recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Rudolf Prants** (1903 Peterburi kubermang – 12. juuli 1972) oli NSV Liidu sõjaväelane ja riikliku julgeoleku ohvitser, Eesti NSV SARK-i Tartu Linnaosakonna ülem (1944).

Rudolf Prants sündis 1903. aastal Venemaal Peterburi kubermangus. Tema vanemad olid pärit Võrumaalt. 

Rudolf Prants astus ÜK(b)P-sse 1925. aastal ja omandas Nõukogude sõjakoolis kõrgema sõjaväelise hariduse. 

1939. aastal asus R. Prants tööle NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaati ning saadeti 1940. aastal koos baasidelepinguga NSV Liidu baasidesse saadetud Nõukogude vägedega Eestisse, kus tegutses Tartus ja Tallinnas asunud 65. üksiku laskurkorpuse juures SARK-i eriosakonna tõlgina, kuna valdas eesti ja soome keelt, ning hiljem juba operatiivvoliniku abina. 

1940. aastal määrati R. Prants 22. Eesti Territoriaalse Laskurkorpuse 182. Eesti laskurdiviisi SARK-i eriosakonna operatiivvolinikuks Tartus ja alates 1941. aasta märtsist 22. laskurkorpuse 180. Eesti laskurdiviisi SARK-i eriosakonna ülemaks. 

R. Prants osales Teise maailmasõja alguses koos 22. Eesti Territoriaalse Laskurkorpusega Leningradi rinde lahingutes, kuid evakueeriti raske haiguse tõttu tagalasse. Teise maailmasõja ajal tegutses R. Prants NSV Liidu SARK-i Novosibirski valitsuse allüksustes. 

Pärast Nõukogude vägede Eestisse jõudmist määrati R. Prants 1944. aasta septembris Eesti NSV SARK-i Tartu Linnaosakonna ülemaks. 

Aastatel 1945–1949 oli R. Prants Tallinnas asuva Eesti NSV Siseministeeriumi Ohvitseridekooli ülema asetäitja. 

1949. aastal määrati R. Prants Eesti NSV Siseministeeriumi Miilitsavalitsuse ülema asetäitjaks. Alampolkovnik R. Prants vabastati 1954. aastal haiguse tõttu teenistusest.

Viited
------

1. ↑   kalmistud.ee
2. ↑  ERAF, f. 1 SM, n. 1, s. 18666.

Välislingid
-----------

* Pearu Kuusk, Vabastajad või vallutajad? Siseasjade Rahvakomissariaadi Tartu Linnaosakonna tegevusest 1944. aastal, Tuna, 2008/3
Nahkvöö Colotlanist Jalisco osariigis Mehhikos.
**Nahkehistöö** ehk **nahakunst** on käsitöö või tarbekunsti haru, milles valmistatakse nahast kunstiteoseid või tarbeesemeid.

Tüüpilised nahakunstiteosed on näiteks kotid, karbid, käevõrud, kaelaehted, kõrvarõngad, vööd ja raamatukaaned. Nahakunstil on suur ühisosa raamatu- ja ehtekunstiga.

Nahkehistöös kasutatakse mitut päritolu nahku: lamba-, kodukitse-, sea-, lehma- ja ussinahka. Olulisel kohal on ka mitmesugused liimid ja värvid. Levinumad tehnikad on õmblemine, värvimine, parkimine ja liimimine.

Ehkki nahakunst on väga vana ja kuulub peaaegu kõigi rahvaste käsitöötraditsiooni, on see tehnikate arenedes palju muutunud. Eesti tänapäevase nahkehistöö rajajaks peetakse Eduard Taskat, kes oli 1916–1924 Riigi Kunsttööstuskooli nahatöökoja juhataja ning rajas 1923. aastal Tallinna oma nahaõppetöökoja. Tuntud Eesti nahakunstnike sekka kuuluvad näiteks Adele Reindorff, Adamson-Eric, Endel Valk-Falk, Elo Järv.

Kaanega kammitasku, Itaalia, 1400-1500.
Eestis saab nahkehistööd õppida akadeemilise kõrgharidusena bakalaureuse- ja magistritasemel Eesti Kunstiakadeemia nahakunsti osakonnas (asutatud 1917) ja rakenduskõrgharidusena Tartu Kõrgema Kunstikooli nahadisaini osakonnas (spetsialiseerumisega disainile või restaureerimisele). Eesti nahakunstnikud on koondunud Eesti Nahakunstnike Liitu.

Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumil on ulatuslik nahakunstikogu.

Vaata ka
--------

* Nahakunstnike loend
* Köitekunstnike loend

Viited
------

1. 1 2  Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumi nahakunstikogu (vaadatud 10.07.2011)
2. ↑  Nahakunsti osakond Eesti Kunstiakadeemia kodulehel (vaadatud 18.03.2019)
3. ↑  Nahadisaini osakond Kõrgem Kunstikool Pallas kodulehel (vaadatud 18.03.2019)

Kirjandus
---------

* Ene Heimvell "Eesti rahvuslik nahakunst 1918–1940 Tallinna Linnamuuseumi kogudes" Tallinn: Tallinna Linnamuuseum, 2008

Välislingid
-----------

* Eesti Nahakunstnike Liit
* Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumi nahakunstikogu
* Rahvusvaheline köitekunstinäitus "Scripta manent" Tallinnas
* Kaja Roomets "Ave Hamatvalejev: "Nahakunst nõuab püsivust ja kannatlikkust."" Õhtuleht, 15. mai 2003 (intervjuu)
**Rudolf Ramla** (kuni 1935 **Rudolf Rammler**, ka Ramler, eesnimi ka Rudolph; 22. mai 1903 Saue vald (Keila kihelkond), Harjumaa – 26. juuni 1941 Kose, Tallinn) oli Eesti politseinik.

Ta osales õppursõdurina Vabadussõjas. 1921. aastal lõpetas J. Westholmi poeglaste gümnaasiumi. Õppis Tartu Ülikoolis algul keemiat, kuid vahetas 1923. aasta eriala ja lõpetas 1930. aastal ülikooli õigusteaduse alal. Oli Eesti Üliõpilaste Seltsi liige.

1923. aastal asus tööle kaitsepolitseis, oli algul ametnik, 1924. aastast registraator, 1927. aastal kinnitati Poliitilise Politsei II järgu assistendiks. 1934. aastal määrati Viljandi poliitilise politsei vanemaks assistendiks. 1935. aastal Pärnu poliitilise politsei abikomissariks. 1938. aastal määrati Pärnu poliitilise politsei komissariks, 1939. aastal viidi üle Haapsalu poliitilise politsei komissariks, mis ametikohal töötas kuni 1940. aastani.

Rudolf Ramla arreteeriti 10. jaanuaril 1941 Tallinnas ja teda hoiti Tallinna Keskvanglas. Tribunali otsusega mõisteti talle surmanuhtlus koos kogu vara konfiskeerimisega. NKVD mõrvas ta Pirita-Kosel Scheeli krundil.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Aleksandria pühakust; teiste tähenduste kohta vaata artiklit Katariina (täpsustus).* |

---

**Katariina Aleksandriast** (legendi järgi 3. või 4. sajandil) on müütiline kristlik pühak, keda austatakse nii õigeusu kui katoliku kirikus. Reaalselt sellise isiku olemasolu ei ole suudetud tõestada.

Müüt Aleksandria Katariinast arvatakse põhinevat neoplatonistliku naisfilosoofi Hypatia hukkamisest kristlaste poolt umbes 414. aasta paiku.

Legendi järgi oli Katariina ilus ja tark neiu, kes olevat avalikus vaidluses väidelnud 50 paganliku filosoofiga ja neid võitnud – selle tulemusena pöördusid filosoofid ristiusku. Selline avalik võit ei meeldinud Rooma keisrile Maximinus II-le või tema pojale Maxentiusele, kes saatis 18-aastase Katariina märtrisurma. Neiu tõmmati piinarattale, mida tuntakse püha Katariina sümbolina kui katariinaratast. Taevaste vägede vahelesegamise tõttu aga piinamine nurjus ja ratas olevat lagunenud. Ta mõisteti surma pea maharaiumise läbi. Vere asemel olevat tema kehast voolanud piima.

Kristliku traditsiooni järgi kandsid inglid tema surnukeha Siinai mäele, kuhu Bütsantsi keiser Justinianus I käskis rajada Katariina kloostri. Kloostri peakirik rajati 548–565 ja see sai palverändude sihtkohaks. See klooster on säilinud, tänapäeval on see turistidele avatud ning see on tähtis varakristliku kunsti ja arhitektuuri näide.

Ta on üks kõige armastatumaid katoliku pühakuid ja arvati 14 hädas aitaja hulka. Katariina mälestuspäevana tähistatakse kadripäeva tavaliselt 25. novembril, aga õigeusus 24. novembril. Ka 11. sajandi Kiievi-Venes tähistati kadripäeva 25. novembril. Selle tava päritolu on teadmata.

Katariina peamine sümbol on ogaline vokk.

Arvukad katsed siduda Katariinat reaalselt elanud inimestega on osutunud viljatuteks. Tänapäeval usuvad hagiograafid, et Katariina ei ole ajalooline, vaid puhtmüütiline isik. Tema kultus pärineb tõenäoliselt mälestustest kristlaste tagakiusamise käigus Diocletianuse ajal kannatada saanud naistest, olles nende idealiseeritud koondkuju. On ka oletatud, et Katariina on välja mõeldud vastukaaluks reaalselt elanud paganlikule naisfilosoofile Hypatiale, kelle mõrvasid ristiusu fanaatikud. Katariina olevat väidetavalt elanud samal ajal mil Hypatia.

Esimesed kirjalikud viited Katariinale pärinevad 866. aastast Basileios I-le omistatud monoloogidest. Siinai mäe kloostris väidetavalt avastati Katariina säilmed küll varem, 800. aasta paiku. Klooster ise on veelgi vanem, kuid esialgu oli see pühitsetud Kristuse muutmisele. Siinai mäe klooster on rajatud vanema kabeli asemele, mis ise rajati Constantinus Suure ema Helena käsul Moosese nähtud põleva põõsa asukohta.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Aleksandria Katariina** |
Aleksandrit- klassi laev Aleksandr Obuhhov
**Aleksandrit-klass** ehk **projekt 12700** (vene keeles проект 12700 шифр «Александрит», тип «Георгий Курбатов») on Venemaal valmistatud avamere sõjalaeva-miinijahtija (miiniotsija) klass. Nimetatakse ka miinitraaleriks.

Kirjeldus
---------

Laeva pikkus on 62 m, laius 10,7 m ja süvis 2,7 m. Veeväljasurve on 890 t. Kere on valmistatud vaakumtehnoloogiaga tugevdatud klaasplastist.

Peamasina võimsus on 2500 hj ja kiirus u 16 sõlme.

Relvastuseks on üks 6–30 mm automaatkahur, üks 14,5 mm kuulipilduja ja üks lühimaa õhutõrjeraketiseade. Laeval on meremiinide veeskamise võime.

Miinide otsimiseks ja hävitamiseks on varustuses sonarid, allveerobot, akustiline traal ja ka traditsiooniline kontakttraal.

Ajalugu
-------

Esimese laeva, Aleksandr Obuhhovi ehitust alustati Peterburi tehases Almaz 2011. aastal. Algselt planeeritud koostöö prantslastega katkes ja laeva valmimine takerdus. Veeskamine toimus pärast viivitusi lõpuks 27. juunil 2014 ja teenistusse võeti esimene laev 9. detsembril 2016. Teise laeva, Georgi Kurbatovi ehitamist alustati 2015. aastal ja sellel toimus enne veeskamist tulekahju, mis pikendas valmimistähtaega. Kolmanda laeva ehitust alustati 2017. aastal ja see veesati juba 2019. aasta algul.

Algselt olid Aleksandrit-klassi laevad mõeldud vahetama välja üsna vanu 1970ndatest pärinevaid Sonya-klassi baasi miinitraalereid (praktiliselt ranniku miinitraalerid), kuid tänu avamere otstarbeliste miinitraalerite puudusele (veel käigus kuni 10 Natya-klassi avamere miinitraalerit 1970ndatest) Venemaa mereväes, klassifitseeriti Aleksandrit hiljem lihtsalt ümber avamere traaleriks.

Kokku on plaanitud valmistada kuni 40 Aleksandrit-klassi laeva.

Vaata ka
--------

* Sandown-klassi miinijahtija
* Katanpää-klassi miinijahtija
* Sonya-klassi miinitraaler

Välislingid
-----------

* Russianships.info
* Globalsecurity.org
* Naval-technology.com
* Militaryrussia.ru
* Youtube.com: Telekanal Zvezda
**Laiatoimelised** ehk **laia toimespektriga antibiootikumid** on antibiootikumid, mis toimivad suure hulga eritüübiliste bakterite vastu. Laiatoimelised antibiootikumid on efektiivsed nii gramnegatiivsete kui ka grampositiivsete bakterite puhul. See on nende peamine erinevus võrreldes kitsatoimeliste antibiootikumidega, mis mõjutavad kas gramnegatiivseid või grampositiivseid baktereid, kuid mitte mõlemaid.

Laiatoimeliste antibiootikumide tavapärased näidustused on järgmised:

* vajadus määrata ravi juhtudel, kus haigustekitajat ei ole suudetud või ei ole jõutud tuvastada, ent kus raviga viivitamine võib kujutada endast ohtu patsiendi tervisele;
* bakteriaalsed nakkused, mille tekitajatel on välja kujunenud resistentsus kitsatoimeliste antibiootikumide suhtes;
* superinfektsioonid, mille puhul on tegemist samal ajal mitut liiki haigustekitajatega.

Laiatoimeliste antibiootikumide kasutamise puhul on peamiseks ohuks nende laiaulatuslik rünnak nii paha- kui ka healoomuliste bakterite vastu eri elundkondades, mis võib võrreldes kitsatoimeliste antibiootikumidega kaasa tuua organismi mikrofloora üldise tasakaalutuse ning viia antibiootikumide suhtes resistentsete organismide vohamiseni.

Laiatoimeliste antibiootikumide hulka liigitatakse:

* aminoglükosiidid (näiteks streptomütsiin)
* mõned beetalaktaamid (näiteks erinevad karbapeneemid)
* fluorokinoloonid (näiteks levofloksatsiin, norfloksatsiin, ofloksatsiin)
* klooramfenikool
* mõned makroliidid (näiteks asitromütsiin)
* tetratsükliinid (näiteks tetratsükliin ja doksütsükliin)
Aleksandrs Čaks 1925. aastal
**Aleksandrs Čaks** (27. oktoober 1901 Riia – 8. veebruar 1950 Riia) oli läti luuletaja, teatri- ja kunstikriitik, läti kirjanduse uuendaja ja esimene urbanist.

Elulugu
-------

Čaks sündis Riias rätsep Jānis Čadarainise peres. 1915–1917 elas ta esimese maailmasõja eest evakueerituna Võrus ja seejärel 1915–1918 Saranskis. Keskkooli lõpetas 1918. aastal ning asus õppima Pensa ülikooli meditsiiniteaduskonda. 1919 mobiliseeriti ta Punaarmeesse. 1922 ta demobiliseeriti ja naasis Riiga. Et tal ei olnud ette näidata keskkooli lõputunnistust, pidi ta uuesti keskkooli lõpetama. 1924. aastal astus ta Läti Ülikooli meditsiiniteaduskonda, kuid hakkas peagi õppima balti filoloogiat. 

1925 läks ta tööle algkooli õpetajaks ja juhatajaks ning debüteeris samal aastal luuletusega "Unistused" ajakirjas Latvijas Kareivis. Kirjanikunimeks võttis ta oma esivanemate varasema perekonnanime (Čadarainis-Čaks) teise poole. 1927 tuli ta tagasi Riiga. 1928 ja 1929 ilmus talt neli luulekogu. 1937–1939 valmis tal Läti küttide elu kirjeldav kangelaseepos "Mūžības skartie". 1942 valmis armastusluulekogu "Debesu dāvana".

Pärast teist maailmasõda sai temast Läti NSV kirjanike liidu liige ning ajakirja Cīņa ('võitlus') kultuuriosakonna juhataja. 1947 suunati ta tööle Läti NSV Keele ja Kirjanduse Instituuti. Teda hakati süüdistama kodanlikus natsionalismis ning tema 1948 trükki läinud luulekogu "Zem cēlās zvaigznes" tiraaž hävitati.

Aleksandrs Čaks suri 48-aastaselt südameinfarkti tagajärjel.

1974. aastal etendati Tallinna Draamateatris Čaksi poeemi "Mängi, pillimees" põhjal valminud Pēteris Pētersonsi samanimelist luulekompositsiooni.
Eesti keeles on ilmunud Čaksilt 2 proosakogu, üks luulevalimik ning luuletusi ajakirjades Mana (Marie Underi tõlkes) ja Looming (Ita Saksa ja Livia Viitoli tõlkes).

Riia kesklinnas asub tema muuseum ja Ziedoņdārzsi pargis mälestussammas.

Teoseid
-------

* Es un šis laiks (1928)
* Sirds uz trotuāra (1928)
* Apašs frakā (1929)
* Poēma par ormani (1930)
* Laimes krekls (1931)
* Mana paradīze (1932)
* Umurkumurs (1932)
* Iedomu spoguļi (1938)
* Patrioti (1948)
* Zem cēlās zvaigznes (1948)
* Mana mīlestība (Minu armastus; proosa; ilmus USA-s 1956)
* Mana Rīga: dzejoļi un poēmas (ilmus USA-s 1961)
* Spēlē, spēlmani (Mängi, pillimees; 1944) (1972)
* Debesu dāvana (koostatud 1942) (1980)
* Raksti 5 sējumos. (Teosed 5 köites) Rīga: Liesma, 1971–1976
* Kopoti raksti 6 sējumos (Kogutud teosed 6 köites) Rīga: Zinātne, 1991–2007
* Mūžības skartie. Dzejas par latviešu strēlniekiem. Rīga: Zinātne, 1988

Eesti keeles ilmunud teoseid
----------------------------

* "Minu armastus" (proosakogumik, läti keelest tõlkinud Ita Saks; Loomingu Raamatukogu 1976)
* "Vahtraleht" (valik jutustusi, läti keelest tõlkinud Ita Saks; Eesti Raamat 1978)
* "Igavene Riia" (läti keelest tõlkinud Livia Viitol, järelsõna Guntars Godiņš; Libri Livoniae, Tallinn 2012)

Viited
------

1. ↑

Välislingid
-----------

* Čaksi muuseumi koduleht
**Otto Tigane** (3. veebruar 1901 Kastolatsi, Otepää vald – 13. jaanuar 1992 Räpina) oli Räpina Aianduskooli õpetaja, viljapuude aretaja ja aiandusraamatute autor.

Elulugu
-------

Otto Tigane sündis Mihkel ja Leena Tigase pere neljanda lapsena. Ta alustas haridusteed Väimela algkoolis. Hiljem õppis Võru Poeglaste Reaalgümnaasiumis, mille lõpetas 1923. aastal. Osales kooliõpilasena Eesti Vabadussõjas ja sai 1919. aasta augustis haavata. Teda raviti Tartu sõjaväehaiglas.

Aastatel 1923–1929 õppis ta Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnas. Kuulus üliõpilasseltsi Põhjala. Esimese praktika sai Tartus ülikooli õppe-katseaias ja K. Willi puukoolis. 1929. aasta aprillist 1930. aasta juulini täiendas Otto Tigane end Saksamaal Pillnitzi kõrgemas aianduskoolis. Eestisse naastes töötas aasta aianduse-mesinduse nõuandjana Virumaal. 

1931. aastal läks Otto Tigane õpetajaks Vahi aianduse ja mesinduse kooli, kus töötas 1944. aastani. 10. jaanuaril 1945 alustas ta tööd Räpina Aianduskooli õpetajana. Tigane läks pensionile 1. septembril 1970, kuid jätkas Räpina Aianduskoolis õpetamist 1985. aastani. 

Otto Tigane oli üks kahest Vabadussõja veteranist, kes avas katte 24. juunil 1989 taasavatud Vabadussõja Räpina mälestussambalt.

Ta suri 13. jaanuaril 1992 Räpinas ning on maetud Ristipalo kalmistule.

Aretustöö
---------

Otto Tigane on seotud[*viide?*] Eesti Vabariigi esimeste[*viide?*] suuremate puuviljaaedade rajamisega[*viide?*]. Ta pani aluse Räpina Aianduskooli puuviljanduse kollektsiooniaedadele ja õppekabinetile. Tigane keskendus viinapuude kasvatamisele avamaal, vormpuude kujundamisele ja kääbusviljapuude kasvatamisele. Tema initsiatiivil hakkas aianduskool kasvatama ja müüma kääbusviljapuude istikuid. Ta oli üks esimesi, kes hakkas Eestis kasutama uusi võtteid viljapuude võrade kujundamisel.

Aiandusraamatud
---------------

Otto Tigane on kirjutanud raamatu "Kääbusviljapuude kasvatamine" (1960), suure osa õpikust "Puuvilja- ja marjakasvatus" (1968), kääbusviljapuude osa raamatus "Aiapidaja käsiraamat" ja palju artikleid erialaajakirjades. Ta on tõlkinud õppekirjandust.

Tunnustus
---------

* 1979 – Tööveterani medal.

Viited
------

1. ↑  Surume kätt Otto Tigasel. Koit, nr. 13, 2.02.1971, lk 2
2. ↑  Võru Gümnaasiumi tänavune lend. Võrumaa, 13.06.1923, lk 3
3. ↑  Teated sõjameestest. Postimees, nr. 180, 25.08.1919, lk 3
4. 1 2  Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944. Vaadatud 01.05.2023
5. ↑  Uus aiandusnõuandja Virumaale. Virulane, 20.09.1930, lk 5
6. ↑  Surume kätt Otto Tigasel. Koit, nr. 14, 3.02.1981, lk 4
7. ↑  Jaan Kivistik – Õpetaja suure algustähega. Aeg & Vaim = Tempus & Spiritus, 25.04.2016, lk 10
8. ↑  Ühe leitud Vabadussõja mälestussamba lugu. Räpina Rahvaleht, 15.06.2014, lk 5
9. 1 2  Surume kätt Otto Tigasel. Koit, nr. 14, 3.02.1976, lk 4
10. ↑  Autasustamisi. Koit, nr. 148, 18.12.1979, lk 1

Välislingid
-----------

* Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
**Tšaadi lipp** on Tšaadi ametlik lipp.

 ? Tšaadi riigi- ja rahvuslipp. Proportsioonid 2:3.
Tšaadi riigi- ja rahvuslipp on vertikaalne trikoloor, mille laiud on sinist, kollast ja punast värvi. Lipp võeti kasutusele 6. novembril 1959 ja iseseisva riigi tunnuseks 11. augustil 1960 Selle proportsioonid on 2:3.

Sinine (PMS 281C) viitab Tšaadi lõunaosa vetele ja taevale, kollane (PMS 116C) põhjapiirkondade kõrbetele ja päikesele ning punane (PMS 186C) progressile ja rahvuslikule ühtsusele.

Tšaadi lipp on saadud Prantsusmaa lipu värvide kombineerimisel panaafrika värvidega. Täpselt samad värvid on Rumeenia lipul (Tšaadi lipu sinine olevat küll pisut tumedam), kuid neil lippudel puudub ajalooline seos. Rumeenia ja Tšaad tülitsevad selle pärast, kumb seda lippu tohib kasutada. Sarnasus on ka Andorra ja Moldova lipuga, kuid nende lippude kollasele väljale on lisatud riigivapp.

Vaata ka
--------

* Tšaadi vapp

Välislingid
-----------

* Tšaadi lipp andmebaasis *Flags of the World* (*inglise keeles*)
Täiskasvanud mesilasema
**Mesilasema** on taru kõige suurem mesilane, kelle ülesandeks on muneda uusi mesilasi ning hoida pere koos. 

Tavaliselt on mesilasperes tuhandeid töömesilasi, sadu isasmesilasi ehk leski ja ainult üks mesilasema. Mesilasema on mesilasperes üks tähtsamatest isenditest, kes vastutab mesilaspere arengu eest ja kellest sõltub mesilaspere iseloom..Mesilasema on kõige suuremate mõõtudega isend mesilasperes. Äsja kupust koorunud ema kehapikkus on 16–18 mm ja mass 180–200 mg. Selline ema on lennuvõimeline ja vilgas ning mesilasperes on teda raske märgata. Pärast paarumist muutub mesilasema tagakeha ümaramaks ning keha raskemaks, sellise mesilasema pikkus on 18–25 mm ja kaal 200–250 mg.

Lisaks munemisele on ema ülesandeks mesilaspere kooshoidmine. Paarunud ema ülalõua näärmenõre, nn. emaaine, informeerib mesilasi omavahelisel otsesel kokkupuutel ema olemasolust peres. Mesilased eristavad oma pere ema võõrast emast ka lõhna järgi. Võõra ema vastu on pere vaenulik.

Mesilasema on võimeline elama 5 ja enamgi aastat. Enamasti vahetatakse ema töömesilaste poolt välja varem, kas siis sülemlemise teel, kui vana ema lendab sülemiga tarust minema, või salajase emavahetuse teel, ema 2.–3. eluaastal.

Viited
------

1. 1 2 3  Aimar Lauge. Mesilasemade kasvatamine. 2012
**Nordregio** (Põhjamaade Ruumilise Planeeringu Keskus) uurib ja planeerib Põhjamaade- ja Euroopa elukeskkonda. 

Uute statuutide (võeti vastu 14. jaanuar 2000) kohaselt on Nordregio Põhjamaade ja Euroopa uurimiskeskus, mis keskendub regionaalsetele arengutele, linna- ja maa süsteemidele, demograafiale, valitsemisele ja haldusjaotustele, innovatsioonile, teadmispõhisele majandusele, globaalsetele kliimamuutustele, piirkonna sisesele adaptsioonile ja rahvusvahelisele energiapoliitikale. Detailselt keskendutakse Läänemere regioonile, Põhjamaadele ja Arktikale. Üldisemal tasandil tegeletakse Euroopa ruumiga. Nordergio asutati Põhjamaade Ministrite Nõukogu poolt 1. juulil 1997. Samal aastal võttis Nordregio osaliselt üle organisatsioonide Nordplan, NordREFO ja NOGRAN ülesanded.

Juhtkond
--------

Nordregio juhtkonnas on üks Põhjamaade (Island, Norra, Rootsi, Soome, Taani) liikmesriigi esindaja, üks vaatleja liige igast autonoomsest piirkonnast (Gröönimaa, Fääri saared ja Ahvenamaa). Lisaks valib Nordregio meeskond määramata hulga liikmeid juhtkonda. Juhtkonna kinnitab Põhjamaade Ministrite Nõukogu. Juhtkond vastutab pikaajalise strateegilise planeerimise eest. Juhtkonna juurde kuulub nõustavat funktsiooni omav ekspertide volikogu, milles on 21 liiget: 3 liiget igast liikmesriigist ja 2 isevalitsevast autonoomiast.

Tegevus
-------

Instituudi põhiliseks ülesandeks on hallata andmebaasi- ja maakaarte, mis sisaldavad informatsiooni majandusest, demograafiast, energeetikast, keskkonnast, tööjõust, rahvarändest jm. Nordregiol on Nordregio Akadeemia, ilmuvad perioodilised väljaanded: Nordregio ajakiri The Journal of Nordregio ja Euroopa ruumilise planeerimise ajakiri European Journal of Spatial Development (EJSD). Avaldatakse ka erialaseid trükiseid, aruandeid ja õppematerjale.

Rahastus
--------

Põhjamaade Ministrite Nõukogu finantseerib 40–50% ulatuses Nordregiot, mis katab tegevuse põhiosa käibest. Ülejäänud kulud katab lepinguline koostöö riiklike ja regionaalsete ametivõimudega, osavõtt kohaliku ja Euroopa tasandi konkurssidest, näiteks "EPSON 2013".

Viited
------

1. ↑   05.04.2011

Välislingid
-----------

* Koduleht
**Otto Woldemar Ludwig Schultz** (23. detsember 1864 Tallinn – 19. veebruar 1929 Pärnu-Jaagupi) oli Eesti vaimulik.

Lõpetas Tallinna toomkooli. Õppis aastatel 1884–1889 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Täiendas end 1890–1891 Saksamaal. Oli prooviaastal Koerus ja Narvas. Ordineeriti vaimulikuks 1. märtsil 1892.

Oli aastal 1892 Pärnu praostkonna vikaarõpetaja. Aastatel 1893–1895 oli Pärnu-Jakobi koguduse adjunktõpetaja, 1895–1929 Pärnu-Jakobi koguduse õpetaja.

Asutas Pärnu-Jaagupi kirikumõisa talus debiilsete laste kasvatusasutuse "Nain" ja Libatse tuberkuloosihaigete ravila.

Isiklikku
---------

Otto Woldemar Ludwig Schultzi isa Ernst Wilhelm Woldemar Schultz oli Saarde koguduse pastor ja hilisem Eestimaa kindralsuperintendent, emapoolne vanaisa Otto Christoph Heinrich Girgensohn oli Alūksne ja Tallinna Oleviste koguduste vaimulik. Pojad Johannes Reinhold Schultz ja Kurt Rudolf Schultz hakkasid vaimulikeks. Tema äi Ferdinand Justius Luther oli Emmaste Immanueli koguduse esimene õpetaja, Käina Martini koguduse õpetaja ja Tallinna Niguliste koguduse ülemõpetaja, tema naisevend Ralf Johannes Ferdinand Luther oli Kuusalu Laurentsiuse koguduse ja Tartu Ülikooli koguduse (saksa pihtkonna) õpetaja.

Viited
------

1. ↑  Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988
2. ↑  Lexikon deutschbaltischer Theologen seit 1920. Bearbeitet von Wilhelm Neander. 2 auflage 1988, bearbeitet von C. Helmut Intelmann
3. ↑  Pärnu-Jaagupi Koguduse vaimulikud(arhiveeritult)
4. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. märts 2012. Vaadatud 12. oktoobril 2010.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Provintsid, mida läbis Tōkaidō
**Tōkaidō** (jaapani keeles 東海道 'ida meretee') oli tähtis kaubatee keskaegses Jaapanis, mis ühendas pealinna Edot (tänapäeval Tōkyō) Kyōtoga. Tee kulges piki Honshū idarannikut, siis üle mägede ja Biwa järve äärest.

Klassikalisest viiest kaubateest, mis kulgesid Edost eri suundades, on Tōkaidō kõige tuntum.

Tee tekkis juba 7. sajandil, valmis Tokugawa ajastul (1603–1867) ja oli 488 km pikk. Tee ääres oli alates Nihonbashi sillast Edos Sanjō-Ōhashini Kyōtos 53 valitsuse ülalpeetavat jaama, kus olid võõrastemajad, söögikohad, hobusetallid, posti- ja tollipunktid. Tollipunktides kontrolliti kõigi inimeste reisilubasid.

Harilikult läbiti seda teed jalgsi, sest ratassõidukid ei olnud Jaapanis levinud ja rasket kaupa veeti meritsi. Naistel oli keelatud reisida ilma meessoost saatjateta. Formaalselt oli reisijatele teisigi piiranguid, mille eest olid ette nähtud karmid karistused, kuid neid ei rakendatud.

53 jaama
--------

"Nissaka-shuku, Tōkaidō 25. jaam". Hiroshige puulõige
Edo ajastu viis suurt kaubateed
(Nihonbashi) – Shinagawa – Kawasaki – Kanagawa – Hodogaya – Totsuka – Fujisawa – Hiratsuka – Ōiso – Odawara – Hakone – Mishima – Numazu – Hara – Yoshiwara – Kambara (tänapäeval Shimizu-ku, Shizuoka) – Yui – Okitsu – Ejiri – Fuchū – Mariko – Okabe – Fujieda – Shimada – Kanaya (tänapäeval Shimada) – Nissaka – Kakegawa – Fukuroi – Mitsuke – Hamamatsu – Maisaka (tänapäeval Hamamatsu) – Arai – Shirasuka – Futagawa – Yoshida – Goyu – Akasaka – Fujikawa – Okazaki – Chiryū – Narumi – Miya – Kuwana – Yokkaichi – Ishiyakushi – Shōno – Kameyama – Seki (tänapäeval Kameyama) – Sakashita (tänapäeval Kameyama) – Tsuchiyama (tänapäeval Kōka) – Minakuchi (tänapäeval Kōka) – Ishibe (tänapäeval Konan) – Kusatsu – Ōtsu – (Sanjō-Ōhashi)

1617 lisati Tōkaidōle veel 4 jaama, mis pikendasid teed Ōsakani. Seda pikendust nimetati Kyōkaidōks, samuti kirjeldati vahel Tōkaidōt 57 jaamast koosnevana.

Reisimine mööda Tōkaidōd oli populaarne teema tolle aja kunstis ja kirjanduses. Selle jaamu on kujutanud kunstnikud, kellest tuntuim on Utagawa Hiroshige.

Tōkaidō kohta avaldati hulgaliselt reisiraamatuid, nii et Jaapanis levis juba paarisaja aasta eest virtuaalne turism.

Tänapäeval on Tōkaidō üks Jaapani kõige tihedama liiklusega liiklussuundi, mis ühendab Suur-Tōkyōt (Tōkyō on riigi suurim linn ja pealinn), kuhu kuulub ka Yokohama (suuruselt teine linn), Nagoya (suuruselt neljas linn) kaudu Kyōto, Ōsaka (suuruselt kolmas linn) ja Kōbega. Tōkaidō kulgu järgivad raudtee ja mitu kiirteed.

Vaata ka
--------

* Tōkaidō hiidlinnastu
**Kompass** oli Bakan-tüüpi hüdrograafialaev, mis kuulus ühtlasi hiljem Eesti merejõudude koosseisu abilaevana (ka valvelaevana).

Ajalugu
-------

Kompass ehitati 1859. aastal Inglismaal Vene Balti laevastikule koos kolme sõsarlaevaga. 

1. maailmasõja alguseks seisid Kompass ja sõsarlaev Sekstant amortiseerunutena Eestis. Kuna neil laevadel olid väga head mereomadused, otsustati 1916. a ehitada jooniste järgi samade laevade kered uuesti, kasutades uute laevade juures võimalikult ära vanu detaile, sealhulgas peamasinad. Sõja tingimustes ja võimuvahetustes hakkas ehitus venima ja tööd suudeti lõpetada alles Vabadussõja ajal. Uus Kompass valmis 13. septembril 1919.

Kompass oli Eesti ainus laev, millega sai paigaldada veealuseid sidekaableid. Laeva ülesannete hulka kuulus ka sidekaablite korrashoid.

Laeva komandöre Eestis: 

* August Vares,
* Arved Treumund,
* Vilchelm Granfeld.

Vaata ka
--------

* Sekstant (laev 1859) - sõsarlaev Veeteede Valitsuses.

Viited
------

1. ↑  Merevägi. Ajalugu (vaadatud 07.06.2017)
2. ↑  Taavi Urb , EESTI MEREJÕUDUDE OHVITSERIDE VÄLJAÕPE AASTATEL 1919-1940 (vaadatud 07.06.2017)

Välislingid
-----------

* www.raudtee.eu: Kompass Naissaare sadamas
Otto Weddigen
**Otto Eduard Weddigen** (15. september 1882 Herford, Saksa keisririik – 18. märts 1915 Põhjameri) oli saksa mereväelane (allveelaevnik), kaptenleitnant. 

Weddigen oli Kaiserliche Marine allveelaeva U-9 komandör esimeses maailmasõjas. Tema juhtimisel uputas U-9 22. septembril 1914 Põhjameres pooleteise tunni jooksul  Suurbritannia kuningliku mereväe kolm soomusristlejat  Aboukir', Hogue'i ja  Cressy. Hukkus 1459 meremeest. 15. oktoobril lasi Weddigeni allveelaev põhja veel neljanda Briti soomusristleja Hawke'i (hukkus 525 meremeest).

1915. aasta veebruaris sai ta allveelaeva U-29 komandöriks. Ta hukkus allveelaeva pardal koos meeskonnaga sama aasta 18. märtsil, kui allveelaeva rammis Briti lahingulaev Dreadnought.

Tunnustus
---------

* 1914 – Preisi kuningriigi kõrgeim orden Pour le Mérite (24. oktoober 1914)

Pilte
-----

* 22. septembril 1914 Põhjameres. Kunstnik Hans Bohrdt22. septembril 1914 Põhjameres. Kunstnik Hans Bohrdt
* Wilhelm Malchini maal "Nordsee, 22. IX. 1914"Wilhelm Malchini maal "Nordsee, 22. IX. 1914"
* Postkaart: Kuningliku mereväe HMS Aboukir JA HMS Hogue, mõlemad uputatud 22. septembril 1914Postkaart: Kuningliku mereväe HMS Aboukir JA HMS Hogue, mõlemad uputatud 22. septembril 1914
* Postkaart: Otto Weddigen. Kunstnik Arthur FischerPostkaart: Otto Weddigen. Kunstnik Arthur Fischer

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Otto Weddigen** |
Otto Weininger (1903)
**Otto Weininger** (3. aprill 1880 Viin – 4. oktoober 1903 Viin) oli juudi rahvusest Austria filosoof.

Otto Weininger sündis Ungarist pärit juudi kullassepa Leopold Weiningeri perekonnas. 1898. aastal astus Otto Weininger Viini Ülikooli, kus ta õppis filosoofiat ja psühholoogiat. 1902. aasta juulis lõpetas ta ülikooli filosoofiadoktori kraadiga. Tema väitekiri kandis pealkirja "Eros und Psyche. Eine biologisch-psychologische Studie" ("Eros ja Psyche. Bioloogilis-psühholoogiline uurimus").

1902. aastal pöördus Otto Weininger juudi usust protestantismi.

Otto Weiningeri põhiteos on 1903. aastal ilmunud "Geschlecht und Charakter" ("Sugupool ja iseloom"), mis kujutas endast ta väitekirja ümbertöötatud ja täiendatud varianti. Muuhulgas sisaldas teos ka misogüünseid ja antisemiitlikke seisukohti.

3. oktoobril üüris Otto Weininger ühes hotellis toa ja tulistas õhtul endale kuuli südamesse. Ta leiti järgmisel hommikul ja viidi haiglasse, kus ta kell 10:30 suri.

1904. aastal ilmus postuumselt Weiningeri kirjutiste kogumik "Über die letzten Dinge" ("Viimastest asjadest").

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 22. oktoober 2015. Vaadatud 16. augustil 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
2. ↑
3. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. märts 2015. Vaadatud 16. augustil 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
4. ↑

Kirjandus
---------

* Eduard Laaman, "Naisterahvas ja Otto Weininger" – Tallinna Teataja 18.–20. november 1910, nr 231–233
* Mirjam Hinrikus, "J. Randvere (= Johannes Aaviku) Ruth ja Otto Weiningeri "*Geschlecht und Charakter*"" – Ariadne Lõng 2004, nr 1/2, lk 29–42
* Mirjam Hinrikus, "Naisküsimuse lahendus Weiningeri moodi: Otto Weiningeri minatud naised Tammsaare loomingus" – Vikerkaar 2005, nr 1/2, lk 87–118
**Pakasaivo** on umbes kilomeetri pikkune Soome kanjonijärv Muonio vallas. 

See asub kitsas mannerjää sulamisvete uhutud aluspõhja murrangulõhesse tekkinud kanjonis, mille väga järsud kaldakaljud kerkivad veepinna kohal kuni 50 meetri kõrgusele. Järve põhjaosa moodustab Soome suurim hiiukirn Lapi Põrgu (soome keeles *Lapin Helvetti*). Ülaservast mõõtes võib sügavust olla koguni 130 meetrit. Lõunakaldad on madalad ja lauged. Jõgesid järve ei suubu. Tema vesi pärineb järvepõhja allikaist.

Pakasaivo piklik osa
Lapin vesi- ja ympäristöpiiri uuringute põhjal on Pakasaivo Soomes väga haruldane meromiktiline järv. See tähendab, et temas puudub täielikult nii sügisene kui kevadine ringvool, mis sunniks eri veekihte segunema. 12,5 meetri sügavuseni on ta täidetud tavalise järveveega. Sügavamal muutub see väga järsult hapnikuvaeseks ja väävelvesiniku sisaldus suureneb märgatavalt. See pärsib orgaanilise aine lagunemist, mistõttu aastatuhandete jooksul järve uppunud paadid, puud ja muu selline risu katab järve põhja umbes 50 meetri sügavusel paksu kihina. 1977. aastal üritati asjatult järve sügavust mõõta, kuid kindla põhjani ei jõutudki. Hinnangud vahelduvad 60-st 90 meetrini.

Nimi pärineb saamidelt soome keelde laenatud põhjaallikat tähistavast sõnast *saivo*. Laplased olevad käinud järve ääres ohverdamas ja lähedasel künkal seida sammast austamas.

Pakasaivost umbes 1 km lääne pool asuva Pakajärve kaldal on kena järsuseinaline mäehari (kohalikus pruugis *tieva*), mis on tipus ainult 1,5 m laiune.

Pakasaivo ääres on Soome Metsähallituse hooldatav puhkepaik ja parkla, kuhu pääseb sõites Muoniost 21. maanteed mööda 40 km lõunasse ja Äkäslompolost veel umbes 25 km Hannukaise poole. Viida juurest viib järvele 14 km pikkune tee. Tee äärses on puhkemaja Valkeajoen leimauskämppä, kunagine metsatööliste tare.

Viited
------

1. ↑  Pakasaivo. yllas.fi
**Massi jäävuse seadus** on oluline füüsika ja keemia seadus. See väidab, et *isoleeritud (suletud) süsteemi mass on ajas muutumatu suurus*. Seega suletud süsteemi kogumass on jääv, seda ei lisandu ega hävi süsteemi sees toimuvate protsesside käigus.

Suletud süsteem tähendab, et ei toimu aine ega energia lisamist ega eemaldamist. Kui süsteem ei ole suletud, siis võib tema mass suureneda ainult väljastpoolt juurdetuleva massi võrra. 

Massi jäävuse seadusele eelnes paljude keemikute poolt keemiaalaste seaduspärasuste väljatoomine, kuid selge formuleeringu esitas Antoine Lavoisier (1728–1794). 

Massi jäävuse seadus on seotud energia jäävuse seadusega, mis väidab, et isoleeritud süsteemi energia on ajas muutumatu suurus (energia on jääv). Sellest seadusest järeldub, et energia ei teki ega kao, ta võib vaid muunduda ühest liigist teise ning kanduda ühelt kehalt teisele. Kaasaegsete arusaamade kohaselt on energia ja mass seotud, kuid see osutub oluliseks tuumafüüsika korral. Nimetatud kaks seadust on ühendatavad üheks massi ja energia ekvivalentsuse seaduseks (*E* = *mc*2 ja sellest tuleneb Δ*m* = Δ*E*/*c*2, kus *E* on energia, *m* mass ja *c* on valguse kiirus vaakumis). 

Keemilises protsessis väikese hulga soojus- või kiirgusenergia lisamise või äravõtmisega seotud massi muutus on väga väike, s.t siin energia vahetus keskkonnaga massi praktiliselt ei muuda. Sellest tulenevalt massi jäävuse seaduse järgi eraldatud süsteemis massi ei lisandu ega hävi, ehkki ained süsteemi sees võivad muunduda teisteks aineteks. Seega mingis *keemilises protsessis lähteoleku (lähteainete) mass on võrdne lõppoleku (produktide) massiga*. 

Kaasaegse keemia jaoks olulise massi jäävuse seaduse avastas 18. sajandi lõpus Antoine Lavoisier.

Vaata ka
--------

* Keemiaseadus
Antiikne vaas Artemise ja Aktaioni kujutisega

**Aktaion** oli vanakreeka mütoloogias Aristaiose ja Autonoe poeg. Tema ema kuulus Boiootiat valitsenud Teeba kuningapaari Kadmose ja Harmonia tütarde hulka, keda kõiki tabasid oma lastega seotud suured õnnetused.

Aktaion sai hariduse kentauri Cheironi juures. Temast sai tuntud kütt. Ükskord jahiretkel Boiootias Orchomenose linna lähedal läks ta end palavuse eest jahutama koopasse, kust väike oja välja voolas. Aga seal nägi ta kogemata Artemist, kes nümfide seltsis suples. Artemis ei hoolinud sellest, et noormees polnud tahtlikult teda vaatama tulnud, pritsis talle vett näkku ja muutis ta hirvesokuks. Aktaioni südagi muutus hirve omaks ning ta põgenes. Tema oma koerad hakkasid teda taga ajama ja murdsid ta maha. Ovidiuse järgi olevat Aktaionil olnud 50 koera, kellest ta loetleb nimepidi 36.

Aktaioni koertest olevat saanud tähtkujud Suur Peni ja Väike Peni või ainult emb-kumb nendest.

Loost on teisigi versioone. Mõne järgi olid koerad mitte Aktaioni, vaid Artemise omad; mõne järgi ei jõudnud Aktaion põgeneda, vaid murti maha sealsamas koopas. Diodorose järgi tegi Aktaion Artemisele abieluettepaneku.

Euripidese järgi kiidelnud Aktaion, et on parem kütt kui Artemis.

Lucas Cranach vanema ja/või Lucas Cranach noorema maal "Diana ja Aktaion" (*ca* 1540)

Aktaion kunstis
---------------

Aktaioni ja Artemise teema oli levinud vanakreeka vaasimaalide teema 5. sajandil eKr. Aktaionit on kujutatud Artemist vaatamas Pompeji seinamaalidel. Neid on maalinud Lucas Cranach vanem, Tizian, Rembrandt ja Tiepolo. Aktaioni surma on kujutatud Melose reljeefidel. Kadrioru lossi saali laes on Tallinna kunstniku Londicer noorema 18. sajandist pärit plafoonimaal "Diana ja Aktaion".

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Aktaion** |
**Massöör** ehk **masseerija** on inimene, kes tegeleb masseerimise ehk massaažiga. See võib olla sõltuvalt kliendi vajadustest lõdvestav, toniseeriv või ravimassaaž.

Kutsekirjeldus
--------------

Massööri töö on kliendi masseerimine (peamiselt kätega, aga ka jalgade, kuppude vms abil) tema füüsilise ja vaimse suutlikkuse taastamiseks, tervisehäirete ennetamiseks, organismi üldise vastupanuvõime tugevdamisele ja hea enesetunde saavutamisele kaasaaitamiseks. Massöör valmistab ette töökoha, loob kontakti masseeritavaga, kogub anamneesi ja masseerib, kasutades korrektseid ja kohaseid massaaživõtteid. Ta nõustab ja juhendab kliente ning vajadusel soovitab pöörduda tervishoiuspetsialisti poole.

Massöör kasutab massaaži tegemisel massaažilauda, massaažimatti, patju, tekke, linasid, õlisid, puhastusvahendeid jms. Sobiva keskkonna loomiseks kasutab erinevaid värve, lõhnu, helisid ja valgustust.

Kutseõpe
--------

Massööri kutseõppe baaskursuse pikkus on 1000 tundi. Tavaliselt on massöör keskharidusega erialase koolituse läbinud isik.

Massööriks saab Eestis õppida näiteks Tartu Tervishoiu Kõrgkoolis ning Eesti Massaaži- ja Teraapiakoolis.

Viited
------

1. ↑  Kutsestandardid. Massöör, tase 5 Kutseregister.
2. ↑  Kutsestandardid. Massöör, tase 5 Kutseregister.
**Olav Renno** (sündinud 26. veebruaril 1932 Tartus) on eesti bioloog, looduskaitsja ja tõlkija.

Elulugu
-------

Olav Renno on ametniku poeg.

Lõpetas 1950 Viljandi 2. Keskkooli ja 1956 Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia erialal; bioloogiakandidaat (1968, TRÜ), väitekiri "Lääne-Eesti mandriosa madal- ja siirdesoode linnustik ning selle muutumine soode melioreerimisel". 1956–1957 NSVL Teaduste Akadeemia Zooloogia Instituudi Rõbatši ornitoloogiajaama vanemlaborant, 1957–1958 Looduskaitse Valitsuse vaneminspektor, 1958–1963 Matsalu Riikliku Looduskaitseala juhataja, 1963–1968 vanemteadur, 1968–1992 Zooloogia ja Botaanika Instituudis: 1968 laborant ja vaneminsener, 1969–1972 nooremteadur, 1972–1992 vanemteadur, aastail 1992–2005 talunik, seejärel tõlkinud raamatuid.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkond: lindude arvukus ja dünaamika, maastikuline levik, ränded, pesitsusökoloogia, linnukaitse probleemid, Eesti soode, rannikute, saarte ja sisevete haudelinnustik, lindude maastikuseosed, levik, ränne ja varu; kanatõugude tootlikkus ja sobivus taluoludes, lindude uurimise metoodika, Eesti ornitoloogia ajalugu. 1974–1986 Looduseuurijate Seltsi ornitoloogiasektsiooni esimees, 1968–1996 Eesti Teaduste Akadeemia Looduskaitse komisjoni liige (aastani 1978 teadussekretär), 1970–1992 Lindude Rände Uurimise Balti Komisjoni liige (1974–1992 teadussekretär), Eesti Ornitoloogiaühingu auliige (1992). Koostanud 10 aastakäiku "Looduse kalendrit" ja Eesti haudelindude levikuatlase. Eesti Vabariigi teaduspreemia (1994) (kollektiivi juhina). 155 teadustrükist, 450 aimeartiklit, ka publitsistikat ajalehtedes; tõlkinud 21 raamatut.

Tunnustus
---------

* 1994 Eesti Vabariigi teaduspreemia (töörühma juhina)
* 2001 Valgetähe medaliklassi teenetemärk
* 2012 Karksi valla teenetemärk
* 2013 Eesti Looduskaitse Seltsi auliige
* 2014 Karksi valla aukodanik

Teoseid
-------

* Matsalu. Tallinn, 1965
* Külmnokk-luige dünaamikast Eestis 1959–1978. // LUS-i aastaraamat 72, 1988
* Численность гнездящихся в Эстонии серых журавлей (kaasautor J. Keskpaik). // Сообщ. Прибалт. комиссии по изучению миграции 21 (1989)
* Eesti linnuatlas. Tallinn, 1993.

Viited
------

1. 1 2 3 4  *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

Kirjandus
---------

* *Eesti entsüklopeedia.* 14. köide: *Eesti elulood.* Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000, lk 426.
* Zooloogia ja Botaanika Instituut 1947–1997. Trt, 1997, 71.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Olav Männi** (19. november 1925 Tallinn – 3. november 1980 Tallinn) oli eesti skulptor.

Elukäik
-------

Ta lõpetas 1945. aastal Tartu 5. keskkooli. Õppis Tartu Kõrgemas Muusikakoolis klaverimängu ning 1944–1950 Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis Anton Starkopfi ja Johannes Hirve juhendamisel skulptuuri.

1950–1954 oli Männi Leningradis NSV Liidu Kunstiakadeemia Ilja Repini nimelise maali- skulptuuri- ja arhitektuuri instituudi aspirant ja sai kunstiteaduse kandidaadi kraadi (kompositsiooni "M. Kalinin Tallinna tehases" eest). Töötas 1954–1980 Eesti Riikliku Kunstiinstituudi õppejõuna (aastast 1964 dotsent, aastast 1968 professori kohusetäitja; aastast 1977 skulptuurikateedri juhataja). Näitusedebüüdi tegi 1949. aastal õpilastööna valminud "Peet Vallaku portreega". 1951. aastast Kunstnike Liidu liige.

Looming
-------

Algul lõi naturalistlikult detailirikkaid figuurikompositsioone, mille üks tuntumaid näiteid on "Vürst Vjatško ja Meelis Tartu kaitsel" (1950). Teos valati 1956 pronksi ning 1980. aastast asub see Kassitoomel Oru tänava äärsel künkal. Varase loomingu laadi jätkab ka nüüdseks kohalt eemaldatud Narva V. I. Lenini monument (1957, pronks, graniit, arhitekt Ilmar Bork). 

1960. aastail valmis Olav Männilt rohkesti figuuriplastikat, sh metallkonstruktsioon "Heinaritsikas" (1963, messing, raud), tahuliste vormidega "Rahutuvid" (1964, kunstkivi, Tartu Kunstimuuseum) ja selge rütmilise ülesehitusega "Monumentaalpropaganda" (1970, pronks, Eesti Kunstimuuseum). 

Korduvalt on kunstnik jäädvustanud liikumismotiive ("Kiigel", 1956, kips). Loonud Eesti esimese mobiili "Karussell" (1967, metall, Eesti Kunstimuuseum). Abstraktsele vormikeelele viitavad "Kompositsioon" (1969, dolomiit) ja "Tilk" (1973, tina, baberiit, Eesti Kunstimuuseum). 

On loonud ka portreeskulptuure: "Voldemar Panso" (1962, kips, Teatri- ja Muusikamuuseum), "Vladimir Alumäe" (1965, kips, EKM), kaksikportree "Vennad" (1971, tinasulam raudarmatuuril, EKM) "Rudolf Tobias" (1973, pronks, EKM) ning Kohtla-Järve monument "Au tööle!" (1967, betoon, dolomiit, arhitekt Udo Ivask).

Tunnustus
---------

* 1978 Eesti NSV teeneline kunstnik

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Omakäeline elulugu. Kunstnike kirjad, vastused ankeedile. Skulptuur A-Õ. EKMA.136.13.10/34

Kirjandus
---------

* EKABL, 1996. Lk 331

Välislingid
-----------

* "Tilk"
* "Karkudel"
* "Tuhkatriinu"
* "Karussell"
**Väino Ilus** (sündinud 8. detsembril 1929 Viljandis) on eesti proosakirjanik. 

Ta on sündinud töölisperekonnas ja õppis Viljandi tööstuskoolis, kus sai 1946. aastal lukksepa kutse.

Töötas Maardu fosforiiditööstuses, Tootsi turbatööstuses, 1949–1951 Pärnu ajalehe Töörahva Hääl toimetuses, 1951–1953 Tõstamaa traktorijaama poliitosakonna ajalehe sekretäri ja toimetajana. 

1956 sai Ilus eksternina küpsustunnistuse (Tallinna 2. Keskkooli juures).

Aastatel 1957–1961 oli ta ajaleht Sirp ja Vasara kirjandusosakonna juhataja ja 1965–1966 toimetaja asetäitja. 1961–1981 töötas ta Loomingu toimetuses ja oli aastatel 1968–1974 peatoimetaja asetäitja.

Kirjanike Liidu liige on Väino Ilus 1958. aastast.

Väino Ilus oli NLKP liige aastail 1952–1991. 1957. aastal lõpetas ta vabariikliku parteikooli.

Looming
-------

Ilus tõusis kirjandusliku nimena esile 1954. aasta novellivõistlusel. Ta on avaldanud lühiproosat almanahhis "Võitlev sõna" ja ajakirjas Looming, kirjutanud artikleid kirjanduse päevateemadel ja retsensioone.

1962 ilmus raamatuna Ilusa jutustus "Kand maas", mis käsitleb kolhoosielu aktuaalseid probleeme 1960. aastate algul. Aastal 1964 ilmus sõjajärgsel perioodil ellu astunud põlvkonna kujunemisteid käsitlev romaan "Sinu enese elu". Järgnesid jutukogud "Muutlike ilmade ajal" (1965) ja "Öösiti on kahjulik mõtelda" (1969). Eri ühiskonnakihtide haarav, kaasajaga põimitud tagasivaade sõjaeelse Eesti Vabariigi lõpuaastaisse ja 1940/41. aasta sündmustesse on antud romaanis "Tuulekülvid" (1968). Aastal 1973 aastal ilmus romaan "Kaotusseis".

Ilusa loomingus on valdav maaelu probleemistik. Kirjanik annab sellest keskkonnast omapäraseid, värskelt nähtud karaktereid. Ta lähenemine ainele on ülekaalukalt mõistuslik, stiil asjalik; esiplaanil on sotsiaalsed probleemid, eriti inimeste karakteri ja tema sotsiaalse seisundi sõltuvusseosed.

Tunnustus
---------

* 1969 Eduard Vilde nimeline kirjandusauhind ("Tuulekülvid")
* 1977 Juhan Smuuli nimeline kirjanduse aastapreemia ("Kohe pärast lapsepõlve")
* 1978 Eduard Vilde nimeline kirjandusauhind ("Kinsli peremehed")
* 1979 Eesti NSV teeneline kirjanik

Viited
------

1. ↑  "Eesti kirjarahva leksikon, koost. O. Kruus, Tallinn, Eesti Raamat 1995, lk 130

Välislingid
-----------

* Ülo Tonts. Ja teeb temast eelkõige inimese, Eesti Päevaleht
**"Sõjakirves on välja kaevatud"** on Eno Raua teos, kus autor jätkab juba "Roostevabas mõõgas" tuttavaks saanud poiste seikluste kujutamist.

Sisu
----

Käes on suvi ja vanemateta lastekodupoiss Roland Sahk ehk Rolts, hüüdnimega Must Surm, on saadetud suveks maale, sulaseks Lõuna-Eestis asuvasse Rabaranna tallu. Taluperemees aga ei anna Rolandile armu – töö on poisi jaoks harjumatu ning ebaõnnestumisi saadab varjamatult pahatahtlik suhtumine "linnamehesse". Roland saab linnasõpradelt, Jaanilt ja Antsult, kirja, et viimased on teel Lõuna-Eestisse jalgsimatkale ning kavatsevad teel külastada ka Rolandit.

Vahepeal on aga Rolandil tekkinud tüli turjaka külapoisi Rebase Arnoga ning pärast järjekordset sõnavahetust peremehega ütleb Roland talle koha üles. Ta lahkub talust koos Jaani ja Antsuga, kes vahepeal on saabunud.

Üheskoos minnakse külast eemale Mustmetsa, kus järve ääres seatakse üles tõeline "indiaanilaager". Sündmustik võtab pöörde, kui poisid ostavad läbisõidul olevatelt mustlastelt kana – mis nagu hiljem selgub, on varastatud Rebase-Arno talust. Arno esitab ultimaatumi – olgu kana õhtuks tagasi toodud, või tuleb verevalamine. Poisid otsustavad sõja vastu võtta.

Öine lahing lõpeb kummagi poole jaoks suurema võidu ja kaotuseta. Kana viiakse siiski õigele omanikule tagasi ning Roland leiab hiljem enesele uue teenistuskoha vaesemas, kuid sõbraliku suhtumisega talus.
Pakktaru
**Pakktaru**, murdes ka **pakkpuu**, oli endisaegne õõnestatud puupakust taru.

Pakktaru õõnestati tavaliselt otstest, tihti tule abil. Taruks eelistati vana puud, õõnsat või mädanenud südamega kuuske või haaba, mõnikord ka sangleppa, pärna, mändi vm puud. Puu mädanikuga südameosa eemaldati ning õõnestati täiendavalt. Taruõõnde kinnitati puupulkade abil laudadest põhi. Kaaneks löödi peale laiem laud, et kaitsta taru vihma eest. Kui mädanikuga puud ei olnud, õõnestati taru tervest pakust. Selleks löödi pakk sageli pooleks ning õõnestati mõlemad küljed, seejärel ühendati taru pooled vitste abil.
Pakktaru suud ehk avaust katsid lennuaukudega suulauad, mida sai ära võtta. Kärgede kinnitamiseks asetati tarusse paariviisi rööbiti või ristamisi kärjepulgad.

19. sajandil oli Lõuna-Eestis levinud hästi suur pakktaru, mis oli asetatud harilikult kaldu - üks ots toetus maha, teine ristjalgadele. Põhja-Eestis oli kasutusel väiksem taru, mis seisis püsti, asetatuna kivile või jalgadele.

Vaata ka
--------

* mesila
* eesti taru
* mesilased
* mesindus
* tarupuu
* tarutuur

Viited
------

1. ↑  Eesti keele seletav sõnaraamat vaadatud 18.06.2020
2. ↑   Eesti etnograafia sõnaraamat. Arvi Ränk. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 1996. Lk 135
3. 1 2  Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 303

Välislingid
-----------

* Pakktaru. Eesti Põllumajandusmuuseum
* Pakktaru. Eesti Rahva Muuseum
* Herilased kasutavad hüljatud pakktaru. Järva Teataja 17.08.2018
* Mesinduse ajaloost.
**Tiskre mõis** (saksa keeles *Tischer*) oli eramõis Keila kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi jääb mõis Tabasalu alale Harku vallas Harju maakonnas.

Viited
------

1. ↑  Tiskre mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris (vaadatud 12.08.2016)

Välislingid
-----------

* Tiskre mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris

Keila kirik
Keila kihelkond

**Kirik**: Keila kirik  

**Pastoraat**: Keila kirikumõis  

**Peamõisad**: Haabersti mõis | Harku mõis | Jõgisoo mõis | Jälgimäe mõis | Keila mõis | Keila-Joa mõis | Klooga mõis | Kumna mõis | Laulasmaa mõis | Lehola mõis | Naissaare mõis | Ohtu mõis | Rahula mõis | Rannamõisa mõis | Saku mõis | Saue mõis | Tuula mõis | Tännassilma mõis | Valingu mõis | Vana-Karjaküla mõis | Vanamõisa mõis | Voore mõis | Vääna mõis | Ääsmäe mõis | Üksnurme mõis  

**Kõrvalmõisad**: Humala mõis | Hüüru mõis | Käesalu mõis | Maeru mõis | Meremõisa mõis | Muraste mõis | Mustamäe mõis | Peetri mõis | Uue-Karjaküla mõis | Vana-Pääla mõis | Viti mõis  

**Poolmõisad**: Koppelmaa mõis | Kuivaveski mõis | Kõltsu mõis | Luka mõis | Niitvälja mõis | Tiskre mõis | Vismeistri mõis  

**Karjamõisad**: Aru mõis | Juuliku mõis | Kalda mõis | Kiisa mõis | Laabi mõis | Laoküla mõis | Lehmja mõis | Nahkja mõis | Pällu mõis | Suur-Aru mõis