recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Aksel Kristian** (26. oktoober 1900 Tartumaa – 3. august 1985 Stockholm) oli Eesti sõjaväelane (major, 1938).

Pärast osalemist Vabadussõjas õppis ta Eesti Vabariigi Sõjakoolis, mille lõpetas 1921. aastal. Kõrgema sõjakooli täieliku kursuse lõpetas ta kapteni auastmes 1933. aastal. Selleks ajaks oli Kristian läbinud ka luureohvitseride kursused. Ta läks tööle Sõjavägede Staapi, kus oli sõjavägede juhataja adjutant, täitis sõjaväe esindaja kohustusi Soomes ning ka salajasi ülesandeid Petseris ja Irboskas. Majori auaste anti talle 1938. aastal. 1939. aasta sügisel määrati Kristian Eesti Vabariigi ja NSV Liidu vahel sõlmitud vastastikuse abistamise paktist tulenevaid ülesandeid täitma. Kuid juba oktoobris 1939 lähetati ta sõjaväeatašeeks Soome.

Pärast Eesti okupeerimist ta kodumaale enam ei naasnud. Ta töötas Soome Peastaabi luureosakonnas. 1941. aasta juunis oli Kristian luurerühma Erna formeerimise ja väljaõppe üks juhtidest.

1944. aasta sügisel vabastati ta teenistusest ning ta läks Rootsi.

Hiljem tegi ta kaastööd raadiojaamadele Vaba Euroopa ja Ameerika Hääl.

Tunnustus
---------

* Kotkaristi IV klassi teenetemärk, 1939
* Poola Teeneteristi kuldne järk (poola keeles *Złoty Krzyż Zasługi*), 1933
* Rootsi Mõõgaordeni I klass, 1934
* Rumeenia Tähe komandöri orden(ro), 1937
* Ungari Kuningriigi I klassi Teeneteordeni(hu) 4. klassi teenetemärk, 1938
* Itaalia Krooni orden (itaalia keeles *Ordine della Corona d'Italia, OCI*, 1938
* Soome Valge Roosi ordeni I klass

Viited
------

1. 1 2 3  Oksjon Kunstisalong Allee. Vaadatud 01.10.2012.
**Johann Renner** (ka **Johannes Renner**; umbes 1525 Vestfaal, Tecklenburg – 1583 Bremen) oli saksa kroonik. 

Johann Renner sündis linnakodaniku pojana, lõpetas õigusteadusestuudiumi ja sai notari hariduse.

1556. aasta kevadel alustas Renner tegevust Liivimaal, kus asus teenistusse Liivimaa ordu Järva foogti Berent van Schmerteni sekretärina. Hiljem oli ta Pärnu komtuuri Rotger Wulfi kirjutaja. 

1561. aastal põgenes ta Saksamaale, kus elas algul Ida-Friisimaal, siis Speyeris ning lõpuks Bremenis, kus töötas kohtus kuningliku notarina. 

Põhitöö kõrvalt kirjutas ta valmis "Liivimaa ajaloo" ja "Bremeni kroonika". "Liivimaa ajaloos" kajastas ta sündmusi Vana-Liivimaal enda sealviibimise ajal. Sinna mahtus faktiderohke kirjeldus Eestimaa maaisandate tegevusest, Liivi sõjast, 1560. aasta talurahvarahutustest Harju- ja Järvamaal ning 1556. aasta koadjuutorivaenusest. Lisaks sisaldas tema kroonika ümberkirjutust ka Bartholomäus Hoeneke Liivimaa nooremast riimkroonikast.

Et käsikiri ei jõudnud kohe pärast valmimist trükki, tehti viimased arhiivimärked sinna 18. sajandil. Käsikiri avastati 1870. aastal Bremeni Muuseumiühingu raamatukogust, kuid see oli autori poolt juba ümber töötatud variant, mis kajastas sündmusi 1582. aastani ja milles nii mõnedki kohad olid Balthasar Russowi 1578. aastal ilmunud raamatu mõjutusel ümber kirjutatud.
Seetõttu jätkati otsinguid. 1934. aastal leidis originaali Lübecki linnaraamatukogust Paul Karlstedt, kes tegi sellest väga täpse koopia.

Raamatukogus leidunud väärtasjad ja käsikirjad peideti sõja eest soolakaevandusse, kust Nõukogude võim viis need pärast Saksamaa kapitulatsiooni Venemaale. 1990. aastal tagastas Venemaa küll Lübecki, Bremeni ja Hamburgi vanad dokumendikogud, kuid Renneri käsikirja seal ei olnud.

Teosed
------

* Johann Renner. Liivimaa ajalugu 1556–1561. Kirjastus Olion, Tallinn 1995, ISBN: 5460002168. 2. trükk: sama, 2006, ISBN: 9985664663, 3. trükk 2023. Tõlkija: Ivar Leimus ja värsid ladina keelest: Enn Tarvel.

Sisukord: – Renner ja tema aeg – 47. meister Wilm von Forstenberch – Aasta 1558 – Narva kaotatud – Vasknarva kaotatud – Kirumpää kaotatud – Uue-Kastre kaotatud – Tartu kaotatud – Konguta, Rõngu, Rannu kaotatud – Porkuni kaotatud – Rakvere kaotatud – Laiuse kaotatud – Toolse kaotatud – Kiviloo maha põletatud – Gaujiena maha põletatud – Issanda aastal 1559 – 48. meister Goedert Keteler – Issanda aastal 1560 – Aluksne kaotatud – 8. raamat – Ordu suurest lüüasaamisest Härgmäe lähedal – Kuidas Viljandit piirati – Viljandi kaotatud – 9. raamat – Lahkele lugejale – Kuidas Tallinn Rootsi omaks sai – Aasta jne. 61 – Aasta 1561 – Aasta 1562 – Isiku- ja kohanimed.

Vaata ka
--------

* kroonik Salomon Henning

Viited
------

1. ↑  Johann Renner. Liivimaa ajalugu 1556-1561. Kirjastus Olion, Tallinn 1995, ISBN: 5460002168

Kirjandus
---------

* Kohl, J. G. Aeussere Lebensumstände Renners. Mitteilungen aus dem Gebiete der Geschichte Liv-, Est- und Kurlands. Bd. XII. H. 1. Riga, 1872, S. 138-159.
12. sajandist Issandamuutmise kirik
Ristiülendamise kirik
**Połacki Eufrosüne klooster** (valgevene keeles *Спаса-Ефрасіннеўскі манастыр* 'Lunastaja- [ja] Eufrosüne klooster', kasutatakse ka nimetust *Монастырь у церкви Спаса* 'Klooster Lunastaja kiriku juures') on õigeusu nunnaklooster Połackis, Valgevene õigeusu kiriku üks vanimaid keskusi. Kloostri asutas vürstitar Eufrosüne Połackist, kes kuulutati pühakuks ning kes on tänapäeval Valgevene kaitsepühak.

Ajaloost
--------

Klooster asutati 1128. aastal. Vürst Georgi Vseslavitši tütar Predslava, lükanud tagasi talle tehtud abieluettepaneku, lasi end nunnaks pühitseda ning sai piiskopilt õnnistuse asutada naisklooster Polacki Püha Sofia katedraali lähedale. Klooster oli pühitsetud Issanda muutmisele (sellest originaalnimetuse esimene pool). Kloostri asukate hulgas olid ka Eufrosüne sugulased, tema õde Gordislava, nunnana Eudokia ja nõbu Zvenislava, nunnana Eupraksia, – Połacki vürsti Boris Vseslavitši tütar. Nunnad kopeerisid kloostris tekste ja raamatuid, laulsid, õmblesid ning tegid muud käsitööd.

### Issandamuutmise kirik

1161. aastal ehitati kloostrisse Issandamuutmise kirik, mis on ümber ehitatud kujul säilinud tänaseni ja kuulub Kiievi-Vene kirikuarhitektuuri vanimate mälestiste hulka.

### Püha Eufrosüne rist

Samal 1161. aastal annetas Eufrosüne kirikule kullatud risti. Kahe põikpuuga rist, milles oli relikviaar mitme pühaku säilmetega ja mis pärimuse järgi oli tehtud Kristuse risti osast, on tuntud Püha Eufrosüne ristina ning see on olnud üks Valgevene rahvusaaretest. Risti nikerdas ja kaunistas kohalik juveliir Lazar Bohsha. 13. sajandil viidi rist Smolenskisse, 1563. aastal, Ivan Julma ajal, toodi kloostrisse tagasi.

### Hilisem ajalugu

1580. aastal anti klooster jesuiitidele pärast seda, kui Stefan Batory oli Polacki vallutanud. 1654. aastal sai sellest taas õigeusu klooster ja 1667. aastal uuesti jesuiitide klooster kuni 1820. aastani. 1832. aastal anti klooster õigeusu kirikule tagasi ja restaureeriti 1840. aastal. Järgneval aastal paigutati Püha Eufrosüne rist kloostri Issandamuutmise kirikusse.

1840. aastatel anti kloostrile kõrgeim staatus ja kloostris tegutses naiste vaimulik õppeasutus. 1897. aastal ehitati uusbütsantsi stiilis viiekupliline Ristiülendamise kirik.

1910. aastal toodi kloostrisse tagasi pühaku 1187. aastal Kiievi koobaskloostrisse viidud säilmed (Efrosüne suri palverännu ajal Jeruusalemmas 1173. aastal ja tema keha maeti esialgu seal).

1921. aastal klooster suleti, reliikviarist rekvireeriti. See viidi 1928. aastal Minskisse ja 1929. aastal Mogiljovi. Teise maailmasõja ajal kadus rist jäljetult ja seda pole tänapäevani leitud. Ristist tehtud koopia asub 1997. aastast alates kloostris.

Viited
------

1. ↑  Venerable Euphrosyne, Abbess of Polotsk. - Orthodox Church in America
2. ↑  История. - Монастырь «у церкви Спаса». - Сайт Полоцкого Спасо-Евфросиниевского монастыря
3. ↑  История. - Монастырь «у церкви Спаса». - Сайт Полоцкого Спасо-Евфросиниевского монастыря
4. ↑  История. - Монастырь «у церкви Спаса». - Сайт Полоцкого Спасо-Евфросиниевского монастыря
Maria Pietilä-Holmner (2010)
**Maria Pietilä-Holmner** (sündinud 25. juulil 1986 Uumajas) on Rootsi mäesuusataja, kelle suurim saavutus on suurslaalomis saadud hõbemedal 2007. aasta maailmameistrivõistlustel Åres. Maria Pietilä-Holmnerit treenib tema soomlasest isa Tom Pietilä, kes on endine jäähokimängija.

Pietilä-Holmner sai 2005. aasta MM-il Santa Caterinas slaalomis 13. ja suurslaalomis 16. koha. 2006. aasta taliolümpiamängudel Torinos tuli ta suurslaalomis 10. ja slaalomis 21. kohalee. Samal talvel võitis ta slaalomis juunioride maailmameistrivõistlustel kuldmedali.

2007. aasta maailmameistrivõistlustel Åres sai Pietilä-Holmner suurslaalomis hõbemedali suurslaalomis Nicole Hospi järel. 2009. aasta MM-il Val-d'Isères oli ta suurslaalomis kaheksas ja 2010. aasta OM-il Vancouveris slaalomis neljas.

Pietilä-Holmner võistles esimest korda maailma karikasarjas 26. oktoobril 2002 Söldenis suurslaalomis. Kolme parema hulka jõudis ta esimest korda 15. novembril 2008 Levis slaalomis, kui sai 2. koha. 2010.–2011. aasta maailma karikasarja Aspeni etapil 28. novembril 2010 jõudis ta esimest korda poodiumile, kui võitis slaalomi.

Saavutused
----------

### Maailmameistrivõistlustel

* 2007 Rootsi Åres
	+ Hõbe hõbemedal suurslaalomis
* 2011 Saksamaa Garmisch-Partenkirchenis
	+ Pronks pronksmedal slaalomis
	+ Pronks pronksmedal võistkonnavõistluses
* 2013 Austria Schladmingis
	+ Pronks pronksmedal võistkonnavõistluses
* 2015 Ameerika Ühendriigid Beaver Creekis
	+ Hõbe hõbemedal võistkonnavõistluses

### Juunioride maailmameistrivõistlustel

* 2006 Kanada Mont Sainte-Anne'is
	+ Kuld **juunioride maailmameister** slaalomis

### Maailma karikasarjas

Maria Pietilä-Holmner on startinud maailma karikasarja etappidel 171 korral (seisuga 24. jaanuar 2015). Poodiumile on ta jõudnud 9 korral, millest 3 korda on ta olnud kõige kõrgemal astmel.

#### Maailma karikasarja etapivõidud

| Jrk-nr | Aasta | Kuupäev | Koht | Riik | Ala |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **1.** | 2010 | 28. november | Aspen |  USA | slaalom |
| **2.** | 2011 | 2. jaanuar | München |  Saksamaa | paralleelslaalom |
| **3.** | 2014 | 13. detsember | Åre |  Rootsi | slaalom |

Välislingid
-----------

* Maria Pietilä-Holmner FIS-i kodulehel (inglise)
**Hallhaigur** (*Ardea cinerea*) on haigurlaste sugukonda kuuluv suur lind.

Levila ja arvukus
-----------------

Linnu looduslik levila hõlmab Euraasia parasvöötme ja osaliselt ka Aafrika. Eestis on ta vähearvukas haudelind, vähesed isendid ka talvituvad. Hallhaigru pesitsusaegset arvukust hinnatakse 1500–2000 paarile, talvist arvukust 30–300 isendile.

24. mail 1990 võeti Marek Vahula ettepanekul kaitse alla Kadrina valla Vandu koloonia, kuid 2001. aasta kevad-talvel raiuti seal kaitse-eeskirja eirates maha kõik haigrutele sobilikud pesapuud. Sellest ajendatuna alustati 2007. aasta märtsis Eesti haigrute kaitse- ja uurimisprojekti "Haigruotsija", et uurida Eestimaa haigrute eluolu. Seitsme aastaga (2007–2014) kaardistati peaaegu kõik Eesti kolooniad ja toitumispaigad ning kaitsti neli teadustööd. Haigruotsija andmebaasi põhjal on Eestis 60–65 pesitsuskolooniat.

Välimus
-------

Linnu üldpikkus on 90–98 cm, tiibade siruulatus 175–195 cm. Linnud kaaluvad 1–2 kg. Nende sulestik on valdavalt hallikasvalge. Täiskasvanutel hallhaigrutel on valge pea, mille tipuosa on must. Juveniilsetel lindudel on tuhmikas hall pea. Lindude nokk on tugev ja roosakaskollane. Hallhaigrud lendavad aeglaselt ning lennul hoiavad pikka kaela S-kujuliselt – see omapära eristab neid toonekurgedest, ruiklastest ja teistest suurtest lindudest.

* 
* 
* 
* 
* MunadMunad

Eluviis ja -paik
----------------

Hallhaigrud toituvad putukatest, kaladest ja muudest veekogu lähedal elutsevatest selgrootutest. Nad pesitsevad sageli veekogude lähedal ja metsades.

Alamliigid
----------

Hallhaigrul eristatakse neli alamliiki:

* *Ardea cinerea cinerea* Linnaeus, 1758; esineb Euroopas, Aafrikas, Lääne-Aasias
* *Ardea cinerea jouyi* Clark, 1907; Ida-Aasias
* *Ardea cinerea firasa Hartert*, 1917; Madagaskaril
* *Ardea cinerea monicae* Jouanin & Roux, 1963; Mauritaanias
	+ Ardea cinerea cinereaArdea cinerea cinerea
	+ Ardea cinerea jouyiArdea cinerea jouyi

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Marek Vahula. Haigruotsija soovib haigrute kaitse alla võtmist Bioneer.ee, 16. detsember 2013.
3. ↑  Jonsson, L. *Euroopa linnud*. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus. 2000, lk 68–69

Kirjandus
---------

* Galina Oskar. Hallhaigru (Ardea cinerea) kolooniakoha valikust. (Juhendajad Egle Tammeleht ja Marek Vahula) Magistritöö. Tartu 2014.
* Marek Vahula. Haigruotsijad ja Hallhaigur. (voldik). Tallinn, 2014.
* Ain Alvela. Põnev kooslus Kakumäel - haigrukoloonia ja uhked villad. Maaleht nr 26(1446), 25.06.2015.
* Kaarel Lauk. Hallhaigur Eestis 1980-1993. (Raamat). Pärnu, 1994.
* Marek Vahula. Haigruotsija Haigruraamat. Tallinn, 2019. (ISBN 978-9949-88-820-7). (Ingliskeelne teos Tallinn, 2024).

Välislingid
-----------

 Hallhaigur – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Hallhaigur andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes
**Harald Männik** (10. august 1926 Tiduvere – 7. detsember 2003) oli eesti põllumajandusjuht ja Eesti NSV riigitegelane.

Ta on õppinud Vana-Vigala Põllundus- ja Aianduskoolis, lõpetas aastal 1945 Jäneda põllumajandustehnikumi, aastal 1950 Tartu Riikliku Ülikooli põllumajandusteaduskonna ja aastal 1961 NLKP KK juures asuva Kõrgema Parteikooli. Aastal 1971 kaitses tööga "Loomakasvatussaaduste tootmise suurendamise võimalustest jõusöödalisa söötmistüübi ja teraviljakasvatuse intensiivistamise abil Eesti NSV-s:" põllumajanduskandidaadi väitekirja.

Ta oli aastatel 1950–1952 Vorbuse katsemajandi juhataja. Aastatel 1952–1953 oli ta Tartu oblasti Põllumajanduse Valitsuse loomakasvatusosakonna juhataja; aastatel 1953–1954 oli ta Eesti NSV Põllumajanduse ja Varumise Ministeeriumi Ida-Eesti Põllumajanduse Territoriaalse Peavalitsuse Loomakasvatuse Valitsuse juhatajana; aastatel 1953–1958 oli ta Kadrina masinatraktorijaama direktor. 

Aastatel 1961–1962 oli ta EKP Tapa Rajoonikomitee I sekretär, 1962–1965 Eesti NSV põllumajandusministri asetäitja ja esimene asetäitja. Aastatel 1965–1970 ja 1975–1981 oli ta Eesti NSV põllumajandusminister, 1970–1975 Viljandi näidissovhoosi direktor. 

Aastatel 1981–1985 oli ta Eesti NSV aiandusminister, 1985–1987 Eesti NSV Riikliku Agrotööstuskomitee esimehe asetäitja, Eesti NSV Vabariikliku Aianduskomitee esimees. Hiljem tegutses ta talupidajana. 

Ta oli aastast 1955 NLKP liige; aastatel 1961–1971 ja 1976–1990 oli ta EKP Keskkomitee liige. Ta oli Eesti NSV Ülemnõukogu V, VI, VII, IX, X ja XI koosseisu saadik. 

Aastatel 1975–1982 oli ta Eesti Ratsaspordi Föderatsiooni presiidiumi esimees ja aastatel 1982–1987 Eesti NSV Aianduse ja Mesinduse Seltsi presiidiumi esimees. Tema hobiks oli ratsasport.

Harald Männik suri 7. detsembril 2003 ja ta maeti 13. detsembril 2003 Metsakalmistule.

Tunnustus
---------

* 1969 Eesti NSV teeneline agronoom
* 1975 NSV Liidu riiklik preemia
* 1975 Nõukogude Eesti preemia

Viited
------

1. ↑  Harald Aleksandri p. Männik, Eesti NSV Ülemnõukogu IX koosseis = Верховный Совет ЭССР IX созыв: biograafiline lühiteatmik. EESTI RAAMAT TALLINN 1976, lk 101

Kirjandus
---------

* Eesti majanduse biograafiline leksikon 1951\*2000 AS Kirjastus Ilo, 2003
Viini Püha Stefanuse katedraali Katariina kabeli ripp-päise läbilõige (Max Hasak, 1927). Näha on keskses mitmest kivist kokku pandud päises asuv ja seda koos hoidev metallankur
Ripp-päiskivid Westminster Abbey Henry VII kabelis Londonis
Kihelkonna kiriku kooriruum, ripp-päiskivi jääb lühtri taha
San Miguel de Caltojari ripp-lukukiviga lõunaportaal 13. sajandist, Soria, Castilla-León
Ripp-päisega hilisromaani-varagooti portaal Brihuega Santa María de la Peña kirikus
**Ripp-päis** on valdavalt gooti arhitektuuris kasutatud roide- või päiskivilahendus, mille puhul lae keskpunkt, näiteks päiskivi, asus võlvi lagipunktist märgatavalt madalamal. Rippuv päiskivi oli sageli punga- või nuiakujuline.

Näiteid
-------

Hispaania ja Portugali alade romaani portaalidel võis olla rippuv lukukivi, nii et portaali ülaosas moodustus kaks kaart.

Ripp-päise erivorm on Prantsusmaa, Saksamaa ja Kesk-Euroopa hilisgootikas kasutatud dekoratiivne n-ö kahekihiline võlv, kus rippuvale päiskivile või metallankruga ühendatud rippdetailile toetusid filigraanselt nikerdatud võlviroided ja moodustasid lae keskel lehterjalt rippuva, vahel ažuurse konstruktsiooni.

Puitkonstruktsioonis on ripp-päis rippsamba allosa, mis asub rippsambale toetuvate talade all. Sellist lahendust võib kohata eelkõige Inglismaa tuudorstiilis ehitistes.

Eesti gooti arhitektuuris ainuke rippuv päiskivi on Kihelkonna kiriku kooriruumi võlvis.

Pildid
------

* Saint Laurent, Pariis*Saint Laurent*, Pariis
* Saint-Jean-Baptiste, Nemours*Saint-Jean-Baptiste*, Nemours
* Saint-Pierre-le-Vieux, Strassburg*Saint-Pierre-le-Vieux*, Strassburg
* Ripp-päis Bacharachi Peetruse kiriku lõunalöövisRipp-päis Bacharachi Peetruse kiriku lõunalöövis
* Caudebec-en-Caux Notre-Damei kooriruumis, NormandiaCaudebec-en-Caux *Notre-Dame*i kooriruumis, Normandia
* St-Étienne-du-Mont, Pariis*St-Étienne-du-Mont*, Pariis
* Senlisi katedraali Saint-Denis' kabelSenlisi katedraali Saint-Denis' kabel
* Viini Stephansdom, Püha Katariina kabelViini Stephansdom, Püha Katariina kabel
* Viini Stephansdom, Püha Barbara kabelViini Stephansdom, Püha Barbara kabel
* Frankfurdi LeonhardskircheFrankfurdi Leonhardskirche
* Halle Marktkirche Unser Lieben FrauenHalle Marktkirche Unser Lieben Frauen
* Halle MoritzkircheHalle Moritzkirche

Viited
------

1. ↑  Kunstiajaloo oskussõnastik. Tartu, 1927.
2. ↑  Abhängling. - Architektur-Lexikon
3. ↑  Kirik. - Kihelkonna kogudus
Umar Džabrailov
**Umar Alijevitš Džabrailov** (vene keeles *Умар Алиевич Джабраилов* ; sündinud 28. juunil 1958, Groznõi, NSVL) on Venemaa ärimees, poliitik ja Venemaa presidendi abi Sergei Prihhodko nõunik,  ta on ka Venemaa Kunstnike Liidu asepresident, endine Venemaa delegatsiooni liige Euroopa Nõukogu Parlamentaarses Assamblees ja endine Tšetšeeni Vabariigi täitevorgani esindaja Venemaa Föderatsiooninõukogus (2004–2009). Ta on etniline tšetšeen.

Biograafia
----------

Aastatel 1973–1977 õppis Džabrailov Moskvas Rospotrebsojuzi kolledžis. Aastatel 1977–1979 teenis ta Nõukogude armees Ukrainas Korosteni strateegiliste raketivägede koosseisus, omades kapteni auastet. 1985. aastal lõpetas Džabrailov kiitusega Venemaa Välisministeeriumi Moskva Riikliku Rahvusvaheliste Suhete Instituudi (MGIMO). 1989. aastal sai temast LLP "Danako" peadirektor. 1990. aastate keskel osales ta oma Ameerika äripartneri Paul Tatumi tapmises; tapmise põhjuseks oli rida lahkarvamusi Radissoni hotelli üle. 

2001. aastal määrati ta First Mutual Credit Society Banki direktorite nõukogu esimeheks.  Aastatel 2001–2004 oli ta "Group Plaza" president  Aastatel 2004–2009 oli ta Tšetšeenia Vabariigi senaator.

Eraelu
------

Džabrailovit seostatakse sageli kuulsate Itaalia ja Venemaa disainerite ja kunstnikega, sealhulgas Roberto Cavalli, Aldo Rota ja Zurab Tsereteliga.  Džabrailov on kunstiteoste, sealhulgas vene kunstnike maalide koguja.  ja on sageli kunsti toetanud.  Alates 2010. aastast on ta aktiivselt osalenud Moskva kultuurifoorumil. 

Esimesest abielust on tal kaks tütart. Umar Džabrailov oli väidetavalt suhtes briti supermodelli Naomi Campbelliga. Praegu on ta abielus vene kunstnikuga. Džabrailov valdab vabalt inglise, saksa ja itaalia keelt ning saab aru prantsuse, hispaania ja tšehhi keelest. Tal on Föderatsiooninõukogu diplom. Ta on Venemaa Loodusteaduste Akadeemia akadeemik.

Viited
------

1. ↑  "I could not keep my empire" RBC daily interview, June 29, 2010
2. ↑  "Slaying Could Chill Business with Moscow Oklahoman in Hotel Dispute".
3. ↑  CU "First OVK" has a new chairman"//Vedomosti, June 2001
4. ↑  Chaika Plaza 2
5. ↑  Visiting Umar Dzhabrailov ELLE
6. ↑  Vladimir Putin was the last who left the "Wharf"  Kommersant
7. ↑  Alibi. Umar Dzhabrailov Afisha.ru,May 28, 2001
8. ↑  Moskvosky Culture Forum m-fk.ru, October 7, 2010
9. ↑  Federation Council has terminated the authority of Senator Dzhabrailov//RIA Novosti, October 7, 2009
**Artur Bernhard Normak** (24. august (vkj)/ 5. september 1895 Püssi vald, Lüganuse kihelkond, Virumaa – 27. juuni 1941 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonel) ja diplomaat.

Ta õppis Tallinna Nikolai Gümnaasiumis, mille lõpetas 1913. aastal kevadel hõbemedaliga ja samal aastal siirdus Kiievisse, et jätkata õpinguid sealses polütehnikumis ehituse alal. 1914. aastal alanud Esimese maailmasõja tõttu välja kuulutatud üldmobilisatsiooniga kutsuti ta 1915. aasta kevadel sõjaväeteenistusse ja saadeti Petrogradi Nikolai inseneriväekooli, mille lühendatud kursuse ta lõpetas 1916. aastal. Nikolai inseneriväekooli, järel lõpetas ta Petrogradis asuva ohvitseride õhusõidu (lennu-) kooli ja mereõhusõidu kooli Tallinnas. Võttis osa Esimese maailmasõja lahingutest aerostaatide roodu ülemana.

1917. aastal laskis ta end üle tuua Eesti rahvusvägedesse ja oli 1. Eesti diviisi Eesti Inseneriroodu ülem alamkapteni auastmes. 1917. aasta lõpul lahkus ta Eesti sõjaväeteenistusest, et jätkata poolelijäänud õpinguid Kiievi Polütehnikumis. Kiievis olles võttis ta osa Ukraina Eestlaste Keskkomitee ja Kiievi Eesti Seltsi tegevusest. Alates 1918. aasta jaanuarist võttis osa võitlustest Kiievi kommunistide vastu kuni sakslaste tungimiseni Ukrainasse.

Aastatel 1929–1934 oli Normak Eesti sõjaväeline esindaja Prantsusmaal ja Belgias. Normak täiendas end aastatel 1930–1932 Prantsuse Kõrgemas Sõjakoolis. 20. veebruaril 1939 lähetati Normak ja Välisministeeriumi atašee H. Malvet Hispaaniasse Franco valitsuse juurde.

1935. aasta 1. mail avaldas kolonel Normak (M. Minise trükk Narvas) 115-leheküljelise raamatu "Šifri käsiraamat". Tsitaat eessõnast: "Käesolev töö on kohandatud Kõrgema Sõjakooli I õppeaasta ning Sideülemate kursuste kavadele šifrite alal." Käsiraamatut sai tellida Sidepataljoni staabist. Tõenäoliselt on tegemist esimese omakeelse krüptograafiateemalise raamatuga.

Artur Normaku "Šifri käsiraamatu" sisukord
Alates 8. novembrist 1939 Inseneriväe Inspektuuri inspektor.

Arreteeriti NKVD poolt 21. septembril 1940 ja hukati.

Tunnustus
---------

* 1929 Läti Kolme Tähe orden, ohvitseri rist, IV klass
* 1929 Poola Polonia Restituta ohvitseri rist, IV klass
* 1931 Soome Valge Roosi ordeni I klassi rüütli rist
* 1938 Ungari Kuningriigi I klassi Teeneteordeni 3. klass

Viited
------

1. ↑  Eesti esinedaja Franco walitsuse juure. Päewaleht nr 50, 19. jaanuaril 1939.

Välislingid
-----------

* Eesti ohvitserid 1918–1940
* Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
**Johan-Olav Smørdal Botn** (sündinud 18. juunil 1999 Stårheimis Sogn og Fjordane'is) on Norra laskesuusataja. Ta võitis 2023. aastal IBU karika.

Johan-Olav Botn tegi oma rahvusvahelise debüüdi suhteliselt hilja 2021. aasta novembris, kui saavutas Idres IBU karikavõistluste sprindis 32. koha. Pärast järjekordset esinemist järgmise aasta jaanuaril eemaldati ta meeskonnast. Norralane osales ka esimestel sõitudel detsembri alguses talvel 2022-23 ja saavutas oma esimese esikümne tulemuse 20 km eraldistardiga sõidus 8. kohaga. Kuna Erlend Bjøntegaard loobus stardiõigusest, anti Botnile Canmore’i hooaja lõpuvõistluseks varustardipositsioon ja ta saavutas mõlemas sprindisõidus poodiumikohad. Oma parimat konkurentsi näitas ta aga hooaja lõpusõidus, jälitusvõistluses, mille võitis Vebjørn Sørumi ees rohkem kui minutiga ja võitis tänu sellele oma esimese IBU karika. Norra meistrivõistlustel võitis Botn teatevõistluses pronksmedali koos Håvard Bogetveiti, Simon Kirkeeide ja Johannes Thingnes Bøga Sogn og Fjordane'i ees ning pääses tulevaks talveks esimest korda B-koondisse.

Välislingid
-----------

* Johan-Olav Botn IBU beebilehel veebilehel
* Johan-Olav Botn FIS-i veebilehel
* Johan-Olav Botn Biathlon.com.ua veebilehel
Boriss Sreznevski
**Boriss Izmailovitš Sreznevski** (31. märts (19. märts vkj) 1857 Peterburi – 24. märts 1934 Kiiev) oli vene meteoroloog, Tartu ülikooli füüsilise geograafia ja meteoroloogia professor. 

Boriss Sreznevski sündis Peterburis maailmakuulsa slavisti akadeemik Izmail Sreznevski perekonnas. Ta õppis Peterburi ülikooli füüsika-matemaatikateaduskonnas, pärast täiendas ennast Berliini, Pariisi, Heidelbergi ja teistes Lääne-Euroopa ülikoolides. 

Aastatel 1882–1892 töötas Boriss Sreznevski Füüsika Peaobservatooriumi meremeteoroloogia osakonnas, 1892–1894 Moskva ülikoolis eradotsendina.

Alates 1893. aastast oli ta Tartu ülikooli audoktor. Aastal 1894 kutsuti ta tööle Tartu ülikooli, kus ta luges füüsikalise geograafia ja meteoroloogia kursusi ning oli geograafia ja meteoroloogia kateedri juhataja. Aastatel 1894–1918 oli Sreznevski ka Tartu ülikooli meteoroloogiaobservatooriumi direktor.

Aastal 1918 oli Sreznevski Eesti Looduseuurijate Seltsi president. Samal aastal evakueerus ta Voroneži. Alates 1919. aastast töötas ta Kiievis ja oli Kiievi meteoroloogiaobservatooriumi direktor.

Lingtermomeetri leiutamise eest sai Sreznevski 1900. aasta Pariisi maailmanäitusel hõbemedali.

Oma sünoptiliste uurimuste "Ilmastikuülevaated" eest Füüsika Peaobservatooriumis sai Sreznevski Lomonossovi preemia.

Sreznevski tõi meteoroloogiasse külmalaine mõiste. Sünoptika arendamise eest sai ta Vene Geograafiaühingu väikese kuldmedali.

Ta valiti Kiievis Ukraina Teaduste Akadeemia akadeemikuks.

Viited
------

1. ↑  "Tartu Ülikooli audoktorid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 13. detsembril 2022.

Välislingid
-----------

* Bibliograafia
* 150 aastat Boriss Sreznevski, esimese Eesti sünoptiku sünnist Ain Kallise ettekanne PDF-failina
* Boriss Izmailovitš Sreznevski
* Esimese Eesti sünoptiku sünnist möödus laupäeval 150 aastat Postimees, 2. aprill 2007
* 150 років з дня народження академіка-метеоролога Б.І.Срезневського (ukraina keeles)
**Kastuss Kalinovski polk** (valgevene keeles *Полк Кастуся Каліноўскага*; ukraina keeles *Полк Кастуся Калиновського*) on valgevene vabatahtlikest koosnev polk Ukraina relvajõudude koosseisus. Üksus on nime saanud valgevene rahvusliku ärataja ja revolutsionääri Kastuss Kalinovski järgi. Sarnaselt leegioniga "Venemaa Vabadus" osalevad nad Venemaa rünnaku tõrjumises Ukrainale.

Ajalugu
-------

Juba suvel 2014 moodustati Ukrainas Volõõnias valgevene vabatahtlikest sõjaväeüksus "Pahonia". Järgmisel aastal moodustati Ukraina pataljonides võitlevaid valgevene vabatahtlikke ühendav taktikaline rühmitus "Belarus". 9. märtsil 2022 teatasid Ukraina võimud Kastuss Kalinovski pataljoni loomisest. Paljud sinna kuuluvad valgevenelased on põgenenud Lukašenko režiimi repressioonide eest. Nende moto on: "Kõigepealt [vabastame] Ukraina, siis Valgevene." 25. märtsil 2022 andis pataljon vande ja liideti ametlikult Ukraina relvajõududega. Vande andmisest on tehtud video, kus on näha umbes sada igas vanuses võitlejat. Vande tekst oli valgevene keeles, sisaldas palju viiteid Valgevene ajaloole ja lõppes sõnadega "Elagu Valgevene." 21. mail 2022 nimetati senine pataljon ümber polguks, kuhu kuulub kaks pataljoni: Litvin ja Volat.

15. märtsil 2022 kohtumisel riigi julgeolekutöötajatega nimetas Aleksandr Lukašenka Ukrainat Venemaa sissetungi eest kaitsvaid Valgevene vabatahtlikke "hulludeks kodanikeks". Valgevene siseministeerium teatas 26. märtsil 2022, et on alustatud kriminaaluurimist Kalinovski pataljoni võitlejate vastu. Neile oli teada 50 inimese, sealhulgas võitlejate isikuandmed. Neile esitati süüdistus osalemises relvakonfliktis välisriigi territooriumil.

Kastuss Kalinovski polgu ülem on Dzjaniss Prohharav.

Viited
------

1. ↑  Очільник Полку Калиновського закликав білоруських військових до боротьби з тиранією у своїй країні (vaadatud: 24.06.2023)
2. ↑
3. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 30. august 2021. Vaadatud 26. juunil 2022.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
4. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 16. aprill 2022. Vaadatud 26. juunil 2022.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
5. ↑
6. ↑
7. ↑  Батальён беларускіх добраахвотнікаў імя Каліноўскага ўвайшоў у склад Узброеных сіл Украіны (vaadatud: 10.09.2022)
8. ↑  Батальён Каліноўскага становіцца палком https://nashaniva.com/?c=ar&i=291511 (vaadatud: 10.09.2022)
9. ↑
10. ↑
**Carl Gustav von Meyer** (sündinud 1676) oli Rootsi ja Vene sõjaväelane (major), Vändra ning Pähu mõisnik.

Septembris 1696 teenis ta relvurina (*rustmästare*) oma sugulase kapten Barthold von Meyercrantzi kompaniis Tartus. 31. oktoobril 1698 ning 28. septembril 1699 teenis ta *förare* auastmes samas väeosas. Pataljoni munsterrolli järgi oli ta väeosaga liitunud aprillis 1695.

12.juulil 1702. aastal ülendati ta leitnandiks.

Skytte pataljoni koosseisus kuulus Meyer Tartu kaitsjate hulka 1704. aasta piiramise ajal. Skytte on päevaraamatus välja toonud seiga, kus vahetult enne piiramise algust saadeti Pärnust Tartusse kolmsada koormat linnaseid, mis olid iga hetk sihtkohta jõudmas. Et voor Vene eelvägede kätte ei langeks, saatis komandant Skytte leitnant Gustav Meyeri ühes salga sõduritega seda linna toimetama. Meyeri ülesanne õnnestus, kuna Tartu alla polnud jõudnud veel piisaval hulgal tsaari vägesid, et rootslasi rünnata.

1708. aastal leitnandi auastmes.

30. aprillil 1723. aastal läks ta erru Rootsi armee teenistusest majori auastmes. 

03. mail 1725. aastal esitas ta taotluse enda kandmise kohta Liivimaa hertsogkonna aadlimatriklisse – "Keisrinna Katariina I Diplom [03.05 – 31.12.1725] ("offene Diploma")" Rootsi armee teenistusest erru läinud major Gustav Meyerile Liivimaa hertsogkonna aadlimatriklisse kandmise kohta nimega "von Meyercrantz". Paraku jäi see taotlus allkirjastamata ent diplom kanti Vene impeeriumi kinnitamata aadlimatriklite nimekirja. Diplomi originaal on hävinud, koopia asub Venemaal.

Perekond
--------

Ta abiellus Vändra mõisa pärijanna, šoti päritolu Johanna Regina Bennetiga (1687–1740), kes oli major Jakob (James) Benneti ja Christina Kinnemondi tütar. Johanna Regina vend Vilhelm (William) Bennet (1677–1740) oli Rootsi ratsaväe kindralmajor, kes sai 1719. aastal vabahärratiitli. Carl Gustavi ja Johanna Regina abielust sündisid:

* Johanna Dorothea von Meyer (15. veebruar 1708 Riia– 1779); ⚭ Hans Reinhold von Baumgarteniga
* Karl Wilhelm von Meyer (1710 Ivangorod – 1767 Vändra), Vene sõjaväelane (major), Vändra mõisnik
* Christina Elisabeth von Meyer (1711 Vändra – 1780 Pärnu), Pähu pärijanna; ⚭ Carl Wilhelm von Baumgarteniga
* Magnus Johann von Meyer (1714 Vändra – 1763 Riia), Vene sõjaväelane (major), Plānupe (*Planup*) mõisnik; ⚭ Helena Margaretha von Hartungiga
* Anna Juliana von Meyer (1716 Vändra – 1785 Rakvere); ⚭ Vändra pastori Gustav Adolph Borgega
* Jacob Heinrich von Meyer (1719 Vändra – ?), suri lapsena
* Reinhold Gustav von Meyer (1722 Vändra – ?), Vene sõjaväelane, 1746 kaprali auastmes, peale 1747 saatus teadmata
* Peter Friedrich von Meyer (1725 Vändra – 1784 Võduvere), Vene sõjaväelane (kapten), Võduvere mõisnik; ⚭ Sophia Helena von Handtwigiga

Viited
------

1. 1 2 3  Meyercrantzi pataljoni munsterroll 1698
2. 1 2  Meyercrantzi pataljoni munsterroll 1699
3. ↑  Meyercrantzi pataljoni munsterroll 1696
4. ↑  "Karolinska krigares dagböcker jämte andra samtida skrifter. C. G. Skyttes berättelse om Dorpats belägring 1704" , lk. 225
5. 1 2  Väljavõte Riia Jakobi koguduse sünnimeetrikast
Leonard Susskind (2009)
**Leonard Susskind** (sündinud 20. mail 1940 Bronxis New Yorgis) on juudi päritolu Ameerika Ühendriikide füüsikateoreetik ja teaduskirjanik. Ta on stringiteooria loojaid. 

Ta töötab 1979. aastast Stanfordi Ülikoolis teoreetilise füüsika professorina. Tema peamised uurimisvaldkonnad on stringiteooria, kvantväljateooria, statistiline kvantmehaanika ja kvantkosmoloogia. Ta esitas stringiteoorias maastikuprobleemi.

1998. aastal pälvis ta Ameerika Füüsikaseltsi Sakurai auhinna panuse eest stringimudelite loomisel, kalibratsiooniteooriasse ja kvantkromodünaamikasse. 

Ta on mitme populaarse teadusraamatu autor.

Haridus ja töökäik
------------------

 Leonard Susskind (2013)
Ta lõpetas 1962. aastal City College of New Yorki bakalaureusekraadiga füüsika erialal. 1965. aastal sai ta Cornelli Ülikoolist doktorikraadi füüsikas.

Ta töötas aastatel 1966–1979 Iisraeli ülikoolides abiprofessori, kaasprofessori ja 1970. aastast professorina. Alates 1979. aastast töötab ta Stanfordi Ülikoolis teoreetilise füüsika professorina (2000. aastast *Felix Blochi professor*). Ta on juhtinud Stanfordi Ülikooli teoreetilise füüsika instituuti.

Tunnustus
---------

 Leonard Susskind (2004)
* 1994 – valiti Ameerika Kunstide ja Teaduste Akadeemia liikmeks
* 1998 – pälvis Ameerika Füüsikaseltsilt Sakurai auhinna
* 2000 – valiti USA Rahvusliku Teaduste Akadeemia liikmeks

Teosed
------

* 2005 – Susskind, Leonard. *The Cosmic Landscape: String Theory and the Illusion of Intelligent Design*. ISBN 978-0316155793
* 2008 – Susskind, Leonard. *The Black Hole War: My Battle with Stephen Hawking to Make the World Safe for Quantum Mechanics*. ISBN 978-0316016407
* 2013 – Susskind, Leonard (koos George Hrabovskyga). *The Theoretical Minimum: What You Need to Know to Start Doing Physics*. ISBN 978-0141976228
* 2014 – Susskind, Leonard (koos Art Friedmaniga). *Quantum Mechanics: The Theoretical Minimum*. ISBN 978-0465062904

Viited
------

1. ↑  Leonard Susskind. alchetron.com
2. 1 2 3  Leonard Susskind. sitp.stanford.edu
3. ↑  Father of String Theory Muses on the Megaverse: Leonard Susskind. nyas.org
4. ↑ . amacad.org

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Leonard Susskind** |

* Leonard Susskind. sitp.stanford.edu
* Leonard Susskindi blogi.
* Leonard Susskind - All Stanford physics lectures in order. youtube.com
Vassili Utkin (2008)
**Vassili Vjatšeslavovitš Utkin** (vene keeles Василий Вячеславович Уткин; 6. märts 1972 Balašihha – 19. märts 2024 Moskva) oli vene ajakirjanik, telekommentaator ja raadiosaatejuht. 

Utkin sündis füüsiku ja arsti perekonnas. Õppis neli aastat Lenini-nimelise Moskva Riikliku Pedagoogilise Ülikooli filoloogiateaduskonnas. 

1992. aastast on ta töötanud televisioonis. Aastatel 1992–1993 oli ta Kesktelevisiooni populaarse telesaate "Vzgljad" korrespondent, 1993–1994 telekanali NTV uudistesaate kaastööline ning 1994–1999, 2000–2001 ja 2004–2006 NTV telekanalil näidatava iganädalase telesaate "Futbolnõi klub" saatejuht. Aastatel 2010–2014 juhtis Utkin raadiojaamas Ehho Moskvõ koos Anton Orehhiga õhtusaadet "Russki bombardir" ja oli 2008–2018 hommikusaate "Utrennõi razvorot" üks saatejuhtidest. Aastatel 2010–2015 oli ta meediakontserni NTV Pljuss spordikanalite peatoimetaja. 2018. aastal lõi Utkin YouTube'is oma kanali, millel oli 2020. aasta mai seisuga 520 000 tellijat. 

Teda peeti oma ajastu kõige andekamaks ja tuntumaks Venemaa jalgpallikommentaatoriks. 

Utkin on kirjutanud kaks jalgpalliteemalist raamatut (mõlemad ilmusid 2008. aastal) ja mänginud mitmes mängufilmis. Komöödiafilmides "Den võborov" (2007) ja "Den võborov 2" (2016) kehastas ta kubernerikandidaati.

Tunnustus
---------

* 2005 – Venemaa Televisiooniakadeemia auhind TEFI (kategoorias "Parim spordikommentaator")

Välislingid
-----------

 Vassili Utkin – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
**Haapsalu linn** on haldusüksus Lääne maakonnas. Haapsalu linn kasvas asula piirest väljapoole Eesti omavalitsuste haldusreformi tulemusena pärast 2017. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimisi senise omavalitsusliku Haapsalu linna ning Ridala valla liitmisel.

Linnavalitsemine
----------------

Haapsalu linnapea on 2009. aastast Urmas Sukles.

Asustus
-------

Haapsalu linnas asub linnasisene linn Haapsalu, 2 alevikku ja 56 küla.

### Alevikud

Paralepa, Uuemõisa.

### Külad

Aamse, Allika, Ammuta, Emmuvere, Erja, Espre, Haeska, Herjava, Hobulaiu, Jõõdre, Kabrametsa, Kadaka, Kaevere, Kiideva, Kiltsi, Kiviküla, Koheri, Koidu, Kolila, Kolu, Käpla, Laheva, Lannuste, Liivaküla, Litu, Lõbe, Metsaküla, Mäeküla, Mägari, Nõmme, Panga, Parila, Puiatu, Puise, Pusku, Põgari-Sassi, Rohense, Rohuküla, Rummu, Saanika, Saardu, Sepaküla, Sinalepa, Suure-Ahli, Tammiku, Tanska, Tuuru, Uneste, Uuemõisa, Valgevälja, Varni, Vilkla, Võnnu, Väike-Ahli, Vätse, Üsse

Rahvastik
---------

2018. aasta 1. jaanuari seisuga on rahvastikuregistri andmetel Haapsallu registreeritud 13 142 elanikku.

Sõpruslinnad
------------

* Saksamaa Rendsburg, Saksamaa (1989)
* Soome Hanko, Soome (1992)
* Rootsi Haninge vald, Rootsi (1998)
* Soome Loviisa, Soome (2000)
* Itaalia Greve in Chianti, Itaalia (2002)
* Ukraina Uman, Ukraina (2003)
* Portugal Fundão, Portugal (2004)
* Rootsi Eskilstuna vald, Rootsi (2005)
* Palestiina Petlemm, Palestiina (2010)

Vaata ka
--------

* Haapsalu Linnavalitsus

Viited
------

1. ↑  Maa-amet, vaadatud 11.03.2018.
2. ↑  Statistikaamet, vaadatud 10.07.2023.
3. ↑  , vaadatud 4.11.2017.
4. ↑  Siseministeerium: Kohalike omavalitsuste juhid 2014. a. jaanuari seisuga, vaadatud 17. oktoober 2014
5. ↑  "Eesti Statistika".
6. ↑  Haapsalu saab kaheksanda sõpruslinna. Lääne Elu, 5. märts 2005
7. ↑  Haapsalu ja Petlemm sõlmivad sõpruslepingu. Postimees, 14. september 2010

Välislingid
-----------

* Haapsalu linna koduleht

Läänemaa vapp
Lääne maakonna omavalitsusüksused

Haapsalu linn | Lääne-Nigula vald | Vormsi vald
**Kaia Skoblov** (sündinud 20. jaanuaril 1979) on eesti näitleja. 

Lõpetas 2004. aastal Eesti Humanitaarinstituudi III lennu näitleja erialal, kursuse juhendajateks olid Lembit Peterson ja Tõnis Rätsep. Kõrvalerialana lõpetanud samal aastal Kultuuriteooria õppetooli.

Ta on mänginud teleseriaalides "Nukumaja", "Kättemaksukontor", "Kelgukoerad", "Restart", "Saladused", "ENSV", "Takso", "Armastus". Lühimängufilmides nt. "Hirm" (2004), "Protsess" ning filmides "Foreign Fields/Võõrad väljad" (2000) 
, "Sigade revolutsioon" (2004), "Kass kukub käppadele" (1999), "Deemonid" (2012), "Elavad pildid" (2013) ja "Tulnukas 2 ehk Valdise tagasitulek 17 osas" (2024).

Tal on (olnud) rollid Narva Vaba Laval (2021), Vanemuise teatris lavastuses "Kõik minu emast (2022),
"Kirvetüü" (2019), Vanemuise teatris lavastuses "W [Teatrisaaga 150 aastat kirge ja armastust]" (2019), ERM Teatris lavastuses "Keisri hull" (2018), Eesti Maanteemuuseumis "Pagulased", VAT Teatris lavastuses "Blow-up" (2018), VAT Teatris lavastuses "Eine murul" (2017), Karlova Teatris lavastuses "Tagahoovish" (2017), Vanemuise teatri lavastustes "Arkaadia" (2016), "Fanny ja Alexander" (2014), "Obinitsa" (2015, 2016), Komöödiateatri lavastuses „Armastab, ei armasta?" (2005), Vana Baskini Teatri lavastustes "Jaan Poska saaga" (2011) ja "Äärmiselt piinlik" (2010) ning VAT Teatri lavastustes "Torm" (2005), "Elvis oli kapis" (2006) ja "Kas sulle meeldib porno?" (2008), Kuressaare Linnateatris lavastuses "Limbo", "Mereröövel vastu tahtmist". 

Samuti on teinud rolle Miksteatris, Särevi Teatritoas, Gurmeeteatris, Nukuteatris...
**Uman** (ukraina keeles Умань) on linn Tšerkassõ oblastis Kesk-Ukrainas Vinnõtsjast idas. 

Hinnanguline rahvaarv on 87 700 (2007).

Esimest korda on Umani mainitud 1616. aastal.

Umanis on 1796. aastal krahv Stanisław Szczęsny Potocki rajatud Sofiyivsky park, kus on kitsad kosed ja kivisillad. Samal aastal ehitati sinna esimesed elamiskohad.

Umani linna meelitab tuhandeid inimesi palverännak rabi Nachman Breslovi haua juurde juudi uusaastal (Roš ha-Šana).

Haapsalu on Umani sõpruslinn.

28. aprilli 2023 varahommikul toimunud Venemaa raketirünnakus sai pihta korrusmaja ning hukkus vähemalt 23 rahulikku elanikku, nende seas 6 last.

Vaata ka
--------

* 2023. aasta 28. aprilli õhurünnak Umani korterelamule

Viited
------

1. ↑  Sõja 429. päev: Venemaa tegi varahommikul Ukrainale raketirünnaku, ERR

Välislingid
-----------

* Umani rahvusvaheline portaal (Ukraina)
* Nic Robertson, AnneClaire Stapleton and Maria Avdeeva. Children among at least 23 killed in early-morning Russian strike on Ukrainian apartment block. CNN, 29. aprill 2023
**Narva-Jõesuu linn** on haldusüksus Ida-Viru maakonnas.

Narva-Jõesuu linn kasvas asula piirest väljapoole Eesti omavalitsuste haldusreformi tulemusena peale 2017. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimisi senise omavalitsusliku Narva-Jõesuu linna ning Vaivara valla liitmisel.

Lisaks Vaivara valla ja Narva-Jõesuu vabatahtlikule ühinemisele otsustas Vabariigi Valitsus liita uue omavalitsusüksusega senise Kohtla-Järve Viivikonna linnaosa territooriumi, mille arvelt moodustati kaks uut küla – Viivikonna ja Sirgala.

Rahvastikuregistri andmetel elas 2017. aasta 1. jaanuari seisuga Narva-Jõesuus 2651, Vaivara vallas 1871 ja üleantaval Viivikonna linnaosa territooriumil 131 elanikku.

Moodustatud omavalitsusüksus ei vasta haldusreformi seaduse paragrahvis 3 sätestatud omavalitsusüksuse miinimumsuuruse kriteeriumile, kuna moodustatava omavalitsuse elanike
arv jäi alla 5000 elaniku.

Omavalitsusüksuse halduskeskuseks on Narva-Jõesuu. Omavalitsus kasutab senise Narva-Jõesuu linna lippu ja Vaivara valla vappi.

Asustus
-------

Narva-Jõesuu linna territooriumil on üks linn (Narva-Jõesuu), kaks alevikku (Sinimäe ja Olgina) ja 20 küla:

Arumäe – Auvere – Hiiemetsa – Hundinurga – Laagna – Kudruküla – Meriküla – Mustanina – Peeterristi – Perjatsi – Pimestiku – Puhkova – Sirgala – Soldina – Sõtke– Tõrvajõe – Udria – Vaivara – Viivikonna – Vodava.

Linnapead
---------

Narva-Jõesuu linnapea on 2017. aastast Maksim Iljin.

Viited
------

1. ↑  Maa-amet, vaadatud 11.03.2018.
2. ↑  Statistikaameti statistika andmebaas, vaadatud 29.08.2023.
3. ↑  Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 8.02.2023.
4. 1 2  Vabariigi Valitsuse määruse "Narva-Jõesuu linna ja Vaivara valla haldusterritoriaalse korralduse ja Vabariigi Valitsuse 3. aprilli 1995. a määruse nr 159 "Eesti territooriumi haldusüksuste nimistu kinnitamine" muutmine" eelnõu seletuskiri haldusreform.fin.ee
5. 1 2  Vaivara valla ja Narva-Jõesuu linna ühinemisleping www.riigiteataja.ee
6. ↑  2016.-2017. aasta haldusreformi tagajärjel muutuvad külanimed haldusreform.fin.ee
7. ↑  RV0241: Rahvastik soo, vanuse ja haldusüksuse või asustusüksuse liigi järgi, 1. jaanuar

Välislingid
-----------

* Narva-Jõesuu linnavalitsuse koduleht
* Narva-Jõesuu ühineb elanike vastuseisu kiuste Vaivaraga (Põhjarannik 2. detsember 2016)

Ida-Virumaa vapp
Ida-Viru maakonna omavalitsused

Alutaguse vald  **·** 
Jõhvi vald **·** 
Kohtla-Järve linn **·** 
Lüganuse vald **·** 
Narva linn **·** 
Narva-Jõesuu linn **·** 
Sillamäe linn **·** 
Toila vald
Vallo Ehasalu esinemas EELK Usuteaduse Instituudis novembris 2010
**Vallo Ehasalu** (sündinud 10. jaanuaril 1973 Elvas) on eesti vaimulik ja teoloog.

Ta on lõpetanud 1991. aastal Elva Keskkooli ja 1999. aastal Tartu Ülikooli usuteaduskonna teoloogia magistrina ning täiendanud end Saksamaal Tübingeni Eberhard Karli Ülikooli evangeelses usuteaduskonnas, 1999/2000 EELK Usuteaduse Instituudi pastoraalseminaris. Ordineeriti 19. mail 1999 diakoniks, 29. augustil 2000 õpetajaks. Tal on pooleli Tartu Ülikooli usuteaduskonnas doktoritöö, mille teema on Clemensi kiri korintlastele.

Ehasalu oli aastatel 2003–2008 EELK Valga praostkonna praosti kohusetäitja, 2008–2017 praost ja aastast 2017 abipraost , EELK Elva koguduse õpetaja ning Tartu Teoloogia Akadeemia õppejõud. Ta on ka Hargla, Karula, Puhja, Otepää ja Valga koguduse hooldajaõpetaja. Lisaks on ta hooldanud Rannu ja Rõngu kogudust.

Alates aprillist 2006 on ta Martin Lutheri Ühingu esimees.

Isiklikku
---------

Vallo Ehasalu on abielus soomlanna Mirja Kaarina Ehasaluga. Neil on kolm poega.

Vallo Ehasalu vanaisa onupoeg oli vaimulik ja professor Arthur Võõbus.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 8. september 2009. Vaadatud 17. juulil 2009.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
3. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. aprill 2009. Vaadatud 16. juulil 2009.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
4. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. august 2007. Vaadatud 26. detsembril 2010.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Välislingid
-----------

* Vallo Ehasalu EELK kodulehel
* Vallo Ehasalu soovib mõista Jumala saladusi, Eesti Kirik, 11. jaanuar 2023
**Kaarel Paas** (kuni 1938 **Carl Eduard Pauk**; 9. oktoober (vkj)/ 22. oktoober 1903 Peetri vald, Vaivara kihelkond, Virumaa – 29. august 1971) oli Eesti NSV jurist.

Oli 1922. aastast Eestimaa Kommunistliku Partei liige.

Mõisteti 149 protsessil 1924. aastal eluks ajaks sunnitööle, vabanes amnestiaga 7. mail 1938.

Ta oli Eesti NSV Ülemnõukogu II, III, IV ja V koosseisu saadik.

Oli aastatel 1940–1941 ja 1944–1959 Eesti NSV peaprokurör.

Oli aastatel 1941–1960 EKP Keskkomitee liige.

Oli Eesti NSV kohtuminister 14. september 1959 – 25. mai 1960.

Tunnustus
---------

* 1970 Eesti NSV teeneline jurist

Isiklikku
---------

Tema lellepoeg oli juunivalitsuseaegne EK(b)P Keskkomitee sekretär kaadrite alal Adolf Pauk.

Viited
------

1. ↑  Personaalraamat. Sisserännanud 1885-1906; EAA.1230.1.80; 1885-1913, 1940
2. 1 2  "Virumaa tähtpäevi oktoobris". Portaal virumaa.ee

Kirjandus
---------

* ENE 5. kd. Tallinn 1973. Lk 545

Välislingid
-----------

* Paas, Kaarel. Rahvusarhiivi fotode andmebaas, ERAF.2.1.9509, foto nr 1
* Haud Tallinna Metsakalmistul
**Heelium-3** on kahe prootoni ja ühe neutroniga stabiilne heeliumi isotoop. Heelium-3 isotoobi olemasolu avastasid Luis Álvarez ja Robert Cornog 1939. aastal.

Heelium-3 peetakse potentsiaalseks teise põlvkonna termotuumareaktori kütuseks. Probleem on selle isotoobi haruldus Maal. Heelium-3 tekib triitiumi beetalagunemisel ning seda protsessi tahetakse kasutada ka heelium-3 tootmiseks.

Heelium-3 on Päikeses toimuvate reaktsioonide kõrvalsaadus ja seda leidub mingil määral päikese tuules ja planeetide vahelises keskkonnas. Planeetide vahelisest ruumist Maa atmosfääri sisenev heelium-3 hajub kiiresti tagasi ja selle sisaldus atmosfääris on äärmiselt madal. Osa maapealses atmosfääris leiduvast heelium-3-st on ka atmosfääri- ja veealuste tuumarelvade katsetamise jäänused.

Kuna Kuul puudub atmosfäär, leidub sealses pinnakihis (regoliit) märkimisväärses koguses heelium-3. Kuu pinnases kogunes heelium-3 järk-järgult üle miljardite aastate päikesetuulega. Selle tulemusena sisaldab tonn Kuu pinnast (kõige õhemas pinnalähedases kihis) umbes 0, 01 g heelium-3 (kuni 50 ppb) ja 28 g heelium-4. See isotoopsuhe (~0,043%) on oluliselt kõrgem kui Maa atmosfääris.

Füüsikalised omadused
---------------------

Tänu oma madalale aatommassile 3, 016 u on heelium-3-l mõned füüsikalised omadused, mis erinevad heelium-4 omadest, massiga 4, 0026 u. Heelium-3 mikroskoopilised omadused põhjustavad, et sellel on suurem nullpunkti energia kui heelium-4. See tähendab, et heelium-3 suudab ületada dipool-dipool-interaktsioonid väiksema soojusenergiaga kui heelium-4.

Kvantmehaanilised mõjud heelium-3-le ja heelium-4-le on oluliselt erinevad, sest kahe prootoni, kahe neutroni ja kahe elektroniga heelium-4 üldine spinn on null, muutes selle bosoniks, kuid ühe vähema neutroniga on heelium-3 üldine spinn üks pool, muutes selle fermioniks.

Kasutamine
----------

Kvantarvutid vajavad töötamiseks äärmiselt madalaid temperatuure. Mida madalam on selle keskkonna temperatuur, kus kvantarvuti komponendid asuvad, seda stabiilsem on arvuti ja seda vähem vigu esineb arvutustes. Heelium-3 on kõige tõhusam jahutusvedelik, vähendades kvantarvutite müra 1,000 korda.

Heelium-3 on ka oletuslik termotuumasünteesi kütus, mille täpsemaid kasutusvõimalusi uuritakse.

Heelium-3 loodetakse kasutada tulevase energiaallikana. Erinevalt enamikust tuumasünteesireaktsioonidest on heelium-3 aatomite aneutrooniline sulandumine (aneutronite termotuumasüntees), vabastades suures koguses energiat, põhjustamata ümbritseva materjali radioaktiivseks muutumist. Kuid heelium-3 termotuumareaktsioonide saavutamiseks vajalikud temperatuurid on palju kõrgemad kui traditsiooniliste termotuumareaktsioonide korral ja protsess võib vältimatult tekitada muid reaktsioone, mis ise põhjustaksid ümbritseva materjali radioaktiivseks muutumist.