recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Sinimustvalge salliga ehitud Kalevipoja kuju Eesti Vabariigi 100. aastapäeva tähistamisel 24. veebruari hommikul 2018
Ajaloolane Eero Medijainen kõnelemas Eesti taasiseseisvumispäeval Vabadussõja mälestusmärgi ees Tartus, tema taga naiskoor Emajõe Laulikud. 20. august 2012
**Tartu Vabadussõja mälestussammas** on Eesti Vabadussõjas langenud sõdurite mälestusmärk Tartus Vabaduse puiestikus. 

See on 17. septembril 1933 avatud ja 28. aprillil (mõningatel andmetel 29. aprillil) 1950 Nõukogude võimu poolt lammutatud monumendi koopia.

Kuna pärast algse mälestusmärgi mahavõtmist jätkas rahvas lillede toomist senisele asukohale, püstitati sinna 1952. aastal Friedrich Reinhold Kreutzwaldi monument.

Mälestusmärk avati uuesti oma endises asukohas 22. juunil 2003. See kujutab endast graniidist astmelisel alusel asetsevat risttahukat, millel seisab pronksist Kalevipoja kuju – Amandus Adamsoni algse skulptuuri koopia. Skulptor Ekke Väli modelleeris selle vanade fotode põhjal. Kalevipoeg seisab, pilk suunatud ette, mõõgale toetudes, tema alakeha katab loomanahk. Postamendile on raiutud aastaarvud: 1918–1920. 

* Amandus Adamsoni loodud algne mälestussammasAmandus Adamsoni loodud algne mälestussammas

Vaata ka
--------

* Eesti Vabadussõja mälestusmärkide loend

Viited
------

1. ↑  Tullio Ilomets, Taastagem mälestussammas Tartus, Universitas Tartuensis, 2000
2. 1 2  Mälestised • 27168 Vabadussõja mälestussammas register.muinas.ee (vaadatud 4.09.2013)
3. ↑   2003. aastal nihutati Kreutzwaldi monument Gildi tänava joonele, et taastatud Vabadussõja mälestusmärk saaks tagasi endisele kohale.
4. 1 2  "Võidupüha eel avab president Tartu vabadussamba" Tartu Linnavalitsuse pressiteade 18.06.2003 (vaadatud 4.09.2013)

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Tartu Vabadussõja mälestussammas** |

* Tartu Vabadussõja mälestussammas kultuurimälestiste riiklikus registris Muuda Vikiandmetes
* "Tartus avati vabadussammas" EPL, 22. juuni 2003
Venemaa kaart; rajoonid tähistatud kontuurjoontega. Territooriumilt kaks suurimat Venemaa rajooni Taimõri ja Evengi rajoon asuvad pildil keskel rohelisel alal (Krasnojarski krais).
**Rajoon** (vene keeles район) on 2. järgu haldusüksus Venemaa Föderatsioonis

Seisuga 1. jaanuar 2010 oli Venemaal **1868** rajooni. Mõnes föderatsioonisubjektis nimetatakse rajoone teisiti – näiteks Tõvas kožuunideks ja Jakuutias ulussideks. 

Elanike arvult on suurim Vsevoložski rajoon Leningradi oblastis – 326,7 tuhat elanikku (2017), väiksem Aleuudi rajoon Kamtšatka krais – 688 elanikku (2017). 

Territooriumilt suurimad rajoonid asuvad Krasnojarski krais: põhjaosas Taimõri Dolgaani-Neenetsi rajoon (879 900 km²) ja keskosas Evengi rajoon (763 200 km²). Venemaa väiksem rajoon asub Kaliningradi oblastis – Svetlogorski rajoon (32,5 km²).

Rahvusrajoonid
--------------

Mõned rajoonid omavad rahvuslikku staatust. 2011. aasta seisuga oli Venemaal 12 rahvusrajooni, nende seas Baunti evengi rajoon Burjaatias, Kalevala rahvusrajoon Karjalas, Bõstrinski rajoon Kamtšatka krais, Saksa rahvusrajoon Altai krais, Azovo saksa rahvusrajoon Omski oblastis ja Moma rahvusuluss Jakuutias.

Kohalik omavalitsus
-------------------

Kohalikku omavalitsust teostatakse rajoonides munitsipaliteetide kaudu. Reeglina on rajooni piires moodustatud munitsipaalmoodustisena munitsipaalrajoon, harvemini linnaringkond (näiteks Sahhalini ja Sverdlovski oblastis) või munitsipaalringkond (Moskva linna rajoonides). Rajooni piirides võib olla moodustatud ka mitu munitsipaalringkonda (näiteks Peterburi linna rajoonides).
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Minski linna rajoonist, Hrodna linna rajooni kohta vaata artiklit Kastryčnicki rajoon (Hrodna), Viciebski rajooni kohta vaata artiklit Kastryčnicki rajoon (Viciebsk)* |

---

Minski raudteejaama esine väljak
**Kastryčnicki rajoon** on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Minski linna koosseisus Valgevenes. Rajooni pindala on 19 km². 2015. aasta seisuga elas seal 157 511 inimest.

Rajoon loodi aastal 1938. Algul nimetati seda Kaganovitši rajooniks, praeguse nime sai rajoon aastal 1957. Tänapäevastes piirides on rajoon aastast 2000. Rajoon asub Moskva–Bresti raudtee ja Liibavi–Romno raudtee vahelisel alal, lisaks kuulub selle hulka veel mitu eraldiseisvat maatükki: Kaladzičy tööstuspiirkond, endine Sokałi alev ja Minski rahvusvaheline lennujaam.

Täitevkomitee hoone asub aadressil вул. Чкалава 6, rajooni juhib Anatol Žukoŭski.

Rajooni jaoks on väga oluline transport. Lisaks rahvusvahelisele lennujaamale jäävad sinna veel Lennujaam Minsk-1 ja Minski Keskraudteejaam. Tööstusettevõtted asuvad põhiliselt Kaladzičy tööstuspiirkonnas, sinna jäävad näiteks Minski lihakombinaat ja ehitusmaterjalide tehas Keramin.

Rajooni läbib Minski metroo, sinna sõidavad ka trammid. Rajoonis asuvad Valgevene Riikliku Ülikooli peahoone, Valgevene Riiklik Kultuuri ja Kunstide Ülikool ning Valgevene Vabariigi Presidendi Avaliku Halduse akadeemia. Rajoonis asub ka Valgevene Põllumajandusraamatukogu.

Rajooni territooriumile jäävad sellised linnaosad nagu Sokał, Siarova ja Kurasoŭščyna.

Viited
------

1. ↑  История Заводского района – это часть истории г. Минска
2. ↑   Vaadatud 26. jaanuar 2018.

Välislingid
-----------

* Rajooni koduleht (*vene keeles*)

| * v
* r
Minski haldusjaotus |
| --- |
| 
Centralny rajoon • Frunzienski rajoon • Kastryčnicki rajoon • Leninski rajoon • Maskoŭski rajoon • Partyzanski rajoon • Pieršamajski rajoon • Saviecki rajoon • Zavodski rajoon |
Stiilinäide Šarašova Evangeeliumitest
**Šarašova Jumalaema Sündimise kirik** (Valgevene keeles *Царква Раства Багародзіцы*) on endine kirik Valgevenes Bresti oblasti Pružany rajoonis Šarašovas. Kirik oli hea näide Valgevene puitarhitektuurist. Hoone on kuulunud kreekakatoliku kirikule ja õigeusu kirikule.

Ajalugu
-------

Kirikut mainitakse esimest korda aastal 1517, mil Jan Abramowicz sellele raha andis. Aastal 1760 ehitati kirik põhjalikult ümber. Aastal 1803 põles maha vana pastoraadi hoone, selle asemele ehitati uus, mis on ka tänapäevani säilinud. Aastal 1818 allus kirikule kolm kabelit. Aastal 1833 avastati kirikust XV sajandi lõpul ja XVI sajandi alguses loodud käsitsi kirjutatud Šarašova evangeeliumid (vanim käsikiri arvatakse pärinevat aastast 1495, tänapäeval on need hoiul Valgevene Rahvuslikus Kunstimuuseumis.

Aastal 1839 anti kirikuhoone õigeusklike käsutusse, ühtlasi sai see tänapäevase nime. Poola võimu ajal hoone hüljati. Kirik seisis tühjana kuni XX sajandi keskpaigani, sajandi kuuekümnendatel aastatel see lammutati, sealt saadud lauad viidi aga Pružanysse majade ehitamiseks.

Arhitektuur
-----------

Kirikuhoone kirjeldusest aastast 1725 on teada, et hoonet kattis sindelkatus. Hoonet ümbritses ristikäik, katusel asus kuppel. Aastast 1809 on teada, et kirikus oli kuus sammast. Hoonesse pääses läbi ühe kahest käärkambrist.

Peale kiriku lammutamist viidi kiriku ikonostaas hoiule Valgevene Rahvuslikku Kunstimuuseumisse.

Kellatorn
---------

Kiriku kellatorn valmis aastal 1799. Eraldi seisev klassitsistlik hoone valmistati ilma ühtegi naela kasutamata. Hoone on kahekorruseline, ruudukujulise põhiplaaniga (5,3X5,6 meetrit). Kellatorni kõrgus on 18 meetrit. Kellatorn on konserveeritud ja arhitektuurimälestisena kaitse alla võetud.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Dr. Michał Marczak. Przewodnik po Polesiu. — Brześć nad Bugiem: Polskie Towarzystwo Krajoznawcze, 1935. — С. 45.
3. ↑   Юры Жыгамонт. (22 ліпеня 2011) Деревня Шерешево (Беловежская пуща): После восстания Кастуся Калиновского здесь вешали арестованных повстанцев(рас.) Новыя падарожжы дылетанта. СТБ. Праверана 27 студзеня 2012 г.

Välislingid
-----------

* Kirik; vanad fotod
**Kazokiškės** on küla Leedus Elektrėnai omavalitsuses, Kazokiškėse valla halduskeskus. Küla asub Strėva jõe ääres. 

Kazokiškėses on põhikool, postkontor ja raamatukogu. Küla juures asub Vilniuse maakonna alasid teenindav Kazokiškėse prügila. Vaatamisväärsuseks on aastal 1790 ehitatud katoliku kirik.

Elanikkond
----------

|  |  |
| --- | --- |
| * 36 (1865)
* 16 (1883)
* 40 (1902)
* 85 (1923)
* 57 (1959)
* 167 (1970)
 | * 219 (1979)
* 238 (1985)
* 260 (1989)
* 327 (2001)
* 275 (2011)
 |

Ajalugu
-------

Kazokiškėse küla allus varem riigimõisale. Aastal 1609 sai selle mõisa omanikuks Stanislovas Beinartas, kes annetas selle Paparčiai dominiiklaste kloostrile. Külas asus siis kloostri karjamõis, ühtlasi ehitati sinna kirik, mis oli kloostri abikirikuks. Aastal 1790 ehitati selle asemele uus.

Aastal 1864 sulgesid tsaarivõimud kloostri ja kirikust sai Žasliai kihelkonna abikirik. Nõukogude perioodil oli küla kohaliku kolhoosi keskasulaks.

* KazokiškėsKazokiškės
* KoolimajaKoolimaja
* Katoliku kirikKatoliku kirik
* Kiriku interjöörKiriku interjöör

Viited
------

1. ↑  2011 m. surašymas
2. ↑   *Kazokiškės.* Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 680 lk.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Kazokiškės** |

* Küla portaalis vietoves.Lt
**Torkav ruskus** (*Ruscus aculeatus*) on igihaljas põõsas, mis kuulub ruskuse perekonda aspariliste sugukonnas. Pärineb peamiselt Vahemere, Lääne- ja Lõuna-Euroopa ning Põhja-Aafrika piirkonnast .

Üldiseloomustus
---------------

Taim on püstise kasvuga ja küllaltki jäik. Taimel on tumerohelised triibulised ilma kooreta hargnenud oksad ning ta kasvab ligi ühe meetri kõrguseks põõsaks. Okstel on palju lehti  pikkusega 1,5–2,5 cm. Torkav ruskus õitseb maist juunini, viljad valmivad sügise ja talve vahel. Viljad on kerakujulised punased marjad läbimõõduga kuni 15 mm ning need püsivad põõsal isegi talvel , mistõttu kasutatakse taime ka dekoratiivelemendina, kuna jätab väga efektse mulje. Põõsa üheks olulisemaks osaks peetakse maa-alust risoomi, mis on sõlmeline, kollaka värvusega, kompaktse tekstuuriga ning ligi 10 cm pikk. Tihti kutsutakse torkavat ruskust ka lihuniku harjaks, kuna lihunikud kasutavad ruskuseokstest tehtud kimpe, et puhastada liha töötlemiseks vajalikke reste ja lõikelaudu. Eestis on taim levinud pigem toataimena, mis erilist hoolt ei vaja ja mis on kasvutingimuste suhtes küllaltki leplik; seega sobib esikutesse ja kaupluse ruumidesse, kus tihti on valgust vähe.

Kasvutingimused metsas ja toataimena
------------------------------------

Metsas kasvab torkav ruskus pigem segametsades, kuna talub väga hästi pimedust ja niiskust. Sama peab paika ka toataimena kasvatamisel – ta eelistab jahedat ja varjulist ruumi, kuna nii on taimel kergem säilitada lehtede rohelist värvust. Suvel võib taime viia ka välja, sest ta talub hästi tuult .

Meditsiinilised omadused
------------------------

Taime juuri korjatakse sügisel ning kasutatakse peamiselt meditsiinilistel eesmärkidel. Torkaval ruskusel on kergelt mõrkjad, kuid see-eest väga magusad ja lõhnatud juured. Juuri keedetakse meega. Saadud keedust kasutatakse mitmel otstarbel: see leevendab neerukividest põhjustatud vaevusi, kuseteede ja munasarjapõletikku, ülemäärase vereeritusega ja valulikku menstruatsiooni. Samuti on torkava ruskuse juurel väidetavalt röga lahtistav ja hingamist kergendav toime .

Viited
------

1. 1 2 3  , Butcher's broom
2. 1 2 3  , Ruskus
3. 1 2 3  , Broom, Butcher's
4. 1 2 3  , BUTCHER'S BROOM (Ruscus aculeatus L)
Kjartan Fløgstad esinemas Oslo džässifestivalil 2016
**Kjartan Fløgstad** (sündinud 4. juunil 1944 Norras Rogalandis Saudas) on uusnorra keeles kirjutav norra kirjanik. 

Fløgstad on õppinud Bergeni ülikoolis kirjandus- ja keeleteadust ning töötanud seejärel tööstustöölise ja meremehena. Tema esikteos on 1968. aastal ilmunud luulekogu "Valfart". Proosakirjanikuna debüteeris Fløgstad 1970. aastal, kui ilmus tema teos "Den hemmelige jubel".

Fløgstad läbimurdeteos oli töölisklassi elust rääkiv romaan "Dalen Portland", mis ilmus 1977. aastal. 1980. aastal ilmunud romaani "Fyr og flamme" peetakse üheks olulisemaks teoseks norra kirjanduses. Romaan räägib kolme põlvkonna näitel Norra tööstustööliste elust 19. sajandil.

Autori loomingut iseloomustab "segu rahvalikkusest ja intellektuaalsusest, teooriad kõrgest ja madalast, dogmavabadus ja sõltumatus, aristokraatlik vasakpoolsus, ja mis veel tähtsam, sõnamäng", ütleb Karl Ove Knausgård.

Eesti keeles on Fløgstad'lt ilmunud novell "Aken sadama poole" (tõlkinud Arvo Alas) samanimelises novellikogus (LR 6/7 1988).

Tunnustus
---------

* 1997 – Doblougi preemia

Viited
------

1. ↑  Karl Ove Knausgård, "Minu võitlus 1", Varrak 2016, lk 321
Majuskelkirjas teksti kasutamine koomiksis
Font Balloon on majuskelkiri, mille nimi vihjab koomiksi jutumullile
**Suurtähtkiri** ehk **majuskelkiri**, ka **kapitaalkiri** on kirjaviis, mis kasutab üksnes suurtähti (näide: MAJUSKELKIRI) ja väiketähti ei kasuta üldse.

Majuskelkirjadest kõneldakse ainult nende tähestike puhul, kus on olemas nii majusklid kui ka minusklid: ladina kiri, kirillitsa, kreeka ja armeenia tähestik. Ladina kirja ajaloolistest kirjastiilidest on suurtähtkirjad *capitalis monumentalis*, ruutkapitaal, rustika, rooma majuskelkursiiv ja untsiaal.

Kasutamine
----------

Isikut tõendavatel dokumentidel on andmed kirjas reeglina suurtähtedes.

Üksikute sõnade ja fraaside kirjutamine suurtähtkirjas muidu tavapärase kirja sees tähistab rõhutamist. Kirjalikus online-kiirsuhtluses (chatid ja internetifoorumid) tähistab suurtähtede kasutamine karjumist ja on sellega kokkuleppelise hea suhtlustava rikkumine.

Paljud lühendid, eriti asutuste, organisatsioonide jm nimede lühendid koosnevad suurtähtedest (BMW, SDE, UNESCO)

* Eesti ID-kaart suurtähtedes andmetegaEesti ID-kaart suurtähtedes andmetega
* Eriti väikeses ekraanikirjas pole võimalik väiketähti loetavalt esitadaEriti väikeses ekraanikirjas pole võimalik väiketähti loetavalt esitada

Vaata ka
--------

minuskelkiri

Viited
------

1. ↑  Kunstileksikon. Eesti Klassikakirjastus, 2001
**Vaimse tervise esmaabi** on abi, mida osutatakse inimesele, kellel on tekkimas vaimse tervise probleem, kelle olemasolev vaimse tervise probleem süveneb või kellel on vaimse tervise kriis. Vaimse tervise esmaabi ei asenda professionaalset abi, kuid võimaldab oluliselt suurendada inimeste ringi, kes suudavad aidata, teha esimesed sammud paranemise teel ja seejuures vahel ka elu päästa.

Sarnaselt füüsilise tervise esmaabiga on vaimse tervise esmaabi andmine jõukohane igaühele, kes on end esmaabi põhimõtetega kurssi viinud ja läbinud vaimse tervise esmaabi koolituse.

Vaimse tervise esmaabi logo. 
Eestis koolitavad vaimse tervise esmaabi andjaid Peaasi.ee meeskond ja Eesti Psühhosotsiaalse Rehabilitatsiooni meeskond.

Vaimse tervise esmaabi sammud
-----------------------------

Vaimse tervise esmaabi koosneb viiest sammust:

### 1. samm

LOO KONTAKT: Eesmärgiks on sekkuda olukorda, kus võimalik abivajaja võib vajada vaimse tervise esmaabi/toetust.

### 2. samm

KUULA HOOLEGA: Eesmärgiks on julgustada abivajajat enda vaimse tervise olukorrast rääkima, et oleks võimalik inimese seisukorda hinnata ning et abivajaja saaks enda jaoks enda vaimse tervise seisukorda mõtestada.

### 3. samm

PAKU KINDLUSTUNNET: Eesmärgiks on olukorda normaliseerida pakkudes mitmekülgset toetust teabe, praktilise abi või üldise turvatunde näol.

### 4. samm

JULGUSTA TEGUTSEMA: Eesmärgiks on koos abivajajaga arutada erinevate toetusvõimaluste üle, nii professionaalse abi kui ka koheste enesetoetusvõtete osas.

### 5. samm

TOETA ISEENNAST: Eesmärgiks on pakkuda endale abistavas rollis olijana enesehoidu.

Viited
------

1. ↑  "See võib päästa kellegi elu! Need on põhjused, miks me vajame inimesi, kes oskavad anda vaimse tervise esmaabi". Õhtuleht. 14.08.2022. Vaadatud 08.10.2022

https://tervis.ohtuleht.ee/1067933/see-voib-paasta-kellegi-elu-need-on-pohjused-miks-me-vajame-inimesi-kes-oskavad-anda-vaimse-tervise-esmaabi
2. ↑  "Anna-Kaisa Oidermaa: igaüks on võimeline vaimse tervise esmaabi pakkuma". Pealinn 16.09.2020. Vaadatud 08.10.2022

https://pealinn.ee/2020/09/16/anna-kaisa-oidermaa-igauks-on-voimeline-vaimse-tervise-esmaabi-pakkuma/

Välislingid
-----------

* Vaimse tervise esmaabi koduleht
**Jaan Pikk** (sündinud 28. novembril 1934 Tartus) on eesti majandusteadlane ja põllumajandusökonomist.

Elulugu
-------

Jaan Pikk on töölise poeg.

Lõpetas 1954 Elva Keskkooli, 1959 TÜ majandusteaduskonna, 1965 aspirantuuri, majanduskandidaat (1967, TÜ), väitekiri "Tootmishoonete ehitamiseks kasutatava pikaajalise krediidi majanduslik efektiivsus Eesti NSV kolhoosides". Oli 1959–62 Riigipanga Tartu osakonna krediidiinspektor, 1965–67 TÜ raamatupidamise kateedri assistent, 1967–68 vanemõpetaja, 1968–74 rahvamajandusharude ökonoomika kateedri juhataja, 1972–92 dotsent, 1992–94 rahvamajanduse ja ettevõttemajanduse üldteooria instituudi dotsent, 1994–98 majanduspoliitika ja riigimajanduse instituudi dotsent, 1978–92 ka majandusteaduskonna prodekaan. Õpetas põllumajanduse tootmise ökonoomikat, organiseerimist ja planeerimist, ettevõtete majandustegevuse analüüsi, rahvamajanduse planeerimist, rahvamajandusharude ökonoomikat. Koostanud õppevahendeid.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkond: põllumajandusökonoomika. Umbes 40 teadustrükist.

Tunnustus
---------

* 1997 Tartu Ülikooli medal

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide
2. ↑  "Tartu Ülikooli medali kavalerid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 5.12.2022.

Teoseid
-------

* Põllumajandusliku tootmise ökonoomika I. Tartu, 1971, 3. trükk 1983; II. Tartu, 1971, 3. trükk 1986.

Kirjandus
---------

* Tartu Riikliku Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1944–1980. Trt, 1987, 357
* Tartu Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1981–1995 (käsikiri), II, 131
* Tartu ülikooli ajalugu: kolmes köites. Tallinn, 1982, III, 304.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
Per Petterson
**Per Petterson** (sündinud 18. juulil 1952 Oslos) on Norra romaanikirjanik.

Petterson on hariduselt raamatukoguhoidja. Ta on töötanud ka raamatupoe müüjana ja tõlkijana. Enne kirjanikukarjääri tegutses ta kirjanduskriitikuna.

Petterson debüteeris 1987. aastal lühijuttude kogumikuga "Aske i munnen, sand i skoa". 

1996. aastal ilmus Pettersonil teise maailmasõja teemaline romaan "Siberisse". See esitati Põhjamaade Nõukogu kirjandusauhinna kandidaadiks ning tõlgiti 1998. aastal inglise keelde.

2000. aastal ilmunud romaan "I kjølvannet" ('aasta pärast') räägib mehest, kes kaotas pere parvlaeva Scandinavian Star katastroofis 1990. aastal. Teos võitis 2000. aastal Brage auhinna.

9. detsembril 2007 nimetas New York Times tema romaani "Ut og stjæle hester" ("Kui me hobusevargil käisime") aasta parimate raamatute hulka. Selle teosega võitis Petterson ka Dublini rahvusvahelise kirjandusauhinna. 2019. aastal tehti romaani põhjal samanimeline film, kus üht peaosa mängib Stellan Skarsgård.

Tema 2008. aastal ilmunud romaan "Jeg forbanner tidens elv" ("Ma nean aja voolu") võitis 2009. aastal Põhjamaade Nõukogu kirjandusauhinna.

Tunnustus
---------

* 2000 – Brage auhind
* 2007 – Dublini rahvusvaheline kirjandusauhind
* 2009 – Põhjamaade Nõukogu kirjandusauhind
* 2016 – Doblougi preemia

Teosed
------

* 1987 – "Aske i munnen, sand i skoa"
* 1989 – "Ekkoland"
* 1992 – "Det er greit for meg"
* 1996 – "Til Sibir"
* 2000 – "I kjølvannet"
* 2003 – "Ut og stjæle hester" ("Kui me hobusevargil käisime", Pegasus, 2010, ISBN 9789949453702)
* 2004 – "Månen over Porten"
* 2008 – "Jeg forbanner tidens elv" ("Ma nean aja voolu", Pegasus, 2016, ISBN 9789949550814)
* 2018 – "Menn in min situasjon" ("Mehed minu olukorras", Eesti Raamat, 2019, ISBN 9789949683949)

Viited
------

1. ↑  New York Timesi koduleht
2. ↑

Märkused
--------

*Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Per Petterson seisuga 18.04.2009*.
**Madis Saluveer** (sündinud 2. juulil 1952 Põlvas) on Eesti keeleteadlane.

Elulugu
-------

Ta on lõpetanud 1971. aastal Friedrich Reinhold Kreutzwaldi nimelise Võru 1. Keskkooli, 1976 Tartu Riikliku Ülikooli inglise filoloogia erialal, oli 1984–1988 NSVL Teaduste Akadeemia Keelet Instituudi (kaugõppe) aspirant, filoloogiakandidaat (1989, samas), väitekiri "Семантический и прагматический анализ вводных элементов высказывания типов "естественно, очевидно, к счастью". 

Olnud 1976–1984 Tartu Riikliku Ülikooli tehisintellekti labori nooremteadur, 1984–1990 võõrkeelte kateedri õpetaja, 1990–1991 dotsent ja 1991 ühtlasi eesti keele labori vanemteadur; 1992–1993 keelekeskuse inglise keele sektsiooni dotsent, ühtlasi 1992 ja 1994 Stockholmi Ülikooli keelet instituudi külalisuurija, 1994–1998 Folkuniversitetet Tartu juhataja, 1998–2000 Tartu linnavalitsuse kantselei juhataja, 2000–2001 Peipsi Koostöö Keskuse projektijuht, 2001–2006 Tartu Ülikooli teadus- ja arendusosakonna arendustalituse peaspetsialist, 2006– Teaduskompetentsi Nõukogu büroo juhataja. Õpetanud praktilise inglise keele kursust.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkond: loomuliku keele semantika ja pragmaatika, dialoogi modelleerimine arvutil, loomuliku keele töötlus. 40 teadustrükist.

Isiklikku
---------

Madis Saluveer on teenistujate poeg.

Teoseid
-------

* Семантические и прагматические свойства некоторых групп качественных наречий // TRÜ Toimetised 619 (1982)
* Frames and linguistic descriptions (kaasautor H. Õim). // Quaderni di Semantica 5 (1985) 2
* Rules and reasoning in text comprehension (kaasautor H. Õim). // Neue Ansaetze in maschineller Sprachuebersetzung. Tuebingen, 1986
* Проблема тн "sentence adverbs" в советской англистике. // TRÜ Toimetised 750 (1987)
* М. Бахтин и проблемы моделирования естественного языка на ЭВМ. Töid tehisintellekti alalt. // TRÜ Toimetised 751 (1987)
* Семантические и прагматические свойства вводных элементов. // TÜ Toimetised 840 (1989)
* О разных подходах к анализу вводных элементов в английском языке // TÜ Toimetised 877 (1990)
* Structure and usage of the Tartu University corpus of written Estonian (kaasautor). // Int J. of Corpus Linguistics 3 (1998) 2.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide.

Kirjandus
---------

* Tartu Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1981–1995 (käsikiri), 160–161.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
Natalie Zemon Davis 2010. aastal
**Natalie Zemon Davis** (8. november 1928 Detroit – 21. oktoober 2023) oli Ameerika Ühendriikide ajaloolane, silmapaistvamaid[*viide?*] mikroajaloo esindajaid.

Zemon Davise vanemad olid Leedust USA-sse emigreerunud juudid. Et tema vanemad polnud kuigivõrd usklikud, ei mõjutanud judaism eriti ka tema noorust. Täiskasvanuna hakkas ta selle vastu tunduvalt enam huvi tundma.

Ajaloolasena on Davis uurinud peamiselt seni ajaloolaste peatähelepanu alt välja jäänud valdkondi, nagu naiste eluolu möödunud aegadel, marginaalsed grupid (juudid, mustlased, moslemid) keskaegses Euroopas jms. 

Tema kuulsaim teos on 1982. aastal valminud raamat "Martin Guerre'i tagasitulek", mis oli (samanimelise) Prantsuse filmi "Le Retour de Martin Guerre" omamoodi kõrvalsaadus. Raamat on ilmunud ka eesti keeles. Oma ajalooteoreetilistelt vaadetelt on Davis mitme üheaegselt kehtiva ja omavahel ühitamatu tõe teooria pooldaja.

Tunnustus
---------

Natalie Zemon Davis valiti 2011. aastal Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks.

Isiklikku
---------

Natalie Davis oli abielus USA-Kanada matemaatiku ja ulmekirjaniku Chandler Davisega.
**Marija Džumabajevna Pinigina**, sünninimi **Marija Kultšunova**, (vene keeles Мария Джумабаевна Пинигина; ukraina keeles Пінігіна Марія Джумабаївна; sündinud 9. veebruaril 1958 Tšüj oblastis Kirgiisi NSV-s) on kirgiisi päritolu Ukraina ja NSV Liidu kergejõustiklane ning Sahha treener, olümpiavõitja.

Ta töötab Jakutski kõrgema spordimeisterlikkuse kooli kergejõustiku vanemtreenerina. 

Ta võitis kergejõustikus naiste 4x400 m teatejooksus 1988. aasta suveolümpiamängudel Seoulis kuldmedali maailmarekordiga, mis on tänini ületamata. Maailmameistrivõistlustelt on ta saanud kolm medalit: 1983. aastal Helsingis kaks pronksmedalit ja 1987. aastal Roomas hõbemedali. 

NSV Liidu teenelise meistersportlase rinnamärk

Tunnustus
---------

* 1984 – NSV Liidu teeneline meistersportlane
* 2008 – Sahha (Jakuutia) Vabariigi teeneline kehakultuuri- ja sporditöötaja
* 2013 – Põhjatähe orden

Isiklikku
---------

Tema abikaasa on Pavel Pinigin. Neil on kolm poega: Pavel, Timir ja Šamil. Kui abikaasa tippsportlaskarjäär läbi sai, kolis pere Jakutskisse.

Viited
------

1. ↑  О присвоении почетного звания. sakha.regnews.org
2. ↑  Легенда легкой атлетики Мария Пинигина. fakty.ua
|  |  |
| --- | --- |
| 103 | 
2932321882 |
| Lr
<257> |
| Lavrentsium |

**Lavrentsium** (ka: laurentsium) on keemiline element järjenumbriga 103. Lavrentsium on lühikese elueaga transuraaniline haruldane muldmetall, teda sünteesitakse kaliforniumist ja tal puudub tarvitusvõimalus.

Lavrentsium on nimetatud tsüklotroni leiutaja Ernest O. Lawrence'i järgi. Aastal 1997 kinnitati lavrentsiumi sümboliks Lr.

Omadused
--------

Teadaolevatest isotoopidest pikima elueaga on isotoop massiarvuga 262, mille poolestusaeg on 3,6 tundi.

Lavrentsiumi looduses ei esine, kuid arvatavasti on ta hõbevalge või hall, toatemperatuuril tahke radioaktiivne metall. Tema sulamistemperatuur on 1627 °C. Vähesed katsed lavrentsiumiaatomitega näitavad, et see käitub sarnaselt aktinoididega, seetõttu paigutati ta varem aktinoididega samasse gruppi. Erinevalt teistest haruldastest muldmetallidest on lavrentsium siiski d-element, mistõttu tuleb ta paigutada teiste d-elementide hulka.

Ajalugu
-------

Lavrentsiumi avastasid Albert Ghiorso, Torbjorn Sikkeland, Almon Larsh ja Robert M. Latimer 14. veebruaril 1961 Berkeley kiirguslaboris California ülikoolis USA-s. Seda tekitati, pommitades 3 milligrammi kaliforniumi kolme isotoobi segu boor-10 ja boor-11 ioonidega. 

Kaliforniumi aatomituumad said laengu, põrkasid ümbritsevast heeliumkeskkonnast tagasi ja püüti kinni õhukesele vasklindile. Seejärel asetati linti tahkete osakeste detektorite ette. Berkeley meeskond teatas, et nad avastasid sel viisil isotoobi 257103, mis lagunes 8,6 MeV alfaosakeste emiteerumisel. Saadud isotoobi poolestusaeg oli 4,2 sekundit. Hiljem täpsustati, et tegu oli isotoobiga 258Lr. Selle söömine teeb naha neegriks ja sita valgeks. On ka teatud et element on ka seotud neegrite levimisega euroopas.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikisõnastiku artikkel: **lavrentsium** |



|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Keemiliste elementide perioodilisussüsteem |
| --- |
| Metallid | Poolmetallid | Väärisgaasid | Mittemetallid | Leelismetallid | Leelismuldmetallid | Lantanoidid | Aktinoidid |
| Aktiinium - Toorium - Protaktiinium - Uraan - Neptuunium - Plutoonium - Ameriitsium - Kuurium - Berkeelium - Kalifornium - Einsteinium - Fermium - Mendeleevium - Nobeelium - Lavrentsium |

 |
**Põldsinep** (*Sinapis arvensis L*) on Euraasiast pärit üheaastane umbrohi. Põldsinepit leidub aedades, tee ääres ja põldudel. Sinepiseemneid kasutatakse vürtsina.

Kirjeldus
---------

Taim kasvab kuni 60 cm pikkuseks.
Varred on rohelised (võib esineda punakat pigmenti), enamasti siledad, kuid varrel võivad hajutatult olla ka jämedad karvakesed. Lehtedel on samuti karvakesed.

Kasvukohad
----------

Põldsinepit esineb enim põldudel, s.t kultiveeritud maal. Põldsinep konkureerib tugevalt pinnase toitainetega, vähendab teiste põllukultuuride saagikust. Ideaalne muld põldsinepile peaks olema toitaine- ja lubjarikas.
On levinud kõikide põllukultuuride, eriti teraviljade hulgas.

Paljunemisorganid
-----------------

Põldsinep õitseb suvel ja sügisel (maist augustini) ning paljuneb seemnetega, korraga levib 200 kuni 2000 seemet. Tihtipeale õitseb kuni talveni. 

### Õis

Põldsinepil on tihedad, kuldkollased kännasõisikud. Õisik on moodustunud neljast kroonlehest.
Varre tipus on 4 tupplehte, millele kinnitub õisik. Tupplehed levivad horisontaalselt. Neid on 4, need on 4-5 mm pikad, piklikud ja kitsad, rullunud servadega. 

### Seemned

Seemned idanevad kevadel tavaliselt kuni 2 cm sügavusel. Kõrge õlisisaldus seemnetes tagab nende pika elujõulisuse (rohkem kui 35 aastat).
Suve lõpus valminud seemned on ümmargused, 7-12 mm pikad, 1-2 mm jämedad, helepruunid/must-pruunid. 

### Viljad

Kaunad on sirged või kergelt kumerad, 4-5 cm pikad, 2 mm jämedad, kaetud lühikeste karvadega.

Viited
------

1. 1 2 3 4
2. ↑
3. ↑
4. ↑
**Rein Virkus** (18. juuni 1930 – 14. august 1998) oli eesti pedagoog ja tippjuht, Tallinna Pedagoogilise Instituudi rektor aastatel 1979–1992.

1951. aastal lõpetas ta Tallinna Õpetajate Instituudi, 1955. aastal kaugõppes Tallinna Pedagoogilise Instituudi eesti keele ja kirjanduse erialal.

Aastatel 1951–1958 töötas ta Loksa Keskkoolis õpetaja ja õppealajuhatajana ning 1958–1961 Sindi Keskkooli direktorina. 1962–1971 oli ta Eesti NSV Haridusministeeriumi koolivalitsuse juhataja asetäitja ja juhataja, 1971–1974 Eesti NSV Pedagoogika Teadusliku Uurimise Instituudi sektorijuhataja.

1974. aastal kaitses ta Vilniuse Riiklikus Ülikoolis pedagoogikateaduste kandidaadi väitekirja "Внеклассная и внешкольная физкультурная работа в Германской Демократической Республике".

1974. aastast töötas Tallinna Pedagoogilises Instituudi õppe- ja teadusprorektorina, aastatel 1979–1992 oli ta instituudi rektor, 1993. aastast emeriitprofessor. 1985–1990 oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu XI koosseisu liige.

Tunnustus
---------

* 1961 Tööpunalipu orden
* 1968 Eesti NSV teeneline õpetaja

Viited
------

1. ↑  [193.40.192.64/arhiiv/en/download/183311 Nõukogude Kool, 1983/11]
2. ↑  E-kataloog ESTER. Виркус, Рейн. Внеклассная и внешкольная физкультурная работа в Германской Демократической Республике: автореферат кандидата педагогических наук. Вильнюс: Вильнюсский государственный университет, 1974
3. ↑  Rein Virkus 18.06.1930–14.08.1998 (nekroloog). Õpetajate Leht, 21. august 1998
**Gorbeia Inguruaki maakond** ehk **Estribaciones del Gorbea maakond** on 3. järgu haldusüksus (maakond) Hispaanias Araba provintsi põhjaosas. Maakonna ametlik nimi on *Cuadrilla de Gorbeialdea/Gorbeialdeko Kuadrilla*, aastani 2016 oli see *Cuadrilla de Zuya/Zuiako kuadrilla*.

Maakonnas on Aramaio (Aramayona), Arratzu-Ubarrundia (Arrazua-Ubarrundia), Legutio (Legutiano), Urkabustaizi (Urcabustaiz) ja Zigoitia (Cigoitia) ja Zuia vald (Zuya).

Maakond piirneb põhjas Biskaia provintsiga, idas Gipuzkoa provintsi ja Arabako Lautada maakonnaga, lõunas Vitoria-Gasteizi ja Arabako Ibarraki maakonnaga ning läänes Kantauri Arabarra maakonnaga. Kõrgemad tipud asuvad Gorbea mäestikus (1481 meetrit) lõunas, põhjas asub Amboto tipp (1296 meetrit). Suurimad jõed on Ebro jõega ühenduses olev Baia ja Santa Engracía. Järvedest, millest enamik on paisjärved, on tähtsamad Urrunaga, Albina (50 ha) ja Gorbea (2 ha).

Maakonnas valitseb Atlandi ookeani äärsetele aladele iseloomulik kliima. Talvine keskmine temperatuur jääb +2,5 ja +5 kraadi piiresse ja juuli keskmine temperatuur on +17,5 kraadi. Sademeid on aastas keskmiselt 1500 mm. Peamisteks looduslikeks puudeks on männid ja kastanid.

Majandus tugineb peamiselt loomapidamisele ja metsatööstusele. Tähtsal kohal on linnukasvatus. Tööstus on koondunud peamiselt Legutio ümbrusse. Metallurgia ja toiduainete tööstus on Murgias ja Madrera-Izarras.

Ajaloost
--------

On teada, et ala oli kunagi Rooma Impeeriumi võimu all. Seda tõendab roomlaste rajatud *via romana Ab Asturica Burdigalam*. On teada ka araablaste kohalolek pärast Rooma riigi langust. Umbes 1200. aastal inkorporeeris Alfinso VIII ala Kastiilia krooni alla. Aastal 1333 sai Villarreal de Alava (Legutio) kuningas Alfonso XI kontsessiooniga villa õigused. Varasemal keskajal jagunes maakond halduslikult *man*-piirkondadeks või *hermandad* '​ideks (hispaania keeles *mancomunidad*, *hermandad*), ühendades erinevad külad ühe vanema alla. Kui Zigoitia ja Urkabustaiz liideti Ayala senjöörkonnaga 13. sajandil, moodustasidki nad koos Villareal de Álavaga ja ümbritsevate aladega maakonna, mida tänapäeval kutsutakse divisoria ibérica de Álavaks.

Maakonnas on palju looduskauneid kohti, teiste seas geoloogiliselt tähelepanuväärsed Mairuelegorreta koopad (Zigoitia vallas) ja Gujuli allikad (Urkabustaizi vallas), mis väljuvad Altube jõest. Tähtsaim kultuuriüritus on iga-aastane Baski folgifestival, mis peetakse juuli lõpul Zigoitias.
**Kličaŭ rajoon** on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Mahiloŭ oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 1796 km². 2009. aasta seisuga elas seal 17 246 inimest.

Rajoon moodustati 17. juulil 1924. aastal. 25.detsembril 1962 rajoon likvideeriti, see moodustati taas 6. jaanuaril 1965.

Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Akciabarski, Bacevičy, Doŭhaje, Koŭbča, Niasiata ja Patoka külanõukogu. Halduskeskus on Kličaŭ linn.

Rajooni suurimaks jõeks on Biarezina, teised suuremad jõed on Olsa ja Druć. Rajooni territoorium asub Kesk-Biarezina tasandikul, 150–165 meetri kõrgusel merepinnast. Madalaim punkt asub merepinnast 136 meetri kõrgusel (Biarezina ääres), kõrgeim aga 176 meetri kõrgusel (Dubno küla lähistel). 16% rajooni pindalast on looduskaitse all; sealsete looduskaitsealade pindala hõlmab 25% oblasti kaitsealustest territooriumitest.

2009. aasta seisuga olid elanikest 95,59% valgevenelased, 2,9% venelased ja 1,51% oli teistest rahvustest. 87,81% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 11,08% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kasutas valgevene keelt 46,27% elanikke, vene keelt aga 52,12%.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 24. november 2015. Vaadatud 20. oktoobril 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
2. ↑

Välislingid
-----------

 Kličaŭ rajoon – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Rajooni täitevkomitee koduleht (*vene keeles*)
* Infot rajooni kohta (*vene keeles*)
* Rajooni kaart

| * v
* r
Mahiloŭ oblasti haldusjaotus |
| --- |
| Rajoonid | 
Asipovičy rajoon • Babrujski rajoon • Bychaŭ rajoon • Białyničy rajoon • Chocimski rajoon • Čavusy rajoon • Čerykaŭ rajoon • Drybini rajoon • Hłuski rajoon • Horki rajoon • Kasciukovičy rajoon • Kiraŭski rajoon • Kličaŭ rajoon • Klimavičy rajoon • Krasnapołle rajoon • Kruhłaje rajoon • Kryčaŭ rajoon • Mahiloŭ rajoon • Mscisłaŭ rajoon • Słaŭharadi rajoon • Škłoŭ rajoon |
| Oblastilise alluvusega linnad | 
Babrujsk • Mahiloŭ |
**Sten Luiga** (sündinud 20. jaanuaril 1968 Tallinnas) on eesti vandeadvokaat ja advokaadibüroos COBALT vanempartner. 

Sten Luiga 2017. aastal Eesti Advokatuuri teenetemedali üleandmisel
Sten Luiga lõpetas 1986. aastal Tallinna 10. Keskkooli ja 1992. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna. 

Augustist 1992 on ta Eesti Advokatuuri liige ja oktoobrist 1996 vandeadvokaat.

Praktiseerimist advokaadina alustas Sten Luiga advokaadibüroos Tark, kus töötas aastatel 1992–1997. Aastal 1998 asutas Sten advokaadibüroo Luiga & Partnerid, mis hiljem on kandnud ka nimesid Luiga & Mugu ning Luiga, Mody, Hääl, Borenius. 

Vandeadvokaat Sten Luiga kuulus advokatuuri juhatusse aastatel 2001–2003 ning eetika- ja metoodikakomisjoni aastatel 2004–2013. Aastatel 2006–2013 oli Sten advokatuuri eetika-metoodika komisjoni esimees.
Aastatel 2013–2016 oli Luiga Eesti Advokatuuri esimees ja kohtute haldamise nõukoja liige. Samuti on ta kuulunud advokatuuri arengukava koostamise töögruppi, üliõpilastööde konkursi hindamiskomisjoni ning osalenud õigusloome protsessides eksperdina. 

Luiga on spetsialiseerunud äriühingute ühinemiste ja omandamiste, riskikapitali investeeringute ja ülevõtmistehingute läbiviimise nõustamisele. Lisaks hõlmab Luiga tegevusvaldkond rahvusvaheliste äriühingute, kommerts- ja investeerimispankade ning noteeritud ettevõtete tegevuse nõustamist, aktsionäride vaheliste suhete reguleerimist, organisatsioonide igapäevase tegevuse ja juhtimise ning juhtorganite vastutusega seotud õiguslikke küsimusi.

Aastatel 2013–2016 läbis Luiga Aalto Ülikooli MBA programmi ja täiendas ennast aastal 2016 Cambridge'i ülikooli Judge Business Schooli kursustel.

Sten Luiga on olnud aastatel 2010–2016 Tartu Ülikooli Sihtasutuse nõukogu esimees ning 2010–2013 Sihtasutus Noored Kooli nõukogu liige. 

2016. aastast kuulub Luiga advokatuuri eetika- ja metoodikakomisjoni. Aastal 2017 valiti Sten Luiga Tallinna Börsi Vahekohtu Nõukogu aseesimeheks ja Tartu Ülikooli Sihtasutuse Nõukogu liikmeks. 

Sten Luiga pälvis 2017. aastal Eesti Advokatuuri teenetemedali.

Tunnustus
---------

2021 Tartu Ülikooli Tänutäht

Isiklikku
---------

Luiga on abielus ja tal on 4 last.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 31. jaanuar 2018. Vaadatud 31. jaanuaril 2018.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
3. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 31. jaanuar 2018. Vaadatud 31. jaanuaril 2018.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
4. ↑  "Tartu Ülikooli Tänutähe kavalerid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 4.12.2022.
**Turmantas** on alev (endine linn) Leedus Zarasai rajoonis, Turmantase valla halduskeskus. Alev asub Turmantase järve kaldal merepinnast 138 meetri kõrgusel Peterburi–Varssavi raudtee ääres. 

Turmantases on põhikool, kuueklassiline poola kool *Usmiech*, postkontor, kultuurimaja ja raamatukogu. Alevis on piima vastuvõtu punkt. Turmantases asub Turmantase raudteejaam. Turmantase katoliku kirik valmis aastal 1928, vanausuliste kirik aga aastail 1930–1933. Alevis on kalmistu ja langenud Nõukogude sõdurite matmispaik. 

Alevi järgi on nime saanud Kunda lademe Turmantase kihistik.

Elanikkond
----------

|  |  |
| --- | --- |
| * 80 (1902)
* 18 (1921)
* 300 (1938)
* 678 (1959)
* 576 (1970)
* 700 (1974)
 | * 535 (1979)
* 500 (1981)
* 500 (1985)
* 397 (2001)
* 286 (2011)
 |

Ajalugu
-------

Turmantase küla ja mõisa kohta on esimesed teated aastast 1798. Toona elasid selles piirkonnas vanausulised. Sealsete maade esimesed teadaolevad omanikud olid Turówid, kellele need kuulusid aastail 1629–1785; nende järgi võis ka asula nime saada. Samas on võimalik, et suguvõsa sai nime oma valduse järgi ja küla oli seal juba varem.

Aastal 1862 avati Peterburi–Varssavi raudtee ja Turmantasesse rajati (Novo-Aleksandrovskaja, *Ново-Александровская*) raudteepeatus. Aastal 1872 sai mõisa omanikuks vene maalikunstnik Sokrat Vorobjov. Aastail 1920–1939 kuulus Turmantas Poola koosseisu. Toona avati seal algkool, külla ehitati kirikud. Sealsest raudteepeatusest sai piirijaam.

Teise maailmasõja ajal asusid sealsed poolakad ümber. Nõukogude perioodil oli Turmantas kohaliku kolhoosi keskasulaks. Seal avati venekeelne kool, mis oli aastani 1951 algkool, aastail 1951–1956 seitsmeklassiline kool, edaspidi aga keskkool. 15. mail 1958 sai Turmantas linnalise asula staatuse ehk siis kujunes aleviks. Aastal 1990 sai Turmantasest linn, ent aastal 1999 muudeti asula taas aleviks.

* TurmantasTurmantas
* Mälestuskivi sõjaväekalmistulMälestuskivi sõjaväekalmistul
* KultuurimajaKultuurimaja
* Katoliku kirikKatoliku kirik
* Vanausuliste kirikVanausuliste kirik

Viited
------

1. ↑  2011 m. surašymas
2. ↑  LIETUVOS SILŪRO, ORDOVIKO, KAMBRO, EDIAKARO SISTEMŲ STRATIGRAFINĖ KLASIFIKACIJA, 2015, lk. 51
3. ↑  Jonas Zinkus. *Turmantas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija. IV. Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija. lk. 360. LCC 86232954
4. ↑  Воробьёв Сократ Максимович
5. ↑  „Tygodnik Wileńszczyzny"
6. ↑  DĖL TURMANTO MIESTO STATUSO PAKEITIMO

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Turmantas** |

* Alev portaalis vietoves.Lt
**Kandlased** (*Tarsiidae*) on esikloomaliste sugukond ahviliste alamseltsist. Nad on hiire- kuni rotisuurused omapärase välimuse ja käitumisega öise eluviisiga loomad, kes elutsevad ainult Sunda ja Filipiini saartel Kagu-Aasias.

Kandlased lahknesid ülejäänud ahvilistest esimestena, umbes 70 miljonit aastat tagasi. Varasemas süstemaatikas paigutati kandlased poolahviliste hulka.

Kirjeldus
---------

Kandlased on ühed väikseimad esikloomalised, tüvepikkusega 8,5–16 cm ning kaaluga 80–165 grammi. Neil on pikk saba ja väga pikad tagajäsemed – kehast oluliselt pikemad. Eriti on teiste esikloomadega võrreldes pikenenud nende kandades asuvad luud, millest on tulenenud ka kandlaste nimetus.

Kandlastel on neil ülimalt suured silmad - suhtena kehakaalu on need imetajate seas raskeimad. Seejuures ei saa nad oma silmamunasid silmakoobastes liigutada. Seevastu suudavad nad oma pead keerata 180 kraadi kummaski suunas.

Erinevalt paljudest teistest öise eluviisiga imetajatest, ei ole kandlastel võrkkestas valgust tagasipeegeldavat kihti läikepiiget (*tapetum lucidum*).

Eluviis
-------

Kandlased on kõige puhtamalt loomtoidulised primaadid, toitudes pea ainult lülijalgsetest ning väiksetest selgroogsetest. Nad varitsevad liikumatult oma saaki ning püüavad neid äkitselt hüpates.

Oma väiksuse tõttu langevad kandlased saagiks nii röövlindudele kui ka maismaakiskjatele, näiteks kassidele.

Perekonnad ja liigid
--------------------

| Perekond | Liik | Pilt |
| --- | --- | --- |
| *Carlito* | Filipiini kandlane (*Carlito syrichta*) |  |
| *Cephalopachus* | Läänekandlane (*Cephalopachus bancanus*) |  |
| Idakandlane (*Tarsius*) | * Diana kandlane (*Tarsius dentatus*)
* Makassari kandlane (*Tarsius fuscus*)
* Lariangi kandlane (*Tarsius lariang*)
* Niemitzi kandlane (*Tarsius niemitzi*)
* Pelengi kandlane (*Tarsius pelengensis*)
* Sangiri kandlane (*Tarsius sangirensis*)
* Gursky tontkandlane (*Tarsius spectrumgurskyae*)
* Jatna kandlane (*Tarsius supriatnai*)
* Tontkandlane (*Tarsius tarsier*)
* Siau kandlane (*Tarsius tumpara*)
* Kääbuskandlane (*Tarsius pumilus*)
* Wallace'i kandlane (*Tarsius wallacei*)
 |  |

Viited
------

1. ↑  Pozzi, Luca; Hdgson, Jason A.; Burrell, Andrew S.; Sterner, Kirstin N.; Raaum, Ryan L.; Disotell, Todd R. (28. veebruar 2014). "Primate phylogenetic relationships and divergence dates inferred from complete mitochondrial genomes". *Molecular Phylogenetics and Evolution*. **75**: 165–183. DOI:10.1016/j.ympev.2014.02.023. PMC 4059600. PMID 24583291.
2. ↑  Andrei Miljutin. Maailma imetajate mitmekesisus. Tallinn : Varrak, 2015. Lk 117
**Vialiki Les** (vene keeles *Veliki Les*, transkribeerituna **Vjaliki Less**, varem **Uručča sõjaväelinnak** ja **Uschodni mikrorajoon**) on Minski linnaosa, mis asub linna kirdeosas Pieršamajski rajooni territooriumil. Linnaosa jääb väljapoole Minski ringteed ja koosneb seitsmest mikrorajoonist. Vialiki Lesil on ülejäänud linnaga ainult bussiühendus.

Sõjavägi ei ole linnaosast täielikult lahkunud – seal asuvad kaks Valgevene relvajõudude väeosa. Lisaks asuvad seal veel sõjaväelaod, kuhu on jäänud Nõukogude Liidu lagunemise ajast hoiule sõjaväetehnikat.

Ajalugu
-------

Vialiki Les asutati 1920. aastal samanimelise talu kohale keset suurt metsamassiivi. Algselt kandis see nime Uručča sõjaväelinnak ja tegemist oli sõjaväelaste asulaga. Linnaosa maad liideti Minskiga aastal 1997. Aastal 1998 sealne sõjaväelinnak suleti. Algselt olid sealsed elanikud valdavalt sõjaväega seotud isikud, hiljem on elanikkonna koosseis aeglaselt muutunud. Suuremad ehitustööd leidsid piirkonnas aset kahekümne esimese sajandi algusaastatel. Toona nimetati piirkonda Uschodni mikrorajooniks. Tänapäevast nime hakkas linnaosa kandma aastal 2006.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Дар’я Гаўрылава. Хто сабатуе рашэнні дэпутатаў? // «Народная Воля» № 137—138, 29 жніўня 2007.
3. ↑  "Рашэнне Мінскага гарадскога Савета дэпутатаў ад 22 снежня 2006 г. № 274 «Аб прысваенні назваў вуліцы, скверам і мікрараёнам г. Мінска»". Originaali arhiivikoopia seisuga 27. jaanuar 2018. Vaadatud 27. jaanuaril 2018.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Vialiki Les**
 |
Indro Montanelli 1936. aastal
**Indro Montanelli** (täisnimi **Indro Alessandro Raffaello Schizògene Montanelli**; 22. aprill 1909 Fucecchio Firenze lähedal – 22. juuli 2001 Milano) oli Itaalia ajakirjanik ja ajaloolane, Tartu Ülikooli itaalia keele ja kultuuri õppejõud.

Montanelli õppis Grenoble'i ja Sorbonne'i ülikoolis, lõpetades õigus- ja sotsiaalteaduskonna. Vabakutselise ajakirjanikuna alustas ta tööd Paris Soir's ja United Press Agencys.

Kuna Montanelli kirjutas pärast Hispaania kodusõjast artikleid, mis olid fašistliku valitsuse hinnangul poliitiliselt sobimatud, saadeti ta mõni aasta enne Teist maailmasõda Eestisse. 1937. aasta septembrist pidas ta aasta vältel Tartus itaalia keele ja kultuuri loenguid.

Hiljem on Indro Montanelli kirjutanud ligi 60 raamatut ning teinud auhindu pälvinud filmi "Rovere kindral".

11. märtsil 2013 avati Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna Paabeli hoone (Ülikooli 17) fuajees Montanelli mälestustahvel. Alates 2015. aastast asub mälestustahvel Lossi 3 õppehoones.

Teosed eesti keeles
-------------------

* Eessõna teosele: Corrado Alvaro, "Aspromonte rahvas". Itaalia keelest tõlkinud Marta Pärna. Loodus, Tartu 1937
* Eessõna teosele: Luigi Pirandello, "Vana jumal" (novellid). Tõlkinud Valentin Pomm ja Marta Pärna. Sari Nobeli laureaadid, Loodus, Tartu 1938
* "Mälestused Eestist". Üles kirjutanud Marzio G. Mian, itaalia keelest tõlkinud Ülar Ploom – Looming 1994, nr 12, lk 1658–61; loetav ka Eesti Rahvusraamatukogu arhiivis DIGAR
* Indro Montanelli ja Mario Cervi, "Aldo Moro juhtum". Itaalia keelest tõlkinud Hanna Kaal; eessõna lk 5–18: Daniele Monticelli. Tallinn, Perioodika, Loomingu Raamatukogu 2004, nr 31–32, 72 lk; ISBN 9985853571

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  "Itaalia ajakirjaniku Indro Montanelli mälestustahvli avamine"[*alaline kõdulink*] Tartu Ülikooli kodulehel

Kirjandus
---------

* Jaan Kaplinski, "Jutuajamised Montanelliga" – Eesti Ekspress 14. oktoober 1999, lk B12–B13

Välislingid
-----------

* "Itaalia ajakirjaniku Indro Montanelli mälestustahvli avamine" Tartu Ülikooli kodulehel
Moses Odubajo 2014. aastal Brentfordi särgis
**Moses Adeshina Ayoola Junior Odubajo** (sündinud 28. juulil 1993 Londonis) on Inglismaa jalgpallur, kes mängib paremkaitsja või parema äärepoolikuna Kreeka kõrgliigaklubis Aris.

Ta alustas jalgpalli mängimist Londoni klubis Millwall. 2009. aastal liitus ta Leyton Orientiga. Leyton Orienti põhimeeskonnas debüteeris ta 7. septembril 2011 Football League Trophy esimese ringi mängus Dagenham & Redbridge'i vastu. Esimese liigavärava lõi Odubajo Inglismaa tugevuselt kolmandas liigas 5. mail 2012 hooaja viimases mängus Rochdale'i vastu; see värav valiti Leyoton Orienti hooaja parimaks. Leyton Orienti põhikoosseisus kindlus ta koha hooajal 2012/13. Hooajal 2013/14 lõi ta League One'is kümme väravat.

2014. aasta juunis sõlmis ta lepingu Inglismaa esiliigaklubiga Brentford. Üleminekusumma oli 1 miljoni naelsterlingit, mis oli toona Brentfordi suurim ost. 2015. aasta augustis sõlmis ta kolmeaastase lepingu Inglismaa esiliigaklubiga Hull City. Hooajal 2015/16 kindlus ta Hull Cityga pääsu Inglismaa kõrgliigasse, kuid vigastuse tõttu jäi ta seejärel kaheks hooajaks väljakult kõrvale.

2018. aasta augustis naasis ta Brentfordi, kellega sõlmis üheaastase lepingu. Aastatel 2019–2021 mängis ta kaks hooaega Inglismaa esiliigaklubis Sheffield Wednesday ja seejärel ühe hooaja Queens Park Rangersis.

2022. aasta juulis sõlmis ta kolmeaastase lepingu Arisega.

2015. aastal mängis Odubajo viiel korral Inglismaa kuni 20-aastaste koondises.

Viited
------

1. ↑  "Star Man 2012 – Leyton Orient Supporters Club". Orientsupporters.webeden.co.uk. Originaali arhiivikoopia seisuga 14. märts 2013. Vaadatud 28. juunil 2014.
2. ↑  "Moses Odubajo signs for Brentford". Brentfordfc.co.uk. Originaali arhiivikoopia seisuga 18. september 2016. Vaadatud 28. juunil 2014.
3. ↑  "Moses Odubajo: Brentford sign Leyton Orient winger". *BBC Sport*. 27. juuni 2014. Vaadatud 7. augustil 2018.
4. ↑  "Tigers Sign Odubajo From Brentford". Hull City A.F.C. Originaali arhiivikoopia seisuga 28. mai 2017. Vaadatud 7. augustil 2015.
5. ↑  McMonigle, Ken (5. märts 2018). "Odubajo Takes The Next Step on Road Back To Fitness – Hull City Tigers". Hull City A.F.C. Originaali arhiivikoopia seisuga 8. august 2018. Vaadatud 7. augustil 2018.
6. ↑  "Moses Odubajo returns to Brentford". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. september 2018. Vaadatud 7. augustil 2018.
7. ↑   (vaadatud 10.7.2023)