recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Valgevene polk "Pahonia"** (valgevene keeles *Беларускі полк «Пагоня»*) on Valgevene opositsiooninääridest koosnev vabatahtlik sõjaväeüksus, mis moodustati Ukraina kaitsmiseks Venemaa sissetungi ajal 2022. aastal.

Ajalugu
-------

30. märtsil 2022 teatas valgevene poliitiline aktivist Vadzim Prakopjeŭ Valgevene polgu "Pahonia" formeerimise algusest Ukraina rahvusvahelise maakaitseleegioni koosseisus. 31. märtsil 2022 teatas Valgevene opositsiooniliider Svitlana Tihhanovskaja sotsiaalvõrgustikus sellise üksuse loomisest. Polk loodi Valgevene ohvitseride initsiatiivil, kellest paljud olid sõdinud Ukrainas juba 2014. aastast. Selle värbamiskeskus asub Varssavis.

2022. aasta juunis sai teatavaks, et "Pahonia" esimene võitlejate rühm sõlmis lepingud Ukraina erioperatsioonide vägedega. Samal kuul hakati "Pahoniat" nimetama "eriotstarbeliseks polguks." Polgu võitlejaid treenib ameeriklane Matthew Parker, üks Ukraina rahvusvahelise maakaitseleegioni instruktoreid.

28. oktoobril 2022 tunnistas Valgevene siseministeerium "Pahonia" polgu "äärmuslikuks formatsiooniks".

2022. aasta novembris asutasid "Pahonia" võitlejad koos Ukrainas alaliselt elavate valgevenelastega avaliku ühenduse "Pahonia". Selle direktoriks sai kikkpoksija Vitali Gurkov.

23. novembril 2022 võttis Euroopa Parlament vastu resolutsiooni "Pahonia" polgu toetamiseks.

Vaata ka
--------

* Ukraina rahvusvaheline maakaitseleegion
* Kastuś Kalinoŭski polk

Viited
------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
Sõzrani sild (kaheteeline raudteesild; foto 2012)
Aleksandri sild avati liikluseks 1880
Aleksandri sild (üheteeline raudteesild)
**Sõzrani sild**, ka **Aleksandri sild**, (vene keeles Сызранский мост, Александровский мост) on raudteesild üle Volga jõe Oktjabrskis Samara oblastis, 18 km Sõzranist ülesvoolu. 

Silda peeti oma aja tehnilise mõtte imeks ja omapäraseks "Aasia väravateks".

Sõzrani sild oli esimene raudteesild Volga jõe kesk- ja alamjooksul.

Silla esialgne nimi oli Aleksandri sild (keiser Aleksander II auks). 1917. aastal nimetati ümber Sõzrani sillaks. 1990. aastatel ennistati algne nimi, kuid ka "Sõzrani sild" jäi käibele. 

1900. aasta Pariisi maailmanäitusel eksponeeriti Aleksandri silla vähendatud mudelit. Praegu säilitatakse seda maketti raudteetranspordi keskmuuseumis Peterburis.

Silla rajamine
--------------

1877. aastal anti käiku Sõzranit läbiv Batraki–Orenburgi raudtee (Batraki oli Oktjabrski linna sellane nimi). Üle Volga toimis praamiühendus kuni Aleksandri silla avamiseni 1880. aastal.

13-avalise paralleelvöödega metallsõrestiksilla projekteeris Nikolai Beleljubski. Silla üldpikkus on 1483 m, sillete skeem 13 x 109,2 m. Valmimisel oli sild Euroopa pikimaid.

Üheteelise raudteesilla ehitamist juhtisid insenerid Konstantin Mihhailovski, Vladimir Berezin ja Eugen Karl von Knorre. Rakendati ehitustehnoloogilisi novaatorlikke lahendusi (uut tüüpi kessoonide kasutamine, fermide kokkupanek kaldal).

Riiast toodi raudteed mööda kohale miljon puuda tsementi ja üle 140 tuhande puuda rauda kessoonide ehitamiseks. Teras telliti Belgiast. Jäämurdjad kaeti viiburi graniidiga.

Objektiga oli hõivatud üle 2500 töölise. Insener-tehnilist personali oli sadakond spetsialisti.

Sild avati pidulikult 30. augustil 1880. Sümboolse lindi lõikas läbi Vene Keisririigi teedeminister kindraladjutant Konstantin Possiet. Kahele ehitust juhtinud insenerile – Mihhailovskile ja Berezinile – andis keiser Aleksander II Püha Vladimiri ordeni 4. järgu.

Taastamine ja rekonstrueerimine
-------------------------------

Vene kodusõjas kannatada saanud kahe sildeava sillafermide taastamisel lähtuti Lavr Proskurjakovi poolt 1907. aastal välja töötatud arvutusnormidest.

Aastatel 1949–1951 rekonstrueeriti raudteesild kaheteeliseks ja vahetati välja kõik (peale kahe, mis pärast Vene kodusõda taastati) sildeava sillakandurid (paralleelvöödega sõrestikud asendati polügonaalvööga sõrestike vastu), 2002–2004 vahetati välja ka ülejäänud kahe ava sillafermid.

Viited
------

1. ↑  Сызрань (1812-1896 гг.). syzran.ucoz.com
2. 1 2 3 4 5  135 лет назад открылось движение по Александровскому мосту. pmokbsh.ru
3. 1 2 3 4  История Сызранского (Александровского) моста. livejournal.com
4. ↑  Мостостроение – его призвание. prometeus.nsc.ru
5. ↑  На станции Октябрьск. zeldortrans-jornal.ru

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Sõzrani sild** |

* Sillapildid old.syzran.ru (vene keeles)
* История Сызранского (Александровского) моста. livejournal.com (vene keeles)
**Setu kannel** on näppekeelpillide hulka kuuluv muusikainstrument.

Kannel on ürgne läänemeresoome keelpill. Tema vasteid leidub balti rahvastel ja Loode-Venemaal.

Ehitus
------

Setu kannel on labaga kannel, olles ühest puust õõnestatud väikekandle eritüüp. Pilli korpus jätkub ülaosas kaane tasapinnal lauakujulise pikenduse, nn labaga (setu *helühänd*). Labaga kandle valmistamiseks on kasutatud pärna, kadakat, mändi, kuuske. Keeled on vask-, messing- või terastraadist. Pillid on 6- ja 7-keelsed. Tava kohaselt valmistas varem iga mängija oma pilli ise, seepärast olid kandled erinevad.

Mängutehnika
------------

Setumaal oli levinud akordiline katmistehnikas mängustiil selle lihtsamal kujul, mis seisnes kahe akordi vaheldamises. 
Eesti väikekandlest erineb ta lisaks kujule ka mängutehnika poolest: ühe käega kaetakse hetkel mittevajalikud keeled, teisega aga lüüakse lahtised keeled korraga helisema. Selline vahetamine toimub väga kiirelt ja rütmiliselt. Sõrmede asendit keelte vahel mängu
ajal ei muudeta.

Kasutamine
----------

Kannelt mängisid ainult mehed ning seda tehti enamasti külapidudel ja pulmades. Setu labaga kannel on olnud varem tähtis tantsu saatepill, mille ülesanne on anda tantsule rütm. Setu tantsu ehk karguse (ka *setukõnõ*, *pljask*a) saatemuusikas oli esikohal kindel rütm. Setu kannelt mängiti lisaks laulu saateks. Omapäraseks nähtuseks on olnud kirikukellade imitatsioonid kandlel.

Levinud oli uskumus, et kandlemänguga saab surma eemale peletada. Kannelt võis mängida isegi surnuvalvamise juures, kui muu pillimäng, laulmine ja lõbutsemine oli keelatud. 20. sajandi alguses oli labaga kannel Setumaal kodune soolopill eelkõige omaette musitseerimiseks. Tantsu saateks mängiti siis uuemat külakannelt..

Tänapäev
--------

Tänapäeval mängitakse setu kannelt peamiselt kodudes või vaiksemas õhkkonnas. Siiski võib seda kuulda ka suurematel üritusel ning festivalidel. 21. sajandi alguses on setu väikekannel taas nii setude kui ka muu kandi rahvamuusikute teadvusesse tõusnud.

Vaata ka
--------

* Hiiu kannel ehk hiiurootsi kannel
* Kannel
* Kantele
* Kokles
* Kanklės
* Keelpillid
* Tsitter

Viited
------

1. ↑  Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 67
2. 1 2 3  Labaga kannel Setumaal, Katrin Soon, Tartu Ülikool 2012  vaadatud 22.04.2020
3. 1 2  Seto kandlemäng, Maarja Sarv, Õie Sarv, Eesti Rahvakultuuri keskus, 2013  vaadatud 23.04.2020

Välislingid
-----------

* Setu labaga kannel, Eesti Teatri- ja Muusikamuuseum
Sõõrikute valik kohvikus
Šokolaadilaastudega kaetud sõõrik
**Sõõrik** (ka *pontšik*) on õlis küpsetatud (frititud) tainast kondiitritoode või magustoit. See on paljudes maades populaarne magus suupiste, mida saab valmistada ise kodus või osta pagariärist, supermarketist, toidukioskist või spetsiaalsetelt edasimüüjatelt.

Sõõrikud frititakse tavaliselt jahutainast ja on harilikult rõngakujulised. Ent neid on ka paljude teiste kujudega; tihti on need täidisega, ja võivad olla ka pallikujulised "sõõrikuaugud". Sõõrikud võivad sisaldada ka vett, muna, piima, suhkrut, õli ja looduslikke või kunstlikke maitseaineid.

Kaks kõige levinumat sõõrikutüüpi on rõngassõõrik ja täissõõrik, millesse on pandud puuviljatäidist, koort, vanillikastet või muid magusaid täidised. Teine võimalus on väikesed puuviljatükid tainas. Sõõrikud võivad olla kaetud suhkru- või šokolaadiglasuuriga või üle puistatud tuhksuhkruga. 

Sõõrikud liigitatakse kookideks ja pärmitainasõõrikuteks. 

Sageli serveeritakse sõõrikuid kohvi või piimaga.

Kuju
----

### Rõngad

Rõngakujulisi sõõrikuid saab teha kahte moodi: kas liites pika, õhukese tainatüki otsad või kasutates sõõrikulõikurit. Viimasel juhul jääb tainast alles sõõriku keskmine osa, mida saab küpsetada ja serveerida "sõõrikuauguna".

On kahte sorti rõngassõõrikuid: need, mis on tehtud pärmitainast, ja spetsiaalsest koogitainast tehtud sõõrikud. Pärmitainast sõõrikute massist moodustab üldjuhul 25% õli, koogitaina puhul 20%. Koogitainast sõõrikud on küpsetatud umbes 90 sekundit 190–198 °C juures, keerates üks kord. Pärmitainast sõõrikud vajavad rohkem õli, kuna neid tuleb kauem praadida, umbes 150 sekundit 182–190 °C juures. Koogitainast sõõrikute kaal on tavaliselt 24–28 grammi. Pärmitainast sõõrikute keskmine kaal on umbes 38 grammi, need on harilikult suuremad ja kõrgemaks paisunud.

Kate
----

Pärast praadimist saavad rõngassõõrikud sageli katte. Lehttainast sõõrikud on üldjuhul kaetud glasuuriga. Koogitainast sõõrikud võivad samuti olla glasuuritud, aga nende peale võib puistata ka tuhksuhkrut, kaneeli või valget suhkrut. Need on sageli kaetud ka koogikattega ja mõnikord puistatakse peale kookospähklipuru, tükeldatud maapähkleid või kommikesi.

Viited
------
**Oherdi** on rahvapärane rinnaga puusse surutav kaha- ehk lusikapuur, mida kasutati suuremate aukude puurimiseks.

Kirjeldus
---------

Kahapuurid olid tuntud Fennoskandias ja Eestis juba I aastatuhandel.

Oherdi koosnes kahest osast: rauast ja peast (käänamisseadisest). Vanad oherdirauad kuulusid kahapuuride hulka, mida iseloomustas mõlemas suunas lõikav puuriteravik. Oherdiraua vart nimetati oherdi sääreks.

Puust oherdipea koosnes käänamispulgaga *pärast* ning sellega liikuvalt ühendatud *kabast*. Käänamispulk paigaldati päraga risti. Päras olevasse pessa kinnitati oherdiraud(kaha), mille ülaots oli lapikuks löödud. Kaba tehti enamasti kahest osast - laiast lamedast *rinnaalusest*, millele puurimisel rinnaga rõhuti ning kaba kaelast.

19. sajandil oli Eestis kasutusel suurem rataste oherdi (kaha laiusega 2,5 cm), millega puuriti ratastesse rummiauke ja pöidadesse kodaraauke ning väiksem regede oherdi (kaha laius 1,5–2 cm), millega puuriti väiksemaid auke (reejalaste kodaraaugud). Veel puuriti palkidesse tapiauke, redelipeeltesse ja paadikaartesse pulgaauke jne.

19. sajandi teisel poolel võeti kasutusele vabrikupuurid, mis tõrjusid oherdi kõrvale. Seejärel hakati oherdiks nimetama lihtsa ristise käänamispulgaga spiraalpuure. Mõnel pool nimetati oherdiks ka vinnalt.

* Oherdi (varasem)Oherdi (varasem)
* Oherdi (20. sajand)Oherdi (20. sajand)
* Oherdi (vinnal)Oherdi (vinnal)

Vaata ka
--------

* käämer
* puur
* trell
* vinnal

Viited
------

1. 1 2 3  Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 190
2. ↑  Eesti etnograafia sõnaraamat. Koostanud Arvi Ränk, toimetanud Õie Ränk. Tallinn 1995. lk 131

Kirjandus
---------

* Ants Viires, "Eesti rahvapärane puutööndus", Eesti Riiklik Kirjastus, Tallinn, 1960.

Välislingid
-----------

* Meeste tööriistad: oherdi, vinnal, kirved. Eesti Rahva Muuseum.
**Setomaa valla lipp** on Võru maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Setomaa valla lipp.

Setomaa valla lipp
Lipp valiti Setomaa lipuks VII Seto Kongressil 29. novembril 2003 ja kinnitati 30. jaanuaril 2020 valla volikogu poolt.

Lipu kirjeldus
--------------

Setomaa lipp on valge ristkülikukujuline lipp, millel asetseb setu Pankjavitsa vöökirjaga ladina rist. Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 6:11, normaalsuurus 102×183,6 cm.

Põhjendus
---------

Vöökiri tähistab setu käsitöötraditsioone. Setomaa lipul tähistab valge puhtust, punane on kaitsevärv, hõbedane tähistab jõukust, roheline metsa, sinine vett ja taevast.

Lipu kasutamise kord
--------------------

Valla lipu kasutamine:

1. valla lippu kasutatakse valla, Võru maakonna ja üleriigilistel tähtpäevadel;
2. valla lippu koos riigilipuga kasutades asetatakse riigilipp lippude poolt vaadates paremale;
3. vallaelanikel on õigus kasutada hoonetel valla lippu koos riigilipuga;
4. loetlemata juhtudel toimub lipu ja/või vapi kasutamine vallavalitsuse loal.

Vaata ka
--------

* Setomaa valla vapp
* Setumaa lipp

Viited
------

1. 1 2 3 4  Sümbolid, Setomaa valla koduleht (vaadatud 04.07.2021)
**Asotobakter** (*Azotobacter*) on mullas ja vees  vabalt elavate gramnegatiivsete bakterite perekond. 
Perekonnas eristatakse seitse liiki: *A. armeniacus*, *A. beijerinckii*, *A. chroococcum*, *A. nigricans*, *A. paspali*, *A. salinestris*, *A. tropicalis* ja *A. vinelandi*.

Asotobakterid on oluline, hädavajalik lüli lämmastikuringluses, sest nad on õhulämmastiku sidujad. Sellest tuleb nende nimigi (Άζωτο on kreeka keeles 'lämmastik'). 

  

Esimese asotobakteri *A. chroococcum* avastas 1901 hollandi mikrobioloog ja botaanik Martinus Willem Beijerinck, kes on tuntuks saanud termini "viirus" leiutajana.

Asotobakterid on suhteliselt suured, läbimõõduga 1–2 μm. Tavaliselt on nad ovaalsed, aga neile on omane pleomorfism ehk teisisõnu võivad nad olla mitmesuguse välimusega, kerakujulisest kepikesekujuliseni. Elukeskkonna keemiline koostis võib pleomorfismi esile kutsuda, näiteks peptoon muudab rakud nii-öelda seenekujulisteks. Bakterid võivad paikneda üksikuna, paarikaupa ja ebakorrapäraste kogumitena, vahel ka mitmesuguse pikkusega ahelatena.

Asotobakterid ei moodusta eoseid. Küll aga võivad nad moodustada ümmikuid. Selleks suudavad nad tekitada paksu limakihi. Bakterid on arvukate viburitega ja sellepärast on nad pisut liikumisvõimelised.

Asotobakterid elavad hapnikku sisaldavas neutraalses või kergelt aluselises keskkonnas. Kõige paremini sobib neile pH 7,0–7,5, aga nad on võimelised kasvama ka pH 4,8–8,5 juures.

Asotobakterid kasutavad oma elutegevuseks redoksreaktsioonides vabanevat energiat. Elektronidoonorina kasutavad nad orgaanilisi ühendeid. Süsiniku allikana suudavad nad kasutada süsivesinikke, alkohole ja orgaaniliste hapete sooli. Nad sünteesivad katalaasi ja oksüdaasi. Nende kasvuks on hapnik hädavajalik, aga nad on võimelised kasvama ka hapnikuvaeses keskkonnas.

Asotobakterid muundavad gaasilise õhulämmastiku lahustuvale kujule, mida taimed omastada suudavad, ja seetõttu soodustavad asotobakterid oluliselt taimekasvu (ja läbi taimede jõuab lämmastik biosfääris ka teiste elusorganismideni). Iga grammi tarbitud glükoosi kohta suudavad nad siduda 10 μg õhulämmastikku, aga selleks on vaja piisavalt molübdeeni ioone. Molübdeeni puudumist võib osaliselt korvata vanaadiumi ioonidega. Lämmastiku allikana suudavad nad kasutada nitraate, ammoniaagi ioone ja aminohappeid. Kuid nad suudavad elada ka täiesti lämmastikuvabas keskkonnas, näiteks mannoosi lagundades. Seda nimetatakse miksotroofiaks. Vesinik on pinnases täiesti olemas ja sellepärast pole asotobakteritel ka looduslik miksotroofia välistatud.

Asotobaktereid kasutatakse palju mudelorganismidena, eriti biotehnoloogias. Mõned asotobakterid (*A. vinelandii*) toodavad elutegevuse käigus alginaate. Mõnikord toodavad asotobakterid polühüdroksübutüraate. Asotobaktereid kasutatakse lämmastikväetiste tootmisel.

Viited
------

1. ↑  Azotobacter. Teaduse ja tehnika seletav sõnaraamat. TEA Kirjastus, 1997, lk. 118
2. ↑  F. Clementi, 1997. *Alginate production by Azotobacter vinelandii*
**Puka raudteejaam** (saksa keeles *Bockenhof*) on raudteejaam Valgamaal Otepää vallas Pukal.

Raudteejaam asub laiarööpmelise Tartu–Valga raudtee ääres. Avamisel jäi see Sangaste kihelkonda Vana-Puka mõisa aladele.

2010. aasta lõpul avati Puka jaamas uus 55 cm kõrgune ja 100 m pikkune teedevaheline reisijate perroon. Enne aastat 2010 eelnes jaamale Tartu suunalt Aakre raudteepeatus.

Puka raudteejaam oli üks punkte, kust viidi märtsiküüditamise käigus eestlasi Siberisse.

Jaamahoone
----------

Puka jaamahoone valmis 1889. aastal, kaks aastat pärast raudtee valmimist.
Puidust kroonuhistoritsistlikus stiilis ühekorruseline jaamahoone ehitati tüüpprojekti järgi sarnaselt nt Antsla, Karula jt jaamade hoonetega. Valdavalt rõhtlaudvoodrile sekundeerib hoone sokliosas kuni aknalaudadeni püstlaudvooder, mis on eraldatud ülemisest osast kitsa liseeniga. Poolkelpkatusega hoone keskosas asus ootesaal, millele lisandusid ametiruumid maja mõlemas otsas. Jaamahoone asetseb raudtee lääneküljel, moodustades ühes abihoonetega tervikliku jaamaansambli. 
Alates 1999. aastast on hoone arvel kultuurimälestisena (nr 23202). Puka jaamahoone kuulub AS Eesti Raudteele ja on vähesel määral kasutusel tänini.

Pilte
-----

* JaamahooneJaamahoone
* LaduLadu
* Tööliste elamuTööliste elamu
* KäimlaKäimla
* Diiselrong DR1B-3716 Puka jaamasDiiselrong DR1B-3716 Puka jaamas

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Eelnev peatus** |  **Raudteepeatus idasuunalistel reisirongiliinidel** | **Järgnev peatus** |
|  Palupera |  **Puka** | Mägiste  |

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Puka raudteejaam** |

* Kultuurimälestiste riiklik register; peahoone
* Kultuurimälestiste riiklik register; abihoone
* Kultuurimälestiste riiklik register; tööliste elamu
* Kultuurimälestiste riiklik register; käimla
* Kultuurimälestiste riiklik register; ladu
* Infot jaama kohta; fotod (*vene keeles*)
**Männimäe Lasteaed-Algkool** oli Viljandi Männimäe linnaosas tegutsev lasteasutus.

Ajalugu
-------

1945. aasta sügisel avati Väike-Turu tänaval Viljandi 1. lasteaed.

1985. aasta 1. novembril koliti Männimäele ehitatud uude majja, kus alustas tööd 8 aia- ja 4 sõimerühmaga Viljandi I Lastepäevakodu. 1987. aastal alustas tööd 6-aastaste klass.

1992. aastal toimus Viljandi maakonna hariduskonverents, kus võeti vastu otsus muuta Männimäe Lastepäevakodu Männimäe Lasteaed-Algkooliks, et leevendada Jakobsoni kooli olukorda (algklassid kahes vahetuses).

1. septembril 1992 alustastati tööd kuue klassiga (1.–3. klassini). Sama aasta talvel alustati ümberehitust, kus lasteaiaruumidest said klassiruumid, ehitati 80-kohaline söökla ja jalutusruumid, lasteaia poolele jäi viis aia- ja üks sõimerühm. 

1. septembril 1993 alustati tööd kaheksa klassikomplektiga (1.–4. klassini). 

Seoses Viljandi linna laste arvu vähenemisega moodustati 2000.–2001. aasta septembris vaid üks 1. klass. Alates 2002. aastast enam 1. klassi ei moodustatud.

2005. aastal muudeti asutus taas lasteaiaks ning kandis kuni 2017. aasta sügiseni nime Viljandi Lasteaed Mängupesa.

Tänapäev
--------

Praegu tegutseb samades ruumides Viljandi Lasteaed Krõllipesa, millel on kaks erinevates linnaosades asuvat õppehoonet. Männimäe ruume nimetatakse Mängupesa õppehooneks.

Õpilasi
-------

1996. aasta sügisel läks seal 1. klassi laulja Karl-Erik Taukar.

1. ↑  "Viljandi Lasteaed Krõllipesa arengukava aastateks 2017–2020" (PDF). *Riigi Teataja*. Vaadatud 19. veebruar 2023.
2. ↑  "Männimäe Lasteaed-Algkooli arengukava 2001–2003". *Riigi Teataja*. Vaadatud 18. veebruar 2023.
3. ↑  Seil, Liisi (9. jaanuar 2002). "Männimae Lasteaed-Algkool jääb sügisel esimese klassita". *Sakala*. Vaadatud 19. veebruar 2023.
4. ↑  "Mängupesa õppehoone - lasteaed Krõllipesa". Vaadatud 19. veebruar 2022.
5. ↑  Taba, Siim (1. september 2019). "TAUKARI AJAMASIN: Vaata, kuidas Karl-Erik Taukar täna 23 aastat tagasi kooli läks". *Sky.ee*. Vaadatud 19. veebruar 2023.
**Asmu Saar** (17. juuli 1931 Tallinn – 17. jaanuar 2003 Tallinn) oli eesti geograaf.

Elulugu
-------

Lõpetas 1950 Tallinna 17. Keskkooli, 1955 TÜ matemaatika-loodusteaduskonna, 1959 TÜ-s aspirantuuri. Oli 1955–56 TÜ geograafia kateedri assistent, 1959–64 Eesti Riikliku Kirjastuse ja 1964–65 Eesti Raamatu toimetaja, 1965–92 kirjastuse Valgus entsüklopeediatoimetuse ja aastast 1992 Eesti Entsüklopeediakirjastuse teadustoimetaja ning aastast 1994 surmani loodusteaduste toimetuse juhataja ja EE toimetuskolleegiumi liige. Toimetanud populaarteaduslikku erialakirjandust ja reisiraamatuid, aastast 1963 entsüklopeediaartikleid. Koostanud valdava osa ENE ja EE Eesti loodusobjekte, asulaid ja haldusüksusi käsitlevaid kohaartikleid, osalenud teatmeteoste ("Nõukogude Eesti", "Eesti A & O", "Maailma maade pealinnad", "Maailma atlas", lühientsüklopeedia "Tallinn" jt) ning kultuurilooliste, matka- ja turismiteatmike koostamisel ja toimetamisel. Avaldanud kirjutisi Tapa piirkonna majandusgeograafiast, Paldiskist, Eesti majandusrajoonimisest, maailma lippudest jm. Oli Siseministeeriumi kohanimenõukogu liige (1997–2003) ja Tallinna Linnavalitsuse nimekomisjoni liige (1999–2003) ning Eesti Geograafia Seltsi auliige (1994) ja juhatuse liige (aastast 2000).

Tunnustus
---------

* Eesti NSV Ajakirjanike Liidu aastapreemia (1975).

Viited
------

1. 1 2  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Teoseid
-------

* Kas tunned maad. Teatmik Eesti NSV matkajaile ning kodu-uurijaile (kaasautor). Tallinn, 1966
* Aegviidu – Nelijärve. Tallinn, 1972
* Tallinnast Kloogale. Tallinn, 1996
* Millest kõnelevad rahvusvärvid. // EGS-i aastaraamat 1967/1968. Tallinn, 1969
* 1000 fakti Nõukogude Eestist (koost ja kaasautor). Tallinn, 1978
* Estonia for perestroika (kaasautor M. Aru). Tallinn, 1989
* Paldiski – tuleviku linn. Paldiski, Tallinn, 1995
* Endel Varep ja ENE. // Professor Endel Varep. Mälestusi ja artikleid. Tartu, 1999
* Eesti Geograafia Selts Loode-Eestis. // EGS-i aastaraamat. Tallinn, 2001.

Kirjandus
---------

* Tartu Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1981–1995 (käsikiri), 157
* EE 14, 447
* Saar, E. Miljon tähte. // Hiiumaa (2003) 24. I
* EGS-i aastaraamat 34 (2005), 195–211.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Aso** (jaapani 阿蘇山 (Aso-san)) on tegevvulkaan Kyūshū saare keskosas Kumamoto prefektuuris. 

Vulkaani kaldeera mõõtmed on 23x16 km. Läheduses leidub palju kuumaveeallikaid.

Vulkaanil on mitu tippu, millest kõrgeima, Taka, kõrgus on 1592 meetrit.

Praeguse kuju sai vulkaan umbes 300 000–90 000 aastat tagasi toimunud nelja plahvatusliku purske tagajärjel.

Mägi on jaapani *shinto* usus püha, mäe jalamil asub pühamu (*Aso jinja*) ja tipul sisemine pühamu (*Oku-miya*). 

Kaldeera serv
Ta purskas 28. novembril 2014. Purske ajal kraatrist voolas välja laava ja paiskus õhku suitsu- ja tuhapilv, mille tagajärjeks oli häirinud lennuliiklust.

Viimati purskas ta 28. septembril 2015, eraldades taevasse tuha- ja suittsupilve.

Viited
------

1. ↑  "Aso". *Global Volcanism Program* (inglise keeles). Smithsonian Institution. Originaali arhiivikoopia seisuga 26. jaanuar 2009. Vaadatud 5. veebruaril 2009.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: tundmatu keel (link)
2. ↑  Fotod: Jaapanis purskab 22 aastat vaikinud vulkaan Postimees, 28.11.2014
3. ↑  Pildid: ähvardav tulemägi Jaapanis Postimees, 14.09.2015
Heinz Lindner (2015)
**Heinz Lindner** (sündinud 17. juulil 1990 Linzis) on Austria jalgpallur, kes mängib väravavahina Šveitsi kõrgliigaklubis FC Sion ja Austria jalgpallikoondises.

Ta alustas klubikarjääri Viini Austrias. Austria kõrgliigas debüteeris ta hooajal 2009/10. Hooajal 2012/13 tuli ta klubiga Austria meistriks.

2015. aastal liitus ta Saksamaa kõrgliigaklubiga Eintracht Frankfurt, kuid oli seal kahe hooaja jooksul varuväravahi rollis. Aastatel 2017–2019 mängis ta Šveitsi kõrgliigaklubis Grasshoppers. Hooajal 2019/20 mängis ta Saksamaa esiliigaklubis Wehen Wiesbaden. Aastatel 2020–2022 mängis ta Šveitsi kõrgliigaklubis FC Basel. 2022. aasta juunis sõlmis ta lepingu FC Sioniga.

Austria jalgpallikoondises debüteeris Lindner 1. juunil 2012 sõprusmängus Ukraina vastu. Ta kuulus Austria koondisse 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel.

Viited
------

1. ↑   (vaadatud 27.3.2023)

| * v
* r
Austria koondis  –  UEFA Euro 2016 |
| --- |
| 

* 1 Almer
* 2 Garics
* 3 Dragović
* 4 Hinteregger
* 5 Fuchs (c)
* 6 Ilsanker
* 7 Arnautović
* 8 Alaba
* 9 Okotie
* 10 Junuzović
* 11 Harnik
* 12 Lindner
* 13 Suttner
* 14 Baumgartlinger
* 15 Prödl
* 16 Wimmer
* 17 Klein
* 18 Schöpf
* 19 Hinterseer
* 20 Sabitzer
* 21 Janko
* 22 Jantscher
* 23 Özcan
* Treener: Koller

 | Austria |
**Melanokortiin-1 retseptor** ehk **melanotsüüte stimuleeriva hormooni retseptor** (lüh **MC1R**) on melanotsüütide plasmamembraani G-valguga seotud retseptor, mis seob mitmeid ajuripatsi peptiidhormoone melanokortiine ja sünteesib melaniini.

MC1R osaleb imetajate naha ja karvastiku pigmentatsiooni regulatsioonis, määrates ära ka melanosoomides sünteesitava melaniini liigi (kas lülituda eumelaniini või feomelaniini sünteesimisele).

*Mc1r* geenimutatsioonid võivad põhjustada üldkehakatte värvimuutusi mitmetel loomaliikidel nagu näiteks hiirtel, lehmadel, hobustel, kanadel, koertel, rebastel, sigadel ja lammastel – dominantsed geenivariandid võivad karvastiku tumedamaks ja retsessiivsed karvkatte kas kollaseks või punaseks muuta.

*Mc1r* on kandidaatgeen osade roomajate, sh madude soomuste, melanistliku värvuse kujundamisel.

Ameerika Ühendriikides esineb ligi 25%-l rahvastikust retsessiivset *MC1R* geenimutatsiooni, mida seostatakse loodusliku punapäisusega.

Seda retseptorit kodeeriva geeni muteerunud vorme seostatakse ka perekondlikku soodumusega maliigse melanoomi väljakujunemisega.

Viited
------

1. ↑  Niamh Flanagan, Eugene Healy, Amanda Ray jt, Pleiotropic effects of the melanocortin 1 receptor (MC1R) gene on human pigmentation, Hum. Mol. Genet. (2000) 9 (17): 2531-2537, doi: 10.1093/hmg/9.17.2531, veebiversioon (vaadatud 8.07.2015)(*inglise keeles*)
2. ↑  The genetic causes, ethnic origins and history of red hair, veebiversioon (vaadatud 8.07.2015)(*inglise keeles*)

Kirjandus
---------

* *MC1R*
Lubjaahi Namiibias
Lubjaahi Suurbritannias
**Lubjaahi** oli lubjakivist (paekivist) ehitatud ahi lubja põletamiseks.

Lubjaahi oli paksude seintega 3–5 meetri kõrgune pealt lahtine kivist silinder, võimaluse korral ehitati ahi nõlvale pooleldi maa sisse. Lubjaahju köeti kuivade puudega selle all olevast küttekoldest, nii et ahju temperatuur tõusis 1000–1300 kraadini. Põletamise protsess kestis kuni nädal aega. Põlemise tagajärjel eraldus kivist süsihappegaas ning alles jäid kaks korda kergemad kivitükid (kustutamata lubi). Põletatud lupja kustutati rohke veega dreneeritavates basseinides vähemalt kolm kuud kuni aasta, selle tulemusel saadi pastataoline mass ehk kustutatud lubi. Lupja põletati ehituse tarvis sidusaineks ja lubjavärvi põhikomponendiks. Tänapäeval põletatakse lupja tööstuslikult.

Ajaloost
--------

Põletatud ja kustutaud lubjast valmistatud lubikrohvi on kasutatud Lähis-Idas juba varases neoliitikumis. Antiikajal kasutasid kreeklased, etruskid ja roomlased lupja laialdaselt mördi, krohvide ja värvi koostisosana. Keskaegses Euroopas oli lubimört asendamatu kivihoonete rajamisel. Eestis sai lubjapõletamine alguse 13. sajandil. 17.–19. sajandil põletati enamus lupja talupoegade poolt mõisate, linnade ja kroonu lubjaahjudes, kusjuures lubjapõletamist nõuti talupoegadelt enamasti koormisena. Vähemas mahus põletasid ja müüsid lupja talupojad ise. Talupoeglikud lubjaahjud olid Eesti aladel põhilised lubjatootjad kuni 19. sajandi lõpuni, mil hakkas arenema lubjatööstus ning raudteetransport. 1867. aasta seisuga oli Eestis 304 lubjaahju. Mõnes piirkonnas oli lubjapõletamine oluline tuluallikas (Saaremaal, Hiiumaal, Tartumaal jm).

Vaata ka
--------

* Lubjakivi
* Lubi
* Kustutamata lubi
* Kustutatud lubi
* Lubjapiim
* Lubjavesi

Viited
------

1. 1 2 3  Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 149
2. ↑  Lubjatootmisega seotud muistised. 
Tartu. 2009, Tanel Saimre

Kirjandus
---------

* Hans Kruus, "Lubjapõletamine Pedja jõe rajoonis". Ajalooline ajakiri. 1933. Tartu

Välislingid
-----------

* Muhu, paekivist lubjaahi. Eesti Arhitektuurimuuseum
* Lubjatootmisega seotud muistised ajaloolise Kursi kihelkonna alal
* Lümanda suur lubjaahi Maaleht, 7. september 2018
* Lubi: ajalugu, valmistamine ja kasutamine Muinsuskaitseamet
**Negative** on meloodilist *hard rock*'i mängiv Soome ansambel. Bändi eeskujudeks on teiste seas Hanoi Rocks, Nirvana ja Guns N' Roses.

Bändi asutasid 1997. aastal laulja Jonne Aaron ja trummar Jay Slammer koos koolikaaslastega. 2002. aastal sõlmisid nad lepingu Gbfam Recordsiga. Bändi kuulusid sel ajal lisaks Aaronile ja Slammerile veel kitarristid Larry Love ja Sir Christus ning bassimängija Antti Anatomy. Järgmise aasta suvel liitus bändiga klahvpillimängija Mr. Snack.

2003. aastal anti välja esimene album "War of Love", mis on saavutanud Soomes kuldplaadi staatuse.  Ka bändi järgmised albumid "Sweet & Deceitful" ja "Anorectic" olid edukad ning jõudsid Soome edetabelis esikohale.  

Viies stuudioalbum "Neon" ilmus 2010. aastal ning see salvestati Los Angeleses koos produtsentide Jimmy Westerlundi ja Warren Rikeriga. "Neon" oli esimene Negative'i album, mis anti ühel ajal välja nii Euroopas kui ka Aasias.

2011. aasta maikuus lahkus bändist Larry Love ning tema asemel sai Negative'i uueks kitarristiks Hannu Salmi.

Eestis on Negative esinenud 2006. aastal Rabarockil.

Koosseis
--------

* Jonne Aaron Liimatainen – laul
* Hannu "Hata" Salmi – kitarr
* Antti "Anatomy" Aatamila – basskitarr
* Janne "Mr. Snack" Kokkonen – klahvpillid
* Janne "Jay Slammer" Heimonen – trummid

### Endised bändiliikmed

* Lauri "Larry Love" Markkula (2000–2011)
* Jukka "Sir Christus" Mikkonen (1997–2008)

Diskograafia
------------

* *War of Love* (2003)
* *Sweet & Deceitful* (2004)
* *Anorectic* (2006)
* *Karma Killer* (2008)
* *God Likes Your Style* (2009) kogumikalbum
* *Neon* (2010)

Viited
------

1. ↑  ""Negative biograafia"". *Metal from Finland*. Originaali arhiivikoopia seisuga 27.12.2011. Vaadatud 09.01.2012.
2. ↑  ""Sweet & Deceitful"". *Finnishcharts.com*. Vaadatud 09.01.2012.
3. ↑  ""Anorectic"". *Finnishcharts.com*. Vaadatud 09.01.2012.
4. ↑  ""Näin Negative löysi uuden kitaristinsa"". *Suosikki 16.06.2011*. Originaali arhiivikoopia seisuga 20.06.2011. Vaadatud 09.01.2012.

Välislingid
-----------

* bändi ametlik koduleht
*
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib vanast maanteesillast; Koluvere mõisa kivisillaks nimetatakse ka Koluvere mõisa peasilda.* |

---

Koluvere mõisa viinavabriku sild
**Koluvere mõisa viinavabriku sild** ehk **Koluvere mõisa kivisild** asub Lääne-Nigula vallas Koluvere külas Ollimäe-Koluvere tee 5,9 km-l ja viib üle Liivi jõe.

Tegemist on kolmeavalise kaarsillaga, mille täpne ehitusaeg ei ole teada, kuid sild oli olemas vähemalt 1827. aastal. Sellest annab tunnistust 1827. aastast pärinev joonistus, kus sild peal oli. Eri allikates on märgitud silla ehitusaastaks tavaliselt umbes 1830. aastat. Silla üldpikkus on 28,7 m, kaarte silded 3,9 m ja sõidutee laius 4,2 m.

Koluvere mõisakompleksi kuuluv sild ühendas kunagist mõisasüdant teisel pool jõge asunud viinavabrikuga.

Sild arvati 1998. aastal ehitismälestiseks.

Sild renoveeriti 2014. aastal. Seejuures korrastati silla võlvid, parandati parapettid, puhastati silla fassaad, vahetati välja vee ja kanalisatsioonitorustikud ning täiendati silla valgustust.

Viited
------

1. ↑  Eesti arhitektuur. 2, Läänemaa. Saaremaa. Hiiumaa. Pärnumaa. Viljandimaa. Villem Raam (üldtoimetaja). Tallinn: Valgus. 1996. Lk 23-24.
2. ↑  Koluvere sild on tänasest liikluseks suletud. Maaleht, 9. juuni 2014.
3. ↑  Lauri, Urmas. Koluvere sild suletakse kolmeks kuuks. Lääne Elu, 9. juuni 2014.

Välislingid
-----------

* Koluvere mõisa viinavabriku sild kultuurimälestiste riiklikus registris
Asukoht kaardil  NASA satelliidifotod Valgest merest: ülemine kevadel, alumine varatalvel
**Valge meri** (vene *Белое море*, karjala *Valkea meri, Vienanmeri*, neenetsi *Сэрако ям’*) on Põhja-Jäämere sisemeri.

Valge meri piirneb põhjas Barentsi merega, millest seda eraldab Koola poolsaar. Valge ja Barentsi mere piiriks on Koola poolsaarel asuva Svjatoi Nossi neeme ja Kanini poolsaarel asuva Kanin Nossi neeme vaheline piir.

Valge mere pindala on u 90 000 km², maht 8000 km², keskmine sügavus on 67 m, suurim sügavus 350 m, soolsus 15–28‰.

Looded on üsna suured, kõige suuremad Mezeni lahes (7,7 m). Need on Põhja-Jäämere kõige suuremad looded. Valge mere kõige väiksemad looded (0,6 m) on Semža jõe suudmes.

Kogu Valge mere vesikond loetakse Venemaa siseveteks. Venemaad piiravast 12 merest on see pindalalt eelviimane: ainult Aasovi meri on temast väiksem.

Valge mere suurimad lahed on Kandalakša, Onega, Dvina ja Mezeni laht. Mere üksikud rannikulõigud kannavad Pomoori, Teri, Letni ja Karjala ranniku nime.

Valgesse merre suubuvatest jõgedest on suurimad Dvina, Onega ja Mezen.

Valge meri on Valge mere – Läänemere kanali ja Dvina kaudu laevatatavas ühenduses Läänemere ja Volga jõgikonnaga. Kanal rajati 1930. aastatel sunnitööliste poolt ja selle sügavus ei ületa 4 meetrit.

Mere ääres elanud põlisrahvad on põhjas saamid, läänes karjalased, idas ja lõunas pomoorid. Venelased asusid mere lõunakaldale seoses Arhangelski asutamisega 16. sajandil.

Valges meres Kandalakša lahes asuvad Solovetsi saared, millel asub Põhja-Venemaa üks olulisimaid kloostrikomplekse Solovetsi klooster.

Talvel külmub Valge meri harilikult täielikult kinni.

Tähtsaim sadam on Arhangelsk, suured sadamad on veel Belomorsk, Severodvinsk ja Kandalakša. 

Sajandeid oli Valges meres Venemaa ainus väljapääs maailmamerele ja Arhangelsk oli Venemaa ainus meresadam.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikisõnastiku artikkel: **Valge meri** |

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Valge meri** |
**Jens Gerhard Lehmann** (sündinud 10. novembril 1969 Essenis) on endine Saksamaa jalgpallikoondise endine väravavaht.

Koondises debüteeris Lehmann 18. veebruaril 1998, kui Saksamaa mängis Masqaţis Omaaniga ning võitis 2:0. Ta on Saksamaa jalgpallikoondises mänginud kolmedel maailmameistrivõistlustel. Ta teatas oma tagasiastumisest veidi rohkem kui kuu pärast 2008. aasta Euroopa meistrivõistlusi.

Karjäär
-------

Lehmann alustas karjääri 1988 klubis FC Schalke 04, kuhu ta jäi kümneks aastaks.

Ehkki väravavahid tavaliselt skoori ei tee, lõi ta nende aastate jooksul siiski kaks väravat: 1995 München 1860 vastu 6:2 võidumängus viimase värava penaltist ja 1997 Dortmundi Borussia vastu viimasel minutil viigivärava.

1998 siirus ta AC Milani, kuid mängis halvasti, langes pärast 5 mängu esirivistusest välja ja lahkus aasta lõpus ise.

Alates 1999 mängis Lehmann Dortmundi Borussias. Ta aitas oma klubil tulla Saksamaa meistriks 2002 ja jõudes samal aastal UEFA karikafinaali, kus Borussia kaotas Rotterdami Feyenoordile.

Sel hooajal võitles Borussia Saksamaa meistritiitli pärast Leverkuseni Bayeriga. Kohtumises SC Freiburgiga lõi Lehmann vastase ründajat pärast temaga kokkupõrkamist karistusalas. Lehmann sai mängukeelu 4 mänguks. Pärast seda oli hooaja lõpuni jäänud 3 vooru ja Borussia oli Bayerist 5 punktiga taga. Ent võitnud järjest kõik kolm mängu 1. FC Kölni, SV Hamburgi ja Bremeni Werderi vastu, tuli Borussia siiski Saksamaa meistriks. Nendes võitudes oli ka Lehmannil väga oluline osa.

Suvel 2003 läks Lehmann Londoni Arsenali, kus ta vahetas välja David Seamani. Lehmann mängis meistrivõistlustel kaasa kõik kohtumised. Arsenal ei kaotanud neist ühtki ja tuli Inglismaa meistriks. Viimati oli ainsagi kaotuseta meistriks tulnud Prestoni North End 1889.

Järgmisel hooajal ei mänginud Lehmann nii hästi ning mitmes mängus saadeti tema asemel platsile Manuel Almunia, kes aga polnud parem. Inglismaa karikavõistluste finaalis Manchesteri Unitedi vastu esines Lehmann väga mõjuvõimsalt, mistõttu normaal- ja lisaaeg lõppesid 0:0 ning penaltiseerias tõrjus Lehmann Paul Scholesi penalti, mistõttu Arsenal võitis 5:4.

Saavutused
----------

Schalke koosseisus võitis ta 1997. aastal UEFA karika.

AC Milani koosseisus võitis ta 1999. aastal Serie A.

Dortmundi Borussia koosseisus võitis 2002. aastal Bundesliga ja jõudis UEFA karikafinaali.

Londoni Arsenali koosseisus võitis ta 2004. aastal Premier League'i ja Inglismaa superkarika, 2005 Inglismaa karikavõistlused jalgpallis ning jõudis 2006 UEFA meistrite liiga finaali.

Tunnustus
---------

UEFA valis Jens Lehmanni 1997. ja 2006. aastal Euroopa aasta parimaks väravavahiks.

Jalgpalli 2006. aasta maailmameistrivõistlustel valiti Lehmann MM-i sümboolsesse koondisse.

Samal aastal valis UEFA ta klubihooaja parimaks väravavahiks.

Eraelu
------

Jensa Lehmannil on naine Conny, kellega tal on kaks last, Mats ja Lieselotta, ning kasupoeg Lasse.

Viited
------

1. ↑
|  |
| --- |
|  |
| Medalikohad |
| Suveolümpiamängud |
| **Hõbe** | 2020 | jalgpall |

**Marc Cucurella Saseta** (sündinud 22. juuli 1998 Alellas) on Hispaania jalgpallur, kes mängib vasakkaitsjana Premier League klubis Chelsea ja Hispaania jalgpallikoondises.

Aastatel 2006–2012 kuulus ta RCD Espanyoli noortesüsteemi. Seejärel liitus ta FC Barcelonaga. Hooajal 2016/17 debüteeris ta Barcelona reservmeskonnas Hispaania tugevuselt kolmandas liigas. Barcelona põhimeeskonnas debüteeris Cucurella 24. oktoobril 2017 Hispaania karikamängus Real Murcia vastu.

Hooajal 2018/19 oli Cucurella Barcelonast laenul Hispaania kõrgliigaklubis Eibar. Hispaania kõrgliigas lõi ta esimese värava hooaja viimases mängus 19. mail 2019 Barcelona vastu. 2019. aasta juulis läks ta laenule Hispaania kõrgliigaklubisse Getafe, kuhu läks järgmisel aastal püsivalt üle.

2021. aasta augustis sõlmis Cucurella viieaastase lepingu Inglismaa kõrgliigaklubiga Brighton & Hove Albion. Inglismaa kõrgliigas lõi ta esimese värava 7. mail 2022 mängus Manchester Unitedi vastu. Hooaja lõpus valiti Cucurella Brighton & Hove Albioni hooaja parimaks mängijaks.

2022. aasta augustis sõlmis ta kuueaastase lepingu Chelseaga.

Aastatel 2014–2021 mängis Cucurella Hispaania noortekoondistes. 2020. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril võitis ta Hispaania võistkonnaga hõbemedali. Hispaania jalgpallikoondises tegi ta debüüdi 8. juunil 2021 sõprusmängus Leedu vastu.

Viited
------

1. ↑  "Marc Cucurella joins from Getafe". Brighton & Hove Albion F.C. 31. august 2021. Vaadatud 31. augustil 2021.
2. ↑  "Cucurella becomes a Blue". Chelsea F.C. 5. august 2022. Vaadatud 5. augustil 2022.
3. ↑   (vaadatud 11.2.2023)

Välislingid
-----------

* Profiil Chelsea FC kodulehel

| * v
* r
Chelsea FC mängijad  –  Premier League |
| --- |
| 

* 1 Arrizabalaga
* 4 Badiashile
* 6 Silva
* 7 Kanté
* 8 Kovačić
* 9 Aubameyang
* 10 Pulisic
* 11 Félix
* 12 Loftus-Cheek
* 13 Bettinelli
* 14 Chalobah
* 15 Mudrõk
* 16 Mendy
* 17 Sterling
* 18 Broja
* 19 Mount
* 20 Zakaria
* 21 Chilwell
* 22 Ziyech
* 23 Gallagher
* 24 James
* 26 Koulibaly
* 27 D. Fofana
* 28 Azpilicueta
* 29 Havertz
* 30 Chukwuemeka
* 31 Madueke
* 32 Cucurella
* 33 W. Fofana
* 56 Hutchinson
* 67 Hall
* Treener: Potter

 |
Prantsusmaa kuninga vapp
**Prantsusmaa krooni suuramet** (prantsuse keele *grand office de la couronne de France*) oli keskaegsel Prantsusmaal, *ancien régime*-i ja Bourbonide restauratsiooni ajal Prantsuse õukonnas tähtis riigiamet (nn suuramet). 

Krooni suurametisse nimetas Prantsusmaa kuningas. Suurametite arv ja ülesannete ring aegade jooksul muutus. Suurametid ei olnud päritavad ega ka müüdavad, kuid eluaegsed.

Henri III aegsed krooni suurametid
----------------------------------

Kuningas Henri III valitses aastatel 1574–1589. Säilinud ürikutest on teada, et 1584. aastal oli Henri III õukonnas üheksa krooni suurametit, mis hierarhilises järjekorras olid järgmised:

* Prantsusmaa konnetaabel (*connétable de France*)
* Prantsusmaa kantsler (*chancelier de France*)
* *Grand maître de France* ('Prantsusmaa suurmajaisand')
* *Grand chambellan de France* ('Prantsusmaa suurkammerhärra')
* Prantsusmaa admiral (*amiral de France*)
* Prantsusmaa marssal (*maréchaux de France*)
* *Grand écuyer de France* ('Prantsusmaa suurrelvakandja')
* *Grand maître de l’artillerie* ('Artilleeria suurmeister')
* *Grand voyer de France* ('Prantsusmaa teede suurülevaataja')

Vaata ka
--------

* Prantsusmaa kuningriik
**Valge kukehari** (*Sedum album*) on paksuleheliste sugukonda kukeharja perekonda kuuluv taimeliik.

Valge kukehari kasvab Lõuna- ja Kesk-Euroopas, Lõuna-Skandinaavias, Türgis ja Armeenias.

Taimel on rohelised või punakad, ruljad, veidi laienevad või tömbi tipuga lehed. Väikestel võsudel on lehed tihedamalt kui õitseval varrel. Lehed on 7–20 mm pikad ja paiknevad vahelduvalt.

Õied on tsentraalsümmeetrilised, 2–4 mm pikad, asuvad õieraagude otsas, on valged ja moodustavad hõreda õisiku. Valge kukehari õitseb juunist augustini. Taime kõrgus võib olla 7–20 cm.

Eestis on liik levinud paiguti, peamiselt Loode- ja Lääne-Eesti loodudel ja hõreda taimestikuga paekivistel kohtadel.

Taime välimus sõltub tugevalt kasvutingimustest. Heades tingimustes, piisavalt vett ja toitaineid saanud taim kasvab märksa suuremaks kui halbades tingimustes kasvanud taim. Viletsais tingimustes tõmbub taim punakaks: veepuuduse tõttu peab ta sünteesima karotenoide, et kaitsta end fotoinhibitsiooni eest. Halbades tingimusets avanevad taime õhulõhed üksnes öösiti, kui temperatuur on madalam ja järelikult aurumine väiksem.

Valget kukeharja kasvatatakse ka ilutaimena, kuid ta metsistub kergesti. Valgest kukeharjast on aretatud kaks sorti: punakaspruunide lehtedega Murale ja Korallvaip, mille lehed on suvel rohelised ja talvel pronkspunased.

Valge kukehari on tähtis toidutaim paljude liblikate jaoks. Nende hulka kuuluvad *Cynthia cardui*, koerliblikas (*Aglais urticae*), *Melitaea didyma*, *Melanargia galathea*, *Aphantopus hyperantus*, *Coenonympha pamphilus*, *Thecla betulae*, *Satyrium acaciae*, *Satyrium spini*, *Fixsenia pruni*, *Lycaena phlaeas*, *Tyta luctuosa*, *Typhonia beatricis*, *Scopula marginepunctata* ja punalaik-apollo (*Parnassius apollo*).

Välislingid
-----------

* Valge kukehari andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes

  


|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Valge kukehari** |
Marcel Pagnol (enne 1948)
**Marcel Pagnol** (28. veebruar 1895 Aubagne, Bouches-du-Rhône – 18. aprill 1974 Pariis) oli prantsuse romaani- ja näitekirjanik ning režissöör.

1913. aastal lõpetas ta Aix-en-Provence'i ülikooli. 1916. aastal abiellus ta Simone Coliniga. Hiljem oli ta veel mitu korda abielus. Tal oli viis last.

1927. aastast oli ta vabakutseline kirjanik. 1932. aastal asutas ta Marseilles oma filmistuudio, mille 1942 maha müüs.

1946. aastast oli ta Prantsuse Akadeemia liige.

Tema tuntumaid teoseid on 1957–1959 ilmunud autobiograafiliste sugemetega romaanitriloogia "Meenutusi lapsepõlvest" (originaalpealkirjaga "Souvenirs d'enfance"). Triloogia raamatud on aastakümneid olnud Prantsusmaa kooliõpilaste kohustuslike kirjandusteoste seas.

Teoseid
-------

* 1928 näidend "Eluaabits" (originaalpealkirjaga "Topaze")
* 1929 näidenditriloogia "Kauged rannad" (originaalpealkirjaga "Marius")
* 1932 romaan "Piruetid"
* 1936 näidend "César"
* 1957–1959 romaanitriloogia "Meenutusi lapsepõlvest"
	+ 1957 "Minu isa kuulsus"
	+ 1958 "Minu ema lossid"
	+ 1959 "Le temps des secrets" ('Salatsemiste aeg', eesti keeles ilmumata)
* 1963 romaan "Küngaste vesi"
Mälestusmärk metsavendadele
**Gėsalai** (žemaidi *Giesalā*) on küla Leedus Skuodase rajoonis Aleksandrija vallas. Gėsalai jääb Apšė ja Kaltise jõe äärde. 

Külla jääb osaliselt Gėsalai geomorfoloogiline kaitseala. Gėsalais on raamatukogu. Sinna jääb Gėsalai kalmistu.

Ajalugu
-------

Küla kuulus kuralaste Ceklise muinasmaakonda. Seda on kirjalikult esmamainitud 1523 aastal. 1572. aastal läks asula Chodkiewiczite valdusse, hiljem kuulus see Sapiehadele.

1919. aastal avati külas algkool, kuigi mitteametlikult oli seal õppetööd alustatud juba 1917. aastal. 2005. aastal sai sellest Ylakiai kooli filiaal, aga 2010. aastal kool suleti.

Teise maailmasõja järel tegutsesid külas Leedu metsavennad. Nende lahingu- ja matmispaik on muinsuskaitse all. Aastail 1951–1962 oli seal Gėsalai külanõukogu halduskeskus, aastail 1950–1992 aga kolhoosi Pabaltija keskasula.

Elanikkond
----------

|  |  |
| --- | --- |
| * 178 (1902)
* 194 (1923)
* 196 (1959)
* 173 (1970)
* 187 (1979)
 | * 228 (1985)
* 301 (1989)
* 3005 (2001)
* 240 (2011)
* 186 (2021)
 |

Viited
------

1. ↑  Gyventojai gyvenamosiose vietovėse: Lietuvos Respublikos 2021 metų gyventojų surašymo rezultatai. Vilnius: Statistikos departamentas, 2022.
2. ↑
3. ↑  Skuodo rajono savivaldybė
4. ↑  Baigėsi kaimo mokyklos istorija. Ūkininko patarėjas
5. ↑  Lietuvos partizanų kautynių, žūties ir sovietinio teroro vieta
6. ↑  *Gėsalai.* Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 615 lk.

Välislingid
-----------

 Gėsalai – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Küla portaalis vietoves.Lt

| * v
* r
Aleksandrija valla haldusjaotus |
| --- |
| 
**Aleksandrija** **·**  Apuolė **·**  Daujotai **·**  Detlaukė **·**  Dvaralis **·**  Gėsalai **·**  Jedžiotai **·**  Juknaičiai **·**  Kalnėnai **·**  Kaukolikai **·**  Kerviai **·**  Kivyliai **·**  Klaišiai **·**  Klauseikiai **·**  Knežė **·**  Nuosamai **·**  Šarkė **·**  Truikinai **·**  Veiteliai **·**  Viršilai |
**Valge iminõges** (*Lamium album*) on mitmeaastane rohttaim huulõieliste sugukonnast iminõgese perekonnast. Rahvakeeles piimanõges.

Levik
-----

Valge iminõges kasvab pärismaisena peaaegu kõikjal Euroopas ja ka Aasias. Põhja-Ameerikas on paljudes kohtades naturaliseerunud. Eestis on ta väga sage.

Valge iminõges kasvab aedades ja parkides umbrohuna, teeäärtes, jäätmaadel ja metsaserval. Ta eelistab niisket ja viljakat pinnast, eriti lämmastikurikkaid muldi. Tihti kasvab ta koos täpilise iminõgesega, kuid Eestis on viimane haruldane. Ta kasvab sageli ka koos kõrvenõgesega ning eriti noorena on sellega väliselt veidi sarnane. Erinevalt kõrvenõgesest valge iminõges ei kõrveta ning tema õied on selgesti nähtavad.

Kirjeldus
---------

Taim kasvab 20–60 cm kõrguseks. Vars on tavaliselt püstine, neljakandilise ristlõikega. Munajad kuni südamekujulised saagja servaga 3–8 cm pikkused ja 2–5 cm laiused lehed on kuni 5 cm pikkuse rootsuga, kaetud harvade pehmete karvakestega ning paiknevad varrel vastakuti.

Valge iminõges õitseb tavaliselt aprillist oktoobrini. Õied on valged, 1,5–2,5 cm läbimõõduga. Putkjad kahesugulised õied paiknevad 6–16 kaupa männastena lehekaenlas. Õied on nektaririkkad. Taim on putuktolmleja.

Valge iminõges paljuneb nii seemnete kui ka risoomide abil. Seeme on rohekaspruun kuni 3,5 mm pikkune pähklike. Seeme säilitab oma idanevuse kaua.

Kasutamine
----------

Iminõges on hinnatud meetaim.

Noorte taimede lehti ja õisi võib kasutada salati valmistamiseks.

Rahvameditsiinis on valget iminõgest kasutatud muu hulgas hingamisteede põletike puhul ja verejooksu peatava vahendina; samuti uriinierituse soodustamiseks.

Valgest iminõgesest on valmistatud ka kollast värvi.

Välislingid
-----------

* Valge iminõges andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes

  


|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Valge iminõges** |
**Heinrich von Thülen** (surnud 1556) oli Liivi ordu käsknik, kelle karjäär tipnes Viljandi komtuuriks olemisega.

Thülen pärines Vestfaali päritolu aadlisuguvõsast Thüleni asulast Briloni lähedalt. Tema vanemad olid tõenäoliselt Johann von Thülen ja Petronella von Kanstein.

Liivimaale saabus Thülen tõenäoliselt 1500. aasta paiku umbes 15–20-aastaselt, samaaegselt tema pereliikmetega, kellest said orduvasallid. Üks tema sugulastest, Konrad von Thülen, oli 13. sajandi lõpus olnud Saksa ordu rüütelvend.

Aastatel 1519–1521 oli Thülen Tallinna linnusekomtuur (*Hauskomtur*), 1523–1527 Pärnu komtuur ja 1527–1551 Järva foogt, tõustes selle ametiga ordut juhtivasse siseringi. Pärast pikaajalist Järva foogtiks olekut sai ta 1551. aastal Viljandi komtuuriks, sest eelmisest komtuurist Johann von der Reckest oli saanud ordumeister ning 1551. aastal oli too surnud, mistõttu Viljandi käsknikukoht vabanes lõplikult. Et Thülen oli samaealine ordumeister Heinrich von Galeniga (tõenäoliselt üle 70 aasta vana), siis oli ta tervis üpris vilets ja 1554. aastal loobus ta Viljandi komtuuri kohast. Seejärel elas ta tõenäoliselt Tallinnas, kus ilmselt 1556. aasta alguses suri. Sama aasta 10. jaanuarist on teada, et Thülen andis Tallinna vaeste toestuseks 10 000 marka isiklikku raha. Thülen on maetud Tallinna Niguliste kirikusse.

Kirjandus
---------

* *Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens*. Köln: Böhlau, 1993. Nr. 875 (lk 651–652).
* Väinu Rozental. Eesti rikkaimad läbi sajandite. Äripäev Online (14. detsember 2007). *Vaadatud: 18. september 2008*

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Rolf von Bardewisch** | **Pärnu komtuur**1524–1527 | Järgnev**Loeff von Loe** |
| Eelnev**Johann Clodt** | **Järva foogt**1527–1551 | Järgnev**Bernd von Smerten** |
| Eelnev**Johann von der Recke** | **Viljandi komtuur**1551–1554 | Järgnev**Wilhelm Fürstenberg**


 |