recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Aleksander Kuusik** (10. jaanuar 1893 – 1. aprill 1946) oli eesti vaimulik.

Ta lõpetas Tartu Aleksandri gümnaasiumi. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1912–1916. Ordineeriti 7. jaanuaril 1918 Tallinnas õpetajaks.

Ta oli aastal 1918 Tartus eesti koguduste abivaimulik. Aastal 1919 arreteeri ta bolševike poolt. Aastatel 1920–1946 oli ta Torma Maarja koguduse õpetaja, lisaks 1927–1936 Tudulinna Rahu koguduse asetäitja õpetaja. Aastatel 1920–1937 oli ta Lohusuu koguduse õpetaja, lisaks 1931–1936 Tartu praostkonna abipraost ja aastast 1936 Tartu praostkonna praost. Aastatel 1944–1946 oli ta veel Mustvee koguduse asetäitja õpetaja.

Viited
------

1. ↑  Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988
2. ↑  Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977
3. ↑  EESTI EVANGEELIUMI LUTERIUSU KIRIKUD. Toimetanud Bruno Ederma, Asta Jaik. Konstantin Jaik'i kirjastus Tartu 1939

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Gustav Rutopõld** | **Tartu praost**1936–1946 | Järgnev**Harri Haamer** |
**Johannes Carl Gysbert Immanuel Russvurm** (perekonnanimi ka **Russwurm**; 19. märts 1855 Haapsalu – 2. juuni 1939 Berlin-Weissensee) oli Eesti pedagoog ja tehnikateadlane.

Elulugu
-------

Johannes Carl Gysbert Immanuel Russvurm oli baltisakslane ja Carl Friedrich Wilhelm Russwurmi poeg.

Ta lõpetas 1877. aastal masinainsenerina Riia Polütehnikumi. Oli aastatel 1877–1878 töökoja ametnik Peterburi Tehnoloogiainstituudis, 1878–1892 insener Balti raudtee peamehaanikubüroos, ühtlasi 1882–1894 õppetöökoja juhataja ning mehaanika- ja füüsikaõpetaja Tallinna Raudtee Tehnikakoolis, ning 1892–1895 peamehaanik Peterburi ettevõttes Beckmann&Ko. Aastatel 1895–1898 oli ta E. Peterseni tehnikabüroo kaasomanik, 1898. aastast katla- ja küttesüsteemide projekteerimis- ja ehitusfirma omanik ja tehniline juhataja Peterburis. 

Pärast I maailmasõda naasis Eestisse ning töötas aastatel 1922–1929 Tallinna Tehnikumi õppejõuna: õpetas soojusmajanduse, vedurite ja rongiliikluse, automobiilide, lennumasinate, tuulejõumasinate ja veeturbiinide kursusi. 1932. aastast elas Saksamaal.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkonnad: masinamehaanika, jõuülekande- ja pidurimehhanismid. Katsetas uusi mehaanilisi konstruktsioone, töötas välja uudse tehnilise lahenduse võrgukudumismasinale. Avaldas oma isa biograafia, koostas ja üllitas ülevaate vabrikukorstnate konstruktsioonidest ja ehitusest (sisaldas 30 projekti).

Teoseid
-------

* Aus dem Leben meines Vaters und meiner Vorfahren. // Herdflammen (1924) 11
* (1925) 1.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Kirjandus
---------

* Tallinna Tehnikum 1918–1928. Tallinn, 1928, 43
* Tallinna Polütehniline Instituut 1936–1986, 35.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
Vaade kloostrile lõuna poolt.
**Bosjöklosteri loss** on loss Rootsis Skåne läänis Ringsjöni järve ääres Hööri vallas. 

Lossikompleksi kuuluvad Bosjöklosteri kirik, linnuseaed, roosiaed, aiaterrassid ja ürdiaed. 

Lossis korraldatakse kunstinäitusi, seal on restoran ja muuseum. Iga aasta septembri alguses toimuvad Skåne päevad.

Riigitee 23 ja lossi vahel on golfiklubi Bosjökloster GK.

Ajalugu
-------

Bosjökloster rajati algselt 1080. aastatel nunnakloostrina (Bosø klooster). See oli üks rikkamaid Skåne kloostreid ja kuulus benediktlaste ordule. Vanim kloostrit mainiv dokument pärineb 1181. aastast ja selle kirjutas paavst Lucius III. Legendi järgi annetati kloostrimaad Tord Thottile. 

Reformatsiooni ajal klooster suleti ning maad läksid 1537 Taani kuningriigi omandusse. Klooster läänistati viimasele Lundi peapiiskopile Torbern Billele tingimusel, et ta hoolitseb kloostri nunnade eest. 16. sajandil ehitati klooster ümber lossiks ja algehitisest säilitati ainult mõned üksikud osad. Umbes 1560. aastal andis Frederik II kloostri vahetuskaubana Skåne lesestunud aadlidaamile Thale Ulfstandile. Tema initsiaalid ja aastaarv 1569, mis on lõigatud tammepuust peauste peale, on siiani nähtavad. Nii läks loss Ulfstandide suguvõsale. Aastal 1629 läks loss abielu kaudu Beckide suguvõsale, kuid kui Jochum Beck oma varanduse kaotas, müüdi see ta võlgade katteks Corfitz Ulfeldtile, kelle omandusse see Skåne vallutamiseni jäi. Rootsi kroon konfiskeeris Bosjöklosteri. Sellele ei pööratud sellele suurt tähelepanu ja hoone hakkas lagunema. 1735. aastal sai Corfitz Ludvig Beck-Friis kohtuotsusega mõisa Beckidele tagasi. Beckid renoveerisid lossi. Pärast parun Lave Beck-Friisi surma müüdi loss 1908. aastal Bonde suguvõssa kuuluvale Philip Bondele. Praegu kuulub see tema järeltulijale Tord Bondele. 1962. aastast on loss avatud ka külastajatele.

Välislingid
-----------

* Lossi koduleht (*rootsi keeles*)
* Lossi kirjeldus ja ajalugu (*rootsi keeles*)
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib ajaloolisest piirkonnast; riigi kohta vaata artiklit Bosnia ja Hertsegoviina; varasemate riikide kohta vaata artikleid Bosnia banaat ja Bosnia kuningriik; Osmanite riigi haldusüksuse kohta vaata artiklit Bosnia ejalett* |

---

Bosnia on kaardil tähistatud tumedaga ja Hertsegoviina heledaga
**Bosnia** (bosnia, horvaadi ja serbia keeles *Bosna*, kirillitsas *Босна*) on ajalooline piirkond Balkani poolsaarel, Bosnia ja Hertsegoviina põhjapoolne osa, lõunapoolset väiksemat osa kutsutakse Hertsegoviinaks. 

Bosnia ei moodusta tänapäeval iseseisvat haldusüksust. 

Mõlemad ajaloolised piirkonnad, Bosnia ja Hertsegoviina, on moodustanud keskajast peale geopoliitilise terviku ja sageli kasutatakse nime Bosnia mõlema jaoks koos. Nimi Bosnia ja Hertsegoviina tuli kasutusele alles Osmanite valitsemisaja lõpus.

Nimi
----

Bosnia on nime saanud Bosna jõe järgi.

Ajalugu
-------

6.–7. sajandil oli Bosnia Bütsantsi võimu all. Esimest korda on Bosnia nime mainitud 10. sajandil. 1154–1463 oli Bosnia iseseisev vürsti- ja kuningriik, siis langes Osmanite riigi võimu alla.

Vaata ka
--------

* Hertsegoviina

Viited
------
1906. aastal avatud liinilõigud on kujutatud punasega, hiljem käiku läinud lõigud oranžiga.
**Bosnia Idaraudtee** (saksa keeles *Bosnische Ostbahn*, serbia-horvaadi keeles *Bosanska istočna željeznica*/*Босанска источна жељезница*) oli kitsarööpmeline raudteeliin Bosnia rööpmelaiusel, mis ulatus Bosnia ja Hertsegoviina peamisest linnast Sarajevost Uvacini (137,6 km) ning haruna Most nad Drinist Vardištesse (29,1 km). Seda ehitas ja käitas algselt, 1902. aasta suvest kuni 1904. aasta suveni, Bosnia-Hertsegoviina Riigiraudtee. Pärast 1918. aastat liideti see Jugoslaavia Riigiraudteega, mis 1929. aastal pikendas raudteed 4,5-kilomeetrise lõiguna Uvacist üle tänase Serbia piiri kuni Pribojini. 1939. aastal avatud Ustiprača–Foča liin koos 1962. aastal käiku läinud Foča–Miljevina pikendusega kuulus Bosnia Idaraudtee alla vaid laiemas mõttes. 

Endised Bosnia Idaraudtee liinid lõpetasid tegevuse 1970. aastatel.

Vaata ka
--------

* Bistriku raudteejaam

Välislingid
-----------

* Bosnia Idaraudtee – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
David Caruso, 2006
**David Stephen Caruso** (sündinud 7. jaanuaril 1956) on Ameerika Ühendriikide näitleja ja produtsent.

Ta sündis itaalia päritolu isa Charlesi ja iiri päritolu ema Joani pojana. Teda kasvatati katoliiklasena ning ta omandas alg-, põhi- ja keskhariduse kirikukoolides.

Esimese filmirolli sai ta 1980. aastal. 1980ndatel mängis ta üksnes episoodilisi rolle. Suur osa nendest olid politseinikud.

Esimese suure rolli sai ta 1993 politseisarjas NYPD Blue, kus ta mängis politseinikku John Kellyt. See roll tegi Caruso lõpuks kuulsaks.

1995 lahkus ta sarjast ja mängis mõnes mängufilmis peaosa. Kriitikud võtsid tema töö hästi vastu, kuid rahaliselt olid need edutud. Ka telesarjad, milles ta pärast seda mängis, ei saavutanud edu.

Alates 2002. aastast mängib ta krimisarjas CSI: Miami Horatio Caine'i rolli.

Teisest abielust (1983–1989) Rachel Ticotiniga on tal tütar Greta (sündinud 1986). Liza Marqueziga, kellega ta ei olnud abielus, on tal poeg Marquez Anthony (sündinud 2005) ja tütar Paloma Raquel (sündinud 2007).
David Eagleman - PopTech 2010 - Camden, MaineDavid Eagleman - PopTech 2010 - Camden, Maine
 **David Eagleman** (sündinud 25. aprillil 1971 Albuquerque's New Mexicos) on ameerika teaduse populariseerija ja neuroteadlane.

Ta on Stanfordi Ülikooli adjunktprofessor ja teaduskeskuse Center for Science and Law direktor. Tema peamised uurimisvaldkonnad on neuroplastilisus, ajataju, sünesteesia ja neuroõigus. 

Tema tuntuim raamat on 2009. aastal ilmunud ilukirjanduslik bestseller "Sum: Forty Tales from the Afterlives", milles ta arutleb sellest, mis võib meiega juhtuda pärast meie surma. Ta pakub lugemiseks 40 variatsiooni sellel teemal. Teos on tõlgitud enam kui 30 keelde. Teinegi tema raamat, 2011. aastal ilmunud "Incognito: The Secret Lives of the Brain", osutus menukiks.

Haridus ja töökäik
------------------

Ta lõpetas 1993. aastal Rice' ülikooli ja sai 1998. aastal Baylor College of Medicine'ist doktorikraadi neuroteaduses. Seejärel töötas ta järeldoktorina Salki Bioloogiliste Uuringute Instituudis. Ta töötab Stanfordi Ülikooli psühhiaatria ja käitumisteaduste osakonnas adjunktprofessorina. Ühtlasi on ta teaduskeskuse Center for Science and Law direktor.

2015. aastal lõi ta autori ja produtsendina 6-osalise teadusteemalise dokumentaalsarja "The Brain with David Eagleman". Selle sarja põhjal avaldas ta samal aastal raamatu (eesti keelde tõlgiti 2016. aastal).

Tunnustus
---------

* 2012 – USA Neuroteaduse Seltsi Science Educator Award
* 2016 – Emmy auhinna nominent (dokumentaalsari "The Brain with David Eagleman")

Teosed
------

* 2009 – *Sum: Forty Tales from the Afterlives*, Pantheon Books. (Fiction)
* 2009 – *Wednesday is Indigo Blue: Discovering the Brain of Synesthesia* (kaasautor Richard Cytowic), MIT Press.
* 2010 – *Why the Net Matters: How the Internet will save Civilization*, Canongate Books.
* 2011 – *Incognito: The Secret Lives of the Brain*, Pantheon Books
* 2015 – *The Brain: The Story of You*, Canongate Books.
* 2016 – *Brain and Behavior: A Cognitive Neuroscience Perspective* (kaasautor Jonathan Downar), Oxford University Press.

#### Tõlked eesti keelde

* 2016 – *Aju. Sinu lugu*. Tõlkinud Kaia-Leena Pino. Konsulteerinud Jaan Aru. Kirjastus Argo: Tallinn. ISBN 978-9949527847

Viited
------

1. 1 2  David Eagleman, Ph.D. eaglemanlab.net
2. ↑  People. neulaw.org
3. ↑  Society for Neuroscience Announces Recipients of Science Education and Outreach Awards. sfn.org

Välislingid
-----------

* The Brain with David Eagleman: What Is Reality - BBC Documentary 2016. youtube.com
* Why Public Dissemination of Science Matters: A Manifesto. eaglemanlab.net
David Braz (2016)
David Braz (vasakul) 2017. aastal Santose särgis
**David Braz de Oliveira Filho** (tuntud lihtsalt kui **David Braz** või **Braz**; sündinud 21. mail 1987 Guarulhoses) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib keskkaitsjana Brasiilia kõrgliiga klubis Fluminense.

Ta alustas klubikarjääri Palmeirases, millega liitus 2002. aastal. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta 2007. aastal. 2009. aasta jaanuaris liitus ta Kreeka kõrgliiga klubiga Panathinaikόs, kuid ta sai seal olles vähe mänguaega. Sama aasta juulis suundus ta tagasi Brasiilia kõrgliigasse, liitudes laenulepingu alusel Flamengoga, kellega ta tuli sel aastal Brasiilia meistriks. 2010. aasta augustis sõlmis ta Flamengoga püsiva lepingu.

2012. aasta mais liitus Braz Santosega. Santose meeskonnas mängis ta Brasiilia kõrgliigas kokku kuuel hooajal. Suurimateks saavutusteks jäid Santosega 2012. aastal Lõuna-Ameerika superkarika Recopa Sudamericana võit ning São Paulo osariigi meistrivõistluste võit aastatel 2015 ja 2016. 2013. aastal mängis ta laenul Vitórias ja hooajal 2018/19 Türgi kõrgliiga klubis Sivasspor.

2019. aasta mais sõlmis ta lepingu Brasiilia kõrgliiga klubiga Grêmio. 2021. aasta aprillis sõlmis ta kaheaastase lepingu Fluminensega.

2007. aastal tuli Braz Brasiilia kuni 20-aastaste koondisega Lõuna-Ameerika omavanuste meistriks.

Saavutused
----------

Palmeiras
* Campeonato Paulista: 2008

Flamengo
* Campeonato Brasileiro Série A: 2009
* Campeonato Carioca: 2011

Santos
* Recopa Sudamericana: 2012
* Campeonato Paulista: 2015, 2016

Viited
------

1. ↑  "Em troca por David Braz, Santos FC acerta contratação de atacante Marinho, do Grêmio". Santos FC. 25.5.2019. Vaadatud 17.7.2019
2. ↑   (vaadatud 7.11.2021)
**David Friedrich Ignatius** (5. aprill 1765 Tartu – 30. detsember 1834 Hageri) oli eesti vaimulik.

Õppis 1777–1781 Halberstadti koolis, usuteadust õppis aastatel 1781–1785 Halle Ülikoolis. Hageri koguduse õpetajaks kutsuti 3. novembril 1791. Ordineeriti õpetajaks 18. jaanuaril 1792. Oli seejuures alates 30. jaanuarist 1814 Eestimaa konsistooriumi assessor; Lääne-Harju praostkonna abipraostiks sai 3. juulil 1833, praostiks 8. märtsil 1834. Ta toetas oma koguduses vennastekoguduse liikumist, tema toel saadi maad Sutlemal ning ehitati Hageri kihelkonna palvemaja.

Ta asutas pastoraati pansionaadi, kus kasvandikele õpetati ka joonistamist. David Friedrich Ignatiuse kirjutised kandsid pealkirja "Esthona". Samuti oli ta oma ülikooliaegse sõbra Otto Wilhelm Masingu Marahwa Näddala-Lehe kaastööline. Lisaks oli ta kaasatud eestikeelse piiblitõlke ettevalmistamise komisjoni, kuid kuna talle ei meeldinud kohustused väljaspool oma kogudust, siis ta ei võtnud komisjoni tööst osa. Aastal 1817 astus ta nagu Otto Wilhelm Masing Tallinna vabamüürlaste looži liikmeks.

Isiklikku
---------

Tema isa oli Tartu eesti koguduse köster ja vennastekoguduse tegelane Michael Ignatius (1713–1777). Tema väimees (tütre Johanna Wilhelmine Anna Caroline mees) Carl Johann Koch oli pärast tema surma Hageri Lambertuse koguduse õpetaja, poeg Otto Friedrich Ignatius oli andekas maalikunstnik.

Viited
------

1. ↑  Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525–1885 Tallinn 2007
**Ahjukartulid** on praeahjus või ahjus rasva või toiduõliga pannil või ahjuvormis küpsetatud kartulid. 

Ahjukartulid on üks jõulutoitudest. Sealihaga ahjukartulid on eesti rahvustoit.

Mõnel Lääne-Eesti saarel võib toidu kohta kuulda ka nimetust **ahjutuhlid**, sest tuhlis tähendab seal kartulit.

Ahjukartuleid süüakse iseseisva roana või lisandina.

Valmistamine
------------

Kartulid kooritakse ja tükeldatakse suurteks tükkideks. Tükid pannakse koos rasvase sealiha tükiga pannile. Kartulitele puistatakse peale keedusoola ja vastavalt maitsele köömneid. Pann pannakse praeahju ja toitu küpsetatakse 250°C juures. Aeg-ajalt kartuleid keeratakse.

Võib kasutada ka viilutatud peekonit.

Tervislik toitumine
-------------------

250 g ahjukartuleid sisaldab 6 g valku, 12 g rasvu ja 63 g süsivesikuid ning selle kalorsus on 429 kilokalorit.

Ahjukartulitel on kõrge glükeemiline indeks: nad sisaldavad süsivesikuid, mis kutsuvad esile tugeva glükeemilise reaktsiooni, mis aitab kaasa rasvumisele.

Vaata ka
--------

* Küpsekartulid
* Praetud kartulid
* Friikartulid

Välislingid
-----------

* Koka nõuanded ja erinevad retseptid
* Kreekapärased ahjukartulid
* Mundris ahjukartulid

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikisõnastiku artikkel: **ahjukartulid** |
Ilja Uljanov
**Ilja Nikolajevitš Uljanov** (vene keeles Илья Николаевич Ульянов, 31. juuli 1831 Astrahanis – 24. jaanuar 1886 Simbirskis) oli Venemaa Keisririigi haridustegelane, Vladimir Lenini isa.

Ilja Uljanov oli isa poolt mordvalane ja ema poolt kalmõkk, kuid rahvustunnetuselt kindlasti venelane. Ta oli keisririigi patrioot, kes lootis, et Venemaa võib moderniseeruda ka tsaarivalitsuse all. Eriti lootis ta Aleksander II reformide peale.

1869 nimetati Uljanov Simbirski kubermangu rahvakoolide inspektoriks ja 1874 Simbirski kubermangu rahvakoolide direktoriks.

Uljanov kaitses kõigi õigust saada võrdset hariduse, sõltumata soost, rahvusest ja päritolust. Ta oli väga tööle pühendunud ja sihikindel inimene.

Uljanov ülendati 31. augustil 1860 titulaarnõunikuks, 20. veebruaril 1862 kolledžiassessoriks ja 12. juulil 1863 õuenõunikuks. 19. novembril 1865 anti talle Püha Anna ordeni 3. järk. 4. juulil 1867 ülendati ta kolledžinõunikuks ja 25. novembril 1871 riiginõunikuks. 22. detsembril 1872 anti talle Püha Stanislavi ordeni 2. järk ja 25. detsembril 1874 Püha Anna ordeni 2. järk. 26. detsembril 1877 anti talle tõelise riiginõuniku auaste, mis andis õiguse pärusaadliku tiitlile. 1. jaanuaril 1882 anti talle Püha Vladimiri ordeni 3. järk ja 1. jaanuaril 1886 Püha Stanislavi ordeni 2. järk.

Ilja Uljanov suri ootamatult 1886. aastal arvatavasti peaaju verevalumi (ateroskleroosi) tagajärjel. Ta oli siis 54-aastane. Kokkusattumusena suri Lenin samuti ateroskleroosi tagajärjel peaaegu 54-aastaselt.

Isiklikku
---------

Ilja Uljanov abiellus 1863 Maria Aleksandrovnaga (sündinud Blank), kes oli isa poolt juut, ema poolt pooleldi sakslane ja pooleldi rootslane. Neil sündis 8 last, kellest kaks surid pisikesena:

* Anna Uljanova-Jelizarova (1864–1935) (Анна Ильинична Ульянова-Елизарова)
* Aleksandr Uljanov (1866–1887) (Александр Ильич Ульянов)
* Olga Uljanova (1868–1869)
* Vladimir Uljanov (1870–1924) (Владимир Ильич Ульянов)
* Olga Uljanova (1871–1891) (Ольга Ильинична Ульянова)
* Nikolai Uljanov (1873–1873)
* Dmitri Uljanov (1874–1943) (Дмитрий Ильич Ульянов)
* Marija Uljanova (1878–1937) (Мария Ильинична Ульянова)
**Iljič** (transkribeerituna **Iljitš**) on alevik Valgevenes Homieli oblasti Rahačoŭ rajooni Zvanieci külanõukogus. Asula asub merepinnast 167 meetri kõrgusel, oblasti keskusest Homielist 100 ja rajooni keskusest Rahačoŭist 38 kilomeetri kaugusel. Alevikust voolab mööda Dnepri jõgi.

Iljičis on üldhariduskool, kultuurimaja, evangelistliku koguduse kirik, postkontor ja raamatukogu. Sealne koduloomuuseum on Rahačoŭ rahvusliku kuulsuse muuseumi filiaal.

Elanikkond
----------

|  |  |
| --- | --- |
| * 53 (1940)
* 99 (1959)
* 480 (1962)
 | * 1300 (1992)
* 1966 (2004)
* 879 (2010)
 |

Ajalugu
-------

Koolimaja
Alevik tekkis aastal 1924, mil maareformi järel asusid sinna elama osad lähedal asuva Huta küla elanikud. Aastal 1930 moodustati seal kolhoos. 21. juulil 1941 asusid aleviku juures kaitsele sinna jõe teiselt kaldalt taandunud Punaarmee 102. laskurdiviisi väed. 12. augustil alustasid Saksa väed rünnakud ja Punaarmee oli sunnitud sellest piirkonnast taanduma. Novembris 1943 põletasid karistussalklased maha 13 maja ja tapsid ühe sealse elaniku. Iljič vabastati 2. detsembril 1943.

Aastal 1950 rajati alevikku Žuravičy linatöötlemisvabrik. Aastal 1966 liideti Iljičiga tekstiilivabriku tööliste alevik Lubzavod. 1990. aastate keskel hakkas vabriku töös tekkima seisakuid, mis tõid kaasa osa tööliste lahkumise. Aastal 2007 suleti vabrik täielikult ja see tõi kaasa aleviku elanikkonna drastilise vähenemise. Aleviku peamiseks tööandjaks kujunes aastal 2002 asutatud tammespooni tootmise tehas. Aastal 2007 asus endise tekstiilikombinaadi ruumides tegutsema uus kergetööstusettevõte, mis kasvas välja selle aastal 1963 rajatud villatöötlemisosakonnast.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. oktoober 2020. Vaadatud 16. mail 2020.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
2. ↑  Днепровский рубеж: трагическое лето 1941-го
3. ↑

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Iljič** |
Illan Meslier (2019)
**Illan Stéphane Meslier** (sündinud 2. märtsil 2000 Lorient's) on Prantsusmaa jalgpallur, kes mängib väravavahina Inglismaa Premier League'i klubis Leeds United.

Ta alustas klubikarjääri kodulinna klubis FC Lorient. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Prantsusmaa esiliigas hooajal 2018–19..

2019. aasta augustis läks ta Lorient'st laenule Leeds Unitedi. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta 6. jaanuaril 2020 karikamängus Arsenali vastu. Inglismaa esiliigas debüteeris ta 29. veebruaril 2020 mängus Hull City vastu. 2020. aasta juulis sõlmis Meslier Leeds Unitedi püsiva kolmeaastase lepingu. Inglismaa kõrgliigas tegi ta debüüdi 12. septembril 2020 valitseva Inglismaa meistri Liverpooli vastu. 2021. aasta veebruaris sai Meslier Inglismaa kõrgliigas esimeseks alla 21-aastaseks väravavahiks, kes on saanud kirja kaheksa nullimängu.

Saavutused
----------

Leeds United
* EFL Championship: 2019–20

Viited
------

1. ↑  "Premier League. L'ancien gardien du FC Lorient Illan Meslier bat un record vieux de 14 ans". Ouest-France. 26.2.2021. Vaadatud 22.3.2021
|  |
| --- |
|  |
| Medalikohad |
| Olümpiamängud  |
| **Kuld** | 2018 | jäähoki |
| Maailmameistrivõistlused |
| **Pronks** | 2016 | jäähoki |
| **Pronks** | 2017 | jäähoki |
| **Pronks** | 2019 | jäähoki |

**Ilja Igorevitš Sorokin** (vene keeles Илья Игоревич Сорокин; sündinud 4. augustil 1995 Mežduretšenskis) on Venemaa jäähokimängija, kes mängib väravavahina NHL-i klubis New York Islanders.

Hooajal 2012–13 debüteeris ta KHL-is Novokuznetski Metallurgi meeskonnas.

2014. aastal valis Islanders ta NHL-i *draft* '​is 78. valikuna.

Aastatel 2015–2020 mängis ta KHL-is Moskva CSKA ridades. Hooajal 2015–16 valiti ta KHL-i hooaja parimaks väravavahiks ja liiga hooaja sümboolsesse koosseisu. 2019. aastal tuli ta klubiga Gagarini karika võitjaks ja Sorokin valiti väljalangemismängude väärtuslikumaks mängijaks. Aastatel 2016, 2017, 2018 ja 2020 osales ta KHL-i tähtede mängul.

2020. aasta juulis sõlmis ta Islandersiga üheaastase lepingu.

2018. aastal tuli ta Venemaa võistkonnaga olümpiavõitjaks. Maailmameistrivõistlustelt on ta võitnud kolm pronksmedalit.

Välislingid
-----------

* Ilja Sorokin NHL.com lehel
* Ilja Sorokin hockeydb.com lehel

| * v
* r
New York Islanders |
| --- |
| 
**Väravavahid**: Ilja Sorokin **·** Semjon Varlamov |
| 
**Kaitsjad**: Sebastian Aho **·** Noah Dobson **·** Scott Mayfield **·** Adam Pelech **·** Ryan Pulock **·** Aleksandr Romanov **·** Robin Salo **·** Parker Wotherspoon |
| 
**Ründajad**: Josh Bailey **·** Mathew Barzal **·** Casey Cizikas **·** Cal Clutterbuck **·** Pierre Engvall **·** Hudson Fasching **·** Simon Holmström **·** Bo Horvat **·** Ross Johnston **·** Otto Koivula **·** Anders Lee **·** Matt Martin **·** Brock Nelson **·** Jean-Gabriel Pageau **·** Kyle Palmieri **·** Zach Parise **·** Oliver Wahlstrom |
**Johannes Esto** (u. 1555 – 14. juuni 1603 Arboga, Rootsi) oli eestlasest jesuiit, ilmikvend.

Elulugu
-------

Johannes – hüüdnimega Esto, 'eestlane' – võeti jesuiitide ordu liikmeks 1593. aastal. Ta tegutses kaheksa aastat Tartu kolleegiumis, peamiselt kokana, mõnda aega hoolitses ka toidukambri eest. Peale eesti keele rääkis ta ka poola keelt. Viimastel aastatel enne Tartu vallutamist rootslaste poolt oli ta abiks misjonitel. Pärast Tartu vallutamist 5. jaanuaril 1601 jesuiidid vangistati, teiste seas Johannes Esto. Kolm kuud hoiti vange kolleegiumis, seejärel kolm kuud Tartu lossis. Neid piinati. Siis viidi vangid, käed seljale seotud, härjavankritega Tallinna. Seal hoiti neid veel kolm nädalat lagunevas majas. Viimaks toimetati Johannes Esto koos teiste vangistatud jesuiitidega laevaga Rootsi. Johannes Esto suri märtrina Arbogas 1603. aastal umbes 50-aastaselt.

Vaata ka
--------

* Johannes Esto Ühing

Viited
------

1. 1 2 3 4  Vello Salo. Eesti soost jesuiidid Johannes Esto mälestuskonverents 30.08.2003 (Vaadatud 27.05.2016)

Kirjandus
---------

* Vello Helk. *Jesuiidid Tartus 1583-1625 : vastureformatsiooni eelpost Põhja-Euroopas*. Tõlkinud Kaarel Piirimäe. Tartu : Ilmamaa, 2003. – 372 lk. ISBN 9985770544 (Algupärand saksa keeles: Vello Helk. *Die Jesuiten in Dorpat 1583-1625 : ein Vorposten der Gegenreformation in Nordosteuropa*. Odense : Odense University Press, 1977. – 335 lk. (Odense University studies in history and social sciences, ISSN 0078-3307 ; 44). ISBN 8774921894)

Välislingid
-----------

* Eesti soost jesuiidid Vello Salo
* Johannes Esto aeg, Dr Riho Altnurme,
**Süütel** on lõhkelaengute initsieerimiseks kasutatav vahend, mis koosneb süütenöörist ja kapseldetonaatorist.

Süütlis kasutatav süütenöör peab olema vähemalt nii pikk, et leegi jõudmine kapseldetonaatorisse ei toimuks kiiremini kui ühe minuti jooksul. Erandjuhtudel võib kasutada ka lühemat süütenööri, aga näiteks süvislaengute puhul on nõutav veel pikem süütenöör (minimaalselt 1 meeter).

Süütenööri detonaatorisse ühendatav ots peab olema lõigatud risti nööri teljega ning detonaatori tagumine osa, kust süütenöör sisse lükatakse, peab olema kinni valtsitud, et süütenööri õige koha peal kindlalt paigal hoida.

Süütamise lihtsustamiseks lõigatakse süütenööri läidetav osa 45–60-kraadise nurga ulatuses viltu. Süütel läidetakse kasutades tuletikku, läitlit, läitenööri, läitepadrunit, süütetahti või teist süütenööri. Elektriliste kapseldetonaatorite juures kasutatakse lõhkamismasinat, kuid siis on ka tingimused teised ja detonaatorijuhtmed moodustavad osa elektrilõhkevõrgust.

Enam kui 4 meetri pikkune süütel peab olema dubleeritud ning mõlemad nöörid süüdatakse üheaegselt.

Üks lõhkaja ei tohiks süüdata järjestikku üle viie süütli. Süütlite pikkus peab olema piisav, et lõhkaja jõuaks enne plahvatust ohutusse kohta.
**Johannes Haller** (16. oktoober 1865 Käina – 24. detsember 1947 Tübingen) oli baltisaksa päritolu saksa ajaloolane.

Haller õppis aastatel 1883–1888 Tartu Ülikoolis ajalugu, olles õpingute ajal korporatsioon Estonia seenior. Töötas pärast ülikooli lõpetamist koduõpetajana Eestimaal ja Liivimaal. Aastatel 1890–1891 õppis ta Berliini ja Heidelbergi ülikoolides. 

Aastal 1901 sai ta erakorraliseks professoriks Marburgi Ülikoolis, aastal 1904 sai ta samas ülikoolis korraliseks professoriks (ja arheoloogiainstituudi direktoriks). Aastal 1904–1913 oli ta Gießeni Ülikooli professor. Aastatel 1913–1932 oli ta Tübingeni Ülikooli professor. Ta oli ka Tübingeni Ülikooli rektor.

Viited
------

1. ↑  Eduard von Stackelberg. Ühe baltlase võitlustee. Püüdlused, võidud ja kaotused. Eesti Päevaleht, Akadeemia 2010

Kirjandus
---------

* Johannes Haller: "Elumälestused: Nähtu— kuuldu— mõeldu." Tõlkinud Hanna Miller. Akadeemia 2021/1: 52–132.
* Kalev Kask: "150 a. Johannes Halleri sünnist." Hiiu Leht, 16. oktoober 2015
* Hanna Miller: "Hiiumaal sündinud mees, kellest sai 20. sajandil enim loetud saksa ajaloolane". Akadeemia 2021/1: 133–136.
**Lemmalts** (ehk lemmmalts ehk lemm-malts, *Impatiens*) on taimede perekond lemmaltsaliste sugukonnas.

Lemmaltsa perekonda kuulub 850–1000 liiki õistaimi, mille levilaks on põhjapoolkera ja troopika.

Mõned liigid on üheaastased ning õitsevad varasuvest esimeste külmadeni. Mitmeaastased liigid, mis kasvavad pehmemas kliimas, võivad õitseda aasta läbi. Lemmalts võib kasvada kuni 2 meetri kõrguseks, kuid enamik taimi jääb meetrikõrguseks. Lehed on terveservalised ja läikivad. Lehe pealispind on kaetud vett tõrjuva kihiga, mis paneb lehed läikima. 

Lemmaltsadel on paiskviljad – küpset vilja puudutades paiskab see seemned välja.

Eestis kasvavad liigid
----------------------

Eestis kasvab pärismaisena üks selle perekonna liik:

* *Impatiens noli-tangere* – õrn lemmalts

Introdutseerituna ehk sissetooduna on 20. sajandil hakanud invasiivsena levima kaks võõrliiki:

* *Impatiens glandulifera* – verev lemmalts
* *Impatiens parviflora* – väikeseõiene lemmalts

Teisi liike
-----------

* *Impatiens balfouri* – kahevärviline lemmalts
* *Impatiens balsamina* – balsamiinlemmalts ehk aedbalsamiin
* *Impatiens cristata* – krobeline lemmalts
* *Impatiens niamniamensis* – kongo lemmalts
* *Impatiens pallida* – kahvatu lemmalts
* *Impatiens schlechteri* – hertsog-lemmalts
* *Impatiens walleriana* – sultan-lemmalts

* Kahevärviline lemmaltsKahevärviline lemmalts
* Impatiens pseudoviola*Impatiens pseudoviola*
* Impatiens tinctoria*Impatiens tinctoria*
**Johannes Green** (Venemaal ka **Ivan Gren**, *Иван Иванович Грен*; 25. detsember 1898 Villevere, Pilistvere kihelkond, Viljandimaa; praegu Türi vald, Järvamaa – 19. detsember 1960 Moskva NSV Liit) oli eesti päritolu Nõukogude Liidu sõjaväelane (viitseadmiral).

Eluloost
--------

Green õppis Retla ministeeriumikoolis 1910–1914. Ta läks 1914. aastal õppima Kroonlinna jungadekooli.

Green oli Teise maailmasõja ajal Nõukogude Läänemere-laevastiku suurtükiväe ülem, siis rannakaitse ülem ja hiljem kogu Nõukogude sõjalaevastiku suurtükiväe ülem. Ta oli Nõukogude mereväeakadeemia täienduskursuste ülem 1946–1959.

Isiklikku
---------

Greenile avati 1978. aastal Retla vana kooli seinal mälestustahvel, mis püsib vana koolimaja seinal siiani.

Mälestusest
-----------

Greeni nimi anti 1975. aastal Eesti NSV BMRT (394RM-Lutšegorsk) tüüpi kalapüügilaevale. Laevale pandi 1992. aastal uus nimi Tammsaare. Laeva saatusest ei ole pärast 2003. aastast andmeid.[*viide?*]

Kaliningradis alustati 2008. aastal Vene mereväele suure dessantlaeva (vene keeles *Большой десантный корабль*, lühend БДК) ehitamist (Projekt 11711), mille nimeks sai Ivan Gren. Laev anti laevastikule üle 2018. aastal.

Viited
------

1. ↑  Завод "Янтарь" сдаст Минобороны РФ к 2012 году корабль "Иван Грен"
2. ↑

Kirjandus
---------

* Vladimir Grinkevitš, Mihhail Korsunski. "Admiral Johannes Green". Eesti Raamat. Tallinn 1981.
|  |
| --- |
|  **Tõstmine** |
| Riik |  | Eesti |
|  |
| 15–16. koht | 1928 | Sulgkaal |

**Aleksander Kask** (8. august (vkj)/ 21. august 1902 Taali vald, Tori kihelkond, Pärnumaa – 31. märts 1965 Sindi) oli Eesti tõstja ja spordikohtunik.

Ta oli kuuelapselise pere neljas laps. Isa Andres ja ema Anna töötasid Sindi vabrikus. Pere elas vabriku kasarmu ühetoalises korteris.

Tõstespordiga hakkas tegelema 1923. aastal kohalikus spordiseltsis Kalju.

Tuli aastatel 1925–1939 14 korda Eesti meistriks sulgkaalus ning püstitas 16 Eesti rekordit. 

Osales 1928. aasta Amsterdami olümpiamängudel, kus tõstevõistlusel jagas sulgkaalus 15–16. kohta.

Hilisem elukäik
---------------

Teise maailmasõja ajal oli Omakaitses ja Politseipataljonis. Arreteeriti NKVD poolt 19. novembril 1944 ning oli kuni 1956. aastani Magadani oblasti vangilaagris ja asumisel. 

Hiljem tegutses vabariikliku kategooria kohtunikuna.

Tunnustus
---------

* 1936 – Pärnumaa parim sportlane
* 1936 – Pärnu Spordiliidu esimene kuldmedal
* 1937 – Eesti Spordi Keskliidu ekstraklassi kuldmärk

Mälestuse jäädvustamine
-----------------------

Sindis korraldatakse 2000. aastast Aleksander Kase mälestusvõistlusi tõstmises.

Isiklikku
---------

Aleksander Kask abiellus 1930. Paaril sündis kolm poega: Aleksander (1931), Juhannes (1933) ja Mihkel (1934). 

Tema pojapoeg on koreograaf Teet Kask.

Viited
------

Kirjandus
---------

* Heldur Käärats. Rannapoistel jõudu jätkub. Maaleht, 5. detsember 2002

Välislingid
-----------

* Biograafia ESBL-is
* Aleksander Kask (tõstja) veebisaidil Olympedia Muuda Vikiandmetes
* Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
* Haud Sindi uuel kalmistul
**Dziamjanki** (transkribeerituna **Dzjamjanki**) on küla Valgevenes Homieli oblasti Dobruši rajooni Rassvieti külanõukogus. Asula asub Iputi jõe kaldal, oblasti keskusest Homielist 41 ja rajooni keskusest Dobrušist 29 kilomeetri kaugusel.

Elanikkond
----------

|  |  |
| --- | --- |
| * 753 (1884)
* 1164 (1897)
* 1251 (1909)
 | * 1312 (1926)
* 1063 (1959)
* 38 (2004)
 |

Tuntud elanikke
---------------

* Nikolai Gerard – Soome kindralkuberner
* Lidija Jakovenko – Nõukogude tööeesrindlane

Ajalugu
-------

Asulast idas on XII–XIII sajandil kasutusel olnud asulakoht, kagus aga neoliitikumi ja pronksiaja asulakohad. Dziamjanki enda kohta on esimesi teateid XVI sajandist, mil see kuulus Minski vojevoodkonda ning selle Rečyca maakonda. Aastal 1751 oli see Czartoryskite valduses.

Seoses Poola jagamisega läks Dziamjanki aastal 1772 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Mogiljovi kubermangu ja Belitsa maakonda, aastast 1852 Gomeli maakonda. Aastal 1862 rajati sinna viinaköök, aastal 1870 aga magasiait. Aastal 1884 oli külas kaks tuulikut, seal asus ka mõisakompleks, mis kuulus Gerardide suguvõsale. Praegune häärber valmis XIX sajandi lõpus. Aastal 1897 asutati sinna kihelkonnakool. Aastal 1909 hävis tules 36 majapidamist.

Aastal 1926 olid Dziamjankis sidejaoskond ja kool. Samal aastal sai külast kohaliku külanõukogu keskus.

Aastal 1929 moodustati külas kaks kolhoosi. Toona oli seal kaks sepikoda, tuulik ja villakraasimistöökoda.

1941. aasta augustist 28. septembrini 1943 oli Dziamjanki Saksa vägede poolt okupeeritud. Sel perioodil lasid karistussalklased maha 7 külaelanikku ning põletasid maha 640 maja. Lahingutes küla pärast hukkus 136 Nõukogude sõdurit. Sõjas hukkus 218 küla elanikku. 

Aastal 1974 oli küla kohaliku kolhoosi keskasulaks. Seal oli keskkool, sidejaoskond, kultuurimaja, raamatukogu, apteek. Külas oli kaks poodi, seal asusid õmblustöökoda ja telliselööv. Seoses Tšornobõli katastroofiga asustati suurem osa küla elanikke ümber, kuna Dziamjanki jäi saastunud tsooni. Erandiks olid kaks maja, mis jäid elamiskõlblikuks. Aastani 2009 oli küla Dziamjanki külanõukogu halduskeskuseks.

Viited
------

1. ↑  Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя. Kd.1, 1. raamat. Гомельская вобласць/С. В. Марцэлеў; Рэдкалегія: Г. П. Пашкоў (галоўны рэдактар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2004. 632 lk.:ISBN 985-11-0303-9 ISBN 985-11-0302-0.
2. ↑  Решение Гомельского облсовета депутатов от 1 декабря 2009 г. № 279 «Об изменении административно-территориального устройства Добрушского района Гомельской области»

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Dziamjanki** |
**Aleksander Karro** (27. september 1896 Tartu – 4. juuni 1929) oli eesti ajakirjanik.

Ta käis koolis Tartus.

Aastal 1915 töötas ta Tartu Päevalehe toimetuses. Aastatel 1916–1919 töötas ta ajalehe Sakala toimetuses, oli lühemat aega ka ajalehe tegevtoimetaja. Seejärel töötas ta Viljandi haridus- ja kooliseltsi asjaajajana ja oli Viljandi lugemisringi juhatuse liige, saates Viljandi elu-olu kohta uudiseid Päevalehele. Aastal 1921 kutsuti ta Päevalehe toimetusse, kus ta töötas päevauudiste ja kohalike teadete osakonnas. Aastal 1929 asus ta ajalehe bibliografeerimisele ja hoidis korras toimetuse raamatukogu.

Ta oli tegev ka ajakirjades: oli Eesti Tuletõrje Liidu häälekandja Tuletõrje Teated tegevtoimetaja ja Eesti Raamatukoguhoidjate Ühingu ajakirja Raamatukogu esimene toimetaja. Ta oli Eesti Ajakirjanike Liidu liige ja ta kuulus pikemat aega selle revisjonikomisjoni. Lisaks kuulus ta Eesti Raamatukoguhoidjate Ühingu juhatusse.

Aleksander Karro suri 4. juunil 1929 ja maeti 8. juunil 1929 Hiiu-Rahu kalmistule.

Isiklikku
---------

Ta oli abielus Alma Karroga (neiuna Laipman, Bernhard Laipmani tütar), neil oli kaks poega ja tütar. Tütar Imbi oli keraamik ja kunstipedagoog.

Viited
------

1. ↑

Kirjandus
---------

* Aleksander Karro †. Päevaleht, 5. juuni 1929. Lk 6
**Rooma aja kliimaoptimum** oli soe periood Põhja-Atlandi piirkonnas 250 eKr – 450 pKr.

Sellele järgnenud jahedamat aega Põhja-Atlandi kliimas nimetatakse Suure rahvasterändamise aja kliimapessimumiks.

Paikkonniti oli kliimaoptimumi kulg ja vältus erinev. Aastatel 250 eKr – 450 pKr on tuvastatud seda Pürenee poolsaarel. Põhjapoolsematel aladel on selle kulgu hinnatud lühemaks (paikkonniti 200 eKr – 300 pKr, 150 eKr – 270 pKr ja veel lühemad perioodid).

Nüüdisaegsete aerofotode analüüside põhjal on leitud Lõuna-Inglismaalt, mis oli roomlaste valduses 1. sajandist eKr kuni 4. sajandini pKr, seitse Rooma kliimaoptimumi ajast pärinevat viinamarjakasvatuskohta, üks neist eriti suur (umbes 4000 taime) Samuti on Vana-Rooma autor Columella märkinud 1. sajandil ära nii viinamarjade kui ka oliivide leviala laienemist põhja poole

Viited
------

1. ↑  Angela M. H. Schuster, "Wine Lover's Guide to Ancient Britain," Archaeology, vol. 53, no. 2, March/April 2000.
2. ↑  Talle viitab H. W. Allen History of Wine (London, Faber & Faber: 1961), lk 75

Kirjandus
---------

* Desprat, S. Goñi, M.F.S. and Loutre, M.-F. 2003. Revealing climatic variability of the last three millennia in northwestern Iberia using pollen influx data. Earth and Planetary Science Letters 213: 63-78.
* Bond, G. Showers, W. Cheseby, M. Lotti, R. Almasi, P. de Menocal, P. Priore, P. Cullen, H. Hajdas, I. and Bonani, G. 1997. A pervasive millennial-scale cycle in North Atlantic Holocene and glacial climates. Science 278: 1257-1266.

Välislingid
-----------

* 
*
Shohreh Bayat (2016)
**Shohreh Bayat** (pärsia keeles شهره بیات; sündinud 14. märtsil 1987) on iraani malekohtunik ja maletaja, naiste FIDE meister (2006), rahvusvaheline arbiiter (2014).

Bayat tegutseb malekohtunikuna. Ta on olnud peakohtuniku asetäitja tähtsatel malevõistlustel: 2017. aastal Tarvisios juunioride maailmameistrivõistlustel, 2018. aastal Hantõ-Mansiiskis naiste maailmameistrivõistluste turniiril ja 2019. aastal Kaasanis naiste MM-i pretendentide turniiril. Kolmel naiste maleolümpial (2014, 2016, 2018) töötas ta reakohtunikuna.

Jaanuaris 2020 oli Bayat Shanghais ja Vladivostokis peetud naiste MM-tiitlimatši Wenjun–Gorjatškina peakohtunik.

Viited
------

1. ↑  Shohreh Bayat. chess-db.com
2. ↑  Women’s Candidates Tournament 2019. ratings.fide.com
3. ↑  Women's World Chess Championship 2018. ratings.fide.com
4. ↑  Chess Arbiter Records. Bayat, Shohreh. ratings.fide.com

Välislingid
-----------

* Shohreh Bayat FIDE andmebaasis
* Asia's first and only female Grade-A IA Shohreh Bayat. youtube.com, 13. aprill 2019
Shmuel Kot esinemas seminaril "Juudid ja Eesti"
**Efraim Shmuel Kot** (sündinud 15. septembril 1977 Jeruusalemmas) on Eesti pearabi.

Elulugu
-------

Rabi Efraim Shmuel Kot on sündinud 15. septembril 1977. aastal Jeruusalemmas (Iisrael) usklikus perekonnas. Üheksa põlvkonda tema emapoolseid esivanemaid elas Iisraelis. Isapoolne vanavanaisa kolis Iisraeli Leedust pärast Esimest maailmasõda.

Rabi Shmuel Koti isa sai usuhariduse ješivas Ameerikas. Ta on kogu elu õpetanud eri ješivates Jeruusalemmas. Ema on terve elu töötanud haridussüsteemis, esialgu koolides, seejärel Iisraeli haridusministeeriumis.

Rabi Shmuel Kot omandas alghariduse Jeruusalemmas *cheder*'is ning seejärel õppis kuus aastat Kfar Habadis ješivas kuulsate rabide Mendel Fusherfase, Zelig Feldmani, Jakov Katzi jt juures.

Aastatel 1996–1997 jätkas ta haridusteed habadi ješivas New Yorgis.

Aastatel 1998–1999 oli ta saadetud praktikale Argentinasse, lisaks abistas ta juudi kogukondi Boliivias, Peruus ja Ecuadoris.

1999. aastal lõpetas rabi Shmuel Kot oma õppekursuse ja ta määrati tööle Ida-Saksamaale.

2000. aastal abiellus rabi Shmuel Kot Hana Kotiga ning nad otsustasid saada Lubavitcher Rebbe saadikuteks ja kolida igasse riiki, kus on vaja rabi abi.

2000. aasta suvel kutsus Eesti juudi kogukond perekond Koti Tallinna, et juutide sügispühi ette valmistada ja korraldada. Samal aastal otsustas Eesti juudi kogukond pakkuda rabi Shmuel Kotile alalist tööd Eesti rabina.

21. detsembril 2000. aastal, hanuka pühal tähistati pidulikult uue palveruumi avamist Tallinnas kogukonna keskuses aadressil Karu 16. Ürituse külalised olid teiste hulgas Eesti peaminister Mart Laar ja riigi parlamendiliikmed.

Peo ajal pandi rabi Shmuel Koti õlgadele tallit, mis tähistas tema tegevuse algust Eesti pearabina.

  

Rabi Efraim Shmuel Kot räägib jidiši, heebrea, inglise, vene, eesti ja hispaania keelt.

Ta sai pärast spetsiaalse õppekursuse läbimist 2018. aastal *dayan*'i (usukohtuniku) tiitli. Tol ajal oli ta ainus *dayan* Balti ja Skandinaavia riikides.

Rabi Shmuel Kot on ühiskondlikult aktiivne, tema vaimsel juhatusel elustatakse usuelu Tallinnas ja teistes Eesti juudi kogukondades.

2012. aastal pälvis rabi Shmuel Kot Tallinna teenetemärgi.

Isiklikku
---------

Rabi Shmuel Koti naine rabanit Hana Kot kasvas üles usklikus perekonnas. Tema vanemad töötasid haridussüsteemis. Isa oli õpetaja kõrgeimas ješivas, ema oli kooliõpetaja. Rabanit Hana on lõpetanud pedagoogikaülikooli.

Rabi Shmuel Koti ja rabanit Hana Koti peres kasvab 11 last, 6 poega ja 5 tütart.

Viited
------

1. ↑  "Sünniaeg". Originaali arhiivikoopia seisuga 18. november 2016. Vaadatud 17. novembril 2016.

Välislingid
-----------

* Margit Kilumets, "Usk valvab abielu", Eesti Naine, veebruar 2002
* Ivar Sild, "Happy hannuka, eestimaalased!", Õhtuleht, 9. detsember 2002
**Shirley Jane Temple** (hiljem ka **Shirley Temple Black**; 23. aprill 1928 Santa Monica, USA – 10. veebruar 2014 Woodside, San Mateo maakond, California, USA) oli Oscariga pärjatud USA endine lapsfilminäitleja. Ta tegi 1930. aastatel kaasa rohkem kui 40 filmis, hiljem töötas diplomaadina.

Elukäik
-------

Filmidebüüdi tegi ta nelja-aastaselt filmis "What's To Do" ning kaks aastat hiljem sai tuntuks filmiga "Stand Up and Cheer". 1935. aastal pälvis ta Oscari, olles vaid kuueaastane.

William Lyon Mackenzie Kingiga 21. oktoobril 1944
17-aastaselt abiellus ta näitleja John Agariga, kellega koos mängis 1948. aastal vesternis "Fort Apache". 1950. aastal paar lahutas ning Temple abiellus ärimees Charles Alden Blackiga. Pärast abielu oli ta kümme aastat filmimaailmast eemal. 

1958. aastal naasis ta ekraanile, osaledes telesarjas "Shirley Temple'i lood", kuid uus kuulsuslaine jäi tulemata. Ta suundus poliitikasse. 1969. aastal sai Temple'ist USA esindaja ÜRO-s. Ta kuulus USA Vabariiklikku erakonda. Hiljem oli suursaadik Ghanas ja Tšehhoslovakkias.

1988. aastal ilmus tema mälestusteraamatu "Child Star" ("Lapstäht"), millest hiljem tehti ka film.

1990. aastate lõpus avastati tal rinnavähk, mis operatsiooni tulemusena aga taandus.

Temple leiti 10. veebruaril 2014 surnult oma kodust California osariigis Woodside'is.

Salvestisi
----------

* film "Särasilm" (*Bright Eyes*; 1934)

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Shirley Temple** |
**Saksamaa Liberaaldemokraatlik Partei** (saksa keeles *Liberal-Demokratische Partei Deutschlands* (lühend *LDP* või *LDPD*)) oli Saksa DV poliitiline partei.

Saksamaa Liberaaldemokraatlik Partei moodustati Ida-Berliinis Nõukogude okupatsioonitsoonis 5. juulil 1945.

Esialgu astus Saksamaa Liberaaldemokraatlik Partei välja eraomanduse säilimise, turumajanduse ja sõltumatu õigussüsteemi poolt, nagu ka sellele vastavad liberaalsed erakonnad läänetsoonides ja erinevalt CDUst, mille liidrite seas pooldasid sel ajal mitmed veel kristlikku sotsialismi. Nõukogude sõjaline administratsioon püüdis Saksamaa Liberaaldemokraatliku Partei tegevust segada ja takistada. Pärast Saksa DV moodustamist 7. oktoobril 1949 muutus Nõukogude sõjalise administratsiooni ja Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei poliitika SLP suhtes veelgi karmimaks. Palju Saksamaa Liberaaldemokraatliku Partei liikmeid vahistati ja mitmed koguni hukati. 15. oktoobril 1950 oli Saksamaa Liberaaldemokraatlik Partei sunnitud nn. blokiparteide hulka astuma. Nüüd kuulusid kõik kandidaadid hoolimata nende parteilisest kuuluvusest Saksa DV Rahvusrinde ühisesse nimekirja.

18. märtsil 1990 toimunud esimestel ja ainsatel Saksa DV Rahvakoja demokraatlikel valimistel osales Saksamaa Liberaaldemokraatlik Partei valmisliidus Vabade Demokraatide Liit (Bund Freier Demokraten). Vabade Demokraatide Liit kogus 5,3% häältest ja sai Rahvakojas 25 mandaati.

11. augustil 1990 ühines Saksamaa Liberaaldemokraatlik Partei Vaba Demokraatliku Parteiga ja lakkas iseseisva parteina olemast.

Viited
------

1. ↑  Deutschland-Chronik : 5. Juli 1945 Bundeszentrale für politische Bildung
2. ↑  Christlicher Sozialismus - KAS
3. ↑  Die Liberal-Demokratische Partei Deutschlands (LDPD, auch LDP) DDR Geschichte
4. ↑  Liberal Demokratische Partei Deutschlands (LDPD) Chronik der Wende
5. ↑  Die erste und letzte freie Wahl in der DDR Bundeszentrale für politische Bildung
6. ↑  F.D.P. der DDR Chronik der Wende
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib arhitektuuri mõistest; tööriista kohta vaata artiklit Torn (tööriist), Ednaswapi laulu kohta vaata artiklit Torn (Ednaswapi laul).* |

---

Pisa kellatorn.
**Torn** on kõrge iseseisev ehitis või ehitise osa, mille kõrgus on enamasti laiusest suurem.

Tornide tüübid ja funktsioonid
------------------------------

### Pilvelõhkujad

Pilvelõhkuja on moodsat tüüpi torn, mille eesmärgiks on võimalikult väiksele maa-alale ehitades saavutada rohkem põrandapinda. Kuigi pilvelõhkujaid ei arvata tihti tornide hulka, on enamikul neist tornidega sarnane ehituslik konstruktsioon. Selliseid hooneid nagu endine Maailma Kaubanduskeskus ja Petronas Towers nimetatakse kaksiktornideks.

* Pilvelõhkuja Petronas Towers MalaisiasPilvelõhkuja Petronas Towers Malaisias
* Eureka Tower AustraaliasEureka Tower Austraalias
* Metropolitan Life Insurance Company Tower 1911. aastalMetropolitan Life Insurance Company Tower 1911. aastal
* Jin Mao Tower ShanghaisJin Mao Tower Shanghais

### Strateegiline funktsioon

Läbi ajaloo on torne kasutatud kaitse eesmärgil ja need on võimaldanud paremat vaadet ümbruskonnale.

* Bremeni torn Tallinna linnamüürisBremeni torn Tallinna linnamüüris
* NunnatornNunnatorn
* Iisaku vaatetornIisaku vaatetorn
* Tulevaatetorn AteenasTulevaatetorn Ateenas
* Vetelpäästetorn HispaaniasVetelpäästetorn Hispaanias

### Potentsiaalne energia

Gravitatsiooni kaasabil kasutatakse torne asjade ladustamiseks (silotorn, veetorn). Loodusliku mäe puudumisel rakendatakse sama ideed suusahüppetornide puhul.

* Tartu raudteejaama veetorn talvelTartu raudteejaama veetorn talvel
* Suusahüppetorn KanadasSuusahüppetorn Kanadas
* SilotornSilotorn

### Kommunikatsioonifunktsioon

Ajalooliselt on tuletorne, kellatorne, minarette jm kasutatud informatsiooni levitamiseks kauge maa taha. Tänapäeval on koos uute kommunikatsioonivõimalustega lisandunud raadiomastid, teletornid ja telefonimastid.

* Osmussaare tuletornOsmussaare tuletorn
* Minarettidega mošee IstanbulisMinarettidega mošee Istanbulis
* Tallinna teletornTallinna teletorn
* Eiffeli torn PariisisEiffeli torn Pariisis
* Big BenBig Ben

### Teisi torne

* Tähetorn
* Kirikutorn
* Kellatorn

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Torn** |

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Torn** |
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib saarest Ameerikas; Lääne-Virumaal asuva Kuradisaare kohta vaata artiklit Saartneem; teiste tähenduste kohta vaata lehekülge Kuradisaar (täpsustus)* |

---

Foto saarest 2005. aastast
**Kuradisaar** (prantsuse *Île du Diable*) on saar Lõuna-Ameerikas, Prantsuse Guajaana rannikul Kourou lähedal, väikseim saar Salut' saartest, pindala 14 ha. Geograafilised koordinaadid on 5°17′N 52°35′W.

Ebatervisliku kliimaga saarel oli aastatel 1852–1946 vangla ja sunnitöölaager, kuhu Prantsusmaa saatis nii poliitvange kui ka kõige paadunumaid kriminaalkurjategijaid. Vangla sai kuulsaks oma brutaalsuse poolest. Saarel oli läbi aegade kokku üle 80 000 vangi, kellest suur osa suri seal. Väga vähestel õnnestus põgeneda.

Kuradisaare olud said laiemalt tuntuks, kui sinna saadeti Prantsuse ohvitser Alfred Dreyfus.

Hiljem on saarest kirjutatud raamatuid ja tehtud filme, tuntumad neist endise vangi Henri Charrière'i romaan "Papillon", mille põhjal on valminud samanimeline film 1973. aastal Steve McQueeni ja Dustin Hoffmaniga peaosades.

1938. aastal lõpetati vangide saatmine Kuradisaarele ja 1946. aastal vangla suleti.
**Kuradi-sõrmkäpp** (*Dactylorhiza maculata*) käpaliste sugukonda sõrmkäpa perekonda kuuluv rohttaim.

Kirjeldus
---------

Kuradi-sõrmkäpp on 20–50 cm pikkune tugeva varrega orhidee. Lehed on kuni 15 cm pikad ja kuni 3 cm laiad tumelillade ümarate laikudega lehe pealmisel poolel. Lehed on alusel märgatavalt ahenenud, alt hallikasrohelised. Õitseb juunis-juulis. Õied on suhteliselt suured, värvuselt lillad kuni roosad, harva valged, koondunud koonusjasse õisikusse varre tipus. Huule hõlmad on allapoole suunatud, keskmine hõlm on väike ja kolmnurgakujuline.

Kasvukoht
---------

Kasvavad niisketel ja märgadel heinamaadel, soostunud niitudel ja soodes.

Kaitsestaatus
-------------

Kuradi-sõrmkäpp on III kaitsekategooria kaitsealune liik,

Rahvapärimus
------------

Kuradi-sõrmkäpp on nimetuse saanud tumedat, peaaegu musta käppa või kätt meenutava, mullas asuva juuremugula tõttu, noorem juuremugul on valge. Nii kannabki kuradi-sõrmkäpp korraga justkui hea ja kurja alget. Varem on kasutatud ka ravimtaimena.

Sarnased liigid
---------------

Balti sõrmkäpp, kelle huule keskmised hõlmad on külgedele suunatud ning lehed ei ole alt hallikad; vööthuul-sõrmkäpp, kelle huule keskmine hõlm on kitsaskolmnurkne ning huul lõhestunud vähemalt pooles ulatuses.

Viited
------

1. 1 2 3  Leht, M. (toim.). 2010. *Eesti taimede määraja*. EMÜ, Eesti Loodusfoto, Tartu
2. ↑  Keskkonnaminister. "III kaitsekategooria liikide kaitse alla võtmine". *Riigiteataja*. Vaadatud 26.01.2017.

Välislingid
-----------

* Kuradi-sõrmkäpp andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes

  

* Kirjeldus veebilehel Herba.folklore.ee
* Kirjeldus veebilehel Orhidee.ee