recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ain Kimber** (12. detsember 1925 Pärnumaa – 26. mai 1989 Kose) oli eesti fotograaf, fotokunstnik, fotopedagoog, fototeoreetik, organisaator, fotoajaloolane.

Elukäik
-------

Ain Kimber sündis tolleaegses Pärnu maakonnas. Ta õppis aastatel 1951–1952 Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis graafikat. Fotograafias oli ta autodidakt. 1954. aastal anti Kimberile fotograafias VI kategooria ja 1978. aastaks jõudis ta oma tehniliste ja loominguliste võimete poolest fotomeistri staatuseni. Kimber oli pärast Teist maailmasõda uuesti avatud Tallinna Fotoklubi asutajaliige (1960), aastatel 1963–1965 selle esimees. Aastatel 1960–1980 asutas ta mitmeid fotoklubisid ja toetas nende tegevust, sealhulgas Haapsalus, Lavassaares, Hiiumaal, Narvas, Paides, Pärnus, Rakveres, Raplas, Valgas, Vasalemmas ja Võrus, ja fotogrupi "Aspekt" kunstiline juht. Aastatel 1965–1968 oli ta Tallinna Kultuuriülikooli (uuema nimega Tallinna Rahvaülikooli) fotokunstikateedri juhataja ja lektor, 1969–1971 Tallinna 2. Tehnikakooli fotoosakonna asutaja ja erialaõpetaja. 

Ain Kimber osales paljudel fotonäitustel ja -võistlustel, sealhulgas IFO Scanbaltic Rostockil aastatel 1969 ja 1976. Ta oli Eesti NSV fotomeister 1978. Kimber avaldas ka fotoalaseid kirjutisi.

Looming
-------

Kimberi lemmikaladeks olid loodus- ja portreefoto. Lisaks viljeles ta aktifotot, mis oli Nõukogude Liidus tabuteema. Kimberi kompositsioonide naised ei ole nõukogudeaegsed ikoonilised kolhoositarid või lüpsjad, tema aktifotode naine on salapärane, mõistatuslik ja ilus. 1973. aastal avati Pärnu Koduloomuuseumis Kimberi esimene nõukogudeaegne aktinäitus „Akt ja loodus", mida hiljem eksponeeriti mitmel pool Eestis. Ain Kimberil oli kokku kümme isikunäitust, kuid oma eluaja jooksul ei õnnestunud tal korraldada ühtegi sellist Tallinnas. 2002. aastal avati Kimberi autorinäitus „Igavene teema" Tallinna Raevangla fotomuuseumi galeriis „Lee", siis juba mälestusnäitusena. 2009. aastal oli näitus "Igavene teema" Viljandi Uue Kunsti Muuseumis. 10. detsembril 2015 avati Fotomuuseumis Kimberi näitus "Mees nagu orkester". Näitusega tähistatakse Ain Kimberi 90. sünniaastapäeva.

Isiklikku
---------

Ain Kimber oli kuus korda abielus ja sai kaheteistkümne lapse isaks. Viimane abikaasa ja viie lapse ema Tiiu Kimber oli tema õpilane.

Viited
------

1. ↑  Tallinna Kultuuriseltside Teabekeskus, Seltsid ja muud ühendused, „Tallinna Fotoklubi"
2. ↑  Tallinna Rahvaülikool, ajalugu „Tallinna Kultuuriülikool"
3. ↑  Ain Kimberi fotonäitus "Mees nagu orkester" Fotomuuseumi galeriis „Lee", 10.12.2015–05.01.2016 – Tallinna Linnamuuseumi pressiteade 8.12.2015

Välislingid
-----------

* Ain Kimber Fotohaus.ee (arhiveeritud)
* Diskreetsed ja kaunid naisekehad meelitavad näitusele 14. detsember 2002, Sakala
**Albu vald** (saksa keeles *Gemeinde Alp*) oli vald Järva-Madise kihelkonnas.

Eesti haldusjaotus 1925. aastal
Maakogukonnaseaduse kehtestamisel 1866. aastal kaotas Albu mõis võimu kogukonna üle, mis asendus Vene institutsioonide võimuga. Vallakogukonda määrati seadusega valitsema kogukonna volikogu ja vallavanem. 1866. aasta 16. detsembril valiti Albu vallas esimene kogukonna volikogu. Siis oli vallas 441 maksumaksjat (16–60-aastased mehed).

1894. aastal liideti Albu vallale Seidla vald, kogu valla elanikkond oli 3000 inimest. 1896. aastast on vallamaja Järva-Madises.

Eesti esimesel iseseisvusajal oli vallas 628 talu, elanikke 3848 ja koole neli.

9. mail 1938 suri 74-aastaselt Juhan Valtmäe (Johannes Valdmäe), kes oli olnud Albu vallavanem 1921. aastast ja kelle algatusel püstitati Albu vallamaja ette kirjanik Tammsaarele mälestusmärk.

30. jaanuaril 1938 valiti valla aukodanikuks A. H. Tammsaare.

1939. aasta vallareformiga moodustati senise Albu valla maa-alast, välja arvatud Kautla, Kautlasaare, Vahtrasaare, Palgisaare ja Kunglajärve talu ning Triigi metskonna Ravila metsandiku kvartaali nr. ja Triigi metskonna Paunküla metsandiku kvartaali nr. 33 maa-alad; senise Kuksema valla Kihme ja Kiigemõisa küla maa-aladest uus Albu vald.

Viited
------

1. ↑  Suri kauaaegne vallavanem. Rahvaleht, 10. mai 1938, nr. 54, lk. 14.
2. ↑  Väljavõte Vabariigi Presidendi otsusest nr. 88 – 7. oktoobrist 1938 (RT 1938, 87, 776)
**Glasnost** (vene keeles *гласность* 'avalikkus', 'üldteatavus'; varem on eestikeelse vastena kasutatud sõna **avalikustamine**) oli Mihhail Gorbatšovi ellu kutsutud avalikustamispoliitika NSV Liidus.

Iseloomustus
------------

Glasnost tähendas salastatuse vähendamist Nõukogude ühiskonnas ja ajakirjanduse üle seatud kommunistliku partei kontrolli mõningast kärpimist. Keelamis- ja kärpimispoliitika kõrval, mida rakendas tsensuur oma avalikkusele teadmatuks jäänud tegevuses, hakati rohkem kasutama parteilist järelevalvet, mis vahel avaldus ka avaliku parteilise kriitikana või diskussioonina. 

Hakati kajastama negatiivseid nähtusi, näiteks katastroofe ja sotsiaalseid konflikte, kuritegevuse tõelist ulatust. Avaldati näotuid tõsiasju NSV Liidu ajaloost, samuti näidati, kuidas inimesed välismaal tegelikult elavad. Massimeedia tähendus muutus: see polnud enam ainuüksi propaganda-, vaid ka teabevahend. 

Poliitilise surve mõningane lõdvenemine nähtus eeskätt üleliidulises trükiajakirjanduses ja televisioonis, ajakirjanduse liberaliseerumine provintsides toimus aeglasemalt.

Avalikustamisega kaasnes perestroikapoliitika, üha vähem kasutati ühiskonna juhtimiseks administratiivmeetodeid ja laienes demokraatia. Vähenes ühiskonna ja riigi suletus, laienesid kontaktid muu maailmaga, 1988. aastal lõppes välisringhäälingu jaamade segamine.

Algul ei tähendanud glasnost veel täielikku sõnavabadust. Näiteks püüti maha vaikida Tšornobõli katastroofi ja sellest põhjustatud radioaktiivse reostuse ulatus. Ent järk-järgult avalikustamine süvenes, kuni 1990. aastal likvideeriti NSV Liidu tsensuuriorgan Glavlit. Suurima mõju saavutas glasnost vahetult enne Nõukogude Liidu lagunemist. Hiljem kaotas glasnost tähenduse ning selle asendas universaalsem ja kõigile mõistetav sõnavabadus, mis on tänapäeval enamikus riikides iseenesestmõistetav.

Vaata ka
--------

* perestroika
* avalikustamine
* loomeliitude ühispleenum
* loomeliitude kultuurinõukogu
* Hirvepargi miiting
* Balti kett

Kirjandus
---------

* Mati Graf. "Kalevipoja kojutulek. 1978. aasta poliitilisest pööripäevast 1988. aasta suveräänsusdeklaratsioonini." Tallinn, Argo 2008. ISBN 978-9949-438-53-2

Välislingid
-----------

* Glasnost im sowjetischen Bibliothekswesen
* Vaapo Vaher. Legendid loomeliitude pleenumeist Luup nr 7 (64), 6. aprill 1998
**Ahvileivapuu** ehk **baobab** (*Adansonia*) on lehtpuude perekond kassinaeriliste sugukonnast.

Klassifikatsioon
----------------

Perekonda kuulub 10 liiki, mis kasvavad troopilises Aafrikas, Madagaskaril ja Austraalias:

* *Adansonia digitata* – harilik ahvileivapuu
* *Adansonia fony*
* *Adansonia gibbosa*
* *Adansonia grandidieri* – sammas-ahvileivapuu
* *Adansonia gregorii* – Gregori ahvileivapuu
* *Adansonia madagascariensis* – madagaskari ahvileivapuu
* *Adansonia perrieri*
* *Adansonia rubrostipa* – tünn-ahvileivapuu
* *Adansonia suarezensis*
* *Adansonia za*.

*Adansonia digitata* õiepung
*Adansonia digitata* õis

Kirjeldus
---------

Ahvileivapuudel on sõrmjad liitlehed ning suured, valged ja lõhnavad õied.

Ahvileivapuu tüvi on pehme ning veerohke, mahutades kuni 100 000 liitrit vedelikku.Kuivaperioodil saavad elevandid ahvileivapuust vedelikku.

Ahvileivapuude niin on tugev ja nende puukoor sisaldab ravitoimega adansoniini.

Kasutus
-------

Ahvileivapuude vili on piklik kurgitaoline kupar, mille jahune sisu on söödav.

Sunlandi Suur baobab
--------------------

Need puud võivad elada rohkem kui 2000 aasta vanuseks. Tänapäevaö loetakse kõige jämedamaks ahvileivapuuks Lõuna-Aafrikas kasvavat Sunlandi Suurt baobabi. Tema tüve läbimõõt on 10,64 meetrit ja ümbermõõt 47 m.

Nimi ja legendid ning uskumused
-------------------------------

Taime nimetus tuleneb nii loomadele kui ka inimestele söödavatest viljadest. 

Ahvileivapuud kutsutakse ka pea peale pööratud puuks. Temaga seostatakse mitmeid legende. Ühe legendi järgi olevat kurat rebinud ahvileivapuu maa seest välja ning surunud baobabi oksad maa sisse, juured aga jäid õhku. 
Teine legend jutustab temast kui esimesest puust, kelle jumal maa peale lõi ja kuni baobab nõudmisi esitas olevat jumal vihastanud ja puu vaigistamiseks pahupidi maa sisse keeranud. 

Kohalikud on läbi aegade ahvileivapuud pühaks puuks pidanud - tema juurde on toodud ohverdusi esivanemate vaimudele ja viidud läbi riitusi.

Viited
------

1. ↑  Aleksei Turovski, Urmas Laansoo, Taimi Puusepp, Krista Kaur. "Ahvileivapuust ämblikliiliani. Loomanimedega taimi meilt ja mujalt" (2012). Lk 13. Menu Kirjastus. ISBN 978 9949 495 09 2
2. ↑
3. ↑
**Eugen Krooni** (12. märts (vkj)/ 24. märts 1895 Sassi küla, Sinalepa vald, Ridala kihelkond, Läänemaa – 29. jaanuar 1975 Uppsala) oli Eesti arst ja sõjaväelane (sanitaarnooremleitnant). 

Ta õppis 1907–1915 Riia Vaimulikus Seminaris (lõpetas) ja astus 1917 Tartu Ülikooli arstiteadust õppima. Pärast Vabadussõjas osalemist jätkas õpinguid samal erialal, lõpetas ülikooli 1924. Akadeemiliselt oli ta Eesti Üliõpilaste Seltsi liige.

Ta registreeriti kutseõigusega arstina 1925 ja ta asus praktiseerima Ellamaa turbatööstuse arstina. 1929 siirdus ta erapraktikuna Keilasse ja 1933 Tartusse naistekliiniku assistendiks. 1934 asus Tallinna, kus pidas erapraksist sise- ja naistehaiguste erialal. 

Ta teenis Tallinna Garnisonis, ülendati 28. juunil 1937 lipnikuks ja sama aasta 19. augustil (vanusega 5. juulist) sanitaarnooremleitnandiks täiendusohvitseri õigustega. 

Põgenes 1944. aastal purjekal Luise Ahvenamaale, sealt edasi Rootsi.

Ta töötas aastatel 1945–1946 arstina Ekersta põgenikelaagris, seejärel Püha Birgitta haiglas Vadstenas ja Säteri haiglas, 1950–1955 psühhiaatrina Västra Marki vaimuhaiglas Örebros ning 1955–1969 Salberga haiglas Salas. Hiljem praktiseeris Uppsalas. 

Eugen Krooni on maetud õigeusklike alale Stockholmi Metsakalmistul.

Liikmesus
---------

* 1970 Eesti Arstide Selts Rootsis

Tunnustus
---------

* 1923 Eesti Vabadussõja mälestusmärk

Isiklikku
---------

Tema vend oli advokaat Augustin Krooni.

1935. aastal abiellus ta Niina Laanusega. 1936 sündis poeg Jüri, 1939 poeg Paul ja 1943 poeg Peeter.

Viited
------

1. ↑  Flyktinglägret i Furusund hösten 1944
2. ↑  *Svensk läkarmatrikel 1970*. Stockholm 1971

Kirjandus
---------

* Helbe Merila-Lattik. "Eesti arstid 1940-1960". Pärnu 2000. Lk 413

Välislingid
-----------

* *Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944*
* Eesti ohvitserid 1918-1940
**Karl Hansson**, ka **Karl Hansen** (2. oktoober 1905 Valga – 8.oktoober1973 Tallinn) oli eesti kommunist ja Nõukogude sõjaväelane.

Karl Hansson osales töölis- ja kommunistlikus liikumises Pärnus ning oli illegaalse poliitilise tegevuse eest kohtulikult karistatud. 

1923. aasta Tallinna linnavolinike valimisel valiti ta Tallinna linnavolinikuks Töörahva Ühise Väerinna nimekirjast ja 1927. aasta Tallinna linnavolinike valimisel Tallinna tööliste kandidaatide nimekirjast.

Vabanes Tallinna keskvanglast 1934. aastal, 1936 läks NSV Liitu. 1937. aastast osales Karl Hansson Kominterni suunamisel Hispaania kodusõjas. Mais 1939 tuli Eestisse tagasi.

Enne 1940. aasta sündmusi töötas Karl Hansson Tallinnas Lasnamäel asunud Lossmann & Co bergmanntorude vabrikus.

1940. aastal pärast juunipöörde teostamist Eestis, määrati Karl Hansson Rahva Omakaitse ülemaks ja siseasjade rahvakomissari asetäitjaks kaadrite alal. 

Pärast Teise maailmasõja käigus Nõukogude-Saksamaa sõja algust määrati Karl Hansson 11. Haapsalu hävituspataljoni komissariks.

Pärast Teist maailmasõda töötas Karl Hansson EK(b)P piirkondliku EK(b)P Järvamaa Komitee sekretärina.

Viited
------

1. ↑  Tallinna linnawolikogu wolinikkude nimekiri, Riigi Teataja, nr. 50, 11 aprill 1924
2. ↑  Tallinna linnavolikogu liikmete nimekiri. Riigi Teataja, nr. 14, 14 veebruar 1927

Välislingid
-----------

* Valdur Ohmann, Hispaaniast fašismivastasest võitlusest naasenud pandi NSV Liidus türmi, Tuna, 2006, nr 4.
* Elu ja tegevus kuni 20.06.1940,  Päewaleht, nr. 192, 20 juuli 1940
**Toscana** või **Tuscia** **mark** (või **markkrahvkond** või **markiikond**) oli piirimark Kesk-Itaalias, mis piirnes Kirikuriigiga lõunas ja idas, Liguuria merega läänes ning Itaalia kuningriigi riismetega põhjas. See oli Karolingide loodud, langobardide Tuscia hertsogkonna järglane. Mark ise koosnes arvukatest krahvkondadest, peamiselt Arno jõe orus, kesksel kohal oli Lucca krahvkond, mida mõnikord kutsuti hertsogkonnaks.

Esimene Toscana markkrahv oli Adalbert I, kes sai selle tiitli aastal 846. Enne teda hoidsid tema isa ja vanaisa, Bonifatius I ja Bonifatius II, enda kontrolli all enamikku piirkonna krahvkondadest ning kandsid ka kõrgemaid tiitleid, nagu Korsika prefekt või Lucca hertsog. Bonifatsiidid hoidsid marki aastani 931. 9. sajandi lõpul ja 10. sajandi algul oli Toscana markkrahvide toetus kasulik igale kandidaadile, kes kavatses saada Itaalia kuningaks.

Aastal 931 tagandas Hugo Arles'ist, kes oli endast Itaalia kuninga teinud, bonifatsiidid püüdega koondada kõik tähtsad läänid Itaalias oma sugulaste kätte. Ta andis Toscana oma vennale Bosole. See jäi Bosoniidide perekonna liikmete kätesse vähem kui aastani 1001. See säilitas ka oma mõju kuninga valimistel. Alles aastal 1027 tõugati Rainier Konrad II poolt margi valitseja kohalt vastuseisu tõttu viimase kuningaks saamisele.

Aastal 1027 anti hertsogkond Canossa krahvidele. Bonifatius III kasutas tiitlit *dux et marchio*: hertsog ja markkrahv. Ta oli Saksa-Rooma keisrite liitlane, kuid tema võim oli nii suur, et see ohustas keisrite võimu Itaalias. Ta ühendas Canossa pärandi, mis asus suuresti Emilias, Toscanaga ja andis selle oma tütrele Matildele. Tema hiigelsuure Emilia alloodi kõrval oli Toscana, kui feodaalametiga kaasnev, tema suurim valdus ja ta kasutas seda Investituuritülis paavsti kasuks ära. Matilde surmaga aastal 1115 möödus Põhja-Itaalias feodaalvürstide ajastu, asendudes linnriikide, merevabariikide ja kommuunide domineerimisega.

Vaata ka
--------

* Toscana valitsejate loend
* Firenze vabariik
* Itaalia linnriigid
**Harri Asi** (29. august 1922 Valga – 15. jaanuar 2009 Calgary) oli eesti luuletaja ja proosakirjanik.

Ta lõpetas aastal 1942 Valga Gümnaasiumi, seejärel astus ta Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonda. Aastal 1943 mobiliseeriti ta Saksa sõjaväkke, sai rindel haavata, oli aastatel 1945–1946 Belgias sõjavangis. Seejärel oli ta Stubbeni põgenikelaagris (asus Sandesneben-Nusse maakonnas Herzogtum Lauenburgi kreis Schleswig-Holsteini liidumaal). Aastal 1951 siirdus ta Kanadasse, õppis aastatel 1955–1957 Toronto Ülikoolis keeli, kirjandust ja kunstiajalugu.

Ta töötas Torontos insenerikompanii teenistuses elektrikonstrueerijana. Aastal 1979 siirdus ta Calgarysse, kus ta ka suri. Tema tuhk puistati juunis 2009 Läänemerre.

Esimestes luulekogudes "Sõdalane värsivibuga" (Göteborg 1950), "Tuisusõitja" (Toronto 1952) ja "Kui valgus kaob" (Toronto 1954) on ta poeetiliselt mõjukas lihtsates realistlikku põhitüüpi mälestus- ja muljepiltides, saavutusvaesem aga vabavärsilistes meelsuseavaldustes. Kogu "Heiastused" (Toronto 1959) abstraktne stiil näitab jätkuvaid otsinguid. Kogus "Epigramm ehk kaks grammi eepikat" (Toronto 1960) esineb ta nii indiviidi kui pagulaspoliitika kriitikuna. Autori illustreeritud "Öölille laul" (Toronto 1971) suubub meelerahu otsimisse idamaises usundifilosoofias, eeskätt zen-budismis. Modernistlikus romaanis "Pärast plahvatust" (Toronto 1967) kujutab ta Saksa poolel sõdinute heitlikke masendusmeeleolusid, jõudes lõpuks sõja ja vägivalla eitamiseni.

Tunnustus
---------

* 1968 – Henrik Visnapuu preemia ("Pärast plahvatust")
* 1972 – Henrik Visnapuu preemia ("Öölille laul")

Kirjandus
---------

* Eesti kirjanike leksikon. Eesti Raamat. Tallinn 2000.

Välislingid
-----------

* Harri Asi (1922 – 2009) — In Memoriam
* Asi, Harri (ISIK)
* Valgamaa kodulooline andmebaas ISIK
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Riia linnaosast; samanimelise küla kohta Garkalne piirkonnas vaata artiklit Berģi (Garkalne piirkond), varem sama nime kandnud küla kohta Garkalne piirkonnas vaata artiklit Upesciems* |

---

Berģi asendikaart
**Berģi** on asum Lätis, Riia linna Vidzeme eeslinna osa pindalaga 5,706 km². Berģi asub Jugla järve kaldal järve ja Garkalne piirkonna vahel. Asum piirneb loodes Bukulti, kagus aga Brekšiga. 3099 elanikku (2010). 

Berģi asub Jugla järve äärsel alal. Asumi territooriumil on arvukalt luiteid, mille suhteline kõrgus on 8–12. Kõrgeim tipp on Baložkalnsi luide, mis ulatub 22 meetrit üle merepinna. 

Keskajal läbis Berģi asumit Gauja (Koiva) äärde viiv tee (*Via magna*). Jugla järve äärde tekkis aastal 1625 Bonaventura mõis, seal asusid ka Berģi ja Baložkalnsi külad.

Baložkalns liideti Riiaga aastal 1863. Seal tegutses alates XVIII sajandist postijaam, kus asus ka kõrts. Ülejäänud osa asumist liideti Riiaga aastal 1974.

Aastal 1924 rajati Jugla järve äärde Läti Vabaõhumuuseum. Hiljem sai muuseum enda käsutusse ka Bonaventura mõisa hooned. Samal ajal tekkis maareformi tagajärjel asumi aladele veel Jugla küla ehk teise nimega Jugla park. Berģi asumis asub Garkalne valla administratsioon.

Välislingid
-----------

* Berģi koduleht (*läti keeles*)

| * v
* r
Vidzeme eeslinna asumid |
| --- |
| 
Berģi **·**  Brasa **·**  Brekši **·**  Bukulti **·**  Centrs **·**  Čiekurkalns **·**  Dreiliņi **·**  Jugla **·**  Mežciems **·**  Purvciems **·**  Skanste **·**  Suži **·**  Teika |
Erineva niitearvuga atlass-siduse variandid. 1 on viie niiega koeatlass, 2 seitsme niiega lõimeatlass
**Atlass-sidus** ehk **satäänsidus** on sidus, mille puhul iga lõimelõng katab mitut koelõnga (lõimeatlass) või iga koelõng mitut lõimelõnga (koeatlass). Minimaalne niite arv kirjakorras on viis ning koe ja lõime ristumiskohad on paigutatud hajali. Atlass-sidus on üks kolmest põhisidusest.

Omadused
--------

Atlass-siduses kangaid iseloomustab sile kauni läikega pind kanga paremal poolel (läige tuleb koe või lõime pikkadest lõngajooksudest), pehme libedana näiv pealispind ja hea langevus. Kui atlass-siduses vahetada kudumisel lõime- ja koeatlasspindu, on võimalik luua suuri mustreid (damast). Kangakudumisel soovitatakse jälgida, et lõngajooksud ei läheks liiga pikaks.

Atlass-siduses kangad on näiteks atlass, duvetiin, tondinahk, kreppsatään, *duchesse*, lamee ja satinet, mustrilistest brokaat, žakard, drell ja damast.

### Satäänsidus

Mõnedes riikides eristatakse atlass- ja satäänsidust, näiteks venekeelses kultuuriruumis tähistab atlass-sidus sidust, mille puhul kanga paremal pool on koesuunalised lõngajooksud, ja satäänsidus sellist, mille puhul lõngajooksud kanga paremal pool on lõimesuunalised. Eesti keeles nimetatakse atlass-siduses kangaid üldnimega satäänideks.

Näiteid
-------

* Viie niiega atlasspael
* Atlass-siduses tekstiil paremat poolt
* Damastis ja žakardis vahelduvad kangas lõime- ja koeatlass
* Tükk damasti - läikiv pind on lõimeatlass

Viited
------

1. ↑  A. Tervonen. Kangad. Argo, 2016
2. ↑  Sidus. Eesti Entsüklopeedia
3. ↑  Sissejuhatus sidustesse. - IIDA - käsitööblogi ja kursused
4. ↑  A. Tervonen. Kangad. Argo, 2016
Irina Kuptšenko (2017)
**Irina Kuptšenko** (Ири́на Петро́вна Ку́пченко, sündinud 29. veebruaril 1948 Viinis) on Venemaa filmi- ja teatrinäitleja, Vene NFSV rahvakunstnik (1989), Vahtangovi-nimelise teatri esinäitleja. 

Ta sündis Austrias, kus tema isa oli armeeteenistuses. Hiljem kolis pere Kiievisse ja Irina hakkas käima Pioneeride Palees, kus ta õppis tantsimist ja unistas saada baleriiniks.

Aastatel 1965—1966 õppis Irina Tarass Ševtšenko nimelises Kiievi ülikoolis võõrkeelte kateedris. 

Kuptšenko filmidebüüt sai teoks aastal 1969 mil ta mängis Lizat Andrei Mihhalkov-Kontšalovski filmis „Aadlipesa" («Дворянское гнездо»). Aastal 1971 kutsus sama režissöör ta mängima Sonjat filmis „Onu Vanja". 

1970 lõpetas Kuptšenko Boriss Štšukini nimelise kõrgema teatrikooli Moskvas ja samal aastal võeti ta Jevgeni Vahtangovi nimelise riikliku akadeemilise teatri näitlejaks ja seal mängib ta siiani. 

Üleliidulise tuntuse tõi talle peaosa A. Dovženko nimelise filmistuudio melodramaatilises filmis „Üksik naine soovib tutvuda" (1986, lavastaja Vjatšeslav Krištofovitš). 

Ta on edukalt mänginud ka Mark Zahharovi ja Igor Maslennikovi filmides koos tuntud näitlejate Oleg Jankovski, Andrei Mironovi, Vassili Livanovi, Mihhail Uljanovi ja teistega. 

Aastast 1972 oli Kuptšenko abielus näitleja Vassili Lanovoiga (1934—2021).

Tunnustus
---------

* 1980 Vene NFSV teeneline kunstnik
* 1981 Leninliku komsomoli preemia
* 1989 Vene NFSV rahvakunstnik
* 1999 Austuse orden
* 2002 Vene Föderatsiooni riiklik preemia
* 2019 Sõpruse orden
* 2019 Jossif Brodski nimeline preemia
Praam kosmosesüstiku osadega
Liikurpraam "Andromeda" Hannoveris
**Praam** on pukseeritav, harvemini iseliikuv lai lamedapõhjaline madala süvisega kaubalaev, millega veetakse laste peamiselt siseveekogudel ja kaitstud merepiirkondades.

Vahel nimetatakse ekslikult reisilaevu, eriti parvlaevu reisipraamideks või praamideks. See on termini vale kasutamine.

Kirjeldus
---------

Kõige paremini sobivad praamid kasutamiseks madala veega ja ookeanilainete eest kaitstud piirkondades. Sellegipoolest liigitatakse praame sõidupiirkonna järgi mere-, reidi- ja siseveepraamideks.

Harilikult on praamid pukseeritavad, aga leidub ka liikurpraame.

Veetava lasti järgi eristatakse kuiv- ja vedellastipraame. Kuivlastipraamiga veetakse näiteks liiva, kivisütt või pakitud kaupa. Vedellastipraamiga veetakse näiteks vedelkütust, määrdeõli või vett.

Kere materjali järgi eristatakse puit-, teras- ja raudbetoonpraame.

Lihter on veetav praam, mida kasutatakse peamiselt suuremate laevade laadimiseks ja lossimiseks reidil, kui need ei saa suure süvise tõttu sadamasse sõita. Lihtrid on varustatud lastimisseadmetega, tavaliselt on neil tekk ja mitu lastiruumi.

Pargas on veetav kerge konstruktsiooniga praam, mida kasutatakse peamiselt siseveekogudel. Neid ehitatakse ka töötlemata saematerjalist, harilikult üheks navigatsioonihooajaks.

Pinnasepraam on veetav praam, mida kasutatakse sadamate ja laevasõiduteede süvendamisel ning vesiehitiste rajamisel pinnase (süvendusheitmete) teisaldamiseks. Pinnasepraami põhja all on puisteluugid, mille kaudu lastakse pinnas soovitud kohas vette. Pinnasepraamile annavad ujuvuse veetihedad parda- ja otsaruumid.

Praami eritüübiks tuleb lugeda ka praamkonteinereid, mida kasutatakse praameritel ehk lihtrilaevadel (kasutusel on lühend LASH - *Lighter Aboard Ship*). Lihtrilaeva pardal on üks või mitu praami või muud väiksemat veesõidukit, mille abil laeval olev kaup reidilt sadamasse toimetatakse. Lihtrilaeval on ka seadmed nende veesõidukite vettelaskmiseks ja pardalevõtmiseks.

Viited
------

1. ↑  Mereleksikon. Tallinn, 1996
2. 1 2 3 4 5  Tehnikaleksikon, lk. 390
3. ↑  Keelekapten Uno Laur. Sirp, 19. veebruar 2016
4. ↑  Tehnikaleksikon, lk. 272
5. ↑  Tehnikaleksikon, lk. 361
6. ↑  Tehnikaleksikon, lk. 373

Välislingid
-----------

Praam Merevikis
Muna
**Atlantise tormilind** (*Calonectris diomedea*) on tormilindlaste sugukonda tormilinnu perekonda kuuluv lind.

Teaduslikult kirjeldas atlantise tormilindu esimesena Tiroolis elanud itaallasest arst ja loodusteadlane Giovanni Antonio Scopoli aastal 1769.

Tema üldpikkus on 45–56 cm, tiibade siruulatus 100–125 cm. Keha ülapool on pruunikashall, alapool valge ja nokk kollakas.

Umbes samamoodi näeb välja tormiliugur *Puffinus gravis*, kes ka elab umbkaudu samas piirkonnas ja on sama suur. Atlantise tormilind erineb temast selle poolest, et lendab harvade tiivalöökidega ja pikalt planeerides, tema tiivad on alati kumeras ja kergelt tahapoole suunatud, *Puffinus gravis*el seevastu jäigalt sirged. Neid eristab seegi, et atlantise tormilinnul puuduvad pruun kõhulaik, tumedad tähnid õlgadel ja must lagipea.

Atlantise tormilinnul on kaks alamliiki. Tüüpalamliik *C.d. diomedea* elab Vahemerel. Teine alamliik portugali tormilind (*C.d. borealis)* elab Atlandi ookeanil Assooridel, eriti Selvagensi saartel, vähem Pürenee poolsaare Atlandi ookeani rannikul. Aasta teisel poolel elab portugali tormilind hulguelu, jõudes vahel isegi Briti saartele. Alamliigid on omavahel väga sarnased, ainult portugali tormilind on suurem ja tugevama nokaga.

Minevikus eristati atlantise tormilinnul kolmaski alamliik *C.d. edwardsii*, kes elab Roheneemesaartel. Esimesena kirjeldas seda alamliiki teaduslikult prantsuse zooloog Émile Oustalet 1883. Sellel on sale ja üleni must nokk ning tumedamad pea ja ülapool. See lendab kiiremate ja jäigemate tiivalöökidega. 1998 eraldati see alamliik omaette liigiks (*C. edwardsii*), mille eestikeelne nimi on tuhkpea-tormilind.

Atlantise tormilind toitub kaladest, krevettidest jms. Sukelduda suudab ta 15 m sügavusele. Ta võib lennata kalalaeva kannul (eriti juhtub seda Biskaia lahes), tehes sealjuures käratsevat häält. Ta on parvelind ja pesitsuskolooniates on öösiti tihti kuulda nende rämedaid kaagatusi.

Atlantise tormilinnu pesa on lahtine ja asub kaljusel maapinnal või kivide vahel, harvem urus. Emaslind muneb sinna 1 valge muna. Vanemad külastavad pesa ainult öösiti, et suured kajakad seda ei avastaks ega poega ära sööks.

Viited
------

1. 1 2  L. Jonsson. "Euroopa linnud". Eesti Entsüklopeediakirjastus 2000

Välislingid
-----------

* Atlantise tormilind andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes
**Harri Kelder** (2. märts 1928 Vatku küla, Aaspere vald, Virumaa – 14. november 2013) oli eesti koolijuht.

1942. aastal lõpetas ta Võivere 6-klassilise kooli, seejärel õppis Rakvere I Gümnaasiumis, 1945. aastal läks üle Rakvere Õpetajate Seminari. 1947. aastal astus Tallinna Õpetajate Instituudi ajaloo osakonna viiendale kursusele, et omandada kõrgharidust. 1949. aastal lõpetas instituudi ja sai seitsmeklassilise kooli ajaloo ja keskkooli 5.–7. klassi ajalooõpetaja kvalifikatsiooni. 1955. aastal lõpetas ta töö kõrvalt Tallinna Pedagoogilise Instituudi ajaloo osakonna. Aastatel 1962–1965 oli ta Eesti NSV Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudi aspirant.

1. veebruarist 1948 kuni 1. septembrini 1949 töötas ta Tallinna 27. Koolis ajaloo õpetajana. 1949. aastast töötas Tallinna 1. Keskkoolis ajaloo ja NSV Liidu konstitutsiooni õpetajana. 7. detsembril 1951 määrati ta Tallinna 1. Keskkooli direktori kohusetäitjaks, 1. septembrist 1952 kooli direktoriks. 1. septembrist 1953 edutati ta Eesti NSV Haridusministeeriumi kaadriosakonna juhatajaks. 8. septembrist 1965 kuni 1. juulini 1971 töötas ta Tallinna 24. Keskkooli direktorina. 1971 juulist 1988 aprillini töötas ta Tallinna 32. Keskkooli direktorina. Pärast pensionile jäämist oli ta aastatel 1988–1996 osalise koormusega Kultuuri- ja Haridusministeeriumi koolituspoliitika osakonna ekspert.

Ühiskondliku Pedagoogika Uurimise Instituudi juures tegi ta uurimistööd Eesti NSV koolivõrgu arengust ja üleminekust kohustuslikule kaheksaklassilisele haridusele aastatel 1959–1965. Uurimus ilmus Endel Laulu toimetatud kogumikus "Hariduse ja kooli ajaloost Eestis".

Harri Kelder on maetud Rahumäe kalmistule.

2016. aasta märtsis avati Mustamäel talle mälestuspink.

Tunnustus
---------

* 1969 Eesti NSV teeneline õpetaja
* 1976 Oktoobrirevolutsiooni orden

Viited
------

1. ↑  Gustav Adolfi Gümnaasium. Rektorid ja direktorid läbi aegade. Tallinn, 2016
2. ↑  Nõukogude Kool, 1981/1
3. ↑  Kalmistute register HAUDI
4. ↑  Tallinna 32. Keskkool. Mälestuspingi avamine kooli esimesele direktorile Harri Kelderile

Välislingid
-----------

* Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Kelder, Harri – Tallinna linnanõukogu saadikukandidaat, Tallinna 24. keskkooli direktor (1969)
* Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Tallinna 32. Keskkooli direktor Harri Kelder (1971)
**Helmer Jõgi** (sündinud 2. jaanuaril 1952 Tartus) on Eesti poliitik ja koolijuht, 2011–2021 Tartu Jaan Poska Gümnaasiumi direktor.

Haridus
-------

Helmer Jõgi on lõpetanud A. H. Tammsaare nimelise Tartu 1. Keskkooli 1970 ja Tartu Riikliku Ülikooli matemaatika erialal 1975.

Töökäik
-------

Jõgi on töötanud Kutsekeskkoolis nr. 16 õpetajana 1975–1983, Kutsehariduse Pedagoogika THI nooremteadurina 1983–1984, Tartu I Eriinternaatkoolis õpetajana 1984–1985, EKP Tartu Rajoonikomitees instruktorina 1985–1987, Hugo Treffneri Gümnaasiumi direktorina 1987–2001 ning Haridus- ja Teadusministeeriumi keskhariduse talituse juhatajana 2001–2003. 

2003–2011 oli ta Riigikogu liige. Aastal 2011 asus ta Tartu Jaan Poska Gümnaasiumi direktori ametisse.  Augustis 2021 läks ta pensionile. 

Helmer Jõgi on olnud Riigimetsa Majandamise Keskuse nõukogu liige, Tartu Kultuurkapitali nõukogu esimees, Tartu Rahvaülikooli nõukogu esimees, Tartu Kutsehariduskeskuse nõukogu liige, SA Keila Haridus nõukogu liige, SA Junior Achievement Arengufondi nõukogu liige, Tartu Turu Seltsi liige, SA Omanäolise Kooli Arenduskeskus nõukogu liige ning Tartu Rotary klubi liige.

Poliitiline tegevus
-------------------

Helmer Jõgi oli Tartu Linnavolikogu liige 1999–2005, X ja XI Riigikogu liige 2003–2011. Ta oli Eesti Koonderakonna liige 1994–1998 ning on aastast 2002 Eesti Reformierakonna liige.

Tunnustus
---------

* 2002 Valgetähe V klassi teenetemärk
* 2018 Tartu Tähe kavaler
* 2021 Riiklik haridustöötaja elutööpreemia

Viited
------

1. ↑  Helmer Jõgi asub Poska gümnaasiumi juhtima, Tartu Postimees, 9. märts 2011
2. ↑  Teenetemärkide kavaleride andmekogu – 4010
**Atløy** ehk **Atløyna** on saar Norras Vestlandi maakonnas Askvolli vallas Dalsfjordeni merepoolsest osast Vilnesfjordenist põhja pool.

Ida poole jäävast mandrist lahutab saart Granesundet. Läänepoolne naabersaar on Tvibyrge, kirdes asub Raudøy (Raudøyna), edelas Lauklandsøy (Lauklandsøyna), kagus Sausesundøy (Sausesundøyna). 

Saare pindala on 37,7 km². 

Elanike arv on 480 (2001). 

Saare kõrgeim punkt on Skredvarden (636 m) saare kaguosas. 

Saare suurim järv on loodeosas paiknev Herlandsvatnet. Edelas on Lauklandsvatnet ja Anddalsvatnet, keskel Kjøtjørna, kagus Sætrevatnet ja Skredvatnet, kirdes Granevatnet.

Saar on metsane. 

Asustus on ranna ääres. Põhjaranna idaosas on Høyvika, kagus vana kaubandusasula Sauesund ja Leirvåg, lõunas Vilnes, kus on Vilnesi kirik, läänes Laukeland ja Hærland.

Saare idarannal paikneva Gjerviki sadama kaudu on saarel autoparvlaevaühendus Askvolli ja Furega (vastavalt Vilnesfjordeni põhja- ja lõunakaldal). 

Tegeldakse kalatöötlemise, põllumajanduse ja kalapüügiga.

Ajalugu
-------

Saarel on kaljujooniseid. 

Vilnesi kirik on 17. sajandist pärinev puukirik. Vana kirik hävis pikselöögist 1673 ning 1674 ehitati uus. Põranda alt olevat leitud palju inimjäänuseid; seda peeti viikingiaegseks hauaks.

Nimi
----

Atløy sai nime Atle jarli järgi pärast lahingut jarl Håkon Grjotgardsoniga. Lühikeses lahingus Stavenesvågenis Askvolli vallas Håkon langes ja Atle jarl suri saadud haavadesse pisut hiljem ühes Atløy talus.

Välislingid
-----------

* Store Norske Leksikon
**Susan Brownmiller** (sünninimi **Susan Warhaftig**; sündinud 15. veebruaril 1935) on Ameerika Ühendriikide feministlik ajakirjanik, kirjanik ja aktivist.

Tema tuntuim teos on 1975. aastal ilmunud *Against Our Will: Men, Women, and Rape* ("Meie tahte vastaselt: mehed, naised ja vägistamine"). Raamatus väidab Brownmiller, et mehed kasutavad vägistamist oma domineerimise põlistamiseks ning naiste hirmu all hoidmiseks. New York Public Library valis teose üheks 20. sajandi 100 olulisema teose seast. Tema isiklik arhiiv on hoiul Harvardis, Arthur ja Elizabeth Schlesingeri nimelises Ameerika naiste ajaloo raamatukogus.

Varasem elukäik
---------------

Brownmiller sündis New Yorgis Brooklynis. Lapsena käis ta kaks korda nädalas East Midwoodi juudi kultuurikeskuses õppimas heebrea keelt ja juudi ajalugu. Ta õppis 1952 kuni 1954 stipendiumiga Cornelli Ülikoolis, kuid ei lõpetanud seda. Hiljem õppis ta New Yorgis näitlemist.

Karjäär
-------

Ta töötas 1959–1960 ajakirja *Coronet* tegevtoimetaja assistendina, 1961–1962 *Albany Report*i toimetajana ja 1963–1964 *Newsweek*i sisepoliitika toimetuses. 1960. aastate teisel poolel oli ta NBC-TV reporter Philadelphias, kirjutas artikleid *The Village Voice*'ile ja töötas ABC-TV uudistetoimetuses. Alates 1968 oli ta vabakutseline ajakirjanik ja kirjanik, kelle raamatuarvustused, esseed ja artiklid ilmusid regulaarselt väljaannetes nagu *The New York Times,* *Newsday,* *The New York Daily News,* *Vogue,* and *The Nation.*

Teosed
------

* *Shirley Chisholm: A Biography* (Doubleday, 1970)
* *Against Our Will: Men, Women, and Rape* (Simon and Schuster, 1975)
* *Femininity* (Linden Press/Simon & Schuster, 1984)
* *Waverly Place* (Grove Press, 1989)
* *Seeing Vietnam: Encounters of the Road and Heart* (Harper Collins, 1994)
* *In Our Time: Memoir of a Revolution* (Dial Press, 1990)
* *My City High Rise Garden* (Rutgers University Press, 2017)
**Allan Liim** (9. juulil 1929 Tallinn – 8. november 2017 Tartu) oli eesti ajaloolane ja pedagoog.

Haridustee
----------

Ta õppis Tallinna 5. algkoolis ja Koigi algkoolis ning lõpetas 1948. aastal Tapa Keskkooli. Seejärel õppis ta aastail 1948–1953 Tartu Riiklikus Ülikoolis NSV Liidu ajaloo eriala, spetsialiseerudes Eesti ajaloole. Oli aastail 1953–1956 ajaloo alal aspirantuuris Tartu Riiklikus Ülikoolis. 1972. aastal kaitses ta ajalookandidaadi kraadi aspirantuuri ajal valminud väitekirjaga "Kool ja haridus Eestis XX sajandi algul (kuni 1917. aasta Veebruarirevolutsioonini)".

Töökäik
-------

Töötas aastail 1956–1970 A. H. Tammsaare nim. Tartu 1. Keskkooli direktorina ning ajaloo ja ühiskonnaõpetuse õpetajana. Oli aastail 1970–1974 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudi rahvahariduse ajaloo sektori vanemteadur. Aastatel 1959–1988 oli ta Haridusministeeriumi ajaloo ainekomisjoni liige.

Aastatel 1974–1996 töötas ta Tartu Ülikooli ajaloo osakonna õppejõuna, 1976–1990 oli ajalooteaduskonna dekaan ja 1996–2000 õppeülesannete täitja. Alates 1975. aastast dotsent, 2007. aastast emeriitdotsent.

Teadustöö
---------

Tema uurimisvaldkonnad olid Tartu Ülikooli ning Eesti kooli ja hariduse ajalugu. 

### Teoseid

Ta avaldas Eesti ajaloost rohkelt publikatsioone, koostas keskkooliõpikuid ja teatmeteoseid, oli koguteoste "Eesti kooli ajalugu neljas köites" 1. (1989) ja 2. (2010) köite, "Tallinna 1. Keskkool 1631–1981" (1981), "Tartu. Ajalugu ja kultuurilugu" (2005) ja "Gustav Adolfi Gümnaasium 375" (2006) kaasautor.

Tunnustus
---------

* 1973 Eesti NSV teeneline õpetaja
* 1985 Eesti NSV riiklik preemia
* 1996 Tartu Ülikooli suur medal
* 2004 Tartu medal
* 2008 Suur Ignatsi Jaagu medal

Viited
------

1. ↑   "Lahkus ajaloolane ja pedagoog Allan Liim"
2. ↑  "Tartu Ülikooli suure medali kavalerid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 4.12.2022.

Kirjandus
---------

* Peeter Aas. "Allan-poisi kolm soovi on täitunud". Õpetajate Leht, 14. august 2009. Lk 11
**Konstantin Edmund Treffner** (13. oktoober 1885 Koorküla vald, Viljandimaa – 9. detsember 1978 Tallinn) oli eesti haridustegelane ja koolijuht.

Elukäik
-------

Konstantin Treffner sündis Helme kihelkonnas Koorküla vallas käsitöölise pojana. Õppis Koorküla vallakoolis, Paide linnakoolis (1896–1901) ning keskhariduse omandas Tartus Hugo Treffneri eragümnaasiumis, mille lõpetas 1905. Samal aastal astus Tartu Ülikooli füüsika-matemaatika teaduskonda. Kui ülikool 1905. aasta rahutuste tagajärjel ajutiselt suleti, omandas ta Tartu Aleksandri Gümnaasiumi juures koduõpetaja kutse matemaatikas ja asus 1906. aasta alguses õpetaja ning kasvataja kohale H. Treffneri gümnaasiumis. Seal töötas ta kuni 1913. aastani, mil jätkas oma õpinguid ülikoolis. Üliõpilasena töötas ta Eesti Noorsoo Kasvatuse Seltsi Tütarlaste Gümnaasiumi õpetajana. Lõpetas 1917. aastal Tartu Ülikooli füüsika-matemaatikateaduskonna matemaatika-, füüsika- ja kosmograafiaõpetaja kutsega matemaatika alal.

Sama aasta sügisel valiti ta Treffneri gümnaasiumi direktoriks. Oktoobrist 1919 kuni juulini 1920, oli ta haridusministriks Jaan Tõnissoni esimeses valitsuses Töötas koolidirektorina kuni 1940. aastani. 1940. aastal kolis Tallinna, kus töötas matemaatikaõpetajana Tallinna 7. Keskkoolis (1940–1950), Tallinna Kalandustehnikumis (1950–1959) ja Tallinna Ehitustehnikumis (1952–1959).

Ühiskondlik tegevus
-------------------

Pedagoogilise tegevuse kõrval võttis Treffner osa Eesti avalikust elust. Aastail 1917–1919 oli ta Eesti Kooliõpetajate Keskliidu esimees, hiljem pikemat aega Eesti Õpetajate Liidu juhatuse liige ja mitme õpetajate kongressi juhataja. Esimesel Balti riikide õpetajate kongressil Riias 1925. aastal oli ta Eesti delegatsiooni juht. 1921. aastast oli ta Tartu keskkoolide juhatajatekogu esimees. Treffneri ministriks olles töötati välja ja võeti vastu algkooliseadus, tehnikumiseadus, loodi üldine hariduskorraldus, plaaniti kutsekoolide avamist jms.

Konstantin Treffner oli tegev noorsoo organiseerimisel ning juhtimisel. Treffner oli aastaid üleriikliku skautide maleva peavanem ja Tartu skautide maleva vanem. Kui 1930. aastal kutsuti ellu noorkotkaste ülemaaline noorsoo-organisatsioon, asus ta noorkotkaste maleva abivanemaks ja hiljem Treffneri gümnaasiumi noorkotkaste malevkonna vanemaks. Kaitseliidu idee agara pooldajana oli ta tegev Tartu õppurmalevkonna juhatuse liikmena. Oli ajakirja Eesti Skaut vastutav toimetaja (1921–1931) ja ajakirja Tõusmed vastutav toimetaja (1926–1927).

Isiklikku
---------

Konstantin Treffner oli Hugo Treffneri lellepoja pojapoeg.

Tunnustus
---------

* Kotkaristi III klassi teenetemärk, 1933
* Valgetähe III klassi teenetemärk, 1938

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Juhan Kartau** | **Eesti haridusminister**1919 – 1920 | Järgnev**Friedrich Sauer** |

Allikas
-------

* Koolidirektor K. Treffner 50-aastane - Uus Eesti 12.10.1935
**Amuuri leopard** (*Panthera pardus orientalis*) on pantri perekonda kuuluv leopardi alamliik.

Amuuri leopard on äärmiselt ohustatud liik ning looduses on ta väljasuremise äärel. IUCNi punase nimestiku järgi elas 2007. aastal vabas looduses Edela-Primorje regioonis 14–20 täiskasvanud isendit ja 5–6 noort isendit.[*viide?*] Amuuri leopardi liigikaitse programmi ALTA andmete järgi elab looduses 30–35 isendit. Selle liigi puhul räägitakse palju nende loodusesse taasasustamisest, kasutades selleks loomaaia loomi.

Tallinna Loomaaia amuuri leopardid Darla (sündinud 2004 Berliinis) ja Freddi (1995–2016) on andnud aastatel 2008–2014 viis pesakonda järglasi (kokku 12 kutsikat). Tallinna loomaaia amuuri leopardide ekspositsioonis elavad veel kaks amuuri leopardi: emasloom Muusi, kes on Darla järeltulija (sündinud Tallinna loomaaias 2014), ja isasloom Alexei (sündinud 2014 Inglismaal Twycrossi loomaaias, saabus Tallinna 2016).

Levila
------

Veel 20. sajandi alguses asustas Amuuri leopard Venemaa Kaug-Ida Primorje piirkonda, Hiina kirde- ja Põhja-Korea põhjaosa. Sajandi jooksul vähenes selle liigi arvukus tohutult ning 21. sajandi alguseks on teada, et amuuri leopardi võib kohata vaid väikesel maa-alal Edela-Primorjes.

Välimus
-------

Amuuri leopard on teistest leopardi alamliikidest kõige enam eristunud. Tema keha katab pehme ja suhteliselt pikk (seljal 30–50 mm, kõhu all 70 mm) kollakasoranž karvastik, millel on tumeneva keskosaga rosetid. Roseti suurus on 5×5 cm ja nende vahed on kuni 2,5 cm.

Isaste tüvepikkus on 107–136 cm, saba pikkus 82–90 cm ja kehamass 32–48 kg. Emasloomad on kergemad, 25–43 kg.

Elupaik
-------

Amuuri leopard asustab mägitaiga piirkondi, kus seedermänni- ja laialehiste puude segametsad vahelduvad nulumetsadega.

Viited
------

1. ↑  
Jackson, P. & Nowell, K. (2008). Panthera pardus ssp. orientalis. *IUCNi punase nimistu ohustatud liigid*. IUCN 2008.
2. 1 2  ALTA koduleht
3. 1 2 3  Tallinna loomaaia koduleht
4. ↑  "Amuuri leopard". *tallinzoo.ee*. Vaadatud 14.12.2021.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Amuuri leopard** |

* Amuuri leopard Tallinna Loomaaia kodulehel
|  |
| --- |
|  |
| Medalikohad |
| Maailmameistrivõistlused |
| **Hõbe** | 2022 |  |

**Axel Wilson Arthur Disasi Mhakinis Belho** (sündinud 11. märtsil 1998 Gonesse'is) on Prantsusmaa jalgpallur, kes mängib kaitsjana Inglismaa Premier League'i klubis Chelsea ja Prantsusmaa jalgpallikoondises.

Ta alustas klubikarjääri Prantsusmaa klubis Paris, mille meeskonnas debüteeris ta Prantsusmaa esiliigas 11. detsembril 2015 mängus Lensi vastu. Esimese värava lõi ta liigas 8. jaanuaril 2016 mängus Toursi vastu.

2016. aastal liitus ta Reimsiga, kellega tõusis 2018. aastal esiliigast Prantsusmaa kõrgliigasse. Prantsusmaa kõrgliigas lõi ta esimese värava 23. novembril 2019 mängus Metzi vastu.

2020. aasta augustis siirdus ta 13 miljoni euro eest Monacosse, kellega sõlmis viieaastase lepingu.

2023. aasta augustis sõlmis Disasi kuueaastase lepingu Chelsega. Üleminekusumma oli 38,5 miljonit naelsterlingit (45 miljonit eurot). Inglismaa kõrgliigas tegi ta debüüdi hooaja avamängus Liverpooli vastu ning lõi kohe ka värava.

2022. aasta novembris valiti Disasi maailmameistrivõistlustel osalevasse Prantsusmaa koondisse, et asendada vigastada saanud Presnel Kimpembet. Prantsusmaa koondises tegi Disasi debüüdi viimases alagrupimängus Tuneesia vastu ning sai pärast 1966. aastat esimeseks, kes on maailmameistrivõistlusel Prantsusmaa koondises debüüdi teinud.

Viited
------

1. ↑   (vaadatud 13.8.2023)
2. ↑  "Former Arsenal target Disasi joins Monaco in €13m deal". *goal.com*. 7. august 2020. Originaali arhiivikoopia seisuga 16. aprill 2021. Vaadatud 7. augustil 2020.
3. ↑  "Axel Disasi: Chelsea sign France defender on six-year deal". *BBC Sport*. 4. august 2023. Vaadatud 9. augustil 2023.
4. ↑  "Thuram, Disasi added to France World Cup squad". *ESPN.com* (inglise). 14. november 2022. Vaadatud 14. novembril 2022.

Välislingid
-----------

* Profiil Chelsea FC kodulehel

| * v
* r
Chelsea FC mängijad  –  Premier League |
| --- |
| 

* 1 Arrizabalaga
* 2 Disasi
* 3 Cucurella
* 5 Badiashile
* 6 Silva
* 7 Sterling
* 8 Fernández
* 10 Mudrõk
* 11 Madueke
* 13 Bettinelli
* 14 Chalobah
* 15 Jackson
* 16 Ugochukwu
* 17 Chukwuemeka
* 18 Nkunku
* 19 Broja
* 20 Santos
* 21 Chilwell
* 23 Gallagher
* 24 James (c)
* 26 Colwill
* 27 Gusto
* 29 Maatsen
* 31 Sánchez
* 33 Fofana
* 47 Bergström
* 67 Hall
* Treener: Pochettino

 |

| * v
* r
Prantsusmaa koondis  –  2022. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused |
| --- |
| 

* 1 Lloris (c)
* 2 Pavard
* 3 Disasi
* 4 Varane
* 5 Koundé
* 6 Guendouzi
* 7 Griezmann
* 8 Tchouaméni
* 9 Giroud
* 10 Mbappé
* 11 Dembélé
* 12 Kolo Muani
* 13 Fofana
* 14 Rabiot
* 15 Veretout
* 16 Mandanda
* 17 Saliba
* 18 Upamecano
* 20 Coman
* 21 L. Hernandez
* 22 T. Hernandez
* 23 Areola
* 24 Konaté
* 25 Camavinga
* 26 Thuram
* Treener: Deschamps

 | Prantsusmaa |
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib endisest raudteepeatusest Valga–Petseri raudteel. Tallinnas asunud kitsarööpmelise raudteepeatuse kohta vt siit: Veski posti raudteepeatus* |

---

Endise Veski raudteepeatuse asukoht, taamal Koidula raudteepiirijaam
**Veski raudteepeatus** oli raudteepeatus Põlvamaal Värska vallas Kolodavitsa küla lähedal. Tänapäevase haldusjaotuse kohaselt jääb selle asukoht Võru maakonna Setomaa valla Kolodavitsa külla.

Läbi Veski kulgeb Valga–Petseri raudteelõik, mis valmis 1889. aastal osana Riia–Pihkva raudteest. Avamise ajal jäi peatus Orava valda. Küla oli 2001. aastal suletud Valga–Veski raudteeliini lõppjaam. Veski raudteepeatusele eelnes Valga poolt Piusa raudteejaam ja järgnes juba Venemaal Petseri.

Veski raudteepeatuses asus üks madal perroon ja ootepaviljon.

2011. aastal valmis Veski külje all Koidula raudteejaam, tänu millele sai võimalikuks rongiliiklus nn Kagu-Eesti kolmnurgas (Tartu-Valga-Koidula-Tartu). Varem said Tartu-Petseri ja Valga-Petseri raudteeliin kokku alles Venemaal.

Välislingid
-----------

* Veski peatuskoht tariifijaamaks; Uus Eesti, nr. 79, 5. detsember 1935 (DIGAR)
* Infot peatuse kohta; fotod (*vene keeles*)

|  |  |
| --- | --- |
| **Eelnev peatus** | **Endine raudteepeatus**  |
|  Piusa |  **Veski**  |
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib eri taimedest saadud maitseainetest; hariliku pimendipuu vilja kohta vaata artiklit Piment* |

---

Vürtsid Antalya turul
**Vürtsid** on teravamaitselised või aromaatsed, naturaalsed või kuivatatud mitmesuguste taimede seemnetest (nt muskaatpähklid, sinep), viljadest (nt pipar, vanill, koriander), õitest (nt nelk, safran), koorest (nt kaneel või risoomist (nt ingver) saadud maitseained, mida kasutatakse tervelt, tükeldatult, purustatult või jahvatatult. 

Taimede rohtsetest osadest saadud maitseaineid nimetatakse ürtideks. Kõige hinnatumaid vürtse saadakse troopikast ja lähistroopikast.

Ajalugu
-------

Vürtse hinnati juba ammu enne kirjapandud ajalugu. Neid on alati kasutatud toitude ja jookide maitsestamiseks, kuid ka näiteks kuningate kroonimisel, meditsiinis, parfümeerias, usutseremooniatel ja matustel.

Antiikajal maitsestati Vahemere maades toitu kohalike taimedega, mis sealkandis metsikult kasvasid. Nende hulka kuulusid köömned, kadakamarjad, sibul, küüslauk, sinep, tüümian ja silfion. Vana-Roomas kasutati lisaks sellerit, peterselli, tilli ja majoraani. Indiast toodi sisse pipart, ingverit ja kaneeli. Pipart hinnati sellepärast, et see soodustas seedimist. Loorberit seevastu ei kasutatud, sest see sümboliseeris võitu, ja see asendati mürdimahlaga.

Rooma riigis kasutati välismaiseid vürtse salvide valmistamiseks ja suitsohvri toomisel. Petronius kirjeldas Rooma pidustuste luksuslikkust ja haruldaste vürtside rohkust nendes.

Tuhat aastat tagasi olid araablased vürtsikaubanduses monopoolses seisundis, tuues oma vürtsilaadungid Indiast ja Idamaadest vaevaliselt kulgevate kaamelikaravanidega.

Keskajal oli nõudlus vürtside järele nii suur, et neist sai midagi kaupraha taolist: ühe naela muskaadiõite eest sai kolm lammast ja sama koguse pipraterade eest osta vabaks pärisorja. Selleks ajaks oli Veneetsia jõudnud Euroopa kaubanduses juhtpositsioonile ning hoidis suuremat osa ülikasumlikust vürtsikaubandusest enda kontrolli all. See monopol andis tõuke ekspeditsioonide korraldamiseks, mis viisid lõpuks Uue Maailma avastamiseni. 

Tänapäeval on maailma suurim vürtside importija USA.

Tuntud vürtse
-------------

Kaneel, muskaat, aniis ja muud vürtsid Ho Chi Minhi turul
Maailma populaarseimate vürtside seas on ingver, kaneel, kardemon, kurkuma, muskaatpähkel ja -õied, paprikapulber, piment, pipar, safran ja nelk.

Vürtse müüakse ka traditsiooniliste vürtsisegudena, näiteks karripulber ja *garam masala*.

Ostmine ja säilitamine
----------------------

Paljud vürtsid on saadaval nii tervetena kui ka jahvatatud kujul. Jahvatatud vürtsid kipuvad oma aroomi ja maitset kiiresti kaotama, nii on tark tegu osta neid korraga väikeste kogustena. Terveid vürtse võib aga vajadusel ise jahvatada.

Vürtse tuleks säilitada õhukindlalt, jahedas ja varjulises kohas mitte kauem kui kuus kuud.

Kasutamine
----------

Vürtse kasutatakse paljude (nii soolaste kui ka magusate) roogade maitsestamisel. Neid tuleks kasutada mõõdukalt, et nad toitudes liialt domineerima ei hakkaks.

Vaata ka
--------

* Vürtside loend

Viited
------

1. 1 2  Antiigileksikon, 2. kd. lk. 275