik Tallinna Linna Keskrajooni TS nõukogus ja alalise kaubanduskomisjoni esimees 1963–65.

Tunnustus
---------

* 1980 Eesti NSV Ministrite Nõukogu Arnold Veimeri nimeline preemia
* 1986 NSV Liidu Rahvamajanduse Saavutuste Näituse pronksmedal

Kirjandus
---------

* Tallinna Tehnikaülikooli professorid läbi aegade. TTÜ kirjastus. Tallinn 2008.
* EE 2000, 14.
* Tallinna Polütehniline Instituut 1936–1986. Tln, 1986, lk 152, 331, 335.
**Kahula kihistu** (inglise *Kahula Formation*) on ordoviitsiumi ladestu Viru ladestiku kihistu. Seda hakkas esimesena eristama Algimantas Grigelis aastal 1978. Kihistu on nime saanud Kahula küla järgi.

Kihistiku stratotüüp on Kahula paemurd. Paemurrus paljandus aastal 1970 1,16 cm Keila lademesse kuuluvat paekivi. Ülemised 13 cm moodustas rohekashall suure savisisaldusega lubjakivi, järgnes 13 cm kollakashalli paksukihilist lubjakivi, seejärel 13 cm kollakashalli suure savisisaldusega õhukesekihilist lubjakivi. Järgmised 12 cm moodustas taas kollakashall paksukihiline lubjakivi, alumised 65 cm moodustas aga kollakashall muguljas mergli vahekihtidega lubjakivi. Kunagine paemurd on ehitusprahiga täidetud ja kinni kasvanud.

Kihistu sisaldab järgmisi kihistikke:

* Kurtna kihistik
* Lehtmetsa kihistik
* Pääsküla kihistik
* Saue kihistik.

Lisaks loetakse selle osaks veel Jõhvi kihistut,  vahel arvatakse kihistusse ka Auleliai kihistik.

Kihistu koosneb lubjakivist, mille osades kihtides sisaldub vahekihtidena bentoniiti ja argilliiti.

Viited
------

1. 1 2  Kahula kihistu Eesti geokogude infosüsteemis (vaadatud 17.08.2019)
2. ↑  Stratigraafia terminoloogia
3. ↑  Eesti stratotüüpsed paljandid
4. ↑  Haljala Stage L. Hints Raukas, A. Teedumäe, A. (eds). 1997. Geology and Mineral Resources of Estonia. Estonian Academy Publishers, Tallinn. 436 pp. ISBN 9985-50-185-3
5. ↑  Geology and Mineral Resources of Estonia. Keila stage Linda Hints&Tõnu Meidla

Välislingid
-----------

* Kahula kihistu Eesti geokogude infosüsteemis
**Rivitants** (ka ***line*-tants**; inglise keeles *line dance*) on kindlal koreograafial põhinev tantsustiil, kus teatud grupp inimesi olenemata soost või vanusest esitab korduvaid sammutsükleid ühes või mitmes reas või veerus. Kõik tantsijad on näoga samas suunas ning teevad samal ajal samu samme, olemata seejuures teiste tantsijatega füüsilises kontaktis. Vanemates rivitantsudes esineb ka "ridu", kus tantsijad on teineteise poole näoga, "rea" moodustab ring või järgnevad tantsijad pikas rivis juhttantsijale hoides näiteks kätt eesliikuja õlal.

Ajalugu ja kultuur
------------------

Paljudes varastes kultuurides viljeleti rivitantsu enne kui kehtestati sotsiaalsed normid, mis pani mehed ja naised omavahel paaris tantsima. Varasemast ajast on sageli teada tantsudest, kus mehed ja naised tantsisid eraldi rivides ning tänapäeval on sellest välja kujunenud segarivid. Näiteks Balkani maades on paljude teiste hulgas tänaseni säilinud rikkalik rivitantsutraditsioon. Selliseid rahvalikke rivitantse esitatakse sageli erinevatel rahvatantsuüritustel ning seda tüüpi rahvatantsudel on palju vorme: paarisrivid, kus tantsijad seisavad näoga vastamisi, ringikujuline rivi või rivid, kus tantsijad liiguvad eestantsija kannul. Tantsijad võivad seejuures hoida käsi kõrvalolijate vöökohal, õlal või hoida kätest kinni.

Kuigi rivitantsu samastatakse enamasti kantrimuusika- ja vesterniajastuga, on sel siiski palju sarnasusi ka rahvatantsudega. Paljusid rahvatantse tantsitakse üksikult, olles mittesirges rivis, kuid samas seotud ka teiste tantsijatega. Füüsilise kontakti puudumine tantsijate vahel on siiski väga iseloomulik just kantritantsule. Alates 1970. aastatest on rivitantsule lisandunud uusi elemente mitmest muustki muusika- ja tantsustiilist, näiteks popp, sving, *rock'n'roll*, disko, salsa, džäss jm.

Vaata ka
--------

* seltskonnatants
* jenka

Välislingid
-----------

* Bosnia rivitants Kolo
* Kantristiilis rivitants
**Silvia Tobias** (24. mai 1908 Teplice – 28. detsember 1985 New York) oli eesti harfimängija ja muusikapedagoog.

Ta lõpetas aastal 1925 Berliinis lütseumi ja aastal 1932 kõrgema muusikakooli.

Ta mängis aastatel 1932–1933 Saksamaal mitmes orkestris, 1933–1935 Ankaras ja 1935–1970 Estonias.

Lisaks oli ta aastatel 1933–1935 Ankara konservatooriumi ja 1935–1970 Tallinna Riikliku Konservatooriumi õppejõud.

Ta on esinenud solistina ja ansamblis, korrastanud oma isa loomingut ja kirjutanud ooperi "Libahunt" (aastal 1946).

Ta elas aastast 1972 Ameerika Ühendriikides.

Isiklikku
---------

Tema isa Rudolf Tobias oli helilooja, organist ja koorijuht, õde Helen Tobias-Duesberg oli eesti helilooja ja organist.

Kirjandus
---------

* *Eesti muusika biograafiline leksikon.* 2. köide: *N–Y.* Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2008, lk. 416.
* Reinart, Heili. "Rudolf Tobiase briljantne tütar Sylvia pühendas elu kunstile ja kaotas selle tulekahjus." *Postimees* 1. detsember 2020.
Varju otsivad lapsed New Yorgi tänaval 1911. aasta kuumal suvel
**1911. aasta kuumalaine Põhja-Ameerika idarannikul** kestis alates 4. juulist 11 päeva, põhjustades vähemalt 380 inimese surma. Nashuas tõusis temperatuur kuni 41 °C-ni, Bostonis kuni 40 °C-ni (mis on soojusrekord ka tänapäeval). New Yorgis suri 146 inimest ja ligikaudu 600 hobust.

Eduard Vilde
------------

Kuumalaine tunnistajaks oli eesti kirjanik ja ajakirjanik Eduard Vilde, kes pages selle järel Ameerika Ühendriikidest ookeaniliinilaevaga Taani. Ta on oma üleelamistest New Yorgis, seoses erakordse suvekuumusega ja muu kaasnevaga, kirjutanud sama suve Päevalehe numbris 188. Ta näitas üles sümpaatia puudumist ülimoodsa ja eesrindliku "vabariikide vabariigi" suunal, kes teda märtsi lõpus ja aprillis ülipiinlikult ja ebasoosinult nädalaid Ellis Islandil karantiinis hoidis. Ta ei mõistnud samas selle võimude ajapuudust ja suutmatust koristada idapoolse Manhattani tänavatelt leitsakus lõpnud hobuste, koerade ja kasside raipeid.
**Salme Dutt** (sündinud **Salme Anette Murrik**, aastatel 1913–1924 **Salme Anette Pekkala**, hiljem **Salme Pekkala-Dutt**) (29. august 1888 Helme vald – 30. august 1964 London) oli Eestis sündinud Briti kommunistlik poliitik. 

Tema esimene abikaasa oli Soome vasakpoolne poliitik Eino Pekkala (olid abielus aastatel 1913–1920, abielu lahutati), teine abikaasa oli rootsi-india päritolu inglise ajakirjanik ja kommunistlik poliitik Rajani Palme Dutt. Tema vanem õde oli Eesti päritolu Soome kirjanik Hella Wuolijoki. Ta oli ka Soome sotsiaaldemokraatlilku poliitiku Erkki Tuomioja vanatädi. Tema keskmine õde Erna-Amalie Murrik-Mitt oli saksa keele õpetaja, noorem õde Niina Murrik-Polonsky oli pianist ja klaveriõpetaja.

Salme Murrik sündis Helme vallas Liivimaa kubermangus ning veetis lapsepõlve Valgas. 1905. aastal heideti ta revolutsioonilise tegevuse eest gümnaasiumist välja, misjärel ta kolis Venemaale, elades Moskvas ja Siberis. Hiljem elas ta Soomes ning kolis lõpuks Suurbritanniasse.

Murrik saadeti koos esimese abikaasa Eino Pekkalaga Suurbritanniasse Lenini käsul, looma seal Suurbritannia Kommunistlikku Parteid. Selle algusaastail tegutses ta Kominterni agendina ning oli Rajani Palme Dutti sidemees Moskvaga.

1939. aastal avaldas Salme Dutt raamatu tšartistlikust liikumisest "When England Arose" ("Kui Inglismaa tõusis"). 1966. aastal ilmus Londonis tema postuumne luulekogu "Lucifer and Other Poems" ("Lucifer ja teisi luuletusi"). Salme Dutt suri Londonis 1964. aastal.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 3. jaanuar 2012. Vaadatud 11. märtsil 2011.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
2. ↑  David Harker, Tressell

Kirjandus
---------

* John Callaghan "Rajani Palme Dutt, British communism, and the Communist Party of India″ – *Journal of Communist Studies and Transition Politics*, Volume 6, Issue 1, March 1990, lk 49–70
* Andrew Thorpe "The British Communist Party and Moscow 1920–43", Manchester University Press, 308 lk, Midsomer Norton 2000
* Erkki Tuomioja "Häivähdys punaista" Helsinki: Tammi, 2006 (rootsi keeles: "Ett stänk av rött: två systrar i revolutionens tjänst" Stockholm, 2008; eesti keeles: "Õrnroosa: Hella Wuolijoe ja Salme Dutti elu revolutsiooni teenistuses", Tallinn, 2006)

Välislingid
-----------

* Lausti.com
* Valgark.ee
* Salme Dutt Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
**Rizokárpaso** (kreeka keeles Ριζοκάρπασο, türgi keeles *Dipkarpaz*) on linn Küprose saare idarannikul Karpasía poolsaarel. Rizokárpaso on poolsaare suurim linn. Linnas on umbes 5500 elanikku. See on *de facto* Põhja-Küprose Türgi Vabariigi kontrolli all ja kuulub selle haldusalasse kuuluvasse İskele piirkonda.

Enne 1974. aasta Türgi okupatsiooni oli linn täielikult kreekakeelne. Kuna ühendus Küprose lõunaosaga lõigati ära, ei saanud kohalikud põgeneda. Seetõttu elab seal tänapäevani ÜRO vägede kaitse all umbes 250 Küprose kreeklast.

Ajalugu
-------

Rizokarpaso-Sylla oli pronksiaegne linnus 2. aastatuhandel eKr. Rizokarpaso eelkäija-asula oli iidne Karpasia linn. Selle linna polise staatusest annab tunnistust ühe Phanoklese, Nikolaose poja, üleskirjutus.

Türklaste sissetungi ajal Küprose põhjaossa paigutati Kyrenia lähedal asuva Agía Eiríni elanikud vastu nende tahtmist Rizokárpasosse.

Majandus
--------

Kuni 20. sajandini oli siidikultuur elanike peamine kaubandusala. Toorsiid kedrati kohapeal ja kooti kangasteks. Pärast siidiussikasvatuse hääbumist läksid paljud talupidajad üle idamaist tüüpi tubaka kasvatamisele. Tubakalehtede kuivatamiseks ehitati spetsiaalsed varjualused. Mõne aasta jooksul sai küla Küprose tubakakasvatuse keskuseks ja jäi selleks kuni 1974. aastani. Tänapäeval kasvatatakse tubakat suhteliselt väikestes kogustes Türki eksportimiseks. Ümbruskonnas kasvatatakse peamiselt köögivilju ja teravilja punakaspruunil mullal (terra rossa). Korjatakse ka jaanikaunapuu vilju.

Vaatamisväärsused
-----------------

Eriti vaatamist väärivad kaks keskaegset kirikut, mis pärinevad Lusignani ajast. Ümbruskonnas on arvukalt kauneid randu.

Linnast mitte kaugel asuvad Ágios Fíloni kiriku varemed ja iidne asula.

Viited
------

1. ↑  Edgar Peltenburg: *Nitovikla and Tell el-Burak: Cypriot mid-second millennium B.C. forts in a Levantine context*, lk 145–157.
2. ↑  T. B. Mitford, K. Nikolaou: *An Inscription from Karpasia in Cyprus*. *Journal of Hellenic Studies* 77/2, 1957, lk 313–314.
3. ↑  United Nations Security Council: *Documents Officiels* 32, 1977, lk 3.
**Salme** on Eesti Tallinna Tehnikaülikooli uurimislaev.

Ajalugu
-------

Laev ehitati 1974 Taanis Esbjergis ettevõtetes Carl B. Hoffman Maskinfabrik ja Jernog Metalstoberi AS kalapüügilaevana. Renoveeriti uurimislaevaks 2009. a.

Kirjeldus ja võimekus
---------------------

Uurimislaevaga on Läänemerel võimalik läbi viia erineva eesmärgiga ekspeditsioone, sh teostada okeanograafilisi uuringuid, paigaldada või hooldada autonoomseid mõõteseadmeid, koguda proove merekeskkonnast nende edasiseks analüüsiks laboris ning korraldada geoloogilisi uuringuid.

Laeval on märglabor, bioloogia/keemia labor ja mess-seminariruum, majutuskohad 12 teadlasele, konditsioneer, saun jms. Laboratoorium on varustatud tõmbekapi, pöördosmoosil põhineva destillaatori, sügavkülmikute jm. GSM levialas on olemas internetiühendus. Autonoomsus on 7 päeva

Tehnilisest varustusest on laeval kraana maksimaalse tõstejõuga 3t, kaabeltrossvints, vintsid, A-raam 
Laeva on proovivõtukarussell, CTD-sondid, optilised mõõteriistad, seadmed veeproovide töötlemiseks ja analüüsiks, poijaamade paigaldamise vahendid, hoovusemõõtjad jmt.

Viited
------

1. ↑   (vaadatud 02.11.2017)

Välislingid
-----------

* Laevast e-laevakinnistusraamatus
**Kahoolawe** (inglise *Kahoolawe*, havai *Kahoʻolawe*) on saar Vaikses ookeanis, üks Hawaii saartest.

Pindala 115 km². Saar on künklik, kõrgus kuni 450 meetrit.

Kuulub Ameerika Ühendriikidele, Hawaii osariigi Maui maakonda. Saar on asustamata.

Saare asustasid umbes 1000. aasta paiku polüneeslased. Pole teada, kui palju inimesi on saarel elanud, kuid on arvatud, et magevee puudumise tõttu on saarel elanud vaid mõnisada inimest. 1778. aastast kuni 19. sajandi alguseni märkasid möödasõitnud laevadel vaatlejad, et saar oli asustamata ja viljatu.

Kuningas Kamehameha III ajal asendati Hawaii kuningriigis surmanuhtlus pagendamisega, ning 1830. aastal sai Kahoolawe saarest meeste karistuskoloonia kuni 1853. aastani.

1857. aastal hinnati saarel elavat umbes 50 inimest, saarel kasvatati suhkruroogu, tubakat, ananassi ja kõrvitsalisi, ning saarele hakati rajama rantšosid. Kuid magevee puudumine oli endiselt probleemiks, ning põua ja ülekarjatamise tõttu oli saar peagi paljas.

1910.-1918. aastal kuulutati saar looduskaitsealaks, saarelt viidi karjad minema ning hakati taimestikku istutama. See ei õnnestunud, ning 1918. aastal liisis saare 21 aastaks Wyomingi rantsoomanik Angus McPhee. 1941. aastaks viis ta oma karja põua tõttu saarelt ära ja saar läks sõjaväe kontrolli alla.

Teise maailmasõja ajal, ning ka pärast sõda, kasutas sõjavägi saart Vaiksel ookeanil võitlevate sõdurite ja merejalaväelaste treenimiseks ning pommikatsetusteks.

18. märtsil 1981 lisati saar National Register of Historic Placesisse. 1990. aastal lõpetati saarel sõjaväelised katsetused, 1998.–2003. aastal toimus saarel sõjaväeliste objektide äraviimine.

1993. aastal kuulutati saar koos kahemiilise ümbritseva ookeaniribaga kaitsealaks. Saare kasutamine on lubatud ainult havai kultuurilistel ja vaimulikel eesmärkidel, kalastamiseks, keskkonnataastamiseks, ajalooliseks säilitamiseks ja hariduseks. Äriline tegevus saarel on keelatud.
|  |
| --- |
|  |
| Medalikohad |
| Maailmameistrivõistlused |
| **Pronks** | 2019 | jäähoki |

**Mihhail Sergatšov** (vene keeles Михаил Александрович Сергачёв; sündinud 25. juunil 1998 Nižnekamskis) on Venemaa jäähokimängija, kes mängib kaitsjana NHL-i klubis Tampa Bay Lightning.

Hooajal 2015–16 suundus Sergatšov mängima Põhja-Ameerikasse, liitudes Ontario Hockey League'i (OHL) klubiga Windsor Spitfires. Hooajal 2015–16 pälvis ta OHL-i parimale kaitsjale antava Max Kaminsky Trophy.

2016. aastal valis Montreal Canadiensi poolt ta NHL-i *draft* '​is üheksanda valikuna. Canadiensi meeskonnas tegi ta hooajal 2016–17 NHL-is neli mängu. 19. oktoobril 2017 lõi ta mängus Columbus Blue Jacketsi vastu oma esimese ja teise värava NHL-is.

2017. aasta juunis liitus Sergatšov Lightninguga. 2020. aastal võitis ta klubiga Stanley karika.

2019. aasta maailmameistrivõistlustel võitis Sergatšov Venemaa jäähokikoondise koosseisus pronksmedali.

Välislingid
-----------

* Mihhail Sergatšov nhl.com lehel
* Mihhail Sergatšov hockeydb.com lehel
Mihhail Pogodin
**Mihhail Petrovitš Pogodin** (vene *Михаил Петрович Погодин*; 23. jaanuar (vana kalendri järgi 11. jaanuar) 1800 Moskva – 20. detsember (vkj 8. detsember) 1875 Moskva) oli Venemaa ajaloolane, publitsist ja kollektsionäär.

Pogodini isa oli talupoeg, kes vabastati pärisorjusest 1806. 1821 lõpetas Pogodin Moskva ülikooli. 1823–1825 osales ta kirjanduslik-filosoofilise ringi "Tarkusearmastajate ühing" töös. 1827–1830 ilmunud väljaandes "Moskva Teataja" ("Московского вестник") avaldas ta jutustuse "Kerjus", milles võttis sõna pärisorjuse vastu. Umbes sellesse ajajärku jääb tema tegevus publitsistina, pärastpoole pühendus ta ajaloole.

Tema magistritöö (1825) teema oli "Venemaa rajamine"; seal püstitas ta teooria, et Venemaa riiklused rajasid Skandinaaviast pärit viikingid. Kuid hiljem lähendas huvi slaavluse vastu, Venemaa ajaloo ja selle omapära põhjalik mõistmine teda slavofiilidele.

Pogodin oli Moskva ülikoolis 1826–1835 üldajaloo professor ja 1835–1844 Venemaa ajaloo professor. Ta uuris vanavene ja slaavi ajalugu, vene talupoegade pärisorjastamise käiku ja Moskva Venemaa pealinnaks tõusmise põhjusi. 1834 kaitses ta doktoritöö "Nestori kroonikast". Ta avastas hulgaliselt varem tundmatuid Venemaa ajaloo allikaid.

Ta oli üks kõige tunnustatumaid ajaloolasi Venemaal enne Sergei Solovjovi.

Tema majas elasid Nikolai Gogol ja Afanassi Fet. Viimast valmistas Pogodin ette ülikooli astumiseks.

Oma elu jooksul omandas Pogodin suure vanavarakollektsiooni: ikoone, vasest ja hõbedast riste, münte, medaleid, relvi, käsikirju, vanu raamatuid, vene ja välismaa teadlaste, kirjanike, kunstnike, sõjaväelaste, poliitikute ja kirikutegelaste autograafe ning muud vanavara. Osa kogutust on säilinud Venemaa rahvusraamatukogus ja Ermitaažis.

Tunnustus
---------

* 1836 – valiti Venemaa Akadeemia liikmeks
* 1841 – valiti Keiserliku Teaduste Akadeemia liikmeks.
* 1867 – valiti ta Jugoslaavia Teaduste ja Kunstide Akadeemia auliikmeks

Teoseid
-------

* "Псковская летопись", Moskva 1837, Digitaalselt
* "Норманский период Русской Истории", Moskva 1859

Viited
------

1. ↑  Biograafia Dmitri Tšiževski raamatus "History of Nineteenth-century Russian Literature. Volume 1: Romantic period", 1974, lk.109-110
**Mihhail Svetlov** (vene keeles *Михаил Светлов*) on kolmetekiline Sergei Jessenin-klassi (projekt Q-065) Venemaa jõereisilaev, mis on ehitatud Österreichische Schiffswerften AG laevatehases Korneuburgis (Austria) 1985. aastal. Laev sai nime vene luuletaja Mihhail Svetlovi auks.

Kiil pandi Austria Korneuburgis Österreichische Schiffswerften AG laevatehases ja laev lasti vette 1985. Ristiemaks sai endise Austria liidukantsleri abikaasa Christine (sündinud Christen) Vranitzky. Mihhail Svetlov anti üle Tjumenis asuvale Obi-Irtõši Jõelaevandusele (vene keeles *Обь-Иртышское речное пароходство*), kus seda kasutati ainult ühe hooaja jooksul. 1988. aastal anti jõereisilaev üle Leena Jõelaevandusele (vene keeles *Ленское речное пароходство*), kus Mihhail Svetlov sõidab Leena-äärsete linnade ja külade vahet. Finantsilistel põhjustel müüdi laev 1998. aastal Alrosale, laeva tänasele omanikule. Alates 2. septembrist 2011 pandi müügile 6 Alrosa hotelli ja Mihhail Svetlov 2,6 miljardi rubla eest.

Vaata ka
--------

* Jõereisilaevade loend

Viited
------

1. ↑  Alrosa Hotels (inglise keeles)
2. ↑   (vene keeles)
3. ↑  Väike info laeva kohta(vene keeles)
4. ↑   АЛРОСА хочет продать гостиничный бизнес за 2,6 млрд рублей (vene keeles)

Välislingid
-----------

* Projekti kohta (vene) ning (inglise keeles)
* Laev Riverfleet.ru kodulehel (vene keeles)
**Mihhail Mihhailovitš Saltun** (15. märts 1967 Lüübnitsa – 21. juuni 2016 Narva) oli Eesti õigeusu vaimulik.

Saltun sündis toonases Põlva rajoonis ohvitser Mihhail Saltuni perekonnas. Vaimuliku hariduse omandas ta Moskvas vaimulikus seminaris ja Õigeusu Püha Tihhoni Humanitaarülikoolis.

15. veebruaril 2004 pühitses Tallinna ja kogu Eesti metropoliit Kornelius ta diakoniks. Preestriks pühitseti isa Mihhail 12. juunil 2005, ta kuulus Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku vaimulikkonda.

Aastatel 2005–2013 teenis ta preestrina Nina Jumalaema Kaitsmise kogudust. Seejärel oli ta 2013. aastast kuni surmani Narva-Jõesuu Jumalaema Kaasani Ikooni koguduse esipreester ja teenis ühtlasi ka Narva-Jõesuu Püha Vladimiri kirikus.

Vaimuliku teenistuse kestel pälvis ta mitmeid vaimulikke autasusid – puusaehte, kamilavka ja rinnaristi.

21. juuni öösel 2016 tungiti Saltunile tema kodus terariistaga kallale. Raskete kehavigastustega preester toimetati Narva haiglasse, kus ta suri saadud haavadesse. Rünnakus kahtlustatavana peeti kinni tema 20-aastane poeg Daniil Saltun. Vahejuhtum pälvis laialdast meediakajastust nii eesti- kui ka venekeelses ajakirjanduses. Daniil suunati hiljem Viru Maakohtu otsusega psühhiaatrilisele ravile.

Mihhail Saltuni matusetalitus toimus 28. juunil 2016 Narva-Jõesuu Jumalaema Kaasani Ikooni kirikus, selle viis läbi Narva ja Peipsiveere piiskop Laatsarus. Tema surnukeha maeti Kuremäe kloostri kalmistule.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Трагически погиб священник Михаил Салтун Эстонская Православная Церковь Московского Патриархата, 21.06.2016 (vaadatud 1.08.2016)
2. ↑  MPEÕK Nina Jumalaema Kaitsmise Kogudus MTÜ Inforegister.ee (vaadatud 1.08.2016)
3. ↑  Narvas tapeti jõhkralt õigeusu preester Delfi, 21.06.2016 (vaadatud 1.08.2016)
4. ↑  В Нарве жестоко убит священник Михаил, подозреваемый в убийстве его 20-летний сын задержан ERR Uudised, 21.06.2016 (vaadatud 1.08.2016)
5. ↑  В Нарве зверски убит православный священник, подозревается сын Postimees (vene keeles), 21.06.2016 (vaadatud 2.08.2016)
6. ↑  Одаренный мальчик из хорошей семьи убил отца-священника из-за компьютера? Postimees (vene keeles), 21.06.2016 (vaadatud 2.08.2016)
7. ↑  Убийцу священника в Нарве отправили на психиатрическое лечение rus.err.ee, 19.12.2016.
8. ↑  Отпевание священника Михаила Салтуна Нарвская Газета, 29.06.2016 (vaadatud 1.08.2016)
**Mihhail Ivanovitš Trepaškin** (Михаил Иванович Трепашкин; sündinud 7. aprillil 1957) on advokaat ning endine FSB polkovnik, kes on tuntuks saanud katsetega iseseisvalt uurida Teise Tšetšeenia sõja üheks ajendiks olnud elumajaplahvatusi Venemaal.

FSB-s töötades uuris Trepaškin kolleegide sidemeid kriminaalsete rühmitustega ning sai koguni medali, kui paljastas FSB ohvitseride katse müüa tšetšeeni mässulistele relvi.

1996. aastal süüdistas ta FSB-d avalikult korruptsioonis. 1998. aastal andis Trepaškin koos Aleksandr Litvinenko ja teistega pressikonverentsi, millel esines FSB erirühma poolt plaanitava atentaadi sihtmärgina.

1999. aastal asus ta Sergei Kovaljovi palvel uurima elumajaplahvatusi, mis said ajendiks Vladimir Putinile populaarsust kogunud Teisele Tšetšeenia sõjale. Kaks õde, kelle ema ühes plahvatuses hukkus, palkasid Trepaškini end esindama kohtuasjas, milles kahte muslimit süüdistati lõhkeainete transpordis pommiplahvatuste korraldamiseks. Trepaškini uurimistöö viis hoopis kahtlusaluseni, kes osutus FSB-laseks. Ta leidis ka tunnistaja, kelle sõnade kohaselt võltsiti protsessil tõendeid, et juhtida kahtlust FSB-lt eemale.

Enne kui Trepaškin jõudis oma avastusi kohtus tutvustada, leiti tema autost väidetavalt sinna sokutatud tulirelv, ja Trepaškin saadeti trellide taha. Apellatsioonikohus ei aktsepteerinud süüdistust illegaalses tulirelva omamises, kuid suletud sõjaväekohus mõistis Trepaškini süüdi riigisaladuste paljastamises.

Väidetavalt pakuti Trepaškinile võimalust vanglakaristusest pääseda, seda juhul, kui ta soostunuks lahkuma Kovaljovi komisjonist ning liituma Londonisse põgenenud Litvinenko kõrvaldamist kavandava meeskonnaga.

Astma ja muude tõbede käes kannatanud Trepaškinile ei võimaldatud vanglas aastaid ravi. Tema karistusaeg lõppes 2007. aasta lõpus.
Mart Jaanson 17. märtsil 2011 EELK Valga praostkonna sinodil Sangaste seltsimajas ettekannet pidamas
**Mart Jaanson** (sündinud 31. märtsil 1966) on eesti helilooja, muusikateoreetik, teoloog ja luterlik vaimulik.

Aastail 1973–1984 õppis Jaanson Tartu 2. Keskkoolis ja samaaegselt Tartu 1. Lastemuusikakoolis klaverit ja 1983–1987 Tartu Muusikakooli muusikateooria osakonnas. 1987. aastal asus Jaanson õppima Tallinna Konservatooriumisse professor Eino Tambergi kompositsiooniklassi, mille lõpetas 1992. aastal *cum laude*. 1988.–1990. aastal täiendas Jaanson end Eesti Goethe Seltsi juures tegutsenud Eesti Goethe-Gümnaasiumis. Aastail 1992–1993 õppis ta Austria Teaduste ja Uuringute Ministeeriumi ja hiljem Alban Bergi Fondi stipendiaadina Viini Muusika- ja Lavakunstikõrgkoolis professor Kurt Schwertsiku kompositsiooniklassis. 

1994. aastal astus ta Tartu Ülikooli usuteaduskonda, mille lõpetas 1999. aastal. 2002. aastal sai ta Eesti Muusikaakadeemia teadusmagistrikraadi muusikateaduses. Aastail 2002–2003 õppis Jaanson EELK usuteaduse instituudi pastoraalseminaris. Alates 2005. aastast on ta TÜ usuteaduskonna doktorant.

1990. aastal oli Jaanson tegev ajakirja Scripta Musicalia toimetamisel. Ta on Eesti Arnold Schönbergi Ühingu asutajaliige ning oli aastail 1995–2003 juhatuse esimees. Aastast 1993 tegutseb ta eesti muusikaelus eelkõige muusikakriitikuna (Kultuurilehe 1994. aasta kriitikapreemia), aga ka heliloojana. Eelkõige keskendub ta 20. sajandi ja nüüdismuusika tutvustamisele. 

Aastail 1994–2006 töötas Jaanson Heino Elleri nimelises Tartu Muusikakoolis muusikateoreetiliste ainete õpetajana ja 1999.–2001. aastal oli selle kooli direktor.

Mart Jaanson on olnud Tartu Uue Muusika Pidustuste peakorraldaja. Alates 2001. aastast on ta TÜ muusikateooria lektor ning 7. oktoobrist 2003 EELK Nõo Püha Laurentsiuse koguduse õpetaja. 

2005–2006 oli Jaanson Toronto Peetri koguduse abiõpetaja ning alates 1. novembrist 2021 kuni 28. maini 2023 EELK Rannu koguduse hooldajaõpetaja. 1. detsembrist 2021 kuni 1. märtsini 2023 oli ta ka EELK Otepää Maarja koguduse hooldajaõpetaja. 

2013–2017 oli Jaanson Valga praostkonna abipraost ning alates 17. märtsist 2017 on Valgamaa praost. EELK Kirikukogu liige 2005–2009 ning alates 2017.

Tunnustus
---------

* 2016 EELK Teeneteristi III järk .
* 2016 Tartu Ülikooli aumärk

Välislingid
-----------

* Mart Jaanson Eesti Teadusinfosüsteemis Muuda Vikiandmetes
* EELK vaimulike leksikon



1. ↑  "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 9.12.2022.
**Silvia Raudvee** (21. august 1927 Lehtse – 1. oktoober 2021) oli eesti klaasikunstnik.

Silvia Raudvee sündis 21. augustil 1927. aastal Järvamaal Lehtses. 1929. aastal kolis perekond Jänedale. Kaheksa-aastaselt alustas Silvia kooliteed Raudla kuueklassilises koolis, kus õppis neli aastat. Seejärel, 1939. aastal õppis ta ühe aasta Tallinna erakolledži progümnaasiumis, kuni Eestis kõik erakoolid likvideeriti. Ta läks tagasi maale ja lõpetas Raudla algkooli. Saksa okupatsiooni ajal õppis ta Tallinnas Elfriede Lenderi Eragümnaasiumis, mille lõpetas 1946. aastal. Seejärel otsustas ta minna õppima moekunsti. Huvi klaasikunsti vastu tekkis Silvia Randveel tänu Helga Kõrgele, kellega ta kohtus Eesti Rahva Ühisabi internaadis ja kes õppis 1943. aastal Tallinna Kujutava ja Rakenduskunsti Koolis klaasehistöö erialal ja kiitis väga klaasikaunistuseriala juhatajat Maks Roosmat. 1946. aastal sooritas Silvia Raudvee sisseastumiseksamid Tallinna Riikliku Tarbekunsti Instituudi moekunsti erialale ja valis kõrvalerialaks klaasehistöö.

1949. aasta märtsis ta küüditati koos vanematega Krasnojarski krai Novosjolovo rajooni, vabanes 1957. aasta oktoobris.

1961. aastal lõpetas ta Eesti Riikliku Kunstiinstituudi klaasikunsti erialal.

Aastatel 1961–1974 oli ta Valgevene NSV-s Niomani klaasitehase kunstnik. 1975. aastast tegutses ta vabakutselise kunstnikuna.

Ta oli Eesti Klaasikunstnike Ühenduse liige.

Tunnustus
---------

* 1987 Eesti NSV teeneline kunstitegelane

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Kalender. Sirp, 2.08.2002
3. ↑  "Leo Õispuu (koostaja). Küüditamine Eestist Venemaale. Märtsiküüditamine 1949. 2. osa. Tallinn, 1999" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 11. jaanuar 2012. Vaadatud 8. veebruaril 2017.
4. ↑  Eesti Kunstiakadeemia. Klaasikunst
5. 1 2  Eesti Klaasikunstnike Ühendus. Silvia Raudvee

Välislingid
-----------

* Eesti Muuseumide Veebivärav. Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseum. Silvia Raudvee. Vaas Tallinn (1963)
* Eesti Muuseumide Veebivärav. Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseum. Silvia Raudvee. Vaas komplektist sini-punane (1968)
* Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Klaasikunstnik Silvia Raudvee säralõikes tehtud komplekt "Kontrastid" (1972)
Mihhail Poretšenkov (2015)
**Mihhail Jevgenjevitš Poretšenkov** (vene keeles Михаил Евгеньевич Пореченков; sündinud 2. märtsil 1969 Leningradis) on vene filminäitleja.

Aastatel 1986–1990 õppis Poretšenkov  Tallinna Kõrgemas Ehitusvägede Poliitilises Sõjakoolis, kuid ei lõpetanud seda, sest lahkus koolist 10 päeva enne lõpetamist. Õpingute kõrval tegeles spordiga, täitis meistrikandidaadi järgu nõuded poksis.

1996. aastal lõpetas Poretšenkov Peterburi Riikliku Teatriakadeemia.

Film
----

Ta on mänginud enam kui 110 mängufilmis. Paljude filmirollide seas oli Poretšenkovil ka peaosa kaks hooaega väldanud krimiseriaalis "Sild" (2018–2020). Filmivõtted toimusid Venemaal ja Eestis.

Intsident Donetskis
-------------------

 Mihhail Poretšenkov valitsusvastaste vägede positsioonil 30. oktoobril 2014
Oktoobris 2014 käis Poretšenkov uut filmi esitlemas tunnustamata Donetski Rahvavabariigis. Selle käigus külastas ta 30. oktoobril valitsusvastaste vägede positsioone Donetski lennuvälja lähedal, kust tulistas raskekuulipildujast mitu valangut Ukraina vägede kaitsepositsiooni suunas. Selle asjaolu tõttu algatasid Ukraina võimud näitleja vastu kriminaalasja. Vastukaaluks andsid valitsusvastased Poretšenkovile 9. novembril 2014 Donetski Rahvavabariigi rahvakunstniku aunimetuse.

Läti välisminter teatas pärast seda kui internetti ilmus video, milles Poretšenkov Donetskis viibides tulistas kuulipildujast Donetski lennujaama suunas, et Poretšenkov lülitatakse isikute nimekirja, kellel pole Lätti sisenemise luba.

Jaanuaris 2015 ilmus meedias teade, et Ukraina Julgeolekuteenistus kuulutas Mihhail Poretšenkovi tagaotsitavaks seoses kahtlustusega terroriakti sooritamises.

Tunnustus
---------

* 1996 – Kuldne Mask teatrirolli eest
* 2008 – FSB auhind filmirolli eest seriaalis "Likvidatsija"
* 2019 – Venemaa Föderatsiooni rahvakunstnik

Viited
------

1. ↑  Михаил Пореченков
2. ↑  Пореченков взялся за пулемет. gazeta.ru, 31. oktoober 2014
3. ↑  За стрельбу в Донецке Пореченкова наградили званием народного артиста "ДНР". archive.org
4. ↑  Актеру Пореченкову запретили въезд в Латвию после стрельбы в Донецке. interfax.com.ua, 1. novemberr 2014
5. ↑  Украина объявила Михаила Пореченкова в розыск. interfax.ru, 27. jaanuar 2015

Välislingid
-----------

 Mihhail Poretšenkov – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Péter Esterházy 2010. aastal
**Péter Esterházy** (14. aprill 1950 Budapest – 14. juuli 2016 Budapest) oli ungari kirjanik. Ta on ungari postmodernse romaanikirjanduse silmapaistvamaid esindajaid.

Elulugu
-------

Péter Esterházy sündis Mátyás Esterházy de Galántha (1919–1998) (1947. aastani krahv Esterházy) ja Magdolna Mányoki (1916–1980) esimese pojana. Tema vanaisa, krahv Móric Esterházy, oli lühikest aega Ungari peaminister. Tal oli kolm nooremat venda, kellest Márton Esterházy oli Ungari koondises mänginud jalgpallur.

Esterházy oli hariduselt matemaatik. Ta lõpetas 1974. aastal Budapestis Loránd Eötvösi Ülikooli. Ta alustas kirjutamist 1970. aastatel. Edu saavutas ta 1979. aastal ilmunud teosega "Tootmisromaan" ("Termelési-regény"), millest on saanud ungari uuema proosa üks põhitekste.

Tema rahvusvaheliselt tuntuim teos on 2000. aastal ilmunud oma suguvõsast rääkiv perekonnaromaan "Harmonia Caelestis". See koosneb kahest raamatust, millest esimese ("Nummerdatud laused Esterházyde perekonna elust" ("Számozott mondatok az Esterházy család életéből")) laused on vastandatud teise raamatu pihtimustega ("Esterházy perekonna pihtimused" ("Egy Esterházy család vallomásai")).

Esterházy suri 2016. aastal kõhunäärmevähki. Ta on maetud Gannas oma perekonna mausoleumi.

Ta abikaasa oli Gitta Reén. Neil oli neli last.

Tunnustus
---------

* Milán Füsti auhind (1983)
* Attila Józsefi auhind (1986)
* Vilenica kirjandusauhind (1988)
* Kossuthi auhind (1996)
* Ungari kirjandusauhind (2001)
* Sándor Márai auhind (2001)
* Herderi auhind (2002)
* Pro Europa auhind (2004)

Eesti keeles ilmunud teosed
---------------------------

* "Hrabali raamat" ("Hrabal könyve", tõlkinud Lauri Eesmaa). Loomingu Raamatukogu 18–20, 2017
* "Teekond karistusala sügavusse" ("Utazás a tizenhatos mélyére", tõlkinud Lauri Eesmaa). Koobakene, 2018.
* "Südame abiverbid" ("A szív segédigéi", tõlkinud Lauri Eesmaa). Iselugu, 2020.
* "Sõnade imelisest elust. Kolm loengut keelest ja kirjandusest" (koostanud ja ungari keelest tõlkinud Lauri Eesmaa). Loomingu Raamatukogu 36, 2020.

Viited
------

1. ↑
2. 1 2  Ivar Sinimets. Ungari kirjandus mitteungarlastele. Tallinn, Ungari Instituut, 2014

Välislingid
-----------

* Péter Esterházy teoste tõlgete katkendeid
* Péter Esterházy teoste tõlgete loend
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib teadlasest; poliitiku kohta loe artiklist Mart Järvik (poliitik).* |

---

Mart Järvik
**Mart Järvik** (kuni 1935 **Martin Gross**, 5/17. oktoober 1897 Käru vald, Järvamaa – 10. september 1956 Malmö) oli eesti piimandusteadlane.

Õppis Vändra vallakoolis ja Vändra kihelkonnakoolis 1908–1911, 1918. aastal lõpetas Jamburgi kommertskooli. Aastatel 1919–1926 õppis Tartu ülikoolis agronoomiat ning kaitses 1931. aastal samas magistrikraadi. 1932. aastal sai ta doktorikraadi agronoomias väitekirjaga "Võis leiduvad pungseened ja nende mõju võisse: Schleswig-Holsteini ja Eesti piimatalitiste või uurimiste andmeil".

Aastatel 1929–1944 oli ta Tartu ülikooli õppejõud, algul piimatalituse dotsendi kohusetäitja, 1932. aastast dotsent, 1938. aastast piimanduse adjunktprofessor ja aastast 1939 erakorraline professor.

1944. aastal emigreerus Järvik Saksamaale, kus töötas piimanduslabori teadurina. Aastal 1946 suundus ta edasi Rootsi, kus töötas 1953. aastani Rootsi Piimaühingute Liidus bakterioloogina.

1920. aastast kuulus ta Eesti Üliõpilaste Seltsi. Samuti oli ta Akadeemilise Põllumajanduse Seltsi liige ja 1935. aastast Agronoomide Koja abiesimees. Hiljem Rootsis oli ta Eesti Agronoomide Seltsi, Eesti Rahvusfondi, Eesti Rahvusnõukogu ja Vabade Eestlaste Põllumajandusliidu liige.

Järvik uuris muu hulgas võis elutsevaid mikroorganisme ja selgitas, kuidas parandada või säilivust.

Mart Järvik oli põllumajandusteadlase Leida Lepajõe onu.

Viited
------

1. ↑  Uus agronoomia doktor. Postimees, 24. mai 1932
2. ↑

Välislingid
-----------

* Mart Järvik Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
* Mart Järvik väliseesti isikuloolises andmebaasis
**Mart Jürisoo** (9. detsember 1950 Stockholm – 16. juuni 2014 Stockholm) oli eesti arst ja laulja. 

Mart Jürisoo lõpetas Stockholmis Karolinska Instituudi arstiteaduskonna; ta kaitses magistritöö Londonis. 

Pärast enam kui 20 aastat keskkonnaarstina töötas ta pikka aega organisatsioonikonsultandina eri firmades peamiselt Rootsis..

Ta on uurinud stressiga seotud teemasid.

Lauljana on Mart Jürisoo esinenud peamiselt eesti üritustel ja teinud koostööd ka teatriga Varius.

Teoseid
-------

* "Burnout – från stress och utbrändhet till den goda organisationen". Stockholm, 2001. ISBN/ISSN 9189617169
* "Burnout – läbipõlemine". Tartu, 2004. ISBN/ISSN 9985940687
* "Planera för pensionen" (kaasautor Georg Uggelberg). Stockholm, 2005. ISBN/ISSN 9170920370

### Salvestisi

* soolokassett "ESTO 1988 Melbourne", klaveril Toomas Tuulse. Stockholm 1988
* heliplaat "Reis – Resa": Stockholmi Eesti Noortekoor, dirigent Jaan Seim, klaveril Toomas Tuulse. Stockholm 1989
* "Kukul külas", 19. september 2004

Isiklikku
---------

Mart Jürisoo isa Valdek Jürisoo ja ema Ingrid Seim kohtusid Stockholmis Eesti Noortekooris, tal on õde Ann Arendi. Lesk sopran Susanne Vegh Jürisoo laulab Rootsi Kuninglikus Ooperis. Poeg Jonatan Jürisoo töötab Rootsi esinduses ÜRO juures.

Viited
------

1. ↑  Kukul külas, 19. september 2004

Välislingid
-----------

* Jürisoo: kasumi taga on ettevõtte töötaja Äripäev, 19. september 2008
* 
* Teater Varius