recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Salme Kesler** (16. jaanuar (vkj)/ 28. jaanuar 1900 Narva-Jõesuu, Vaivara kihelkond, Virumaa – 5. jaanuar 1919 Lehtmetsa küla, Järva-Madise kihelkond, Järvamaa) oli eesti õpetaja.

Ta sündis rändrätsepa neljalapselise pere esimese lapsena. Õppis Rakveres Zeeh' tütarlastekoolis.

Sügisel 1918 sai ta õpetajakoha 9. novembril 1918 asutatud Albu-Risti külakoolis Järva-Madise kihelkonnas Järvamaal.

4. jaanuaril 1919 liikusid Vabadussõjas punased mööda maanteed Tallinna poole, möödudes Albu-Risti koolist. Nad löödi lahingus Vetla veski juures tagasi ning nad põgenesid 5. jaanuaril Tapa poole, möödudes uuesti Albu-Risti koolist. Nad võtsid kaasa kooliõpetaja Kesleri ja lasid ta umbes 400 m koolist ida pool maantee ääres maha. On oletatud, et rahvuslikult meelestatud kooliõpetaja pilkas taganevaid punaseid, aga ka, et punaste hulgas oli tema kodukandist pärit inimesi, kes kandsid viha tema isa peale või seda, et Kesler kogus Eesti väele asju ning keegi kaebas punastele tema peale.

Mälestuse jäädvustamine
-----------------------

Tema hukkumiskohale alustati sügisel 1932 mälestussamba püstitamist, mis avati pidulikult 2. oktoobril 1932.

 *Pikemalt artiklis Salme Kesleri mälestussammas*

Viited
------

1. ↑  EELK Vaivara koguduse personaalraamat 1867–1940. Eesti Rahvusarhiiv, EAA.1230.1.91. Leht 17
2. ↑  Marika Rajamäe. "Kodulugu. Mõrvatud õpetajat meenutab mälestuskivi". Järva Teataja, 6. jaanuar 2007
3. ↑  Anne Eenpalu kõne. Võitleja nr 2, märts–aprill 2000. Lk 12

Kirjandus
---------

* Marika Rajamäe. "Kodulugu. Mõrvatud õpetajat meenutab mälestuskivi". Järva Teataja, 6. jaanuar 2007

Välislingid
-----------

* Pärandkultuuri objekt: "Kesleri mälestuskivi" (129:MAL:002)
**Kogula valla Põllumeeste Kogu**, Kogula valla piirides tegutsenud põllumeeste kogu.

Kogu registreeriti Tallinna-Haapsalu rahukogus 21. juunil 1920 Kogula vallas Rahu külas elutsevate põllumeeste Ado Koidu, Georg Tamme ja Ado Uustalu palvel, kelle volinik oli Georg Tamm.

Kogula valla põllumeeste kogu oli esimene Saaremaal ja Saaremaa esimene oli ka tema roheline lipp, mille õnnistasid 26. augustil 1928 praost Hermann Theodor Mähle ja ülempreester Vassili Ristkok.

Põllumeeste kogu esimees oli August Kindel. 

Kogula vald arvati 14. märtsil 1936 Pärsamaa põllumeeste konvendi tegevus- ja valimispiirkonda (RT 1936, 22, 152 § 4.). 
Poliitiliste parteide ehk erakondade ja teiste samu sihte taotlevate poliitiliste ühingute ja nende liitude likvideerimiskomisjoni otsusega 6. juunist 1939 otsustati põllumeeste kogu likvideerimistoimetus lõpetada. Ühingu roheline lipp ühes lipuvardaga, üks riigilipp, kirjavara, arhivaalid ja kummitempel tagastati põllumeeste kogu juhatusele. Põllumeeste kogu põhikirja ei leitud üles, tõenäoliselt oli see kaduma läinud. Raha kassas ei olnud (113,58 krooni oli annetatud Sihtasutisele "Valjala Rahvamaja"), võlgu, kohustusi ega võlgnikke samuti mitte.

Allikad
-------

* ERA.14.2.495
* ERA 14.18.128
**Elijošius Nonevičius** (ka **Eliasz Noniewicz** ja **Elijošius Nonevičius-Nonys**; 19. juuli 1863 Žagariai, Vilniuse kubermang – 5. juuni 1931 Nemariunuos) oli Poola veterinaariateadlane, kes tegutses Eestis, Ukrainas ja Leedus.

1884–1888 õppis Nonevičius Tartu Veterinaariainstituudis, kus kaitses 1889. aastal veterinaariamagistri kraadi väitekirjaga "Рожа свиней в г. Дерпте и его окрестностях". 1889–1890 oli ta TVI bakterioloogiajaama assistent, 1891–1922 veterinaararst Vilniuses ja Odessas, 1923–29 Kaunase Ülikooli veterinaarpatoloogilise anatoomia kateedri professor.

Tartu-perioodil uuris Elijošius Nonevičius professor Eižens Zemmersi juhendamisel sigade punataudi ning iseseisvalt difteeria- ja malleusetekitajate ehitust, mikroobide värvimist jm. Ta avaldas uurimusi loomade nakkushaigustest, peamiselt hobuste tatitaudist, ent ka aktinomükoosist, sigade katkust, punataudist jm.

Viited
------

1. 1 2 3  "Eesti teaduse biograafiline leksikon", 3. köide, lk 24

Kirjandus
---------

* Millak, K. Slovnik polskich lekarzy weterynarnych biograficzno-bibliograficzny 1394–1918. Warszawa, 1960–1963, 160–161
* Mažoji lietuviškoji tarybine enciklopedija. II. Vilnius, 1968, 695
* Альбом имматрикулированных в ДВИ, 149–150
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Laanekivi** ehk **Tõruvere Laanekivi** on rabakivist hiidrahn Tartu maakonnas Peipsiääre vallas Tõruvere külas.

Kivi pikkus on 7,6 m, laius, 6,0 m, kõrgus 2,8 m ja ümbemõõt 25,0 m.

Rahn on korrapäratu põhiplaaniga veidi piklik ja püstiste külgedega. Kaguküljel on rahn alusel laienev, edelaküljel püstise külgseinaga. Suur osa rahnust on maa sees. See on laiguliselt sammaldunud, rohke samblakattega.

Rahvapärimus loeb rahnu Kalevipoja lingukiviks. Ka loopinud Kalevipoeg Kodavere rannas hunti, kes Alatskivil ta hobuse oli murdnud. Kõige suurem kivi lennanud Tõruvere laande.

Rahn on alates 1937. aastast üksikobjektina looduskaitse all.

Vaata ka
--------

* Eesti hiidrahnude loend

Viited
------

1. ↑  Pirrus, Enn (2009). *Eestimaa suured kivid*. Tallinn: Teaduste Akadeemia kirjastus.
2. 1 2  "Laanekivi". *EELIS Infoleht*. Vaadatud 30.12.2022.
3. ↑  "Tõruvere laanekivi". *Keskkonnaportaal*. Vaadatud 30.12.2022.

Välislingid
-----------

* Laanekivi ürglooduse objektina Eesti looduse infosüsteemis
* Laanekivi keskkonnaportaalis
Virumaa valdade piirid enne ja pärast 1939. aasta vallareformi
**Salla vald** oli vald Virumaal aastail 1939–1950. Vallamaja asus Salla külas.

Vald kuulus Riigivolikogu 69. valimisringkonda, kust valiti Oskar Köster.

13. septembril 1945 asutati valla koosseisus Emumäe külanõukogu, Käru külanõukogu ja Tammiku külanõukogu. 26. septembril 1950 arvati valla maa-ala Väike-Maarja rajooni koosseisu.

Väljavõte Vabariigi Presidendi otsusest nr. 88 – 7. oktoobrist 1938 (RT 1938, 87, 776):

> „24. Salla vald – maa-alaga, mis moodustub: a) senise Salla valla maa-alast, välja arvatud suurem osa Tammiku mõisa järgi oleva Lustisaare maakoha piirkonnast ning Salla ja Käru mõisade järgi senise Laius-Tähkvere valla piires asuvate heinamaatükkide maa-alad; b) senise Avanduse valla Avanduse metsandiku kvartaali nr. 112, Riigi tagavaramaa lit. D, Kaerale nr. 1, Pikane-Käromets nr. 2 ja Jõe nr. 3 talude maa-aladest; c) senise Venevere valla Imokvere küla maa-alast."
> 
> 
>

Vaata ka
--------

* Salla
* Pudiviru

Viited
------

1. ↑  Maa-ameti kaardirakendused
**Wicca** on peamiselt inglise keelt kõnelevates maades levinud uuspaganlik usuline liikumine. Wicca-usund on polüteistlik, peamisteks pühimusteks on Jumalanna ja Sarviline Jumal: esimest seostatakse enam maapinna ja kuuga, teist metsiku looduse ja päikesega.

Kõikidele Wicca rühmitustele on ühine maagia kasutamine (tunnussümbol on pentagramm), piirdumine peamiselt kahe jumalusega (kuigi eri voolud nimetavad jumalusi eri nimedega ning pole ka üksmeelt selles, kas tegu on sümbolite, tegelike jumalate või jungilike inimese alateadvuses olevate arhetüüpidega). Ühised on küllalt sarnased rituaalid - igakuised kooskäimised esbatid täiskuul, aasta kaheksa suuremat rituaali ehk sabatid tähistavad pööripäevi ning *samhain*'i ehk *halloween*'i (31. oktoober), *imbolc*'i ehk küünlapäeva (2. veebruar), *beltane*'i ehk maipüha (30. aprill) ja *lugnasadh*'i (1. august). Samuti on laiemalt aktsepteeritud mõned üldised tõekspidamised, mis on kokku võetud "Wiccan Rede'i" nimelises värsstekstis - lõpulause "Harm none and do what you will" ("tee, mida soovid, kui see halba ei tee") on saanud üleüldiseks wiccalaste tunnuslauseks. Paljud Wicca kirjutised rõhutavad sallivust teiste usundite ning ka uuspaganlike õpetuste suhtes, kuid väga selgelt eristatakse oma õpetust satanismist ning New Age usunditest.

Wicca tänapäevase leviku alusepanijaks peetakse Gerald Brosseau Gardnerit (1884—1964). Gardneri kinnitusel on wiccalaste loitsud, maagilised protseduurid, rituaalsed esemed ning rituaalid olnud fikseeritud juba 16. sajandil "Varjude raamatus". Oma tegevuses püüdis Gardner igati rõhutada Wicca traditsioonide iidsust ja autentsust, kuid hilisemad asjahuvilised ja kriitikud on leidnud, et suur osa Gardneri viidatud traditsioonidest oli müstifikatsioon, st ta oli rituaalid, loitsud ja protseduurid keskaegse rituaalse maagia tekstidele ja kaasaegsete okultistide töödele toetudes ise kokku põiminud.
**Laanes** on eesti perekonnanimi.

2022. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Laanes 102 inimesel: 44 mehel ja 58 naisel. Perekonnanimede levikult oli Laanes meeste puhul 2427. ja naiste puhul 1935. kohal.

Laanes oli levinumaks nimeks vanuserühmas 85+ aastat, kus seda oli 10 000 elaniku kohta 1,28, keskmiselt oli selle nime kandja aga 45 aasta vanune.
Perekonnanimi Laanes oli kõige sagedasem Jõgeva maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta keskmiselt 5,02 inimest.

19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus Tartu maakonna Kambja kihelkonna Suure-Kambja mõisavallas talupojale perenimeks Lanes(Laanes).

1930. aastate nimede muutmise kampaania käigus Eestis keegi perekonnanime Laanes ära ei vahetanud.

Uueks nimeks võeti Laanes 30 korral, kui loobuti nimedest Lilienbach kolmel juhul, Steinberg, Freudenthal, Engmann, Klaan ja Krusenberg kahel juhul, samuti nimedest Tannbaum, Velkmann, Mihels, Aisikovitsch, Kerja, Lantmann jne.

Nime kandjaid
-------------

* Ene Laanes (Ene Aigro), eesti suusataja, treener ja spordipedagoog (1960–)
* Eneken Laanes, eesti kirjandusteadlane (1972–)
* Katre Laanes, eesti võrkpallur (1979–)
* Selma Laanes, eesti mikrobioloog (1914–2004)

Viited
------

1. ↑  Statistikaamet: Nimede statistika (vaadatud 20.05.2022)
2. ↑  Rahvusarhiiv. Onomastika andmebaas. Nimede panemine (algne nimekuju): Laanes.
3. ↑  Rahvusarhiiv. Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine: (vana nimekuju): Laanes.
4. ↑  Rahvusarhiiv. Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine:(uus nimekuju): Laanes.

Välislingid
-----------

* Laanes statistikaameti andmebaasis
|  |
| --- |
|  |
| Medalikohad |
| Maailmameistrivõistlused |
| **Kuld** | 2018 | jäähoki |

**Elias Fredrik Pettersson** (sündinud 12. novembril 1998 Sundsvallis) on Rootsi jäähokimängija, kes mängib keskründajana NHL-i klubis Vancouver Canucks.

Ta alustas klubikarjääri Rootsi klubis Timrå IK, debüteerides hooajal 2015/16 Rootsi esiliigas. Hooajal 2016/17 lõi ta Rootsi esiliigas 19 väravat ja andis 21 väravasöötu.

2017. aasta aprillis sõlmis ta lepingu Rootsi kõrgliiga klubiga Växjö Lakers. Seal mängis ta vaid hooajal 2017/18, kuid tuli sel hooajal klubiga Rootsi meistriks. Pettersson oli liiga resultatiivseim mängija nii hooaja 2017/18 põhiturniiril (24+32) kui ka väljalangemismängudes (10+9). Finaalseeria kõigis neljas mängus alistati Skellefteå AIK ülekaalukalt ning Pettersson lõi värava kõigis neis mängudes, kokku kuus väravat. Hooaja lõpus valiti ta Rootsi kõrgliiga hooaja parimaks uustulnukaks, lisaks pälvis ta väljalangemismängude väärtuslikumale mängijale antava Stefan Liv Memorial Trophy.

2017. aastal valis Vancouver Canucks NHL-i *draft* '​is viienda valikuna. Canucksiga sõlmis ta lepingu 2018. aasta mais. NHL-is debüteeris ta 3. oktoobril 2018 mängus Calgary Flamesi vastu ja lõi selles mängus ka värava. Esimese kübaratriki tegi ta liigas 2. jaanuaril 2019 mängus Ottawa Senatorsi vastu. Debüüthooajal sai ta NHL-is kirja 28 väravat ja 38 väravasöötu ning sai sellega kohe esimesel hooajal Canucksi hooaja kõige resultatiivsemaks mängijaks. Ta pälvis liiga hooaja parimale uustulnukale antava Calder Memorial Trophy ja valiti uustulnukate sümboolsesse koosseisu (*NHL All-Rookie Team*).

2021. aasta oktoobris pikendas ta Canucksiga lepingut viie aasta võrra. Hooaeg 2021–22 oli Petterssoni senise NHL-i karjääri kõige resultatiivsem (32+36)

Aastatel 2019 ja 2020 on Pettersson valitud NHL-i tähtede mängule.

2018. aastal tuli Pettersson Rootsi jäähokikoondisega maailmameistriks. Samal aastal võitis ta Rootsi kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistrivõistlustel hõbemedali.

Tema vanem vend Emil Pettersson on samuti jäähokimängija.

Viited
------

1. ↑  "Canucks agree to new contracts with Elias Pettersson, Quinn Hughes". sportsnet.ca. 1.10.2021. Vaadatud 30.4.2022

Välislingid
-----------

 Elias Pettersson – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Elias Pettersson NHL.com lehel
* Elias Pettersson hokceydb.com lehel

| * v
* r
Vancouver Canucks |
| --- |
| 
**Väravavahid**: Thatcher Demko **·** Spencer Martin |
| 
**Kaitsjad**: Kyle Burroughs **·** Travis Dermott **·** Oliver Ekman-Larsson **·** Quinn Hughes **·** Tyler Myers **·** Tucker Poolman **·** Luke Schenn **·** Riley Stillman |
| 
**Ründajad**: Brock Boeser **·** Conor Garland **·** Bo Horvat **·** Nils Höglander **·** Dakota Joshua **·** Andrei Kuzmenko **·** Curtis Lazar **·** Ilja Mihhejev **·** J. T. Miller **·** Tanner Pearson **·** Elias Pettersson **·** Vassili Podkolzin **·** Brad Richardson **·** Brandon Sutter |
**Sally Stuudio** on lastele ja täiskasvanutele kunstikursusi korraldav mittetulundusühing. 1991. aastal loodud stuudio korraldab huvialakooli lastele ja noortele, kunstikursusi täiskasvanutele, õpetajate täiendkoolitust ja Kunstiteadlikkuse Keskust.

Nime sai Sally Stuudio dogi Sally (1991–2002) järgi.

Sally Stuudio korraldab mitmesuguseid projekte ja näitusi, sh temaatilisi aastanäitusi, mis uurivad eri kultuuri- ja eluvaldkondade seoseid: "Lapsed ja moodne kunst" (1995–1997), "Tallinna Punane Raamat" (2000), "Eesti märk" (2001), "Kingitused tulevikku" (2003). Rahvusvaheliselt kõige tuntum projekt on koolinoorte kaasaegse kunsti triennaal "Eksperimenta!", mis toimus esmakordselt Tallinnas 2011. aastal ja pälvis 2014. aastal Kultuuri Koja ja Kultuuriministeeriumi Kultuuri Teo auhinna. Järgmine Eksperimenta! toimus 2017. aasta sügisel Tallinna Kunstihoones. 

Alates 2005. aastast tegutseb stuudio juures laste ja noorte Kunstiteadlikkuse Keskus, mis korraldab näitusi, avatud töötube, keskkonna- ja ühiskonnatundlikke projekte ning koolitusi, samuti teabevahendust. 2001. aastal avati ka kunstiharidusportaal Kunstikeskus.ee.

Tunnustus

* 2007 – Eesti Kultuurkapitali kujutava ja rakenduskunsti sihtkapitali aastapreemia (koos Vano Allsaluga, Eesti jooksvat kunstielu kajastava veebikeskkonna kunstikeskus.ee realiseerimine)

Välislingid
-----------

* Koduleht
Elgin Baylor 1969. aastal Los Angeles Lakersi särgis
**Elgin Gay Baylor** (16. september 1934 Washington – 22. märts 2021 Los Angeles, California) oli USA korvpallur ja korvpallitreener. Tema mängupositsiooniks oli väike ääremängija.

Aastatel 1954–1955 mängis ta College of Idaho ja 1956–1958 Seattle'i Ülikooli korvpallimeeskonnas. 1958. aastal valiti Baylor NCAA korvpalli meistrivõistluste kõige silmapaistvamaks mängijaks.

1958. aastal valis Minneapolis Lakers Baylori NBA *draft*'is esimesena. Minneapolis Lakersis (hiljem Los Angeles Lakers) mängis Baylor kogu oma NBA karjääri vältel, aastatel 1958–1971 kokku neliteist hooaega. Lakersiga jõudis ta NBA finaalmängudele kaheksal hooajal, kuid ühelgi korral neist NBA meistritiitlit ei võidetud. NBA tähtede mängule valiti Baylor 11 korda (aastatel 1959–1965, 1967–1970) ja NBA hooaja sümboolsesse esiviisikusse (*All-NBA Team*) kümme korda. 1959. aastal valiti ta NBA aasta uustulnukaks ja samal aastal ka tähtede mängu väärtuslikumaks mängijaks.

NBA karjääri jooksul kogus Baylor keskmiselt mängus 27,4 punkti (sellega asub Baylor NBA kõigi aegade edetabelis kolmandal kohal, 13,5 lauapalli ja 4,3 resultatiivset söötu. Individuaalselt võib tema parimaks hooajaks võib pidada 1961–62, kus ta näitajad mängu kohta olid 38,3 punkti, 18,6 lauapalli ja 4,6 söötu.

Aastatel 1974–1976 oli Baylor New Orleans Jazzi abitreener ja 1976–1979 peatreener. Aastatel 1986–2008 oli ta Los Angeles Clippersi mänedžer.

1977. aastal võeti ta Naismith Memorial Basketball Hall of Fame'i liikmeks. 1996. aastal valiti Baylor NBA ajaloo 50 parima mängija sekka (*50 Greatest Players in NBA History*). Lakers on igavikustanud tema särginumbri 22.

Vaata ka
--------

* NBA drafti esimeste valikute loend

Viited
------

1. ↑   (vaadatud 31.12.2021)
2. ↑  "Suri NBA ajaloo üks legendaarsemaid mängijaid". sport.postimees.ee. 23.3.2021. Vaadatud 31.12.2021

Välislingid
-----------

* Elgin Baylor NBA.com lehel
* Elgin Baylor basketball-reference.com lehel
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib tänavast Tartus; Haapsalu tänava kohta vaata Õpetaja tänav (Haapsalu).* |

---

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) ›
Õpetaja tänav. Vaade tänava algusest, taamal Tartu veetorn (september 2012)
**Õpetaja tänav** on tänav Tartu kesklinnas. 

See algab Pepleri tänavalt, kulgeb Vanemuise pargini, teeb täisnurkse pöörde paremale ja ulatub Tiigi tänavani, olles 260 meetri pikkune. 

Õpetaja tänav 5 on Tartu Maarja kogudusemaja, mille juurde jääb Joona-nimeline laste mänguväljak. Õpetaja 9 on Tartu veetorn. Tänava ääres Vanemuise pargi servas asub ka endine Eesti Kirjanike Liidu Tartu osakonna maja. Õpetaja 10 tegutseb lastesõim Mesipuu. Õpetaja 8 hoones on elanud luuletaja Anna Haava. Õpetaja 12 hoones on elanud Eesti peaminister Jüri Uluots, majale on paigaldatud tema mälestustahvel. Aadressil Õpetaja 11 paikneb tänapäeval üliõpilaskorporatsiooni Arminia Dorpatensis konvendihoone. Büroohoones Õpetaja 9a tegutsesid Raadio Kuku ja Raadio Elmari Tartu stuudiod. 

Tänava varasem nimi oli **Väike Tiigi tänav** (*Kleine Teich Straße*), praegune nimi Õpetaja 
tänav (*Pastoratstraße*) on alates 1891. aastast Tartu Maarja koguduse õpetaja maja järgi.

Pildid
------

* Vaade Õpetaja tänava algusele üle Pepleri tänava, september 2012Vaade Õpetaja tänava algusele üle Pepleri tänava, september 2012
* Joona mänguväljak Tartu Maarja kogudusemaja kõrval, Õpetaja 5, september 2012Joona mänguväljak Tartu Maarja kogudusemaja kõrval, Õpetaja 5, september 2012
* Õpetaja 10Õpetaja 10
* Õpetaja 10 sissepääsÕpetaja 10 sissepääs

Vaata ka
--------

* Õpetajate tänav

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Õpetaja tänav** |
**Põhja üksikkompanii** on Kaitseliidu Tallinna maleva territoriaalne üksus, mille vastutusalaks on Põhja-Tallinna piirkond.

Kompaniipealik on leitnant Tanel Järvet.

Ajalugu
-------

Kopli malevkond asutati 1. märtsil 1929. aastal ning tegutses kogu Eesti Vabariigi esimese iseseisvusaja, kuni likvideeriti koos kogu Kaitseliiduga 1940. aastal pärast Nõukogude okupatsiooni algust.  

Tallinna malev taastati 1990. aastal ning koosnes algul üksikrühmadest. Kuna maleva liikmeskond kasvas, siis tekkis mõne aja pärast vajadus liita üksikrühmad suuremateks üksusteks. Nii tekkis mõned aastad pärast taasiseseisvumist Põhja malevkond. Kuna Kaitseliidu põhikiri sätestas, et malevkonna liikmete hulk peab olema vähemalt 300, nimetati Põhja malevkond 1. jaanuaril 2004 ümber Põhja kompaniiks. Samast aastast alates ühendati see koos Lõuna ja Ida kompaniiga Ühendmalevkonnaks. 2008. aasta Ühendmalevkonna juhatuse koosolekul korraldati hääletus, mille tulemusel otsustati malevkond laiali saata, kuna kompaniid olid eelnevalt iseseisvalt tegutsedes olnud efektiivsemad. Põhja kompaniist sai iseseisev üksikkompanii.

Vaata ka
--------

* Eesti kaitsejõud
* Kaitseliit
* Kaitseliidu Tallinna malev

Viited
------

1. 1 2 3  Tallinna maleva Põhja kompanii koduleht Kasutatud 29. septembril 2010
2. 1 2  Tõnu Märss. Tallinna maleva lähiajalugu Kasutatud 29. septembril 2010
3. ↑  Ühendmalevkonna (2004 - 2008) koduleht Kasutatud 29. septembril 2010
4. ↑  Tallinna maleva Lõuna kompanii koduleht Kasutatud 29. septembril 2010

Välislingid
-----------

* Põhja kompanii koduleht
* Tallinna maleva koduleht
* Kaitseliidu koduleht
**Õnne Eelma** (sündinud **Õnneleid-Astrid Põder;** 11. veebruar 1934 Vastemõisa – 23. juuni 2006) oli eesti graafik.

Elukäik
-------

Sündis Vastemõisa Viljandimaal, õppis Tallinna 10. Õhtukeskkoolis. Aastail 1955–1962 õppis Tallinna Riiklikus Kunstiinstituudis. Aastail 1977–1990 töötas ta ERKI õppejõuna.

Eesti Kunstnike Liidu liige aastast 1961

Looming
-------

1963. aastast esines ta näitustel Eestis ja väljaspool seda.

1960. aastate kunsti suundumus üldistusele haaras ka teda: tema töid iseloomustab mõtteselgus, looduslähedus, helgus. 1960 ndate lõpul läks tema laad abstraktsemaks, sügavtrüki asemele tulid lito ja serigraafia. Õnne Eelma oli tugev joonistaja, viljeles ka pastelli. 

Õnne Eelma osales 1968. aastast Tallinna graafikatriennaalidel, 1977. aastal pälvis eripreemia. 

2004. aastal esines ta XIII triennaaliga kaasnevatel graafikanäitustel

70. sünnipäeva puhul korraldas isikunäituse Deco galeriis.

Isiklikku
---------

Abikaasa Herald Eelma (1960–1977), tütar Mae Vahur (Eelma) s.1960

Viited
------

1. ↑  Sirp (7.07.2006). "ÕNNELEID-ASTRID EELMA". *Sirp*.
**Salme Kann** (31. jaanuar 1881 Kanepi – 26. oktoober 1957 Tartu) oli eesti muusikapedagoog ja koorijuht.

Ta õppis laulmist Peterburi konservatooriumis aastatel 1902–1904 E. Zwanzigeri, 1904–1906 Carolina Ferni-Giraldoni ja 1906–1907 Teodor Leszetycki klassis. Seejärel täiendas end Milanos (1908) ja Firenzes (1909–1910). 

1911. aastal naasis Eestisse. I maailmasõja ajal töötas meditsiiniõena Moskvas, Voronežis ja Penzas. 1920. aastast elas Tartus. 1920–1930. aastatel oli Tartus eralauluõpetaja.

1926. aastal organiseeris ta Tartu Naiskarskusliidu juures Valgelindi Naiskoori ja oli selle koorijuht. 1928. aastal asutati Salme Kanni eestvedamisel Tartu Naistelaulu Selts.

Aastatel 1940–1957 töötas ta Tartu Muusikakoolis klassikalise laulu õpetajana. 25. augustist kuni 8. oktoobrini 1944 oli ta kooli direktori kohusetäitja. Tema õpilased on olnud Margarita Miglau, Kalmer Tennosaar ja Hele Rähn.

Tema isa oli koorijuht ja rahvusliku liikumise tegelane Hans Kann.

Viited
------

1. ↑  Eesti muusika biograafiline leksikon. Tallinn: Valgus, 1990
2. ↑  Kaie Pöial. Tartu Naislaulu Seltsi ajalugu
3. ↑  Heino Elleri nimeline Tartu Muusikakool. Klassikalise laulu eriala
**Mart Haruoja** (18. oktoober 1948 Tallinn – 10. jaanuar 2011 Tallinn) oli eesti allvee- ja veemotosportlane ning triatleet.

Lõpetas 1967. aastal Tallinna 21. Keskkooli ning 1972. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi energeetika- ja 1990. aastal Tallinna Tehnikaülikooli majandusteaduskonna. Majandusmagister (1997).

Sportlasena
-----------

Hakkas 1965. aastal Tallinna Kalevis harrastama allveesporti, tema treener oli Ott Ernesaks. Võitis Eesti NSV meistrivõistlustel aastatel 1968–1972 1 kuld-, 3 hõbe- ja 1 pronksmedali ning NSV Liidu meistrivõistlustel aastatel 1968–1971 1 kuld-, 1 hõbe- ja 1 pronksmedali. 

Tuli aastatel 1985–1990 sisemootoriga vabapaatide võistlusklassis 1500 cm3 (R-1500 või R-2) kolm korda Eesti NSV meistriks ja sai meistrivõistlustel veel kaks hõbe- ja ühe pronksmedali.

Osales NSV Liidu võistlejana triatloni 1987. aasta Euroopa meistrivõistlustel ja 1988. aastal maailmameistrivõistlustel (*Hawaii Ironman*), oli sellel alal esimesi eestlasi. Tuli triatlonis mitu korda Eesti veteranide meistriks ja võitis veteranide maailmamängudel 1991. aastal kuldmedali.

Treeneri ja sporditegelasena
----------------------------

Oli 1985–1990 Eesti NSV veemotospordi vanemtreener. Kuulus Eesti NSV Veemotospordiföderatsiooni presiidiumi ja Eesti Triatloni Liidu juhatusse, sh oli ka asepresident.

Tunnustus
---------

* 1968 NSV Liidu meistersportlane allveespordis
* 1986 NSV Liidu meistersportlane veemotos

Viited
------

1. ↑  Biograafia ESBL-is

Kirjandus
---------

* "Mart Haruoja". // Veemoto Eestis 1954 – 2003. Koostanud Vahur Joala. Varrak. Tallinn 2003. Lk 22

Välislingid
-----------

* Biograafia ESBL-is
* Mart Haruoja sporditulemused
* Haud Tallinna Metsakalmistul
**Kuru** on väga haruldane, ravimatu ja alati surmaga lõppev neurodegeneratiivne häire, mis oli varem levinud Paapua Uus-Guineas. Nimetus "kuru" tuleneb Kainantu-Goroka keele sõnast *kuria* või *guria* (*raputama*) – värinad on haiguse tavaline sümptom. Sõna *kúru* tähendab *värisemist*. Kuru on tuntud ka kui "naeruhaigus"’, mis on tingitud haiguse põhjustatud patoloogilistest naerupahvakutest, mis on ka haiguse üks sümptom.

Nüüdseks on kinnitust saanud fakt, et kuru kandus edasi Paapua Uus-Guinea hõimurahvaste traditsioonilise matusekannibalismi kaudu. Surnud pereliikmeid keedeti ja seejärel söödi, mis nende traditsioonide kohaselt aitas vabastada surnu hinge. Naised ja lapsed tavaliselt sõid surnu aju, mis oli kuru tekke ning levimise eelduseks, seetõttu oli ka haigus levinud rohkem naiste ja laste seas.

Epideemia algas ilmselt sellest, kui ühel külaelanikul arenes välja Creutzfeldti-Jakobi tõbi ja haige suri. Kui teised külaelanikud sõid surnu aju, siis nakatusid ka nemad haigusega ja see levis teistele külaelanikele nakatunud ajude söömisega.

Sümptomaatika
-------------

Kuru on närvisüsteemi haigus, mis põhjustab füsioloogilisi ja neuroloogilisi toimeid, mis põhjustavad surma. Seda iseloomustab koordinatsiooni ja lihase liikumise kontrolli kaotamine.

Sümptomid:

* valu jäsemetes,
* koordinatsiooni probleemid,
* neelamisraskus,
* treemor,
* lihastõmblus.

Sümptomaatika jaguneb kolmeks etapiks:

1. esimeses staadiumis võib esineda ebakindlat hoiakut ja kõndimist, vähenenud kontrolli lihaste üle, treemorit, düsartriat;
2. teises staadiumis ei ole nakatunud inimene võimeline kõndima ilma toeta ja kannatab tugevate värinate käes;
3. kolmandas staadiumis on sümptomid tugevnenud, mistõttu pole haige enam võimeline ilma toeta istuma. Tekivad ka uued sümptomid nagu düsfaagia või üleüldine neelamisraskus, mis viib alatoitumiseni. Samuti võivad haiged kaotada rääkimisvõime, omada kroonilisi haavandeid.

Nakatunud inimene sureb 11–14 kuu jooksul pärast esimese staadiumi sümptomite teket. Sageli sureb nakatunu kopsupõletikku või infektsiooni.

Põhjustaja
----------

Kuru haigust põhjustab ebanormaalselt muundunud valkude (prioonvalkude) ülekandumine. See kandus inimestele kannibalismi rituaali kaudu, kus söödi ajusid, mis sisaldasid prioone.

Viited
------

1. 1 2  "A clinical study of kuru patients with long incubation periods at the end of the epidemic in Papua New Guinea".
2. ↑  "Kuru".
3. ↑  Hoskin, J. O.; Kiloh, L. G.; Cawte, J. E. Epilepsy and Guria: the shaking syndromes of New Guinea"*.**`{{raamatuviide}}`: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link)*
Emaslind
**Põhja-masksäälik** (*Geothlypis trichas*) on sääliklaste sugukonda masksääliku perekonda kuuluv lind.

Levila
------

Põhja-masksäälik on levinud Kanada lõunaosast Mehhiko keskosani. Põhjapoolsed asurkonnad on rändlinnud, talvitudes levila lõunaosas, Kesk-Ameerikas ja Antillidel. Lõunapoolsed asurkonnad on suuresti paiksed.

Põhja-masksäälikut on väga harva eksikülalisena kohatud ka Lääne-Euroopas.

Ta on väga tavaline lind, vaatamata arvukuse vähenemisele mõnes piirkonnas. Ta kuulub soodsas seisundis liikide hulka.

Esimest korda kirjeldas põhja-masksäälikut teaduslikult juba Linnaeus 1766. aastal.

Välimus
-------

Põhja-masksäälikud on väikesed laululinnud. Nende selg, tiivad ja saba on oliivrohelised, kurgualune ja rind kollased, kõhualune valkjas. Täiskasvanud isaslinnul on must mask, mis ulatub kaela külgedelt üle silmade ja lauba ning on piiritletud valge või halliga. Emaslinnul must mask puudub ja alapool on heledam. Noorlinnud on välimuselt sarnased emaslinnuga. Noored isased on esimesel eluaastal kahvatu maskiga, mis muutub teiseks elukevadeks täiesti mustaks. Emased tunduvad eelistavat suurema maskiga isaseid.

Põhja-masksäälikul on kirjeldatud 13 alamliiki (mille arv erineb sõltuvalt kasutatavast süsteemist). Need erinevad üksteisest peamiselt isaslinnu pea mustri ja alapoole kollase värvuse ereduse poolest. Edelapoolsed alamliigid on eredaimad ja kollaseima alapoolega. 

Põhja-masksäälik tegutseb peiduliselt madalal taimestikus, hoides saba sageli püsti. Kutsehüüd on tugev naksuv *tsek*.

Elupaik ja pesitsemine
----------------------

Põhja-masksäälik pesitseb paduratel ja teistel tiheda madala taimestikuga märgaladel, ka põõsastikes. Kuivades piirkondades on ta vähem tavaline.

Tema pesitsusperiood kestab aprillist juunini. Pesa on kausjas ja asub tihedas põõsastikus, kurnas on 3–5 muna. Haudumine kestab 12 päeva. Poegi toidavad mõlemad vanalinnud. 8 päeva pärast koorumist lahkuvad pojad pesast. Põhja-masksäälik toitub putukatest, otsides neid tihedast taimestikust, aga suutes neid püüda ka õhust. Vahel sööb ta ka seemneid.

Põhja-masksääliku tavaline pesaparasiit on pruunpea-lehmalind (*Molothrus ater*), kes muneb teiste lindude pesadesse.

Viited
------

1. ↑  BirdLife International (2004). *Geothlypis trichas*. *2006 IUCNi punane nimistu*. IUCN 2006. Vaadatud 9 May 2006. Database entry includes justification for why this species is of least concern
2. ↑  Curson, Quinn ja Beadle. "*New World Warblers*" ISBN 0-7136-3932-6
3. ↑  L. Jonsson. "Euroopa linnud". Eesti Entsüklopeediakirjastus 2000, lk. 542

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Põhja-masksäälik** |

* Common Yellowthroat Lab of Ornithology
**Gianni Rodari** [dž'anni rod'aari] (23. oktoober 1920 Omegna – 14. aprill 1980 Rooma) oli itaalia kirjanik ja ajakirjanik, lasteraamatu "Cipollino seiklused" autor. 

1970. aastal sai ta Hans Christian Anderseni lastekirjanduspreemia (ta on ainus Itaalia kirjanik, kes on selle auhinna pälvinud).

Elukäik
-------

Rodari sündis Põhja-Itaalias Omegna väikelinnas, mis asub Orta järve ääres. Ta pagarist isa suri 1929. aastal kopsupõletikku ning Giannit ja ta kahte venda kasvatas ema. Pere kolis ema kodukanti Gaviratesse Varese provintsis. 1931–1934 õppis Rodari Seveso katoliiklikus seminaris. Ta huvitus muusikast ning õppis kolm aastat viiulit, samuti avastas enda jaoks filosoofide ja poliitiliste mõtlejate (Nietzsche, Schopenhauer, Lenin, Trotski) teosed. 1937. aastal sai ta õpetajadiplomi ning andis tunde Varese provintsi maakoolides. 1939. aastal õppis ta Milano ülikoolis, ent lahkus sealt pärast mõne eksami sooritamist.

Teise maailmasõja ajal oli ta halva tervise tõttu sõjaväeteenistusest vabastatud. Raske rahalise olukorra tõttu kandideeris ta tööle Casa del Fasciosse ning oli sunnitud astuma fašistlikku parteisse. Kui ta oli kaotanud kaks parimat sõpra ning ta vend Cesare oli viidud Saksa koonduslaagrisse, astus Rodari 1. mail 1944 Itaalia Kommunistliku Partei liikmeks ning osales Itaalia vastupanuliikumises.

1945. aastast töötas Rodari ajakirjanikuna, esmalt väljaandes Cinque punte, seejärel Varese kommunistide häälekandjas L'Ordine Nuovo. 1947. aastast töötas ta Milanos ilmuvas kommunistlikus väljaandes L'Unità, kus hakkas hiljem toimetama rubriiki "La domenica dei piccoli" ("Pisikeste pühapäev"). 

1950. aastal suundus ta Milanost Rooma, kus ta juhtis Itaalia pioneeride ajakirja Pioniere, 1953. aastast Itaalia Kommunistliku Noorsooühingu ajakirja Avanguardia. Ta tegi kaastööd paljudele väljaannetele ning hoolitses lasterubriikide sisu eest. 1951. aastal ilmusid Rodari esimesed lasteraamatud, "Il Libro delle Filastrocche" ja "Il Romanzo di Cipollino".

Eesti keeles ilmunud teosed
---------------------------

Cipollino ja rüütel Tomat Venemaa 1992. aasta margil
* "Cipollino seiklused" (1951. aasta originaalis "Il romanzo di Cipollino", alates 1959. aasta uustrükist "Le avventure di Cipollino"), tõlkinud Aleksander Kurtna, Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus, 1960 (2. trükk Tallinn: Eesti Raamat, 1975; 3. trükk Tallinn: Eesti Raamat, 1983; 4. trükk Tallinn: Tänapäev, 2011)
* "Telefonilood" (originaalis "Favole al telefono", 1962), tõlkinud Tiina Laats, Tallinn: Eesti Raamat, 1980
* "Igal tööl on oma lõhn" (luuletused), tõlkinud Andres Jaaksoo, Tallinn: Eesti Raamat, 1991
* "Sinine nool: itaalia jõulujutt lastele" (originaalis "La freccia azzurra", 1964), tõlkinud Tiiu Viirand, Tallinn: Kunst, 1993

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Gianni Rodari** |

* Gianni Rodari teemaline veebisait (itaalia keeles)
Ben-Nevise mägi
**Põhja-Šoti mägismaa** (gaeli keeles *A' Ghàidhealtachd*) on mägismaa Suurbritannia saare põhjaosas Šotimaal. Lõunas eraldab seda Lõuna-Šoti mägismaast Kesk-Šoti madalik. Kõrgus on kuni 1343 m (Ben Nevise mägi Grampiani mägedes). Koosneb gneisist, graniidist, kiltkivist, kvartsiidist, ka punakast liivakivist ja efusiivsetest kivimitest. 

Tektoonilised nõod (suurim nendest on Glen Mor) jaotavad mägismaa liustikutekkeliste pinnavormidega kiltmaadeks ja ahelikeks. Mäestike nõlvade vahel on mäekurud, mägismaa lääneosas on fjordid. 

Mägismaal on palju jõgesid, järvi (Loch Lomond, Loch Ness jt), soid. Levinud on kanarbikud, niidud, kase- ja männimetsade lapid. 

Inimesed tegelevad loomakasvatusega.

Põhja-Šoti mägismaa koosseisu kuuluvad Loodemäestik, Monadliathi mäed ja Grampiani mäed.

Vaata ka
--------

* Highland

Viited
------

1. ↑  Значение слова "Северо-Шотландское нагорье" в Большой Советской Энциклопедии
**Wiedemanni fond** on Eesti Rahvuskultuuri Fondi (ERKF) allfond, mille asutasid Ferdinand Johann Wiedemanni keeleauhinna laureaadid eesmärgiga toetada eesti keele õpet ja rahvuslikku kasvatust.

Wiedemanni fond asutati 4. detsembril 2005, mil Eesti Rahvuskultuuri Fondi nõukogu esimees Eri Klas ja tollal elus olnud Ferdinand Johann Wiedemanni keeleauhinna laureaatide nimel Tiiu Erelt allkirjastasid Wiedemanni fondi asutamise lepingu. Hiljem on fondiga liitunud kõik edasised auhinnasaajad. Fondi asutajad olid Nikolai Baturin, Tiiu Erelt, Mati Hint, Rudolf Karelson, Eduard Leppik, Uno Liivaku, Viivi Maanso, Uno Mereste, Lennart Meri, Mari Must, Valdek Pall, Juhan Peegel, Huno Rätsep, Ellen Uuspõld, Helju Vals, Ülle Viks ja Haldur Õim. Hiljem on fondiga liitunud Mati Erelt, Ain Kaalep, Valve-Liivi Kingisepp, Ilse Lehiste, Heldur Niit, Kristiina Ross, Mari Tarand, Tiit-Rein Viitso, Arvo Krikmann, Leelo Tungal, Uno Laur, Marja Kallasmaa, Reet Kasik, Krista Kerge ja Helle Metslang.

Wiedemanni fond on stipendiumiga toetanud rahvapärimust, noorte kirjandustegevust, eesti keele õpinguid kõrgkoolis, eesti keele uurijaid, eesti keele riigieksami arendust ja emakeeleõpetajaid. Stipendiumi saamise taotlused vaatab üle halduskogu.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Valge, Jüri. Wiedemanni fond 10. Õpetajate Leht, 4. detsember 2015.
2. ↑  Wiedemanni fond. Eesti Rahvuskultuuri Fond.
**Sally von Kügelgen** (2. märts 1860 Tartu – 16. oktoober 1928 Rooma) oli baltisaksa maalikunstnik.

Tema isa oli maastikumaalija Konstantin von Kügelgen (1810–1880), kellele 1842–1856 kuulus Nõmme mõis Väike-Maarja kihelkonnas.

Kunstialaseid teadmisi sai Sally esmalt isa juhatusel, seejärel Julie Wilhelmine Hagen-Schwarzi juures. Ta täiendas end Peterburis Ivan Kramskoi juures ning vabakuulajana Peterburi Kunstide Akadeemias. 

Elas 1890. aastast alates pidevalt Roomas, külastades aeg-ajalt kodumaad.

Sally von Kügelgen on loonud portreid ja kompositsioone, kasutades teiste meistrite maalidelt laenatud motiive. 

Ta on Pilistvere kiriku altarimaali autor. Tema valmistatud on ka Tallinna Kaarli kiriku altarifreskod, mis on Carl Timoleon von Neffi poolt Peterburi Iisaku katedraali jaoks tehtud kompositsioonide pealiskaudsed koopiad.

* "Metsamaastik""Metsamaastik"
* "Maastik""Maastik"
* "Naise portree""Naise portree"
* "Lamava mehe akt""Lamava mehe akt"
* "Meesakt""Meesakt"
* "Kristuse sündimine. Eskiis Kaarli kiriku altarimaalile""Kristuse sündimine. Eskiis Kaarli kiriku altarimaalile"
* "J. W. Goethe portree""J. W. Goethe portree"

Viited
------

1. ↑  *Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2,1,: Estland, Bd.:1*, Görlitz, 1930, lk.627
**Ilomantsi lahing** (**Ilomantsi tõrjevõit**) oli Jätkusõja lahing Soomes Põhja-Karjalas 26. juulist kuni 13. augustini 1944. aastal.

Punaarmee suurpealetungid olid juba edukalt tõrjutud Tali-Ihantala, Viiburi lahe, Äyräpää-Vuosalmi ning U-liini (Nietjärvi) suurtes lahingutes.

Järgmiseks teostas Punaarmee Jätkusõja viimase suurpealetungioperatsiooni Ilomantsi lähedal, juuli- ja augustikuu vahetusel 1944. aastal, algselt kahe jalaväediviisi (176. ja 289) jõududega. Punaarmee püüdis vallutada tähtsa teeristi Ilomantsis ning jätkata sealt rünnakut Soome VI korpusele, mis pidas kinni Punaarmee kallaletungi tagalasse.

Jäägrikindralmajor Erkki Raappana juhitud ajutised üksused – viivituslahingutes kurnatud ja räsitud 21. brigaad (umbes 7000 meest) ning Karjala Kannaselt appi toodud puhanud ja täiendatud ratsaväebrigaad (*Ratsuväkiprikaati*, umbes 6000 meest) – alustasid kahekordsel haardel põhinevat vastupealetungioperatsiooni. Mõlemad Nõukogude diviisid piirati ümber eraldi kottidesse Leppävaara-Lutikkavaara ja Vellivaara-Lehmivaara aladele ning neid asuti tükeldama ja hävitama. See Ilomantsi lahing peeti umbes 40 km laiusel ja umbes 30 km sügavusel alal.

Samal ajal püüdis kotti jäänud diviisidele idast appi tulla kolm Nõukogude merejalaväebrigaadi (69. 70. ja 3.), ning soomus- ja pioneeribrigaad, nende püüdlused aga tõrjuti.

Lõpuks nägi Punaarmee, et olukord on lootusetu ja diviiside riismed tegid läbimurde itta (põgenesid lahinguväljalt). Diviiside raskerelvastus ja muu materjal jäi soomlastele sõjasaagiks (näiteks said nad umbes 200 suurtükki).

Lahingugrupp Raappana suurtükivägi tulistas 10 ööpäeva jooksul 36 000 mürsku ning Nõukogude suurtükivägi umbes 10 000 mürsku. Suur roll oli soomlastest sissidel, kes hävitasid NSV Liidu alal Punaarmee kolonnid, mis olid toomas laskemoona. Näiteks Mannerheimi risti kavaleri Heikki Nykäse juhitud sissigrupp hävitas veoautokolonni, milles oli 30 autot, mis transportisid laskemoona suurtükiväele.

Allikad
-------

* Tuomo Rysti dokumentaalfilm "Korpisodan suurvoitto"
* Suomi 85 Itsenäisyyden puolustajat – Sodan kartat (2003)
* Erkki Nordberg. Arvio ja ennuste Venäjän sotilaspolitiikasta Suomen suunnalla (2003)

Välislingid
-----------

* Ilomantsi tõrjevõit
*
Tauno Kangro. Põhja Konn. Kuju asub Viimsi vallas.
**"Põhja konn"** on 1959. aastal valminud Eesti nukufilm, mille lavastaja on Elbert Tuganov.

Sisukirjeldus
-------------

Film põhineb Fr.R. Kreutzwaldi ennemuistse jutu ainetel.

Põhja konn oli hiiglaslik olevus, kellel oli härja keha, konna jalad ja mao saba. Põhja konna keha oli kaetud kivist ja rauast tugevamate soomustega. Põhja konn püüdis kõike enda teel hävitada ning ajas suust välja tuld ja suitsu.
Vapper noormees läheb otsima imesõrmust, mis annaks talle üleloomuliku jõu Põhja konna võitmiseks. Ta leiab sõrmuse, võidab targa nõuannete abil selle metsalise ja päästab rahva hukatusest.

Linastusluba
------------

Filmile väljastati 1959. aastal tähtajatu linastusluba Eesti NSV ja NSV Liidu kinovõrgus igasugusele auditooriumile demonstreerimiseks.

Loaandjate kokkuvõtvas hinnangus tõdetakse, et filmile on leitud originaalne režissööripoolne lahendus, on kasutatud väljendusrikkaid detaile, huvitavalt on tehtud nukkude massistseenid, õnnestunud on stseenid haldjaga ning võitlus Põhja konnaga. Filmi muusika ja helilahendus on väljendusrikas ja õnnestunud. Kunstnik Rein Raamatu dekoratsioonid on hästi edasi andnud filmi emotsionaalset atmosfääri. Ainukeseks ebaõnnestumiseks peetakse nukk-peategelase lahendust. Kõrge hinnang anti ka operaator Aimée Beekmani ja tema assistendi Heino Parsi tööle. Nukufilmil on hea värvijoonis, valguse koloriit ja head panoraamid, mis annavad hästi edasi filmi dramatismi ja emotsionaalsust.

Filmi tegemisest
----------------

Filmi toimetaja Silvia Kiik: "Kui ennemuistse jutu "Põhja konn" järgi hakati filmi tegema, tuli eelkõige mõelda, kuidas luua ekraanil hirmsa metsalise kuju. Otsustati valmistada kummist koletis, mis näeks välja nagu ehtne muinasjutulohe ja mis võiks ka lohe kombel käituda - sabaga vastu maad peksta, suud pärani ajada, keret ja pead pöörata... Ent mida teha, et seesugune lohe tuld ja suitsu sülitaks, nagu stsenaariumis ette oli nähtud? Appi võeti lihtne kavalus, mida nukufilmitegijad oma töös sageli kasutavad - nukke tehti kaks. Üks oli väiksem, sellega filmiti sündmused, kus lohe tervenisti ekraanile ilmus. Teine nukk oli märksa suurem, kuid poolik, ilma saba- ja kehaosata. Poolik nukk mängis neis kaadreis, kus vaataja näeb ainult tuldsülitava lohe pead. Filmivõtte ajal kinnitati lohe avatud suhu küünal, muidugi nii, et seda ekraanil märgata poleks. Filmis katab küünalt lohe keel. Tagantpoolt lükati nuku suhu toru, milles olid kergestisüttivad karukollaeosed. Torusse puhudes sattus eosetolm küünlaleeki ja plahvatas ning filmilindile jäädvustati hetk, mil metsalise "hingeõhk" muutus ehtsaks tulepilveks."

Vaata ka
--------

* "Põhjakonn", 2007. aasta Eesti animafilm
* Põhja konn, üleloomulik tegelane muinasjutus

Viited
------

1. 1 2  Põhja konn. Eesti filmi andmebaas. vaadatud 18. juuni 2023.

Kirjandus
---------

Võsa, K. (koostaja), Kiik, S. (teksti autor). Elavad muinaslood. Stuudio "Tallinnfilm" multifilmiloomingut, ka nukufilmist "Põhja konn". Tallinn: Perioodika 1977, lk 20-21.
**Ilmārs Bernāns** (8. oktoober 1954 – 9. detsember 2003 Aoraki, Uus-Meremaa) oli läti alpinist.

Ta on tõusnud Pamiiri ja Tian Shani nelja üle 7000 m kõrguse mäe tippu, mille eest pälvis kolmandana Lätist Lumeleopardi aunimetuse.

Ta võttis 1993. aastal osa Läti esimesest Himaalaja ekspeditsioonist – kaheksatuhandelise Dhaulagiri (8167 m) tippu, kuid sinna ta ei jõudnud.

Ta on tegutsenud ärinduses.

9. detsembril 2003 (kohaliku aja järgi 10. detsembril) hukkus ta koos Teodors Ķirsise, Evija Ķirse ja Aivars Prošenkovsiga Uus-Meremaal, olles tõusnud Aoraki (3754 m) tippu.

Tunnustus
---------

* 1991 – aunimetus "Lumeleopard" (tõusnud nelja endise Nõukogude Liidu üle 7000 m kõrguse mäe tippu)

Viited
------

1. ↑  Ilmārs Bernāns. nekropole.info
2. ↑  Mūslaiku Latvijas vēsture: ar ko latvietim palepoties?. pietiek.com
3. ↑  Gājuši bojā četri Latvijas alpīnisti, viņu vidū Teodors Ķirsis. 25.06.2013. tvnet.lv
4. ↑  Snow Leopards. russianclimb.com

Välislingid
-----------

* Neli Läti alpinisti hukkus Uus-Meremaa mägedes. 11.12.2003. postimees.ee
Raudoksiidkollane pulbrina
**Marsskollane** ehk **raudoksiidkollane** on sügav- kuni tumekollane sünteetiline värvipigment, koostiselt hüdreeritud raudoksiid Fe2O3 • H2O nagu looduslik muldpigment ooker. Sünteesiti 19. sajandil.

Värvainete indeksis on marsskollase tähis PY42 (Pigment yellow 42) ja 77492

Omadused
--------

Marsskollase värvus ulatub nagu looduslikul ookril tuhmjast punakaskollasest oranžika kollakaspruunini. Ta on sama püsiv ning looduslikust ookrist isegi paremate värviandvate omadustega ning katvusega. Õlivärvis soodustab ta õli kuivamist. Odava ja püsiva pigmendina kasutatakse marsskollast laialdaselt värvitööstuses ja segatakse sellest koos titaanvalgega heledaid kreemjaid värvitoone.

Marsskollast võib segada kõigi sideainetega, kuid ei soovitata kasutada koos kaadmiumpigmentidega.

Marsskollase põletamisel saadakse marsspunane.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  PY42. - The Color of Art Pigment Database: Pigment Yellow, PY
3. ↑  PY42. - The Color of Art Pigment Database: Pigment Yellow, PY
4. ↑
5. ↑
6. ↑

Välislingid
-----------

* Marsskollane kunsti- ja konserveerimisvahendite andmebaasis CAMEO
**Gideon Rinne** (28. märts 1861 Tallinn – 1. aprill 1897 Kuressaare) oli Eesti vaimulik.

Õppis aastal 1873 Riia Kubermangugümnaasiumis ja 1873–1879 Tartus Gümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1880–1887. Oli koduõpetaja Hiiumaal Suuremõisas krahv Ungern-Sternbergi ja Tallinnas parun Girard de Soucantoni juures. Oli prooviaastal Rapla (Carl Eduard Malmi juures), Karuse (venna Immanuel Rinne juures) ja Ridala koguduses (Magnus Heinrich Ferdinand Leopold Hörschelmanni juures). Ordineeriti õpetajaks 5. juunil 1888.

Oli aastal 1888 Paide ja Anna koguduse adjunktõpetaja. Aastatel 1888–1891 (introdutseeriti 4. septembril 1888) oli pastor Kiievis. Aastatel 1891–1897 (introdutseeriti 30. juunil 1891) oli Kuressaare Laurentiuse koguduses abiõpetaja, olles samal ajal usuõpetaja gümnaasiumis, kõrgemas tütarlastekoolis ja saksa linnakoolis.

Isiklikku
---------

Tema vend Immanuel Rinne oli Karuse Margareeta koguduse õpetaja, vend Richard Rinne oli Emmaste Immanueli koguduse õpetaja.

Viited
------

1. ↑  Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977
2. ↑  Die Pastoren des Konsistorialbezirk Estland 1885-1919. Böhlau Verlag Köln Wien
**Zante kihistik** (inglise keeles *Zante Member*) on ordoviitsiumi ladestu Zebre kihistu Latorpi lademesse kuuluv kihistik. Seda hakkasid esimesena määratlema Rita Ulste ja Lilita-Ilga Gailite aastal 1976.

Kihistiku stratotüüp on nüüdseks hävinud südamikuga Ciecere-10 puurauk, kus kihistiku kivimid esinevad 1076.00..1088.00 meetril. Kihistu neostratotüüp on Dobele 92 puurauk, kus kihistu kivimid esinevad 1383.70..1397.00 meetril. Kihistik on nime saanud Zante küla järgi.

Kihistik on Zebre kihistu Latorpi lademe ülemine kihistik, mis lamab Kalvene kihistikul. Ajaliselt kuulub selle punane või laiguline savi Billingeni lademesse. Eestis esineb kihistik maa lõunaosas. Leedu aladel eristatakse kihistikku maa loodeosas.

Viited
------

1. ↑  Zante kihistik Eesti geokogude infosüsteemis (vaadatud 30.08.2019)
2. ↑  Stratigraafia info
3. ↑  Geology and Mineral Resources of Estonia. Billingen stage Tõnu Meidla
4. ↑  LIETUVOS SILŪRO, ORDOVIKO, KAMBRO, EDIAKARO SISTEMŲ STRATIGRAFINĖ KLASIFIKACIJA, 2015, lk. 27

Välislingid
-----------

* Zante kihistik Eesti geokogude infosüsteemis
**Põhja kaitseringkond** oli Eesti sõjaväeringkond, mis vastutas Harju- ja Raplamaa territoriaalkaitse eest.

Kaitseringkonna postiaadress oli Jägala küla, Jõelähtme vald, Harju maakond.

Põhja kaitseringkond tegutses maaväe ülema alluvuses.

Põhja kaitseringkond moodustati 1998. aastal Harju- ja Raplamaad hõlmava kaitseväe territoriaalse formeeringuna, mille staap asus Tallinnas. 2003. aasta seisuga kuulusid Harju- ja Raplamaa Tallinna erikaitsepiirkonda ning Põhja kaitseringkonna koosseisu olid arvatud Ida-Viru-, Jõgeva-, Järva- ja Lääne-Virumaa (varasem ja hilisem Kirde kaitseringkond). 2008. aastast koosnes Põhja kaitseringkond taas Harju- ja Raplamaast.

Koosseis rahuajal
-----------------

1. Põhja Kaitseringkonna staap paiknemisega Jägalas;
2. staabi- ja tagalakeskus paiknemisega Tallinnas;
3. Vahipataljon paiknemisega Tallinnas;
4. Kaitseväe orkester paiknemisega Tallinnas.

Viited
------

1. 1 2  Põhja Kaitseringkonna põhimäärus. RTL 2008, 104, 1489.
2. ↑  Kaitseringkondade moodustamine ja nende staapide formeerimine. RT I 1998, 28, 374.
3. ↑  Määruse "Kaitseväe struktuur ja paiknemine" muutmine. RT I 2002, 105, 628.
4. ↑  Määruse "Kaitseväe ülesehitus" muutmine. RT I 2007, 47, 330.