recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Taš-Hani karavansarai varemed
**Bilohirsk** (vene Belogorsk, krimmitatari Qarasuvbazar) on linn Ukrainas Krimmis, Bilohirski rajooni halduskeskus. Asub Krimmi poolsaare keskosas, 42 km Simferopolist ida pool.
Pärast Krimmi annekteerimist märtsis 2014 kuulub *de facto* Krimmi Vabariigi koosseisus Venemaale.

Asulat on esmamainitud 13. sajandil. 1736. aastal, kui vene väed olid Bahtšisarai maha põletanud, oli lühikest aega Krimmi khaaniriigi pealinn. 

Qarasuvbazar oli krõmtšakkide ja krimmitatarlaste keskus kuni nende küüditamiseni 1944. aastal. 1926. aastal sai linnaõigused. 1944. aastani oli ka linna venekeelne nimi **Karasu-Bazar** või **Karasubazar** (Карасу-Базар, Карасубазар).

Enne Krimmi annekteerimist Venemaa poolt oli linna elanikest 35% krimmitatarlased, 35% venelased, 22% ukrainlased ja 8% muust rahvusest.

Linnas on keskaegse Taš-Hani karavanserai varemed.

Linnas asub veinitehas, puidu- ja ehitustööstuse ettevõtted.

Viited
------

1. ↑  26. Численность постоянного населения Российской Федерации по муниципальным образованиям на 1 января 2018 года, vaadatud 23.01.2019.

Välislingid
-----------

* Bilohirski koduleht

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Bilohirsk** |
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib automargist; teiste tähenduste kohta vaata lehekülge Pobeda (täpsustus).* |

---

**GAZ-M20** **Pobeda** (vene keeles *ГАЗ-М20 Победа*; *Победа* – 'võit') oli Nõukogude Liidus aastatel 1946–1958 toodetud GAZ sõiduauto. GAZ-M20 toodeti ka Poolas. Hinnanguliselt toodeti Pobedasid Gorki autotehases ligikaudu 236 000 eksemplari. 

Tegu oli Nõukogude Liidu piires tänavapildis võrdlemisi tavalise pereautoga, kusjuures Pobeda oli tollaste Moskvitšide kõrval suurema ehitusega. Erinevalt näiteks Moskvitšist ja ZIS-110st ei olnud Pobeda kindla Lääne auto koopia, vaid oli nõukogude konstruktorite ja disainerite looming. Küll aga olid Pobeda mitmed osad "laenatud" mitmetelt Lääne markidelt. Pobeda mootor oli näiteks ökonoomsuskaalutlustel neljasilindriline GAZ-51 jõuallikas, mis omakorda pärines 1920. aastate Dodge’ilt. Pobeda käigukast ja tagasild pärinesid aga 1933. aasta Ford V8-40lt. Esisilla ja kerekonstruktsiooni juures oli võetud eeskuju 1930. aastate Opel Kapitänilt. Välimuse ja sisekujunduse poolest sarnanes Pobeda 1940. aastate alguse Ameerika autodega. 

1939. aasta 4 uksega Opel Kapitän De Luxe sedaan

GAZ-M-20 "Pobeda"
Gaz M20 Kabrio
Nelikveoline GAZ-M72
Keremudeleid oli kokku kolm:

1. sedaan
2. kabriolett
3. nelikveoline GAZ-M72.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Pobeda** |

* Eastcars
Euroopa riikide vahelised liitlassuhted 1914. aastal.
**Juulikriis** oli 1914. aasta suvel Euroopas toimunud diplomaatiline kriis, mis päädis Esimese maailmasõja puhkemisega kuu aega hiljem. Kriis algas 28. juunil 1914, kui Jugoslaavia natsionalist, panslavistlikku salaorganisatsiooni Noor Bosnia liige Gavrilo Princip tegi Sarajevos atentaadi Austria-Ungari troonipärijast ertshertshogile Franz Ferdinandile. Euroopat hõlmanud sõjalistele liitude võrgustiku ning mitmete juhtivate poliitikute ja sõjaväelaste otsuste ja valearvestuste (potentsiaalset sõjalist konflikti peeti riiklike huvisid arvestades kasulikuks või arvati, et seda ei tule üldse) tõttu olid pea kõik Euroopa suurriigid augusti alguseks omavahel sõjas.

Juba enne Franz Ferdinandi tapmist oli Austria-Ungari valitsus riigis tegutsevaid irredentislikest ideedest kantud lõunaslaavlaste liikumisi, mida toetas omalt poolt ka naaberriik Serbia, käsitlenud ohuna riiklikule julgeolekule ja terviklikkusele. Atentaadi järel otsustas Austria-Ungari juhtkond sõjalise löögiga Serbiat karistada, et demonstreerida oma jõudu ja üleolekut ning lõpetada riigi toetus Austria-Ungari panslavistidele. Et Serbia oli sõjalises liidus Vene keisririigiga, konsulteeris Viin esmalt oma liitlastega Berliinis, et kindlustada tulevaste konfliktide korral Saksamaa tugi. Saksa juhtivates ringkondades levis sel ajal kohati arvamus, et Venemaa kasvava majandusjõu tõttu, mis ohustab kahe riigi vahelist jõudude tasakaalu, on sõda tulevikus nagunii vältimatu ning konflikt oleks kasulikum pigem varem kui hiljem. Saksamaa andis Austria-Ungarile sõjalise garantii, kuid soovitas rünnata võimalikult kiiresti, et kasutada ära rahvusvahelist sümpaatiat Ferdinandi suhtes ja vältida seekaudu Venemaa sõtta tõmbamist. Austria-Ungari juhid otsustasid juuli keskpaigani kestnud arutelude järel aga kiirrünnaku asemel oodata ära riigi relvajõudude täielik mobiliseerimine, mis pidi teostuma 25. juuliks, ning esitada seniks Serbia valitsusele 48-tunnise tähtajaga ultimaatum niivõrd karmide nõudmistega, et need poleks Belgradile aktsepteeritavad. 23. juulil esitatud dokumendis süüdistati Serbia valitsust atentaati organiseerimisele kaasaaitamises ning ähvardati sõjaga, kui keeldutakse ultimaatumi tingimustest, mille hulgas olid muu hulgas nõue sulgeda Austria-Ungari vastu "viha õhutavad" väljaanded, lubada Austria-Ungari esindajatel osaleda väidetavate organiseerijate suhtes algatavates politseijuurdlustes ja eemaldada riiklikest ametitest Austria-Ungari valitsusele sobimatud inimesed.

Serbia lükkas ultimaatiumi tagasi ja 28. juulil 1914 kuulutas Austria-Ungari Serbiale sõja.

Välislingid
-----------

* Austria-Ungari poolt Serbiale esitatud ultimaatiumi tekst (algkujul, saksa keeles)
* Austria-Ungari poolt Serbiale esitatud ultimaatiumi tekst (inglise keelde tõlgituna)
* Serbia vastus ultimaatiumile (tõlgituna inglise keelde)
Ants Tael Kristi Tammikuga Solarise keskuse Apollo raamatupoes viimase raamatuesitlusel  
Foto: Ave Maria Mõistlik, 20. märts 2012
**Ants Tael** (sündinud 19. juulil 1936 Tallinnas) on eesti tantsija ja tantsuõpetaja.

Haridus
-------

Ants Tael on Tallinna 17. Keskkooli vilistlane. Pärast seda õppis ta Tallinna Polütehnilises Instituudis.

Tegevus tantsuõpetajana
-----------------------

1956–1960 juhendas Tael rahvatantsurühmi Tallinnas.

1959. aastal võitis ta koos abikaasa Mallega esimese Baltikumi turniiri individuaalvõistluse Ziemelplasmas, treener Arseni Poolgas. Samal sügisel jätkas tantsimist elukutselisena ning hakkas koos abikaasa Mallega peotantsukursusi korraldama.

1963–1992 oli ta treener ja juhendaja tantsuklubis Hõbe-Must (J. Kreuksi nim. Noorsoo Kultuuripalee tantsuklubi Hõbe-Must).

28. novembril 1991 alustas tööd Taela tantsukool.

Panus võistlustantsu arengusse
------------------------------

Tael on olnud Tallinna, koolinoorte ja Eesti meistrivõistluste, Sakala, Rapla ja Tallinna tantsuturniiride initsiaator, teda hinnatakse rahvusvahelise kategooria kohtunikuna. 

Tael on teinud tantsusaateid ja -saatelõike Eesti Televisioonis ja Eesti Raadios. Ta oli mitu hooaega telesaate "Tantsud tähtedega" žüriis.

Teosed
------

* "Peotantsud", 1960
* "Standardtantsud", Eesti Raamat 1972
* "Seltskonnatantsud ja tantsumängud", Valgus 1984

Tunnustus
---------

* 2012 Valgetähe IV klassi teenetemärk

Välislingid
-----------

* Mari Rebane, Ants Tael: "Tantsud tähtedega" pole päris võistlustants, Eesti Päevaleht, 26. oktoober 2006
* Riina Luik, Kutsumuselt õpetaja, Postimees, 2. detsember 2006
* Ants Tael: härrasmees ei tohi olla nagu isane koer, 13. detsember 2010
* FOTIS: EFA.331.P.0-83197, EFA.332.P.0-82320, EFA.251.P.0-108642,
**Kurkliai** on alev Leedus Anykščiai rajoonis, Kurkliai valla halduskeskus.

Alev asub Virinta jõe ääres Anykščiai regionaalpargis.

Kurkliais on kultuurimaja, postkontor ja raamatukogu. Alevis kaevandatakse liiva ja kruusa, ka asub seal seafarm. Vaatamisväärsusteks on 1932. aastal ehitatud sünagoog, Kurkliai mõisa ait, aastal 1874 ehitatud katoliku kirik ja selle kellatorn.

Ajalugu
-------

Alevi juures asuvad muinaskalmed, sellest veidi maad idas Buteikiai külas aga linnamägi. Kurkliai oli leedulaste Deltuva muinasmaakonna keskus. XV sajandil rajati sinna Kurkliai mõis, mis kuulus Leedu suurvürstidele. Kurkliai sai alevi staatuse aastal 1564.

XVI sajandil püstitati alevisse kirik, aastal 1622 aga kalvinistide kirik. Aastal 1700 rajati sinna klooster, mis suleti aastal 1822. Alev sai Põhjasõjas kannatada.

Kurkliai kuulus Plateritele, aastast 1788 aga Siesickitele. Tsaariajal oli alevi venekeelne nimekuju Куркле.

Teise maailmasõja eel oli alevis suur juudi kogukond, sealsed juudid hukati 5. septembril 1941 Pivonija metsas. Sõja järel tegutsesid alevi ümbruskonnas Leedu metsavennad. Nõukogude perioodil oli Kurkliai kohaliku kolhoosi keskasulaks.

Pilte
-----

* Kalmistu väravadKalmistu väravad
* Kurkliai tänavavaadeKurkliai tänavavaade
* SeltsimajaSeltsimaja
* SünagoogSünagoog
* KarjäärKarjäär
* KellatornKellatorn
* Kurkliai kalmistuKurkliai kalmistu
* Kurkliai kirikKurkliai kirik

Tuntud elanikke
---------------

* Arnoldas Lukošius – Leedu muusik
* Antanas Paškus – Leedu vaimulik ja filosoof

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. kd XV, osa. 2: Januszpol – Wola Justowska. Warszawa 1902
3. ↑  Куркле. Географическо-статистический словарь Российской империи, kd 2 (Дабанъ – Кяхтинское Градоначальство). СПб, 1865, 855 lk
4. ↑  www.jewishgen.org
5. ↑  
Kurkliai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, kd XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 305 lk

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Kurkliai** |

* Alev Poola geograafilises sõnastikus
* Alev portaalis vietoves.Lt
Adolf Friedrich I
**Adolf Friedrich I** (15. detsember 1588 – 27. veebruar 1658) oli valitsev Mecklenburg-Schwerini hertsog aastatel 1592–1628 ja taas aastatel 1631–1658. Aastatel 1634–1648 valitses Adolf Friedrich administraatorina ka Schwerini piiskopkonda.

Noorus
------

Ta oli Johann VII ja selle naise Sophia poeg.

Esialgu valitsesid Adolf Friedrich ja tema vend Johann Albrecht II Mecklenburg-Güstrow' hertsogi Ulrich III ja Mecklenburgi hertsogi Karl I (viimase isa onud) eestkoste all. Adolf Friedrich ja Johann Albrecht võtsid Mecklenburg-Schwerini valitsemise üle alates 16. aprillist 1608 ja pärast Karli surma 22. juulil 1610 valitsesid nad ka Mecklenburg-Güstrow's.

Mecklenburgi jaotamine ja kolmekümneaastane sõda
------------------------------------------------

1621. aastal jaotati Mecklenburgi hertsogkond ametlikult kahe venna vahel, Adolf Friedrich valitses Mecklenburg-Schwerinis ja Johann Albrecht valitses Mecklenburg-Güstrow's. Kolmekümneaastase sõja ajal tagandas Albrecht von Wallenstein hertsogid pärast seda, kui nad asusid salaja Taani kuninga Christian IV poolel Saksa-Rooma keisri Ferdinand II vastu sõdima. Wallenstein valitses hertsogkondi aastatel 1627–1631, kuni hertsogid Rootsi kuninga Gustav II Adolfi poolt ametisse ennistati. 1634. aastal sai Adolf Friedrich Taani Ulriki järel viimaseks Schwerini piiskopkonna administraatoriks enne piirkonna sekulariseerimist.

Abielud ja lapsed
-----------------

Marie Katharina medaljonil (1635)
Adolf Friedrich I-l oli kokku 19 last.

Esimest korda abiellus ta 4. septembril 1622 krahv Enno III tütre Anna Mariaga. Nad said järgmised lapsed:

* Christian Ludwig I (11. detsember 1623 – 21. juuni 1692)
* Sophie Agnes (11. jaanuar 1625 – 26. detsember 1694)
* Karl (8. märts 1626 – 20. august 1670)
* Anna Maria (1. juuli 1627 – 11. detsember 1669)
* Johann Georg (5. mai 1629 – 9. juuli 1675)
* Hedwig (11. august 1630 – 17. mai 1631)
* Gustav Rudolf (26. veebruar 1632 – 14. mai 1670)
* Juliane (8. november 1633 – 3. veebruar 1634)

Teist korda abiellus Adolf Friedrich 1635. aastal hertsog Julius Ernsti tütre Marie Katharinaga. Nad said järgmised lapsed:

* Juliane Sibylle (16. veebruar 1636 – 2. oktoober 1701)
* Friedrich I (13. veebruar 1638 – 28. aprill 1688)
* Christina (8. august 1639 – 30. juuni 1693)
* Bernhard Sigismund (21. jaanuar 1641 – 15. november 1641)
* Augusta (24. september 1643 – 5. mai 1644)
* Marie Elisabeth (24. märts 1646 – 27. aprill 1713)
* Anne Sophie (24. november 1647 – 13. august 1723)
* Adolf Ernst (22. november 1650 – 13. jaanuar 1651)
* Philipp Ludwig (30. mai 1652 – 20. oktoober 1655)
* Heinrich Wilhelm (6. juuni 1653 – 2. detsember 1653)
* Adolf Friedrich II (19. oktoober 1658 – 12. mai 1708)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Johann VII** | **Mecklenburg-Schwerini hertsogkui Adolf Friedrich I**1592–1628 ja taas 1631–1658katkestatud Albrecht von Wallensteini poolt, kes ta kukutas | Järgnev**Christian Ludwig I** |
|  |
| --- |
|  |
| Medalikohad |
| Euroopa U-21 meistrivõistlused |
| **Kuld** | 2021 | jalgpall |

**Nico Cedric Schlotterbeck** (sündinud 1. detsembril 1999 Waiblingenis) on Saksamaa jalgpallur, kes mängib keskkaitsjana Saksamaa kõrgliigaklubis Dortmundi Borussia ja Saksamaa jalgpallikoondises.

Ta kuulus noorena VfR Aaleni ja Karlsruheri noortesüsteemi. 2017. aastal liitus ta SC Freiburgiga. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Saksamaa kõrgliigas 2019. aasta märtsis. Hooajal 2020/21 oli ta laenul Saksamaa kõrgliigaklubis Union Berlin. Saksamaa kõrgliigas lõi Schlotterbeck esimese värava 26. septembril 2020 mängus Mönchengladbachi Borussia vastu. Freiburgi põhikoosseisu kuulus Schlotterbeck hooajal 2021/22.

2022. aasta mais sõlmis ta viieaastase lepingu Dortmundi Borussiaga.

Hooaegadel 2021/22 ja 2022/23 on Schlotterbeck valitud Saksamaa kõrgliiga hooaja sümboolsesse koosseisu.

Aastatel 2017–2021 mängis Schlotterbeck Saksamaa noortekoondistes. 2021. aastal tuli ta Saksamaa kuni 21-aastaste koondisega Euroopa omavanuste meistriks. Saksamaa jalgpallikoondises debüteeris ta 27. märtsil 2022 sõprusmängus Iisraeli vastu. Ta kuulus Saksamaa koondisse 2022. aasta maailmameistrivõistlustel.

Tema vanem vend Keven Schlotterbeck on samuti jalgpallur.

Viited
------

1. ↑   (vaadatud 12.6.2023)
2. ↑  "BVB signs Nico Schlottbeck". Borussia Dortmund. 2. mai 2022. Vaadatud 2. mail 2022.

| * v
* r
Saksamaa koondis  –  2022. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused |
| --- |
| 

* 1 Neuer (c)
* 2 Rüdiger
* 3 Raum
* 4 Ginter
* 5 Kehrer
* 6 Kimmich
* 7 Havertz
* 8 Goretzka
* 9 Füllkrug
* 10 Gnabry
* 11 Götze
* 12 Trapp
* 13 Müller
* 14 Musiala
* 15 Süle
* 16 Klostermann
* 17 Brandt
* 18 Hofmann
* 19 Sané
* 20 Günter
* 21 Gündoğan
* 22 Ter Stegen
* 23 Schlotterbeck
* 24 Adeyemi
* 25 Bella-Kotchap
* 26 Moukoko
* Treener: Flick

 | Saksamaa |
**Giedraičiai** on alev Leedus Molėtai rajoonis, Giedraičiai valla halduskeskus. Alev asub Molėtaist 21 kilomeetrit edelas Kiementase järve ääres. 

Giedraičiais on gümnaasium, postkontor ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on sealne aastal 1809 ehitatud katoliku kirik, selle XIX sajandi keskpaigast pärinev kellatorn ja kalmistul asuv Graužiniste suguvõsa hauakabel.

Elanikkond
----------

|  |  |
| --- | --- |
| * 162 (1862)
* 206 (1866)
* 548 (1897)
* 445 (1923)
* 495 (1959)
* 601 (1970)
 | * 720 (1977)
* 811 (1979)
* 613 (1985)
* 721 (1989)
* 778 (2001)
* 684 (2011)
 |

Ajalugu
-------

Giedraičiaid on esmamainitud 1338. aastal ristisõdijate kroonikates nimega *Gedereiten*. Aastail 1373 ja 1375 rüüstasid piirkonda ristisõdijad. Tegemist oli ühe tähtsama Giedraitiste vürstisoole kuulunud asulaga.

Aastal 1410 ehitati sinna esimene kirik, mis ehitati ümber aastail 1443 ja 1676. Aastal 1515 nimetati Giedraičiai aleviks. XVIII sajandi alguseks oli praktiliselt kogu alev läinud kiriku valdusse. Aastail 1777–1782 tegutses seal kihelkonnakool. 

Novembriülestõusu ajal aastal 1831 hõlvasid asula ülestõusnute väed. Tsaariajal oli alevi venekeelne nimekuju Гедройце. Jaanuariülestõusu ajal ründasid A. Minskise juhitud ülestõusnud tsaariarmeed; järgnenud lahingus kaotas elu 15 ülestõusnut ja 45 neist vangistati.

17.–21. novembril 1920 toimus Giedraičiais lahing leedukate ja Lucjan Żeligowski vägede vahel, mis lõppes leedulaste võiduga.

Teise maailmasõja ajal hukati suvel 1941 alevis elanud juudid. Nõukogude perioodil oli asula kohaliku liha- ja piimakarja kasvatusele orienteeritud sovhoosi keskasulaks. Toona rajati sinna ka Molėtai juustuvabriku tsehh.

Tuntud elanikke
---------------

* Maria Wojciechowska – Poola esimene leedi aastail 1922–1926
* Juozapas Arnulfas Giedraitis – Žemaitija piiskop
* Merkelis Giedraitis – Žemaitija piiskop

* Vana koolimajaVana koolimaja
* GümnaasiumGümnaasium
* Giedraičiai lahingus langenud leedu sõdurite hauadGiedraičiai lahingus langenud leedu sõdurite hauad
* Giedraičiai kirikGiedraičiai kirik
* Kiriku sisevaadeKiriku sisevaade
* Graužiniste suguvõsa hauakabelGraužiniste suguvõsa hauakabel

Viited
------

1. ↑  2011 m. surašymas
2. ↑  Гедройце. Географическо-статистический словарь Российской империи, Kd. 1 (Аа — Гямъ-маликъ). СПб, 1862, 621 lk.
3. ↑  Antanas Tyla jt. Giedraičiai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 437 lk.
4. ↑  Holocaust Atlas of Lithuania

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Giedraičiai** |

* Alev Poola geograafilises sõnastikus
* Alev portaalis vietoves.Lt
**Berdõtšiv** (ukraina keeles Бердичів, vene keeles Бердичев *Berditšev*, poola keeles *Berdyczów*, jidiši keeles בערדיטשעוו) on linn Ukrainas Žõtomõri oblastis.

Berdõtšiv on Žõtomõri oblastis elanike arvult teine linn ja üks viiest oblastilise alluvusega linnast. Linn on Berdõtšivi rajooni halduskeskus. Elanike arv on 2021. aasta seisuga 73 999. 2001. aastal oli elanike arv 87 575 ja 1989. aastal 91 629. Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Berdõtšivi elanikest ukrainlasi 84,8%, venelasi 9,5%, poolakaid 5,0% ja juute 0,5%.

Linna vaatamisväärsuste hulka kuuluvad muuhulgas 1739. aastast pärinev karmeliitide kindlustatud klooster ja 1826. aastast pärinev Püha Barbara kirik.

Berdõtšiv paikneb Ukraina peamise raudteevõrgustiku ristmikul. Maanteedest on kõige olulisem Žõtomõrist saabuv ja lõuna poole Rumeenia linna Iașisse kulgev Rahvusvahelise E-teede võrgu maantee E583 ning naaberrajoonidesse edelas suunduv maantee P31. Viie kilomeetri kaugusel linnast läänes asub lennuväli.

Berdõtšivis on sündinud kirjanik Joseph Conrad.

Ajalugu
-------

Asulakohta on esimest korda ürikutes mainitud 1545. aastal. Industrialiseerimisega arenes linn kiiresti. 19. sajandi keskel oli Berdõtšiv tänapäeva Ukraina territooriumil elanike arvu poolest viies linn. 

19. sajandil oli Berdõtšiv üks Ukraina ja Ida-Euroopa juutide tähtsamaid keskusi, mida kutsuti ka Volõõnia Jeruusalemmaks. 1863. aastal elas linnas 51 625 inimest, neist oli juute 46 149 (93%). 1897. aasta rahvaloenduse andmetel moodustasid juudid 78,0% Berdõtšivi elanikest.

Galerii
-------

* Berdõtšivi kesklinnBerdõtšivi kesklinn
* Karmeliitide kloosterKarmeliitide klooster
* Püha Barbara kirik BerdõtšivisPüha Barbara kirik Berdõtšivis

Viited
------

1. ↑  Бердичев jewishheritage.org.ua
2. ↑  Города Российской империи с наибольшим еврейским населением (по данным переписи 1897 г.) lyubarev.narod.ru

Välislingid
-----------

* Fotod
**Kaja Kits-Karm** (sündinud 5. mail 1937 Rääsal) on eesti nahakunstnik.

Õppis Rakvere 3. 7-klassilises koolis ja lõpetas 1955 Rakvere 1. Keskkooli. Aastatel 1955–1958 õppis ta Tartu Kujutava Kunsti Koolis. 1964. aastal lõpetas ta Eesti Riikliku Kunstiinstituudi nahkehistöö erialal. 1969. aastast on ta Eesti Kunstnike Liidu liige.

Tema loomingusse kuuluvad voolimis-, lõike- ja põletustehnikas köited, taskuraamatud ja karbid. Ta oli üks esimesi Eestis, kes hakkas nahast tegema suuremõõtmelisi vaipkompositsioone.

1964. aastast osalenud kõigil vabariiklikel tarbekunstinäitustel Tallinnas, samuti Eesti tarbekunstinäitustel Norras, Itaalias, Poolas, Ungaris, Tšehhoslovakkias, Venemaal, Austraalias, Egiptuses, Inglismaal jne.

2007. aasta mais oli Tallinnas Hop galeriis tema 70. juubeli puhul näitus "Panus laustale II".

Viited
------

1. ↑  Rakvere Sõnumid 3. mai 2007
2. 1 2  "Nahakunstnike liit". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. juuli 2007. Vaadatud 3. veebruaril 2012.
3. ↑  5. mai virumaa.ee (vaadatud 3. veebruar 2012)
4. ↑  "Nahakunstnik Kaja Kits Karm avas Hop galeriis juubelinäituse" Eesti Päevaleht, 6. mai 2007

Välislingid
-----------

* "Kaja Kits-Karmi salapärane looming" Sirp, 1. juuni 2007
Kilingi-Nõmme jaamahoone aastal 2007
**Kilingi-Nõmme raudteepeatus** oli raudteepeatus Pärnumaal Saarde vallas Kilingi-Nõmme linnas.

Läbi Kilingi-Nõmme kulges kuni 2008. aastani laiarööpmeline Pärnu–Mõisaküla raudtee, millel lisaks kaubarongidele liiklesid ka reisirongid; peamiselt liinidel Tallinn–Pärnu–Riia (kuni 1992) ja Tallinn–Mõisaküla (kuni 1996).

Ajalugu
-------

Kilingi-Nõmme kitsarööpmeline jaam aastal 1938
Endine Kilingi-Nõmme raudteepeatus aastal 2013
1896. aastal valmis läbi Kilingi-Nõmme kulgenud kitsarööpmeline Valga–Ruhja–Pärnu raudtee. Kilingi-Nõmme pooljaam rajati 1917. aastal, enne seda oli alevikule lähim jaam Voltveti. Toona jäi jaam Saarde kihelkonda Kilingi mõisa maadele. Eesti territooriumile jäi sellest pärast Eesti ja Läti vahelise piiri paikapanemist Pärnu–Mõisaküla–Viljandi raudtee.
Kitsarööpmeline raudtee suleti lõplikult 1975. aastal, mille tulemusel suleti ka Kilingi-Nõmme raudteejaam.

1975–1981 rajati kitsarööpmelise raudtee asemele laiarööpmeline raudtee. Endisest Kilingi-Nõmme raudteejaamast sai selle tulemusel raudteepeatus. Uus, ühe kõrvalteega raudteejaam rajati Kilingi-Nõmmest 2,6 km Pärnu suunas Marana küla lähedale.

Viimane reisirong sõitis läbi Kilingi-Nõmme 31. jaanuaril 1996. Kaubarongid sõitsid Pärnu-Mõisaküla vahet veel kuni 2001. aastani. Kilingi-Nõmmele eelnes Pärnu poolt tulles Sigaste ja järgnes Tihemetsa raudteepeatus. 
Peatuses asus üks madal perroon ja jaamahoone, mis praeguseks on eraomanduses.

Jaamahoone
----------

1937. aastal valmis Hendrik Otlooti projekti järgi ehitatud kahekorruseline funktsionalistlikus stiilis jaamahoone. 

Hoone oli tollal uudse ruumijaotusega, kus reisijate ooteruum, kaubaait, postkontor ja kolm jaamatöötajate elukorterit oli ehitatud ühtekokku. 
Kogu ehitus läks maksma 23 000 krooni.
Jaamahoone on säilinud, kuid kasutuseta.

Pilte
-----

* Kilingi-Nõmme jaam, 1930. aastadKilingi-Nõmme jaam, 1930. aastad
* Dresiin koos töörongiga Kilingi-Nõmmes (2007)Dresiin koos töörongiga Kilingi-Nõmmes (2007)
* Töörong Kilingi-Nõmme ülesõidul (2007)Töörong Kilingi-Nõmme ülesõidul (2007)
* Kilingi-Nõmme jaamahoone (2013)Kilingi-Nõmme jaamahoone (2013)
* Jaamahoone (2014)Jaamahoone (2014)

Vaata ka
--------

* Pärnu–Mõisaküla raudteelõik
* Pärnu–Mõisaküla–Viljandi raudtee
* Eesti raudteetransport

Viited
------

1. ↑  PÄRNU - MÕISAKÜLA; Eesti Raudteeajaloo Selts
2. ↑  Kilingi-Nõmme; Eesti Entsüklopeedia
3. ↑  "EVR Kaart # Kilingi-Nõmme, invent. aeg 7.6.2004". Originaali arhiivikoopia seisuga 25.02.2014. Vaadatud 4.08.2013.
4. ↑  Kilingi-Nõmme uus jaamahoone awati; Uus Eesti, nr. 20, 20 jaanuar 1937 (DIGAR)
5. ↑  Kilingi-Nõmme raudteejaam - XX sajandi arhitektuur; Kultuurimälestiste register

Välislingid
-----------

* FOTO: Mootorvedur M62 Kilingi-Nõmmel, aasta 1998; Baltic Trains Picture Gallery
* "Mõisaküla: viimane sõit raudteed pidi Pärnusse", EPL 16.07.2007
* TKA-6 draisines passing Kilingi-Nõmme – YouTube 16.08.2007
* Infot peatuse kohta; fotod (*vene keeles*)
* Infot jaama kohta; fotod (*vene keeles*)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Eelnev peatus** | **Endine raudteepeatus**  | **Järgnev peatus** |
|  Sigaste |  **Kilingi-Nõmme** | Tihemetsa  |
**Lioliai** on alev (endine linn) Leedus Kelmė rajoonis, Lioliai valla halduskeskus.

Lioliais on põhikool, raamatukogu ja kultuurimaja. Vaatamisväärsusteks on aastal 1768 püstitatud katoliku kirik, pastoraat aastast 1857, kalmistul asuv puidust kabel aastast 1853 ja XIX sajandi algul püstitatud nikerdatud ristiga tulpkabel.

Ajalugu
-------

Esimesel aastatuhandel asus Lioliais linnamägi. Sealset mõisa on esimest korda mainitud XV sajandil. Aastal 1508 suutis sealne mõisnik Mykolas Viekavičius mõisa juures asuvale asulale välja kaubelda linnaõigused, sinna rajati turuplats ja asula sai õiguse pidada laata. Aastal 1522 rajas ta sinna esimese kiriku.

XVI sajandi teisel poolel läks sealne kirik kalvinistide valdusse. Katoliiklased said selle tagasi aastal 1628. Aastail 1709–1710 laastas linna katk, kõik sealsed elanikud surid. XVIII sajandil sai tunduvalt väiksemaks muutunud Lioliai alevi staatuse.

Teise maailmasõja järel tegutsesid Lioliai ümbruskonnas Leedu metsavennad. Nõukogude ajal oli Lioliai kohaliku kolhoosi keskasula.

Pilte
-----

* Lioliai kirikLioliai kirik
* Lioliai kiriku kellatornLioliai kiriku kellatorn
* Lioliai koolLioliai kool

Viited
------

1. ↑

Välislingid
-----------

 Lioliai – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Lioliai
* Alev portaalis vietoves.Lt
Hagar Olsson
**Alli Hagar Olsson** (16. september 1893 Kustavi, Päris-Soome – 21. veebruar 1978 Helsingi) oli soomerootsi kirjanik, kriitik ja tõlkija.

Hagar Olsson oli pärit kirikuõpetaja perekonnast. Ta lapsepõlv möödus Ahvenamaal, 1906. aastal kolis perekond Karjala kannasele Räisälässe (tänapäeval Melnikovo). Gümnaasiumi lõpetamise õppis ta mõnda aega Helsingis Rootsi Kõrgemas Kaubanduskoolis, mille jättis 1914. aastal pooleli ja asus õppima humanitaaraineid Helsingi Ülikoolis. Ülikooliõpingud katkesid 1916. aastal, mil Olsson pühendus kirjanduslikule ja ajakirjanduslikule tegevusele.

Hagar Olssoni esikromaan "Lars Thorman och döden" ('Lars Thorman ja surm') ilmus 1916. aastal. Samal aastal ilmus ka Edith Södergrani luulekogu "Dikter" ('Luuletused'). Seda peetakse modernismiperiooni alguseks soomerootsi kirjanduses.

Olssoni esimene novellikogu "Själarnas ansikten" ('Hingede näod') ilmus 1917. aastal, proosapoeem "Kvinnan och nåden" ('Naine ja arm') 1919. aastal. 1918. algas Hagar Olssoni ajakirjanduslik ja publitsistlik tegevus. Ta töötas toimetajana kirjandusajakirjas Ultra ja tegi kaastööd ajakirjale Quosego. 1920. aastatel ja 1930. aastatel oli Hagar Olsson soomerootsi modernismi üks juhtivamaid teoreetikuid, ta avaldas esseekogud "Ny generation" (1925) ('Uus põlvkond') ja "Arbetare i natten" (1935) ('Tööline öös').

Alates 1920. aastate teisest poolest kirjutas Hagar Olsson ka näidendeid.

Olssoni olulisemate teoste hulka kuulub 1933. aastal ilmunud autobiograafiline arenguromaan "Chitambo".

1940. aastal avaldatud müstiline romaan "Träsnidaren och döden" ('Puunikerdaja ja surm') kuulub samuti kirjaniku loomingu silmapaistvamate teoste hulka.

Hagar Olsson avaldas veel novellikogud "Hemkomst" ('Kojutulek', 1961), "Drömmar" ('Unenäod', 1963) ja "Ridturen" ('Ratsasõit', 1968).

1965. aastal sai ta Eino Leino auhinna.

Eesti keeles on 1987. aastal ühiste kaante vahel ilmunud Hagar Olssoni proosapoeem "Siidimaal" ja novell "Kojutulek". Valimikus "Vastutus : soomerootsi novelle" (1977) on avaldatud Hagar Olssoni novell "Tantsijatar".

Viited
------

1. ↑  Olsson, Hagar (1893–1978) : Författare, kritiker Biografiskt lexikon för Finland
2. ↑  Hagar Olsson 1893-1978 : Finland The history of Nordic women's literature
3. ↑  Roger Holmström. Hagar Olsson, 1893–1978 Svenskt översättarlexikon
4. ↑  Hagar Olssons Samling Hereditas culturalis
5. ↑  Olsson, Hagar Uppslagsverket Finland
6. ↑  Träsnidaren och döden Boksampo
7. ↑  Hagar Olsson gutenberg.us

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Hagar Olsson** |
**Hrodna rajoon** (ka Grodna rajoon) on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Hrodna oblastis Valgevenes. Halduskeskus on Hrodna linn, mis ametlikult rajooni koosseisu ei kuulu. Lisaks asuvad rajoonis veel Skidzieli linn ja Sapockini alev. Teised tähtsamad asulad rajoonis on Adelsk, Indura ja Aziory, märkimisväärsed asulad on veel Sviack ja endine Pryvałki linn. 

Rajooni pindala on 2594 km². 2009. aasta seisuga elas seal 54 525 inimest. Rajoon piirneb läänes Poola ja põhjas Leeduga.

Rajoon moodustati 1940. aastal, aga tänapäevased piirid on sel alates aastast 1962. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Abuchava, Adelski, Aziory, Hoža, Indura, Kapcioŭka, Kvasoŭka, Padłabieńnie, Parečča, Putryški, Sapockini, Skidzieli ja Vierciališki külanõukogu.

  

* SkidzielSkidziel
* AzioryAziory
* SviackSviack
* AlyaksandravaAlyaksandrava

Rajooni suurim jõgi on Nemunas. Teised tähtsamad jõed on selle lisajõed Kotra, Czarna Hańcza ja Svisłači jõgi. Rajooni territooriumil asub osaliselt Nemunase jõge Wisla basseiniga ühendav Augustowi kanal. Suurimad järved on Biełaje, Rybnica, Kavienia ja Šlamy.

Rajoon asub osalt Neemeni madalikul, osalt aga Hrodna kõrgustikul. Kõrgused on valdavalt 100–170 meetrit üle merepinna, kõrgeim koht asub Kapcioŭka küla lähistel (247 m).

  

2009. aasta seisuga olid elanikest 55,98% valgevenelased, 7,78% venelased, 33,6% poolakad, 1,26% ukrainlased ja 1,38% oli teistest rahvustest. 51,21% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 38,53% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 27,58% elanikke, vene keelt aga 54,77%.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. juuni 2015. Vaadatud 24. juunil 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Välislingid
-----------

 Hrodna rajoon – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Rajooni täitevkomitee koduleht (*vene keeles*)
* Rajooni kaart

| * v
* r
Hrodna oblasti haldusjaotus |
| --- |
| 
Rajoonid: Astravieci rajoon • Ašmiany rajoon • Bierastavica rajoon • Dziatłava rajoon • Hrodna rajoon • Iŭje rajoon • Kareličy rajoon • Lida rajoon • Masty rajoon • Navahrudaki rajoon • Słonimi rajoon • Smarhońi rajoon • Svisłači rajoon • Ščučyni rajoon • Zelva rajoon • Vaŭkavyski rajoon • Voranava rajoon |
| 
Oblastilise alluvusega linnad: Hrodna (selle koosseisus: Kastryčnicki rajoon • Leninski rajoon) |
**Hella** (vene keeles *Гелла)* on tegelaskuju Mihhail Bulgakovi 1967. aastal ilmunud romaanis "Meister ja Margarita". 

Hella on nõid ja vampiir. Tal on tulipunased juuksed ja helendavad rohelised silmad. Ta on lummavalt kaunis noor tüdruk. Bulgakov sai Hella nime-idee raamatust "Brockhausi ja Efroni entsüklopeediline sõnastik" kus Hella nime on esitletud kui vampiirineiu nime, mida kasutati Kreekas Lesbose saarel. Kui romaan oli alles tööjärgus, olevat Bulgakov Hella tegelaskuju hüüdnud Martaks.
Hella karakteriloomeks olevat Bulgakovile inspiratsiooni andnud Sofija Perovskaja isiksus. Sofija Perovskaja oli vene revolutsionäär, kes osales keiser Aleksander II-le korraldatud atentaadis (mille eest ta hiljem üles poodi).

Raamatus on Hella üks Wolandi lähemaid abilisi, ta on teenijatüdruk ja nagu Woland ütleb: "Pole ühtegi teenet, mida see tüdruk ei suudaks osutada". 2005. aasta vene seriaalis kehastab Hellat näitleja Tatjana Školnik (pseodonüüm Таня Ю – *Tanja Ju*).

Viited
------

1. 1 2 3  "The Master and Margarita - Hella". *m.masterandmargarita.eu*. Vaadatud 13. augustil 2023.
2. ↑  "Tanya Yu | Actress, Art Director". *IMDb* (Ameerika inglise). Vaadatud 13. augustil 2023.
Chao Phraya valgla kaart
Chao Phraya lähe Pingi ja Nani ühinemiskohal
Jõepraam Chao Phrayal
**Chao Phraya** on jõgi Tais, suurim Tais merre suubuv jõgi.

Chao Phraya tekib Nakhon Sawanis Pingi ja Nani jõe ühinemiskohal 25 m kõrgusel merepinnast. Ta voolab üldiselt lõunasse ja suubub Tai lahte. Suudmes asub Bangkok. 

Jõe valgla suurus on 160 400 km². Valgla jääb täies ulatuses Tai territooriumile. Chao Phraya valgla piir on üsna pikalt Tai ja Laose piiriks ning lühikeselt Tai põhjapiiril ka Tai ja Birma piiriks.

Jõgi on 372 km pikk. Kui otsida kaugust suudmest kaugeima lähtejõe lähteni, siis Pingi lähteni on 1030 km ja Nani lähteni 1112 km.

Kuigi Chao Phraya on suurim Tais merre suubuv jõgi, pole ta siiski kaugeltki suurim Tai jõgi. Tai põhjapiiril on Tai ja Laose piirijõeks Mekong ning läänepiiril Tai ja Birma piirjõeks Salween. Kuid need kaks ei voola kordagi nõnda, et nende mõlemad kaldad oleksid Tais.

Suuruselt teine Tais suubuv jõgi on Mun, mis suubub ida-Tais Mekongi. Selle keskmine vooluhulk suudmes on 725 m³/s ja valgla on 119 180 km³.

Chao Phraya äärset kliimat kujundavad märjad mussoonid. Aasta keskmine sademete hulk on üle 1400 mm ning temperatuurid Bangkokis jäävad tavaliselt vahemikku 24–33 °C.

Minevikus kasvasid kõikjal jõe kallastel troopilised ja lähistroopilised vihmametsad. Tänapäevaks on need peaaegu kõikjal hävitatud ning hulk neis elanud looma- ja taimeliike on välja surnud.

Chao Phraya voolab läbi või lähedalt mööda järgmistest Tai provintsikeskustest: Nakhon Sawan, Uthai Thani, Chai Nat, Sing Bun, Ang Thong, Ayutthaya, Pathum Thani, Nonthabun, Bangkok ja Samut Prakan. Need on ka suurimad jõe lähedal olevad asulad ja kolmes viimases neist on üle 100 tuhande elaniku. 

Jõe keskmine vooluhulk on lähtes 737 m³/s, millest 472 m³/s kuulub Nanile ja 265 m³/s Pingile. Vooluhulk suudmes on keskmiselt 718 m³/s. Suurim mõõdetud vooluhulk on Pingi suudmes 2302 m³/s, Nani suudmes 1522 m³/s ja Chao Phraya suudmes 5960 m³/s.

Chai Natis jaguneb jõgi kahte harru. Ida pool voolab põhiline haru, selle kõrval läänes väiksem Tha Chini nimeline väiksem haru. mis suubub Tai lahte 35 km Bangkokist läänes. Suudmes moodustub ulatuslik, mõlemale jõele ühine delta, kus looduslikele jõeharudele lisaks on hulk inimtekkelisi kanaleid, mis on mõeldud nii riisipõldude niisutamiseks kui paadisõiduks.

Chao Phraya suurimad lisajõed on Pa Sak (vasakult) ja Sakae Krang (paremalt).

Paljudel vanadel eurooplaste koostatud kaartidel antakse jõe nimeks **Menam** või **Mae Nam**. See tuleb taikeelsetest cõnadest *me* või *Mae* ('ema') ja *nam* ('vesi'). Seevastu *chao phraya* on Tai feodaalne tiitel, mida võiks tõlkida umbkaudu 'suurhertsogiks'. Jõe kohta ei kasutata seda terminit enne 19. sajandit. Eeldatavalt oligi jõe esialgne nimi Menam.

Jõe vett kasutatakse ulatuslikult taimekasvatuses niisutamiseks. Lisaks on jõgi läbi aegade olnud tähtis transpordisoon.

Jõe ületamiseks on hulgaliselt sildu, kuid tähtis koht on ka praamidel.

Viited
------

1. ↑  Suur maailma atlas, lk. 92

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Chao Phraya** |
Ehitajate tee jalakäigusild

**Ehitajate tee jalakäigusild** (ka *Mustamäe suusasild*, *Nõmme suusasild*) on jalakäijatele mõeldud terasraamsild Tallinnas Nõmme linnaosas. Sild paikneb Mustamäe nõlval ja ületab Nõmmelt Mustamäele viiva Ehitajate tee. Silla pikkus on 72 meetrit.

Sild kannab TTÜ deviisi "Mente et Manu" (ladina *mõistuse ja* *käega*).

Silla projekteerisid Johannes Aare ja Valdek Kulbach. See valmis 1986 aastal Tallinna Tehnikaülikooli 50. aastapäevaks..

Terasraamsild on ehitatud 3-sildelise (silded 23-30-23 m) kaldtugedega raamina. Profiilterasest käigutee laius on 3 m.

Viited
------

1. ↑  Lõhmus, Leho. Nõmme ajalugu. Koolibri : 2006. lk.191
2. ↑   Epp Lankots, EESTI 20. SAJANDI ARHITEKTUURI KAITSE PROGRAMM. TALLINNA NÕUKOGUDEAEGNE EHITUSPÄRAND, Tallinn 2009, lk 8
3. ↑  Tallinn : entsüklopeedia. 1. A-M / (peatoimetaja Jaan Tamm ; märksõnastiku koostaja Robert Nerman ; eessõna: Hardo Aasmäe). Tallinn : Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2004. lk. 57

Välislingid
-----------

* "Nõmme sillal on uus värvikate" EPL, 11. august 2000


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portaal Nõmme***  |
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib sõudjast; poliitiku kohta vaata artiklit Jüri Kurul (poliitik).* |

---

**Jüri Kurul** (13. juuni 1924 Tõstamaa vald – 14. august 2005 Tartu) oli Eesti sõudja ja sõudetreener.

Sõudmine
--------

Sportima hakkas Tõstamaal, sõudma 1948 Pärnu Jahtklubis.

* Võitis 1958 NL-i mv-tel paarisaerulisel kahepaadil pronksi.
* Tuli 10 korda Eesti meistriks:
	+ 1949 (rahvapaatidel),
	+ 1951 ja 1954 ühepaadil,
	+ 1957 roolijata kahepaadil,
	+ 1956–59 paarisaerulisel kahepaadil,
	+ ja 1958–59 kaheksapaadil.
* Kuulus 15 korda Eesti koondisse.

Oli ka aerutamis- ja sõudmiskohtunik (1957 ülel kat). 

Kurul oli Eesti esimene sõjajärgne meister ühepaadis ja NSV Liidu rahvaste spartakiaadi pronksmedalist 1956. aastal. 

1950. aastatel Pärnus ning alates 1960. aastatest Tartu Kalevis töötas ta treenerina. Kuruli õpilased võitsid medaleid Eesti, NSV Liidu ja rahvusvahelistel võistlustel, tema õpilaste hulka kuulusid ka 1976. aasta suveolümpiamängudel võistelnud Gennadi Kinko ja Tiit Helmja.

1997. aastal loodi Kuruli algatusel sõudmise ja aerutamise klubi Tartu, samuti aitas ta kaasa Tartu Ülikooli spordiklubi sõudmissektsiooni loomisele. 

Avaldas Kehakultuuris ja Spordilehes sõudesporditeemalisi kirjutisi.

Tunnustus
---------

* 1963 Kalevi auliige
* 1969 Eesti NSV teeneline treener
* 2015 nimeline pink Tartus Peeter Põllu pargis (postuumselt)

Viited
------

1. ↑

Välislingid
-----------

* Biograafia ESBL-is
**Mahnadi** (sündinud 5. mail 2007) on emane lumeleopard, kes elas Tallinna loomaaias. 

Tallinna saabus ta märtsis 2009 Prantsusmaalt Amneville'i loomaaiast. Detsembris 2016 kolis Mahnadi koos oma kutsika Mileediga Klaipeda loomaaeda Leedus. 

2011. aasta 30. aprillil tõi ta ilmale oma esimese kutsika, kuid hülgas ta. Hiljem kutsikas suri.

Mahnadi paariline oli temast kaks aastat vanem Otto (2005-2019). 

2012. aasta 23. aprilli õhtul ja järgnenud ööl sündis Mahnadil kaks emast ja üks isane kutsikas, kuid et ta ei saanud nende toitmisega hakkama, võtsid loomaaia töötajad kutsikad oma hoole alla. 

* 
*

Viited
------

1. ↑  "Eraklik lumeleopardipaar". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. märts 2012. Vaadatud 22. aprillil 2012.
2. ↑  Irbised kohanevad uue koduga Pealinn, 6. juuli 2009
3. 1 2  "Lumeleopardid Tallinna loomaaias" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 9.02.2022. Vaadatud 9.02.2022.
4. ↑  Lumeleopard Mahnadi poegis laupäeva, 30. aprilli hommikul[*alaline kõdulink*]
5. ↑  Aprilli lõpus sündinud lumeleopardi kutsikas suri[*alaline kõdulink*]

Välislingid
-----------

* Irbised kohanevad uue koduga Pealinn, 6. juuli 2009
* Pesakaamera
* Pilte
* Video Mahnadi kutsikatest
**Kuliai** on alev Leedus Plungė rajoonis, Kuliai valla halduskeskus. Kuliai asub Alantase jõe ääres. Vene keeles oli asula nimi vanasti Куле.

Asula nime kohta on kaks hüpoteesi. Ühe kohaselt tuleb see žemaidi sõnast *kūlis* ehk kivi, kuna alevi ümbrus on kivine. Teise kohaselt tuleb see kohalikust sõnast tööliste kohta (*kulis*). Keskajal olid Kuliai laadad ainuke koht piirkonnas, kus kivisütt müüdi, oletatakse, et see oli töölisasula.

Vaatamisväärsusteks on aastal 1900 valminud kirik, selle värav ja kellatorn, pastoraadihoone aastast 1790, punastest tellistest köök-teenijatemaja aastast 1780. Kolm vana kabelit asuvad ka Kuliai kalmistul. Alevis on koduloomuuseum.

Ajalugu
-------

Kuigi arheoloogiliste leidude põhjal asus seal küla juba kiviajal, on Kuliaid esimest korda mainitud XIII sajandil. Alev sai asulast XVII sajandil. Aastal 1644 ehitati sinna kirik. XVIII sajandil kuulus Kuliai jesuiitidele. XIX sajandil hakkasid sealsel turuplatsil toimuma laadad, kus kaubeldi põhiliselt loomadega. Aastal 1900 valmis praegune Kuliai kirik. Aastal 1941 hukkasid Saksa okupatsiooniväed 81 Kuliais elanud juuti. Nõukogude ajal oli Kuliai kohaliku kolhoosi keskasula.

Kuliai vanemad elanikud kasutavad igapäevaelus veel žemaidi keelt.

Pilte
-----

* Kuliai keskusKuliai keskus
* KuliaiKuliai
* Kuliai kirikKuliai kirik
* Aerofoto KuliaistAerofoto Kuliaist

Tuntud elanikke
---------------

* Juozas Tumas-Vaižgantas – Leedu vaimulik ja kirjanik
* Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė – Leedu luuletaja
* Yosef Shlomo Kahaneman – juudi rabi
* Nosson Meir Wachtfogel – juudi rabi

Viited
------

1. ↑  Куле. Географическо-статистический словарь Российской империи, Kd. 2 (Дабанъ — Кяхтинское Градоначальство). СПб, 1865, 830 lk.

Välislingid
-----------

 Kuliai – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Alev portaalis vietoves.Lt
**Poway** on linn USA-s California osariigis San Diego maakonnas. Poway piirneb edelas ja läänes San Diego linnaga. Poway kuulub San Diego–Tijuana linnastusse. Poway asub kiirtee Interstate 15 ja maantee California State Route 67 vahel.

Elanike arv on 2020. aasta rahvaloenduse järgi 48 841. Aastal 2010 oli elanikke 47 811. 2017. aasta seisuga moodustasid 76,1% elanikest valged, 13,1% aasialased ja 1,2% mustanahalised. Ladinaameeriklasi (sõltumata rassist) 18,5%.

Linna nimi on tulnud kumiai keelest. Kumiaid elasid selles piirkonnas juba mitusada aastat enne eurooplaste saabumist. Praeguse Poway alale hakkas asula kujunema 19. sajandi viimastel kümnenditel. Algselt oli piirkonnas põhiliseks tegevuseks põllumajandus, kuid vee kättesaadavus oli piirkonnas halb, mistõttu jäi põllumajanduslik tegevus väikesemahuliseks.

Poway sai linnaõigused 12. detsembril 1980.

Poways valitseb poolkõrbeline kliima. Keskmine õhutemperatuur on jaanuaris 7–19 °C ja juulis 17–28 °C. Suvel võib õhutemperatuur tõusta üle 40 °C. Alla nullkraadi langeb õhutemperatuur harva. Aasta keskmine sademete hulk on 304 mm. Kõige enam sajab jaanuarist märtsini (keskmiselt 60 mm kuus). Maist septembrini sajab väga harva.

Poways on alustanud tegevust rokkansambel Blink-182.

Viited
------

1. ↑  2016 U.S. Gazetteer Files
2. ↑  2020 United States Census, vaadatud 1.01.2022.
3. ↑  Poway city, California. census.gov. Vaadatud 21.9.2019

Välislingid
-----------

* Ametlik koduleht
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib näitlejast, lavastajast ja teatritegelasest. Samanimelise eesti vaimuliku kohta vaata Aksel Kallas (vaimulik).* |

---

**Aksel Kallas** (7. august 1910 Tartu – 19. juuli 1975 Tartu) oli näitleja, lavastaja ja teatritegelane, alates 1951. aastast Eesti NSV Teatriühingu liige.

Elukäik
-------

Ta oli pärit vabrikutöölise perekonnast. Õppis Tartu õhtugümnaasiumis, mille lõpetas 1929. aastal.

Näitlejakarjääri alustas harrastusteatris 1930. aastal.

Töötas 1940–1948 Tartus Vanemuises näitleja ja dekoratsiooniala juhatajana. 1948–1966 oli Vanemuise lavastusala juhataja. Hiljem töötas Tartu maakonna haridusosakonnas.

Oli pikka aega seotud Eduard Vilde nimelise Tartu Rahvateatriga, kus tegutses lavastajana ning aastatel 1959–1968 oli teatri kunstiline juht. Teda võib pidada üheks tänapäeval populaarsete vabaõhulavastuste traditsiooni algatajaks.[*viide?*]

Tegi kaastööd ajalehe Edasi huumorinurgale "Herilane".

Ta on maetud Tartu Raadi kalmistule.

Osatäitmisi
-----------

* Aleksandr Korneitšuki "Laevastiku hukk" (1940)
* August Kitzbergi "Libahunt" (Margus; 1941)
* Eduard Tubina "Kratt" (Kurat; 1943)
* Aleksis Kivi "Nõmmekingsepad" (Esko; 1943)
* Sigmund Rombergi "Kõrbelaul" (Ali ben Ali; 1948)
* Vsevolod Višnevski "Unustamatu 1919" (Voronov; 1951)

Lavastusi
---------

Eduard Vilde nimelises Tartu Rahvateatris:

* Anton Tšehhovi "Karu" (1960)
* Venta Vīgante "Igavesti haljad palmid" (1961)
* Eduard Vilde ja Paul Rummo "Mahtra sõda" (1964)

Kirjandus
---------

* "Eesti teatri biograafiline leksikon" (koostajad Heino Aassalu, Kalju Haan ja Vilma Paalma) Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000, lk 175–176.
**Burgose provints** on provints Hispaanias Castilla-Leóni autonoomse piirkonna kirdeosas. See piirneb Palencia, Kantaabria, Biskaia, Álava, La Rioja, Soria, Segovia, ja Valladolidi provintsiga.

Peale Burgose linna on provintsis ainult kaks suurt asulat ja tööstuspiirkonda: Aranda de Duero ja Miranda de Ebro. Paljud provintsi 371 vallast on vähem kui 100 elanikuga ja ainult 26 on enam kui 1000 elanikuga.

Burgose provints on jagatud järgmisteks maakondadeks:

* Alfoz de Burgos
* Arlanza
* La Bureba
* Ebro
* Merindades
* Montes de Oca
* Odra-Pisuerga
* Páramos o Sedano y Las Loras
* Ribera del Duero
* Sierra de la Demanda

Kliima
------

Burgose aasta keskmine temperatuur on +9,9 °C, jaanuaris +2,6 °C, augustis +18,3 °C.

Aastas sajab keskmiselt 573 mm, sealhulgas jaanuaris 56 mm ja augustis 25 mm. Aastas paistab päike keskmiselt 2215 tundi, sealhulgas jaanuaris 89 ja augustis 300 tundi.

Viited
------

1. 1 2 3  Guía Oficial de Campings. TURESPAÑA. Secretaría de Estado de Comercio y Turismo, Ministerio de Economía. Madrid 2003
2. ↑  National Statistics Institute

Hispaania 2. järgu haldusüksused

A Coruña **·**  Albacete **·**  Alicante **·**  Almería **·**  Araba **·**  Astuuria **·**  Ávila **·**  Badajoz **·**  Baleaarid **·**  Barcelona **·**  Biskaia **·**  Burgos **·**  Cáceres **·**  Cádiz **·**  Castellón **·**  Ceuta **·**  Ciudad Real **·**  Córdoba **·**  Cuenca **·**  Gipuzkoa **·**  Girona **·**  Granada **·**  Guadalajara **·**  Huelva **·**  Huesca **·**  Jaén **·**  Las Palmas **·**  León **·**  Lleida **·**  Lugo **·**  Madrid **·**  Málaga **·**  Melilla **·**  Murcia **·**  Navarra **·**  Ourense **·**  Palencia **·**  Pontevedra **·**  Salamanca **·**  Santa Cruz de Tenerife **·**  Santander **·**  Segovia **·**  Sevilla **·**  Soria **·**  Zamora **·**  Zaragoza **·**  Tarragona **·**  Teruel **·**  Toledo **·**  Valencia **·**  Valladolid


Castilla-Leóni lipp
Castilla-Leóni autonoomse piirkonna provintsid

Ávila provints | Burgose provints | Leóni provints | Palencia provints | Salamanca provints | Segovia provints | Soria provints | Zamora provints | Valladolidi provints
Pootsi- Kõpu Püha Kolmainu kirik

Pootsi-Kõpu kirik sügiselPootsi-Kõpu kirik sügisel
**Pootsi-Kõpu Püha Kolmainu kirik** asub Pärnu linnas Kõpu külas ja on EAÕK haldusalas olev pühakoda.

Ajalugu
-------

Kirik valmis 1873. aastal Riia arhitekt Heinrich Scheeli 1871. aasta tüüpprojekti järgi. Pühakoda on Kreeka risti kujulise põhiplaaniga viie kupliga kirik maakivist seintega ning osaliselt krohvitud. Erinevalt teistest Pärnumaa pühakodadest puudub sellel hoonel peasissepääsu kohal olev kellatorn. Sama projekti järgi valmisid ka Uruste Issanda Taevaminemise kirik Pärnumaal, Arussaare Issanda Taevaminemise kirik Viljandimaal ning Ööriku Püha Kolmainu ja Leisi Püha Olga kirik Saaremaal. Kohalik õigeusu kogudus oli olemas juba 1847. aastast. Miks Kõpu külas asuva kiriku kogudus kannab ka Pootsi nime, pole selge.

Kirikus on mälestustahvel Eesti apostliku õigeusu kiriku esimesele piiskopile Platonile. Pootsis kirikuköstri pojana sündinud püha märterpiiskop Platon, kodanikunimega Paul Kulbusch, oli esimene eestlasest õigeusu märter-pühak.

Pootsi-Kõpu Püha Kolmainu kirikut ja katust renoveeriti aastatel 2013–2016.

Kogudus
-------

Tänapäeval tegutseb hoones Pootsi-Kõpu Püha Kolmainu kogudus.

* Kõpu kirikKõpu kirik
* Kõpu kirikKõpu kirik
* Patriarh Bartolomeus külastas Pootsi-Kõpu Püha Kolmainu kirikut 09.09.2013Patriarh Bartolomeus külastas Pootsi-Kõpu Püha Kolmainu kirikut 09.09.2013
* Vaade kiriku tornistVaade kiriku tornist
* Vaade kirikule lõuna suunastVaade kirikule lõuna suunast

Kirjandus
---------

* Jaanus Plaat / Arne Maasik. Õigeusu kirikud, kloostrid ja kabelid Eestis. Eesti Kunstiakadeemia. Tallinn, 2011; lk 488–491

Välislingid
-----------

* Pootsi-Kõpu Püha Kolmainu kirik kultuurimälestiste riiklikus registris
* Tõstamaa valla vaatamisväärsused
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on Tallinna pargist; Politseiplatsiks nimetati varem Peeter Põllu platsi Tartus.* |

---

**Politseiaed** ehk **Politseipark** (endine **Pioneeride väljak**) on park Tallinna kesklinnas Gonsiori, Pronksi, Kunderi ja Kreutzwaldi tänava vahel.

Allee Politseipargis, suvi 2011
Politseiaias on lisaks haljastusele, pinkidele ja jalgradadele ka koerte jalutusplats, rulapark, laste mänguväljak ja purskkaevud. 1999. aastal uuendati Politseiaeda arhitekt Tiina Linna projekti järgi, lisaks uuendati parki põhjalikult 2003.–2005. aastal.

Pargist kirdesse jääb Raadiomaja, itta hotell Hilton Tallinn Park ning kagusse Tallinna Kesklinna Vene Gümnaasiumi hoone.

Ajalugu
-------

Nüüdse Politseiaia asukohal oli 19. sajandil Venemaa keisririigi sõjaväeosade köögiviljaaed. 1910. aastal läks enamik maast Tallinna linna omandisse, mitu aastakümmet asus seal politsei juurviljaaed. Renditud aiakrundid olid seal veel 1940. aasta kevadel, mil Rahvalehes kirjutati: "Suure hoolega on siin asuvate kruntide rentnikud vedanud sõnnikut ja põletanud alet ning nüüd hakkavad aiaviljapeenrad saama juba valmis."

Politseipark avati 1938. aastal, Eesti NSV ajal kandis see nimetust Pioneeride väljak.  Park omandas tänapäevase kuju alles pärast Teist maailmasõda. Stalinistlikku pargiarhitektuuri peegeldab range teedevõrk 1950. aastatest. Pargis kasvab kastaneid ja iluõunapuid, kuid ka haruldasi puid. 2007. aasta sügisel oli Politseiaias 46 liiki puittaimi.

Politseiaia nimi taastati, senisest Pioneeride väljakust, 12. aprillil 1996. 

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Politseiaed** |

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  Politseiaed[*alaline kõdulink*] Tallinna linna kodulehel (vaadatud 16. augustil 2011)
2. ↑  Piret Peensoo "Politseiaed eraldab koerad lastest" EPL, 9. september 1999 (vaadatud 16. augustil 2011)
3. ↑  Politseiaial põletatakse alet... Rahvaleht, 29. mai 1940, nr. 124, lk. 2.
4. ↑  Jaak Juske "Ajaloorubriik: Torupillist, laulupeost ja asumiloost", 19.08.2013.
5. ↑  Heldur Sander "Tallinna pargid ja puiesteed" Eesti Loodus, 6/2005 (vaadatud 16. augustil 2011)
6. ↑  Tänava- ja muude kohanimede andmine ning muutmine kesklinnas, Tallinna Linnavalitsus, RT IV, 19.09.2013, 16

Välislingid
-----------

* "Politseiaed vajaks politseid" Delfi, 4. juuni 2011
* Piret Peensoo "Politseiaed eraldab koerad lastest" EPL, 9. september 1999
* Politseiaed Tallinna linna kodulehel