recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ninasarviklased** (*Rhinocerotidae*) on kabjaliste seltsi kuuluv imetajate sugukond.

Kirjeldus
---------

Nägemine on ninasarvikul keskpärane, kuid haistmine ja kuulmine suurepärased. Nad on paksunahalised nagu elevandidki. Vaatamata oma kehakaalule suudavad ninasarvikud galopeerida sama kiiresti kui hobune.

Liigid
------

Suurusvõrdlus elavate kui ka väljasurnud ninasarviklaste vahel
Sugukonda kuulub viis retsentset liiki. Neist kaks liiki (valge-ninasarvik ja must-ninasarvik) elavad Aafrikas ja kolm Aasias. 

* Laimokk-ninasarvik ehk valge-ninasarvik (*Ceratotherium simum*).

Sel on kaks alamliiki – põhjapoolne (*Ceratotherium simum cottoni*) ja lõunapoolne (*Ceratotherium simum simum*).
Kuni 4,4 m pikk, 2 m kõrge ja kaalub 3–4 tonni. 
Valge-ninasarvikud toituvad peamiselt rohust, nende ülamokk on lai.

* Teravmokk-ninasarvik ehk must-ninasarvik (*Diceros bicornis*),

3–3,7 m pikk, 1,5–1,7 m kõrge ja kaalub 1–2 tonni. 
Must-ninasarvikud toituvad põõsaste ja puude okstest; nende ülamokk on kitsas ja terav.

* India ninasarvik (*Rhinoceros unicornis*).

On kolmest Aasias elavast liigist kõige suurem, olles kuni 4 m pikk ja kaaludes kuni 4 tonni. Tal on üks sarv ja sügavate vagudega hall nahk, mis meenutab soomusplaati. 
Elavad metsades ja toituvad rohust, lehtedest ja oksadest.

* Jaava ninasarvik (*Rhinoceros sondaicus*).

On natuke väiksem kui india ninasarvik, samuti hall, kuid pehmema nahaga, kuigi ka see näeb välja, nagu oleks ta soomustatud.

* Sumatra ninasarvik (*Dicerorhinus sumatrensis*).

Väikseim, tema pikkus ei ületa 3 meetrit ja ta kaalub umbes ühe tonni. Erinevalt teistest Aasia ninasarvikutest on temal kaks sarve ja ainsa liigina on tal karvane nahk.

### Väljasurnud liigid

Pleistotseenis elas karvane ninasarvik (*Coelodonta antiquitatis*).

Eluviis
-------

Ninasarvikud elavad 3- või 4-liikmeliste perekondlike rühmadena ja liiguvad rohtu süües aeglaselt mööda savanni.

Et putukatest vabaneda, võtab ta mudavanni. Kuivades moodustab muda kooriku, mis kaitseb ninasarviku nahka.

Välislingid cmxml
-----------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Ninasarviklased** |
Liivi ordu maameistri pitsat
**Liivimaa ordu maameister** oli Saksa ordu Liivimaa haru ehk Liivi ordu kõrgeim kohalik juht aastatel 1237–1562.

Liivimaa ordu maameistri residentsi Võnnu ordulinnuse varemed 2012. aastal
Esialgu määras Liivimaa ordumeistri Saksa ordu kõrgmeister, alates 14. sajandi teisest poolest valiti ta kohapeal.

15. sajandi teisel poolel muutus Liivi ordu Saksa ordust sisuliselt sõltumatuks, seetõttu kasvasid ka maameistri võimupiirid. Ordumeister Wolter von Plettenbergi ajal, kui Saksa ordu Preisimaa haru 1525. aastal sekulariseeriti ja Plettenbergist 1530. aastal Saksa-Rooma keisri vasall sai, muutus Liivi ordumeistri alluvussuhe toonase kõrgmeistri kohusetäitjaga puhtalt formaalseks.

1562 likvideeris viimane Liivi ordu maameister Gotthard Kettler orduharu ja sai Kuramaa hertsogiks.

Saksa ordus olid lisaks Liivi maameistrile kohalike orduharude juhtideks ka Preisi maameister (1324. aastal ühendati tema ametikoht kõrgmeistri omaga) ja Saksa meister.

Vaata ka
--------

* Liivimaa ordu maameistrite loend
* Liivimaa ordu maameistri koadjuutor ja koadjuutorivaenus

Kirjandus
---------

* Bergmann, Gustav von (1776). *Geschichte von Livland, nach bossuetischer Art entworfen*. Leipzig: Im Schwickertschen Verlage. (Ordumeistrite elulood)
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib katoliku vaimulikust. Analoogse ametinime kohta luteri ja õigeusu kirikus vaata artikleid Riia ja Läti peapiiskop ning Riia ja kogu Läti peapiiskop.* |

---

Riia peapiiskopi vapp
**Riia peapiiskop** oli aastatel 1253–1563 ja on alates 1923 katoliikliku Riia peapiiskopkonna kõrgeim juht, kes allub otse paavstile.

Esimene Riia peapiiskop oli Albert Suerbeer, kes paavsti usaldusalusena püüdis võidelda Saksa ordu (ja selle Liivimaa haru) mõju kasvu vastu Vana-Liivimaal. Ta oli nii kogu Vana-Liivimaa (välja arvatud Taanile kuuluv Põhja-Eesti) kui ka Preisimaa kõrgeim vaimulik isand, lisaks valitses ta ilmaliku valitsejana Riia stifti (mida tavaliselt on nimetatud Riia peapiiskopkonnaks). Keskaegne Riia peapiiskopi amet kadus 1563. aastal, mil peapiiskop Wilhelm von Hohenzollern suri, sest 1561. aastal oli peapiiskopi stift sekulariseeritud ja Zygmunt II Augusti võimu alla langenud ning Liivimaa oli valdavalt protestantlik. Riia peapiiskopkond kestis ametlikult siiski kuni 1566. aastani, mil selle alad Leedu suurvürstiriigiga liideti.

Poolakad asutasid Riia peapiiskopkonna asemele katoliikliku Võnnu piiskopkonna, see likvideeriti aga rootslaste poolt 1625. aastal.

Riia peapiiskopi amet taastati alles 1923. aastal, mil piiskopiks sai Antonijs Springovičs. Aastatel 1991–2010 oli Riia peapiiskop kardinal Jānis Pujats, pärast seda sai peapiiskopiks Zbigņevs Stankevičs.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Riia peapiiskop** |

Vaata ka
--------

* Riia piiskoppide ja peapiiskoppide loend
* Riia peapiiskopi koadjuutor ja koadjuutorivaenus
* Riia piiskop
**Ivo Saksakulm** (sündinud 1. detsembril 1966 Tallinnas) on eesti korvpallur.

Haridus
-------

Ivo Saksakulm lõpetas 1984. aastal Tallinna 32. Keskkooli ja õppis Tallinna Polütehnilises Instituudis puidutöötlemise tehnoloogiat (1984–1985).

Mängijakarjäär
--------------

Noorteklassis treenis Saksakulm (tema pikkus on 205 cm) Tallinna Lenini rajooni LNSK-s, tema treenerid olid Tarmo Velleste, Pearn Pressraud, Avo Mae ja Hardi Kerde. Saksakulm kuulus Eesti noorte- ja juunioride koondisse. NSV Liidu noorte meistrivõistlustel võitis ta U18 Eesti koondisega 1984. aastal pronksmedali. 

Aastatel 1987–1991 mängis ta Kalevi esindusmeeskonnas, mille koosseisus tuli 1991. aastal NSV Liidu meistriks ning sai meistrivõistlustel 1990. aastal 5. ja 1989. aastal 6. koha. 

Eesti koondises pidas Saksakulm aastatel 1989–1995 71 mängu, 1993. aastal tuli Euroopa meistrivõistlustel 6. kohale. 1994. aastal tuli ta Idaliiga ja Põhjamaade lahtiste meistrivõistluste võitjaks. Veteranide maailmamängudel võitis Saksakulm 2017. aastal pronks- ja 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel hõbemedali.

Tallinna klubides mängides tuli Saksakulm Eesti meistrivõistlustel 1985. 1992. ja 1993. aastal meistriks, 1997. aastal hõbemedalile ning 1988. 1994. 1996. 2000. ja 2001. aastal pronksmedalile. Eesti karika võitis ta 1992. ja 1997. aastal. Hiljem on Saksakulm mänginud meesseenioride Eesti meistrivõistlustel.

Nõukogude armees ajateenistuses olles mängis Saksakulm 1985.–1986. aastal Riia ASK-s ning tuli 1986. aastal Läti meistriks. NSV Liidu meistersportlaseks sai ta 1989. aastal.

Vaata ka
--------

* Korvpalliklubi Kalev
* Kuldne Kalev
* Kalev (film)

Viited
------

1. ↑  ESBL, Ivo Saksakulm. Vaadatud 6.12.2022.
2. ↑  Mängud koondises. Ivo Saksakulm. Vaadatud 6.12.2022.
3. ↑  Ivo Saksakulm, tulemused. Vaadatud 6.12 2022.

Välislingid
-----------

* Tarmo Paju, Lips, Suurorg ja Saksakulm - töö viib vanad kalad palliplatsilt.. Õhtuleht, 19. september 2001.
* ESBA seeniorkorvpalli Euroopa meistrivõistlustelt ....
* Tallinna Kalev - Leningradi Spartak (NSVL meistrivõistluste finaal, 06.05.1991). YouTube.
Hemudu kultuuri must keraamika
Hemudu kultuuri vanim keraamika
Hemudu leiukoha jäljendus Hemudu Leiukoha Muuseumis: vaielamute jäänused
**Hemudu kultuur** (hiina keeles 河姆渡文化) oli neoliitiline arheoloogiline kultuur Hiinas.

See tekkis umbes 7000 eKr ja selle õitseaeg oli umbes 5200–4500 eKr. Teised allikad dateerivad Hemudu kultuuri ajavahemikku umbes 5050–3350 eKr.

Selle kultuuri jäänuseid leiti esimest korda 1973. aastal Hemudu külast 22 km Ningbost loodes. Alates maist 1993 tegutseb seal Hemudu Leiukoha Muuseum, mis näitab väljakaevamiste kõige tähtsamaid leide. Muuseumi juurde kuulub ka vabaõhuala Hemudu kultuuri iseloomulike hoonete jäljendustega. Hemudu leiukoht ja Hemudu Leiukoha Muuseum (29°57'51" N, 121°20'40" E) asuvad Zhejiangi provintsi põhjaosas Yuyao Shi maakonna õigustega linnas Hangzhou lahest lõunas 120 km Shanghaist lõuna pool Hemudu suurvallas. Teised leiukohad on Ningboshi allprovintsilinna Jiangbei linnarajoonis asuvas Fujiashanis, Tianluoshanis ja Zhoushani saartel. Olulised Hemudu kultuuri kogud on ka Zhejiangi Provintsimuuseumis.

Hemudu kultuur oli ka üks esimese kultuure, mis tegeles märgriisikasvatuse, laki hankimise ja töötlemisega ning siidiussikasvatusega. Peale selle pärineb sealt ka üks esimesi keedetud riisi leide. Peale riisikasvatuse peeti vesipühvleid, sigu ja koeri. Peale selle tegeleti kalapüügi, küttimise ja korilusega. 

Valmistati palju luust esemeid, näiteks tehti kõplaid loomade abaluudest. Hemudust leitud linnuluust flöödid sarnanevad tänapäeva bambusflöötidega (*dizi*). Peale selle valmistati poleeritud, ornamentidega (nöörornament ja figuratiivne ornament: taime- ja linnumotiivid) kaunistatud keraamikat ning lakitud kausse ja puust karikaid. Töödeldi ka elevandiluud ning kaunistati seda fööniksite kujutistega. Savianumad olid erinevalt Majiabangi kultuuri (4750–3700 eKr) pruunidest anumatest tavaliselt mustaks värvitud. Need kultuurid kooseksisteerisid umbes 1000 aasta vältel ja mõjutasid teineteist, kuid jäid siiski erinevateks. 

Kavandati puust elumaju ja need rajati vee äärde vaiade peale. Tuntud olid ka nelinurksed seest puiduga kaetud kaevud. On leitud ka aere ning savilaevade jäänuseid. Tõenäoliselt Yaojiangi jõe üleujutuste, võib-olla ka voolusängi muutumise tõttu rändasid Hemudu kultuuri kandjad mujale. 

Hemudu leiukoht (河姆渡遗址) on alates 1982. aastast Hiina Rahvavabariigi mälestiste nimekirjas.

Vaata ka
--------

* Hiina neoliitiliste leiukohtade loend

Viited
------

1. ↑  Sun Guoping. *A companion to Chinese archaeology*, Wiley-Blackwell 2013, ISBN 978-1-4443-3529-3.

Kirjandus
---------

* Kwang-chih Chang. *The Archaeology of Ancient China*, 4th edition, revised and enlarged, Yale University Press,1986, ISBN 0-300-03784-8.

Välislingid
-----------

* Hemudu Site Museum, chinamuseums.com
* Hemudu Leiukoha Muuseumi koduleht hiina keeles, inglise keeles
P. L. Travers (siis veel Helen Lyndon Goffi nime all) Shakespeare'i näidendis "Suveöö unenägu" Titania rollis (umbes 1924)
**Pamela Lyndon Travers** (kodanikunimega **Helen Lyndon Goff**; 9. august 1899 Queensland, Maryborough – 23. aprill 1996 London) oli Austraalia päritolu inglise kirjanik, Mary Poppinsi tegelaskuju looja.

Traversi luuletusi hakati avaldama juba siis, kui autor ise oli teismeline. Seejärel esines ta näitlejana Austraalias ja Uus-Meremaal ringi reisivas ning Shakespeare'i teoseid mängivas näitetrupis.

1924. aastal naasis ta Inglismaale ja pühendus kirjanduslikule tegevusele varjunime all P. L. Travers. Initsiaale kasutas ta sellepärast, et oleks raskem aru saada, et ta naine on.

Travers on Mary Poppinsi raamatusarja "Mary Poppins" autor. Selle esimene romaan "Mary Poppins" ilmus 1934 ja sai kohe väga menukaks. Travers kirjutas sellele seitse järge, millest viimane ilmus 1988.

1964 valmis Disney stuudios film "Mary Poppins", milles peaosa mängis Julie Andrews. See valmis peamiselt sarja esimese raamatu põhjal, kuid pisut kasutati ka hilisemaid raamatuid. Film oli nomineeritud 13 Oscari kandidaadiks ja võitis neist viis: parim naispeaosaline (Andrews), režissöör, algupärane muusika, laul ja eriefektid. Seitse korda kaotas ta filmile "Minu veetlev leedi", mis oli nomineeritud 12 Oscari kandidaadiks ja võitis neist kaheksa. Kuid Traversile enesele ei meeldinud film üldse ja ta keeldus kõigist hilisematest pakkumistest filmile järg teha.

1983. aastal valmis Nõukogude Liidus muusikafilm "Hüvasti, Mary Poppins".

Traversi sallimatus filmi ja eriti Disney stuudio vastu oli nii suur, et kui ta oli juba üle 90 aasta vana ning Briti teatriprodutsent Cameron Mackintosh soovis luua muusikali "Mary Poppins", nõustus Travers üksnes tingimusel, et ainult Inglismaal sündinud isikud (ja kindlasti mitte ameeriklased) tohivad selle valmimises osaleda ja mitte keegi neist ei tohi olla filmide tegemisega seotud. See välistas muu hulgas vendadel Shermanitel muusikali jaoks uute laulude kirjutamise. Siiski tohtis muusikalis kasutada olemasolevaid, juba filmis kõlanud laule. Need tingimused kirjutas ta sisse ka oma testamenti.

1977. aastal tõsteti Travers aadliseisusse.

Viited
------

1. ↑  Who Was The Real Mary Poppins?
**Anto Pähn** (12. detsembril 1934 Rõuge vald – 6. august 2011) oli eesti loomakasvatusteadlane.

Elulugu
-------

Anto Pähn oli talupidaja poeg.

Lõpetas 1954 Friedrich Reinhold Kreutzwaldi nimelise Võru 1. Keskkooli, 1960 Eesti Põllumajanduse Akadeemia zootehnikateaduskonna, põllumajanduskandidaat (1983, Eesti NSV TA Loomakasvatuse ja Veterinaaria Instituut (ELVI)), väitekiri "Изучение возможностей покрытия потребности в протеине при выращивании и откорме быков". Oli 1960–1970 Ida-Virumaal tõuaretuse vanemzootehnik, 1970–1980 Viljandimaa peazootehnik, 1980–1984 ELVI aretusosakonna piima ja veiseliha tootmise uurimise labori vanemteadur, 1984–1992 Viljandi Agrotööstuskoondise loomakasvatuse osakonna juhataja, 1992–1994 ELVI aretusosakonna vanemteadur.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkond: põllumajandusloomade söötmine, aretus ja pidamistehnoloogia. Töid lehmade piimatoodangu suurendamisest nende parema söötmisega, veiste nuumamisest. Üle 40 teadustrükise.

Teoseid
-------

* О переваримости сухого птичьего помета при кормлении откормочных бычков. // Eesti NSV TA Loomakasvatuse ja Veterinaaria Instituudi teaduslike tööde kogumik 51 (1980).
* Использование сухого птичьего помета в рационе откормочных бычков (kaasautor M. Kuresoo). // Eesti NSV TA Loomakasvatuse ja Veterinaaria Instituudi teaduslike tööde kogumik 52 (1981).
* Cухой птичьий помет – эффективная подкормка для бычков. // Молочное и мясное скотоводство (1981).
* Pullikute lõppnuumaperioodi proteiinitarbest ja selle katmisest. // Eesti NSV TA Loomakasvatuse ja Veterinaaria Instituudi teaduslike tööde kogumik 55 (1983).

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Kirjandus
---------

* Eesti NSV TA Loomakasvatuse ja Veterinaaria Instituut, 46, 122.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Aravete Keskkool** on Aravetel Järvamaal asuv üldhariduskool. 

1983. aastal nimetati Aravete 8-klassiline kool ümber Aravete Keskkooliks. 2005. aasta sügisel hakati koostöös Rakvere Kutsekeskkooliga keskkooli õpilastele andma eelkutseõpetust müügijuhi, turismikorraldaja ja arvutiteenindaja erialal. Keskkooliõpilased saavad soovi korral läbida B-kategooria autojuhi kursuse.

Kooli ajaleht on PiibeLeht.

Ajalugu
-------

1858. aastal avati Aravetel Seidla kooli nime all vallakool. Koolimajaks oli rehielamu tüüpi maja, kus asus klassituba, kus õpiti, söödi ja ka magati. Koolijuhatajal oli oma kamber. 

1905. aastal rajati Aravetel uus koolihoone, mis töötas 1917. aastani 3-klassilise külakooli/algkoolina. 1917. aastal sai koolist Aravete 4-klassiline Algkool ja seal õppis 33 õpilast. 1944. aastal nimetati Aravete kool ümber Aravete Mittetäielikuks Keskkooliks, 1950. aastal Aravete 7-klassiliseks Kooliks ja 1961. aastal Aravete 8-klassiliseks Kooliks. 1963. aasta mais hakati rajama kooli juurdeehitist, mis valmis 1. septembril 1964 ja millega kool sai juurde kuus klassiruumi. 1983. aastal nimetati kool ümber Aravete Keskkooliks. Kuni 1990. aastateni oli kooli juures kooliaed, mille saadusi kasutati koolisööklas ja kus kooliõpilased käisid suviti peenraid hooldamas. 1980. aastatel õppisid keskkoolis tüdrukud lüpsioperaatori ja poisid traktoristi ametiõpet.

Kooli gümnaasiumiaste sulgeti 1. septembril 2023.

Koolihoone
----------

Koolimaja asub kahes eri ajajärkudel ehitatud ja omavahel ühendatud hoones. Koolimaja vanim osa valmis 1947. aastal. Kooli juurdeehitis valmis 1. septembril 1964. 1983. aastal hakati ehitama õppekorpuse juurdeehitist, mis valmis 1985. aastal. Järgmisel aastal valmis võimla ja 2003. aastal staadion. Tänapäevases Aravete Keskkooli hoones on võimalik õppida 540 õpilasel. 

1940. ja 1960. aastatel valminud osas (vana maja) asuvad algklasside klassiruumid, muusikaklass, mängutuba, algklasside õpetajate tuba, raamatukogu, kaks klassiruumi, poiste ja tütarlaste tualettruumid ning laoruum. 1980. aastatel valminud osas (uus maja) asuvad ainekabinetid, aula, söökla, administratsiooni ruumid, huvituba, arvutiklass, autoklass, videoklass, arsti kabinet, õpetajate vaheruumid, tööõpetuse ja käsitöö kabinetid. 

Ignar Fjuk, kes kooli viimase juurdeehitise projekteeris, peab seda oma arhitektitöö saavutuseks, ning usub, et see on üks Eesti huvitavamaid koolihooneid.[*viide?*]

Viited
------

1. ↑  "Aravete Keskkool". *www.aravetekk.ee*. Vaadatud 8. detsembril 2023.

Välislingid
-----------

* Aravete Keskkooli koduleht
Leif Kalev 2022. aasta Arvamusfestivalil
Leif Kalev raamatu "Punane ja must" esitlusel Apollo raamatumajas juunis 2010
**Leif Kalev** (sündinud 28. juulil 1976) on Eesti sotsioloog, politoloog ja riigiametnik.

1999. aastast on tal käsil politoloogiadoktorantuur Helsingi Ülikoolis ja 2002. aastast sotsioloogiadoktorantuur Tartu Ülikoolis.

2007. aastast töötab ta Tallinna Ülikooli Riigiteaduste Instituudis, 2008–2012 oli ta selle direktor.

16. juulil 2012 asus ta tööle siseministeeriumi korrakaitse- ja migratsioonipoliitika asekantslerina. 2012. aasta oktoobrist alates täitis Leif Kalev siseministeeriumi kantsleri ülesandeid ning määrati kantsleriks jaanuaris 2013. Ta lahkus ametist omal soovil 2015. aastal.

Artikleid
---------

* Leif Kalev: Maadevahetus ja poliitkultuur. Delfi, 24. oktoober 2007
* Mitmetasandilise valitsemise võimalused Eesti kohaliku omavalitsuse õiguslikul korraldamisel. Riigikogu Toimetised nr 17, 2008
* Poliitiline kultuur ja Eesti ühiskonna uuenemine. Vikerkaar, 4–5/2009 (kahasse Tõnis Saartsiga)
* Leif Kalev: noored sotsid on vanadest julgemad. Delfi, 15. detsember 2009

Tunnustus
---------

* 2011 Tallinna Ülikooli teenetemärk

Välislingid
-----------

* Leif Kalev Eesti Teadusinfosüsteemis Muuda Vikiandmetes
**Ludolf August von Bismarck** (vene Лудольф (Рудольф, Людвиг) Август фон Бисмарк; vkj 12. või 21. märts 1683 Preisi-Holland – vkj 4. oktoober 1750 Poltava) oli Preisi päritolu Venemaa keisririigi sõjaväelane. 

Ludolf August sündis vanast Brandenburgi aadlisuguvõsast pärit Preisi kindrali ja Küstrini komandandi Christopher Friedrich von Bismarcki (surnud 1704) pojana. 

1732. aastal võeti Ludolf August von Bismarck kindralmajori auastmes Venemaa teenistusse. Ta käis 1734 diplomaatilisel missioonil Inglismaal, teenis väejuhina Poola pärilussõjas (1733–1735) ja Vene-Türgi sõjas (1735–1739). 1736. aastal määrati ta Liivimaa asekuberneriks ning ülendati järgmisel aastal kindralleitnandiks.

1740. aastal ülendati ta auastmesse *général en chef* ja temast sai lühikeseks ajaks Liivimaa kindralkuberner. 

1740. aastal 9. novembri öösel arreteeriti ta koos Venemaa asevalitsejaks saanud Ernst Johann von Bironiga, tema vara konfiskeeriti ja ta oli vangistuses Jaanilinnas, mille järel saadeti Siberisse Tobolskisse ja hiljem Jaroslavli. 

1744. aastal andis keisrinna Jelizaveta Petrovna talle amnestia, mille järel naasis ta Peterburi ja temast sai 1747 Lõunaarmee (Ukraina armee) ülemjuhataja.

Perekond
--------

Ludolf August von Bismarcki esimene abikaasa oli Johanna Margareta von Assenburg (1695–1719). Abielust sündinud ainus tütar Albertine Luise von Bismarck oli 1738. aastast Preisi kindralmajori Friedrich Wilhelm von der Albeni abikaasa.

15. mail 1733 abiellus ta Kuramaalt Miitavist pärit Thekla Katharina Trotta von Treydeniga (1705–1780), kes oli Hieronimus August Trotta von Treydeni ja Charlotte Katharina von Schöningi tütar.

Tema abikaasa Thekla Katharina vanem õde Benigna Gottliebe von Trotta, *gen*. Treyden (1703–1782) oli 1723. aastast hilisema Kuramaa hertsogi Ernst Johann von Bironi abikaasa.

1775. aastal maalis Friedrich Hartmann Barisien (1724–1796) abikaasast portree "Katharina von Bismarck, Nee von Trotta-Treyden, Miitavi Püha Katariina varjupaiga asutaja".

Vaata ka
--------

* Bismarck

Viited
------

1. ↑  Історія Полтави: Рудольф-Август Бісмарк
2. ↑  Eric Amburger: Geschichte der Behördenorganisation Russlands von Peter dem Grossen bis 1917
3. 1 2  Erik-Amburger-Datenbank: Ludolf August von Bismarck
4. ↑  Brockhaus Konversations-Lexikon, Band 3, F. A. Brockhaus in Leipzig, Berlin und Wien, 1894, lk.45
5. ↑  Catharina von Bismarck veebisaidil "BBLD - Baltisches biografisches Lexikon digital"
6. ↑  "...von Barisien gemalten und im Katharinen stift zu Mitau befindlichen lebensgrossen Bilde steht „C. v. B. Alt. 70 Jahr 1775" - Sitzungsberichte der Kurländischen Gesellschaft für Literatur und Kunst aus dem Jahre 1875, lk- 59-60

Kirjandus
---------

* Алексей Алексеевич Гатцук (ru) : Бисмарк, русский главноначальствующий Южною (Украинскою) армиею в 1747 г. - Чтения в Императорском Обществе Истории и Древностей Российских при Московском университете, Москва. В Университетской типографии 1871 Книга 3.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Karl von Hochmuth** | **Liivimaa asekuberner**1736–1740 | Järgnev**Wildemann** |
| Eelnev**Peter von Lacy** | **Liivimaa kuberner**aprill–november 1740 | Järgnev**Kindralkuberner Peter von Lacy** |
**Jevgeni** (meedias kasutusel ka vorm: Eugeni; vene keeles Евгений; kodanikunimega **Valeri Germanovitš Rešetnikov**, vene keeles Валерий Германович Решетников; sündinud 9. oktoobril 1957 Majakovski asulas Jesili rajoonis Akmola oblastis Kasahhi NSV-s) on Vene Õigeusu Kiriku vaimulik, Tallinna ja kogu Eesti metropoliit. 

Aastatel 1995–2018 oli ta Moskva Vaimuliku Akadeemia rektor. 

29. mail 2018 valiti Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku täiskogul Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku eestseisjaks ja kinnitati patriarh Kirilli poolt sellele ametikohale sama aasta 3. juunil. 

Ta sündis aastal 1957 Majakovski asulas Jesili rajoonis Akmola oblastis Kasahhi NSV-s, kuid kasvas üles Kirovis. 

16. aprillil 1994 pühitseti ta Moskva piiskopkonna Vereja vikaarpiiskopiks (:ru). 25. veebruaril 2000 ülendati ta peapiiskopiks, 3. juunil 2018 metropoliidiks. 

18. jaanuaril 2024 teatas politsei- ja piirivalveamet, et ei pikenda metropoliit Jevgeni elamisluba ja seetõttu peab ta 6. veebruariks Eestist lahkuma. Kaitsepolitsei hinnangul ohustab kirikujuhi tegevus Eesti julgeolekut. 

Muuhulgas on siseministeeriumi esindajad Rešetnikoviga korduvalt rääkinud ja talle selgitanud, et tal tuleb oma avalikus tegevuses ja sõnavõttudes loobuda Kremli režiimi ja Venemaa sõjategevuse õigustamisest. Vaatamata varasematele hoiatustele pole Rešetnikov Eesti õigus- ja väärtusruumi sobimatut teguviisi muutnud. Seetõttu on Rešetnikovi tegevus riigile julgeolekuohuks, teatas PPA. 

6. veebruaril 2024 lahkus ta Eestist ning juhib Eesti Õigeusu Kirikut Moskvast.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib ajalehest; nädalapäeva kohta vaata artiklit Kolmapäev* |

---

**Kesknädal** on Eesti Keskerakonnaga seotud ajaleht, mis ilmus 1999. aasta augustist 2020. aasta juunini ja hakkas 2023 aasta oktoobrist uuesti ilmuma..

Väljaanne oli mõeldud laiemale lugejaskonnale kui Keskerakonna varasem parteileht Seitse Päeva. Selle esimese numbri trükiarv oli 25 000.

Kesknädala viimane peatoimetaja Indrek Veiserik koondati 2019. aastal seoses erakonnal tekkinud majanduslike raskustega. 2019. aasta septembrist hakkas varem igal kolmapäeval ilmunud ajaleht ilmuma kord kuus. Väljaande tegevtoimetaja oli viimasel perioodil Aivar Jarne.

Ajalehe hääbumisel kujundati selle veebilehest Keskerakonna uudisteportaal.

### Peatoimetajad

* 1999–2004 Heimar Lenk
* 2004–2007 Allan Alaküla
* 2007–2016 Urmi Reinde
* 2016–2019 Indrek Veiserik

Viited
------

1. ↑  "Keskerakond tuleb välja Kesknädalaga", Sõnumileht, 18. august 1999
2. ↑  "Keskerakond koondas Kesknädala peatoimetaja. Kas parteileht pannakse kinni?", Delfi, 31. juuli 2019

Välislingid
-----------

* Kesknädala veebileht
**2008. aasta Venemaa presidendivalimised** toimusid 2. märtsil 2008. Neil valiti uus Venemaa president järgmiseks 4 aastaks. Praegune president Vladimir Putin ei saanud uuesti kandideerida, sest ta oli olnud presidendiametis maksimaalselt lubatud 2 ametiaega. Valimised võitis Dmitri Medvedev kogudes 70,28% häältest. Teda toetas ametis olev president Putin. 

10. detsembril teatas Putin, et toetab Dmitri Medvedevi kandidatuuri. Medvedev kinnitas oma kandideerimist ja lubas presidendiks valimise korral esitada peaministri kohale Putini kandidatuuri. Enne seda nimetati võimalike kandidaatidena praeguseid esimesi asepeaministreid Sergei Ivanovi ja Dmitri Medvedevit. 

Oma kandideerimist ei välistanud ka peaminister Viktor Zubkov.

Opositsioonierakondade kandidaadid olid Gennadi Zjuganov (Venemaa Kommunistlik Partei) ja Vladimir Žirinovski (Venemaa Liberaaldemokraatlik Partei). Liikumise Teine Venemaa juht Garri Kasparov teatas 12. detsembril, et loobub kandideerimisest. 

Oma kandideerimiskavatsusest teatasid, kuid registreerimiseni ei jõudnud:

* Mihhail Kasjanov, endine peaminister
* Vladimir Bukovski, endine dissident
* Viktor Geraštšenko, pankur
* Aleksandr Donskoi, Arhangelski linnapea
* Oleg Šenin, äärmuskommunist

Erakonna Õiglane Venemaa esimees Sergei Mironov teatas, et nende partei ei kavatse esitada 2008. aasta presidendivalimistele oma kandidaati, vaid võidakse toetada mõne teise partei kandidaati.

22. detsembril lükkas Venemaa keskvalimiskomisjon tagasi seitsme sõltumatu kandidaadi avaldused kandideerimiseks presidendivalimistel. Teiste seas lükati tagasi ka Vladimir Bukovski kandidatuur.

26. detsembril teatas Paremjõudude Liidu üks liidreid Boriss Nemtsov, et ei kandideeri presidendivalimistel, põhjendades seda võrdsete võimaluste puudumisega teha valimiskampaaniat.

Mihhail Kasjanov kogus 2 miljonit toetusallkirja, kuid Keskvalimiskomisjon väitis, et 13,36% allkirjadest on kehtetud või võltsitud ja jättis Kasjanovi registreerimata. Demokraatliku Partei juht Andrei Bogdanov kogus samuti 2 miljonit allkirja ja tema registreerimisega probleeme ei olnud. Küsitluste andmeil jääb tema toetus valijate seas alla 1 protsendi. Valimisõiguslikke kodanikke on Venemaal 108 miljonit.

Välislingid
-----------

* Venemaa Keskvalimiskomisjoni koduleht
* Avaliku arvamuse küsitluste tulemused
* Jaanus Piirsalu "Toetusallkirjade kogumine Vene moodi", Eesti Päevaleht, 28. jaanuar 2008
Nikolai Opatski autogramm
**Nikolai Opatski** (vene keeles *Николай Петрович Опацкий*; 29. aprill (vkj 17. aprill) 1871 Peterburi – 1946 Tallinn) oli Venemaa Keisririigi ja Eesti arhitekt. 1907–1932 oli ta Narva linnaarhitekt.

Nikolai Opatski sündis Peterburis. 1898. aastal lõpetas ta Keiser Nikolai I Tsiviilinseneride Instituudi Peterburis. Pärast kõrgkooli lõpetamist asus ta tööle Eestimaa kubermangu aktsiisiametisse Tallinnas. 

1902. aastal projekteeris ta Tallinnas aasta varem Konstantin Wilckeni projekteeritud Õle 18 maja põhimahu külge ühekorruselise lisamahu.

Pärast Narva linnaarhitekti Aleksandr Novitski surma määrati Opatski Narva linnaarhitektiks. Ta elas Hendersoni majas Pavlovi tänaval, hiljem aadressil Vestervalli 16.

Vabaduse 20
Opatski projekteeris Narva veinilao hoone, tema osalusel ehitati linna pumbajaam (1906), Võitleja seltsi hoone teatrisaaliga (1908), tapamaja (1910), Narva-Jõesuu kuursaal (1911–1912), Narva Peetri koguduse kirikukooli maja aadressil Vabaduse tänav 20 (1912), Narva haigla hoone (1915), Peetri tuletõrjedepoo jt.

Opatski projektide järgi ehitati ümber Narva Eesti seltsi Ilmarine hoone (1910) ning ehitati estraadilava Sutthoffi pargis, Tuisu maja Sofia tänaval, Zahharovi maja aadressil Vestervalli 6 (selles majas asus kino Skating), Eesti Krediidipanga maja, Fligeli maja Osterskaja tänaval.

Puškini 29
1926. aastal ehitati tema projekti järgi koolimaja aadressil Aleksander Puškini tänav 29 (tänapäeval Narva Kesklinna Kooli hoone).

Viited
------

1. 1 2 3  MTÜ VABA LOOME KESKUS. О доме (vaadatud 04.11.2021).
2. ↑  Anni Nool. TALLINNAS 20. SAJANDI ALGUL EHITATUD TÖÖLISELAMU HOONETÜÜBI KUJUNEMINE JA SÄÄSTEV RENOVEERIMINE. Magistritöö. Tallinn, 2007 (vaadatud 04.11.2021).
3. ↑  Narva uuema aja ehitised. Uus Eesti Narva uudised, 1939, nr. 237 (1010) (vaadatud 04.11.2021).
**Muinasjutt** on rahvajutu üks peamisi liike ehk žanreid. 

Klassikaline vendade Jacob Grimmi ja Wilhelm Grimmi rahvajuttude žanrijaotus jagab rahvajutud müütideks, muistenditeks ja muinasjuttudeks.

Erinevalt müüdist on muinasjutt teadlikult väljamõeldisele rajatud või meelelahutuslik jutustus, mis ei pruugi arvesse võtta loogikat, loodusseadusi ega kindlat ajaloolist keskkonda (tegevuskoht ja -aeg võivad olla imepärased). Muinasjutu taotlus pole otseselt kujutada tõepäraselt ühtki looduse ega ühiskonnaelu seika, vaid pakkuda kuulajatele fiktsiooni ja meelelahutust. Erinevalt muistendist ei pruugi muinasjutt edastada kuulajatele tõeväärtusega informatsiooni.

Muinasjuttudel on omad seadused, mida on kirjeldanud Axel Olrik eepiliste seadustega. Selliste tunnuste hulka kuuluvad kindlad algus- ja lõpuvormelid (näiteks "Elas kord...", "Kuskil maal...", "Kui nad surnud ei ole...", "Sõin ja jõin seal minagi, kõhtu ei saanud midagi"), oluliste sündmuste rõhutamine mitmekordse kirjeldamise kaudu (näiteks 3 päeva tuleb võidelda, 3 takistust ületada), sümboolsete arvude esinemine loo struktuuris või kirjeldustes (kolmarvu seadus; olulised on ka arvud 7, 9, 12).

Liigitus
--------

Euroopa muinasjutud jaotatakse harilikult looma- ja pärismuinasjuttudeks. 

Pärismuinasjuttudel eristatakse omakorda järgmisi alaliike: ime- ehk nõidusmuinasjutud, novellilaadsed ehk olustikulised muinasjutud, legendilaadsed muinasjutud ja muinasjutud rumalast kuradist (eesti Kaval-Antsu ja Vanapagana lood). 

Muinasjutu tavaline põhisüžee hõlmab nõrga või vaese, aga tubli ja abivalmis (kavala) tegelase võitu tugeva või rikka, aga halva (rumala) vastase üle. 

Muinasjutte tunnevad kõik rahvad. Üks vanemaid muinasjutukogusid on araablaste "Tuhat üks ööd".

Eesti muinasjuttude populaarsemad tegelased on abivalmis vaeslaps, tige võõrasema, tõrjutud noorem vend, koduloomad ja metsloomad.

Kirjanike loodud muinasjutte nimetatakse kunstmuinasjuttudeks.

Muinasjuttude teaduslik uurimine
--------------------------------

Muinasjutu struktuuri, funktsioone ja ajaloolist arengut on uurinud Antti Aarne, Bruno Bettelheim, Alan Dundes, Max Lüthi, Vladimir Propp, Stith Thompson jpt.

Antti Aarnelt pärineb muinasjuttude süžeede tüüpideks liigitamise süsteem, mida on täiendanud Stith Thompson (Aarne-Thompsoni tüübikataloog) ja Hans-Jörg Uther (ATU tüübikataloog).

Eestis hakati muinasjutte sihipäraselt koguma 19. sajandi teisel poolel Jakob Hurda innustusel. Üks Eesti tuntumaid muinasjutu-uurijaid oli Uku Masing. 

Richard Viidalepa toimetusel on ilmunud teaduslik eesti muinasjuttude antoloogia. Hiljem on tegelenud muinasjuttude uurimisega Eestis Kristi Salve, Ülo Valk, Risto Järv, Merili Metsvahi, Kärri Toomeos-Orglaan ja Mairi Kaasik.

Vaata ka
--------

* Muinasjututüüp
* Müüt

Välislingid
-----------

 Muinasjutud – alliktekstid Vikitekstides

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Muinasjutt** |
[[Fail:|pisi|]]
**Ināra Mūrniece** (sündinud 30. detsembril 1970 Riias) on Läti poliitik ja ajakirjanik. Ta oli 4. novembrist 2014 kuni 1. novembrini 2022 Läti Seimi spiiker. Detsembrist 2022 septembrini 2023 oli ta Läti kaitseminister.

Ta lõpetas aastal 2007 Riias Majandus- ja Kultuurikõrgkooli bakalaureusena tõlkimise alal ning aastal 2009 Läti Ülikooli.

Ta töötas aastani 2011 ajakirjanikuna ajalehes Latvijas Avīze. 2011. aasta Läti parlamendivalimistel valiti ta Rahvusliku Liidu "Kõik Läti eest!" – "Isamaale ja Vabadusele / LNNK" nimekirjas seimi 11. koosseisu liikmeks. 2014. aasta Läti parlamendivalimistel valiti ta samas nimekirjas seimi 12. koosseisu liikmeks. 4. novembrist 2014 kuni 1. novembrini 2022 oli ta seimi spiiker.

Isiklikku
---------

Ta oli abielus ajaloolase ja poliitiku Ritvars Jansonsiga, abielust sündis tütar. Aastal 2015 abielu lahutati.

Viited
------

1. ↑

Välislingid
-----------

* Ināra Mūrniece Läti Seimi kodulehel (inglise keeles)
* Ināra Mūrniece CV (inglise keeles)
**Lęborki maakond** (kašuubi keeles *Lãbòrsczi kréz*, poola keeles *powiat lęborski*) on maakond Pomorze vojevoodkonnas Põhja-Poolas Läänemere rannikul. See tekkis 1. jaanuaril 1999 Poola 1998. aastal vastu võetud kohalike omavalitsuste reformi tulemusena. Selle halduskeskus ja suurim linn on Lębork, mis asub 61 kilomeetrit piirkonna pealinnast Gdańskist lääne pool. Ainus teine linn maakonnas on Łeba, mis asub 29 km Lęborkist loodes.

Maakonna pindala on 706,99 ruutkilomeetrit. 2019. aasta seisuga on selle koguelanikkond 66 196, millest Lęborki elanikkond on 35 333, Łeba elanikkond 3 644 ja maaelanikkond 27 219. Mall:Pomeranian Voivodeship Labelled Map SmallLęborki maakond piirneb idas Wejherowo maakonnaga, kagus Kartuzy maakonnaga, lõunas Bytówi maakonnaga ja läänes Słupski maakonnaga. Põhjas piirneb see ka Läänemerega.

Haldusjaotus
------------

Maakond on jagatud viieks vallaks. Need on loetletud järgmises tabelis rahvastiku kahanevas järjekorras.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| **Gmina** | **Tüüp** | **Piirkond**</br> **(km 2 )** | **Rahvaarv**</br> **(2019)** | **Iste** |
| Lębork | linnaline | 17.9 | 35 333 |  |
| Gmina Nowa Wieś Lęborska | maaelu | 270,4 | 13 593 | Nowa Wieś Lęborska |
| Gmina Cewice | maaelu | 187,9 | 7570 | Cewice |
| Gmina Wicko | maaelu | 216,1 | 6,056 | Wicko |
| Łeba | linnaline | 14.8 | 3,644 |  |
|

Viited
------

1. ↑  GUS. "Population. Size and structure and vital statistics in Poland by territorial division in 2019. As of 30th June". *stat.gov.pl* (inglise). Vaadatud 14. septembril 2020.
Mees metallidetektoriga
**Detektorism** on metallist esemete otsimine metallidetektori abil vee- ja maa-alal. 

Detektorismiga tegelevad teiste hulgas harrastusarheoloogid, kellest võib koostöös kutseliste arheoloogidega olla palju abi.

Leidude puhul ei tohiks midagi välja võtta arheoloogi juuresolekuta – oluline ei ole mõni üksik ese, vaid just tervikpilt. "Eriti oluline on, kui oleme võimelised fikseerima väga täpselt leiusituatsiooni: kus kohas, mitme meetri kaugusel ja kui sügaval mingi ese oli." 

Selle tegevuse jaoks on Eestis vaja otsinguvahendi luba. Seaduste eiramise korral võib olla tegu karistatava õigusrikkumisega, eriti kui otsimiseks ja kaevamiseks puudub kooskõlastus muinsuskaitse ja maaomanikuga.

Metallidetektoriga aarete otsimine on keelatud arheoloogilistel kaitsealadel.

Vaata ka
--------

* Detektoristi Leiud
* Eesti Detektoristide Klubi

Viited
------

1. 1 2  Harrastusarheoloog sattus 3000 aasta vanusele pronkskirvele Pärnu Postimees, 6. aprill 2009
2. 1 2  Vanaküla põllult leiti vette ohverdatud relvad Põhjarannik, 13. september 2013
3. ↑  Muinsuskaitseamet, Otsinguvahendi luba ja teavitus. Vaadatud 7. juuli 2019
4. ↑  Detektoristi meelespea. Vaadatud 7. juuli 2019
**Heinrich Matthias von Thurn** (saksa Heinrich Matthias Graf von Thurn und Valsassina, itaalia Enrico Matteo Conte della Torre di Valsassina, tšehhi Jindřich Matyáš Thurn; 24. veebruar 1567 Böömimaa – 26. jaanuar 1640 Pärnu) oli Böömimaa päritolu aadlik.

Ta oli Karlštejni lossikrahv, 1618. aasta Praha defenestratsiooni eestvedaja ning Kolmekümneaastase sõja Böömimaa mässu üks juhte. Praha defenestratsioon oli Böömimaa ülestõusu algus ning seda loetakse ka Kolmekümneaastase sõja alguseks. Böömimaa mässulised valisid 1619. aastal oma valitsejaks Pfalzi kuurvürsti Friedrich V, 1610. aastal surnud Friedrich IV poja, kes oli Inglismaa kuninga James I tütre Elizabethi abikaasa. Samal ajal valisid lojalistid Böömimaa kuningaks Ferdinand II ning ta kinnitati ka Saksa-Rooma keisriks. Ferdinand luges seejärel Friedrich V mässuliseks ning nendevaheline konflikt muutis sõja Habsburgide valduste sisesõjast üleriigiliseks konfliktiks. Kolmekümneaastane sõda Böömi-Pfalzi periood kestis aastatel 1618–1623.

1629 aastast oli ta Rootsi teenistuses; samuti Ingerimaa kuberner (1629) ja Pärnu krahvkonna härra, kui 16. oktoobril 1627 Rootsi kuningas Gustav II Adolf moodustas Pärnu krahvkonna. Krahvkonna koosseisu kuulusid Audru, Tahkuranna, Võlla, Tori, Pööravere, Kaelase, Koddesi ja Koonga mõis.

Ta on maetud Tallinna toomkirikusse.

Perekond
--------

Tema poeg oli Franz Bernhard von Thurn (1595 Strasbourg – 1628 Strasbourg). Valsássina, Creutz ja Pernau krahv ja Rootsi ooberst, pojapoeg oli Heinrich von Thurn–Valsassina, kes oli Böömimaa päritolu Rootsi sõjaväelane, riiginõunik, Tallinna ja Eestimaa kuberner 1653–1655.

Viited
------

1. ↑  *Matrikel öfwer Swea rikes ridderskap och adel ...*, 1754 lk. 4-5
2. ↑  Alexander von Bodisco. Graf Matthias von Thürn und seine Nachkommen, Baltische Monatsschrift, LXIX. Band, seite 280
3. ↑  Katalog der Familienkundlichen Ausstellung zu Reval 1933. − Beiträge zur Kunde Estlands. Hrsg. O. Greiffenhagen. Band XVIII. Heft 4/5. Reval: Franz Kluge, 1932/34. Lk 193−268. Siin: lk 221 .
**Josine Papenbusch** (surnud umbes 1544) oli Tallinna ämmaemand ning Oleviste kiriku jutlustaja Simon Wanradti abikaasa. Oli rae teenistuses nn linnaämmaemand. Tema lähem päritolu on ebaselge, tõenäoliselt oli ta Tallinnasse sisserännanu ning Wanradt võis olla talle juba teine abikaasa.

Aastal 1537 jättis Wanradt oma naise ja alaealised lapsed ning põgenes koos lõbunaisega. 1542 kostis Viljandi komtuur Johann von der Recke Tallinna rae ees, et Wanradtile antaks välja tema abikaasa ja raamatud. Tallinna raad keeldus, osutusega Matteuse evangeeliumile 5:19 teatas avalikult, et Wanradt on purustanud abielutruuduse ja -kohustuse, Josinel pole aga mingit süüd ning ta vaba uuesti abielluma. Sellega kuulutas Tallinna raad ilmaliku võimuna abielu lahutatuks. Tegu on varaseima teatega abielulahutusest reformatsioonijärgses Tallinnas.

Tallinna Linnaarhiivis on hoiul Josine surma järel koostatud varainventar, mis pärineb 1544. aasta 7. juunist. Naine jättis maha heal järjel majapidamise, tal oli hõbedast lauanõusid, uhkeid rõivaid ja ehteid, samuti arvukalt eri sorti kuldmünte. Tallinna raearhiivis säilinud dokumendi järgi ulatus Josine varanduse väärtus üle 15 000 Riia marga. Naise jõukus osutab muuhulgas, et tegu oli professionaalse ja kogukonnas hinnatud ämmaemandaga. Wanradt üritas aastaid Josinest jäänud pärandust kätte saada, kuid pole teada, kas see õnnestus.

Viited
------

1. ↑  Liivi Aarma. *Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525–1885*. Tallinn 2007, 282.
2. ↑  Kaja Altof-Telschow. *Wanradt-Koelli katekismus ja tema aeg. – Eesti vanimad raamatud Tallinnas*. Koostanud Lea Kõiv etc. Tallinn, 2000, 70–71.
3. ↑  Inna Põltsam-Jürjo. *Reformatsiooni mõju argielule Liivimaal*. – Tuna, 3/ 2003, 18.
4. ↑  Paul Johansen, Heinz von zur Mühlen. *Deutsch und Undeutsch im mittelalterlichen und frühneuzeitlichen Reval*. Köln, Wien, 1973, 274.
5. ↑  Kaja Altof-Telschow, *Wanradt-Koelli katekismus ja tema aeg*, 71.

Kirjandus
---------

* Julius Woldemar Dehio. *Mitteilungen über die Medicinalverhältnisse Alt-Revals. – Beiträge zur Kunde Ehst-, Liv- und Kurlands 1894*. Bd IV, 219–294.
* Heino Gustavson. *Meditsiinist vanas Tallinnas*. Tallinn, 1969.
* Inna Põltsam-Jürjo. *„ ... sest ämmaemandad pole linna heaks vähem vajalikud kui kaplan ..." Ämmaemandatest Eestis keskajal ja varauusaja algul*. – Tuna 4/2018, 19–32.
**Anna Iljuštšenko** (sündinud 12. oktoobril 1985 Sillamäel) on endine Eesti kõrgushüppaja.

Ta on lõpetanud 2005. aastal Sillamäe Kannuka Kooli ja 2010. aastal Tartu Ülikooli arstiteaduskonna hambaarstina. 

Ta töötab ortodondina.

Sportlaskarjäär
---------------

Tema parim tulemus on 9. augustil 2011 hüpatud **1.96**, mis on ühtlasi Eesti rekord. Ka 3. augustil 2010 hüpatud 1.95 oli Eesti rekord.

2013. aastal on ta sisetingimustes hüpanud **1.94**, mis on samuti Eesti rekord.

Anna Iljuštšenko esindas Eestit 2012. aasta suveolümpiamängudel. Tulemusega 1.90 saavutas ta 15. koha.

2013. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel Göteborgis pääses ta tulemusega 1.92 finaali ehk kaheksa parema hulka. Finaalis ületas ta avakatsel kõrguse 1.92. Kõrgus 1.96 jäi alistamata ning lõppkokkuvõttes jäi ta itaallanna Alessia Trostiga jagama 4. kohta.

2016. aastal teatas ta sportlaskarjääri lõpetamisest.

Saavutused
----------

### Universiaadil

* 2011 Hiina Shenzhenis:
	+ Pronks **pronksmedal** **1.94**

* 2013 Venemaa Kaasanis:
	+ Pronks **pronksmedal** **1.94**

Isiklikku
---------

Aprillis 2015 sündis Anna Iljuštšenkol tütar, kes sai nimeks Polina.

Viited
------

1. ↑  Iljuštšenko: edasipääs tuli väga raskelt. Postimees.ee, 2. märts 2013
2. ↑  Iljuštšenko sai EMil 4. koha! Postimees.ee, 3. märts 2013
3. ↑  Pisaratega võidelnud rekordinaine Anna Iljuštšenko: see oli mu viimane võistlus. Aitäh! Delfi.ee, 17. juuli 2016
4. ↑  "Palju õnne! Eesti rekordinaine sai emaks". Delfi.ee, 24. aprill 2015

Välislingid
-----------

* Biograafia ESBL-is
* Anna Iljuštšenko Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise) Muuda Vikiandmetes
* "Anna Iljuštšenko tulemuseks jäi 1.89". SL Õhtuleht, 21. august 2008
* "Anna Iljuštšenko: See oli nagu vettehüpe, mitte kõrgushüpe!". SL Õhtuleht, 21. august 2008
* Intervjuu pärast Pekingi olümpiamängude kvalifikatsioonivõistlust
* Anna Iljuštšenko võitis Kuldliiga etapil 300 000 ja püstitas Eesti rekordi 1.95! Postimees, 3. august 2010
Mõkola Azarov (2006)
**Mõkola Azarov** (venepäraselt **Nikolai Azarov**; ukraina keeles Микола Янович Азаров, varasema nimega **Nikolai Pahlo**; sündidud 17. detsembril 1947 Kaluugas Vene NFSV-s) on Ukraina poliitik, Ukraina peaminister (2010–2014), Regioonide Partei juht 2010. aastast. 

Azarovi nime võttis ta endale ise, aga ei ole teada, millal ja miks. Tema vanaema neiupõlvenimi oli Azarova, samuti kasvas Nikolai üles Azarovo külas. On oletatud, et ta võttis Ljudmila Azarovaga abielludes endale abikaasa nime. Tema isa Jaan Pahlo oli eestlane ja pärit Laiuselt Tartumaalt.

Azarov lõpetas Kaluga 5. keskkooli kuldmedaliga. 1971 lõpetas ta Moskva Riikliku Ülikooli, kus õppis geoloogiat ja geofüüsikat.

Azarov töötas 1971–1976 trustis Tulašahtoossušenije kombinaadi Tulaugol osakonnajuhataja ja hiljem peainsenerina. 1976–1984 Tuula oblastis Novomoskovskis Moskva-lähedase kivisöe teadusliku uurimise ja projekteerimis-konstrueerimisinstituudis algul laboratooriumi- ja pärast osakonnajuhatajana. 1984 asus ta tööle Ukrainasse Donetskisse, kus töötas Ukraina kivisöetööstusministeeriumi geoloogia, geomehaanika ja kaevandamise teadusliku uurimise ja projekteerimis-konstrueerimisinstituudis algul direktori asetäitjana ja pärast direktorina.

1986. aastal kaitses Azarov doktoriväitekirja teemal "Šahtide geofüüsika". 1991. aastal sai ta professoriks. 1997. aastast on ta akadeemik (Ukraina Riikliku Akadeemia maateaduste osakonna kirjavahetajaliige). 2009. aastast on ta Moskva Riikliku Ülikooli audoktor.

Azarov on 112 teadustöö autor või kaasautor. Ta on kahe raamatu kaasautor: "Ukraina kilbi ja Donbassi kullamaardlate asukoha geoloogilised mudelid" ja "Kõik võlgadest". 2004 pälvis ta Ukraina riikliku preemia "uudsete organisatsioonilis-majanduslike ja infosüsteemide väljatöötamise ja juurutamise eest Ukraina ametkondlikku süsteemi".

Ta valiti Ukraina Ülemraada liikmeks 1994. aastal. Ülemraadas valiti ta juhatuse liikmeks. 1995. aasta septembrist 1996. aasta oktoobrini juhatas ta eelarvekomisjoni. Samuti kuulus ta piirkondadevahelisse saadikurühma, mis toetas presidenti Leonid Kutšmad. Ülemraadas oli Azarov üks kolmest kõige sagedamini sõna võtnud saadikust. 1995–1998 oli ta Ukraina valitsuse valuuta- ja krediidinõukogu liige.

Aastatel 2002–2005 ja 2006–2007 oli ta Ukraina esimene asepeaminister ja rahandusminister. 11. märtsist 2010 kuni 28. jaanuarini 2014 oli ta Ukraina peaminister. Pärast 2014. aasta revolutsiooni põgenes ta Venemaale ja asus elama Moskva lähedale. Ta on rahvusvaheliselt tagaotsitav. Azarov on Euroopa Liidu, USA, Kanada, Norra ja Šveitsi sanktsioonide all. Kiievi kohus mõistis Azarovi tagaselja süüdi riigireetmises.

Viited
------

1. ↑  Николай Азаров. Политическая биография. Ч. 1 (vene keeles)
2. 1 2 3 4 5  Азаров, Николай (vene keeles)
3. ↑  Азаров виявився наполовину естонцем Естонія. Українські Новини, 6 жовтня 2010

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Oleksandr Turtšõnov** | **Ukraina peaminister**2010–2014 | Järgnev**Serhi Arbuzov(kohusetäitja)** |
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on keelest; õppeaine kohta vaata artiklit Inglise keel (õppeaine)* |

---

Inglise keele räägitavus Euroopa Liidus
**Inglise keel** *(English)* on indoeuroopa keelkonda kuuluv läänegermaani keel, mis kujunes välja anglosakside valitsemise ajal Inglismaal. Seda räägib 380 miljonit inimest emakeelena ja umbes 600 miljonit esimese võõrkeelena. Ligikaudu 2 miljardit inimest maailmas valdab inglise keelt vähemalt elementaarse suhtlemise tasandil. 

Inglise keel on ametliku keelena kasutusel Suurbritannias, Ameerika Ühendriikides, Kanadas, Austraalias, Uus-Meremaal ja Lõuna-Aafrika Vabariigis. Briti Rahvaste Ühenduse riikides kasutatakse seda ametliku või tähtsuselt teise keelena.

Inglise keel kuulub läänegermaani anglo-friisi alamrühma. Tema lähimad sugulased on šoti keel ja Põhja-Hollandis räägitav friisi keel. Mõned keeleteadlased ei pea šoti keelt eraldi keeleks, vaid inglise keele murdeks.

Veel on inglise keele lähedased sugulased ülejäänud läänegermaani keeled, mis ei kuulu anglo-friisi rühma: alamsaksa, hollandi, afrikaani ja ülemsaksa keel. Kuid inglise ja šoti keel on arenenud neist isoleeritult ja sellepärast neist tugevalt lahknenud.

Vanainglise keel (*Old English*) tekkis pärast läänegermaani hõimude (anglite, sakside jt) asumist Britanniasse, seega pärast 5.–6. sajandit. 12.–14. sajandil sai inglise keel suuri mõjutusi prantsuse keelest: (laenati sõnu, grammatika muutus lihtsamaks).

Nüüdisaegne kirjakeel on kujunenud 14. sajandist alates, kui vanainglise keel arenes keskinglise keeleks (*Middle English*). Selle enam-vähem muutumatuna püsinud õigekirjutus kajastab 15.–16. sajandi hääldust.

Umbes 16. sajandil algul arenes keskinglise keel uusinglise keeleks, mis püsib tänapäevani. 

Inglise keelel on hulgaliselt häälduse ja ka sõnavara poolest erinevaid dialekte ja muid alamkeeli. Inglismaa eri krahvkondades kõneldakse murrakuid, mis võivad teise kandi inimestele olla arusaamatud. Samuti kõneldakse maailmas kümneid inglise keele kreoolkeeli.

Vaata ka
--------

* Inglise tähestik
* Ingliskeelne kirjandus
* Ingliskeelne Vikipeedia
* Põhja-Ameerika inglise keel
	+ Ameerika inglise keel
	+ Kanada inglise keel

Viited
------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Ingliskeelne Vikipeedia** |

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Lihtsustatud inglise keelne Vikipeedia** |

1. ↑  Inglise keel. Ethnologue.com, Kasutatud 25.07.2009 (inglise)
2. ↑  World-Wide English. EHistLing, Kasutatud 25.07.2009 (inglise)

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Inglise keel** |

* Inglise-eesti-inglise sõnastik. EKI
* Eesti-inglise-eesti sõnastik. Annaabi.com
* Inglise keele sõnaloend Vikisõnaraamatus
* 

Artikleid
* Michael D. Gordin: "Absolute English" Aeon, 4. veebruar 2015 (kuidas inglise keelest sai teaduses ainuvalitsev keel)


Euroopa Liidu ametlikud keeled

bulgaaria | eesti | hispaania | hollandi | horvaadi | iiri | inglise | itaalia | kreeka | leedu | läti | malta | poola | portugali | prantsuse | rootsi | rumeenia | saksa | slovaki | sloveeni | soome | taani | tšehhi | ungari

*Allikas: Euroopa Liidu ametlik võrgukoht*