recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Marlene Dietrich filmi "Rambipalavik" (1950) tutvustuses
**Marlene Dietrich** (sünninimega **Marie Magdalene Dietrich**; 27. detsember 1901 Berliin – 6. mai 1992 Pariis) oli Saksamaal sündinud näitleja ja laulja.

Marlene Dietrich sündis 27. detsembril 1901 Berliinis. Terve kooliaja mängis ta viiulit ja alustas 17-aastaselt muusikaõpinguid Weimaris ja Berliinis. Kahe aasta pärast läks ta õppima Max Reinhardti lavakunstikooli ja selle kõrval esines väikestes rollides Berliini teatrites. 1922. aastal oli tal esimene lühike osa Georg Jacoby filmis "Nii need mehed on". Produtsent Rudolf Sieber, Marlene hilisem abikaasa, valis ta varsti pärast seda väikesesse rolli režissöör John May filmis "Armastuse tragöödia". Järgmistel aastatel võis teda tihti näha filmides kõrvalosades.

1929. aastal sai Marlene ootamatult rolli, mis tegi ta üleöö kuulsaks ja pani aluse tema *femme fatale*'i, saatusliku naise kuulsusele. Selleks oli ööklubi riivatu lauljanna Lola Lola osa Josef von Sternbergi filmis "Sinine ingel". Kohe pärast selle filmi lõpetamist läks Marlene Dietrich koos Josef von Sternbergiga Hollywoodi ja saavutas tema käe all töötades maailmakuulsuse kuue filmiga: "Maroko" (1930), "Autud" (1931), "Šanghai ekspress" (1932), "Laulude laul" (1933), "Punane keisrinna" ja "Saatan on naine" (1935).

Pärast vahekorra katkestamist Josef von Sternbergiga tõid Dietrichile edu niisugused filmid nagu "Iha" (1935), Ernst Lubitschi "Ingel" (1937) ja eelkõige vesternkomöödia "Destry ratsutab jälle" (1939). Marlene Dietrich sai 1937. aastal Ameerika kodakondsuse ja kritiseeris avalikult Saksamaal valitsevat natsionaalsotsialismi. Teise maailmasõja ajal esines ta maailmakuulsate filmilauludega Ameerika sõjaväelastele *camp-show*'de raames, mida korraldas 1941. aastal loodud United Service Organization.

Marlene Dietrichi edu filminäitlejana jätkus 1950. aastatel niisuguste linateostega nagu Alfred Hitchcocki "Rambipalavik" (1950), Billy Wilderi "Süüdistuse tunnistaja" (1957) ja Stanley Krameri "Nürnbergi protsess" (1961).

1960. aastatel loobus ta filmist. Marlene käis ringreisidel, kus esines šansoonidega, ja andis kontserte kogu maailmas. 1978. aastal võis teda näha tema viimases filmis "Kaunis gigolo, vaene gigolo" koos David Bowiega. Pärast seda elas ta täiesti tagasitõmbunult Pariisis. Kuulsast intervjuust Maximilian Schelliga tehti 1982. aastal dokumentaalfilm "Marlene", kus on kuulda ainult näitleja häält.

Marlene Dietrich suri 6. mail 1992. Aasta pärast avaldas tütar Maria biograafia "Meine Mutter Marlene". Marlene Dietrichi elu ekraniseeris Joseph Vilsmaier ja film jõudis kinodesse aastal 2000.

Marlene Dietrichi kuulsaim laul on "Lili Marleen".

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Marlene Dietrich** |

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Marlene Dietrich** |

* Marlene Dietrichi ametlik koduleht
**Uno Piir** (sündinud 13. novembril 1929 Tallinnas) oli aastail 1992–1993 Eesti jalgpallikoondise esimene taasiseseisvumisjärgne peatreener.

Tunnustus
---------

* 1979 – Eesti NSV teeneline treener
* 1984 – Spordiühingu Kalev auliige
* 2004 – Eesti Jalgpalli Liidu hõbemärk

Isiklikku
---------

Uno Piiri abikaasa oli iluuisutaja ja iluuisutamise treener Ly Piir (1930–2020).

Viited
------

1. ↑  Olev Reim 2002. Rahvuskoondise kümme aastat. Lk 7.

Välislingid
-----------

* AjaPeegel: Wembleyl lehvis sinimustvalge lipp. Eesti Päevaleht, 22. oktoober 2007.
* Biograafia ESBL-is

| * v
* r
Eesti jalgpallikoondise peatreenerid |
| --- |
| 1923–1939 | 
Ungari Kónya (1923–1924) • Ungari Nagy (1925) • Ungari Mally (1927) • Austria Kerr (1930) • Eesti Vollrat (1932) • Ungari Mally (1935) • Eesti Rein (1937–1938) • Eesti Saar (1939) |
| 1992– | 
Eesti Piir (1992–1993) • Eesti Ubakivi (1994–1995) • Eesti Sarap (1995) • Island Thordarson (1996–1999) • Eesti Rüütli (1999–2000) • Eesti Lillevere (2000) • Holland Pijpers (2000–2004) • Holland Goes (2004–2007) • Taani Jensen (2007) • Eesti Rüütli (2008–2013) • Rootsi Pehrsson (2013–2016) • Eesti Reim (2016–2019) • Eesti Voolaid (2019–2020) • Šveits Thomas Häberli |

Tallinna Norma jalgpallimeeskond 1979

Mihhail Aleksandridis, Viktor Litov, Tõnu Viikmäe, Urmas Murer, Ain Jõgiste, Boriss Rubanovitš, Juri Zahharov, Valeri Bondarenko, Anatoli Žguro, Aadu Pilvik, Juri Rjabov, Toivo Keinast, Aavo Sarap, Juri Garifullin, Stanislav Kornejev, Mati Karp, Arvo Sild, Ott Mõtsnik, treener Uno Piir


Tallinna Norma jalgpallimeeskond 1988

Ain Karutoom, Viktor Litov, Ott Mõtsnik, Pavel Koževnikov, Vladimir Kombel, Andrei Belohvostov, Sergei Bragin, Sepo Vilderson, Anatoli Žguro, Priit Simson, Igor Batšurko, Vitali Rajevski, Sergei Kauts, Leonid Kurillov, Valeri Tšmil, Juri Rjabov, Juri Zahharov, Sten Kaldma, Tõnu Viikmäe, Mihhail Luvištšuk, Enn Läänmäe, Juri Volkov, treener Uno Piir
Virtsu–Kuivastu laevatee veebruaris 2009
**Suur väin** on väin Lääne-Eestis Muhu saare ja Mandri-Eesti vahel. Ta ühendab Väinamere siseosa ja Liivi lahte.

Väinas on mitu väikest saart, sealhulgas Papirahu, Kesselaid, Kõbajad ja Viirelaid.

Suur väin on üks sügavamaid Väinamere osasid. Väinamere sügavaim koht asub Kesselaiu ja Muhu vahel (24 meetrit).

Kuivastus asub Muhu tähtsaim sadam. Lalli külas asub sadam väikelaevadele. Veel jäävad Muhu vallas väina äärde Lõetsa, Lehtmetsa, Hellamaa, Võlla, Tusti ja Võiküla. Kesselaiul on omaette küla (Kesse).

Suure väina ääres asub Virtsu, mis oli Hanila valla suurim asula. Seal asuvad sadam (nii reisi- kui ka tähtis kaubasadam) ning Virtsu I ja II tuulepark. Esiveres asub samuti tuulepark.

Kuivastu ja Virtsu vahel on laevatee, mille kaudu toimub parvlaevaliiklus.

Põhjast lõunasse kulgeb peamine Muhu väina laevatee.

Kavandatakse silda üle Suure väina (Saaremaa sild).

Muhu ja Saaremaa vahel asub Väike väin.

Vaata ka
--------

* Viire kurk
**Uno-Georg Maasikas** (21. mai 1931 – 13. mai 2019) oli eesti ajakirjanik.

1948. aastal astus Maasikas Tallinna Arhitektuuri- ja Ehitustehnikumi, kuid enne lõpetamist kutsuti Nõukogude armeesse, kust vabanes alles 1958.

14-aastaselt hakkas ta kaastööd tegema ajalehtedele ja Eesti Raadiole, Eesti Televisiooni kutsuti 1959. aastal informatsioonisaadete toimetajaks.

1968. aastal lõpetas Maasikas Leningradi Kõrgema Parteikooli ajakirjanduse erialal ja paar aastat hiljem, olles õppinud korraga kahes kõrgkoolis, Leningradi Teatri, Muusika ja Kinematograafia Instituudi telerežii osakonna.

Eesti Televisioonis töötas ta korrespondendi, kommentaatori, saatejuhi ja peatoimetajana mitmes peatoimetuses. Muuhulgas juhtis ta saateid "Vaatevinkel" ja "Sõna vastuseks". 
Maasikas on olnud "Aktuaalse kaamera" asepeatoimetaja ja peatoimetaja ning Eesti Telefilmi kolleegiumi liige ja üleliidulise TV ja Raadio korrespondendipunkti juhataja Eestis.

Tunnustus
---------

* 1989 – Eesti NSV teeneline ajakirjanik

Isiklikku
---------

Tema poeg on diplomaat Matti Maasikas.
**Iivi Anna Masso** (sündinud 31. mail 1967 Tallinnas) on Helsingis elav ühiskonnateadlane.

Haridus
-------

1997. aastal lõpetas Helsingi Ülikooli magistrikraadiga filosoofias ja 1999. aastal Kesk-Euroopa Ülikooli magistrikraadiga politoloogias.
Seejärel oli Helsingi Ülikoolis doktoriõppes ja 2006. aastal sai doktorikraadi politoloogias.

Töökäik
-------

Aastatel 2000–2001 oli Iivi Anna Masso New Yorgis New School Universitys külalisteadur ja 2002–2008 Helsingi Ülikooli politoloogia teaduskonna teadur ja lektor.

Alates 2010. aasta detsembrist kuni 2012. aastani oli ta ajakirja Diplomaatia peatoimetaja. Alates 2013. aastast kuni märtsini 2015 oli ta presidendi nõunik.

Masso kirjutab kolumnistina Eesti Päevalehes ja Soome veebiväljaandes Uusi Suomi.

Tunnustus
---------

* 2018 Aino Kallase preemia

Viited
------

1. ↑
2. ↑  "Iivi-Anna Masso alustab tööd Ilvese nõunikuna", ERR Uudised, 14. detsember 2012
3. ↑  Iivi Anna Masso pettumusest tulvil hüvastijätukiri: piir tuli vastu, kui lähedalt liikvele saadetud laim jõudis rahvusvahelisele areenile Eesti Päevaleht 6. märts 2015 (veebiversioon)
4. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 9. veebruar 2010. Vaadatud 11. detsembril 2009.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Artikleid
---------

* Iivi Anna Masso: keel kandikul. Sõna vägi poliitilises kultuuris, Postimees, 27. jaanuar 2010
* Iivi Anna Masso: Mis jäi ütlemata meedia korruptsioonist rääkides?, Delfi, 2. veebruar 2010

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Iivi Anna Masso** |
**Toos Goorhuis-Tjalsma** [hoorhöüs-tjalsma] (30. juuni 1915 Leiden – 5. jaanuar 2004 Tilburg) oli hollandlanna, kes koos oma sõbratari Bertje Jens'iga koostas *Pieterpad*'i, esimese pikamaa-matkaraja Hollandis.

Eelnev elu
----------

Sõja ajal töötas Toos Rekkenis psühhopaatide ja vaimuhaigete kurjategijate hooldusasutuses, kus ta sõbrunes oma töökaaslase Bertje Jensiga. 

Toos abiellus pastoriga, asudes elama ühte külla, ja Bertje läks mujale tööle. Bertje hakkas pühasid ja nädalalõppe Toosi juures veetma. Toos ja Bertje olid mõlemad väga rännuhimulised, kuid Toosi abikaasa mitte. Kui Toosi kuues laps oli nelja-aastaseks saanud, ütles ta abikaasale: "Nüüd te tulete küll natuke aega ilma minuta toime, meie läheme Bertjega reisima." Esimesel korral käisid nad Nordkapil, Lapimaal ja Leningradis. Edaspidi hakkasid nad tegema hotellidest matku maakohtadesse, sest nad armastasid loodust. Ühel niisugusel käigul jutustas Toos Bertjele, kuidas ta oli nooruses Vabameelse Kristliku Noorsookeskusega käinud Lake Districtis jalgsimatkal. Nii tuli neil mõte minna matkama Schwarzwaldi tähistatud matkaradadele. Kui nad hakkasid jalgsimatkadel käima, oli Toos 59-aastane ja Bertje 61-aastane. Selleks et ei peaks jalgsimatkadel alati välismaal käima, otsustasid nad Toosi algatusel teha Hollandis matka ilma tähistatud matkarajata.

Pieterpad
---------

Nad mõtlesid raja välja 1978. aastal, matkates Bertje elukohast Groningenist Toosi elukohta Tilburgi. Selle matka võtsid nad ette selleks, et "ka Hollandis pisut matkata". Nad olid kogenud matkajad, kuid olid matkanud alati välismaal, sest Hollandis ei olnud pikamaa-matkaradu. Sellepärast otsustasid nad maha märkida sellise raja, et "lapsedki suudaksid selle läbida". 

Matka ajal tuli neil mõte rajada "*Pieterpad*" 'Peetri rada', Pieterburenist Hollandi põhjatipus kuni Sint Pietersbergini Hollandi lõunatipus. Nad muutsid oma plaane, ning sõitsid Drenthe provintsi lõunaosast, kus nad parajasti olid, bussiga Pieterburenisse. Kui nad olid kirjeldanud teeosa Pieterburenist Groningenini, läksid nad tagasi kohta, kus nad olid matka katkestanud, ning jätkasid teekonda, seekord Sint-Pietersbergi suunas. 

Matkaraja mahamärkimiseks kulus terve aasta. Kui Toos oli kaardi järgi 20–30-kilomeetrise teelõigu välja valinud, pidades silmas looduse ilu ja ajaloomälestisi, käisid nad alati koos Bertjega tee läbi. Mõnikord piisas ühest korrast, mõni kord läks rohkem aega, et meelepärast ja läbitavat rada leida. Lõik Pieterburen–Groningen lisati hiljem, et õigustada nime "*Pieterpad*". Rada valmis 1980. aastaks. Toos kirjutas raja teejuhiks neli raamatukest. Pieterpad avati ametlikult 1983. 

Pieterpadi idee autoriks peetakse üldiselt Toosi, sest tema märkis raja maha ja algatus tuli temalt. Ka nime "*Pieterpad*" mõtles välja Toos.

Välislingid
-----------

* Intervjuu hollandi keeles
Plekk-pärg Urvaste kalmistul.  
Foto: Robert Treufeldt, 13. august 2011
Staël von Holsteinide kabel Urvaste kalmistul.  
Foto: Robert Treufeldt, 13. august 2011
Vaade Urvaste kalmistult Uhtjärvele.  
Foto: Robert Treufeldt, 13. august 2011
**Urvaste kalmistu** on kalmistu Urvaste kihelkonnas Võrumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kirikuküla külas Antsla vallas Võru maakonnas. Kalmistu jääb Urvaste kirikust linnulennult 300 m kaugusele kagusse.

Urvaste vanale kalmistule lõpetati matmine üldiselt 1799. aastal, siis pühitseti uus kalmistu ja edaspidi maeti siia enamik kihelkonna surnuid. Vanim teadaolev hauatähis on 1833. aastast. Kalmistut on laiendatud korduvalt, viimane laiendus toimus 1921. aastal.

Urvaste kalmistu on alates 1997. aastast riiklik ajaloomälestis. Kalmistu on praegu kasutusel ning on üldiselt hästi hooldatud, selle pindala on 5,2 ha.

Ehitised kalmistul
------------------

Kalmistu kolmeosalise kiviehitisega peavärav valmis 1932. aastal. Kalmistu tagumises, kaguosas paikneb Staël von Holsteinide kabel. 

Kalmistu lääneosas paikneb Urvaste II maailmasõja matmispaik, mis on kalmistust eraldamata, kuid on eraldiseisev kultuurimälestis.

Kalmistule maetuid
------------------

* 1995 – Lembit Paluteder (9. juuni 1927 – 13. oktoober 1995), kujur
* 2016 - Olav Marits (27. september 1925 - 27. detsember 2016), soomepoiss

Vaata ka
--------

Urvaste II maailmasõja matmispaik

Viited
------

1. ↑  "Urvaste". // Võrumaa. Maateaduslik, tulunduslik ja ajalooline kirjeldus. Eesti II. Tartu 1926. Lk 391
2. ↑  Kultuurimälestis nr 5734 "Urvaste kalmistu"
3. ↑  Urvaste II maailmasõja matmispaik Muinsuskaitseameti kodulehel

Käsikirjad
----------

* Taavi Pae. Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemise seaduspärasused. Magistritöö. Tartu 2002

Kirjandus
---------

* "Urvaste". // Võrumaa. Maateaduslik, tulunduslik ja ajalooline kirjeldus. Eesti II. Tartu 1926. Lk 391

Välislingid
-----------

* Urvaste kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris Muuda Vikiandmetes
* Urvaste kalmistu Antsla valla kalmistute lehel
* Kultuurimälestis nr 5735 "II maailmasõjas hukkunute ühishaud"
* Urvaste kalmistu Veljo Ranniku kogus. Muinsuskaitseameti fotokogu
* Ajalooline traditsioon Urvaste kihelkonnast. Kogunud Agaate Laurson suvel 1927. Tartu 2007
* Urvaste kalmistu Urvaste luteri koguduse kodulehel
* Urvaste kalmistu kroonika Urvaste luteri koguduse kodulehel
**Venemaa Meditsiiniteaduste Akadeemia** (vene keeles Российская академия медицинских наук) oli Venemaa Föderatsiooni üks riiklikke teadusakadeemiaid, mille tegevuse eesmärk oli koordineerida alusuuringuid meditsiini valdkonnas. Akadeemia eksisteeris aastatel 1992–2013.

Pärast Nõukogude Liidu lagunemist ilmus 4. jaanuaril 1992 Venemaa Föderatsiooni presidendi seadlus, millega kujundati NSV Liidu Meditsiiniteaduste Akadeemia ümber Venemaa Meditsiiniteaduste Akadeemiaks. 1992. aastal anti akadeemiale Venemaa Föderatsiooni riikliku akadeemia staatus.

Endokrinoloog Ivan Dedov, akadeemia viimane president
Akadeemia eesotsas oli president. Neid on olnud 1992. aastast saadik kolm: Valentin Pokrovski (1992–2006), Mihhail Davõdov (2006–2011) ja Ivan Dedov (2011–2013).

Liitumine Venemaa Teaduste Akadeemiaga
--------------------------------------

2013. aasta oktoobris alanud Venemaa riiklike akadeemiate reformi tulemusena vähendati riiklike akadeemiate arvu kuuelt neljale. Venemaa Meditsiiniteaduste Akadeemia liideti Venemaa Teaduste Akadeemiaga. Senised meditsiiniakadeemia akadeemikud lülitati kohe akadeemikutena RAN-i koosseisu, kus moodustati uus osakond – meditsiiniteaduste osakond kolme sektsiooniga:

* kliinilise meditsiini sektsioon
* medikobioloogia sektsioon
* profülaktilise meditsiini sektsioon

Meditsiiniakadeemia korrespondenliikmete valimine RAN-i korrespondentliikmeteks toimus 2014. aastal vastavalt RAN-i põhikirjas märgitud protseduuridele. Meditsiiniakadeemia viimane president sai vastavalt akadeemiate liitumiskokkuleppele Venemaa Teaduste Akadeemia asepresidendiks kolmeaastaseks ametiajaks.

Akadeemikuid
------------

#### Valitud NSV Liidu Meditsiiniteaduste Akadeemias

* 1957 – Boriss Petrovski (1908–2004), kirurg
* 1971 – Jevgeni Tšazov (1929–), kardioloog
* 1975 – Natalja Behtereva (1924–2008), neurofüsioloog
* 1978 – Fjodor Komarov (1920–), NSV Liidu Kaitseministeeriumi sõjameditsiini keskvalitsuse ülem
* 1986 – Vladimir Fjodorov (1933–2010), kirurg
* 1986 – Jurgis Brėdikis (1929–), Leedu kardiokirurg ja diplomaat
* 1986 – Andrei Vorobjov (1928–), hematoloog

#### Valitud Venemaa Meditsiiniteaduste Akadeemias

* 1993 – Anatoli Grigorjev (1943–), füsioloog
* 2000 – Juri Ševtšenko (1947–), kirurg, tervishoiuminster
* 2005 – Boriss Gaidar (1946–), kirurg, Kirovi-nimelise Sõjameditsiini Akadeemia kateedriülem

  

* Vladimir Fjodorov
* Andrei Vorobjov
* Boriss Gaidar
* Anatoli Grigorjev

Korrespondentliikmeid
---------------------

* 2007 – Igor Bõkov
**Venemaa Keisririigi teedeiministeerium** (vene Министерство путей сообщения Российской империи; lühend **MPS**) oli 1865. aastal Venemaa keisririigis keisri ukaasiga loodud valitsusasutus, mis pidi tagama ühtse poliitika vee-, maantee- ja raudteetranspordi sfääris ning ellu viima üldjuhtimist transpordiühenduse valdkonnas. 

Ministeerium asus Peterburis aadressil Fontanka kaldapealne 117. Esimeseks teedeministriks määrati Pavel Melnikov, Peterburi–Moskva raudtee projekti üks autoreid ja kes oli MPS-i eelkäija Teede peavalitsuse juht.

Melnikovi juhtimisel töötati ministeeriumis välja Venemaa raudteedevõrgu arengukava. Kavandati rajada Lõunaraudtee – Moskvast Sevastopolini; Idaraudtee – Orjolist Saratovini; Lääneraudtee – Orjolist üle Smolenski ja Viciebski Daugavpilsini; Kaguraudtee – Jekaterinoslavist Rostovini. Raudteede kogupikkus pidi ulatuma 4816,7 kilomeetrini. 

Ministeeriumis säilitati juba 1842. aastal (siis nimetati MPS-i eelkäijat Vene keisririigi teede ja ühiskondlike hoonete peavalitsuseks) loodud Raudteede osakond (departemang). Juurde loodi Eraraudteede peainspektori valitsus, Ehitusvalitsus (1867), Riigiraudteede valitsus (1880) ja Raudteede inspektsioon (1892).

Raudteede kogupikkus ulatus 1900. aastal 44,9 tuhande, 1913. aastal 58,5 tuhande kilomeetrini.

Viimane Vene Keisririigi teedeminister oli Eduard Krieger-Voinovski, kes 28. veebruaril (vkj) 1917 arreteeriti Veebruarirevolutsiooni käigus (mõne aja pärast siiski vabastati). Ministeerium nimetati ümber Venemaa Ajutise Valitsuse teedeministeeriumiks (Министерство путей сообщения Временного правительства России).

Pärnus sündinud sõjamereväelane, hilisem Vene keisririigi teedeminister Konstantin Possiet

Teedeminister
-------------

 *Pikemalt artiklis Venemaa Keisririigi teedeministrite loend*
Ministeeriumi juhiks oli minister. Aastatel 1865−1917 oli ametis 11 teedeministrit, ajuti täitis ministeeriumi juhi kohuseid ministeeriumi direktor. Ministrite hulgas oli mitu baltisakslast.
Urupi asukoht
Urupi satelliidipilt
**Urup** (vene keeles *Уруп*, jaapani keeles 得撫島) on asustamata saar Venemaa idaosas Sahhalini oblastis, Suur-Kuriilide lõunarühma põhjapoolseim saar. Geograafilised koordinaadid 45° 54′ N, 149° 59′ E. Urupi väin eraldab seda Tšornõje Bratja saartest, mis paiknevad saarest 30 km kirdes. Frizi väin eraldab Urupi Iturupi saarest, mis paikneb 40 km kaugusel edelas.

Urupi pindala on 1450 km², pikkus kirdest edelasse 166 km ja laius kuni 20 km. Saar on mägine, kõrgus kuni 1426 meetrit (Võssokaja mägi). 

Saar on vulkaaniliste ahelike (Kompaneiski, Šokalski, Pjotr Šmidti, Krištofovitši ahelik) ahel, iga ahelik koosneb jalamite kaudu ühendatud vulkaanide reast. Üks vulkaanidest on tegevvulkaan (Bergi vulkaan, 980 m). 

Krištofovitši ahelikus Võssokaja ja Kossaja mäe vahel asub 1016 m kõrgusel Võssokoje järv. Esinevad joad kõrgusega kuni 75 m.

Taimestikus on kask, lepp, kuriili saasabambus, kääbus-seedermänd.

Enne eurooplaste saabumist elasid saarel ainud.
**Venemaa Radikaaldemokraatlik Partei** (vene keeles *Российская радикально-демократическая партия*) oli 1917. aastal Venemaal tegutsenud erakond.

Erakond asutati pärast veebruarirevolutsiooni, asus poliitilisel maastikul kadettidest vasakul ja esseeridest paremal ning oli esindatud Ajutise Valitsuse ja eelparlamendi koosseisus.

VRDP juhtide hulka kuulusid Aleksandr Barõšnikov, Mihhail Bernatski, Ivan Dmitrjukov, Ivan Jefremov ja Nikolai Nekrassov.

Erakond andis välja ajalehti Отечество ('Isamaa', Peterburis) ja Свободное слово (Moskvas).

VRDP propageeris seda, et Venemaast saaks föderatiivne demokraatlik vabariik, mille riigipeaks on vabadel valimistel kuni neljaks aastaks valitav president. See pooldas riigi ja kiriku lahutamist, omavalitsuste autonoomiat, 8-tunnilise tööpäeva kehtestamist ja teisi progressiivseid reforme.

Sarnasel programmilisel alusel tegutsenud erakonnad asutati samal aastal ka Eestis ja Lätis.

VRDP toetas koalitsiooni sotsialistidega, rõhutades vajadust hoida ära kodusõja puhkemine. 1917. aasta juulis tekkinud poliitilise kriisi ajal ütles VRDP Keskkomitee esimees Ivan Jefremov, et "kodanlikud erakonnad ei oma õigust sellisel raskel ajal käed puhtaks pühkida ja eemalduda valitsemisest, kui raske see ka ei oleks."

Oktoobrirevolutsiooniga toimunud bolševike võimuletulek tegi erakonna tegevusele Venemaal lõpu, kuid mitmed selle liikmed jätkasid aktiivset poliitilist tegevust eksiilis.

Vaata ka
--------

* Radikaaldemokraatlik partei
Sissepääs Akademgorodokki, kus asub Venemaa TA Siberi osakonna presiidiumi peakorter
**Venemaa Teaduste Akadeemia Siberi osakond** (vene keeles Сибирское отделение Российской академии наук) on Venemaa Teaduste Akadeemia struktuuriüksus Siberis peakorteriga Akademgorodokis (teaduslinnak asub Novosibirski kesklinnast 20 kilomeetrit lõunas).

1957. aasta mais asutati **NSV Liidu Teaduste Akadeemia Siberi osakond**; praegune nimi on aastast 1991.

Struktuur
---------

* Novosibirski teaduskeskus
* Tomski teaduskeskus
* Krasnojarski teaduskeskus
* Irkutski teaduskeskus
* Jakuudi teaduskeskus
* Burjaadi teaduskeskus
* Kemerovo teaduskeskus
* Tjumeni teaduskeskus
* Omski teaduskeskus

Umbes pool Siberi osakonna teadusasutustest paikneb Novosibirskis.

Osakonna presiidium
-------------------

Venemaa Teaduste Akadeemia Siberi osakonna presiidiumi esimees Aleksandr Assejev
Siberi osakonna juhtorgan on Venemaa TA Siberi osakonna presiidium; selle esimees on 2008. aastast Venemaa Teaduste Akadeemia akadeemik Aleksandr Assejev, kes on ühtlasi Novosibirskis asuva Venemaa TA Siberi osakonna pooljuhtide füüsika instituudi direktor.

Presiidiumi koosseisu kuuluvad esimees, 7 aseesimeest, teaduslik peasekretär, teaduskeskuste juhid, osakonna teadusnõukogude esimehed (neid on kokku 11), noorteadlaste nõukogu esimees ning 26 lihtliiget.

Varasemad presiidiumi esimehed: Mihhail Lavrentjev (1957–1975), Guri Martšuk (1975–1980), Valentin Koptjug (1980–1997) ja Nikolai Dobretsov (1997–2008).

Siberi osakonna liikmed
-----------------------

Venemaa TA Siberi osakonna liikmeteks on Venemaa TA liikmed, kes töötavad Siberi osakonna teadusasutustes.

1958. aasta märtsis valiti suur hulk Siberi teadlasi NSV Liidu Teaduste Akadeemia liikmeteks:

* 8 uut akadeemikut (sealhulgas mehaanikateadlane Pelageja Kotšina ning geoloogid Vladimir Sobolev ja Aleksandr Janšin)
* 27 uut korrespondentliiget (sealhulgas Leonid Kantorovitš (hilisem nobelist), geoloog Boriss Sokolov ja vulkanoloog Boriss Piip)

Viited
------

1. ↑  Президиум СО РАН. nsc.ru
2. ↑  Событие. chronicle.iis.nsk.su

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Venemaa Teaduste Akadeemia Siberi osakond** |

* Koduleht. nsc.ru
**Aarna** (ka **Kiuma-Aarna**) on küla Põlva maakonnas Põlva vallas. 

Aarna külgneb lõunas Kiuma, Tännassilma ja Puuri külaga, idas Mammastega, põhjas Kiidjärve ja Koorverega, läänes Kanepi valla Ihamaru ja Karilatsi külaga. Aarna küla läänepiir kulgeb suuremas osas mööda Ahja jõge, küla loodenurgas on piiriks Leevi jõgi, kirdeosas on piiriks Põlva–Reola maantee.

Loodus
------

Küla lääneossa jääb Ahja jõe keskjooksu oru nõlv. Põlva–Saverna maantee ja Ahja jõe ristumise kohta kutsutakse Aarna oruks.

Kähri–Koorvere tee ääres asuvad Hatiku järved (Hatiku Edejärv ja Hatiku Tagajärv), Kogresoos asub väike rabajärv Hatiku Kogrõjärv.
Külast voolab läbi Hatiku oja.

Külas kasvab kaks looduskaitsealust põlispuud – Karo kakutu pettai ja Kraaviotsa pettai. Põlva–Saverna maantee ääres kasvavad Aarna ristipuud.

Taristu
-------

Külas asub Põlva Agro OÜ farmikompleks. Aarna lüpsikarjalaut (arhitekt Andres Tambek) valiti 2003. aastal parimaks puitehitiseks.

Külas asub Järve krossirada.

Aarna küla läbivad Põlva–Saverna maantee (89) ja Kähri–Koorvere tee (18155).

Ajalugu
-------

Aarna küla ajalugu on seotud Kiuma mõisaga, kuivõrd endise Kiuma mõisa süda asub tänase Aarna küla alal. Kiuma mõisa on esmamainitud 1495. aastal.

Aarna nimi on seotud Ahja jõel asunud vesiveskiga, kus 17. sajandi esimesel poolel oli möldriks Jacob Ahrna.

Nõukogude perioodil asus külas Põlva kolhoosi Aarna suurfarm ja kanala.

Küla edelaosas, Ahja jõe ürgoru paremal pervel asub kaks kääbast, mis on dateeritud I aastatuhande teise poolde. Kääpad on arheoloogiamälestistena kantud kultuurimälestiste riiklikku registrisse.

Vaata ka
--------

* Hatiku

Viited
------

1. ↑  Maa-amet, vaadatud 21.11.2020.
2. ↑  Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020.
3. ↑
4. ↑  "E-kultuuripärand. Põlva Talurahvamuuseumi fotokogu. Aarna org". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. september 2015. Vaadatud 21. juulil 2015.
5. ↑  2003 – arhitektuurivõistluste tihe aasta. Sirp, 19.12.2003
6. ↑  Järve krossirada
7. ↑  "Kiuma küla arengukava 2013–2023" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 4. märts 2016. Vaadatud 21. juulil 2015.
8. ↑  kultuurimälestiste riiklik register. Mälestis nr 11471. Kääbas

Välislingid
-----------

* Aasta puitehitis 2003 – Aarna laut

| * v
* r
Põlva valla asulad |
| --- |
| Linn | 

* Põlva

 |  |
| Alevikud | 

* Ahja
* Mooste
* Vastse-Kuuste

 |
| Külad | 

* Aarna
* Adiste
* Akste
* Andre
* Eoste
* Himma
* Himmaste
* Holvandi
* Ibaste
* Jaanimõisa
* Joosu
* Kaaru
* Kadaja
* Kanassaare
* Karilatsi
* Kastmekoja
* Kauksi
* Kiidjärve
* Kiisa
* Kiuma
* Koorvere
* Kosova
* Kähri
* Kärsa
* Lahe
* Laho
* Leevijõe
* Logina
* Loko
* Lootvina
* Lutsu
* Mammaste
* Meemaste
* Metste
* Miiaste
* Mustajõe
* Mustakurmu
* Mõtsküla
* Naruski
* Nooritsmetsa
* Orajõe
* Padari
* Partsi
* Peri
* Pragi
* Puskaru
* Puuri
* Rasina
* Roosi
* Rosma
* Savimäe
* Soesaare
* Suurküla
* Suurmetsa
* Säkna
* Säässaare
* Taevaskoja
* Terepi
* Tilsi
* Tromsi
* Tännassilma
* Uibujärve
* Valgemetsa
* Valgesoo
* Vana-Koiola
* Vanaküla
* Vanamõisa
* Vardja
* Viisli
* Vooreküla

 |
**Barnaul** on linn Venemaal, Altai krai keskus. Barnaul asub Obi jõe ülemjooksul, Barnaulka jõe suubumiskohas.

Barnaul on üks Siberi teadus- ja hariduskeskusi. Seal asub 5 ülikooli ja palju muid kõrgemaid õppeasutusi. Linna haldusalasse kuulub üle 20 linnalähedase alevi ja küla, millega koos on elanike arv 649 600 (2007).

Ajalugu
-------

Aastal 1730 rentis Akinfi Demidov hõbedasulatustehase rajamiseks riigilt maad ja tõi kakssada pärisorist talupoega. Tehase tegelik ehitus algas 29. septembril 1739 ja seda peetakse linna sünnipäevaks. Samal aastal rajati äravoolukanal ja tamm. 1742 liideti tehasega sellest 2 versta kaugusel asunud Ust-Barnaulski küla.

1749 riigistas valitsus Demidovi tehase ja tõi sinna üle piirkonna administratiivkeskuse, mis seni oli paiknenud Kolõvanis. Altai krai ala kuulus tsaariaja lõpuni Tomski kubermangu. Järgmisel aastal töötas Barnaulis juba 17 ahju Demidovi-aegse 2 ahju ja 7 ääsi asemel. 1771 nimetati Barnaul linnaks (mägilinnaks).

Barnaulis töötas alates 1748 Ivan Polzunov, kes leiutas katkematu töötsükliga aurumasina. See valmis vahetult pärast tema surma 1766 ning töötas kolm kuud, tehes selle ajaga tasa oma ehitamise kulud.

1823. aastal ehitati sinna esimene paberivabrik Siberis. 19. sajandil sai Barnaulist oluline kaubanduslinn ja kaevanduskeskus. Barnaulis toodeti 90% Venemaa hõbedast: tuhat puuda aastas.

Barnaulis kui tähtsas tööstuskeskuses töötas palju kõrgelt haritud insenere, mistõttu linn muutus ka ümbruskonna intellektuaalseks keskuseks. Linn paistis silma nii oma arhitektuuri, harrastusteatri, muuseumi kui ka raamatukogude poolest.

Loodusvarade ammendumine ja tehase halb juhtimine viisid hõbedatoodangu järkjärgulise languse ja lõpuks tehase sulgemiseni 1893. Ent muu tööstus ja kaubandus olid nii heal järjel, et linn jäi selletagi püsima.

1915 rajati linnani raudtee.

2. mail 1917 toimus linnas, kus peaaegu kõik majad olid puust, suur tulekahju. Maha põles 40 kvartalit, sealhulgas palju arhitektuuriliselt väärtuslikke hooneid. Hukkus 34 inimest, ent peavarjuta jäi 20 000.

Teise maailmasõja ajal muutus Barnauli tähtsus tööstuskeskusena eriti suureks, sest sinna evakueeriti sadakond tehast Nõukogude Liidu Euroopa-osast.

Viited
------

Välislingid
-----------

* Barnauli ametlik veebileht
* Barnaul
**Mustjõgi** (ka *Mustjõe oja*, *Mustoja*) on väike vooluveekogu Tallinnas Mustjõe asumis. Mustjõgi suubub Kopli lahte.

Ajalugu
-------

Ajalooliselt sai jõgi alguse Mustamäe nõlvaalustest Glehni pargi allikatest ja Lepasalu allikatest.

Mustjõgi on olnud Tallinna linna ja Haabersti mõisa vaheline piir.

20. sajandil kaevati Mustjõele suudmest umbes 500 m kauguselt uus alamjooks, mille suue on vanast umbes 150 meetrit idakirde pool. Vana alamjooksu lõik on säilinud, kuid on väikese vooluga, sest põhiveehulk suubub merre mööda uut sängi.

Kirjeldus
---------

Mustjõe pikkus on 1,4 kilomeetrit, see algab Laki tänava äärest. Tänapäeval kuuluvad jõe vesikonda valdav osa Kristiine linnaosast, kust pärineb ka enamik veest, ning väiksed osad Mustamäe ja Haabersti linnaosast.

Vesi jões on ebapüsiva kvaliteediga.

* Mustjõgi suubumas Kopli lahteMustjõgi suubumas Kopli lahte
*

Viited
------

1. ↑  Mustjõgi. Keskkonnaportaal, vaadatud 24.08.2022.

Välislingid
-----------

* Mustjõgi keskkonnaportaalis Muuda Vikiandmetes
* Mustjõe oja vee seire
Saaremaa maakonna valdade piirid enne ja pärast 1939. aasta vallareformi
**Mustjala vald** oli vald Saaremaal aastail 1939–1950. Vallamaja asus Mustjala külas.

Vald kuulus Riigivolikogu 41. valimisringkonda, kust valiti August Mälk.

Vald kuulus Kihelkonna põllumeeste konvendi tegevus- ja valimispiirkonda.

Esimene vallavanem oli Eduard Rander, kes oli ametis kuni 31. maini 1939. Alates 1. juunist 1939 oli vallavanem Priidu Tammart.

13. septembril 1945 moodustati valla koosseisus Mustjala külanõukogu, Pidula külanõukogu ja Võhma külanõukogu.

Väljavõte Vabariigi Presidendi otsusest nr. 88 – 7. oktoobrist 1938 (RT 1938, 87, 776)
--------------------------------------------------------------------------------------

9. Mustjala vald – maa-alaga, mis moodustub: a) senise Mustjala valla maa-alast, välja arvatud Järise küla Otti talu maa-ala; b) senise Kihelkonna valla Kuusiku ja Kõõru külade ning Kõnnu ja osa Pidula asunduste maa-aladest.

Viited
------

1. ↑  Maa-ameti kaardirakendused
|  |
| --- |
|  |
| Medalikohad |
| Maailmameistrivõistlused |
| **Pronks** | 2018 | jäähoki |

**Derek Allen Ryan** (sündinud 29. detsembril 1986 Spokane'is, Washingtoni osariigis) on USA jäähokimängija, kes mängib ründajana (keskründaja või parem ääreründaja) NHL-i klubis Edmonton Oilers.

Aastatel 2004–2007 mängis ta Western Hockey League'i klubis Spokane Chiefs ja 2007–2011 Alberta Ülikooli jäähokimeeskonnas.

Hooajal 2011/12 mängis Ryan Austria kõrgliigaklubis Székesfehérvári Alba Volán. Aastatel 2012–2014 mängis ta samasse liigasse kuuluvas EC VSV-is. Hooajal 2013/14 oli Ryan Austria kõrgliigas suurim väravakütt (38 väravat) ning pälvis liigahooaja väärtuslikumale mängijale antava Ron Kennedy Trophy.

2014. aasta aprillis sõlmis ta lepingu Rootsi kõrgliigaklubiga Örebro HK. Hooajal 2014/15 oli Ryan Rootsi kõrgliigas resultatiivseim mängija (15+45) ning valiti Rootsi kõrgliiga hooaja parimaks ründajaks ja väärtuslikumaks mängijaks.

2015. aasta juunis sõlmis ta lepingu NHL-i klubiga Carolina Hurricanes. Suurem osa hooajast 2015/16 mängis ta American Hockey League'is (AHL) Hurricanesi tütarklubis Charlotte Checkers, kus ta lõi 23 väravat ja andis 32 väravasöötu. 2016. aastal valiti Ryan AHL-i tähtede mängule. NHL-is debüteeris ta 1. märtsil 2016 mängus New Jersey Devilsi vastu ja lõi selles mängus ka värava. Aastatel 2016–2018 mängis Ryan kaks hooaega Hurricanesi põhikoosseisus, tehes esimesel hooajal 11+18 ja teisel hooajal 15+23.

2018. aasta juulis sõlmis ta kolmeaastase lepingu Calgary Flamesiga.

2021. aasta juulis sõlmis ta kaheaastase lepingu Edmonton Oilersiga. 26. veebruaril 2022 tegi Ryan mängus Florida Panthersi vastu oma esimese kübaratriki NHL-is.

2018. aasta maailmameistrivõistlustel võitis Ryan USA jäähokikoondise koosseisus pronksmedali.

Viited
------

1. 1 2 3   (vaadatud 11.5.2022)
2. ↑  "Flames sign three players". nhl.com. 1.7.2018. Vaadatud 11.5.2022
3. ↑  "RELEASE: Oilers sign Derek Ryan to two-year contract". nhl.com. 29.7.2021. Vaadatud 11.5.2022

Välislingid
-----------

* Derek Ryan NHL.com lehel
* Derek Ryan hockeydb.com lehel

| * v
* r
Edmonton Oilers |
| --- |
| 
**Väravavahid**: Jack Campbell **·** Stuart Skinner **·** Mike Smith |
| 
**Kaitsjad**: Evan Bouchard **·** Philip Broberg **·** Cody Ceci **·** Vincent Desharnais **·** Mattias Ekholm **·** Oscar Klefbom **·** Brett Kulak **·** Ryan Murray **·** Darnell Nurse |
| 
**Ründajad**: Nick Bjugstad **·** Leon Draisaitl **·** Warren Foegele **·** Dylan Holloway **·** Zach Hyman **·** Mattias Janmark **·** Evander Kane **·** Klim Kostin **·** Connor McDavid **·** Ryan McLeod **·** Ryan Nugent-Hopkins **·** Derek Ryan **·** Devin Shore **·** Kailer Yamamoto |
Kogumiku "Der Fluyten Lust-Hof" 1649. aasta väljaande tiitelleht
**"Der Fluyten Lust-hof"** ('Flöödi rõõmuaed') on kaheosaline kogumik sooloplokkflöödile kirjutatud muusikast, mille autor on Utrechti helilooja ja kariljonist Jacob van Eyck (u 1590–1657).

Tegemist on mahukaima muusikakogumikuga, mille üks autor on soolopuhkpilli jaoks kirjutanud ja avaldanud. Kogumik sisaldab peamiselt erineva keerukusastmega variatsioone tuntud viisidele – kokku 144 meloodiat sopranplokkflöödile, igaühele lisatud mitu erineva keerukusastmega variatsiooni – ning mõningaid vabasid kompositsioone nagu prelüüdid ja fantaasiad. Viiside hulgast võib leida kirikulaule ("Psalmen"), rahvaviise ja tantsumeloodiaid.

"Der Fluyten Lust-hof" ilmus 1644. aastal ja hiljem kordustrükkidena 1646. 1649. 1654. ja 1656. aastal.

Viited
------

Välislingid
-----------

* Der Fluyten Lust-Hof andmebaasis International Music Score Library Project (IMSLP)
* Video: Van Eyck: Der Fluyten Lust Hof.. Brilliant Classics (65 teost plokkflöödil Erik Bosgraafi esituses)
**Riigi õigusjärglus** on õigusjärgluse juhtum riigi puhul. Riigi õigusjärgluse puhul asendub ühe riigi suveräänsus territooriumi üle teise riigi omaga ja **järglasriik** võtab üle eellasriigi kohustused. 

Tähtsaim põhimõte riikide õigusjärgluses on *uti possidetis juris* põhimõte: uus riik on kohustatud järgima eelnenu riigipiire.

Enamikul juhtudel ei ole järglasriik seotud eellasriigi sõlmitud välislepingutega. Tal on siiski võimalik lepingu depositaari teavitada, et soovib asuda lepingu osapooleks, mis on mõnevõrra lihtsam kui algusest peale lepinguga ühinemine. Rahvusvaheliste organisatsioonide liikmeks tuleb järglasriigil astuda tavalistel tingimustel. Üldjuhul saab järglasriik endale nii eellase varad kui võlad.

Võib eeldada, et enamikul juhtudel järglasriik võtab üle kõik eellase kodanikud. Juhul kui ta seda ei tee, võib tekkida kodakondsuseta isikute probleem.

Järglasriikide näideteks on Venemaa, mis on Nõukogude Liidu õigusjärglane ja Serbia on Jugoslaavia Föderatiivse Sotsialistliku Vabariigi õigusjärglane. Samas näiteks Tšehhoslovakkia lagunemisel ei saanud ei Tšehhi ega Slovakkia riigi õigusjärglaseks – Tšehhoslovakkia ÜRO liikmesus katkes 1. jaanuaril 1993 seoses riigi lagunemisega, ning Tšehhi ja Slovakkia said mõlemad uute riikidena ÜRO liikmesuse sama aasta 19. jaanuaril.

Vaata ka
--------

* Riigi järjepidevus
* Õiguslik järjepidevus
* Õigusliku järjepidevuse põhimõte
**Auleliai kihistik** (inglise *Auleliai Member*) on ordoviitsiumi ladestu kihistik. Seda hakkas esimesena eristama Jevlampijus Laškovas aastal 1976. Kihistik on nime saanud Auleliai küla järgi. 

Eesti aladel kihistiku kivimeid ei esine. Leedus esineb kihistik maa kesk- ja idaosas, kus kihistiku paksus ulatub 15,1 meetrini, ning Nemunase madalikul, kus kihistik on 8 meetri paksune.

Kihistiku stratotüüp on Svedasai 252 puurauk, kus kihistiku kivimid esinevad 633...651,3 meetril. Kihistikku on loetud Keila lademe kihistikuks, arvatud seda Kahula kihistu osaks või loetud Haljala lademe Drugėnai kihistusse kuuluvaks kihistikuks. 

Kihistiku moodustab mergel, milles esinevad argilliiti sisaldava lubjakivi vahekihid. Kihistiku põhjas esineb bentoniiti, mis võib vastata Keila lademe alumist piiri määratlevale bentoniidikihile. Ka mitmed teised fossiilid pärinevad Keila lademe moodustumise perioodist, kuid kihistiku brahhiopoodide fauna sarnaneb pigem Haljala lademe omaga.

Viited
------

1. ↑  Auleliai kihistik Eesti geokogude infosüsteemis (vaadatud 17.08.2019)
2. ↑  Stratigraafia terminoloogia
3. ↑  Eesti stratotüüpsed paljandid
4. ↑  Paškevičius, J. 1997. The Geology of the Baltic Republics. Vilnius University, Geological Survey of Lithuania, 387 lk.
5. ↑  *Upper Sandbian–lower Katian bio- and chemostratigraphy in the Pajevonys-13 core section, Lithuania,* Linda Hints, Juozas Paškevičius, Tõnu Martma, Peep Männik, Jaak Nõlvak, 2015

Välislingid
-----------

* Auleliai kihistik Eesti geokogude infosüsteemis
**Uno Raimond Pilvre**, ka **Pilvre Unn** (16. august 1927 Tallinn – 1. juuni 1991 Tallinn) oli Eesti füüsik ja pedagoog.

Elulugu
-------

Uno Raimond Pilvre oli ametniku poeg.

Lõpetas 1947 Tallinna Elektromehaanika Tehnikumi, 1953 Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) mehaanikateaduskonna insener-elektrikuna, aspirantuuri 1958; füüsika-matemaatikakandidaat (1966, Eesti Teaduste Akadeemia), väitekiri käsitles alumiiniumi ja vase plastilist survedeformatsiooni madalal ning toatemperatuuril ja seismisel. 1967 täiendas end Moskva Ülikooli füüsika osakonnas. Oli 1947 Eesti NSV TA Geoloogia Instituudi laborant, 1952–54 (õpingute ajal) TPI füüsika kateedri vanemlaborant, 1958–61 assistent, 1961–67 vanemõpetaja, 1967–69 TPedI füüs-mat-kateedri dotsent kohusetäitja, 1969–74 dotsent, 1974–84 NSVL Ped Akad Kutsehariduse Teadusliku Uurimise Instituudi vanemteadur, 1984 Eesti NSV Riikliku Kutsehariduse Komitee õppemetoodika kabineti vanemmetoodik, 1985–89 informaatika ja arvutustehnika labori juhataja, 1989–91 tootmis-varumiskooperatiivi "Ester" teaduslik konsultant. Koostanud õppevahendeid füüsika, liikluse jm kohta, tõlkinud füüsika õpiku tehnikumidele.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkonnad: metallofüüsika (sh metallide erosioonkulumise mikromehhanismid), õpetamise metoodika, eriti tehniliste õppevahendite kasutamine õppetöös. NSV Liidu ja Eesti NSV rahvamajanduse saavutuste näituste diplomid ja preemiad, NSVL Rahvamajanduse Saavutuste Näituse hõbemedal. Umbes 50 teadustrükist, 2 autoritunnistust.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Teoseid
-------

* Системный подход к оснащению кабинетов (kaasautor). // Тезизы респ. конф. по проблемам дидактики. Tallinn, 1978
* Применение графопроектора в комплексе с другими средствами обучения. // Tallinn, 1979
* läti k 1984
* О сферических образованиях на поверхности износа металла (kaasautor). // J. Wear 53 (1979).

Kirjandus
---------

* TPI 1936–1986, 377, 499.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Korjusepäev** on Maavalla kalendris 14. jaanuar. Selle tähtpäeva kohta pole teada ega säilinud peaaegu mitte mingit pärimust, kuigi päeva nimetus on põline. Soomes ja Karjalas on korjusepäev talve poolitaja. 

Soome teadlase K. Vilkuna arvates on korjusepäev muistne rahva kokkutulekupäev. Korjusepäev jagab huvitaval kombel koos künnipäeva (14. aprill), karusepäeva (13. juuli) ja kolletamispäevaga (14. oktoober) ajastaja neljaks. Seejuures pole ka künnipäev ja kolletamispäev mingil kombel seostunud kirikukalendriga ning on kaotanud suurema osa tähendusest ja kombestikust lähedalolevaile pühile.

14. jaanuar on esimene tähtpäev, mille kohta on kõneldud, et siis murtakse pooleks talve selgroog. Järgmised sellised on taliharjapäev (17. jaanuar) ja pudrupäev (2. veebruar). Sestap on päeva nimetatud ka taliharjaks.

Saardes on kõneldud:

*Vanad inimesed Saardes teavad kõnelda, et korjusepäevast hakkavat korr (suur must rähn) metsas puu oksa pihta nokaga põrri laskma. See olla esimeseks kevade tuleku kuulutuseks. Korjusepäeval võivad juba lapsed kambris paljajalu soosta. Korjusepäeva peeti ka veidi pühaks, sellel päeval keetnud perenaine perele söögiks ube-kapsaid.*
*(Eesti Rahvaluule Arhiiv)*

Välislingid
-----------

* Korjusepäev, Maavald, vaadatud 14.01.2014
* Korjusepäevast Eesti rahvakalendri tähtpäevade andmebaasis *Berta*

Maarahva pühad

6. I kolmekuningapäev  • 
13. I nuudipäev ehk kanutipäev  • 
14. I taliharjapäev ehk korjusepäev  • 
17. I tõnisepäev, ka jõuluemapäev  • 
1. II pudrupäev  • 
2. II küünlapäev  • 
9. II luuvalupäev  • 
22. II talvine peetripäev  • 
24. II talvine madisepäev  •
kihlakud: liugupäev ja tuhkapäev  • 
9. III sirgupäev  • 
17. III käädripäev  • 
21. III pendipäev  •
eidepäev  •
urbepäev  •
kevadine pööripäev  •
kiigepüha  •
suur neljapäev  •
suur reede  •
ülestõusmispühad  • 
25. III marjapunapäev  • 
1. IV karjalaskepäev  • 
14. IV künnipäev  •
maahingaus  • 
23. IV jüripäev  •
suvisted  • 
9. V ligupäev, ka kevadine nigulapäev  • 
25. V urbanipäev  •
taevaminemispüha  •
nelipüha  •
suvine pööripäev  • 
23. VI leedopäev  • 
24. VI jaanipäev  • 
29. VI suvine peetripäev  • 
2. VII heinamaarjapäev, ka heinaleedo  • 
10. VII seitsmevennapäev  • 
13. VII karusepäev  • 
25. VII jakobipäev  • 
26. VII annepäev  • 
29. VII olevipäev, ka jakepäev  • 
10. VIII lauritsapäev, ka esimene rukkiema päev  • 
15. VIII rukkimaarjapäev, ka suur rukkiema päev  • 
24. VIII pärtlipäev, ka viimane rukkiema päev  • 
8. IX ussimaarjapäev, ka ussiurguminemisepäev  •
pekopäev  •
sügisene pööripäev  • 
21. IX sügisene madisepäev  • 
29. IX mihklipäev, ka kasupäev  • 
14. X kolletamispäev  • 
26. X midruskipäev  • 
28. X simunapäev  • 
2. XI hingepäev  • 
10. XI mardipäev  • 
25. XI kadripäev, ka hanipäev  • 
30. XI andresepäev  • 
6. XII talvine nigulapäev  • 
7. XII tõnnipäev  • 
13. XII luutsinapäev  • 
21. XII toomapäev  • 
21.–24. XII jõulud  • 
25. XII ajastaja päev
31. XII näärid  •
Aulis Aret
**Aulis Aret** (1936. aastani **Aleksis Kallits**; 2. august 1907 Kaisma vald – 24. jaanuar 1974 Frunze) oli eesti pedagoogikateadlane ja kirjanik ning Kirgiisi NSV pedagoogikateadlane.

Ta lõpetas 1927. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi ja 1934. aastal Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna magistrikraadiga. Akadeemiliselt oli ta ÜS Liivika liige.

Tema magistrikraad arvestati 1946. aastal pedagoogikakandidaadi kraadiks. Ta kaitses 1965. aastal Herzeni-nimelises Leningradi Pedagoogilises Instituudis doktoriväitekirja. 

Ta töötas aastatel 1935–1941 Narvas, Tapal ja Tallinnas õpetajana. 

Ta oli Teise maailmasõja ajal aastatel 1941–1944 Nõukogude tagalas. Oli õpetaja Usbeki NSV-s, hiljem Groznõi Õpetajate Täiendusinstituudis.

Ta oli aastatel 1947–1951 Tallinna Õpetajate Instituudis pedagoogika- ja psühholoogiakateedri juhataja. 

1951. aastast oli ta Frunzes Kirgiisi Riikliku Ülikooli õppejõud, pedagoogika ja psühholoogia kateedri dotsent, aastatel 1954–1964 kateedrijuhataja, alates 1964.aastast doktor, 1967. aastast professor.

Uuris õpilaste kutsevaliku motiive ning enesekasvatuse teooriat ja metoodikat.

Teoseid
-------

* "Õngespordi õpperaamat" (1933)
* "Imelik mees Peterson" (jutustus, 1933)
* "Haakristi ja viisnurga vahel" (luulekogu, 1934)
* "Peeter Põld : eesti hariduse teenäitaja" (1936)
* "Самовоспитание школьников". Kaasautor Leonid Ruvinski. Moskva 1976

Välislingid
-----------

* *Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944*
**Uno Lender** (24. detsember 1906 Tallinn – 3. august 1942 Sosva vangilaager, Sverdlovski oblast) oli Eesti diplomaat.

Elukäik
-------

Lõpetas Tallinna Reaalkooli 1925, õppis 1925–1929 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas (lõpetas *cum laude*).1929–1931 oli Genfis Rahvasteliidu stipendiaat. Õppis Jaan Poska nimelise stipendiumiga magistrantuuris ning sai 1933 magistrikraadi magistritööga "Elukoha normidest Eesti rahvusvahelises eraõiguses". Oli EÜS Põhjala vilistlane. 

Töötas Tartu Ülikooli rahvusvahelise õiguse õppejõuna (dotsent). Aastatel 1932–1936 oli vandeadvokaatide Karl Selteri ja Karl Kapperi abi Tallinnas. 1934. aastal täiendas end Haagis.

Aastatel 1936–1940 oli Välisministeeriumi keskasutise I sekretär. Arreteeriti 14. juunil 1941 Tallinnas. Hukati.

Isiklikku
---------

Tema isa Voldemar Lender oli insener ja aastatel 1906–1913 Tallinna linnapea, ema Elfriede Lender oli koolijuht, vend Henno Lender oli arst, õde Juta (1910–1979) oli õpetaja.

Tunnustus
---------

* Soome Valge Roosi I klassi rüütlirist (1937)

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 29. detsember 2013. Vaadatud 26. novembril 2011.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Eesti riigiarhiivi peahoone sissepääs
**Riigiarhiiv** on riiklik arhiiv, mis selgitab välja, kogub, säilitab ja korraldab Eesti omariikluse tekkest kuni tänapäevani Eestis tekkinud või Eesti ajalugu kajastavate dokumentide kasutamist. See on osa Rahvusarhiivist.

Riigiarhiiv tegutseb Tallinnas kolmes majas. Peahoone ja kantselei paiknevad aadressil Maneeži 2/4, sealseis hoidlais on peamiselt Nõukogude okupatsiooni aegsete riigiasutuste dokumentatsioon.

Aadressil Tõnismäe 16 asub endine Parteiarhiiv, kus säilitatakse Eesti NSV Siseministeeriumi, Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Komitee, Eestimaa Kommunistliku Partei ja sellega seotud organisatsioonide arhivaale.

Riigiarhiivi uusim hoone asub Madara 24, kus on materjalid Eesti Vabariigi sünnist ja iseseisvuse esimesest perioodist, samuti uurimissaal.

Ajalugu
-------

Eesti riigiarhiivi asutas valitsus 9. veebruaril 1921, kinnitades Tartu Ülikooli professori Arno Rafael Cederbergi juhitud arhiivikomisjoni otsuse asutada Riigiarhiiv Tallinna ja ajalooline Eesti Riigi Keskarhiiv (ERKA) Tartusse. Riigiarhiiv alustas tööd 1. aprillil 1921, juhatajaks kinnitati August Nuth, hiljem oli direktor Gottlieb Ney. Arhiiv tegutses Riigikantselei alluvuses endise kubermanguvalitsuse arhiivi ruumides Toompea lossis.

1940 organiseeriti riigiarhiiv *Eesti NSV Riigi Keskarhiiviks*. Aastatel 1948–1989[*viide?*] kandis see nime *Eesti NSV Oktoobrirevolutsiooni ja Sotsialistliku Ülesehitustöö Riiklik Keskarhiiv* (lühend ENSV ORKA). 1940–1948 oli Keskarhiivi filiaal Eesti NSV Riiklik Ajaloo Keskarhiiv (praegune Eesti Ajalooarhiiv).

Viited
------

1. ↑  Vabariigi Valitsuse otsus 9. veebruarist 1921 nr. VI.
2. 1 2  Nõukogude Eesti. 1978. Tallinn, Valgus. 2. täiendatud trükk. Lk 212.

Välislingid
-----------

* Riigiarhiiv (ei tööta)
* Eesti.ee
**Riigi valimisteenistus** on Riigikogu Kantselei struktuuriüksus, mille põhiülesanneteks on tagada Riigikogu valimiste, Euroopa Parlamendi valimiste, kohaliku omavalitsuse volikogu valimiste ja rahvahääletuste seadusekohane korraldamine, valvata valimiste korraldajate tegevuse järele ning korraldada valimiste läbiviimiseks vajalike tehniliste lahenduste arendus ja haldus.

Teenistuse ingliskeelne nimetus on "State Electoral Office of Estonia".

Riigi Valiministeenistuse kujunemine
------------------------------------

Kuni 1. jaanuarini 2017 oli valimiste korraldamine Vabariigi Valimiskomisjoni (VVK) pädevuses. Varasemat korda otsustati muuta, sest VVK igapäevaste korralduslike küsimuste lahendamine oli jäik, teisalt oli ka komisjoni töömaht kasvanud oluliselt suuremaks võrreldes 1990. aastatega.

Riigikogu põhiseaduskomisjon moodustas 14.09.2015 valimiskorralduse ja valimissüsteemi alaste ettepanekute läbitöötamise töörühma koosseisus Riigikogu liikmed Martin Kukk (töörühma juht), Jüri Adams, Martin Helme, Kalev Kotkas, Mart Nutt, Priit Toobal, põhiseaduskomisjoni nõunik-sekretariaadijuhataja Erle Enneveer, Vabariigi Valimiskomisjoni esimees Aaro Mõttus ja Riigikogu Kantselei valimiste osakonna juhataja Priit Vinkel.

17.12.2015 algatas põhiseaduskomisjon seaduseelnõu "Riigikogu valimise seaduse ja teiste seaduste muutmise seadus 160 SE", mis pärast kolme lugemist võeti Riigikogu poolt vastu 13.04.2016. Muudatuste kohaselt jääb Vabariigi Valimiskomisjoni ülesanneteks tagada valimiste aususe ja seaduslikkus, teha kindlaks valimistulemus, teostada järelevalvet valimiste korraldajate üle ja vaadata läbi kaebused.

Välislingid
-----------

* Riigikogu Kantselei direktori 22.12.2016 käskkiri nr 47 "Riigi valimisteenistuse põhimäärus"