recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Tubakas** on tubaka taimeperekonna (*Nicotiana*) lehtedest saadud aine.

Eurooplaste esimesest kokkupuutest tubakaga on ülestähendusi leitud Chr. Kolumbuse laevapäeviku 1492. aasta 6. novembri sissekandes. Kolumbuse nimetatud San Salvadori saarel kinkisid pärismaalased Kolumbusele sõpruse märgiks mõned kuivatatud tubakalehed, kuid admiral ei osanud nendega midagi peale hakata. Kui oli randutud Kuubal, nägid Bartholome de las Casase päeviku andmeil Rodrigo de Jerez ja Luis de Torres esimeste eurooplastena tegelikku tubaka suitsetamist. Torukesi, mille kaudu tõmmati sisse suitsu, hakati nimetama hispaaniakeelse sõnaga *tabacos*.

Algul kultiveeriti tubakat ta kaunite õite pärast ilutaimena. Veidi hiljem hakati teda kasutama ravimtaimena, eriti hambavalu, peavalu ja podagra vastu. Seda rohtu hakati nimetama nicotiana’ks ja siit tulenebki tubaka hilisem ladinakeelne nimetus Nicotiana, samuti temas leiduva tugeva närvimürgi nikotiini nimetus.

Vaata ka
--------

* Huuletubakas
* Suitsetamine
* Tubakatööstus
**Helle Tamm** (sündinud 14. juulil 1940 Pärnus) on eesti ajakirjanik ja biograaf. 

Ta lõpetas 1958. aastal Lydia Koidula nimelise Pärnu 2. Keskkooli, seejärel õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis eesti filoloogiat ja spetsialiseerus ajakirjandusele, ülikooli lõpetas 1971. aastal. Töötanud ajakirjanikuna põhiliselt Pärnu ajalehe Pärnu Kommunist ja Pärnu Postimees toimetuses. Aastatel 1972–1975 oli Tamm Eesti Raadio keskööprogrammi toimetaja ja 1980–1985 raadio programmide peatoimetuses lepinguline autor. Läks pensionile 1997. aastal.

Helle Tamm on ajalehtedes ja -kirjades ning raadiosaateis käsitlenud Pärnu ajalugu, arhitektuuri, linnaelu probleeme, Lydia Koidula nime kandnud Draamateatri (Endla) ning Riikliku Akadeemilise Ooperi- ja Balletiteater Estonia (Rahvusooper Estonia) lavastusi ja portreteerinud teatriinimesi, intervjueerinud Pärnus suvitanud tollase Nõukogude Liidu teaduse, kirjanduse, teatri- ja filmikunsti suurkujusid. Ajakirjanikutöö kõrval kirjutanud kuus elulooraamatut.

Tamm on Eesti Ajakirjanike Liidu liige (a-st 1970), Literaatide Kutsekomitee, hilisema Literaatide Ühingu liige (a-st 1985).

Elulooraamatud
--------------

* "Ülle Ulla" (1976) ja "Inge Põder" (1978) Eesti NSV Teatriühingu välja antud "Teatriteede" sarjas, kirjastus Eesti Raamat
* "Larissa Lužina" (1980) ja "Vija Artmane" (1984) "Väikese filmiraamatu" sarjas, kirjastus Eesti Raamat
* "Ita Ever" (1991) Eesti Teatriliidu vahendatud väljaanne, kirjastus Eesti Raamat
* "Eldar Rjazanov" (2007) – Eldar Rjazanovi 80. sünnipäevaks kirjutatud ja autori enda kirjastatud elutööraamat

Välislingid
-----------

* Koduleht
Vaade Pirita vana kalmistu väravale. Foto: 13.05.2004
Vaade Pirita vana kalmistu paekiviristidele. Foto: 07.06.2005
Vaade Pirita vana kalmistu rauast hauatähistele. Foto: 03.05.2008
**Pirita vana kalmistu** on kalmistu Jõelähtme kihelkonnas Harjumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi aadressiga Kloostri tee 9 Pirita linnaosas Tallinnas. Praeguse välise kalmistuosa pindala on umbes 0,35 ha.

Kalmistu rajati arvatavasti pärast Pirita kloostri valmimist ja pühitsemist 1436. aastal, kuid on arvatud, et ka juba kloostri asutamisel 1407. aastal. Maeti nii kloostri kirikusse kui ka kirikuesisele alale. Esimesed kohalike elanike matused kloostri kalmistule on teada 16. sajandist.

Pärast kloostri hävitamist 1577. aastal toimis kalmistu edasi kohaliku külakalmistuna. Ka kloostri kirikusse maeti edasi, viimane teadaolev matus on 18. sajandist. Pirita kloostri kalmistule maeti ka katoliiklasi kuni uue katoliku kalmistu rajamiseni 18. ja 19. sajandi vahetusel.

Vanim teadaolev matus kalmistu välisosal on 1612. aastast. 1848. aastal ehitati kalmistu ümber müür ning värava- ja kellatorn. Ametlikult suleti kalmistu matmiseks 1928. aastal, kuid teadaolevalt viimane matus on pärit 1943. aastast. 

Pirita vana kalmistu on tuntud oma paekivist ristide poolest. 1971. aastal inventeeriti kalmistul kokku 221 paekiviristi, siis oli ka alles 13 Eestis ainulaadset ketasristi. Tänaseks on neid alles märgatavalt vähem.

Kalmistule maetuid
------------------

* 1649 – Mähe Madis Iru külast
* 1846 – Marie Rikker (1846–1846)
* 1855 – Hans Hallika (1795–1855)
* 1887 – Peeter Pärnamägi (1836–1887)
* 1943 – Lulu Vahakorm (1887–1943)

Vaata ka
--------

* Pirita klooster

Viited
------

1. ↑  Karl Laane. Tallinna kalmistud. Tallinn 2002. Lk 49
2. ↑  Karl Laane. Tallinna kalmistud. Tallinn 2002. Lk 49
3. ↑  Robert Nerman. Pirita. Jalutaja teejuht. Solnessi Arhitektuurikirjastus. Tallinn 2008. Lk 96
4. ↑  Jaan Tamm. Pirita klooster. Ehitus- ja uurimislugu. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 2005. Lk 26
5. ↑  Karl Laane. Tallinna kalmistud. Tallinn 2002. Lk 53

Kirjandus
---------

* Karl Laane. Tallinna kalmistud. Tallinn 2002. Lk 49–55
* Taavi Pae. Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemise seaduspärasused. Magistritöö. Tartu 2002
* Jaan Tamm. Pirita klooster. Ehitus- ja uurimislugu. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 2005. Lk 26
* Robert Nerman. Pirita. Jalutaja teejuht. Solnessi Arhitektuurikirjastus. Tallinn 2008. Lk 96

Välislingid
-----------

* Kultuurimälestis nr 1192 "Pirita kloostri varemed kalmistuga, 1417-1577.a. 19.-20.saj."
* Pirita klooster ja vana kalmistu Veljo Ranniku kogus. Muinsuskaitseameti fotokogu
The Ladies Mercury, 27. veebruar 1693
**The Ladies' Mercury** oli esimene just nimelt naistele suunatud perioodiline väljaanne. Üheleheline ajaleht ilmus Londonis 27. veebruarist 1693 nelja nädala vältel, seda andsid välja The Athenian Society (Ateena Selts) ning tolle asutaja John Dunton. Leht loodi ajalehe The Athenian Mercury juurde.

Ajalugu
-------

Londoni publitsist John Dunton kirjastas Inglismaa ja Šotimaa esimest nii meestele kui ka naistele suunatud suurt ajalehte The Athenian Mercury. Leht käsitles kõikvõimalikke teemasid, sealhulgas teadust, religioon, armastust, abielu ja seksi. Athenian Mercurys toimus avalik arutelu, milles osalesid nii mehed kui ka naised. Kuna armastus, abielu ja muud nendesarnased teemad olid naiste seas populaarsed, otsustas toimetaja kirjutada iga kuu esimesel teisipäeval üksnes nendest. Otsusest andis toimetus teada 3. juunil 1691. Sel viisil sooviti vastata "mõistlikele küsimustele, mida õrnem sugu meile saadab".

Londonis trükitud The Ladies Mercury areneski välja Athenian Mercury igakuisest naisterubriigist. 27. veebruarist 1693 avaldas see nõuandekolumni. Iganädalane väljaanne lubas vastata "kõigile kenadele ja huvitavatele küsimustele armastuse, abielu, käitumise, riietumise ja huumori asjus naisterahvastelt, olgu nad neitsid, abielunaised või lesed."

The Ladies Mercury koosnes ühest lehest, mille mõlemale küljele trükiti tekst. See ilmus vaid neli nädalat, 27. veebruarist 17. märtsini 1693. Ehkki see oli esimene naisteajakiri, ei nimetatud seda ingliskeelse sõnaga *magazine*; seda kasutati esmakordselt alles üldhuviajakirjas The Gentleman's Magazine, mis asutati 1731. aastal.

Analoogsed väljaanded
---------------------

Peagi asutati järgmised naistele suunatud väljaanded, millel polnud siiski kuigivõrd suuremat edu: ajakirja Tatler juures ilmus Female Tatler ning The Spectatori juures lühikest aega igakuine The Female Spectator, mida toimetas Eliza Haywood.

Viited
------

1. ↑  Anzovin, item 4454, p. 294 *The first advice column appeared in the first issue (dated Feb 27, 1693) of the first magazine for women, The Ladies Mercury, published by London bookseller John Dunton. The entire magazine, filling both sides of a single sheet, was devoted to the advice column, which offered expert replies to questions submitted by readers on the matters of love, marriage, and sex.*
2. 1 2  Turner, p. 65
3. ↑  Keeble, p. 13
4. ↑  Morrish, p. 5
5. ↑  "Issuing her own: The Female Tatler". Originaali arhiivikoopia seisuga 14. oktoober 2012. Vaadatud 20. oktoobril 2012.

Allikad
-------

* Anzovin, Steven et al. *Famous First Facts (International Edition)*, H. W. Wilson Company, 2000, ISBN 0-8242-0958-3
* Keeble, Richard, *Print Journalism*, Taylor & Francis, 2005, ISBN 0-415-35882-5
* Morrish, John, *Magazine Editing: How to Develop and Manage a Successful Publication*, Routledge, 2003, ISBN 0-415-30381-8
* Turner, David M. *Fashioning adultery: gender, sex, and civility in England, 1660-1740*, Cambridge University Press, 2002, ISBN 0-521-79244-4

Välislingid
-----------

* JSTOR - The First English periodical for women
Säilinud osa Piri Reisi kaardist
**Piri Reisi kaart** on 1513. aastal koostatud maakaart, mille autor oli Ottomani Impeeriumi admiral, kartograaf ja geograaf Piri Reis.

Säilinud on umbes 1/3 algsest kaardist. See kujutab suhteliselt täpselt Euroopa ja Põhja-Aafrika läänerannikut ning Brasiilia rannikut. Kujutatud on ka mitmeid Atlandi ookeani saari, sh Assoorid ja Kanaari saared. Lisaks on kujutatud ka mütoloogiline Antillia saar ja ilmselt ka Jaapan.

Kaardi ajalooline olulisus seisneb selles, et see näitab Uue Maailma avastamise ulatust umbes 1510. aasta paiku ning, et väidetavalt olla selle koostamisel kasutatud Kolumbuse kaarte, mis on tänaseks kadunud. Kasutatud on kümmet Araabia päritolu, nelja India päritolu ja ühte Kolumbuse kaarti. Hiljem sai Piri Reisi kaardist varajastele antarktikauuringutele viitavate pseudoteaduslike spekulatsioonide alus.

Kaardi avastas filoloogilise töö käigus 9. oktoobril 1929 Saksa teoloog Gustav Adolf Deissmann (1866–1937). Türgi haridusministeerium oli ta palganud kataloogima Topkapi Palee raamatukogu mitte-islami säilikuid. Deissmanni soovi peale otsida vanu kaarte ja skeeme, leidis raamatukogu direktor Halil Edhem mõned unustatud köited, mille ta Deissmannile andis. Kui Deissmann mõistis, et avastatud kaart võib olla unikaalne leid, näitas ta seda orientalist Paul Kahlele, kes tuvastas, et selle oli joonistanud Piri Reis. Avastus põhjustas rahvusvahelise sensatsiooni, kuna tegu oli ainsa tollal teadaoleva Christoph Kolumbuse maailmakaardiga ning see oli ka ainuke 16. sajandi kaart, mis kujutas Lõuna-Ameerikat Aafrika suhtes õigetel pikkuskraadidel. Geograafid olid tulutult juba sajandeid otsinud "Kolumbuse kadunud kaarti," mille ta väidetavalt Lääne-India saartel olles joonistas.

Tänapäeval asub Piri Reisi kaart Istanbulis, Topkapi Palee raamatukogus, kuid harilikult see avalikus ekspositsioonis pole.

Pseudoajalugu
-------------

Esimesena tõi Piri Reisi kaardi pseudoteaduslikesse ringkondadesse amatöörarheoloog Arlington H. Mallery, kes oli suur Kolumbuse-eelsete Atlandi-üleste kontaktide hüpoteesi toetaja. Ehkki teadlased tema "avastusi" ei tunnustanud, taaselustas Charles Hapgood need oma 1966. aastal ilmunud raamatus "Iidsete merekuningate kaardid" ("Maps of the Ancient Sea Kings"), kus ta esitas teooria seniavastamata antiiktsivilisatsioonist, mis uuris läbi kogu maailma. Oma väidetes tugines ta mitmete antiiksete ja hiliskeskaegsete kaartide uuringutele. Enamgi veel – 1966. aastal kordas sarnaseid väiteid oma tuntud raamatus "Jumalate kaarikud" ("Chariots of Gods") tuntud ufoloog ja avantürist Erich von Däniken, kes sedapuhku lisas Hapgoodi suhteliselt tagasihoidlikele väidetele lausa maavälise dimensiooni ja aastal 2002 Gavin Menzies oma raamatuga "1421 – Aasta, mil Hiina avastas maailma" ("1421: The Year China Discovered the World"). Hoolimata laialdasest populaarsusest on kõik kolm raamatut teadlaste põlu all ning neis leiduvad teooriaid on korduvalt ja põhjalikult ümber lükatud.
Ian Gillan 1985. aastal
Ian Gillan 2005. aastal
Ian Gillan 2013. aastal
**Ian Gillan** (sündinud 19. augustil 1945 Chiswickis, Londonis) on inglise laulja ja laulukirjutaja, kes on tuntud kui ansambli Deep Purple solist. 

Ta on bariton, kuid tuntud andeka falsetilauljana. 

1969–1973 oli Gillan Deep Purple'is. 1975–1978 laulis ta Ian Gillan Bandis ja 1978–1982 ansamblis Gillan. 1983. aastal oli ta ansambli Black Sabbath laulja ja andis ansambliga koos välja albumi "Born Again". 1984–1989 ja taas alates 1992. aastast on ta Deep Purple'i laulja.

1970. aastal laulis ta peaosa Andrew Lloyd Webberi ja Tim Rice'i albumil "Jesus Christ Superstar", mille põhjal jõudis 1971. aastal lavale rokkooper "Jesus Christ Superstar".

2016. aastal võeti Gillan Deep Purple'i liikmena vastu Rock'n'rolli Kuulsuste Halli.

Välislingid
-----------

* 

| * v
* r
Deep Purple |
| --- |
| 
Ian Gillan • Simon McBride • Don Airey • Roger Glover • Ian PaiceEndised liikmed: Jon Lord • Ritchie Blackmore • David Coverdale • Glenn Hughes • Joe Lynn Turner • Rod Evans • Nick Simper • Tommy Bolin • Joe Satriani • Steve Morse |
| Stuudioalbumid | 
"Shades of Deep Purple" • "The Book of Taliesyn" • "Deep Purple" • "Deep Purple in Rock" • "Fireball" • "Machine Head" • "Who Do We Think We Are" • "Burn" • "Stormbringer" • "Come Taste the Band" • "Perfect Strangers" • "The House of Blue Light" • "Slaves and Masters" • "The Battle Rages On..." • "Purpendicular" • "Abandon" • "Bananas" • "Rapture of the Deep" • "Now What?!" • "Infinite" • "Whoosh!" • "Turning to Crime" |
**"The Kissing Booth"** ('suudluskabiin') on Ameerika Ühendriikide romantiline noortekomöödia. Filmi lavastas Vince Marcello ning see põhineb Beth Reeklesi samanimelisel romaanil. Peaosades astuvad üles Joey King, Jacob Elordi ja Joel Courtney. Filmi tegevus keerleb ümber Elle'i (King), omapärase iseloomuga hilise õitseja, kellel tekib armulugu abituriendist paha poisi Noah'ga (Elordi). Nende armastus seab ohtu Elle'i sõprussuhte Noah' venna Leega (Courtney).

"The Kissing Booth" avaldati Netflixis 11. mail 2018 ning see kogus vaatajate seas kiiresti populaarsust ja sai teenuse edulooks. Sellest hoolimata sai "The Kissing Booth" kriitikute negatiivsete arvustuste osaliseks, ette heideti süžee klišeesid ja misogüüniat. 24. juulil 2020 tuli välja järg, "The Kissing Booth 2". Kolmas osa, "The Kissing Booth 3" peaks vaatajateni jõudma 2021. aastal.

Viited
------

1. ↑  Kaufman, Amy (28. juuni 2018). "Must Reads: How 'The Kissing Booth' became a pop culture sensation (even if critics hated it)". *The Los Angeles Times*.
**"The Language Instinct"** on Steven Pinkeri raamat aastast 1994. 

Pinker väidab selles, et inimestel on kaasasündinud keelevõime ning pooldab Noam Chomsky väidet, et keel annab tunnistust kaasasündinud universaalse grammatika olemasolust. Ta peab võimalikuks keeleinstinkti teket loodusliku valiku toimel. 

Pinker püüab kõigepealt ümber lükata hulga väärarvamusi, nagu näiteks:

* keele kasutamiseks peavad lapsed seda õppima;
* enamikul inimestest on halb grammatika;
* keele kvaliteet muudkui langeb;
* keelel on suur mõju inimese mõtlemise võimalustele (Sapiri-Whorfi hüpotees);
* loomadele on keelt õpetatud (inimahvide keel).

Pinkeri meelest on keel inimestele ainuomane võime, mille evolutsioon on tekitanud selleks, et lahendada konkreetset kommunikatsiooniprobleemi sotsiaalsetel küttidel-korilastel. Ta võrdleb keelt võrgukudumisega ämblikel ja tammiehitamisega kobrastel. 

Pinker nimetab keelt instinktiks, pidades silmas, et see pole leiutis (nagu on näiteks kiri). Ta viitab esiteks keele universaalsusele ja teiseks sellele, et lapsed leiutavad spontaanselt kooskõlalise grammatikaga kreoolkeele, isegi kui nad kasvavad üles ilma kindla grammatikata pidžini keskkonnas. Kurdid beebid "lalisevad" kätega ning leiutavad spontaanselt tõelise grammatikaga viipekeele. Keel kujuneb lapsel välja ka siis, kui seda ei püüta õpetada ega grammatikavigu parandada. 

Pinker eristab keelt üldisest mõtlemisvõimest, rõhutades, et tegemist on spetsialiseeritud "vaimumooduliga". 

Pinker eristab keeleteadlaste arusaama grammatikareeglitest, mida õpetatakse hea keele õpikutes. Et viimaseid tuleb spetsiaalselt õpetada, ei ole nad tegeliku suhtlemise seisukohast olulised. 

Pinkeri järgi on lapse ajus spetsiaalsed struktuurid, mis tunnevad ära teiste inimeste kõne üldised reeglid, näiteks kas omadussõnaline täiend käib nimisõna ees või järel. Pärast emakeele omandamise perioodi vabastatakse vastavad ajuosad teiste ülesannete tarbeks.

Välislingid
-----------

* Pinkeri veebileht raamatu "The Language Instinct" kohta
* Randy Harrise retsensioon (PDF)
**John Carl Girard de Soucanton** (10/22. august 1826 Tallinn – 26. november/8. detsember 1896 Kunda) oli Kunda tsemenditehase asutaja.

Talle kuulusid Kunda ja Selja mõis. Ta oli Tallinna bürgermeistri ja kommertsnõuniku Johann Karl Girard de Soucantoni ja tema abikaasa Eleonora Christina Johanna (sündinud von Scheurmann) noorim poeg.

Elu
---

Gümnaasiumihariduse sai ta Tallinna Toomkoolis (1836–1845), seejärel õppis Tartu Ülikoolis (1845–1846) majandust ning Jenas ja Mecklenburgis põllumajandust (1846–1849). 

1851. aastal sai ta emalt Kunda mõisa, mille oma töö ja hoolsusega muutis üheks eeskujulikumaks mõisaks Eestimaal. 1867. aastast kuulus talle ka Kunda naabermõis Selja.

Venemaa Valitseva Senati määrusega 6. novembrist 1863. aastast sai ta pärandatava Venemaa parunitiitli.

Välisreisidel Saksa- ja Prantsusmaale tutvus ta portlandtsemendi tähtsusega ehituses. See viis teda mõttele oma mõisa maa-alal leiduvat lubjamerglit ja savi portlandtsemendi tootmiseks ära kasutada, mis realiseerus tsemendivabriku aktsiaseltsi rajamisega 1870. aastal. 

John Carl Girard de Soucanton oli kihelkonnakohtunik, meeskohtu assessor ja meeskohtunik (1878–1881), alates 1887. aastast Liivimaa Üldkasuliku ja Ökonoomilise Sotsieteedi auliige, Eestimaa Põllumeeste Seltsi liige, Kalakasvatajate Seltsi liige ja president.

John Carl Girard de Soucanton suri 26. novembril 1896 ootamatult rabandusse.

Perekond
--------

6. juulil 1852 abiellus Kunda vanimas linnaosas Lontovas (*Neu London*) sündinud Auguste Henriette Wilhelmine (Welly) Häntscheliga (1828–1880), abielust sündisid: 

* Johann Wilhelm Eugéne (1853–1922), Kunda ja Wruda (Ingerimaal) mõisnik abiellus 1883 Alice Amanda Karoline Muhlega.
* Alexis Häntschel Olivier (1857–1915), Parun, Valtu, Hertu ja Ohekatku mõisnik ja Valtu tellisetehase rajaja, abiellus 1884 Varangu mõisniku tütre Sophie von Luederiga.
* Josephine Henriette Eleonore (1860–1923), abiellus 1886 Kundas, meditsiinidoktor Xaver Dombrowskyga.
* Gustav John Edmund (1863–1910), Selja mõisnik, abiellus 1893 Karitsast pärit Sophie Eleonore von Rosenbachiga.
* John Karl (1866–1886)

10. aprillil 1884 abiellus ta Meta Rosenfeldtiga (1842–1911). Abielu oli lastetu.

Vaata ka
--------

* Girard de Soucanton

Kirjandus
---------

* Ave Randviir Tsemenditehase rajaja büstid kaardistavad Kunda linna Eesti Päevaleht, 5. august 2006 (online 26. jaanuar 2009)

Välislingid
-----------

* Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust 1930
**Simon Magni Schlettherus** (1626, Slätthög, Småland, Rootsi – 7. aprill / 17. aprill 1694) oli Eestimaa vaimulik.

Schlettherus sündis Slätthögis (praeguse haldusjaotuse järgi Alvesta vallas Kronobergi läänis Rootsis). Ta immatrikuleeriti 12. septembril / 22. septembril 1646 Tartu Ülikooli. Ordineeriti 21. märtsil / 31. märtsil 1652 õpetajaks.

Ta oli aastatel 1652–1655 Vaivara koguduse (Hermanni koguduse nime all) abiõpetaja. Aastatel 1656–1657 oli ta Järva-Jaani Ristija Johannese koguduse adjunktõpetaja, 1658–1659 teenis ta Nissi Maarja koguduses vikaarina, 1659–1661 oli ta Koeru Maarja-Magdaleena koguduse abiõpetaja, 1661–1694 oli ta sama koguduse õpetaja, teenides 1661–1662 veel õpetajana Järva-Jaani Ristija Johannese kogudust. Lisaks oli ta aastatel 1681–1689 veel Järva praostkonna praost; ta palus end 5. veebruaril / 15. veebruaril 1689 praosti ametist vabastada, kuid praostitiitlit kandis ta surmani.

Viited
------

1. ↑   Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525–1885 Tallinn 2007
**Simone Beneventi** (sündinud 1982. aastal Reggio Emilias) on itaalia löökpillimängija ja performansi-kunstnik, kes esitab põhiliselt 20. ja 21. sajandi muusikat.

Ta on esinenud festivalidel nagu "Aperto di Reggio Emilia", "Arsenale di Treviso", "Varssavi sügis", Veneetsia biennaal, Zagrebi biennaal, "Espace sonore" Baselis, "Gaida" Vilniuses, Huddersfield Contemporary Music Festival, "Manca" Nizzas, "Milano Musica", "Parco della Musica di Roma", "Samtida" Stockholmis ning paljudes nüüdiskunsti galeriides ja muuseumides.

Tema töö heliuurija, uute muusikainstrumentide ehitaja ja löökpillide uute mänguvõtete kasutuselevõtjana on viinud teda kokku selliste nüüdismuusika suurkujudega nagu Pierluigi Billone, Peter Maxwell Davies, Ivan Fedele, Heinri Goebbels, Helmut Lachenmann, David Lang, Riccardo Nova, Fausto Romitelli, Salvatore Sciarrino, ansamblitega nagu Klangforum Wien, Neue Vocalsolisten Stuttgart, Ensemble Prometeo, mdi ensemble ja kunstnikega nagu PanSonic, Matmos, Ennio Morricone, John Malkovich, Sainkho Namtchylak, Massimo Zamboni.

Oma stiili defineerb ta kui loovat soleerimist (*creative soloism*).

Tunnustus
---------

2010. aastal on teda teose "Repertorio Zero Project" eest tunnustatud Veneetsia muusikabiennaali Hõbelõviga.

Välislingid
-----------

* Simone Beneventi koduleht
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib kindlusest ja künkast Roomas; USA parlamendihoonete kohta vaata artiklit Kapitoolium (parlamendihoone); Ameerika Ühendriikide Kapitooliumi kohta vaata artiklit Kapitoolium (Washington)* |

---

Marcus Aureliuse ausammas Kapitooliumil
**Kapitoolium** (ladina keeles *mons Capitolinus* ehk *Capitolium*) oli üks Rooma seitsmest künkast, millel asus sama nime kandnud kindlus, Rooma usuline ja poliitiline keskus. Sõna tuleneb ladina sõnast *caput*, mis tähendab pead (sellele osutab ka itaaliakeelne *capo*), ja tähendusülekandes millegi ülaosa või midagi pealmist, ülimat.

Kapitoolium asub Tevere jõe vasakul kaldal Tiberi saare kõrval. See küündib merepinnast 42 m kõrgusele.

Kapitoolium koosnes kahest kõrgendikust: päris Kapitooliumist ja linnusest. Linnuse laskis ehitada Tarquinius Priscus.

Kapitoolium asub Rooma keskmest, esimesena asustatud künkast Palatiunusest, kus asusid keisrilossid, loodes. Rooma küngastest jäid suhteliselt lähedale, kirdesse veel Kvirinaal ja Viminalis.

Vanas Roomas asusid Kapitooliumist läänes Marcelluse teater, Octavia portikus ja Flaminiuse tsirkus. Loodesse jäid Isise ja Serapise tempel ning hääletushall. Põhjas asus Agrippa väljak. Kirdejalamil asus Traianuse foorum, idajalamil Augustuse, Caesari, Rooma ja Vespasianuse foorum. Kagusse jäi Velabrum, linnaosa, kus müüdi hõrgutisi.

Rooma vabariigi legendaarsel algajal olevat Kapitooliumil asunud Jupiterile, Junole ja Minervale ehitatud tempel (*templum Jovis Capitolini*). Templi juurde künkale sõitsid triumfeerivad väejuhid. Kapitooliumil asus aastast 269 eKr Juno Moneta tempel, mille lähedal asus mündikoda. Kapitooliumil, väljaspool linnust asusid riigiarhiiv (*tabularium*) ja ülikute villad.

Kapitooliumi ehitisi hävitasid tulekahjud, samuti Alarichi (410) ja Geiserichi (455) korraldatud rüüstamine.

Tänapäeval asub Kapitooliumil Michelangelo projekteeritud Kapitooliumi väljak (itaalia keeles *Piazza del Campidoglio*), Senaatorite palee ja teisi ehitisi.

Kapitoolium on Itaalia kilomeetripostide nullpunktiks.

Juba antiikajal, hiljem ka klassitsismiajastul nimetati Rooma Kapitooliumi järgi mitmeid hooneid ja linnakeskusi kapitooliumideks, eeskätt Lääne-Rooma riigi alal ja kolooniais, kuid ka näiteks USA-s, kus peamine kapitoolium asub pealinnas Washingtonis.

Olümpiamängude eeskujul algatas Domitianus 86 Kapitooliumi mängud, mis olid iga 4 aasta tagant korraldatavad muusika- ja spordivõistlused (võisteldi ka ratsutamises). Kapitooliumi mängude võitjaid autasustati tammepärjaga. Kapitooliumi mänge korraldati kuni 4. sajandini.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6  Antiigileksikon, 1. kd. lk. 231
2. 1 2 3  Antiigileksikon, 2. kd. lk. 142-143
3. ↑  Antiigileksikon, 2. kd. lk. 210
**Antónios Nikopolídis** (Antonis Nikopolidis; Αντώνιος Νικοπολίδης; sündinud 14. oktoobril 1971 Ártas) on Kreeka jalgpallikoondise endine väravavaht, Euroopa meister (2004).

Kreeka rahvuskoondises mängis Nikopolídis 90 korda aastatel 1999–2008. Debüüt koondises toimus 18. augustil 1999, kui mängiti El Salvadoriga ja võideti 3:1. 2004. aasta Euroopa meistrivõistlustel valiti Nikopolídis jalgpallitähtede koondisse.

Klubid
------

* 1988–1989 Arta Anagenisi
* 1989–2004 Panathinaikos
* 2004–2011 PAE Olympiakós

Saavutused
----------

* 1991, 1995, 1996, 2004 Kreeka meister
* 1991, 1993, 1994, 1995, 2004 Kreeka Karikas
* 1994, 1995 Kreeka superkarikas
* 2004 Euroopa meister

Isiklikku
---------

Antonis Nikopolidis on 188 cm pikk ja kaalub 88 kg.

EURO 2004 – Kreeka rahvuskoondis

1 Nikopolídis • 2 Seitarídis • 3 Venetídis • 4 Dabízas • 5 Déllas • 6 Basinás • 7 Zagorákis • 8 Giannakópoulos • 9 Charistéas • 10 Tsiártas • 11 Nikolaḯdis • 12 Chalkiás • 13 Katergiannákis • 14 Fýssas • 15 Vrýzas • 16 Kafés • 17 Georgiádis • 18 Goúmas • 19 Kapsís • 20 Karagkoúnis • 21 Katsouránis • 22 Papadópoulos • 23 Lákis • treener Rehhagel
**John Broome** (sündinud 1947 Kuala Lumpuris) on Briti filosoof ja majandusteadlane. 

Ta on Oxfordi Ülikooli filosoofia emeriitprofessor.

Haridus ja elukäik
------------------

John Broome lõpetas 1968. aastal Cambridge'i Ülikooli bakalaureusekraadiga matemaatikas ja majandusteaduses. Neli aastat hiljem kaitses ta Ameerika Ühendriikides Massachusettsi Tehnoloogiainstituudis doktorikraadi majandusteaduses (1972). Seejärel sai Broome majanduslektori töökoha Londoni Ülikoolis. Samas ülikoolis kaitses ta järgmisel aastal magistrikraadi filosoofias. 

Londoni ülikoolist siirdus Broome Bristoli Ülikooli 1979. aastal. Seal hakkas ta lugema majandusloenguid. Aastal 1992 valiti ta samas ülikoolis majandus- ja filosoofiaprofessoriks. Aastal 1995 sai Broome filosoofiaprofessori koha Šotimaal asuvas Saint Andrewsi Ülikoolis. 

Aastal 2000 valiti John Broome Oxfordi Ülikooli White's Chair of Moral Philosophy auväärsele ametikohale. 2014. aastal ta emeriteerus.

Teadus
------

John Broome tegeles majandusteadusega kuni 1996. aastani. Sealtmaalt keskendus ta filosoofiale. Broome'i uurimisvaldkonnad on eetika, normatiivsus ja praktiline mõistus.

Broome'i väitel on ta suurema osa oma elust uurinud inimelu väärtuse mõistet ja selle tagamaid. See termin puudutab nii moraalifilosoofe kui ka majandusteadlasi. Broome'i uurimistöö sellel teemal viis ta tagasi teoreetiliste alusteni, samal ajal ka edasi, otsimaks selle praktilisi rakendusi. Teoreetilised alused hõlmavad ratsionaalse otsuse teooriat (*theory of rational decision*), mida käsitletakse nii filosoofias kui ka majandusteaduses. Praktiliste rakendusvaldkondade hulka kuuluvad näiteks meditsiin ja kliimamuutus.

Broome ise on töötanud mõlemas mainitud rakendusvaldkonnas. Samuti on ta konsulteerinud Maailma Terviseorganisatsiooni ja Stern Review'd. John Broome on kuulunud ka IPCC (Valitsustevaheline Kliimamuutuste Paneel) hindamisraportide koostamise kaasautorite hulka.

Tunnustus
---------

* 1999 – valiti Edinburghi Kuningliku Seltsi liikmeks (filosoofia alal)
* 2000 – valiti Briti Akadeemia liikmeks (filosoofia sektsioon, täiendavalt on Broome kaasatud *Cross-Member* liikmena majandusteaduste sektsiooni)
* 2007 – valiti Rootsi Kuningliku Teaduste Akadeemia välisliikmeks (humanitaarteaduste klass)

Raamatud
--------

* *The Microeconomics of Capitalism*, Academic Press, 1983.
* *Weighing Goods: Equality, Uncertainty and Time*, Blackwell, 1991.
* *Counting the Cost of Global Warming*, White Horse Press, 1992
* *Ethics Out of Economics*, Cambridge University Press, 1999.
* *Weighing Lives*, Oxford University Press, 2004.
* *Climate Matters: Ethics in a Warming World*, Norton, 2012.
* *Rationality Through Reasoning*, Blackwell, 2013.

Välislingid
-----------

* John Broome Oxfordi ülikooli filosoofiateaduskonna kodulehel  ( inglise keeles)
* John Broome Oxfordi ülikooli Corpus Christi College'i kodulehel  ( inglise keeles)
* Theory Workshop - John Broome Stanfordi Ülikooli poliitikateaduste osakonna kodulehel  ( inglise keeles)
**John Warren Backus** (3. detsember 1924 Philadelphia – 17. märts 2007 Ashland, Oregoni osariik) oli USA informaatik, programmeerimiskeele FORTRAN välja töötanud töörühma juht.

Backus käis keskkoolis Philadelphiast umbes 50 km loode pool olevas Pottstownis. Nähtavasti ei olnud ta usin õpilane. Ta õppis lühikest aega Virginia ülikoolis keemiat, aga lahkus siis ülikoolist ja astus USA sõjaväkke. Seal hakkas ta meditsiini õppima, kuid sõjaväehaiglas diagnoositi tal enesel koljus luukasvaja. See õnnestus eemaldada ja selle asemele paigaldati talle koljusse plaadike. Ta lõpetas meditsiiniväljaõppe 9 kuud hiljem pärast uut operatsiooni, mille käigus see plaadike asendati tema enda väljatöötatud plaadiga.

Ta kolis New Yorki, kus algul õppis raadiotehnikuks ja siis huvitus matemaatikast. Ta lõpetas 1949. aastal Columbia ülikooli matemaatikamagistrina ja hakkas 1950 IBM-is tööle. Ta hakkas seal tööle arvutil Selective Sequence Electronic Calculator, mida kasutati aastail 1948–1952. Tema esimene suur projekt oli arvutiprogrammi kirjutamine, mis arvutaks Kuu asukohta.

1953 töötas ta programmeerimise hõlbustamiseks välja programmeerimiskeele Speedcoding, mis oli esimene IBM-i arvutil kasutatav kõrgtaseme keel. Programmeerimine oli endiselt keeruline ja 1954 moodustas Backus töörühma, mis projekteeriks ja töötaks välja uue programmeerimiskeele arvuti IBM 704 jaoks. Selleks keeleks osutus FORTRAN. FORTRAN oli esimene kõrgtaseme keel, mis läks laiatarbekasutusse.

Backus tegi veel teisegi olulise avastuse küberneetikas. 1950. aastate lõpus kuulus ta komiteedesse, mis töötasid välja programmeerimiskeele ALGOL 58 ja hiljem väga mõjukaks osutunud ALGOL 60 (numbrid tähendavad väljatöötamisaastat). ALGOL 60 sai kiiresti ülemaailmseks algoritmide esitamise *de facto* standardiks. Ühtlasi töötas ta koos Peter Nauriga välja Backuse-Nauri vormingu, mille abil sai formaalselt kirjeldada ükskõik millist kontekstivaba programmeerimiskeelt. See oli oluline leiutis kompilaatorite väljatöötamiseks ja aitas Backusel saada Turingi auhinda.

Tunnustus
---------

1963 pälvis Backus tiitli IBM Fellow, IBM-i kõrgeima auhinna, mida ta oma töötajale annab. IBM-i paarisajast tuhandest töötajast saab selle igal aastal 4–9 ja enne 1963. aastat seda välja ei antudki.

1967 pälvis ta Elektri- ja Elektroonikainseneride Instituudi välja antava Wallace McDowelli auhinna FORTRANi ja ALGOLi väljatöötamise eest, olles läbi aegade teine inimene, kes selle auhinna sai.

1975 pälvis ta USA riikliku teaduse medali ja 1977 Turingi auhinna. 1985 valiti ta Ameerika Kunstide ja Teaduste Akadeemia liikmeks, 1989 Prantsusmaal Nancys asuva Henri Poincaré ülikooli audoktoriks.

1977. aastal pälvis ta Turingi auhinna.

1993 pälvis Backus Riikliku Inseneriakadeemia väljaantava Draperi auhinna, olles esimene, kes selle üksinda, ilma kaaslasteta pälvis. 1997. aastal pälvis ta Arvutiajaloo muuseumi auhinna. 1. juunil 2007 nimetati tema järgi asteroid 6830 Johnbackus.
**Umbanda** on Brasiiliast pärinev usund. 

See tekkis 20. sajandi algul, sulatades endasse katoliikluse, kardekismi ja *Lukumí* elemente. See sai alguse Rio de Janeiro alamklassi Brasiilia neegritest, kuid levis kogu Brasiilias. 

Umbanda on polüteistlik sünkretistlik usund, mis põhineb Aafrika orišaade kultusel, mille tõid koloniaalajal Brasiiliasse aafriklastrest orjad. Iga orišaad seostatakse mõne katoliku pühakuga, kelle nime all teda austatakse. Näiteks sepp-orišaad Ogumit seostatakse püha Jüriga, Yansanit aga püha Barbaraga. Jumalat ennast peetakse *deus otiosus*'est ja teda mainitakse harva. 

Nagu *Candomblé* usundiski, toimus kultus maatemplites terreirodes. Need olid ümara kujuga alad, mida ümbritsesid puust istmed ja mida katsid palmilehtedest katused. Kesksel kohal olid löökpillimuusika ja loitsud. Terreiro juht oli *pai-de-santo* 'püha isa' või *mãe-de-santo* 'püha ema' ning usklikke nimetati tavaliselt *filhos-de-santo* 'pühad pojad ja tütred'.

Tuntud umbandiste
-----------------

* Clara Nunes, Brasiilia sambalaulja
* Vinícius de Moraes, Brasiilia luuletaja
* Raul Seixas, Brasiilia rokkmuusik

Välislingid
-----------

* Umbanda Püha Tempel (*portugali keeles*)
**"Vaikus saab värvideks"** on Jaan Kaplinski luuletuste valikkogu, mis on avaldatud 2006. aastal ja sisaldab luuletusi aastatest 1955–2005. Valimik võtab kokku kirjaniku 50 aasta pikkuse loometee ja märgib 65 aasta elutee täitumist. Kujundaja ja fotode autor on illustraator Kalli Kalde.

Sisu
----

Kaplinski luulet kandvaks motiiviks on unenäolisus ja piiride hägusus, tihti ka kujundite abstraktsus. Luuletuste temaatika hõlmab märksõnu, nagu aeg, igavik, loodus ja minevik. Kõige enam tulevad luuletustes esile looduskujundid ja võrdlused. Aja möödumist ja minevikku kujutab luule-mina mälestuste kaudu. Väljapaistvaks võtteks on proportsioonide võrdlemine ning välisega üheks sulamine, nt suur ja väike, üksikisik ja kogukond. Igavikulisus väljendub pidevas liikumises millegi poole. Luuletuste põhiideeks on maailmas kõige omavaheline seotus. Olulisel kohal on Tartu, ent ka teised Eestimaa paigad, mida luuletustes tihti mainitakse.

Väljenduslaad
-------------

Esilekerkivateks kujunditeks on metafoor ja personifikatsioon. Luulekogu esimene pool on riimluules ning luuletused lähevad järk-järgult üle vabavärsile. Suurem osa luuletusi on kirjavahemärgistusteta. Kirjavahemärkide puudumine annab luuletustele voolavuse. Kogu sisaldab ka murdeluulet.

Retseptsioon
------------

Luulekogu kandva idee võtab kokku Olavi Teppan: „Luulekogu „Vaikus saab värvideks" sisaldab tipmisi fragmente Kaplinski luule kesksest ideest: eri meeltega kogetav vastandite maailm on siiski ainuline harmooniliselt tunnetatav tervik."

Viited
------

1. 1 2  Jaan Kaplinski (2006). *"Vaikus saab värvideks"*. Tänapäev.
2. 1 2  Teppan, Olavi (19. jaanuar 2006). "Vaikus saab värvideks" (PDF).
**Siire** ehk **anžambmaan** (prantsuse sõnast *enjambment* 'üleaste') on sageli tarvitatav lausekujund luules, misjuhul lahutatakse süntaktiline ühik värsirea piiril või kahe värsi vahel. Ütlus jätkub järgmisel värsireal või salmis.

Kasutus
-------

Siiret kasutatakse puändi edasilükkamiseks, et viivitada kavatsetud emotsiooni tekitamisega. Siire võib panna värsitähenduse vastanduma lausetähendusele, luues niiviisi sõnamängu, milles värsi algne mõte tuleb ümber hinnata tervikmõtte valguses.

Siiret võib kasutada ka värsirea katkestamiseks, et luua heakõla värsiridade lõpus või alguses. Nii on näiteks kirjutanud Willard Espy:

*The four eng-*
*ineers*  

*wore orange*  

*brassieres*

Näiteid
-------

### Catullus

Ladinakeelses luules 1. sajandil eKr kasutas Catullus siiret oma tekstis "Ad Fabullum":

*Cenabis bene, mi Fabulle, apud me*
*paucis, si tibi di favent, diebus,*  

*si tecum attuleris **bonam atque magnam***
***cenam** non sine candida puella*  

*et vino et sale et omnibus cachinnis.*

Säilitades sõnade järjekorda, võiks tõlkida nii:

*Sa lõunatad hästi, mu Fabullus, minu juures*
*mõne, kui jumalad soosivad sind, päeva pärast,*  

*ja kui tood endaga hea ja suurepärase*  

*lõuna mitte ilma ilusa neiuta,*  

*ega veinita, tarkuseta ja naerulaginateta.*

Fraas *si tecum attuleris bonam atque magnam / cenam* on siirdeks kolmanda ja neljanda rea vahel.

### Shakespeare

Inglise luuletaja ja näitekirjanik William Shakespeare kasutas siiret üha ulatuslikumalt, kui tema stiil ajaga arenes. Uurijad Goswin Köning ja Andrew Cecil Bradley on Shakespeare'i dateerimata loomingu puhul määranud eeldatavad loomisajad, lähtudes siirde kasutamise sagedusest.

***Seesama aeg, mis kunstpeenelt voolib*** 
***kõik**, mis on armas silmale ning hea,*  

/---/  

***Ja poleks suve sulnist õiehingust***
***meil** klaasis piiskadena vangis siis*,  

***kas miski meenutaks kesk tuulte vingust***
***veel ilu**, mille talv meilt ära viis?*  

/---/   

(katked W. Shakespeare'i sonetist nr 5, inglise keelest tõlkinud Harald Rajamets)

### Näiteid eesti luulest

*Käriseb vaikuselina.*
*Rebendist pahiseb tuuli.*  

***Kohutav rebijanina***  

***nuusutab**, kus oled sina.*  

*Maigutab siniseid huuli*.

*Kärin on pruun nagu rooste.*  

*Valge kui lubi on vaikus.*  

***Kohkudes roostesest loost te***  

***kuulsite**: toonelahooste*  

*hirneid alt rebendist kaikus.*

Andres Ehin *Kuratlik kopla*

*Me teeme, **teeme ümber oma elu***
***üht** hiigelmüüri inimtihedat*.  

*Ka pikemad ei küüni üle ääre*  

/---/

Jüri Üdi *Me teeme, teeme ümber oma elu*

Viited
------

1. ↑  Annus, Merilai, Saro. *Poeetika.* Tartu Ülikooli Kirjastus. Tartu 2011. ISBN 978-9949-11-549-5
2. ↑  Lederer, Richard (2003). *A Man of my Words: Reflections on the English Language*. New York: Macmillan. ISBN 0-312-31785-9
3. ↑  *Maailma luule kuldne klassika*. koost. kirjastus SE&JS. Tallinn 2006. ISBN 978-9985-854-74-8
4. ↑  Ehin, Andres. *Alateadvus on alatasa purjus*. Varrak. Tallinn 2000. ISBN 9985-3-0275-3
5. ↑  Üdi, Jüri. *Selges eesti keeles*. Eesti Raamat. 1974.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib füüsikalisest suurusest; sõna muude tähenduste kohta vaata lehekülge Siire (täpsustus)* |

---

Siirde, trajektoori ja teepikkuse mõiste erinevus. Näidatud tasapinnalisel juhul võib siiret nimetada ka nihkeks
**Siire** (ka **paigutis** ja mõnes kohas ekslikult **nihe**) on mehaanikas mingi punktmassi (keha massikeskme või keskkonna osakese) asukoha muutus ruumis. Nihkeks on õigem nimetada siirde erijuhtu, kui siire toimub tasapinnaga paralleelselt.

Siirdevektor
------------

Siiret kirjeldab mehaanikas vektoriaalne füüsikaline suurus, mida kutsutakse **siirdevektoriks**. Asukohti ruumis kirjeldatakse mehaanikas kohavektoritega. Siirdevektor on defineeritud vektorina, mille alguspunkt langeb kokku alghetkel punktmassi kohavektori lõpp-punktiga ja lõpp-punkt langeb kokku mingil järgneval ajahetkel kohavektori lõpp-punktiga. Seega on siirdevektor kohavektori {\displaystyle {\vec {r}}} muut ja seetõttu tähistatakse siirdevektorit {\displaystyle \Delta {\vec {r}}}. Siirdevektori levinud tähised on ka {\displaystyle {\vec {s}}} või {\displaystyle {\vec {\delta }}}.

Masspunkti siirdevektori pikkus ja tema liikumise teepikkus ei ole üldjuhtudel võrdsed suurused (võrdsed näiteks ühtlasel sirgjoonelisel liikumisel). Siirdevektori pikkus sõltub vaid alg- ja lõpp-punktide asukohtadest, mitte liikumise trajektoorist, liikumiskiirusest ega liikumisajast.

Vaata ka
--------

* Kohavektor
* Kiirus
* Kiirendus
**Umberto Boccioni** (19. oktoober 1882 Reggio di Calabria – 17. august 1916) oli itaalia maalikunstnik ja skulptor. 

Nagu futuristidele kohane, kujutas ta oma kunstis liikumist (dünaamikat), kiirust ja tehnoloogiat.

Boccioni õppis alates 1901 Roomas kunstiakadeemia juures olevas koolis Scuola Libera del Nudo. Ta õppis ka Roomas plakatimaalija juures disaini. Koos oma sõbra Gino Severiniga sai ta divisjonistliku kunstniku Giacomo Balla õpilaseks. 1906 õppis ta Pariisis impressionismi ja postimpressionismi. 1906. aasta lõpul ja 1907. aasta alguses õppis ta joonistamist Veneetsia kunstiakadeemias. Milano kunstiühingut Famiglia Artistica külastas ta esimest korda 1901, aga 1907 kolis ta Milanosse ja tutvus seal futuristidega, sealhulgas luuletaja Filippo Tommaso Marinettiga. Hiljem osalesid nad futuristide manifesti kirjutamises ja Boccioni sai futurismi peamiseks teoreetikuks.

1912 külastas Boccioni Pariisis paljude kunstnike ateljeesid ja otsustas pärast seda skulptoriks saada. Selles olid talle eeskujuks Aleksandr Arhipenko, Georges Braque, Constantin Brâncuși, Raymond Duchamp-Villon ja tõenäoliselt Medardo Rosso. 1912 esines ta Pariisis oma maalidega itaalia futuristide näitusel, aga 1913 tuli ta Pariisi tagasi, et näidata oma skulptuure. Kõik tema skulptuurid käsitlesid seda, mida Boccioni oli Pariisis näinud. Boccioni mõjutas kubistlikke skulptoreid, eriti Duchamp-Villoni.

1914 avaldas Boccioni futuristlike maalikunstnike ja skulptorite manifesti "*Pittura e scultura futuriste (dinamismo plastico*", milles selgitas oma liikumise esteetikat: "Kui impressionistid panevad laua esitama üht kindlat hetke ja allutavad laua elu selle kujutamisele sellel hetkel, siis meie sünteesime iga momendi (aja, koha, vormi ja värvitooni) ning nende abil konstrueerime laua." 1912 osales ta Londonis rühmanäitusel ja 1914 uuesti. Need kaks näitust jätsid paljudele noortele inglise kunstnikele sügava mulje, eriti Christopher Nevinsonile, kes ühines futuristide liikumisega, teised ühinesid Wyndham Lewise juhitava liikumise vortitsismiga, mis oli briti vaste futurismile.

Pärast Itaalia astumist Esimesse maailmasõtta Boccioni mobiliseeriti. Ta määrati Verona lähedal Sortes olevasse suurtükiväeüksusesse. 16. augustil 1916 kukkus ta ratsaväe õppusel hobuse seljast maha ja trambiti jalge alla. Järgmisel päeval ta suri 33-aastaselt.

Boccioni oli ateist.

Galerii
-------

* "Mees liikumises", 1913pronks (on kujutatud Itaalia 20-sendisel euromündil)New Yorgi moodsa kunsti muuseum"Mees liikumises", 1913  
pronks (on kujutatud Itaalia 20-sendisel euromündil)  
New Yorgi moodsa kunsti muuseum
* Autoportree, 1905 (õli lõuendil)Metropolitani kunstimuuseum, New YorkAutoportree, 1905 (õli lõuendil)  
Metropolitani kunstimuuseum, New York
* "Visioni simultanee", ca 1912Von Der Heydti muuseum, Wuppertal"Visioni simultanee", ca 1912  
Von Der Heydti muuseum, Wuppertal
**Vaimastvere vald** (saksa keeles *Gemeinde Waimastfer*) oli vald Laiuse kihelkonnas Tartumaal 1866–1939. Tänapäeval jääb kunagise valla maa-ala suures osas Jõgeva maakonna Jõgeva valda, vaid Villakvere küla jääb nüüd Lääne-Viru maakonna Väike-Maarja valda. Vallamaja asus Kõola külas.

Vaimastvere vald loodi iseseisva omavalitsusena 1866. aastal ning selle esialgne halduspiirkond kattus Vaimastvere ja Ripuka mõisapiirkonnaga. Vald kuulus Laiuse kihelkonda. Esimene vallavanem oli Mihkel Matson (1867–1872 ja 1879–1884).

1892. aastal liideti Vaimastvere vallaga Kärde vald.

Vaimastvere valda kuulusid järgmised külad: Endla, Kemba, Kõola, Kärde, Oonurme, Paduvere, Pedja, Ripuka, Rohe, Tirma, Vaimastvere, Villakvere.

1922. aastal liideti varem Vaimastvere valda jäänud Oonurme küla Jõgeva vallaga.

Vallavanemad
------------

* Mihkel Matson (1867–1872, 1879–1884)
* Kaarel Saar (1873–1878)
* Jaan Poom (1885–1887)
* Juhan Ein (1888–1893)
* Mart Karu (1894–1896, 1912–1914)
* Jüri Tolga (1897–1902)
* Jüri Raus (1903–1905)
* Jüri Voimann (1906–1908)
* Karl Olesk (1909–1911)
* Johannes Ermann (1915–1917)
* Villem Voimann (1917–1919)

Vaata ka
--------

* Vaimastvere mõis
* Ripuka mõis
* Vaimastvere vald (1939)
* Jõgeva vald

Viited
------

1. ↑  Maa-ameti kaardirakendused
2. ↑  Johan Kõpp. "Laiuse kihelkonna ajalugu". Eesti Kirjanduse Selts. Tartu 1937
3. ↑  Eesti Ajalooarhiiv. Eesti ala valdade register
4. ↑  "Halduspiiride kaardiserver KUPITS". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. august 2011. Vaadatud 24. septembril 2011.
Veltins-Arena
**Veltins-Arena** (algselt **Arena AufSchalke**) on Saksamaal Gelsenkirchenis asuv mitmeotstarbeline staadion. 

Staadion valmis 13. augustil 2001 ja see mahutab 61 481 pealtvaatajat. Staadioni eripäraks on suletav katus. Staadioni algne nimi oli Arena AufSchalke, kuid 2005. aastal omandas nime õigused sponsor õlletehas Veltins ja uueks nimeks pandi Veltins-Arena.

Veltins-Arena on jalgpalliklubi FC Schalke 04 kodustaadion.

Seal toimusid 2006. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste 4 alagrupimängu ja 1 veerandfinaal. Kõiki neid kohtumisi vaatas täismaja (52 000 pealtvaatajat). Kuna FIFA kontrollib kõiki jalgpalli MM-i sponsorlepinguid, siis nimetati Veltins-Arenat MM-i ajal FIFA maailmameistrivõistluste staadioniks Gelsenkirchenis.

7. mail 2010 toimus Veltins-Arenal 2010. aasta jäähoki MM-i avakohtumine, milles Saksamaa jäähokikoondis alistas lisaajal 2:1 USA jäähokikoondise. Sellel kohtumisel oli 77 803 pealtvaatajat, millega püstitati külastatavuse maailmarekord jäähokis.

Veltins-Arenal on kontserte andnud paljud popstaarid, nende hulgas AC/DC, Bon Jovi, Metallica, Bruce Springsteen ja Robbie Williams. 13. oktoobril 2007 toimus seal mootorrataste ringrajasõidu viimane MM-etapp. Staadioni tõeline mitmeotstarbelisus pandi proovile 2004. aasta mais, kui nelja päeva jooksul peeti seal popmuusikakontsert, Bundesliga kohtumine ja Ameerika jalgpalli liiga NFL Europe kohtumine.

Välislingid
-----------

* Veltins-Arena koduleht
* Pildid

| * v
* r
2006. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste staadionid |
| --- |
| 
Berliini Olümpiastaadion (Berliin) **·**  Signal Iduna Park (Dortmund) **·**  Commerzbank-Arena (Frankfurt) **·**  Veltins-Arena (Gelsenkirchen) **·**  HSH Nordbank Arena (Hamburg) **·**  AWD-Arena (Hannover) **·**  Fritz-Walter-Stadion (Kaiserslautern) **·**  RheinEnergieStadion (Köln) **·**  Red Bull Arena (Leipzig) **·**  Allianz Arena (München) **·**  Stadion Nürnberg (Nürnberg) **·**  Gottlieb-Daimler-Stadion (Stuttgart) |
**Robert Paisley** OBE (23. jaanuar 1919 – 14. veebruar 1996) oli inglise jalgpallitreener ja jalgpallur, kes veetis pea viiskümmend aastat Liverpooli klubiga: paremkaitsjana, füsioterapeutina, abitreenerina ning peatreenerina. Tänu saavutustele Liverpooli peatreenerina on Paisley pälvinud läbi aegade ühe parima jalgpallitreeneri maine. Paisley on tänini ainuke treener, kes on võitnud kolm Euroopa karikat.

Sündinud Durhami krahvkonnas, mängis Paisley noorukina Bishop Aucklandi meeskonnas, enne kui temast sai Liverpooli mängija 1939. aastal, kuigi Teine maailmasõda takistas tal Liverpooli esindamast kuni 1946. aastani. 1947. aastal murdis ta Liverpooli esindusmeeskonda ja aitas klubil tulla esimest korda 24 aasta jooksul liiga meistriks. 1951. aastal sai temast klubi kapten ja ta jäi Liverpooliga kuni 1954. aastani, mil ta mängijakarjääri lõpetas.

Pärast mängijakarjääri lõpetamist jäi ta klubisse, saades reservmeeskonna treeneriks ja teenides samal ajal ka klubi füsioterapeutina. Selleks ajaks oli Liverpool kukkunud esiliigasse ning ka klubi rajatised olid kehvas seisus. 1959. aasta detsembris sai Liverpooli peatreeneriks Bill Shankly, kes ülendas Paisley oma abitreeneriks. Nende käe all tõusis Liverpool taas Inglise kõrgliigasse ja klubi käekäik paranes märgatavalt.

1974. aastal pani Shankly ameti Liverpooli peatreenerina maha ja Paisley määrati tema järglaseks. Paisley käe all algas Liverpooli domineerimine nii Inglismaal kui ka Euroopas, kui üheksa aastaga võideti kakskümmend autasu – 6 meistritiitlit, 3 liigakarikat, 6 superkarikat, 3 Euroopa karikat, 1 UEFA karikas ja 1 Euroopa superkarikas. Paisley nimetati aasta peatreeneriks rekordiliselt kuuel korral. Paisley pani ameti maha 1983. aastal, minnes ajalukku Liverpooli kõige edukama peatreenerina. Ta suri 1996. aastal Liverpoolis, olles 77-aastane.
**Võimehüpotees** on väide, mille kohaselt teadmine, "mis tunne on" mingit kogemust läbi elada, ei ole teadmine-et (propositsiooniline teadmine), vaid teadmine-kuidas (propositsioonilineb teadmine). 

Termin pärineb David Lewiselt (*the Ability Hypothesis*). 

David Lewise (1988) ja Laurence Nemirowi järgi seisneb see võimes kogemusi meenutada, kujutleda ja ära tunda.

Seda väidet on kasutatud Frank Jacksoni artiklis "Fenomenilised kvaalid" esitatud teadmiseargumendi vastu: teadmine, "mis tunne on", ei pea olema füüsikaline, sest ta pole propositsiooniline. Nemirow tuli sellega välja juba Thomas Nageli artikliga "Mis tunne on olla nahkhiir" polemiseerides. 

Sellel väitel on vähe pooldajaid. Enamik kriitikuid pole nõus väitega, et teadmine, "mis tunne on", on oskusteadmine. Torin Alter väidab artiklis "Know-how, ability and ability hypothesis" (2001) Noam Chomsky eeskujul, et oskusteadmine (erinevalt propositsioonilisest teadmisest) ei ole võime. Nimelt võib võime säilida hoolimata oskusteadmise kaotusest.

Kirjandus
---------

* David Lewis. What experience teaches, 1988.
* Torin Alter. [Know-how, ability and ability hypothesis ]. – *Theoria*, 2003, kd 67, nr 3, lk 229–239.