recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Tavistocki instituut** on Suurbritannias asuv sotsiaal- ja inimkäitumisele keskendunud uurimisasutus, mis on laialdaselt tuntud oma panuse poolest sotsiaalpsühholoogia, psühhoanalüüsi, grupiprotsesside ja organisatsioonipsühholoogia valdkonnas. 

Instituut asutati 1947. aastal ja selle peakorter asub Londonis. Selle aluseks oli 1920. aastal asutatud Tavistocki Kliinik, kus Teise maailmasõja ajal arendati välja innovaatilisi võtteid ja teateid, sealhulgas Wilfried Bioni grupisühhoteraapia meetod.

Tavistocki instituut on olnud mõjukas mitmel erineval alal, sealhulgas psühhoanalüütilise teooria ja teraapia rakendamisel, rühmateraapia, organisatsioonipsühholoogia, sotsiaalse muutuse ja inimkäitumise uurimisel. Tavistocki lähenemine on mõjutanud mitmeid valdkondi, sealhulgas haridust, tervishoidu, sotsiaalhoolekannet ja organisatsioonide juhtimist.

Olulisi seotud isikuid
----------------------

Tavistocki Instituudiga on olnud seotud arvukalt valdkonna olulisi nimesid. Nende hulka kuuluvad Elliott Jaques, Henry Dicks, Leonard Browne, Ronald Hargreaves, John Rawlings Rees, Mary Luff, Wilfred Bion, Tommy Wilson, Isabel Menzies Lyth, J. D. Sutherland, John Bowlby, Eric Trist, Michael Balint, Fred Emery.

Välislingid
-----------

Tavistocki Instituudi veebikülg
Dörte Hansen (2018)
**Dörte Hansen** (praegune nimi **Dörte Hansen-Jaax**; sündinud 20. augustil 1964 Husumis) on saksa ajakirjanik ja kirjanik.

Ta sündis aastal 1964 Husumis (asub Põhja-Friisimaa kreisis Schleswig-Holsteini liidumaal). Ta kasvas üles Högelis Põhja-Friisimaa kreisis, tema kodus räägiti alamsaksa keelt, Oma "esimese võõrkeele" õppis ta ära algkoolis.

Pärast keskkooli lõpetamist 1984. aastal õppis ta Kieli ülikoolis sotsiolingvistikat, inglise keelt, romaani keeli ja friisi keelt. Aastal 1994 sai ta Hamburgi Ülikoolist doktorikraadi sotsiolingvistilise väitekirjaga kakskeelsuse erivormist.

Tema teostest on eesti keelde tõlgitud "Zur See" (ilmus saksakeelsena aastal 2022), eesti keeles ilmus raamat aastal 2023 pealkirja all "Mere äärde" sarjas "Punane raamat", tõlkija Eve Sooneste.

Isiklikku
---------

Ta on abielus dokumentaalfilmide režissööri Sven Jaaxiga ja neil on tütar. Aastast 2005 elasid nad perega Steinkirchenis (Altes Land) ja aastast 2016 taas Husumis. Perekonnaringis räägitakse omavahel ainult alamsaksa keeles.
**Vana-Harmi mõis** (saksa keeles *Alt-Harm*; ka **Ojasoo mõis**) oli rüütlimõis Kose kihelkonnas Harjumaal. 

Nüüdisajal jääb mõis Harju maakonda Kose valda Ojasoo küla lähedale.

Mõisat mainiti esimest korda 1417. Vanabalti tüüpi peahoone ehitati kas 18. sajandi I poolel või veel varem. 

Ojasoo mõisas oli piiritusetehas (toodang 1,2 miljonit pange, aastal 1893/94), meierei, vesi-jahuveski, auru-saeveski ja tellisetehas.

Vaata ka
--------

* Uue-Harmi mõis

Viited
------

1. ↑  Vana-Harmi mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris
2. 1 2 3 4  Vana-Harmi mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 28.10.2015)

Välislingid
-----------

* Vana-Harmi mõis Eesti mõisaportaalis
* Vana-Harmi mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris

Kose kirik
Kose kihelkond

**Kirik**: Kose  

**Mõisad**: Aela mõis | Alavere mõis | Habaja mõis | Nõmme mõis | Nutu mõis | Oru mõis | Palvere mõis | Paunküla mõis | Pikavere mõis | Pikva mõis | Ravila mõis | Rooküla mõis | Saarnakõrve mõis | Saia mõis | Saumetsa mõis | Sõmeru mõis | Sääsküla mõis | Tammiku mõis | Triigi mõis | Tuhala mõis | Uue-Harmi mõis | Kose-Uuemõisa mõis | Vana-Harmi mõis
**Aleksei Baiov** (vene keeles *Алексей Константинович Байов*; 8. veebruar 1871 Uman, Umani maakond, Kiievi kubermang – 8. mai 1935 Tallinn) oli Vene Keisririigi sõjaväelane (kindralleitnant) ja sõjaajaloolane. 

Venemaa kodusõja ajal taandus koos Loodearmeega Eestisse, kus ta aastatel 1920–1926 õpetas Tallinna Sõjakoolis ja Peastaabi kõrgematel kursustel. 

1923. aastast oli Tallinna raamatupoe "Vene raamat" omanik, mis tegutses ka raamatukoguna ja aastast 1934 ka kirjastamisega. Ta oli ajalehtede Revelskoje Vremja ja Revelskoje Slovo mitteametlik, kuid tegelik väljaandja. 

Ta osales ka avalikus elus. 1920. aastatel sai temast Vene monarhistide tunnustatud liider Eestis. Oli üks Vene Akadeemilise Grupi Eestis asutajaid. 1926. aastal osales Eesti delegatsiooniga Pariisi vene emigrantide välisseminaril. Aastatel 1931–1935 oli ta endiste Vene sõjaväelaste abiühingu esimees (Vene Invaliidide Liidu liige).

Viited
------

1. ↑

Välislingid
-----------

* Matmine Tallinna Aleksander Nevski kalmistule
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Vanamõisa mõisast Haljala kihelkonnas; teiste samanimeliste kohta vaata artiklit Vanamõisa mõis.* |

---

Vanamõisa peahoone
Vanamõisa peahoone
Vanamõisa peahoone
**Vanamõisa mõis** (saksa keeles *Altenhof*) oli rüütlimõis Haljala kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal asub mõis Lääne-Viru maakonnas Haljala vallas.

Ajalugu
-------

Vanamõisa mõis rajati 1660. aastal, mil see eraldati Karula mõisast. 1672. aastal pantis Christoph Friedrich von Tiesenhausen mõisa Gustaff Erich von Delwigile ja 1693. aastal Haljala pastorile Joachim Baleckele (Balcke). 1716. aastal kuulus mõis Christoph Friedrich von Tiesenhausenile ja pärast tema surma oli mõis pastor Balecke pärijate valduses. 

1765. aastal päris Karula ja Vanamõisa mõisa Gotthard Wilhelm von Uexküll. 1770. aastal müüs ta mõisa Karl Wilhelm Löschern von Hertzfeldtile. Samal aastal müüs viimase lesk mõisa Woldemar von Uexküllile. 1787. aastal pantis W. von Uexküll Vanamõisa mõisa 70 aastaks Woldemar von Lantinghausenile. 1804. aastal loovutas viimane pandi Ludwig Karl von Brevernile (1757–1823), kes 1812. aastal sai Vanamõisa pärusomanikuks. 1863. aastal liideti Vanamõisaga sellega piirnev Võle mõis.

Mõisa viimane võõrandamiseelne omanik oli Balti pataljoni majandusosakonna ülem Ludwig Gregor Johann (Hans) von Brevern (1876 vkj–1953 Saksamaa), kes pidas jäänukmõisana Vanamõisa asunduses Vana talu. 

Alates 1997. aastast on mõisa härrastemaja omanik Leo Aadel.

Vaata ka
--------

* Eesti mõisate loend

Viited
------

1. ↑  Hans von Brevern, EESTI SÕJAMUUSEUM - KINDRAL LAIDONERI MUUSEUM. EESTI OHVITSERID 1918-1940.
2. ↑  Vanamõisa mõis - Gut Altenhof - Имение Альтенгоф, Eesti Ajalooarhiiv, EAA.1328
3. ↑  Uusrikkad hakkavad mõisnikeks. Õhtuleht, 18. august 1998.

Välislingid
-----------

* Vanamõisa mõisast Eesti mõisaportaalis
* Vanamõisa mõis (Haljala khk, Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis

Haljala kirik
Haljala kihelkond

**Kirik**: Haljala kirik  

**Mõisad**: Aari mõis | Aaspere mõis | Annikvere mõis | Aru mõis | Ernemaa mõis | Essu mõis | Haljala kirikumõis | Harmi mõis | Holsta mõis | Idavere mõis | Jalumäe mõis | Kaliküla mõis | Kandle mõis | Karula mõis | Kavastu mõis | Koigi mõis | Kodavere mõis | Kärmu mõis | Käsmu mõis | Lihulõpe mõis | Loobu mõis | Läsna mõis | Maheda mõis | Metsiku mõis | Mõisalõpe mõis | Oandu mõis | Paduri mõis | Rassivere mõis | Sagadi mõis | Sauste mõis | Selja mõis | Tammispea mõis | Tatruse mõis | Telliste mõis | Tereski mõis | Tõikvere mõis | Tõugu mõis | Vanaküla mõis | Vanamõisa mõis | Varangu | Veltsi mõis | Vihula mõis | Võle mõis
**Põhjamere garneel**, ka **harilik krevett** (*Crangon crangon*) on kümnejalaline vähilaadne garneeli (*Crangon*) perekonnast.

Kirjeldus
---------

Põhjamere garneel on 30–50 mm (kuigi on leitud ka kuni 90 mm pikkusi isendeid) pikkune garneel, kes on levinud Põhjamere lõunapoolses osas, Iiri meres, Läänemeres, Vahemeres ja Mustas meres. Ta on reeglina merepõhjaga sama värvi, helepruun või beež väikeste tumedate tähnidega. Karapaks on pea pool pikenenud, ulatudes silmade vahele (rostrum). Painduv tagakeha lõpeb lehvikja telsoniga.

Ökoloogia
---------

Täiskasvanud garneelid elavad epibentiliselt eelkõige jõgede lehtersuuete madalas vees ja rannikulähedastes vetes. Tavaliselt on isendeid hulgakaupa ja neil on suur mõju oma ökosüsteemile.

Põhjamere garneel toitub öösel, päevasel ajal poeb liiva sisse. Toitumises on nad oportunistid, kes söövad seda, mida on rohkem saadaval, ja ei põlga ära ka väiksemate liigikaaslaste söömist. Tavalisemad saakloomad on põhjas elavad pisivähid (kirpvähilised, müsiidilised, aerjalalised), hulkharjasussid, aga ka kalamaimud.

Põhjamere garneel on oma arvukuse tõttu oluline saakloom suurematele loomadele, nagu kalad, merelinnud ja -imetajad.

Emasvähid saavutavad suguküpsuse umbes 22–43 mm pikkusena, isasloomad 30–45 mm pikkusena. Munadest koorunud vastsed elavad hõljumis ja läbivad viis kestumist, enne kui laskuvad elama merepõhja.

Kulinaaria
----------

Põhjamere garneeli süüakse delikatessina eriti Belgias, Põhja-Saksamaal ja Inglismaal, aga ka Prantsusmaal, Hollandis ja Taanis. Belgias on neist tehtav roog *croquette crevette*, Belgias ja Hollandis *tomate-crevettes* ja Inglismaal *potted shrimps*.

Garneeli aastane väljapüük 2014. aastal oli 44 835 tonni, peamisteks püüdjateks on Saksamaa ja Holland.

Viited
------

1. ↑  Common shrimp (Crangon crangon). - ARKive
2. ↑  Belgian shrimp croquettes. - Food
3. ↑  Classic potted shrimps recipe. - BBC Good Food
4. ↑  Põhjamere garneel ehk harilik krevett (Crangon crangon). - Eesti kalastuse entsüklopeedia, 2018
Bastašić (2023)
**Lana Bastašić** (sündinud 27. augustil 1986 Zagrebis) on Bosnia ja Hertsegoviina kirjanik.

Elulugu
-------

Lana Bastašić sündis aastal 1986 Zagrebis. Ta kasvas üles Banja Lukas, õppides ka sealses ülikoolis filoloogiat. Tema õpingud jätkusid Belgradi ülikoolis, kus õppis politoloogiat. Hiljem suundus Prahasse, seejärel Barcelonasse. Seal juhatab ta Escola Bloomi loova kirjutamise kooli.

Aastal 2021 oli ta üks manifesti Dialogue for Catalonia autoritest, nõudes Kataloonia iseseisvumist pooldavate poliitvangide vabastamist.

Teosed
------

* "Trajni pigmenti" (SKC, Kragujevac, 2010)
* "Vatrometi" (Čekić, Beograd, 2013)
* "Naivni triptih o Bosni i umiranju" (luulekogu, 2014)
* "Nastja crta sunce" (lasteraamat, 2014)
* "Atrapa la llebre" (2018)
* "Uhvati zeca" (Ilmus Belgradis aastal 2018 ja Sarajevos aastal 2019)

Viited
------

1. ↑  Mijalković, Aleksandra. „Neću da ćutim, nisam sin i nije dobro". politika.rs.
2. ↑  Durkalić, Masha. „Lana Bastašić: Cijelog života ću pisati o Balkanu". slobodnaevropa.org.
3. ↑  Yoko Ono, Dilma Rousseff i 5 Nobels, en un manifest d'Òmnium per l'amnistia dels presos
**Salme Rubel** (aastani 1930 **Salme Kõiv**; 7. august 1908 Võru – 16. aprill 1988 Tartu) oli eesti entomoloog.

Elulugu
-------

Ta lõpetas 1926 Võrumaa Rahvahariduse Seltsi Tütarlaste Gümnaasiumi ja 1945 Tartu Riikliku Ülikooli põllumajandusteaduskonna agronoomina. 1961 kaitses ta TRÜ-s väitekirja "Eesti NSV-s esinevad naksurlased ja nende tähtsus põllumajanduslike kultuuride kahjuritena" ning sai bioloogiakandidaadi kraadi. 

Aastatel 1945–1951 oli ta TRÜ rakenduszooloogia ja entomoloogia kateedri assistent, 1951–1955 Eesti Põllumajanduse Akadeemia zooloogia ja entomoloogia kateedri juhataja, 1956–1964 entomoloogia ja aianduse kateedri vanemõpetaja, 1964–1971 dotsent.

Teadustöö
---------

Tema peamised uurimisvaldkonnad olid põllumajandus- ja metsaentomoloogia, tiigikalandus ja taimekaitse. Ta uuris Eesti naksurlasi ja ürasklasi.

Teoseid
-------

* Eesti NSV naksurlased.// Abiks loodusvaatlejale 38. Tartu 1958
* Eesti naksurlaste faunast. 1959
* Eesti ürasklaste (*Ipidae*) määraja. Tallinn 1956; 2. trükk 1987
* Vaske sisaldavate taimekaitsevahendite mõjust marjade maitsele (kaasautor Mall Reeben). // Sotsialistlik Põllumajandus (1966) 11

Isiklikku
---------

Tema abikaasa oli põllumajandusteadlane Peter Rubel ning nende lapsed olid keemik Mall Reeben ja paleontoloog Madis Rubel.

Viited
------

1. 1 2 3 4  "Eesti teaduse biograafiline leksikon", 3. köide

Kirjandus
---------

* *Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944*, 2. köide. Tartu 1994. Lk 452
* Tartu Riikliku Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1944–1980. Tartu 1987, lk 409
* Eesti Põllumajanduse Akadeemia õppe-teadusliku koosseisu bio-bibliograafiline teatmeteos 1951–1981. Tartu 1981, I kd, lk 46
* Sotsialistlik Põllumajandus 1961 (14)

Välislingid
-----------

* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013
* Haud Tartu Vana-Jaani kalmistul

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Noorlätlased** (läti keeles *jaunlatvieši*) oli Läti liberaalse rahvusliku liikumise liikmed. 

Noorlätlaste liikumine kasvas välja 1850. aastatel tudengite ringist, mille asutas Tartu Ülikoolis Krišjānis Valdemārs. Liikumise tegevus oli suunatud saksa päritolu parunite vastu. Esimestena kasutasid nimetust "noorlätlased" (saksa *ein junges Lettland*) – baltisakslased ja seda halvustavas tähenduses, viidates sellega poliitilis-kirjanduslikule liikumisele Noor Saksamaa (saksa *Junges Deutschland*).

Noorlätlaste liikumise õitseaeg oli 1862.–1865. aastal, kui Peterburis ilmus ajaleht Pēterburgas Avīzes. Ajalehe kaastöölised olid liikumise ideoloogid. Ajakirjanikud astusid välja pärisorjuse ja baltisakslaste võimu vastu Baltimaades, nõudsid parunite eesõiguste kaotamist, kohtu- ja maareforme, talupojade õiguste laiendamist, omavalitsust ning lätlaste rahvuskultuuri arendamist.

Noorlätlaste liikumist peetakse lätlaste rahvusliku ärkamise alguseks.

Noorlätlaste tuntuimad esindajad ja liikumise ideoloogid oli Krišjānis Valdemārs, Krišjānis Barons, Andrejs Pumpurs, Kaspars Biezbārdis, Juris Alunāns, Atis Kronvalds, Auseklis, Bernhards Dīriķis.

1888. aastal asutasid noorlätlased Riias Riia Läti Seltsi. 

Noorlätlased hakkasid esmakordselt kasutama ühisnimetust *lätlased* (läti keeles *latvieši*), kasutades selleks keskajal sakslaste poolt latgalite kohta kasutatud saksakeelset nimetust (*Letts*).[*viide?*]
Ritsiku kalmistu Varstu alevikus
Kiviristid Vormsi surnuaial
**Kalmistu** ehk **surnuaed** on paik, kuhu maetakse surnuid kas laibamatustel või tuhastatult urniga.

Kalmud ehk hauad on surnuaial tähistatud hauatähise – hauakivi, hauasamba, hauaplaadi, risti või kenotaafiga. 

Sajandeid paiknesid kalmistud koos kirikutega linnade ja külade keskustes. Surnuaiad tekkisid reeglina ümber pühakoja, kuid ka kirikud ise olid läbi aegade hinnatud matmiskohad. Surnuaeda ümbritses tavaliselt kivist müür ning seal võisid paikneda väiksemad kabelid või luukambrid. Keskaegsetel kalmistutel seisid kivist või puust surilaternad, milles põlev tuli kaitses surnuid sümboolselt kurja eest. Maeti ida-läänesuunaliselt, sageli sängitati lahkunud ilma puusärgita, vaid surilinasse mässituna ning hauakoht märgistati puust ristiga.

Luterlikes piirkondades hakati juba 16. sajandi keskel rajama surnuaedu asulatest väljapoole. Eesti aladel keelustati kirikutesse ning külade ja linnade keskustes asuvatesse surnuaedadesse matmine 18. sajandi lõpul. 1772. aastal välja antud Vene keisrinna Katariina II ukaasi kohaselt pidid surnuaiad asuma eluhoonetest vähemalt 600 meetri kaugusel. 

Tänapäeva Eesti surnuaiad on enamasti puude, põõsaste ja teeradadega pargid.

Vaata ka
--------

* Haud
* Kabel
* Kolumbaarium
* Külakalmistu
* Matus
* Tallinna kalmistud
* Tartu kalmistud
* Surnuaiapüha
* Metsakalmistu (üldmõiste)

Viited
------

1. 1 2 3 4 5

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Kalmistu** |

* Robert Treufeldt. "Ühest vähetuntud nähtusest eesti kalmistukultuuris" Maaleht, 28. oktoober 2022
**Pille Tomson** (aastatel 1992–1995 **Pille Kama**; sündinud 8. märtsil 1960) on eesti looduskaitsja.

Ta lõpetas aastal 1978 Tallinna 2. Keskkooli ja aastal 1984 Tartu Ülikooli bioloogina ning tal on doktorikraad Maaülikoolist keskkonnakaitse erialal.

Ta oli Karula rahvuspargi kujundaja ja direktor selle rahvuspargi loomisest peale. 

Ta töötab Eesti Maaülikoolis teadurina.

Pille Tomson kandideeris Riigikogusse 2007. aastal ja 2011. aastal Erakonna Eestimaa Rohelised nimekirjas.

Tunnustus
---------

* 2001 Valgetähe V klassi teenetemärk
* 2018 Eesti looduskaitsemärk

Isiklikku
---------

Ta oli aastatel 1980–1995 abielus Kaido Kamaga, sellest abielust sündis neli last, sealhulgas Põim Kama. Tema isa on elektrotehnika- ja energeetikateadlane Teolan Tomson.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 14. veebruar 2012. Vaadatud 30. juulil 2012.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
2. ↑  Teenetemärkide kavaleride andmekogu – 3732
3. ↑
4. ↑

Välislingid
-----------

* Pille Tomson Eesti Teadusinfosüsteemis Muuda Vikiandmetes
**Paatsalu mõis** (saksa keeles *Patzal*) oli rüütlimõis Hanila kihelkonnas Läänemaal.

Ajalugu
-------

Mõis rajati ajavahemikul 17. sajandi lõpp kuni 18. sajandi algus Paadrema mõisast eraldatud alast.

1871. aastal omandas Paatsalu, Nehatu ja Illuste mõisa Gotthard von Maydell (1808–1872) ning 1887. aastast oli Illuste, Paatsalu ja Nehatu mõisnik Eduard von Maydell (1849–1917). 1917. aastal hukati Vene sõjaväelaste poolt rüüstamise käigus viimane mõisaomanik Theodor Eduard von Maydell ja tema õed Sophie Wilhelmine von Maydell ja Helene Anna Wilhelmine von Maydell.

Viited
------

1. ↑   (vaadatud 20.03.2016)
2. ↑  Paatsalu mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris (vaadatud 20.03.2016)
3. ↑  Paatsalu mõis (Hanila khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis

Välislingid
-----------

* Paatsalu mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris
* Paatsalu mõis Eesti mõisaportaalis

Hanila
Hanila kihelkond

**Kirik**: Hanila  

**Mõisad**: 
Hanila kirikumõis |
Massu mõis |
Mõisaküla mõis |
Mõtsu mõis |
Paadrema mõis  |
Paatsalu mõis |
Uue-Virtsu mõis |
Vana-Virtsu mõis |
Voose mõis
***Pulmad villas*** (originaalis *Le nozze in villa* ) on  Gaetano Donizetti koomiline ooper (*opera buffa*) kahes vaatuses Bartolomeo Merelli libretole  August von Kotzebue komöödia *Die deutschen Kleinstädter* (1802) järgi. Esmaettekanne toimus 1820-1821. aastal (täpne kuupäev teadmata) Mantova *Teatro Vecchio*s. Peaosas Fanny Eckerlin (Sabina).

Ajalugu
-------

Ooper komponeeriti 1819. aastal ja oli valmis enne suve lõppu. Lavastamist Montovas tuli oodata 18 kuud. Kes oli teose sponsoriks ning miks lavastamine viibis, pole teada. Võimalik, et vahendajaks oli Paolo Zancla ooperi rändtrupp, kes selle Mantovas karnevalihooajal ette kandis. Ooper kukkus esietendusel totaalselt läbi ja rohkem selles teatris ette ei kantud. Libretist Bartolomeo Merelli süüdistas ooperi läbikukkumises mitmeid lauljaid, eriti primadonna kapriisitsemist ja pahatahtlikkust.  Teada on veel ettekanne Genovas 1822. aasta kevadel pealkirjaga *I provinciali, ossia Le nozze in villa.* Donizetti originaalpartituur on kadunud, kuid teose mittetäielik koopia, millel puudub II vaatuse kvintett, on  Pariisi konservatooriumi  raamatukogus.

Esietenduse suhteline ebaõnnestumine ei takistanud teose taaselustamist Bergamo  Donizetti teatris Donizetti ooperifestivalil 2020. aastal. Osa puuduvast muusikast lisasid omalt poolt Elio, Rocco Tanica ja Enrico Melozzi.

Tegelased
---------

- Sabina (metsosopran), Don Petronio tütar 

- Trifoglio (bass),  koolmeister, poeet 

- Claudio (tenor),  feodaal, heal järjel noor mees

- Don Petronio (bass),  Sabina isa 

- Anastasia  (kontraalt),  Don Petronio ema

- Rosaura  (sopran), Don Petronio lapselaps

- Anselmo  (tenor), Don Petronio teener

Süžee
-----

Tegevus toimub ühes Saksamaa väikelinnas 18. sajandil. Sabina on armunud Claudiosse. Kuid Don Petronio on lubanud tütre koolmeister Trifogliole. Sabina kannab armastuse märgina Claudio portreega medaljoni. Ta räägib, et pildil on kuningas. Kui Caludio külasse ilmub, koheldakse teda kuningana. Pärast mitmeid arusaamatusi ei soovi Trifoglio tülitseda ja taandub. Peamiseks Sabinast loobumise põhjuseks on teadasaamine, et neiul pole kaasavara. Claudio jõuka maaomanikuna on võidumees.

Muusikalood
-----------

-         Sabina kavatiin „Sospiri del mio sen"

-         Petronio, Sabina ja Trifoglio tertsett "Questo, che a te presento"

-         Claudio kavatiin „Affetti teneri"

-         Petronio aaria „Ombre degl'Avi miei"

-         Ansambel kooriga „Non paventare, o caro"

-         Claudio, Petronio ja Sabina tertsett „In lei vegg'io l'oggetto"

-         Anastasia aaria „Se la Donna non ci fosse"

-         Claudio aaria „Dai suoi bei lumi il core"

-         Claudio, Sabina, Trifoglio, Petronio ja Anastasia kvintett „Aura gentil, che mormori"

-         Petronio ja Trifoglio duett „Per sì bel nodo, amico"

-         Sabina aaria kooriga "Non mostrarmi in tale istante"

-         Finaali ansambel kooriga „Dunque andiamo, festeggiamo"

Välislingid
-----------

-         Charles Osborne. *The bel canto operas of Rossini, Donizetti, and Bellini*, Portland, Amadeus Press, 1994 

-         DYNAMIC. Donizetti  *Le Nozze in Villa,* Viin, 2020
Teemu Eronen Jokerite mängijana
**Teemu Petteri Eronen** (sündinud 22. novembril 1990 Vantaas) on Soome jäähokimängija, kes mängib kaitsjana Soome kõrgliigaklubis JYP.

Eronen alustas klubikarjääri Soome klubis Jokerit, mille meeskonnas debüteeris ta Soome kõrgliigas hooajal 2008/09. Jokerite põhikoosseisu kuulus ta alates järgmisest hooajast.

2011. aastal valis St. Louis Blues ta NHL-i *draft* '​is 192. valikuna, kuid üheski Põhja-Ameerika liigas ei ole ta kunagi mänginud.

Hooajal 2014/15 mängis Eronen KHL-i klubis Nižnekamski Neftehimik ja hooajal 2015/16 samasse liigasse kuuluvas HK Vitjazis. Seejärel naasis Eronen Soome kõrgliigasse ning mängis kolm hooaega HIFK-i ridades. Hooajal 2019/20 mängis ta Jokeritega KHL-is. Hooajal 2020/21 mängis ta Rootsi kõrgliigaklubis Växjö Lakers ja Rootsi esiliigaklubis IF Björklöven. Aastatel 2021–2023 mängis Eronen Soome kõrgliigaklubis Lahti Pelicans. 2023. aasta mais liitus ta JYP-iga.

2008. aastal osales Eronen Soome kuni 18-aastaste koondisega omavanuste maailmameistrivõistlustel ja 2010. aastal Soome kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistrivõistlustel. Soome jäähokikoondise koosseisus on ta osalenud Euro Hockey Tour'il.

Viited
------

1. ↑   (vaadatud 1.2.2023)

Välislingid
-----------

* Teemu Eronen hockeydb.com lehel
Jarkko Immonen (2015)
**Jarkko Petteri Immonen** (sündinud 19. aprillil 1982 Rantasalmis) on Soome jäähokimängija, kes keskründajana Soome kõrgliigaklubis Jukurit.

Soome kõrgliigas on lisaks Jukuritele mänginud veel Ässätes ja JYP Jyväskyläs. JYP-is on ta mänginud kolmel perioodil: 2002–2005, 2007–2009 ja 2017–2021. 2009. aastal tuli ta JYP-iga Soome meistriks ja võitis 2018. aastal Jäähoki Meistrite Liiga.

2005–2007 mängis ta NHLi klubis New York Rangers.

2010. aastal tuli ta Kaasani Ak Barsiga KHL-i meistriks, võites klubiga Gagarini karika. Ak Barsis mängis ta aastatel 2009–2013 kokku neli hooaega. 2013–2015 mängis ta KHL-is Nižni Novgorodi Torpedo ridades.

Aastatel 2015–2017 mängis ta kaks hooaega Šveitsi kõrgliigaklubis EV Zug

2011. aasta jäähoki maailmameistrivõistlustel tuli ta Soome koondisega maailmameistriks ja oli ka resultatiivseim mängija (9+3). 2010. ja 2014. aasta taliolümpiamängude jäähokiturniiril võitis ta Soome koondisega pronksmedali.

Välislingid
-----------

* Jarkko Immonen NHL.com lehel
* Jarkko Immonen hockeydb.com lehel
**Rwanda president** on Rwanda riigipea.

Presidendi valib Rwanda rahvas otsestel valimistel. Hääleõiguslikud on kõik vähemalt 18-aastased kodanikud.

Presidendiks võib kandideerida vähemalt 35-aastane sünnipärane Rwanda kodanik, kelle vähemalt üks vanematest on Rwanda kodanik.

Presidendi ametiaeg kestab seitse aastat. Kedagi ei tohi valida presidendiks rohkem kui kaheks ametiajaks.

President nimetab ametisse ja vabastab ametist peaministri ja valitsuskabineti, esindab riiki välissuhtluses, annab armu, kuulutab välja sõja, sõlmib ja ratifitseerib välislepinguid (teatud juhtudel parlamendi heakskiidul).

President on Rwanda kaitseväe juhataja.

Presidendil on õigus pärast arupidamist peaministri, kodade esimeeste ja riigikohtu esimehega Esindajatekoda laiali saata. Senatit laiali saata ei saa.

Iseseisva Rwanda riigi esimene president oli Grégoire Kayibanda (aastatel 1962–1973).

Alates 2000. aastast on president Paul Kagame. Tema ametiaeg lõpeb 2017. aastal.

Vaata ka
--------

* Rwanda riigipeade loend

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6  "Constitution of the Republic of Rwanda" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 3. juuli 2017. Vaadatud 6. märtsil 2012.
**Ketūnai** (žemaidi *Ketūnā*) on küla Leedus Mažeikiai rajoonis Šerkšnėnai vallas. Ketūnai asub Šerkšnė jõe kaldal.

Küla nimi tuleneb sõnast *kesti* või *kentėti*, mis tähendab kannatamist. Räägitakse, et sealse mõisa omanikud olid silma paistnud erakordse julmusega.

Küla on esmamainitud 1540. aastal ja seejärel 1568. aastal (*Kietuny*). 1600. aastast pärineb Ketūnai mõisa inventariraamat. Aastal 1860 püstitati külla kabel, mis oli Seda kiriku abikirikuks. Aastal 1930 sündis külas Leedu kirjanik ja poliitik Algirdas Pocius. Kuni teise maailmasõjani oli külas ka vanausuliste kogukond, kellel oli oma kalmistu. Aastal 1900 avati mõisa juures kool, kus õppetöö toimus vene keeles. Aastal 1954 avati külas sidejaoskond. Aastal 1978 suleti sealne kool hoone avariilise seisukorra tõttu ja õppetöö viidi üle Plinkšese kooli. Ka postkontor suleti 1970. aastatel.

Muinsuskaitse all on Hiiuhaudade nime all tuntud muinaskalmed. Ka on kaitse all Ketūnai vana kalmistu. Osaliselt jäävad külla Kalniškiai küla piiril asuvad Kalniškiai muinaskalmed ehk Antanavičiuste kruusaauk.

Ühe majapidamise juures asub lohuga kivi, mida kutsutakse püha vee kiviks. Kivi pärineb kalmistult, vana kabeli varemete juurest. Šerkšnė jõe ääres asub Malonė lohk, mis on nime saanud maaomaniku järgi. Rahvasuu räägib, et seal asunud varem kalvinistide kirik, ka olevat see endine kõrtsiase. Pašerkšniaisse viiva tee ääres asub suur kivi, mis asuvat maa alla vajunud mõisa kohal. Öösiti võivat kivi juures kohata väikest valgeis rõivais last, ka istuvat keegi öösiti kivil, parandades saapaid. Vanarahval oli kombeks kivi juurde münte jätta. Küla põllul asus "jälgedega" kivi, mis aga maeti maaparandustööde käigus teiste kivide alla.

Elanikkond
----------

|  |  |
| --- | --- |
| * 415 (1902)
* 552 (1923)
* 397 (1959)
* 333 (1970)
* 90 (1979)
 | * 97 (1985)
* 88 (1989)
* 72 (2001)
* 85 (2011)
* 63 (2021)
 |

Viited
------

1. ↑  Dėl Mažeikių rajono savivaldybės gyvenamųjų vietovių nustatymo, pavadinimų suteikimo, gyvenamųjų vietovių panaikinimo, teritorijų ribų nustatymo ir pakeitimo
2. ↑  Gyventojai gyvenamosiose vietovėse: Lietuvos Respublikos 2021 metų gyventojų surašymo rezultatai. Vilnius: Statistikos departamentas, 2022.
3. ↑  Žemaitis. - 1925. - Nr. 8. - Lk. 2.
4. ↑  Senkapiai, vad. Milžinkapiu
5. ↑  Ketūnų senosios kapinės
6. ↑  Kalniškių kapinynas, vad. Antanavičiaus žvyrduobe
7. ↑  Vaitkevičius V. Senosios Lietuvos šventvietės. Žemaitija, Vilnius 1998, 169-170 lk.

Välislingid
-----------

* Küla Mažeikiai piirkonna entsüklopeedias

| * v
* r
Šerkšnėnai valla haldusjaotus |
| --- |
| 
**külad:** Balėnėliai **·**  Daciai **·**  Girkaliai **·**  Gudiškė **·**  Kalniškiai **·**  Ketūnai **·**  Kirkliai **·**  Lėlaičiai **·**  Liūdėnai **·**  Mantvydžiai **·**  Mažaičiai **·**  Pašerkšnė **·**  Plinkšės **·**  Račiai **·**  Rubikai **·**  Rupėkiai **·**  Skuodiškiai **·**  **Šerkšnėnai** **·**  Žemalė **·**  Užpelkiai |
**Afroameerika kirjandus** (varem *afro-ameerika kirjandus*) on afroameeriklaste kirjutatud ilukirjandus, osa ameerika kirjandusest. 

Afroameerika kirjanikud väljendavad afroameeriklaste topeltidentiteeti, püüdes ühelt poolt saavutada väärilist kohta ameerika kultuuris ja teiselt poolt rõhutades afroameeriklaste kultuurilist eripära.[*viide?*]

Ajalugu
-------

Enne Ameerika kodusõda olid afroameeriklased enamasti orjad, kellel lugemine ja kirjutamine oli keelatud, mistõttu nende omakultuur elas suulise pärimusena. 

Afroameerika kirjandus sai alguse endiste orjade autobiograafiatest, näiteks Frederick Douglassi "Narrative of the Life of Frederick Douglass (1845) ja Harriet A. Jacobsi "Incidents in the Life of a Slave Girl" (1861). 

1920. aastatel tekkis suurlinnade afroameeriklaste nn Harlemi renessanss.[*viide?*] James Weldon Johnson, Jessie Fauset ja Nella Larsen kirjeldasid heale järjele jõudnud afroameeriklaste kogemusi rassilise diskrimineerimisega. Langston Hughesi ja Zora Neale Hurstoni teosed toetusid rahvakultuurile. 

Protestikirjanikud Richard Wright ja Ann Petry püüdsid realistlike getosid kujutavate romaanidega "Native Son" (1940) ja "The Street" (1946) avada valgete lugejate silmi rassismi ebainimlikkusele. 

1950. ja 1960. aastatel tõstsid James Baldwin ja Ralph Ellison esile mustanahaliste inimväärikust ja rikast kultuuri. 1960. aastate lõpus tekkis liikumine Black Power, mis pani ka mustanahalised kirjanikud rõhutama oma kultuurilist autonoomiat, mis väljendus muu hulgas Nikko Giovanni uhkes võitlevas luules. Hakati otsima afroameerika kultuuri juuri. Iseloomulikud on naiskirjanike perekonnasaagad, näiteks Alice Walkeri "The Third Life of Grange Copeland"  (1970) ja Nobeli kirjandusauhinna laureaadi Toni Morrisoni "Song of Solomon" (1977). Samalaadne on Alex Haley raamat "Roots" (1976), mille järgi on tehtud ka seriaal.

Viited
------
Amin Tabatabaei (2016)
**Mohammad Amin Tabatabaei** (pärsia keeles محمدامین طباطبایی; sündinud 5. veebruaril 2001 Teheranis) on iraani maletaja, rahvusvaheline suurmeister (2018). 

Tabatabaei sai suurmeistriks 17-aastaselt 2018. aastal. Kolm aastat varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. 2018. aastal Makatis peetud Aasia meistrivõistlustel jagas koos Wei Yi ja Lê Quang Liêmiga esikohta (koefitsientide põhjal jäi teisele kohale) ning tagas endale edasipääsukoha maailma karikaturniirile. 

Amin Tabatabaei (pildil paremal) mängimas Grenke turniiril Karlsruhes Arturs Neikšānsiga (2019)
Juulis 2019 võitis Tabatabaei Bieli lahtise turniiri. Septembris 2019 Hantõ-Mansiiskis alanud maailma karikaturniiril (128 osavõtjaga turniir nokautsüsteemis) sai ta turniiritabelis 95. asetuse. Avaringis võitis ta Bassem Amini, kuid teises ringis kaotas Jeffery Xiongile tulemusega 1:3 ja langes edasisest konkurentsist välja.

Võistkondlik esinemine
----------------------

Tabatabaei esines Iraani võistkonna koosseisus 2018. aastal Bathumis peetud maleolümpial (mängis kolmandal laual; Iraan sai 17. koha).

Viited
------

1. ↑  Wei Yi Wins Asian Continental Championship. chess.com, 19. detsember 2018

Välislingid
-----------

* Amin Tabatabaei – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Amin Tabatabaei FIDE andmebaasis
Pjotr Pustoroslev (1905)
**Pjotr Pavlovitš Pustoroslev** (22. jaanuar 1854 Ussovka, Venemaa – 1928 Moskva) oli vene õigusteadlane.

Pustoroslev oli mõisaomaniku poeg ja pärines sajanditevanusest aadliperekonnast.

Ta lõpetas Moskva ülikooli õigusteaduskonna ja pärast õpetas Moskva ülikoolis 7 aastat eradotsendina kriminaalkaristusõigust (tollase nimega vanglapidamist). 1891 avaldas ta ajakirjas "Juriditšeski vestnik" pika artikli Kerjamise uurimise ja kerjuste eest hoolitsemise Moskva komiteest (neid komiteesid Venemaal ainult kaks oligi: Moskvas ja Peterburis). Ta kaitses magistrikraadi väitekirjaga "Omakohus kui kriminaalõiguse institutsioon" ja doktorikraadi väitekirjaga "Kuriteo mõiste analüüs".

Ta töötas Tartu Ülikoolis kriminaalõiguse professorina 1892–1918 ja rektorina 1915–17. Kui Tartu ülikool evakueeriti Voroneži, lahkus ta Eestist. Ta suri Moskvas ja maeti Novodevitšje kalmistule.

Viited
------

1. ↑   TÜ õppejõud kuni 1918. Üliõpilased kuni 1918

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Kaiserliche Universität Jurjewi rektor  Vissarion Aleksejev (1909–1914) (1908–1909 prorektorina)** | **Kaiserliche Universität Jurjewi rektor  Pjotr Pustoroslev**1915–1917 | Järgnev**Kaiserliche Universität Jurjewi rektor  Vissarion Aleksejev (1917–1918)** |
**Friedrich Klement** (18. august 1891 Puujala küla, Illuka vald, Virumaa – 15. november 1958) oli eesti õpetaja ja koolijuht.

Klement õppis Tartu Õpetajate Seminaris ja Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas.

Ta töötas aastatel 1911–1912 õpetajana Virumaal ja aastatel 1914–1915 Nuustaku Kooli Seltsi progümnaasiumis. 1915. aastal valiti ta selle kooli juhatajaks ning ta töötas sellel kohal kaheksa aastat. Otepääl töötades juhatas ta segakoori. Valgas kuulus Klement "Säde" ja Kunstiseltsi juhatusse, juhatas Kunstiseltsi segakoori, oli tegev Eesti-Läti laulupäevade korraldajana ja laulupäevade ühe üldjuhina. Ta juhtis esimehena Valga Õpetajate Ühingu tööd. 

1944. aastal asus elama Tallinna ja töötas Tallinna 4. Keskkoolis.

Isiklikku
---------

1911. aastal abiellus Klement Marie Seestrandiga. 1918. aastal sündis tütar Aino.

Viited
------

1. 1 2 3  KLEMENT, FRIEDRICH Valgamaa kodulooline andmebaas ISIK (vaadatud 14. novembril 2018)
2. ↑  KLEMENT, FRIEDRICH Eesti biograafiline andmebaas ISIK (vaadatud 14. novembril 2018)
**Yūko Tsushima** (jaapani 津島 佑子, pärisnimega 津島 里子 Tsushima Satoko; 30. märts 1947 – 18. veebruar 2016) oli jaapani kirjanik, üks tuntumaid jaapani feministlikke kirjanikke. Ta oli Osamu Dazai tütar.

Tsushima isa tegi enesetapu kui tütar oli kaheksakuune. Kui Tsushima oli 13-aastane, suri tema Downi sündroomiga vanem vend. Ta õppis katoliiklikus tütarlastekoolis, seejärel inglise kirjandust Shirayuri naisteülikoolis Chōfus ja hiljem Meiji ülikoolis. Sellal hakkas ta kirjutama. 24-aastaselt avaldas ta oma esimese jutukogu pealkirjaga Shaniku-sai (謝肉祭). 1970. aastal ta abiellus ja loobus tööst Hōsō Bangumi keskuses (放送番組センター, Hōsō bangumi sentā, lühendatult BPCJ). Ta lahutas abielu seitse aastat hiljem. 1985. aastal uppus tema 8-aastane poeg vanni.

Yūko Tsushimat on autasustatud arvukate kirjandusauhindadega. Tema teosed on tugevalt autobiograafilised – need käsitlevad kogemusi, mida autor ise läbi elas: isata kasvamine, venna surm, lahutus, üksikema elu, oma lapse surm.

Yūko Tsushima suri Tōkyō haiglas 18. veebruaril 2016 68-aastaselt kopsuvähki.

Teoseid
-------

* 寵児 (*Chōji* 'Õnnelaps' 1978)
* 山を走る女 (*Yama o hashiru onna* 'Mägedes jooksev naine' 1980)
* 短編選集 (*Tampen senshū* 'Lasketiir' 1988)
* 夜の光に追われて (*Yoru no hikari ni owarete* 'Öövalguse poolt jälitatud', 1990)
**Madde Kalda** (aastani 1925 **Magdalena Alavina**, aastatel 1925–1936 **Magdalena Kalda**, aastast 1936 **Madde Kalda**; 23. august (10. august vkj) 1903 Põikma, Hageri kihelkond, Harjumaa – 6. aprill 1984 Väike-Maarja) oli eesti kirjanik.

Ta sündis talupidaja tütrena, õppis Hageri vallakoolis ja Hageri Haridusseltsi koolis, mille lõpetas aastal 1917. Ta töötas aastatel 1923–1925 Kernu, Hageri ja Vao vallavalitsuses sekretäri abina, seejärel oli ta koduperenaine Väike-Maarjas. Aastatel 1978–1981 elas ta Muhu saarel Tamse külas, seejärel Väike-Maarjas, kus ta ka suri.

1978. aasta romaanivõistlusel märgiti ära tema "Vigalast Siberimaale", mis lühendatult ilmus 1981. aastal pealkirjaga "Seitse tähte taeva Sõelas". See oli autori ema eluloole ja perekonnapärimustele rajanev detailiehe ja olustikuliselt usaldusväärne, rohke etnograafilise ainestikuga jutustus Läänemaa küla- ja mõisarahva elust 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses. Teos pälvis sooja vastuvõtu.

Tunnustus
---------

* 1979 – äramärkimine 1978. aasta romaanivõistlusel
* 1982 – Eduard Vilde nimeline kirjandusauhind ("Seitse tähte taeva Sõelas")

Isiklikku
---------

Tema tütar oli kirjandusteadlane Maie Kalda.

Kirjandus
---------

* Autobiograafia. // "Seitse tähte taeva Sõelas". Eesti Raamat. Tallinn 1981. Lk 252–253
* Lehte Tavel. "Kalda, Madde, prosaist". // Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn 1995. Lk 167
* Eesti kirjanike leksikon. Eesti Raamat. Tallinn 2000
Mira Lobe 1990. aastal
Mira Lobe haud
**Mira Lobe** (sünninimi **Hilde Mirjam Rosenthal**; 17. september 1913 Görlitz – 6. veebruar 1995 Viin) oli juudi rahvusest Austria lastekirjanik.

Ta kirjutas enam kui 100 laste- ja noorteraamatut.

Teadaolevalt soovis Hilde Mirjam Rosenthal astuda ülikooli ja õppida ajakirjandust, aga kuna ta oli juudi rahvusest, siis tolle aja antisemiitliku poliitika tõttu ei saanud ta ülikoolis õppida. Selle asemel asus ta õppima Berliini moekoolis masinkudumist, liitus sionistliku noorterühmaga ja õppis heebrea keelt.

1936. aastal kolis ta Palestiinasse, kus abiellus 1940. aastal näitleja ja lavastaja Friedrich Lobega. Abielust sündis kaks last.

Lobe esimene teos "Insu-Pu" ilmus 1948. aastal Tel Avivis. 1951. aastal kolis ta koos abikaasaga Viini. 1957. aastal asusid nad elama Ida-Berliini, aasta hiljem naasid Austriasse Viini.

Eestikeelsetele lugejatele on Lobe eelkõige tuntud oma 1965. aastal ilmunud teosega "Vanaema õunapuu otsas" (saksa keeles "Die Omama im Apfelbaum"). Raamat on saanud Austria riikliku lastekirjanduse auhinna ja Viini linna lasteraamatuauhinna. Samuti on eesti keelde tõlgitud tema lasteraamatud "Hiir kipub välja" (saksa keeles "Die Maus will raus"), "Rohelise südamega linn" (saksa keeles "Das Städtchen Drumherum") ja "Mina olengi mina" (saksa keeles "Das kleine Ich-bin-ich"). 

Mira Lobe suri 81-aastaselt 6. veebruaril 1995. Ta on maetud Viini keskkalmistule.

Teoseid eesti keeles
--------------------

* "Vanaema õunapuu otsas". Saksa keelest tõlkinud Dagmar Normet. Tallinn: Eesti Raamat, 1973. Teine trükk: "Vanaema õunapuu otsas". Saksa keelest tõlkinud Dagmar Normet; illustreerinud Susi Weigel. Tallinn: Avita, 2008.
* "Hiir kipub välja". Saksa keelest tõlkinud Dagmar Normet; illustreerinud Susi Weigel. Tallinn: Eesti Raamat, 1984.
* "Rohelise südamega linn". Saksa keelest tõlkinud Marge Pärnits, toimetaja Elina Adamson, illustreerinud Susi Weigel. Tallinn: Ühinenud Ajakirjad, 2023.
* "Mina olengi mina". Saksa keelest tõlkinud Marge Pärnits, toimetaja Elina Adamson, illustreerinud Susi Weigel. Małgosia, 2023.

Mira Lobe looming Eesti teatris
-------------------------------

* "Vanaema õunapuu otsas" (telelavastus, režissöör-lavastaja Elvi Koppel; peaosades: Salme Reek (vanaema), Peeter Pirksaar (Andi) ja Astrid Lepa (naabritädi); 1977)
* "Vanaema õunapuu otsas" (Rakvere Teater, lavastaja Urmas Lennuk; esietendus 2001)
* "Vanaema õunapuu otsas" (Teatribuss, lavastaja Marko Mäesaar; esietendus 17. juulil 2021 Tartu Mänguasjamuuseumi Teatri Kodu sisehoovis)

Viited
------

1. 1 2 3  "Mira Lobe koduleht".
2. 1 2 3 4  "Kirjaniku 90. sünniaastapäevale pühendatud rahvusvaheline sümpoosion. Internationales Symposion Mira Lobe (1913–1995) 19. bis 20. September 2003". Vaadatud 28. märtsil 2023.
3. ↑  "Teatribuss toob Teatri Kodu hoovi legendaarse «Vanaema õunapuu otsas»". *Tartu Postimees*. 13. juuli 2021. Vaadatud 29. märtsil 2024.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Mira Lobe** |

* Koduleht
* Mira Lobe andmekogus IMDb (inglise) Muuda Vikiandmetes
Salo Flohr (1946)
Salo Flohr (1963)
Salo Flohr simultaani andmas (1959)
**Salo Flohr** (sünninimi **Salomon Flohr**; vene keeles Саломон Михайлович Флор *Salomon Mihhailovitš Flor*; 21. november 1908 Horodenka – 18. juuli 1983 Moskva) oli Tšehhoslovakkia ja Nõukogude Liidu maletaja, malekohtunik ja maleajakirjanik, rahvusvaheline suurmeister (1950). 

Flohr sündis juudi perekonnas Horodenka linnas tollases Galiitsias Austria-Ungaris (praegune Horodenka Ukrainas). Tema ja ta vend jäid Esimese maailmasõja ajal orvuks pärast seda, kui nende vanemad veresaunas tapeti ja nad põgenesid äsja moodustatud Tšehhoslovakkiasse. Flohr asus elama Prahasse ning omandas linna arvukates kohvikutes panustele mängides järk-järgult tippmaletaja maine. Ta tuli Tšehhoslovakkia malemeistriks 1933. ja 1936. aastal. Flohr mängis edukalt paljude turniiridel Euroopas (sealhulgas sai 1936. aastal kolmanda koha Moskva turniiril ja jagas teist kohta 1937. aastal Pärnu turniiril). Ta võitis kolmel aastavahetusel Hastingsi rahvusvahelisel turniiril (1931/1932, 1932/1933, 1933/1934). 1937. aastal esitas FIDE Flohri ametlikuks maailmameistrikandidaadiks, kuid rahapuuduse tõttu tiitlimatši ei toimunud. Flohr valiti kaheksa osavõtja hulka, kes novembris 1938 mängisid AVRO turniiril selgitamaks tiitlipretendenti Aleksandr Alehhini vastu. Flohr jäi turniiril viimaseks. Jaanuaris 1939 võitis ta Leningradi-Moskva turniiri (edestas seejuures Paul Kerest ja Vassili Smõslovi) ja märtsis 1939 Ķemeri turniiri. 

1939. aastal okupeeris Saksamaa Tšehhoslovakkia. Flohr põgenes perega esialgu Rootsi, seejärel siirdus Nõukogude Liitu. 1942. aastal sai ta seal nõukogude kodakondsuse ja 1943. aastal NSV Liidu suurmeistri nimetuse. Osales malevõistlustel. 1945. aastal jagas ta Eesti NSV lahtistel meistrivõistlustel 4.–5. kohta (võitis Paul Keres), 1947. aastal sai ta kaheksanda koha meistriturniiril Pärnus (võitis Paul Keres). 1948. aastal tuli ta NSV Liidu meistrivõistlustel Moskvas neljandaks, edestades seejuures Paul Kerest.

Flohr mängis 1948. aastal Saltsjöbadenis maailmameistrivõistluste tsoonidevahelisel turniiril, kus jagas 6.–9. kohta ja pääses 1950. aastal Budapestis peetud pretendentide turniirile (10 osavõtjat), kus jagas 8.–10. kohta. 

1950. aastal võttis Rahvusvaheline Maleföderatsioon (FIDE) kasutusele rahvusvahelise suurmeistri nimetuse. Flohr oli üks neist, kes sai selle nimetuse kohe samal aastal.

Ta mängis Tšehhoslovakkia võistkonna koosseisus viiel maleolümpial (1930, 1931, 1933, 1935, 1937). 1931. aastal Prahas toimunud olümpial sai Tšehhoslovakkia pronksmedali.

Flohr tegutses maleajakirjaniku ja malekohtunikuna. Ta sai FIDE-lt 1963. aastal rahvusvahelise arbiitri nimetuse.

Ta on maetud Moskvas Vagankovo kalmistule.

Tunnustus
---------

* 1948 – NSV Liidu teeneline meistersportlane

Välislingid
-----------

* Salo Flohr – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Kaasiku monument Eestimaa ametiühingute I kongressi delegaatidele
**Aleksander Kaasik** (14. veebruar 1908 Tallinn – 8. jaanuar 1994 Tallinn) oli eesti skulptor.

Elulugu
-------

Ta õppis aastatel 1917–1924 Tallinna 8. algkoolis ja aastatel 1924–1931 skulptuuri Riigi Kunsttööstuskoolis.

Ta oli aastatel 1931–1941 vabakunstnik peamiselt Tallinnas. 

Nõukogude okupatsiooni ajal mobiliseeriti ta 1941. aastal Punaarmeesse, kuulus aastatel 1943–1944 Moskvas eesti kujurite brigaadi. Töötas aastatel 1944–1982 Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis skulptuuriõppejõuna, olles aastast 1955 dotsent, aastast 1965 professor ja aastast 1973 konsultantprofessor, lisaks oli ta aastatel 1946–1955 skulptuurikateedri juhataja.

Aleksander Kaasik suri 8. jaanuaril 1994 Tallinnas ja ta maeti 13. jaanuaril 1994 Metsakalmistule.

Looming
-------

Kaasiku 1939. aastast pärinev skulptuur "Halastajaõde" on kuulutatud kunstimälestiseks kui "kunstiväärtuslik näide Tallinnas harvast funktsionalistliku arhitektuuriga seotud ehitusplastikast". Kultuurimälestisteks on arvatud ka tema 1970. aastal loodud Karl Menningu büst ja 1980. aastast pärinev Georg Otsa bareljeef (kaasautor Ike Volkov).

Monumentidest olid tema loodud Kalinini monument Tallinnas (1950), Stalini monument Pärnus (1952), I ametiühingute delegaatidele pühendatud monument Tallinnas (1962), J. Sihverile pühendatud büstmonument Viljandis (1979).

Tunnustus
---------

* 1958 Eesti NSV teeneline kunstitegelane
* 1980 Kristjan Raua preemia (Jaan Sihveri monument Viljandis, koos arhitekt Rein Luubiga)

Viited
------

1. ↑  Metsakalmistu, vana osa, kv10, 4781, 4-kohaline kirstuplats
2. ↑  2215 Skulptuur «Halastajaõde», A. Kaasik, 1939 (dolomiit) • Mälestised Kultuurimälestiste riiklik register
3. ↑  95 K. Menningu büst • Mälestised Kultuurimälestiste riiklik register
4. ↑  13808 Bareljeef "G. Ots", A. Kaasik, I. Volkov, 1980 (pronks) • Mälestised Kultuurimälestiste riiklik register
5. ↑  Omakäeline elulugu. Kunstnike kirjad, vastused ankeedile. Skulptuur A-Õ. EKMA.136.13.10/17.

Kirjandus
---------

* Leo Soonpää (1959). *Aleksander Kaasik*, ENSV Kunst
* Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Tallinn 1996

Välislingid
-----------

* Pilt, pilt
**Aivar Nigol** (sündinud 29. mail 1965 Tartus) on eesti omavalitsus- ja sporditegelane. Aastatel 1992–1999 oli ta Otepää linnapea.

Haridus
-------

Lõpetas 1983 Elva Keskkooli, 1990. aastal metsamajanduse insenerina Eesti Põllumajanduse Akadeemia ja 2003. aastal avaliku halduse magistrina Tartu Ülikooli.

Töökäik
-------

Nigol oli aastatel 1990–1992 Otepää abilinnapea ja seejärel 1992–1999 Otepää linnapea.

Aastatel 1999–2001, 2007–2008 ja 2010–2013 oli ta Otepää vallavolikogu esimees ning aastast 2021 Otepää vallavolikogu aseesimees. 

2001–2005 oli ta Otepää vallavanem, Vabariigi Valitsuse ja Omavalitsusliitude Koostöökogu läbirääkimiste keskkonnakomisjoni kaasesimees, MTÜ Võrumaa Arenduskeskus nõukogu liige ja Võrumaa muuseumide nõukogu liige, 2005–2006 Tehvandi Spordikeskuse nõukogu liige.

2003–2005 Euroopa Kohalike Omavalitsuste ja Piirkondade Nõukogu (CEMR) keskkonnakomisjoni liige, 2003–2005 Valgamaa Omavalitsuste Liidu juhatuse aseesimees, Eesti Linnade Liidu juhatuse liige (periooditi).

Nigol kuulub 2006. aastast Eesti Laskesuusatamise Föderatsiooni juhatusse, ta on olnud 2008–2018 selle juhatuse esimees/president. 2022. aastal oli ta laskesuusatamise Otepää MK etapi korralduskomitee juht. 

Nigol on Oti spordiklubi asutaja ja juhatuse liige. Samuti oli ta 2010–2020 Eesti Olümpia Komitee esindajate kogu liige.

2013. aastast on ta ka AN Teenused OÜ juhatuse liige.

Tunnustus
---------

* 2006 – Valgetähe IV klassi teenetemärk
* 2022 – riiklik spordipreemia eduka maailma karikasarja etapi korraldamise eest laskesuusatamises (koos Hillar Zahknaga)
**Eleja mõis** (läti keeles *Elejas muiža*, saksa keeles *Elley*) on mõis Lätis Jelgava piirkonnas Eleja vallas Elejas. 

Eleja mõis rajati 16. sajandil. Mõis on kuulunud Tiesenhausenitele, Behridele ja 1754. aastast Medemitele. Klassitsistlik peahoone rajati aastail 1806–1810 Johann Gottfried Adam Berlitzi ja Giacomo Quarenghi projekti põhjal. Esimese maailmasõja ajal võttis Venemaa armee osa mõisa hoonetest, kaasa arvatud mõisavalitseja maja ja teenijate maja, enda käsutusse. Pärast võõrandamist jäid osa hoonetest kasutuseta, mõisavalitseja majja kolis kool, mõni hoone võeti kasutusele elumajana.

Mõisakompleksi kuulusid 19 majandushoonet, pruulikoda, telliselööv ja lubjapõletusahi, tallid, tuulik. Vanimad hooned on aidad. Säilinud on veel pruulikoda, kaks aedniku maja, teenijate maja, neli kaevu.

Pargi planeerimist alustati 19. sajandil. 25 hektari suurust Inglise parki piirab müür. Pargis asub rotund, seda ehivad Dorotea Medemi kuju ja sfinksid. Pargis asuvad mõisa rahula ja mitu tiiki.

Välislingid
-----------

* Sissekanne Läti mõisate veebisaidil; fotod (*läti keeles*)