recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kitzbüheler Horn** (ka **Kitzbühler Horn**) on mägi Kitzbüheli Alpides Tiroolis Austrias; selle idapoolne külg asub Kitzbüheli nutika suusakuurordi lähedal. Ainult mõni meeter jääb puudu, et kuuluda kahetuhandeliste mägede hulka.

Tipus on 102 m kõrge teletorn, mis kuulub ORF-ile ja on tuntud kui Kitzbüheler Horni ülekandetorn (*Sendeturm Kitzbüheler Horn*). *Harschbichl* (1604 m) on alamtipp põhja pool, millele pääseb samuti ligi.

Turism
------

Mäel on mitu köisraudteed ja gondeltõstukit ning panoraamvaatega tasuline maantee Kitzbühelist. Nõlvadel on ka mitu mägivõõrastemaja. Niinimetatud *Alpenhaus* (1670 m) oli viimastel aastatel Austria velotuuri kuningliku etapi (*Königsetappe*) finiš. 1800 m kõrgusele on rajatud Alpide lilleaed (*Alpenblumengarten*), milles on nimest hoolimata mägitaimi üle kogu maailma. Igal aastal augustis toimub rahvusvaheline Kitzbühler Horni võidusõit. Marsruut kulgeb mööda 7,4 km pikkust tasulist teed Alpenhausini. Selle maksimaalne kalle lõpujärgus on 22,4%. Rekordiaega Alpenhausini hoiab Beat Bräu, kes läbis võistluse ajaga 29:11 minutit.

Samanimelise suusapiirkonna talispordi toetamiseks on ehitatud arvukalt tõstukeid. Sankt Johanni poole jääval küljel on mägikartide rada. Köisraudtee poolel teel asuva jaama juures on väike mägijärv. Mõlemad tipud on tihedalt külastatavad nii matkajate kui ka maastikuratturite poolt tänu oma headele radadele.

* Kitzbüheler Horn vaadatuna põhjastKitzbüheler Horn vaadatuna põhjast
* Vaade Kitzbüheler Hornist kirdesseVaade Kitzbüheler Hornist kirdesse
* Vaade Kitzbüheler Hornist lõunasseVaade Kitzbüheler Hornist lõunasse
* Mägijärv pooletee jaama juures vaatega Wilder Kaiseri ahelikuleMägijärv pooletee jaama juures vaatega Wilder Kaiseri ahelikule
* Kitzbüheler Horn vaadatuna Gampenkogelilt, taamal Loferer Steinberge mäeahelikKitzbüheler Horn vaadatuna Gampenkogelilt, taamal Loferer Steinberge mäeahelik
* Kitzbüheler Horn vaadatuna Jochbergilt lõunasKitzbüheler Horn vaadatuna Jochbergilt lõunas
**Palumets** on pohla ja mustika kasvukohatüüpides levinud metsatüüp. Eesti metsatüüpidest on palumetsad kõige levinumad, nende kogupindala moodustab 23,6 % metsade pindalast. Palumetsades on kõige levinumad männikud (60,7 %), kuusikud (19,2 %), kaasikud (15,7 %) ja haavikud (3,6 %).

Sügisene palumets Palometsa külas Võru vallas
Metsad kasvavad parasniisketel kuni ajutiselt liigniisketel liivastel lubjavaestel muldadel ning nad on levinud peamiselt Kagu- ja Lõuna-Eestis, vähem Kirde-, Põhja- ja Lääne-Eestis ning saartel. 

Palumetsade nimetus on tulnud sõna *palu* (tulekahju) järgi kuna sellises kuivas metsas toimuvad sageli põlengud. Nendele metsadele iseloomulik pohl on samuti ühe oma nimedest *palukas* saanud just kasvukoha järgi. 

Oma valgusküllasuse ja kuivuse tõttu on palumetsad kõige eelistatumad puhkemetsad. Sügisel meelitab sinna inimesi seenerohkus.

Puurindes on kõige rohkem harilikku mändi, kasvab ka harilikku kuuske ja arukaske.

Põõsarinne puudub ja alustaimestik on liigivaene, kui puurinne on tihe. Põõsarindes kasvavad harilik kadakas, harilik vaarikas ja harilik pihlakas.

Puhmarinne on lausaline ja koosneb pohlast, harilikust mustikast, kanarbikust.

Rohurinne on kidur, liigivaene. Hajusalt kasvavad seal harilik jänesekapsas, palu-härghein, leseleht, kilpjalg, kõrrelised (võnk-kastevars, lamba-aruhein, jäneskastik, karvane piiphein).

Samblarinne on aga pidev ja tihe. Levinumad liigid on harilik palusammal, harilik laanik, lainjas kaksikhammas, harilik lehviksammal.

Viited
------

1. ↑  ""Aastaraamat mets 2008"" (PDF). *www.keskkonnainfo.ee*. Keskkonnaministeerium. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 6.03.2016. Vaadatud 26.11.2010.

  


|  |
| --- |
| 
Eesti metsatüübirühmad kahes metsatüübiklassis (E. Lõhmuse järgi) ja tüpoloogiaväliseid rühmi |
| Arumetsad | 
Loometsad • Nõmmemetsad • Palumetsad • Laanemetsad • Salumetsad • Soovikumetsad • Rabastuvad metsad |
| Soometsad | 
Rohusoometsad • Samblasoometsad • Kõdusoometsad |
| Ökoloogilised rühmad | 
Sürjametsad • Lammimetsad • Pangametsad |
Nicola Zalewski (2023)
**Nicola Zalewski** (sündinud 23. jaanuaril 2002 Tivolis) on Poola jalgpallur, kes mängib vasaku poolkaitsjana Itaalia kõrgliigaklubis AS Roma.

Ta sündis Itaalias Rooma lähedal Tivolis poola vanemate perekonnas.

AS Roma noorteakadeemiga liitus ta 2011. aastal. Roma põhimeeskonnas debüteeris ta 6. mail 2021 UEFA Euroopa Liiga poolfinaalis Manchester Unitedi vastu. Itaalia kõrgliigas debüteeris ta kolm päeva hiljem mängus Crotone vastu. 2022. aastal võitis ta Romaga UEFA Euroopa Konverentsiliiga, kui finaalis alistati Feyenoord. Itaalia kõrgliigas lõi Zalewski esimese värava 12. märtsil 2023 mängus Sassuolo vastu.

Poola jalgpallikoondises debüteeris Zalewski 5. septembril 2021 MM-i valikmängus San Marino vastu. Ta kuulus Poola koondisse 2022. aasta maailmameistrivõistlustel, kus pääses väljakule vaid kaheksandikfinaalis Prantsusmaa vastu.

2022. aastal valiti Zalewski Poola jalgpalli aasta uustulijaks.

Viited
------

1. ↑  "Roma, chi è Nicola Zalewski: polacco di Tivoli tifoso giallorosso" (itaalia). GianlucaDiMarzio.com. 5. oktoober 2019. Vaadatud 6. mail 2021.
2. ↑   (vaadatud 21.3.2024)
3. ↑  Nicola Zalewski - National Team. transfermarkt.com. Vaadatud 21.3.2024

Välislingid
-----------

* Profiil AS Roma kodulehel

| * v
* r
Poola koondis  –  2022. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused |
| --- |
| 

* 1 Szczęsny
* 2 Cash
* 3 Jędrzejczyk
* 4 Wieteska
* 5 Bednarek
* 6 Bielik
* 7 Milik
* 8 D. Szymański
* 9 Lewandowski (c)
* 10 Krychowiak
* 11 Grosicki
* 12 Skorupski
* 13 Kamiński
* 14 Kiwior
* 15 Glik
* 16 Świderski
* 17 Żurkowski
* 18 Bereszyński
* 19 S. Szymański
* 20 Zieliński
* 21 Zalewski
* 22 Grabara
* 23 Piątek
* 24 Frankowski
* 25 Gumny
* 26 Skóraś
* Treener: Michniewicz

 | Poola |
**Andris Sprūds** (sündinud 13. juulil 1971 Liepājas) on Läti välispoliitikateadlane, õppejõud ja poliitik, ta on erakonna "Progressiivid" liige. Ta on Riia Stradiņši Ülikooli professor, Seimi liige ja 15. septembrist 2023 Läti Vabariigi kaitseminister.

Ta omandas aastal 1997 Budapestis Kesk-Euroopa Ülikoolis Kesk-Euroopa ajaloo alal magistrikraadi ja aastal 1998 Läti Ülikoolis magistrikraadi politoloogias rahvusvaheliste suhete alal. Aastal 2005 kaitses ta Jagiełło ülikoolis Krakówis politoloogia alal doktorikraadi. Ta on õppinud ka Columbia, Johns Hopkinsi, Oxfordi ja Uppsala Ülikoolides, Norra Rahvusvaheliste Suhete Instituudis ja Jaapani Energiamajanduse Instituudis erinevates valdkondades, sealhulgas energiajulgeoleku ja poliitika valdkonnas Läänemere piirkonnas, postsovetlike riikide sise- ja välispoliitika alal, aga ka transatlantiliste suhete alal.

Ta oli Läti Välispoliitika Instituudi nõuandva kogu liige ja kauaaegne direktor.

2022. aasta Läti parlamendivalimistel valiti ta erakonna "Progressiivid" nimekirjast Seimi liikmeks (olemata erakonna liige). Aastal 2023 liitus ta erakonnaga.

15. septembril 2023 sai tast Evika Siliņa valitsuse kaitseminister.

Tunnustus
---------

* 2023 Maarjamaa Risti III klassi teenetemärk
Kreisiraadio Eurovisioonil (2008)
**Kreisiraadio** oli 1993–2008 tegutsenud eesti komöödiarühmitus, kellele oli omane absurdihuumor. Rühma kuulusid Tarmo Leinatamm, Peeter Oja ja Hannes Võrno. Nad esinesid nii samanimelises Kuku Raadio meelelahutussaates kui ka hiljem Eesti Televisioonis.

Aastatel 1993–1999 oli rühmitus Kuku raadio eetris vahelduva eduga. Osa tolleaegsetest helisalvestistest on säilinud. 

1999. aastal suundus Kreisiraadio televisiooni.

Kreisiraadio sõu koosnes paljudest sketšidest, milles kõiki osi mängisid Kreisiraadio kolm liiget. Mõni tegelaskuju esines paljudes sketšides, näiteks eestirootslane Alev Ström, mõni jäi ühekordseks, näiteks kivipallur Jürto.

2006. aastal esinesid nad Eesti kontsertetenduste sarjaga kaheksas paigas ja kõik 7500 piletit müüdi 11 päeva jooksul läbi.

Huumorisaadetes oli Kreisiraadio viimati tegev 2007. aastal, kui nad esinesid Kuku raadios ja vana-aastaõhtu televisioonikavas.

2008. aastal võitis Kreisiraadio palaga "Leto svet" Eesti eurolauluvõistluse Eurolaul 2008, kuid sama aasta Eurovisiooni lauluvõistluse poolfinaalist nad edasi ei pääsenud, jäädes seal 8 punktiga 18. kohale ehk eelviimaseks. 

13. oktoobril 2014 suri rühmituse liige Tarmo Leinatamm vähki.

Viited
------

1. ↑  Mari Sarv. Kreisiraadio: kontserdid oli hea mõte, nagu jalgratta leiutaminegi. Eesti Päevaleht / Delfi, 19.01.2006.

Välislingid
-----------

* Raadiosaated
* Kreisiraadio videod
* "Leto svet" ETV lehel
* Oja: Kreisiraadio oma mainet maha ei mänginud, Postimees.ee, 21. mai 2008
* Kreisiraadio esinemine kulges viperusteta, Eesti Päevaleht Online, 20. mai 2008
* Kreisirõvedused rahva raha eest, Delfi, 2. jaanuar 2008

| * v
* r
Eesti esindajad Eurovisiooni lauluvõistlusel |
| --- |
| 1990. aastad | 

* 1994: Silvi Vrait
* 1996: Maarja-Liis Ilus & Ivo Linna
* 1997: Maarja-Liis Ilus
* 1998: Koit Toome
* 1999: Evelin Samuel & Camille

 |  |
| 2000. aastad | 

* 2000: Eda-Ines Etti
* 2001: Tanel Padar & Dave Benton & 2XL
* 2002: Sahlene
* 2003: Ruffus
* 2004: Neiokõsõ
* 2005: Suntribe
* 2006: Sandra Oxenryd
* 2007: Gerli Padar
* 2008: Kreisiraadio
* 2009: Urban Symphony

 |
| 2010. aastad | 

* 2010: Malcolm Lincoln & Manpower 4
* 2011: Getter Jaani
* 2012: Ott Lepland
* 2013: Birgit
* 2014: Tanja
* 2015: Elina Born & Stig Rästa
* 2016: Jüri Pootsmann
* 2017: Koit Toome & Laura
* 2018: Elina Nechayeva
* 2019: Victor Crone

 |
| 2020. aastad | 

* ~~2020: Uku Suviste~~
* 2021: Uku Suviste
* 2022: Stefan Airapetjan
* 2023: Alika Milova

 |
**Dovženko-nimeline filmistuudio** on Ukraina riiklik filmistuudio, mis asub Kiievis ja on saanud nime režissöör Aleksandr Dovženko järgi.

Stuudio ajaloost
----------------

Kiievi filmistuudio otsustati rajada 1925. aastal ning selle hoonekompleks ehitati valmis aastatel 1926–1928. See oli esimene suurem filmistuudio Nõukogude Liidus, mis pidi tootma 60–100 filmi aastas ehk sama palju kui teised Nõukogude Liidu filmistuudiod kokku.

Filmistuudio on rajatud 30 ha suurusele maa-alale ning ehituskompleksi hoonete kogumaht on ligikaudu 135 000 m³. Stuudio kasutab kuut paviljoni, keskse filmipaviljoni mõõtmed on 36x105 m, kõrgus 16 m.

Filmistuudio on kandnud järgmisi nimetusi: 

* Kiievi kinovabrik (Киевская кинофабрика)
* 1930. aastast Ukrainfilm (Украинфильм)
* 1939. aastast Kiievi filmistuudio (Киевская киностудия), mis 1957. aastal sai A. Dovženko nime
* 1993. aastast on stuudio nimi A. Dovženko nimeline riiklik kunstiliste filmide filmistuudio (ukraina keeles Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка)

Filmid
------

Esimest mängufilmi hakati tegema 1927. aastal, kui ehitus polnud veel lõpetatud. Dziga Vertov filmis Kiievi kinovabrikus esimese nõukogude helindatud dokumentaalfilmi "Donbassi sümfoonia". 1929. aastal valmis juba kümme filmi. 1930. aastatel toodeti ka helindatud värvifilme. Kõige silmapaistvamad sõjaeelsetest filmidest olid Aleksander Dovženko "Maa" ning Dziga Vertovi "Mees filmikaameraga", mis said rahvusvahelise tunnustuse. Ameerika Ühendriikide filmikriitikute auhinna sai 1944. aastal Mark Donskoi film "Vikerkaar".

Ukraina filmikunsti ja filmistuudio ajaloos olid kõige edukamad 1960.–1970. aastad. Valmisid sellised Nõukogude Liidus suure populaarsuse saanud filmid nagu "Lahingusse lähevad ainult ässad" ("В бой идут одни старики"), "Unustatud esivanemate varjud" ("Тени забытых предков"), "Musta märgiga valge lind" ("Белая птица с чёрной отметиной"), "Kivirist" ("Каменный крест") jt. 1981. aastal valmis ajalooline mängufilm "Jaroslav Tark".

90 tegutsemisaasta jooksul valmis filmistuudios ligi tuhat filmi.

Vaata ka
--------

* Aleksandr Dovženko

Viited
------

1. 1 2 3   Киностудия им. О.Довженко, история и наши дни

Välislingid
-----------

* Киностудия им. А. Довженко (СССР). Internet Movie Database
* Киностудия им. А. Довженко (Украина). Internet Movie Database
**Suusamatk** on suusatades matkamine märgistamata või patrullimata maapiirkonnas või mägedes. Matkatakse tavaliselt väljaspool suusaradu ja suusakuurorte ning matk võib kesta ühe päeva või kauem. 

Kui matk kestab kauem kui üks päev, veedetakse öö mägionnis või telgis. Samuti ei kasutata matkates suusatõstukit ega muid transpordivahendeid. Suusatatakse soovitud tehnikas ja vastava varustusega: kasutatakse kas Alpi ehk mäesuusatamist, põhjamaade suusatamist (inglise keeles *Nordic skiing*) või Telemarki[*viide?*].

Populaarseks sai selline matkamine nende suusatajate poolt, kes soovisid suusatada uutes kohtades ja/või vältida suusakuurortide kõrget hinda. Väljaspool märgistatud radu matkamine vajab head orienteerumisoskust ning sobiva raja leidmise oskust mägedes, kus võivad esineda lumelaviine.[*viide?*]

Suusamatkamine on võimalik kõikjal, kus on piisavalt lund. Hooaeg kestab jaanuarist maini või juuni alguseni, kuigi klassikaline suusamatka hooaeg Euroopas on märtsist maini. 

Kuna läbitakse maastikku, mis võib olla kord täiesti tasane, kord järskude tõusude ja langustega, tuleb kasutada laiemaid ja lühemaid suuski. Suusataja kontsad peavad olema loomuliku libisemise võimaldamiseks vabad, seega peavad kannad suuskadel liikumise hõlbustamiseks suusa küljest lahti käima. Selleks kasutatakse suusasidemeid, mis sellist liikumist võimaldavad. 

Suusamatk

Ajalugu
-------

Alpides toimus esimene suusaretk 1894. aastal, kui kirjanik Arthur Conan Doyle oli oma tuberkuloosihaige abikaasa mägedesse ravile saatnud. Igavuse peletamiseks õppis ta suusatama ning sõitis suuskadel Davosist Arosasse. Esimese suusaturismireisi korraldas Arnold Lunn 1903. aastal Šveitsis Adelbodenis.

Suusanahad
----------

Suusanahad on ribad, mis kinnituvad suuskade põhjale selleks, et aidata nõlvadel üles liikuda. Minevikus neid valmistati hülgenahast, nüüd on need tavaliselt valmistatud nailonist või mohäärist või nende kombinatsioonist. Suusanahad on loodud selleks, et saaks lumel paremini edasi liikuda, tahapoole libisemata. Nahkade välispinnal on karvad või soomused, mis haaravad lund, takistades suuskade tahapoole liikumist. Suuski ettepoole nihutades lamenevad need pinnad libisemiseks. Allamäge suusatades tuleb need eemaldada.

Maastikuliigid
--------------

Suuskadega matkamine hõlmab nii ülesmäge kui ka allamäge liikumist ilma suuski eemaldamata. Olenevalt juurdepääsu võimalustest ja asula lähedusest eristatakse järgmisi maastikuliike:

* *Frontcountry* – maastik, mis ei asu rajal, kuid selle vahetus läheduses. Radade juures on suusatõstukid ning esmaabiteenused.
* *Slackcountry* – maastik, mis ei asu tähistatud suusapiirkonnas ning kuhu pääseb ligi suusaliftiga, kasutamata suusanahkasid või -saapaid.
* *Sidecountry* – maastik, mis asub väljaspool suusapiirkonda ning kuhu pääseb ligi suusaliftiga. Tavaliselt on suusatajal vaja ka matkata, kasutada suusanahkasid või ronida, et jõuda sellisele maastikule ning sealt tagasi.
* *Backcountry* – kõrvaline maastik, kuhu ei ole võimalik suusaliftiga minna.

Viited
------

1. ↑   Vaadatud 08.05.2021
2. ↑   Erik Aru. *Ärileht*, 06.12.2006. Vaadatud 08.05.2021
3. ↑   Vaadatud 08.05.2021
**Muhlenbergi legend** on Kreekas, Ameerika Ühendriikides ja Saksamaal levinud linnalegend, mille järgi takistas vaid USA Esindajatekoja esimese spiikri Frederick Muhlenbergi hääl saksa keele saamist USA ametlikuks keeleks. Legendil on pikk ajalugu ja seda on räägitud mitme variandina, mis võivad osaliselt põhineda tegelikel sündmustel.

Tegelikult Ameerika Ühendriikides ametlikku keelt ei ole ja inglise keelt on kasutatud *de facto*, kuna see on riigis valdav keel. Mõned osariigid on vastu võtnud oma keeleseadusi.

Legendi aluseks võib olla juhtum 1794. aastast, kui rühm saksa immigrante Virginiast esitas Esindajatekojal petitsiooni sooviga saada teatud seaduste ametlikku tõlget saksa keelde. Ettepanekut arutati 1795. aastal esindajatekojas, kuid otsust ei võetud vastu. Hääletati selle üle, kas arutelu ja otsustamine edasi lükata, kuid see hääletati maha häältega 41 poolt ja 42 vastu.

Muhlenbergi, kes oli ise saksa päritolu ja ei olnud hääletuses osalenud, olevat hiljem öelnud, et "mida kiiremini sakslased ameeriklasteks saavad, seda parem on".

Eestis on seda linnalegendi tõe pähe esitanud Igor Gräzin.

Viited
------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑  Gräzin Kõlvarti umbusaldusega liitumisest: miljonivõlas parteijuht ei saa olla linnapea, ERR, 21. märts 2024
**Einar Kelder** (30. august 1948 Võrumaa – 15. märts 2014 Pärnu) oli Eesti ettevõtja ja poliitik.

Ettevõtlus
----------

Keldri perekonnale kuulub AS Härma Keskus, mille tegevuseks on kõnealuse kaubanduskompleksi haldamine. Tema ainuomandis oli osaühing Kalda Majad, mis on tegelnud korterelamute rajamise ja korterite müügiga Pärnus Suur-Jõekalda tänavas otse jõe kaldal.

Poliitiline tegevus
-------------------

2000. aasta oktoobris valiti kelder Pärnu linnapeaks. Tema juhitud linnavalitsuse tegutsemisajal asuti ehitama Pärnu Kontserdimaja ja uut raamatukoguhoonet. Valmis uus purskkaev Rüütli platsil. Pärnu randa tunnustati sinilipuga.

Peale linnapea ametikohustuste lõppemist 2002. aasta novembris on Kelder jätkanud oma tegevust eraettevõtluses.

Surm
----

Einar Kelder suri 65-aastaselt 15. märtsil 2014. Ta on maetud Pärnu Metsakalmistule.

Viited
------

1. 1 2  Suri endine Pärnu linnapea Einar Kelder
2. ↑  "omavalitsuse ajalugu". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. jaanuar 2004. Vaadatud 4. jaanuaril 2004.
3. ↑  Pärnu Metsakalmistu, Üldosa, 7, 2-1a, 2-kohaline kirstuplats
**"Esimese Mai" kolhoos** (kasutusel ka **1. mai kolhoos**) oli kolhoos, mis tegutses Saaremaa vallas, Pähkla külas 1948–1970 aastatel.

Kollektiviseerimise laine tõttu tekkis Pähklas Saaremaa teine kolhoos nimega 1. mai kolhoos ning see rajati 1948. aasta suvel. Esimeseks esimeheks sai sama küla Rehe talu peremees Mihail Lepik. 

Kolhoosil oli mitu lauta: rehelaut noorloomadega, pulli- ja lehmalaut ning kaks väiksemat sigalat. Kui valmis uus sigalakompleks, said varasematest sigalatest eraldi noorlooma- ja vasikalaut.

Kolhoosil oli oma saekaater, viljaait, töökoda, ladu, õunapuuaed, sigala ja viljaait. Kolhoos oli võimas ja sellel oli oma suur töökoda, kus hoiti kolhoosi tehnikat. See oli üks tugevamaid kolhoose Saaremaal. Kolhoosi keskus oli Pähkla mõisahoones, kus peeti ka suuremaid koosolekuid ja üritusi.

1970. aastal ühinesid **1. mai kolhoos** Pähklas, **Kaardiväelase kolhoos** Saial ning **Vanemuise kolhoos** Lahekülas üheks suureks **V. I. Lenini nimeliseks kolhoosiks.**
***Shikantaza*** (jaapani ja hiina keeles 只管打座 *zhiguan dazuo* 'ainult istumine' või 'lihtsalt istumine') või **vaikne valgustus** (hiina keeles 默照 *mozhao*; jaapani keeles *mokushō*) on *zen’*i harjutusviis, mida viljeldakse eriti *caodong*’i ehk *sōtō* koolkonnas. Jaapanisse viis selle Dōgen 1227. aastal Hiinast.

*Shikantaza* seisneb ristijalu vaikselt ja liikumatult istumises ning täielikus keskendumises enda meelele, rakendades üheaegselt meelerahu ja analüüsivat vaatlust. *Sōto* õpetajate väitel avab selline pikaajaline harjutamine igaühes varjul oleva budasuse, mida tajutakse kerguse ja avatuse tundena. *Shikantaza* harjutamise tulemusel vabaneb meel koormavatest sundmõtetest ja meeleplekkidest, samas jääb avatuks, toimivaks ja vastuvõtlikuks kõikidele välistele impulssidele, laskmata end ometi neist kaasa haarata. *Shikantaza* väliselt passiivse harjutusviisi tõttu nimetatakse seda mõnikord ’harjutamiseks ilma harjutamata’.

Vaikses valgustuses on lõimunud budismi meeleharjutuste kaks traditsioonilist aspekti: ‘vaikust’ (hiina keeles *mo*) samastatakse meelerahuga (sanskriti keeles *śamatha*; hiina keeles *zhi*), ‘valgustust’ (hiina keeles *zhao*) aga analüüsiva vaatlusega (sanskriti keeles *vipaśyanā*; hiina keeles *guan*). Vaikse valgustuse harjutustes käsitletakse mõlemat ühe ja sama protsessi lahutamatute osadena. Keskendumine objektile, milleks võib olla hingamine, oma keha, meeleolud või mõni muu seadmus, tähendab ühtlasi ka selle üksikasjalikku uurimist ja analüüsi; üks toetub teisele ja vastupidi.

Pikaajalise vaikse valgustuse harjutamise tulemusel vabaneb meel ahistavatest sundmõtetest ja meeleplekkidest ning kaob tunnetuspiir enese ja teiste ning ümbritseva maailma vahel. See süvendab kaastunnet ja mõistmist. Ideaalis viib vaikse valgustuse pikaajaline harjutamine virgumiseni.

Vaata ka
--------

* Astmeline tee

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Ida mõtteloo leksikoni" materjale.*
**Andrei Olgertovitš Voložinski** (*Андрей Ольгертович Воложинский*, sündinud 4. juunil 1960 Tallinnas) on Eestis sündinud Venemaa sõjaväelane, auastmelt viitseadmiral (2013), Vene Föderatsiooni Sõjamerelaevastiku ülema esimene asetäitja, Peastabi ülem aastatel (2016–2019). 

Vene-Ukraina sõja ning Ukraina iseseisvuse ja territoriaalse terviklikkuse rikkumise toetamise tõttu on ta alates 2022. aasta kevadest Suurbritannia, Kanada jpt riikide poolt pandud rahvusvaheliste personaalsete sanktsioonide alla. 

Ta on lõpetanud Leningradi Nahhimovi sõja-merekooli (1977), Frunze nimelise Kõrgema sõja-merekooli (1982), kõrgemate ohvitseride kursused (1992), admiral Kuznetsovi nimelise Sõja-Mereakadeemia (2001) ja Venemaa Relvajõudude Peastaabi Sõjaväeakadeemia (2009).

Aastal 2004 sai kontradmirali ja 2013 viitseadmirali auastme.

Veebruarist juulini 2010 oli ta Põhja laevastiku allveejõudude komandör ja 9. juulist 2010 Põhja laevastiku staabiülem.

Märtsist juunini 2011 täitis ta ajutiselt Põhja laevastiku ülema kohuseid. Septembrist 2012 kuni detsembrini 2015 oli ta VF Relvajõudude Kindralstaabi operatiivjuhtimise osakonna ülema asetäitja ning alates 23. detsembrist 2015 Sõjamerelaevastiku ülema esimene asetäitja, Peastabi ülem.

Detsembris 2019 saadeti ta erru seoses pensionile minekuga.
**Solvita Āboltiņa** (sünninimi **Solvita Mellupe**; sündinud 19. veebruaril 1963 Ogres) on Läti jurist ja poliitik.

Ta on lõpetanud 1986. aastal Läti Riikliku Ülikooli. 1993–2002 töötas Läti välisministeeriumi konsulaarosakonnas. 2000–2002 oli ühtlasi Läti Seimi 7. koosseisu liige.

2004–2006 oli ta justiitsminister Aigars Kalvītise valitsuses. 2006–2010 oli ta seimi 9. koosseisu liige, töötades seal õiguskomisjonis ja Euroopa asjade komisjonis. 2010. aastast on ta seimi 10. koosseisu, 2011. aastat 11. koosseisu ja 2014. aastast 12. koosseisu liige. 2. novembrist 2010 kuni 4. novembrini 2014 oli ta seimi esimees.

2014. aasta seimi valimistel ta valituks ei osutunud. Ta sai 6540 poolt- ja 6289 vastuhäält, mis andis 23 285 punkti.  Ta pääses parlamenti pärast seda, kui valituks osutunud Jānis Junkurs loobus oma mandaadist. 

Solvita Āboltiņa oli juunini 2016 erakonna Ühtsus esimees. Varem oli ta erakonna Uus Aeg esimees. Ta ei tohi külastada Venemaad.

1. septembrist 2018 on ta Läti suursaadik Itaalias.

Solvita Āboltiņa on abielus, tal on kaks last.

Tunnustus
---------

* 2012 Maarjamaa Risti I klassi teenetemärk

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Aboltina becomes MP after Junkurs relinquishes his mandate, LETA, 4. november 2014
3. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. detsember 2018. Vaadatud 21. detsembril 2018.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Solvita Āboltiņa** |

* "Läti seimi esimeheks valiti tagasi Solvita Āboltiņa" ERR, 18. oktoober 2011
**Arnold Kress** (28. juuli 1897 Tallinn – 25. detsember 1974 Tallinn) oli Eesti sporditegelane ja Eesti NSV kommunistliku partei juhtivtöötaja, aastaid oli ka Eesti NSV Ülemnõukogu liige. Kommunistlikku parteisse astus Kress 1919. aastal. 

Arnold Kress oli hariduselt laevaehitusinsener ja töötas 1935.–1940. aastani Nikolajevis laevaehitusinstituudi direktorina. Ta oli 1940. aasta sügisel lühikest aega EK(b)P KK tööstuse osakonna juhataja ja viidi parteiaparaadist üle Eesti NSV RKN-i esimehe asetäitjaks, kus ta asus kureerima tööstust.

Ta oli 1942. aastal Eesti NSV – Moskva poksivõistluse ja 1944 Leningradis Sõpruse auhinna võistlussarja algataja.

1947–1948 oli ta Kalevi spordiseltsi kergejõustikusektsiooni esimees.

Maetud Tallinna Metsakalmistule.

Viited
------

1. 1 2 3  Biograafia ESBL-is (vaadatud 25.12.2014)
2. ↑  Argo Kuusik, Jüri Saar, Valdur Ohmann, Kistler-Ritso Eesti Sihtasutus, Olev Liivik, Külli Niidassoo, Meelis Maripuu. Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee organisatsiooniline struktuur, lk 495–497.

Välislingid
-----------

* Biograafia ESBL-is
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on üldmõistest; perekonnanime kohta vaata Nõmmik (perekonnanimi)* |

---

Nõmmemännik Läänemaal
**Nõmmemetsad** ehk **nõmmikud** on kuivadel toiteainetevaestel muldadel kasvavad neegrid.Nõmmemetsade levila on Eestis ebaühtlane, rohkem leidub neid Põhja-, Loode- ja Kagu-Eestis ning saartel, Eesti metsadest moodustavad nad umbes kolm protsenti. Nõmmemetsi esineb Eestis luidetel, limnomõhnadel, oosidel jne.

Nõmmemetsades esineb kõige rohkem mändi, hoopis vähem esineb kuuske, arukaske jt puuliike. Kasvupinnas on happeline ning põhjavesi asub mitme meetri sügavusel.

Alustaimestik on üldjuhul liigivaene ja hõre. Puhmarinde moodustavad tavaliselt kanarbik, pohl, leesikas, nõmm-liivatee ja rannikualadel ka kukemari.

Rohttaimestik tavaliselt puudub või esineb hõredalt palu-härgheina, kassikäppa ja mõningaid kõrrelisi, samblarindes domineerivad põdrasamblikud.

Vaata ka
--------

* Nõmmeniidud

Kirjandus
---------

* Tiit Leito. Eesti metsad. Tartu, Eesti loodusfoto, 2008. ISBN 978-9985-830-90-1

|  |
| --- |
| 
Eesti metsatüübirühmad kahes metsatüübiklassis (E. Lõhmuse järgi) ja tüpoloogiaväliseid rühmi |
| Arumetsad | 
Loometsad • Nõmmemetsad • Palumetsad • Laanemetsad • Salumetsad • Soovikumetsad • Rabastuvad metsad |
| Soometsad | 
Rohusoometsad • Samblasoometsad • Kõdusoometsad |
| Ökoloogilised rühmad | 
Sürjametsad • Lammimetsad • Pangametsad |
**Johan Randvere** (sündinud 14. jaanuaril 1990 Tallinnas) on eesti pianist, noor muusik 2014.

Haridustee
----------

Johan Randvere alustas klaveriõpinguid seitsmeaastaselt Võru Muusikakoolis (õpetaja Merike Kapp) ning jätkas Tallinna Muusikakeskkoolis (õpetajad Marja Jürisson ja prof. Ivari Ilja). 

2009. astus ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemiasse prof. Ivari Ilja klaveriklassi ning pälvis 2012. aastal bakalaureusekraadi. Praegu jätkab Johan õpinguid Milano G. Verdi nimelises konservatooriumis prof. Valerio Premuroso klaveriklassis.

Konkursid
---------

Johan Randvere on edukalt osalenud rahvusvahelistel ja vabariiklikel konkurssidel. 

* Konkurss "Klaviermusik" Vilniuses 2008 (I koht)
* Eesti pianistide konkurss 2008 (finalistidiplom)
* Konkursi "Con Brio 2008" finalist, EPTA konkurss Belgias 2010 (II koht)
* Noorte muusikute konkurss Catanias 2012 (I koht ja peaauhind)
* Noorte muusikute konkurss "Luciano Luciani" 2013 (III koht)
* Pianistide konkurss "Coop" 2013 (II koht)
* Konkursil "Con Brio 2010" trioga Con Brio Trio finaalis publikupreemia ja Holland Music Sessioni eripreemia

Johan osales ka Eesti Televisiooni noorte muusikute võistlusel "Klassikatähed 2013", kust langes välja teises voorus. 2020. aastal sai temast endast "Klassikatähtede" saatejuht.

Muu kontserttegevus
-------------------

Johan Randvere on andnud kontserte Eestis, Lätis, Leedus, Itaalias, Valgevenes, Soomes ja Hollandis. 
Ta on esinenud koos ERSO, Läti Riikliku Sümfooniaorkestri, Tallinna Kammerorkestri, Maladjetšna Sümfooniaorkestri, Vanemuise Sümfooniaorkestri, Valgevene Raadio Sümfooniaorkestri ja Tallinna Muusikakeskkooli sümfooniaorkestriga, dirigentideks Risto Joost, Toomas Vavilov, Paul Mägi, Tarmo Leinatamm, Grigori Soroka, Erki Pehk jt. Lisaks on Johan Randvere tegev ka kammermuusikuna.

2014. aastal pärjati Randvere tiitliga "Noor muusik 2014". Ta on olnud ERR-i Klassikaraadio "Klassikahommiku" saatejuht.

Tunnustus
---------

* 2017 stipendium "Ela ja sära"

Isiklikku
---------

Ta on 2016. aastast abielus laulja Evelin Samueliga.

Viited
------

1. ↑  Reikop loodab, et Johan Randverel läheb "Klassikatähtede" saatejuhina paremini kui osalejana ERR, 14.02.2020 (vaadatud 21.02.2020).
2. ↑  Jaanus Kulli. Evelin Samuel-Randvere ja Johan Randvere: „Kui koos olla, siis juba täiega. Ka kontsertturneedel." Õhtuleht 04.11.2017.

Välislingid
-----------

* "Klassikatähtede" saatest tuntud pianist Johan Randvere pälvis noore muusiku preemia
**Irving Stone** (14. juuli 1903 San Francisco – 26. august 1989 Los Angeles) oli ameerika kirjanik. 

Ta sai tuntuks elulooromaanidega, mida on tõlgitud paljudesse keeltesse.

Kui Irving oli seitsmeaastane, läksid tema vanemad lahku ning ta pidi leiba teenima ajalehepoisina ja muude juhutöödega. Ta lõpetas aastal 1924 California ülikooli ja pidas hiljem loenguid mitmes kõrgkoolis.

1926 asus ta elama New Yorki ja kirjutas 6–7 aasta jooksul 18 näidendit, millel aga polnud edu. Samal 1926. aastal sõitis ta Pariisi ja sattus seal Vincent van Goghi näitusele. Süvenevast huvist van Goghi elu ja loomingu vastu sündis Stone’i esimene romaani vormis biograafia "Elujanu" (1934). Algul lükkas mitukümmend kirjastust käsikirja tagasi, ent kui teos ilmus, sai sellest bestseller, mis on tõlgitud enam kui 30 keelde. 

11. veebruaril 1934 Stone abiellus, abikaasa Jeanist sai paljude tema teoste toimetaja. Sündisid poeg ja tütar. Pere peamiseks elukohaks sai Beverly Hills Los Angeleses. 

Elu jooksul kirjutas Stone veel veerandsada biograafiat, sealhulgas järgmiste suurkujude omad: Jack London, Earl Warren, Clarence Darrow, Jessie Benton Frémont, Eugene Victor Debs, Abraham Lincoln, Michelangelo, John Adams, Sigmund Freud, Heinrich Schliemann, Charles Darwin, Camille Pissarro. 

1960.–1980. aastatel toetas Irving Stone noori kirjanikke elulooraamatute kirjutamisel ning asutas igal aastal välja antava Irving ja Jean Stone’i preemia parima biograafilise või ajalooainelise teose eest. 

"Elujanu" ("Lust for Life") põhjal valmis 1956. aastal samanimeline film Kirk Douglasega peaosas. "Michelangelo" järgi tehti 1965. aastal film "Agoonia ja ekstaas" ("The Agony and the Ecstasy"), kus nimiosas oli Charlton Heston.

Teosed eesti keeles
-------------------

* "Michelangelo. Agoonia ja ekstaas". Tõlkinud Johannes Seilenthal. Kunst, Tallinn 1967, 724 lk; 2. trükk: Kunst, Tallinn 2007, 988 lk, ISBN 9789949407897
* "Meremees sadulas. Jack Londoni elulugu". Tõlkinud Ülo Kurvits. Biograafiline sari, Eesti Raamat, Tallinn 1968, 316 lk
* "Elujanu. Jutustus Vincent van Goghist". Inglise keelest tõlkinud Maria Hange. Kunst, Tallinn 1968, 456 lk

Välislingid
-----------

* Ants Juske, "Irving Stone'i "Michelangelo" annab suurelt edasi kunstniku loo" – Eesti Päevaleht/Arkaadia 18. mai 2007, lk 17
Dolmen Suhhumi muuseumi ekspositsioonis
Azanta dolmen
Üks Ešera dolmenitest 2010. aastal
**Abhaasia dolmenid** on mitmel pool Abhaasias asuvad ühekambrilised megaliithauakambrid ehk dolmenid. Enamus asub neist Põhja-Abhaasias, enim uuritud on Ešera megaliithauad.

Kirjeldus
---------

Abhaasia dolmenid arvatakse olevat perekonnahauakambrid. Vanimad neist on dateeritud 3. aastatuhandesse eKr, suurimad keskmisesse pronksiaega, umbes 1. aastatuhande esimese poolde eKr.

Ešera dolmeneid on arheoloogid uurinud kõige paremini. Abhaasia megaliithauad on kokku pandud neljast massivsest lamedast kiviplaadist, mida viies samasugune katab katusena (ühe sellise plaadi kaal on enam kui 50 tonni). Mõnedel on kiviplaat ka põrandaks. Dolmenid on ligikaudu trapetsoidse kujuga, esiseinal võib leiduda petroglüüfe. Välisseinte äärde on laotud suured kivid. Esiseinas on ümar ava umbes 40 cm läbimõõduga, enamasti suunaga lõunasse või kagusse, ja seda kattis kivikork. Dolmenitest on lisaks luudele leitud kirveid, odaotsi, peaehteid ja savinõusid.

Hetkeolukord
------------

Dolmenite paiknemise tõttu vaidlusalusel territooriumil on nende seisukord teadmata. Gruusia on need kandnud oma kultuuripärandi hulka ning andnud teada nende ohustatusest muististe puuduliku konserveerimise tõttu. Mõned dolmenid on eksponeeritud Gruusia Rahvusmuuseumis.

Viited
------

1. ↑  Dolmens of Abkazia. - Cultural Heritage in Abkhazia. Tbilisi 2015
2. ↑  Dolmens of Abkazia. - Cultural Heritage in Abkhazia. Tbilisi 2015
3. ↑  Dolmens of Abkazia. - Cultural Heritage in Abkhazia. Tbilisi 2015

Välislingid
-----------

* M. Milligan. The Mysterious Dolmens of the North-West Caucasus. - Heritage Daily. September 9, 2021
* V.I. Markovin. Western Caucasian Dolmens. - Anthropology & Archeology of Eurasia, vol. 41, no. 4 (Spring 2002), pp. 68–88.
**Johan Avara-Eggel** (30. september 1911 Nursi vald, Rõuge kihelkond – 5. september 1986 Dikanäs, Rootsi) oli eesti vaimulik.

Lõpetas Võru gümnaasiumi. Õppis Tartu Ülikooli usuteaduskonnas 1936–1940 (sulgemiseni). Teoloogilise stuudiumi lõpetas ta aastal 1943. Prooviaastal oli ta Võru Katariina koguduses õpetaja Aleksander Hinno juures. Ordineeriti 28. veebruaril 1944 Tallinna toomkirikus õpetajaks. 

Seejärel oli ta Roosa Jakobi koguduse hingekarjane.

Lahkus aastal 1944 Saksamaale. Saksamaal olles teenis ta kaasmaalasi esialgu Sudeedimaal ja hiljem Schleswig-Holsteinis. Aastal 1948 sai ta koos perega sissesõiduloa Rootsi ja võis pärast paariaastast arhiivitööd kuninga eriloal astuda aastal 1950 Rootsi kiriku teenistusse. Teenis Luleå piiskopkonnas, olles adjunktiks Tärnaby koguduses, abiõpetajaks Blidö koguduses, töötas koguduseõpetajana Sidensjö koguduses aastatel 1965–1974 ja abiõpetajana Dikanäsi koguduses aastatel 1974–1979. Emerituuri jäi aastal 1979.

Viited
------

1. ↑  Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988
2. ↑  Eesti Kirik nr. 6. 1981
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on raamatust; raamatu ainetel tehtud filmi kohta vaata Tuuline rand (film)* |

---

**"Tuuline rand"** on Aadu Hindi neljaosaline romaan (tetraloogia). Neli osa ilmusid aastati järgmiselt: 1951 (millest 1952 tuli ümbertöötatud uustrükk), 1954, 1960 ja 1966. Raamatu kirjastas Eesti Riiklik Kirjastus.

Romaan räägib ühe rannaküla inimeste elukäigust Kihelkonna maadel alates 1905. aasta sündmustest (1905. aasta revolutsioon Eestis) kuni teise maailmasõja alguseni. Romaani esimeses osas räägitakse revolutsiooni sündmustega seotust, teises osas on tegevuse taustaks Vene-Jaapani sõda, kolmandas osas asub üks peategelastest võitlema "punaste" poolele, neljandas osas kulgeb tegevus Eesti iseseisvumisest 1940. aastani. Romaanis on omapärane Saaremaa lääneranniku murdesõnade ja väljendite kasutamine, äratuntavatena esinevad kohad, mis on toodud looduskirjeldustes. Esimeses osas on sündmustiku keskmes purjelaeva Kaugatoma ehitamine. Järgnevates osades on kirjanik romaani sisse toonud järjest enam ka autobiograafilisi kirjeldusi.

Pärast romaani algse esimese osa (15 peatükki) ilmumist taunis kriitika sotsialistliku võitluse ja vene rahvuse kujutamise puudumist. Üks peamisi kriitikuid oli tolleaegne juhtiv kirjanik Paul Kuusberg. 1950. aastate alguse keerulisi olusid arvestav Hint kirjutas seepeale juurde kümme peatükki (Tallinna tegevussuunal), jättes algsed peatükid sisuliselt muutmata, lisades neile vaid siduvaid osi. Kuid ka esimese osa täiendused ei vähendanud vaidlusi tsensuuri ja kriitikaga. Pärast neljanda osa valmimist küsiti kirjanikult, kas tuleb veel viies osa, kuid Hint eitas seda põhjusel, et ta ei saa kirjutada nii, nagu tahab.

Ilmumisajale iseloomulikku sotsialistlikku sisu on romaanis vähe. Aadu Hint on kasutanud sarkastiliselt oma oskust panna õiged laused valede tegelaste suhu ehk negatiivsed tegelased ütlema asju, mida ta ise "õige" kirjanikuna öelda ei saanud. Tervikpildilt ja olemuselt sarnaneb Hindi looming teise maailmasõja eelses Eesti Vabariigis välja antud kirjandusega.Ilmne suur eeskuju on viieosaline "Tõde ja õigus". 

Tetraloogia esimesed osad on ilmunud paljudes trükkides, näiteks I osa kaheksas trükis ja kogutiraažiga 175 000.

Romaani põhjal on tehtud Eesti teatrites mitmeid lavastusi, esimene neist novembris 1951 Eesti Draamateatris (lavastaja Andres Särev) ja seejärel teine juunis 1952 Ugalas (lavastaja Aleks Sats). Linastunud on mängufilme (I osa põhjal "Tuuline rand" ja III osa põhjal "Gladiaator").

Viited
------

1. ↑  Vrd. Cornelius Hasselblatt: Stalini pikk vari üle tuulise ranna. Aadu Hindi "Tuulise ranna" kohandumine/kohandamine meie päevadeni. – Kohanevad tekstid. Koost. ja toim. Virve Sarapik, Maie Kalda. Tartu 2005, 271-284.
2. 1 2 3  Aadu Hint Eesti entsüklopeedia veebiversioonis (vaadatud 06.06.2017)
3. 1 2  Aadu Hindi "Tuuline rand" 70! Alo Särg, Postimees Nädal 15.05.2021
4. ↑  "Eesti Teatri- ja Muusikamuuseum". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. märts 2021. Vaadatud 20. mail 2021.
**Aleksander Siivas** (3. juuli 1922 Tartu – 31. detsember 1967 Tartu) oli eesti ajakirjanik ja kirjanik.

Aleksander Siivas sündis Tartus töölisperekonnas. 1935. aastal lõpetas ta Tartu 2. algkooli, töötas 1936–1940 maalrina, ajalehemüüjana ja muudel juhutöödel, õppides samal ajal Tartu õhtugümnaasiumis. 

Alates 1940. aasta suvest tegutses Tartumaa ELKNÜ Tartumaa komitee sekretärina, 1941. aasta algul töötas ajalehe Noorte Hääle korrespondendina. Võttis Teisest maailmasõjast osa Eesti laskurkorpuse suurtükiväelasena, sai 1944. aastal Narva all raskelt haavata. 

Oli Noorte Hääle töölisnoorte osakonna juhataja 1945 ja ELKNÜ Tartumaa komitee esimene sekretär 1945–1946. Aastatel 1946–1953 töötas ta peamiselt ajalehtede Edasi, Uus Tee ja Traktoristi Hääl toimetuses. Alates 1953. aasta juunist oli kutseline kirjanik, võttis osa Tartu Noorte Autorite Koondise tegevusest. Oli NLKP liige 1945–1963. 

Kandis 1965–1967 vanglakaristust alkoholismist tingitud kuriteo eest.

Looming
-------

* "Kapteni suur võitlus" (noorsoojutustus), Eesti Riiklik Kirjastus 1955
* "Lõpuni kindel. Jooni Hans Heidemanni elust dokumentide alusel", Loomingu raamatukogu 1957
* "Valguse varjud" (novellid), Eesti Riiklik Kirjastus 1959
* "Rikutud marmor" (novelle ja jutustusi), Eesti Riiklik Kirjastus 1963
	+ "Karjapoisi armastus"
	+ "Isa"
	+ "Seaduse nimel"
	+ "Jäljed kastesel rohul"
	+ "Kes on pimedad?"
	+ "Rikutud marmor"
	+ "Kohtumine"
	+ "Ja kaotatud ei olegi"
	+ "Ühel lõunatunnil"
	+ "Medali kahest poolest"
* "Kivid koldes" (romaan), Eesti Riiklik Kirjastus 1964

Viited
------

1. ↑  Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn, 1995, lk. 531

Välislingid
-----------

* Aleksander Siivas. Eesti Ilukirjanduse Andmebaas
* Teod: Jaan Siivas. Film. Sirp, 11. aprill 2003
* Haud Tartu Aleksander Nevski kalmistul
Aleksandr Aleksandrov 1983. aasta margil
**Aleksandr Vassiljevitš Aleksandrov** (vene keeles Александр Васильевич Александров; 13. aprill (1. aprill vkj) 1883 Prahhino küla Rjazani lähedal – 8. juuli 1946 Berliin) oli vene helilooja, pedagoog ja dirigent, sõjaväemuusik (kindralmajor).

Aleksandrovi muusikaõpingud algasid Peterburi õukonna laulukapellis. 1900. aastast õppis ta kompositsiooni Aleksandr Glazunovi ja Anatoli Ljadovi juures, kuid katkestas haiguse tõttu. Aleksandrov jätkas õpinguid Moskva konservatooriumis Sergei Vassilenko kompositsiooniklassis. 1916. aastal õppis ta laulmist Umberto Masetti juures. 

Aleksandrov töötas aastatel 1906–1909 ja 1913–1916 Tveris, kus lõi muusikakooli juurde ka koori. Aastast 1918 töötas ta Moskva konservatooriumis pedagoogina, 1918–1922 Moskva Päästja Kristuse katedraali koorijuhina, aastast 1922 oli ta koori- ja sõjaväeansamblite dirigeerimise professor, 1922–1928 ka kammerteatri koormeister, 1926–1930 Riikliku koorikapelli (praegu A. A. Jurlovi nimeline Venemaa Riiklik Akadeemiline Koorikapell) dirigent. Ta asutas (koos F. N. Danilovitši ja P. I. Iljiniga) 1928. aastal M. Frunze nimelise Punaarmee Keskmaja juures Punaarmee lauluansambli (praegu A. V. Aleksandrovi nimeline Venemaa Armee Laulu- ja Tantsuansambel), oli selle muusikaline juht ja alates 1935. aastast ülem, kunstiline juht ja peadirigent.

Suure Isamaasõja ajal lõi ta laulu "Püha sõda" ("Священная война") ja teised kuulsaks saanud laulud. Aleksandrov oli ka NSV Liidu hümni (praeguse Venemaa hümni) viisi autor.

Aastast 1940 oli ta kunstiteaduste doktor, alates 1943 kindralmajor. 

Aleksandr Aleksandrov suri Saksamaal ringreisil olles.

Looming
-------

* Sümfoonia (1912)
* Ooper "Näkineid" Puškini järgi (konservatooriumi lõputöö 1913)
* "Ivan Groznõi surm" A. Tolstoi järgi (1913)
* Sümfooniline poeem "Surm ja elu" (1916)
* "Poeem Ukrainast" (1943)
* Nõukogude Liidu hümn (1943)
* Laulud "Püha sõda" jt

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Aleksandr Aleksandrov (helilooja)** |
Kārina Pētersone (2015)
**Kārina Pētersone** (sündinud 19. septembril 1954 Riias) on Läti õpetaja, tõlkija ja poliitik, kultuuriminister (aastatel 1998–2002, Andris Bērziņši valitsuses) ja integratsiooniminister (aastal 2006, Aigars Kalvītise esimeses valitsuses).

Ta sündis aastal 1954 Riias näitekirjaniku ja teatrilavastaja Pēteris Pētersonsi tütrena. Ta lõpetas aastal 1973 Riia 50. Keskkooli ja aastal 1978 Läti Riikliku Ülikooli inglise filoloogina, seejärel ka aspirantuuri (aastal 1989).

Aastatel 1978–1982 oli ta Riia Polütehnilise Instituudi võõrkeelte kateedri õppejõud. Aastatel 1982–1991 - Läti Riikliku Ülikooli inglise filoloogia osakonna vanemõppejõud. Aastatel 2017–2018 oli ta taas vabakutseline inglise keele õpetaja, töötades ülikoolis RISEBA (Rīgas Starptautiskā ekonomikas un biznesa administrācijas augstskola, Riia Rahvusvahelises Majandus- ja Ettevõtluskõrgkoolis).

Aastatel 1991–1993 oli K. Pētersone Läti Vabariigi Ülemnõukogu esimehe Anatolija Gorbunovi abi. Aastatel 1993–1995 töötas ta sarnasel assistendi ametikohal, kui A. Gorbunov sai 5. Riigikogu esimeheks. Aastatel 1995–1996 oli ta 6. Saeimi saadiku assistent, Euroopa asjade komisjoni esimehe A. Gorbunova ning aastatel 1996–1997 keskkonnakaitse- ja regionaalarengu ministri assistent, hiljem nõunik. , A. Gorbunova.

1997. aastal alustas ta aktiivset poliitilist tegevust, liitudes parteiga "Latvijas Ceļš" (LC) ja valiti selle nimekirjast Riia linnavolikokku. Aastatel 1997–1998 oli ta Riia linnavolikogu liige ning kultuuri-, kunsti- ja religioonikomitee esimees. 1998. aasta Läti parlamendivalimistel kandideeris ta seimi valimistel ja sai seimi liikmeks. Aastatel 26. novembrist 1998 kuni 7. novembrini 2002 oli ta Läti kultuuriminister, algul Vilis Krištopansi valitsuses, säilitades oma ametikoha ka järgmistes Andris Šķēle kolmandas ja Andris Bērziņši valitsustes. 2002. aasta Läti parlamendivalimistel kandideeris ta seimi valimistel, kuid ei osutunud valituks. Samuti ei saanud ma valijate toetust 2004. aasta Euroopa Parlamendi valimistel ja 2005. aasta Riia linnavolikogu valimistel.

2006. aasta Läti parlamendivalimistel valiti ta Läti Esimene Partei (Latvijas Pirmā partija) ja Läti Tee (Latvijas Ceļš) liidu poolt seimi liikmeks. 2007. aasta Läti presidendivalimistel, esitati ta algselt presidendikandidaadiks, kuid hiljem asendati ta Valdis Zatlersiga. Ta kandideeris ka 2009. aasta Euroopa Parlamendi valimistel, kuid ei osutunud valituks. Samal aastal esitati ta ka seimi spiikri kandidaadiks, kuid ta kaotas Solvita Āboltiņale.

Aastatel 2010–2015 oli ta Läti Instituudi direktor. Aastatel 2015–2017 oli ta seimi esimene peasekretär (mis on administratiivne ametikoht, mille all töötavad Riigikogu kantselei direktor ja tegevdirektor, samuti personaliosakond, protokolliosakond, teabeosakond ja parlamendikomisjonide töötajad).

Oktoobrist 2017 sai tast Läti Rahvusraamatukogu tugiühingu direktor.

Isiklikku
---------

Ta on abielus tõlkija ja dramaturgi Raimonds Auškāpsiga, neil on kolm last.
Ravila mõisa härrastemaja
**Ravila mõis** (saksa keeles *Meks*) oli rüütlimõis Kose kihelkonnas Harjumaal. Tänapäevase haldusjaotuse järgi paiknevad endised mõisahooned Harju maakonnas Kose vallas Ravila alevikus.

Ajalugu
-------

Mõisat on esimest korda mainitud aastal 1469.

Mõisa peahoone valmis 18. sajandi keskpaigas. 1905. aasta ülestõusu ajal mõis põles ja hiljem hoone taastati, kuid seda juba muudetud kujul.

Mõisa viimane 1919. aasta maareformivõõrandamise eelne omanik oli Alexandrine Pilar von Pilchau (sünd. von Kotzebue).

Mõisa peahoones tegutses alates 1950. aastatest hooldekodu. 1965. aastal rajati selle tarbeks peahoone küljele ka kolmekorruseline juurdeehitis. 2013. aasta keskpaigas kolis hoolekodu välja ning mõisa härrastemaja müüdi erakätesse.

Mõisa hooned
------------

* HärrastemajaHärrastemaja
* Meierei varemed (2008)Meierei varemed (2008)
* Meierei varemed (2011)Meierei varemed (2011)
* Karjakastell talvelKarjakastell talvel
* KarjakastellKarjakastell
* Aednikumaja ja kasvuhooneAednikumaja ja kasvuhoone
* ValitsejamajaValitsejamaja
* Viinavabrik (2011)Viinavabrik (2011)
* Viinavabrik (2013)Viinavabrik (2013)

Vaata ka
--------

* Ravila mõisa park
* Eesti mõisate loend
* Uusbarokk

Viited
------

1. ↑  *Eesti entsüklopeedia.* 12. köide: *Eesti A–Ü.* Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 476.
2. 1 2  Kultuurimälestiste riiklik register (vaadatud 18.03.2013)
3. ↑  Ravila mõis AS Hoolekandeteenused
4. ↑  "Kaks mõisa jääb tühjaks, hooldekodud kolivad välja" Eesti Elu, 30. juuni 2012

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Ravila mõis** |

* Ravila mõis kultuurimälestiste riiklikus registris
* Ravila mõis Eesti mõisaportaalis
* Ravila mõis (Kose khk), Eesti Ajalooarhiiv Kinnistute register
Martin Laas, 2015.
**Martin Laas** (sündinud 25. septembril 1993) on eesti profijalgrattur.

Ta võitis 2015. aasta Tour of Estonia.

Karjäär
-------

Võistelnud järgmistes profimeeskondades:

* 2015 - 2017 Delko–Marseille Provence KTM
* 2018 - 2019 Illuminate
* 2020 - 2022 Bora-Hansgrohe
* 2023 - 2023 Astana Qazaqstan Team
* 2024 - ........ Ferei Quick-Panda Podium Mongolia Team

Saavutused
----------

2015
Tour of Estonia
1. koht üldkokkuvõttes
1. koht punktikokkuvõttes
1. koht noortekokkuvõttes
1. etapp
2018
Tour of Thailand
1. koht punktikokkuvõttes
4, 5. ja 6. etapp
Balti keti velotuur
4. koht üldkokkuvõttes
1. etapp
2019
Tour of Taiyuan
1. koht punktikokkuvõttes
2, 3, 5. ja 6. etapp
Tour de Korea
2, 4. ja 5. etapp
2. koht Grand Prix Minsk
2020
Tour of Slovakia
1. koht punktikokkuvõttes
1. ja 3. etapp
2021
Tour of Estonia
2. koht üldkokkuvõttes
1. koht punktikokkuvõttes
2. etapp
2. koht Arctic Race of Norway
2022
Balti keti velotuur
2. koht üldkokkuvõttes
1. koht punktikokkuvõttes
2. ja 4. etapp
2023
Tour of Sakarya
1. koht üldkokkuvõttes
2. etapp

Viited
------

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Martin Laas** |

* Martin Laas – *ProCyclingStats*
Tanel Kangert 2013. aastal
**Tanel Kangert** (sündinud 11. märtsil 1987 Vändras) on eesti jalgrattur. 

2010. aasta mais võitis ta SEB Tartu *Grand Prix* 2010. 

Aastatel 2008–2009 sõitis ta Ag2r–La Mondiale meeskonnas, 2011–2018 Astana meeskonnas, 2019–2020 EF Education First meeskonnas ja 2021–2022 Team BikeExchange meeskonnas.

Tema parim koht Giro d'Italial on 13. (2013 ja 2015), Tour de France sõidus 16. (2018) ja Vuelta a España sõidus 11. (2013).

Ta on osalenud 2008. 2016. ja 2020. aasta suveolümpiamängudel. 2016. aastal Rio de Janeiro mängudel saavutas ta meeste maanteesõidu grupisõidus 9. koha.

Ta teatas enda profikarjääri lõpetamisest 2022. aasta oktoobris.

Tunnustus
---------

* 2024 – Valgetähe IV klassi teenetemärk

Viited
------

1. ↑  Tartu GP võitis Tanel Kangert. Delfi, 29. mai 2010
2. ↑  "Tanel Kangert: esikümnekoha tõi õigel hetkel ründamine" ERR sport, 7. august 2016
3. ↑  "Tanel Kangert lõpetab profikarjääri" ERR Sport, 7. oktoober 2022
4. ↑  Vabariigi Presidendi 7.veebruari 2024 otsus "Riiklike autasude andmine"

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Tanel Kangert** |

* Isiklik koduleht
* Joel Kukk. Tanel Kangert testib mõnuga kodumaiseid konkurente. Pärnu Postimees, 4. juuni 2010
* Biograafia ESBL-is
* Tanel Kangert – *ProCyclingStats*
Līga Meņģelsone 2022. aastal
**Līga Meņģelsone** (sündinud 31. mail 1972) on Läti ärinaine ja poliitik. Ta on parteitu Läti tervishoiuminister Arturs Krišjānis Kariņši teises valitsuses. Enne seda oli ta Läti Tööandjate Keskliidu (LDDK) peadirektor.

Ta õppis Läti Kultuuriakadeemias kultuurikorralduse bakalaureuseõppes, hiljem Läti Ülikoolis rahvusvahelisi majandussuhteid.

Ta juhtis transiidifirma "Noord Natie Ventspils Terminals" müügiosakonda, oli turundus- ja müügiosakonna juhataja firmas "Coats Latvija", avalike suhete spetsialist firmas "Es&Partneri".

Aastatel 2001–2004 oli ta uudisteagentuuri "BNS Latvija" direktor, 2005. aastal SIA "Mediju Grupa Tops" juhatuse liige, 2008. ja 2009. aastal JSC "News Media" juhatuse liige. Group+" ja SIA "Telegraf" juhatuse esimees.

Augustis 2011 valiti ta Läti Tööandjate Konföderatsiooni (LDDK) peadirektoriks.

2022. aastal, detsembri alguses, esitati ta ühisnimekirjas "Apvienatais listis" (kuhu kuulusid Läti Roheline Partei, Läti Regioonide Ühendus ja Liepaja partei) Läti tervishoiuministri kandidaadiks. Ta oli 14. detsembrist 2022 kuni 15. septembrini 2023 Läti tervishoiuminister.