recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Sargõlana Semjonovna Ignatjeva** (vene keeles Саргылана Семёновна Игнатьева; sündinud 24. juunil 1963  Njurba rajoonis Jakuudi ANSV-s) on  jakuudi haridustegelane ja pedagoogikateadlane, kõrgkooli rektor.

Ta on 2008. aastast  Arktika Riikliku Kunstide ja Kultuuri Instituudi rektor. Ta on instituudi kultuurimänedžmendi kateedri dotsent ja kaitsnud pedagoogikakandidaadi kraadi.

Haridus- ja töökäik
-------------------

Ignatjeva lõpetas 1985. aastal  Komsomolski Amuuri ääres Riikliku Pedagoogilise Instituudi vene keele ja kirjanduse erialal. 2007. aastal lõpetas ta Venemaa Föderatsiooni Presidendi juures asuva Venemaa Riigiteenistuse Akadeemia erialal "riiklik- ja munitsipaaljuhtimine", spetsialiseerudes Venemaa Põhja sotsiaalarengu juhtimisele.

Aastatel 2000–2008 töötas ta Arktika Riiklikus Kunstide ja Kultuuri Instituudis dekaanina. 2008. aastal valiti ta rektoriks.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Саргылана Семёновна Игнатьева. ru.arctic.ru
2. ↑  Саргылана Семёновна Игнатьева. agiki.ru
Pärast 1923. aasta plahvatust kõige paremini säilinud fordi osa.  
Foto: 26. juuni 2012
**Paul I fort** (kuni 1854 **Riesbanki fort**; vene keeles *Форт «Император Павел I» («Рисбанк»)*) on fort Venemaal Kroonlinna kindluses. 

Aastatel 1807–1812 ehitati Retusaarest lõuna poole merre Kroonlinna sõjasadama kaitseks uus **Riesbanki fort**, projekti peamine autor oli insener Johann Conrad Gerhard. See oli ehitamisaja üks suuremaid Kroonlinna forte, ehkki ehitati algselt puidust. Ehitamise peamine põhjus oli oht merelt, sest Venemaal kui Prantsuse keisririigi liitlasel oli oht langeda Briti mereväe rünnaku alla.

Aastatel 1845–1859 ehitati vana puitfordi sisse uus kivifort. Projekti tegemisest võttis osa ka Tallinna Kalaranna fordi üks projekteerijaid Alexander von Feldmann ning isegi keiser Nikolai I isiklikult. Vaialusel rostvärk valati täis kivikbetooni, millele rajati tellis- ja looduskivist ning graniitvoodriga umbes 200 suurtükiga kaitsekasarm. 1854. aastal nimetas Nikolai I fordi oma isa keiser Paul I auks ümber "Keiser Paul I fordiks".

1896. aastal rajati sinna mereväe eeluurimisvangla, hiljem ehitati fort ümber laskemoonalaoks.

Fordil oli oluline osa ka Eesti Vabadussõja ajal kevadel 1919 toimunud Yhinmäe fordi bolševikevastase ülestõusu plaanides.

Õppuste ajal 20. juulil 1923 hakkasid Nõukogude mereväelased mängima saarel leiduva lõhkekehadega ja loopima neid lõkkesse. Tekkinud plahvatustes hävis peaaegu kogu fort, seetõttu kasutatigi saart hiljem just lõhkeaineõppusteks. Teise maailmasõja Leningradi blokaadi ajal paiknes seal ka üks 100 mm suurtükipatarei.

Fort on alates 2001. aastast Venemaa kultuurimälestis nr 7810285019.

Viited
------

1. ↑  Форт «Павел I» («Рисбанк»)

Kirjandus
---------

* "Riesbanki fort Kroonlinna lähedal". // Robert Treufeldt. "Kalaranna fort ehk hilisem "Patarei" vangla". MTÜ Castellum. Tallinn 2019. Lk 31

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Paul I fort** |
**Paul Gerhard Adalbert Willigerode** (17. aprill 1859 Tartu – 19. september 1919 Moskva) oli Eesti vaimulik ja 1914. aastast Moskva kindralsuperintendent.

Õppis aastatel 1867–1870 Blumbergi algkoolis ja 1870–1878 Tartus gümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta 1878–1881. Oli prooviaastal Kuldigas Kuramaal (Reinhold Friedrich Carl Julius Raederi juures), Helmes (Ernst Behse juures) ja Kolga-Jaanis (Emil Henri Rathlefi juures). Ordineeriti õpetajaks 15. augustil 1882.

Oli aastal 1882 Kolga-Jaani Johannese koguduse adjunktõpetaja ja 1882–1885 Tõstamaa Maarja koguduse õpetaja. Tartu Maarja kogudust teenis ta aastatel 1885–1914, kusjuures 1909–1914 oli ta Peterburi Kindralkonsistooriumi assessor. Aastatel 1914–1919 oli ta Moskva kindralsuperintendent (ja Moskva konsistooriumi asepresident). Pidas 1915–1916 visitatsioonireise Siberis ja Kaukaasias. Ta arreteeriti kommunistide poolt ja suri Moskva vanglas.

Isiklikku
---------

Tema vanaisa Adalbert Hugo Willigerode oli Kaarma, Karula ja Tartu Maarja koguduse õpetaja ja 1869. aastal I eesti laulupeo toimkonna juhataja. Tema poeg Adalbert Hugo Willigerode (jun) oli algul Moskvas ja Volgamaal, hiljem (1923–1939) Jämaja koguduse pastor.

Viited
------

1. ↑  Erik Amburger "Die Pastoren der evangelischen Kirchen Rußlands" vom Ende des 16. Jahrhunderts bis 1937 Ein biographisches Lexikon Institut Nordostdeutsches Kulturwerk Martin Luther Verlag 1998
2. ↑  Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977

Välislingid
-----------

* Paul Willigerode
* Paul Gerhard Adalbert Willigerode Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
**127. luurelennugrupp** (saksa keeles Aufklärungsfliegergruppe 127, lühemalt AGr 127) oli Saksamaa õhujõudude Luftwaffe koosseisu kuulunud eestlaste poolt mehitatud üksus, mis loodi Sonderstaffel Buschmanni baasil.

Ajalugu
-------

127. luurelennugrupp formeeriti 1. aprillil 1943 senise eestlastega mehitatud Sonderstaffel Buschmanni asemel. Gerhard Buschmann viidi üle teise luurelennuväe üksusesse ning tema asemel sai grupi ülemaks senine sakslasest sideohvitser kapten (Hauptmann) Paul Lehmann

Arado Ar 95B
127. luurelennugrupp koosnes kolmest lennusalgast. Üksuse loomisel oli esimene neist mereluure (1. (See)/AGr 127), teine maalennu- (2. (Land)/AGr 127) ja kolmas täiendussalk (3. (Ergänzungs)/AGr 127).

Esimene salk sai 1943. aasta märtsis uued lennukid – 15 mereluurelennukit Arado Ar 95. Arado luurelennukid
võisid kanda kuni nelja süvaveepommi ning see võimaldas minna allveelaevade luurelt üle nende jahile. Salga ülemaks sai William Laanekõrb, see jäi edasi tegutsema Ülemiste lennusadamasse.

Heinkel He 50
Teine salk sai 1943. aasta mais-juunis Heinkel He 50 kerged luure- ja pommituslennukid. Pärast neile ümberõppimist saadeti salk Valter Reili juhtimisel Venemaale, Staraja Russa lähedal asunud Tulebja lennuväljale, kust asus sooritama öiseid pommituslende vastase lähitagalasse.

Fokker C.VE
Kolmandas salgas algasid 1943. aasta märtsis kursused lendurvaatlejate ettevalmistamiseks. Umbes kahekümne osalisega grupis õppisid vaatlejaiks nii üksuses seni üle koosseisu olnud lendurid kui ka mõned Eesti
Vabariigi Sõjakooli lõpetanud maa- ja mereväe nooremohvitserid. Aprillis algasid ka pardalaskurite kursused. Lendurite väljaõppeni aga ei jõutud, kuna enne jõuti otsuseni avada Liepajas selleks lennukool. 1943. aasta sügisel sai kolmas salk omale Fokker C.VE kerged pommituslennukid ning saadeti samuti Venemaale, kus Pihkva lähistel asunud lennuväljal ühines 2. salgaga ning hakkas samuti öiseid pommituslende sooritama.

1. novembril 1943 kolisid mõlemad salgad Idritsa lennuväljale, kus neist moodustati 28. novembril uus üksus – 11. öölahingulennugrupp (saksa keeles Nachtschlachtgruppe 11), mille ülemaks sai senine 127. luurelennugrupi ülem hauptman Paul Lehmann. Tallinnas asunud salk jäi nüüdsest tegutsema üksiku mereluurelennusalgana (1./SAGr 127), mille ülemaks jäi ülemleitnant William Laanekõrb.

Eesti mahajätmine 1944. aasta septembris viis lennuväelaste võitlustahte alla. Merelennusalgast lendas Tallinnast lahkumisel Rootsi kolm
Arado Ar 95 lennukit. Mereluurelennusalga tegevus lõpetati Ida-Preisimaal Pillaus 12. oktoobril 1944.

Lennukid
--------

* Heinkel He 50
* Heinkel He 60
* Arado Ar 95
* Fokker C.VE

Kirjandus
---------

* Hendrik Arro, "Eesti lendurid lahingute tules", (Tallinn 1995)
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib jumalast; torpeedo kohta vaata artiklit Poseidon (torpeedo)* |

---

Poseidoni kuju Kopenhaageni sadamas**Poseidon** (vanakreeka keeles Ποσειδῶν) on vanakreeka mütoloogias merejumal, Kronose ja Rhea poeg. Tema sümbol on kolmhark. Tema vaste vanarooma mütoloogias on Neptunus. 

Pärast Kronose surma jagasid tema kolm poega maailma omavahel ära: Zeus sai taeva, Hades allmaailma ja Poseidon mere, maad aga valitsevad nad kõik koos. Poseidonit peetakse sageli taltsutamatuks jumalaks, sest tema elemendiks on tormine meri. Poseidonit kujutati tihti kui jumalust, kes sõidab oma kuldsete merihobustega kaarikus üle vetesügavuse. Ta kandis võimast kolmharki, mis suutis mere hetkega möllama panna, tekitades ootamatu tormihoo. 

Tema naine on merenümf Amphitrite. Poseidonil on palju lapsi nii oma naise kui ka teiste naisolenditega (näiteks oli tal nereiid Thoosaga poeg Polyphemos). Jumalanna Athena meelehärmiks heitis ta ühte isegi gorgo Medusaga. Medusa maharaiutud peast hüppas välja tiivuline hobune Pegasos, kellest sai Poseidoni lemmikuid. 

Merejumala kultus oli kreeklaste seas laialt levinud, kuigi sadamalinnal Ateenal ei olnud temaga just kõige paremad suhted. Et ateenlased valisid oma linna kaitsejumalaks Athena, ujutas Poseidon maa veega üle, kuni Zeus osapooled lepitas. 

Kord palunud Kreeta saare valitseja Minos Poseidonilt, et see saadaks talle jumaliku märgi, ning samal ajal tõusis lainetest valge härg. Usukommete kohaselt oleks Minos pidanud härja ohverdama, kuid kuningas ei teinud seda. Poseidon solvus ja pani Minose naise Pasiphae härjasse armuma. Sellest armastusest sündis härja peaga olend Minotauros, kelle tappis Ateena kangelane Theseus. 

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Poseidon** |
Urtijëi valla paiknemine Lõuna-Tiroolis
**Urtijëi** (saksa: *St. Ulrich in Gröden*; itaalia: *Ortisei*) on 4637 elanikuga linn ja vald Lõuna-Tiroolis Põhja-Itaalias. See hõlmab Val Gardena Dolomiitides, mäeahelikus, mis on Alpide osa.

Geograafia
----------

Urtijëi külgneb järgmiste valdadega: Kastelruth, Villnöß, Lajen ja Santa Cristina Gherdëina.

Ajalugu
-------

Ladiinikeelne nimi Urtijëi tuleb ladinakeelsest sõnast *urtica* ja sufiksist *-etum* tähendusega 'Nõgeste paik'.

Aastatel 1860–1914 koges Urtijëi olulist majanduskasvu tänu peamise maantee avamisele, mis ühendas Val Gardenat peamise raudteega; selle tulemusena õitses kohalik puidutööstus. Rahvusvaheline turism arenes Dolomiitide avastamise kaudu esmalt Inglise turistide poolt, ja neile järgnesid külastajad teistest Austria-Ungari osadest, samuti Saksa keisririigist. Praegu põhineb linna majandus peamiselt talvisel suusaturismil, suvisel matkaturismil ja puidutöötlemisel.

Vaatamisväärsused
-----------------

* Museum Gherdëina, kohaliku pärandi muuseum
* Urtijëi kihelkonnakirik

* Püha Jaakobi kirikPüha Jaakobi kirik
* Karjamaa ResciesaKarjamaa Resciesa

Kogukond
--------

2011. aasta rahvaloenduse järgi kõneleb 84,19% rahvastikust esimese keelena ladiini keelt, 9,30% saksa keelt ja 6,51% itaalia keelt.

Inimesed
--------

* Carolina Kostner
* Giorgio Moroder
* Isolde Kostner
* Josef Moroder-Lusenberg
* Ernesto Prinoth
* Luis Trenker

Välislingid
-----------

* Ametlik veebileht (itaalia, ladiini ja saksa keeles)
* Museum Gherdëina – kohaliku pärandi muuseum
Alejandro Chumacero (2015)
**Alejandro Saúl Chumacero Bracamonte** (sündinud 22. aprillil 1991 La Pazis) on Boliivia jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Boliivia kõrgliiga klubis Always Ready ja Boliivia jalgpallikoondises.

Ta alustas klubikarjääri 2007. aastal Boliivia klubis The Strongest. 2013. aastal sõlmis ta lepingu Brasiilia esiliiga klubiga Sport Recife, kuid naasis juba samal aastal The Strongesti. Ta tuli The Strongestiga Boliivia meistriks kolm korda.

2018. aasta alguses liitus ta Mehhiko kõrgliiga klubiga Puebla. 2021. aastal mängis ta Tšiili kõrgliiga klubis Unión Española. Seejärel naasis ta Boliivia kõrgliigasse, liitudes Always Readyga.

Debüüdi Boliivia jalgpallikoondises tegi Chumacero 2011. aastal. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 12. oktoobril 2012 MM-i valikmängus Peruu vastu. Ta on kuulunud Boliivia koondisse 2015. ja 2019. aasta Copa Américal.

Saavutused
----------

The Strongest
* Boliivia liiga: 2011/2012 Clausura, 2012/2013 Apertura, 2016/2017 Apertura

Viited
------

1. ↑   (vaadatud 7.2.2022)
Aleh Śližeŭski (2019)
**Aleh Śližeŭski** (sündinud 16. augustil 1972 Hrodnas) on Valgevene jurist ja poliitik. Ta oli 13. detsembrist 2011 kuni 18. oktoobrini 2021 Valgevene justiitsminister.

Ta sündis aastal 1972 Hrodnas. Aastal 1998 lõpetas ta kiitusega Janka Kupala nimelise Hrodna Riikliku Ülikooli, aastal 1999 samas magistrantuuri. Aastal 2005 lõpetas ta Valgevene Riikliku Ülikooli aspirantuuri. Aastal 2012 lõpetas ta Valgevene Vabariigi Presidendi Juhtimisakadeemia riigi- ja kohaliku halduse erialal.

Ta määrati 13. detsembril 2011 Valgevene Vabariigi Presidendi ukaasiga nr 577 Valgevene justiitsministriks. Sellel ametikohal oli ta kuni 18. oktoobrini 2021.

31. augustil 2020 lisati Aleh Śližeŭski nende isikute nimekirja hulka, kellele määrati tähtajatu sisenemiskeeld Lätti, viieaastane Eestisse sisenemiskeeld ja Leetu sisenemiskeeld seetõttu, et oma tegevusega korraldas ja toetas ta 9. augusti presidendivalimiste võltsimist ja sellele järgnenud rahumeelsete meeleavalduste vägivaldset mahasurumist.

Viited
------

1. ↑  "Лукашенко, ЦИК, силовики. Страны Балтии ввели санкции в отношении белорусских чиновников". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. september 2020. Vaadatud 4. septembril 2020.
**Fjodor Taranovski** (vene keeles *Федор Васильевич Тарановский*; 24. mai 1875 Płońsk, Poola – 23. jaanuar 1936 Belgrad) oli õigusteadlane.

Ta sündis Varssavi lähedal segaperekonnas: isa oli venelane ja ema poolatar. 

Fjodor (Theodor) Taranovski õppis Varssavis gümnaasiumis, 1896. aastal lõpetas kuldmedaliga Varssavi ülikooli õigusteaduskonna, kuhu jäi ka pärast lõpetamist tööle. Aastatel 1902–1903 stažeeris Heidelbergi, Göttingeni ja Berliini ülikoolis. 

1905. aastal kaitses Peterburi ülikoolis magistritöö. 1908. aastal valiti Taranovski Jaroslavli juriidilise lütseumi erakorraliseks professoriks, 1911. aastal kaitses ta Peterburi ülikoolis doktoriväitekirja. 

Oli aastatel 1908–1917 Tartu ülikooli vene õiguse ajaloo professor. 1917. aasta sügisest töötas Petrogradi ülikoolis vene õiguse ajaloo korralise professorina. 1920. aastal lahkus Venemaalt ning töötas Belgradi ülikoolis professorina.

Välislingid
-----------

* Teoseid
* Elulooline artikkel (vene keeles)
* Valentin Ovtšinnikov ja Fjodor Taranovski. Kaksikportree
Josef Smrkovský 1968. aasta augustis
Josef Smrkovský (vasakul) ja Ludvík Svoboda
**Josef Smrkovský** (26. veebruar 1911 Velenka – 15. jaanuar 1974 Praha) oli Tšehhoslovakkia poliitik ja riigitegelane.

Josef Smrkovský oli pärit talupoja perekonnast. Ta töötas pagarina. 1930–1932 oli ta Punaste Ametiühingute sekretär. 1933. aastal astus ta Tšehhoslovakkia Kommunistlikku Parteisse ja õppis seejärel Nõukogude Liidus parteikoolis. Kodumaale tagasipöördumise järel oli ta aastatel 1937–1938 Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei Brno piirkonnaorganisatsiooni sekretär. Teise maailmasõja ajal osales ta põrandaaluses vastupanuliikumises ja 1944–1945 oli ta Tšehhoslovakkia KP illegaalse Keskkomitee liige.

Aastatel 1945–1948 oli ta Tšehhoslovakkia Maafondi esimees. 1948. aasta kommunistide võimuhaaramise ajal oli ta Rahvamiilitsa juhataja. 1949–1951 oli ta põllumajandusministri asetäitja.

1951. aastal ta arreteeriti vandenõus osalemise süüdistusega seoses Rudolf Slánský kohtuasjaga. Vanglast vabanes ta 1955. aastal ja rehabiliteeriti täielikult 1963. aastal.

1956–1963 töötas ta põllumajanduskooperatiivi juhatajana. 1963–1965 oli ta rahvakontrolli ministri asetäitja, 1965–1967 Veemajanduse Keskvalitsuse juhataja ja 1967–1968 metsa- ja veemajanduse minister.

1966–1969 oli Smrkovský Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei Keskkomitee liige, 1968. aasta märtsist kuni 1969. aasta aprillini Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei Keskkomitee presiidiumi liige.

Alates 1964. aastast oli Josef Smrkovský Tšehhoslovakkia Rahvakogu liige ja 1968. aasta aprillis valiti ta Tšehhoslovakkia Rahvakogu juhatajaks. Ta pooldas reformiliikumist ja demokratiseerimist, kuigi jäi kommunistliku ideoloogia pooldajaks.

Pärast Nõukogude vägede sissetungi arreteeriti Josef Smrkovský 21. augustil 1968 ja viidi Moskvasse, kus ta oli koos veel mitme Tšehhoslovakkia juhtiva poliitikuga sunnitud alla kirjutama Moskva protokollile. Esialgu jäi ta küll oma ametikohtadele edasi, kuid 1969. aastal vabastati kõigist ametitest ja 1970. aastal heideti Tšehhoslovakkia Kommunistlikust Parteist välja.

Viited
------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 19. juuni 2020. Vaadatud 18. oktoobril 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
4. ↑
5. ↑
6. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib osade loomade lümfoid- immuunsüsteemi poolt komplekteeritavatest antikehadest oma organismi kudede vastu; ravis kasutatavate muundatud autoantikehade kohta vaata artiklit Autoantikehad (ravimid)* |

---

**Autoantikehad** on paljude selgroogsete loomade lümfoid(-immuun)süsteemi liigitatavad immuunglobuliinid, mille immuuntolerantsus ja sensibiliseerimine on väljunud füsioloogilistest piiridest. Autoantikehade antigeenideks on keha enda rakud ja koed, mis seondudes kehaomaste ainetega käivitavad immuunvastused ning tekitavad põletikku ja kudede hävingut, mida peetakse valdavalt patoloogiliseks.

Autoantikehade täpseid seondumis-, säilitamis- ja toimimismehhanisme ei tunta, nende teket seostatakse kas mutatsioonide või muutustega valkude ekspressioonis, milles võivad mängida rolli ka mitmed geenid ja tuumornekroosifaktor-alfa jt.

Osade uurijate arvates aga on autoantikehadel tähtis roll vähirakkude eliminatsioonil.

Autoantikehadega seostatakse mitmeid autoimmuunhaigusi ja mitmeid kehaväliseid autoantikehi kasutatakse kliinilises meditsiinis nimetatud haiguste diagnostikas, näiteks anti-dsDNA – süsteemne erütematoosluupus; anti-SS-A/Ro Sjögreni sündroom, AECA – Kawasaki haigus, IAA, ICSA, GADA, IA2 – I tüüpi diabeet jpt.

Välislingid
-----------


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portaal Meditsiin***  |

* Purna Kashyap, M.B.B.S ja Gianrico Farrugia, M.D. Enteric Autoantibodies and Gut Motility Disorders, Gastroenterol Clin North Am. juuni 2008; 37(2): 397–410. doi: 10.1016/j.gtc.2008.02.005, PMCID: PMC2448392, NIHMSID: NIHMS55204, veebiversioon (26.09.2014)(*inglise keeles*)

Müasteenia
* Tanel Laisaar, Triin Treial, Vaike Laisaar, Andres Sell, Videotorakoskoopiline tümektoomia müasteenia ravis, Eesti Arst 2009; 88(12):811−816, veebiversioon (vaadatud 30.09.2014)
*Ratu* **Josefa Iloilo** *vatu* **Uluivuda** (29. detsember 1920 Taveuni saar, Fidži – 6. veebruar 2011) oli Fidži poliitik. 

13. juulil 2000 sai ta Fidži presidendiks. 

Mais 2004 teatas riigi televisioon, et Iloilo on raskesti haige ja võimetu täitma riigipea kohuseid, seetõttu on asepresident *Ratu* Jope Seniloli ametis tema eest. Presidendi kantselei lükkas selle ümber.

5. detsembril 2006 peatati Josefa Iloilo volitused presidendina sõjaväe ülemjuhataja Josaia Voreqe Bainimarama korraldatud riigipöörde tulemusel. Formaalselt säilitas Iloilo presidendi ameti, kuid tema volitused läksid üle Bainimaramale. 4. jaanuaril 2007 taastas Bainimarama Iloilo volitused presidendina.

30. juulil 2009 loobus Iloilo presidendiametist ning ametisse astus presidendi kohusetäitja Epeli Nailatikau.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Ratu Sir Josaia Tavaiqia** | **Fidži asepresident**1997–2000 | Järgnev**Ratu Jope Seniloli** |
| Eelnev**Kamisese Mara** | **Fidži president**2000–2009 | Järgnev**Epeli Nailatikau** |
Asend maailma kaardil
**Kanada Arktika saarestik** (inglise keeles *Arctic Archipelago*, ka *Canadian Arctic Islands*) on Kanadale kuuluv saarestik Põhja-Jäämeres.

Arktika saarestik piirneb läänes Beauforti merega ning idas Narese väina, Smithi väina, Baffini lahe ja Davise väinaga. Lõunas eraldavad teda Kanadast paljud väinad, millest mõned on üsna kitsad: läänest ida poole Amundseni laht, Dolphin and Unioni väin, Coronationi laht, Dease'i väin, Kuninganna Maudi laht, Rae väin, James Rossi väin, Franklini väin, Boothia laht, Fury and Hecla väin, Parry laht, Foxe'i meri, Roes Welcome'i väin, Hudsoni laht, Hudsoni väin ja Ungava laht. Osa selles nimestikus lahtedeks nimetatud veekogusid on tegelikult väinad, kuid sinna esimesena jõudnud ja nime andnud meresõitjatele tundusid nad lahtedena, sest olid jääst ummistunud.

Saarestikku kuulub 36 563 saart kogupindalaga 1 424 500 km². Seal valitseb arktiline kliima.

Saarestikus elab 14 000 inimest, neist enamik Baffini saarel. Kanada 20 suurimast saarest kuulub Arktika saarestikku 16, aga Kanada kõige rahvarohkemate saarte loendis on Baffini saar 16. kohal ja ülejäänud veelgi kaugemal.

Saarestiku suurimad saared on Baffini saar, Ellesmere, Victoria, Banksi, Devoni, Axel Heibergi saar, Melville'i, Southamptoni, Walesi Printsi saar ja Somerseti saar.
Läti kivilinnused ja piirkonnad 1185-1230
**Autine** oli 13. sajandi alguse linnusepiirkond tänapäeva Läti territooriumil Cēsise linna lähedal.

Kuigi Autinet maininud 13. sajandi alguse kirjalikud allikad selle asukohta ja ulatust ei täpsusta, on kaudsete andmete põhjal arvatud, et ta asus Koiva vasakul kaldal, piirnedes põhjas Võnnu (võndlaste ala) ja Raunaga (Sotecle keskus) ning ulatudes lõunas Nītaure, Zaube ja Skujene külade ümbruseni. Autine keskuseks oli Autine linnus, mida arheoloogid kõige sagedamini arvavad olevat olnud Vaive valla Sārumkalnsi linnamäel. Autine rahvastiku moodustasid latgalid. Sealsetest ülikutest on nimeliselt teada Waridote, keda on mainitud Henriku Liivimaa kroonikas. Kuigi teiste 13. sajandi dokumentide järgi kuulus Autine enne 1209. aastat Jersika vürstiriiki, oli ta üsna sõltumatu ja ajas iseseisvat poliitikat. 1208. aastal käis Waridote koos teiste latgali ülikute, Russini ja Talibaldi, ning Võnnu ordumeistri Bertoldiga Ugandis, nõudes ugalaste poolt neile tehtud ülekohtu heastamist, äravõetud varade tagastamist ja rahuleppe sõlmimist. Kuna ugalased keeldusid nii vara tagastamisest kui rahu tegemisest, siis läks ta koos teiste latgali juhtidega Riiga, kus kohtuti piiskop Albertiga, kes lubas neid sõjaliselt toetada. Peagi järgneski selle riialaste, orduvendade ja latgalite esimene sõjakäik Ugandisse. Viimast korda mainib kroonika Waridotet ühe juhina latgalite väes, mis hiljem samal aastal sakalaste kui ugalaste liitlaste alal rüüstamas käis. Millalgi samal ajal võttis Autine vastu ka Riia kiriku ristiusu.

1209. aastal, pärast Jersika vürsti Vissevalde sõjalist lüüasaamist piiskop Alberti ja Mõõgavendade ordu vägedelt, sõlmis ta Albertiga leppe, millega Autine läks piiskopi võimu alla. 1212. aastal tekkis Autine latgalitel konflikt orduvendadega, kes olid neilt mesipuid ja põlde ära võtnud. Rahulolematus levis ka teiste latgalite ja liivlaste hulgas ning hakati ette valmistama üldist ülestõusu. Lõpuks toimus mäss siiski vaid Satteseles ja Autine latgalid sellest osa ei võtnud. Pärast ülestõusu mahasurumist lahendati vahekohtunike abil ka nende tüliküsimus: mesipuud tagastati latgalitele, põllud võisid ordumehed kahju hüvitamiseks raha makstes endale jätta. Ühtlasi määrati Autine foogtiks endine Pihkva vürst Vladimir Mstislavitš, kes oli selles ametis kuni 1213. aastani, mil Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu maade vahetamise lepingu sõlmisid, millega Autine orduvendade valdusse läks.

1215. aastal piiras lühiajaliselt Autine linnust ugalaste ja sakalaste vägi, mis orduvendade abiväe lähenemisel lahkus.

Viimast korda on Autinet mainitud 1224. aastast pärinevas dokumendis.

Viited
------

1. ↑  Indriķa hronika. Läti keelde tõlkinud Ā. Feldhūns; eessõna ja kommentaarid Ē. Mugurēvičs. Rīga: Zinātne, 1993. XII, kommentaar 14
2. ↑  *Henriku Liivimaa kroonika = Heinrici chronicon Livoniae*. Ladina keelest tõlkinud Richard Kleis, toimetanud ja kommenteerinud Enn Tarvel. Tallinn: Eesti Raamat 1982. XII (6), lk 89–93
3. ↑  HLK, XVI 3–7, lk 135–145
4. ↑  Švābe, Arveds. *Jersikas karaļvalsts*, Senatne un Māksla, 1936. Nr.1, lk 5–31.
5. ↑  HLK, XIX 3, lk 159
6. ↑  historia.lv, Autine
**Josef Erwin Bachmann** (12. oktoober 1944 Reichenbach im Vogtland – 24. veebruar 1970) oli saksa tööline. Bachmann on peamiselt tuntud selle poolest, et 1968. aasta aprillis pani ta toime atentaadi vasakpoolse üliõpilasliidri Rudi Dutschke vastu.

Josef Bachmann sündis Saksimaal. Ta isa ei olnud temast huvitatud. Üks onudest oli talle kasuisaks, kuid ta pandi Saksa DV-s poliitilistel põhjustel vangi. Josef Bachmann oli viletsa tervisega ja ta veetis ühtekokku kaks aastat haiglates, eeskätt kopsutuberkuloosi tõttu. Koolis ei läinud tal eriti hästi. 1956. aastal asus ta koos emaga Saksa Demokraatlikust Vabariigist Lääne-Saksamaale Ruhri piirkonda. Halbade õpitulemuste tõttu oli ta sunnitud käima erikoolis. Kooli lõpetamise järel õppis ta abitööliseks. Ta töötas juhu- ja abitöölisena, vahetades tihti töökohta. Münchenis elades oli tal olnud kontakte paremäärmuslastega.

10. aprillil 1968 sõitis Josef Bachmann Münchenist rongiga Lääne-Berliini. 11. aprillil ootas ta Dutschket Kurfürstendammil Sotsialistliku Saksa Üliõpilasliidu hoone lähedal. Bachmann sõimas Dutschket kommunistiks ja tulistas tema pihta püstolist kolm lasku. Dutschke sai raskelt vigastada, kuid jäi ellu.

Bachmann vahistati kohe pärast atentaati ja kuulati üle. Hiljem esitati talle süüdistus mõrvakatses ja talle määrati 7-aastane vabaduskaotus. Vanglas lõpetas Bachmann elu enesetapuga. Ta pani endale kilekoti pähe ja lämmatas end ära.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. aprill 2015. Vaadatud 12. aprillil 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. märts 2016. Vaadatud 10. märtsil 2016.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Arktilise kliima ala
**Arktiline kliimavööde** on põhjapoolkeral asuv põhikliimavööde, kus aasta läbi valitseb arktiline õhumass. Sellele kliimavöötmele on iseloomulik madal õhutemperatuur ja väike sademete hulk. Aasta läbi puhuvad pooluse piirkonnast lähtuvad kirdetuuled. Esineb polaaröö ja polaarpäev.

Arktiline kliimavööde hõlmab Arktika piirkonna. Selle lõunapiiriks loetakse juuli keskmise +5 °C samatemperatuurijoont.

Arktilisele kliimavöötmele on iseloomulik arktiline kliima.

Aasta läbi valitsevad siin arktilised õhumassid, millega kaasneb madal õhutemperatuur. Seda põhjustavad päikesekiirte väike langemisnurk, kuni pool aastat kestev polaaröö ning suur albeedo ehk peegelduva kiirguse osa. Suur albeedo on tingitud valge jää ja lumega kaetud pinnasest.

Arktilise kliima aladel on õhutemperatuur madal niihästi talvel (kuni −40 °C) kui ka suvel (juuli keskmine kuni +5 °C). Polaarpäeva ajal on otsekiirguse hulk suur, kuid ilm on ka pilvine ja ududega. Aasta sademete hulk on 100–200 mm. Lähisarktilise kliimale üleminekul areneb tsüklonite tegevus ja sademete hulk suureneb kuni 400 mm aastas.

Köppeni kliimaklassifikatsiooni järgi vastab arktilisele kliimavöötmele kliimatüüp E (polaarkliima), kus kõige soojema kuu keskmine õhutemperatuur on alla +10 °C. Polaarkliima puhul eristatakse omakorda kahte kliimatüüpi: ET (tundrakliima) ja EF (külmakõrb). Tundrakliimas on kõige soojema kuu keskmine temperatuur vahemikus 0...+10 °C. Külmakõrbe kliimas ei ole ühegi kuu keskmine temperatuur üle 0 °C.

Vaata ka
--------

* Kliimavööde
**Autolevi** on Eestis loodud autorenti vahendav ettevõte, mis pakub Eestis, Soomes ja Lätis inimeselt inimesele autorendi platvormi. Ettevõtte lõid 1. oktoobril 2013 Tauri Kärson, Simo Sulev ja Robert Sarv. Ettevõtet juhib Tauri Kärson.

Autolevi toimib jagamismajanduse põhimõtetel. Autolevil on üle 2200 sõidukiga autopark ning platvormiga liitumine on inimestele tasuta. Kasutajaid on platvormil ettevõtte enda väitel üle 35 000 inimese.

2017. aastal kuulus Autolevi 20 Eesti parima idufirma sekka.

2015. aastal osales Autolevi rahvusvahelisel idufirmade konkursil Chivas Regal The Venture, saades Eestis finaali esiviisiku sekka. Ettevõte teeb 2016. aastast koostööd ka ingelinvestoritega.

Kindlustus
----------

Alates 3. märtsist 2020 kehtib kõigile Autolevi autojagamise platvormi kaudu renditud autodele If Kindlustuse kaskokindlustus. Uus Autolevi kaskokindlustus on ainus Eestis, mis katab inimeselt-inimesele autojagamise kahjujuhtumid. Eestis järjest populaarsust koguv autojagamine on toonud enam kui 2200 sõidukit Autolevi platvormile. Seni tugines autojagamise teenus põhjalikule autoomanike ja rentijate taustakontrollile. Autojagamise kindlustuse turule toomine on ainulaadne Eestis ja autorenti pole nii soodsatel tingimustel võimalik kindlustada ka Ameerika Ühendriikide ja Euroopa jagamisplatvormidel. Kindlustust saab võtta mitte autoomanikule püsitasuna, vaid hoopis kindlustab end rentija ning seda päevapõhiselt (hind alates 3 eurost). Tänu sellele ei lähe kahjujuhtumi korral üles ka autoomaniku kindlustuse koefitsient (sest kindlustab end rentija).

Auto kindlustuspoliis sõlmitakse automaatselt Autolevi veebiplatvormil ja selleks eraldi dokumente ise täita ei ole vaja. Rentija valib kindlustuse, mis on kas kolm eurot päevas (omavastutus kuni 1000 eurot) või viis eurot päevas (omavastutus kuni 500 eurot). Kui kahjud on omavastutuse summast väiksemad, siis tuleb tasuda summa kahjude ulatuses ning täit omavastutuse määra maksma ei pea.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. aprill 2018. Vaadatud 5. aprillil 2018.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
3. ↑
4. 1 2
5. ↑
6. ↑
7.

Välislingid
-----------

* Koduleht
* Kindlustustingimused
**Ombrone** (ladinakeelne nimi *Umbro*) on jõgi Kesk-Itaalias Toscana maakonnas Maremmas. Ombrone on pikkuselt (161 km) ja valgala suuruselt (3494 km²) Toscanas Arno järel teisel kohal.

Jõe alguse märgis (San Gusmè)
Jõe läte on Chianti mägede (kõrgeim tipp 893 m) kagunõlval Castelnuovo Berardengas, umbes 420 meetri kõrgusel merepinnast. Jõgi suubub Türreeni merre Bocca d'Ombrones.

Ombrone tähtsamad lisajõed on Arbia, Merse, Orcia ja Trasubbie. Alamjooksul voolab jõgi umbes 12 km ulatuses Maremma looduspargi territooriumil.

Ombrone kallastel asuvad Castelnuovo Berardenga, Rapolano Terme, Asciano, Buonconvento, Murlo, Montalcino, Civitella Paganico, Cinigiano, Campagnatico, Scansano ja Grosseto.

Jõe keskmine vooluhulk on 32 m³/s. 1966. aasta 4. novembril, pärast mitmepäevast sadu, küündis äravool tasemeni 3500 m³/s.

Välislingid
-----------

 Ombrone – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Ombrone jõgi saidil turismo.intoscana.it (inglise ja itaalia keeles) Vaadatud 2012-02-26
**Arlentin Laisaar** (sündinud 11. juunil 1933 Kingissepas Leningradi oblastis) on Eesti füüsik.

Elukäik
-------

Ta lõpetas 1952. aastal Põltsamaa Keskkooli ja 1957. aastal Tartu Riikliku Ülikooli (TRÜ) füüsikuna. Aastatel 1960–1963 oli ta TRÜ aspirant, kaitses 1966. aastal väitekirja "Влияние высокого гидростатического давления на спектральные характеристики кристаллофосфоров" ("Kõrge hüdrostaatilise rõhu mõju kristallfosfooride spektraalkarakteristikutele") ning sai füüsikakandidaadi kraadi.

1957. aastast on ta töötanud Eesti NSV TA Füüsika ja Astronoomia Instituudis, kus alustas tööd mehaanikuna ja lõpetas vanemteadurina.

Teadustöö
---------

Laisaare uurimisvaldkond on olnud aine optilised omadused kõrgetel (mitu tuhat atmosfääri) hüdrostaatilistel rõhkudel.

Tunnustus
---------

* 1997 Eesti Füüsika Seltsi aastapreemia
* 2013 Tartu Ülikooli medal

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 2. köide, lk 288-289.
2. ↑  "Tartu Ülikooli medali kavalerid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 5.12.2022.

Kirjandus
---------

* 2000 – "Laisaar, Arlentin". // Eesti entsüklopeedia. 14. kd (Eesti elulood). Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 2000. Lk 222
* 2005 - "Laisaar, Arlentin". // Eesti teaduse biograafiline leksikon. II kd, Kj - M. Tallinn 2005. Lk 288-289

Välislingid
-----------

* Arlentin Laisaar Eesti Teadusinfosüsteemis

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
Arktiline kõrb on värvitud halliga
**Arktiline kõrb** on põhjapoolkera jäävöötmele iseloomulik bioom, mis paikneb arktilises geograafilises vöötmes. Arktiline kõrb hõlmab suure osa Põhja-Jäämere saartest ning osa Euraasia ja Põhja-Ameerika mandri rannikualadest.

Aktilisele kõrbele on iseloomulik arktiline kliima. Õhutemperatuurid on madalad: keskmine veebruari õhutemperatuur −30 °C (madalaim kuni −60 °C), keskmine juuli õhutemperatuur +3 °C. Aastane sademete hulk on selles bioomis kuni 400 mm.

Arktiline kõrb Gröönimaal
Selles bioomis on arvukad mandri- ja mäeliustikud (Gröönimaa, Teravmäed, Novaja Zemlja jt). Laialt on levinud igikelts.

Pinnast katab killustik ja kooriksamblikutega kaetud kivitükid. Mullad on primitiivsed, õhukesed (1–5 cm) ja huumusevaesed. Mullakiht esineb paiguti, tavaliselt ainult taimestiku piirkonnas.

Taimestik on hõre, kasvavad vaid tarnad, mõned kõrrelised, samblikud, harvem samblad.

Loomastik on eelkõige merega seotud: hülged, morsk, jääkaru, merelindude kolooniad. Maismaafauna on vaesem, seal on esindatud lemming ja polaarrebane.
Laurent Lamothe (2012)
**Laurent Salvador Lamothe** (sündinud 14. augustil 1972 Port-au-Prince'is) on Haiti poliitik.

4. maist 2012 kuni 21. detsembrini 2014 oli ta Haiti peaminister. 14. detsembril 2014 astus ta valitsusvastaste meeleavalduste tõttu ametist tagasi, kuid jäi veel peaministri kohusetäitjaks kuni uue ajutise valitsusjuhi ametisse nimetamiseni, mis toimus 21. detsembril.

24. oktoobrist 2011 kuni peaministriks saamiseni oli ta Haiti välisminister.

Tema isa on kirjandusteadlane ja ema Gisou Lamothe kunstnik. Laurent Lamothe on mänginud tennist ja osalenud Davise karikavõistlustel Haiti meeskonnas 1994 ja 1995.

Laurent Lamothe sai Miami Barry ülikoolist bakalaureusekraadi politoloogia alal ja St. Thomase ülikoolist magistrikraadi ärijuhtimise alal.

Ta oli üks telekommunikatsiooniettevõtte Global Voice Group asutajaid 1998. aastal ja oli kuni välisministriks saamiseni ettevõtte tegevjuht.

Viited
------

1. ↑  Laurent Lamothe: an entrepreneur committed to socio-economic development
2. ↑  MR. PATRICE BAKER SUCCEEDS MR. LAURENT LAMOTHE AS CEO OF GLOBAL VOICE GROUP

Välislingid
-----------

* New PM for Haiti


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Garry Conille** | **Haiti peaminister**2012–2014 | Järgnev**Florence Duperval Guillaume (kt)** |
**Jaanus Betlem** (sündinud 9. jaanuaril 1961 Tallinnas) on Eesti poliitik, ajakirjanik ja haridustöötaja.

Haridus
-------

Ta lõpetas Tallinna 21. Keskkooli ning seejärel 1983. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi eesti keele ja kirjanduse õpetajana.

Töökäik
-------

1983–1988 töötas Betlem eesti keele ja kirjanduse õpetajana Lagedi Põhikoolis ning 1988–1992 ajakirjaniku ja toimetajana väljaannetes Õhtuleht, Eesti Ekspress ja Eesti Aeg.

Aastal 1991 juhtis ta koos Maire Aunastega Eesti Televisioonis poliitikateemalist telesarja "P nagu poliitika".

1992. aastal töötas Betlem Jaan Tõnissoni Instituudi teabekeskuse juhatajana ja 
1992–1999 oli Riigikogu liige. 

Aastatel 1999–2001 oli ta Hiiumaal Emmaste Põhikooli direktor ja 2001–2002 ajalehe Hiiumaa peatoimetaja. 

2003–2004 oli Betlem kirjastuses Ilo õpikute koostamise projektijuht, 
2004–2021 eesti keele ja kirjanduse õpetaja Tallinnas.

Poliitiline tegevus
-------------------

Ta oli Riigikogu VII ja VIII koosseisu ning Balti Assamblee liige.

Aastal 1988 oli Betlem üks Eesti Kristlik-Demokraatliku Erakonna asutajaid ning programmi ja põhikirja projekti autor. Ta oli erakonna juhatuse liige kuni erakonna liitumiseni Rahvusliku Koonderakonnaga Isamaa. 

Ta oli Rahvusliku Koonderakonna Isamaa volitatud delegatsiooni juht ühinemisläbirääkimistel ERSP-ga 1995. aastal. Pärast nende erakondade liitumist, millest sündis Isamaaliit, oli Betlem selles Kristlik-Demokraatliku Ühenduse (KDÜ) esimees aastatel 1997–1999.

Ta oli pikka aega ka Rahvusliku Koonderakonna Isamaa ja Isamaaliidu programmitoimkonna esimees, juhtides kolme programmi koostamist.

Seoses ajalehe Hiiumaa peatoimetajaks saamisega astus ta 2002. aastal Isamaaliidust välja.

Viited
------

Välislingid
-----------

* 28. oktoober 2005, Valimistulemus on rahva tahe, sirp.ee
* 11. november 2005, Savipätsi aeg, sirp.ee
* 12. jaanuar 2006, Jaanus Betlem: usuõpetusest ei piisa!
**Laurent Nkunda** (ka **Laurent Nkundabatware** või **Laurent Nkunda Batware**; sündinud 2. veebruaril 1967 Põhja-Kivus) on Kongo Demokraatlikus Vabariigis Põhja-Kivu provintsis tegutsevate tutsi mässuliste endine juht. Ta on endine Kongo DV armee kindral.

Laurent Nkunda õppis Kisangani ülikoolis psühholoogiat ning töötas seejärel kooliõpetajana. Talle kuulub ka peamiselt piimakarja kasvatamisega tegelev farm Masisi piirkonnas veidi Gomast põhja pool.

1994. aasta Rwanda genotsiidi ajal toetas ta Rwandas tutside Isamaarinnet valitseva hutude valitsuse vastu. 

Esimeses Kongo sõjas aastatel 1997–1998 võitles Nkunda koos Laurent-Désiré Kabilaga Mobutu Sese Seko vastu. Teises Kongo sõjas aastatel 2000–2003 võitles ta koos tutsidega. Teda süüdistatakse sõjakuritegudes, sõjavangide väärkohtlemises ja vägivallas tsiviilisikute vastu, sealhulgas 160 inimese tapmises 2002. aastal Kisanganis. Sõja lõpus liitus Nkunda äsjamoodustatud Kongo DV üleminekuvalitsuse armeega ning aastal 2004 ülendati ta kindraliks. Peagi aga lahkus ta koos oma vägedega riigi teenistusest ning varjus Põhja-Kivu metsadesse, kuulutades ennast tutsi vähemuse kaitsjaks hutude rünnakute vastu. Aastal 2006 asutas ta vastupanuliikumise CNDP. Tema vägede kontrolli all on Masisi ja Rutshuru territoorium.

Oktoobris 2008 alustasid Nkunda väed rünnakut Põhja-Kivu keskusele Gomale, sundides tuhandeid inimesi kodudest põgenema. Nkunda ähvardas vallutada pealinna Kinshasa, kui valitsus temaga läbirääkimisi ei alusta.

5. detsembril 2008 nõustus Kongo DV valitsus tutsidega läbi rääkima. Kõnelused algasid 8. detsembril Keenia pealinnas Nairobis.

5. jaanuaril 2009 teatasid CNDP ohvitserid, et on Laurent Nkunda rühmituse liidri kohalt kõrvaldanud. Nkunda ise eitas seda.

22. jaanuaril 2009 arreteerisid Rwanda võimud riiki sisenenud Nkunda. Teda peetakse vangistuses Gisenyis.

Välislingid
-----------

* Kaarel Kressa. Kongo karismaatiline sõjapealik – evangelistist mässuline Nkunda EPL, 8. november 2008
**Jaanus Kirikmäe** (sündinud 19. novembril 1965 Suure-Jaanis) on Eesti diplomaat.

Elulugu
-------

Kirikmäe on lõpetanud Tartu Ülikooli õigusteaduskonna 1992. aastal. Ta on end täiendanud Turu ja Leedsi ülikoolides rahvusvahelise ja Euroopa õiguse ning diplomaatia alal. Samuti on ta osalenud rahvusvahelistel kursustel Rootsi, Ühendkuningriigi ja Soome välisministeeriumide juures.

1991. aasta suvest töötas ta mõne aasta ministeeriumi õigusosakonnas ning osales Eesti-Vene läbirääkimiste riikliku delegatsiooni tegevuses. Ta on täitnud nõuniku kohustusi Eesti suursaatkondades Moskvas (1994–1998) ja Helsingis (1999–2002) ning olnud ministeeriumi õigus- ja konsulaarosakondades büroo direktor.

Aastatel 2002–2007 oli Kirikmäe välisministeeriumi konsulaarosakonna peadirektor. Sellesse perioodi jäid muuhulgas Eesti astumine Euroopa Liitu ja ettevalmistus ühinemiseks Schengeni ruumiga, 2004. aasta Kagu-Aasia tsunamis kannatanute otsingute ja kojutoomise korraldamine, välisministeeriumi osalemise algatamine turismimessidel ning regulaarsete reisiinfoteadete ja -hoiatuste avaldamine.

Aastatel 2007–2011 oli Kirikmäe Eesti Vabariigi peakonsul New Yorgis, konsulaarpiirkonnaga kogu Ameerika Ühendriikide territoorium.

Aastatel 2011–2012 tegeles Kirikmäe energia- ja kliimapoliitikaga välismajanduse ja arengukoostöö osakonnas büroodirektorina ning Euroopa ja Atlandi-ülese koostöö osakonna vanemnõunikuna. Poliitikaosakonna rahvusvaheliste organisatsioonide büroo vanemnõunikuna 2013–2016 koordineeris Kirikmäe Eesti ÜRO Inimõiguste Nõukogu liikmesusega seotud küsimusi ning osales Euroopa Liidu Nõukogu inimõiguste töörühmas.

2016. aasta augustist kuni juunini 2017 oli Jaanus Kirikmäe peakonsul Eesti Vabariigi peakonsulaadis Peterburis, konsulaarpiirkonda kuuluvad Peterburi linn, Leningradi, Pihkva, Arhangelski, Vologda, Murmanski ja Novgorodi oblast ning Karjala Vabariik. Pärast seda, kui Venemaa ta poliitilistel põhjustel riigist välja saatis , töötab ta Eesti Välisministeeriumis nõunikuna.

Tunnustus
---------

* 2008 Valgetähe V klassi teenetemärk
* 2012 Välisministeeriumi hõbedane teenetemärk

Perekonnaseis
-------------

Jaanus Kirikmäe on abielus Merle Kirikmäega.

Viited
------

1. ↑  "Venemaa saadab välja Eesti peakonsuli Peterburis ja Pihkva esinduse juhi" ERR, 31. mai 2017
2. ↑  Teenetemärkide kavaleride andmekogu – 5551
Poseidon
**Poseidon** (varem tuntud kui *"Status-6"* , NATO kooditähisega: *Kanyon* ) on Venemaa projekt tuumajaamaga varustatud mehitamata allveesõiduk. Tegemist on tuumatorpeedoga, seadme põhiülesanne on tuumarelva toimetamine potentsiaalse vaenlase kallastele, et hävitada vaenlase majandustaristu olulised rannikuelemendid ja tekitada riigi territooriumile kunstliku tsunami ja ranniku ulatuslik tuumareostus ja muid tuumaplahvatuse laastavaid tagajärgi, mis muudaks võimatuks seal majandustegevuse ja elamise.

Veealuse drooni olemasolu kinnitas Venemaa president Vladimir Putin ametlikult 1. märtsil 2018. Samas lisas ta, et sihtmärgiks on ka lennukikandja löögirühmad, mis eristab seda projekti eelkäijatest, nagu näiteks T-15 projekt, millel puudusid vahendid laevade sihtimiseks.

Ametliku nime "Poseidon" sai 2018. aasta kevadel pärast ülevenemaalist hääletust "Inimeste valik" - iidse jumaluse Poseidoni auks, kellele vesi on põline element.

Mehitamata allveesõidukid "Poseidon" lähevad Venemaa mereväele osana praegusest riiklikust relvastusprogrammist aastateks 2018-2027, teistel andmetel mitte varem kui 2027. aastal.

Esimeseks kandjaks sai Belgorodi tuumaallveelaev, mis lasti vette 2019. aasta aprillis. "Poseidon" (läbimõõt 1,8 m, pikkus 20 m, kaal - umbes 100 tonni) on maailma suurim torpeedo, see on 30 korda raskem kui tavaline torpeedo. Poseidon on nii suur, et seda saavad kanda vaid spetsiaalselt ümberehitatud allveelaevad.

Konstantin Sivkov ütles, et sellise projekti torpeedo oleks suure tõenäosusega üsna suur ja suudaks kanda suure võimsusega kuni 100 megatonnilist tuumalaengut. "Arvutatud punktis tõuseb plahvatuse laine 400-500 meetri kõrgusele mis uhub kõik elusolendid pooleteise tuhande kilomeetri sügavusele USA-sse. Pealegi käivitavad sellise koletu jõu plahvatused vulkaanilise tegevuse.".

Viited
------


1. ↑  "Россияне выбрали названия для новейшего отечественного оружия". *www.rbc.ru*. 22. märts 2018.
2. ↑  "Разведка США узнала сроки принятия «Посейдона» на вооружение". *vz.ru*.
3. ↑  "Назван первый носитель беспилотного подводного комплекса «Посейдон»". *vz.ru*. 6. märts 2019.
4. ↑  "Кадры новейшего российского оружия: случайность или вброс?". *www.bbc.com*. 12. november 2015.
**Fiľakovo** (ungari keeles *Fülek*, saksa keeles *Fülleck*) on linn Slovakkias Banská Bystrica maakonnas Lučeneci ringkonnas.

Geograafiline asend
-------------------

Fiľakovo asub Lučeni nõos Ungari piirist ligi 8 km kaugusel, Banská Bystricast umbes 72 km kagus.

Ajalugu
-------

Asulat on esmamainitud 1242. aastal. Fiľakovo sai linnaõigused 1423. aastal. 1554–1593 oli linn Osmanite riigi võimu all.

Rahvastik
---------

Slovakkia 2021. aasta rahvaloenduse andmetel oli Fiľakovo elanikest ungarlasi 62,88%, slovakke 29,76%, mustlasi 1,38% ja tšehhe 0,29%. Rahvus oli teadmata 5,14%-l elanikest.

Sõpruslinnad
------------

* Ungari Bátonyterenye, Ungari
* Ungari Salgótarján, Ungari
* Ungari Szécsény, Ungari
* Ungari Szigethalom, Ungari
* Poola Ustrzyki Dolne, Poola

Viited
------

1. ↑  Sčítanie obyvateľov, domov a bytov 2021 na Slovensku
2. ↑  História mesta Mesto Fiľakovo. Vaadatud 12. mail 2023
3. ↑  Number of population by ethnicity in the municipality Fiľakovo at 1. 1. 2021 Sčítanie obyvateľov, domov a bytov 2021. Vaadatud 12. mail 2023
**Andrija Radović** (28. jaanuar 1872 Montenegro, Martinici küla – 1947 Belgrad) oli Montenegro poliitik. 

Lõpetas keskkooli Montenegros. Edasi õppis inseneriks Itaalias. Oli rahandusminister 6. detsembrist 1905 kuni 11. novembrini 1906. Peaminister, välisminister ning sõja- ja rahandusministri esindaja Prantsusmaal alates 19. jaanuarist kuni 4. aprillini 1907. Rahandusminister alates 20. detsembrist 1915 kuni 29. aprill 1916. Peaminister ja välisminister alates 29. aprillist 1916 kuni 4. jaanuarini 1917.

Ta oli ka Montenegro Rahvapartei juht. Lõi aastal 1917 Montenegro Rahvusliku Ühinemise Komitee. Edasi oli Podgorica Suure Rahvuskogu Esimees, mis hääletas Serbiaga ühinemise poolt 26. november 1918. Oli ka Serbia-Horvaatia-Sloveenia Kuningriigi Pariisi Rahukonverentsi delegatsiooni liige. Valiti Konstitutsiooni Assamblee esimeheks, Demokraatliku Partei esindajana. Demokraatlike Saadikute Klubi asepresident. Monopolide Direktoraadi liige alates 1921 ja Rahvuspanga kuberner Belgradis.

Avaldatud tööd
--------------

* *Montenegro ja Serbia ühinemine* (Genf 1917)
* *Le Montenegro, son passé et son avenir* (*Montenegro, tema minevik ja tulevik*; Pariis 1918)
* *Question de Scutari* (*Shkodëri küsimus*; Pariis 1919)

Välislingid
-----------

* (allikas; portree)
Andri Volokitin (2015)
Andri Volokitin (2016)
**Andri Oleksandrovõtš Volokitin** (ukraina keeles Андрій Олександрович Волокітін; sündinud 18. juunil 1986 Lvivis) on ukraina maletaja, rahvusvaheline suurmeister (2001). 

Volokitin sai suurmeistriks 15-aastaselt 2001. aastal. Aasta varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. 

Ta on kahekordne Ukraina malemeister (2004, 2015). 

2005. aastal võitis ta Bieli suurmeistrite turniiri.

Volokitin mängis 2002. aastal Moskvas FIDE maailmameistrivõistlustel (128 osavõtjat), kus kaotas avaringis. Neljal korral on ta pääsenud mängima maailma karikaturniirile (2005, 2007, 2013, 2015), kus parimaks saavutuseks jäi 2005. aastal teise ringi jõudmine.

Ta on võitnud Ukraina võistkonna koosseisus maleolümpiatel kolm medalit (kuldmedal 2004. aastal Hispaanias Calviàs, hõbemedal 2016. aastal Bakuus ja pronksmedal 2012. aastal İstanbulis) ning ühe medali Euroopa võistkondlikel meistrivõistlustel (pronksmedal Novi Sadis 2009. aastal).

Volokitin on lõpetanud Ivan Franko nimelise Lvivi Rahvusülikooli.

Tunnustus
---------

* 2004 – Ukraina Vabariigi teeneline meistersportlane

Välislingid
-----------

* Andri Volokitin – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Andri Volokitin FIDE andmebaasis
Festival **Klaaspärlimäng** (*Glasperlenspiel*) toimub helilooja Peeter Vähi kunstilisel juhtimisel regulaarselt alates 1995. aastast. Algaastatel oli kaaskorraldajaks Eesti Kontsert. Hiljem on festivali raskuspunkt üle kolinud Tartusse.

Klaaspärlimäng on inspireeritud Hermann Hesse samanimelise romaani ainestikust, mistõttu püütakse muusikat vaadelda ning presenteerida ebatavalisest vaatenurgast. Jätkuvalt on festivali korraldajate huviorbiidis erilised instrumendid (didgeridoo, pedaalklavessiin, klaasharmoonika, bandoneon), avastatud teosed (näiteks Beethoveni Sümfoonia nr. 10), seosed teiste kunstialadega või filosoofiaga (näiteks programmid "Nietzsche *contra* Wagner", "Vabamüürlus muusikas", "Heliloojate ajastu lõpp").

Klaaspärlimängul on üles astunud Austraalia Kammerorkester, Covent Gardeni kammerorkester, Kremerata Baltica, West-Deutsche Rundfunki Sümfooniaorkester, Tōkyō Filharmoonia Koor, Gidon Kremer, Vadim Repin, Piotr Anderszewski, Olli Mustonen, Christoph Eschenbach, Berliini Filharmoonikute kvintett jt, samuti enamik Eesti juhtivaid muusikuid (Eesti Riiklik Sümfooniaorkester, Rahvusooper Estonia, Klaaspärlimäng Sinfonietta, Eesti Rahvusmeeskoor RAM, Eesti Filharmoonia Kammerkoor, Hortus Musicus, NYYD Ensemble, Eri Klas, Järvide "dünastia", Olari Elts, Andres Mustonen, Tõnu Kaljuste, Kalle Randalu, Rein Rannap jt).

2015. aastal toimus Klaaspärlimäng 9.-14. juulil.

Välislingid
-----------

* Festivali "Klaaspärlimäng" koduleht
* Kaur Garšnek "Festival "Klaaspärlimäng" pakub põnevate kiiksudega süvamuusikat", Eesti Päevaleht, 17. juuli 2008
* Triin Kand "Klaaspärlimäng lööb ilma helisema" Postimees, 18.07.2012