recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
''Amy'' on 2015. aasta Briti dokumentaalfilm, mille režissöör on Asif Kapadia ja produtsent James Gay-Rees. Film hõlmab Briti laulja-laulukirjutaja Amy Winehouse'i elu ja võitlust ainete kuritarvitamisega nii enne kui ka pärast tema karjääri õitsengu puhkemist, mis lõpuks põhjustas tema surma. 2015. aasta veebruaris debüteeris Grammy-eelsel üritusel Winehouse'i elul põhinev tiiseri treiler. Universal Music UK tegevjuht David Joseph teatas, et dokumentaalfilm pealkirjaga Amy ilmub hiljem samal aastal. Ta ütles veel: "Umbes kaks aastat tagasi otsustasime teha filmi temast – tema karjäärist ja elust. See on väga keeruline ja õrn film. See käsitleb paljusid asju perekonna ja meedia, kuulsuse, sõltuvuste kohta, kuid mis kõige tähtsam, see haarab endasse selle, millest ta rääkis, mis on hämmastav inimene ja tõeline muusikaline geenius."

Amy esilinastus 2015. aasta Cannes'i filmifestivalil, seda näidati keskööseansside rubriigis. Levitavad Altitude ja A24, linastus 3. juulil 2015. Film pälvis kriitikute tunnustuse, pälvis 33 nominatsiooni ja võitis kokku 30 auhinda, sealhulgas parima dokumentaalfilmi kategoorias 28. Euroopa filmiauhindade jagamisel, parima dokumentaalfilmi kategoorias 69. Briti Akadeemias. Filmiauhinnad, parim muusikafilm 58. Grammy auhindade jagamisel ja parim dokumentaalfilm 88. Oscarite jagamisel. Amy edu ja selle heliriba muusika viis Winehouse'i ka tema teise postuumse nominatsioonini 2016. aasta Briti naissooloartisti BRIT Awardsil.

  

*Sisukokkuvõte*

  

Filmi narratiiv keskendub laulja-laulukirjutaja Amy Winehouse'i elule, kes leiti 23. juulil 2011 alkoholimürgistusse surnuna 27-aastaselt oma kodust Camdenis, Põhja-Londonis. Film algab 1998. aasta kodufilmiga, mis kujutab 14-aastast Winehouse’i laulmas koos oma kauaaegse sõbra Juliette Ashbyga nende ühise sõbra Lauren Gilberti sünnipäevapeol Londonis Southgate’is asuvas kodus. Ülejäänud dokumentaalfilm näitab kronoloogilises järjekorras laulukirjutaja elu alates varasest lapsepõlvest kuni muusikukarjäärini, mis saavutas ärilise edu tänu tema debüütalbumile Frank (2003) ja teisele, viimasele albumile Back to Black (2006). tema probleemsed suhted, enesevigastamine, buliimia, vastuoluline meedia tähelepanu ning tema allakäik narko- ja alkoholisõltuvusest – seda kõike kuni tema surmani 2011. aastal. Winehouse'i on kogu filmi vältel näha, rääkides tema varajastest mõjudest ja sellest, kuidas ta kuulsust tundis. , armastus, depressioon, perekond ja tema muusikukarjäär.
**Kirjastus Perioodika** oli 1940–1941 ja 1944–1996 Tallinnas tegutsenud kirjastus, mis toimis aastani 2004. 

Kirjastus asutati Eesti NSV Ajalehtede Kirjastusena, aga hakkas alates 1947. aastast üllitama ka ajakirju, sealhulgas kultuuri- ja haridusväljaandeid (Looming, Keel ja Kirjandus, Akadeemia, Vikerkaar, Teater. Muusika. Kino, Täheke, Õpetajate Leht, Haridus ning (eri aegadel) Eesti NSV Teaduste Akadeemia Toimetised). 

Nime Perioodika kandis kirjastus 1965. aastast. 1967. aastast hakkas kirjastus Perioodika kirjastama perioodilise väljaandena pehmes köites raamatusarja Loomingu Raamatukogu ning 1973. aastast turismi- ja lastekirjandust. 

1997. aastal sõlmiti riigiettevõttena toiminud kirjastuse Perioodika ning riikliku aktsiaseltsi Täheke ja Horisont ühinemisleping. Ühinemise käigus liideti kirjastus Perioodika ja RAS Täheke riikliku aktsiaseltsiga Horisont ning moodustati aktsiaselts Perioodika.

Kuni 2002. aastani andis kirjastus välja ilukirjandust, sealhulgas klassikasarja "Europeia". 1997. aastast kirjastus erastati ja muudeti aktsiaseltsiks. 2004. aastast annab kõiki varem kirjastuses Perioodika välja antud ajakirju välja SA Kultuurileht.

Viited
------

1. ↑  *Eesti entsüklopeedia.* 12. köide: *Eesti A–Ü.* Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2003, lk 410, märksõna "Perioodika".
2. ↑  Kultuurikirjastus Perioodika pannakse kinni, ERR uudised, 28. september 2004
**Vladimir Pozner** (sündinud 1. aprillil 1934 Pariisis) on Prantsusmaal sündinud vene-ameerika ajakirjanik.

2008. aastast on tal olnud Venemaa telekanalis Pervõi Kanal endanimeline jutusaade, kus ta intervjueerib tuntud inimesi.

Elulugu
-------

Moskvas 2010. aasta märtsis Venemaa telekanalil Pervõi Kanal eetris olnud intervjuu Hillary Clintoniga
Kui ta oli kolmekuune, läks ta koos prantslannast emaga New Yorki vanaema ja tädi juurde elama. 1939. aastal kolisid ta vanemad taas kokku ja pere naasis Prantsusmaale, kuid teise maailmasõja puhkemisel olid nad sunnitud USA-sse pagema. 1946. aastal tekkisid ta isal Nõukogude-meelse suhtumise tõttu probleemid Föderaalse Juurdlusbürooga, mis kahtlustas ühtlasi koostööd KGB-ga. Vanemad plaanisid tagasi Prantsusmaale kolida, kuid Pozneri isa ei saanud võimalike julgeolukuseoste tõttu viisat. Nii kolis perekond 1948. aastal Ida-Berliini.

1952. aastal kolis perekond Moskvasse ja 1953. aastal asus Vladimir Pozner õppima Moskva ülikooli. Ta lõpetas õpingud 1958. aastal ja asus seejärel KGB desinformatsiooni osakonna töötajana tööle ajakirjanduses. 1970ndate algusest kuni 1990ndate alguseni oli ta sageli saatekülaline USA tele- ja raadiosaadetes, kus tutvustas Nõukogude Liidu vaadet eri teemadele. Hiljem on ta öelnud, et see oli osa tema propagandatööst.

Kuna Pozner keskendus USA-le, siis oli ta Venemaal kuni 1980. aastate keskpaigani üsna tundmatu. See muutus aga mitme Vene-USA ühissaatega, mida kanti üle mõlemas riigis.

Ta kaotas senise töökoha Gosteleradios 1991. aastal, kui oli avaldanud toetust Boriss Jeltsinile. Seejärel kutsus Phil Donahue ta USA-sse ja 1994. aastani tegid nad koos saadet "Pozner/Donahue". Samas oli Pozner sage külaline ka Moskvas. Püsivalt kolis ta Moskvasse tagasi 1997. aastal ja asutas seal ka kooli teleajakirjanike kutsemeisterlikkuse täiustamiseks (Школа телевизионного мастерства).

Aastail 1994–2008 oli Pozner ka Venemaa Televisiooniakadeemia president.

Teoseid
-------

* Pozner, Vladimir; Helene G. Keyssar (1990). *Remembering War: A U.S.-Soviet Dialogue*. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-505126-1.
* Pozner, Vladimir (märts 1991). *Parting With Illusions: The Extraordinary Life and Controversial Views of the Soviet Union's Leading Commentator*. HarperCollins. ISBN 978-0-380-71349-3.
* Pozner, Vladimir (veebruar 1992). *Eyewitness: A Personal Account of the Unraveling of the Soviet Union*. Random House. ISBN 978-0-679-41202-1.
* Pozner, Vladimir; Brian Kahn; Ivan Urgant (2008). *Одноэтажная Америка* [*Ühekorruseline Ameerika*] (vene). Zebra E. ISBN 978-5-94663-604-9.

Viited
------

1. ↑  "Ideas For Tomorrow - Vladimir Pozner" (inglise). Cleveland Clinic Foundation. Vaadatud 9.02.2022.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Vladimir Pozner** |

* Vladimir Pozneri veebisait
* Школа телевизионного мастерства под руководством Познера В. В.
* Vladimir Pozner andmekogus IMDb (inglise)
* 2. oktoober 2018, Vladimir Pozner: How the United States Created Vladimir Putin (esinemine Yale'i Ülikoolis) (1:53:03), YouTube'i video (inglise keeles, subtiitrid inglise keeles)
Vincent Hadleŭski
**Vincent Hadleŭski** (valgevene kirillitsas Вінцэнт Гадлеўскі, poola keeles Wincenty Godlewski; 16. november 1898 Šuryčy – 24. detsember 1942 Mały Traścianiec) oli valgevene katoliku preester, publitsist ja poliitikategelane.

Vincent Hadleŭski lõpetas Vilniuse Katoliku Vaimuliku Seminari ja Peterburi Katoliku Vaimuliku Akadeemia. Ta pühitseti preestriks 3. juunil 1914. 1916. aastal asus ta teenima vikaarina Minski katedraali kirikus.

1917. aasta märtsis valiti ta Valgevene Rahvuskomiteesse, osales sama aasta detsembris Ülemaalisel Valgevene Kongressil. Valgevene Rahvavabariigi väljakuulutamise järel osales selle Nõukogu tegevuses. Poola koosseisu kuulunud Lääne-Valgevenes oli ta üks Valgevene Kristlike Demokraatide asutajaid ja liidreid. Ta toimetas ajalehte Krynica (Крыніца) ja tegeles publitsistikaga. Ta oli üks esimesi katoliku vaimulikke, kes hakkas pidama valgevenekeelseid jumalateenistusi. Ta tõlkis valgevene keelde Uue Testamendi. Poola võimud mõistsid ta rahvusliku tegevuse eest 1927. aastal kaheks aastaks vangi. Alates 1929. aastast elas ja töötas ta Wilnos. 1941. aasta juunis sai ta Berliinis Valgevene Rahvusliku Keskuse liikmeks. 1941. aasta oktoobris määrasid Saksa okupatsioonivõimud ta kooliinspektoriks. Samal ajal sai temast põrandaaluse Valgevene Iseseisvuspartei (Беларуская Незалежніцкая Партыя) mitteametlik juht. 24. detsembril 1941 arreteerid Saksa võimuesindajad Hadleŭski. 1942. aasta detsembris lasti ta Mały Traścianieci koonduslaageris maha.

Viited
------

1. ↑  Ксёндз Вінцэнт Гадлеўскі — святар, патрыёт, перакладчык … catholic.by
2. ↑  Портрет на фоне времени. Винцент Годлевский: ксендз и белорусский националист Белорусский партизан
3. ↑  139 гадоў таму нарадзіўся Вінцэнт Гадлеўскі Афіцыйны сайт аргкамітэта партыі беларуская хрысціянская дэмакратыя
**Hjalmar Laur** (23. august 1920 Lehola, Harjumaa – 15. jaanuar 2011 Tallinn) oli eesti sõjaveteran ja akvarellist.

Ta õppis algul Hiiu algkoolis ja aastatel 1934–1940 Tallinna Reaalkoolis. 1940. aastal astus ta Tallinna Tehnikaülikooli keemia-mäe teaduskonda, kuna ainult TTÜ andis pikendust Vene sõjaväest.

1941. aastal hoidis ta kõrvale mobilisatsioonist Punaarmeesse, varjates end metsas kaks kuud. Kohtumine oma onu Harald Buschi sõbra ja Vabadussõja võitluskaaslase Bruno Reiteliga viis Lauri Erna II pataljoni, mille koosseisus osales ta dessandil Muhu saarele. Pärast Erna pataljoni likvideerimist sattus Laur piirikaitserügementi, kus 1943. aastal moodustati grupp, mis saadeti Lõuna-Venemaale, kuid Stalingradini ei jõutud ja pataljon kaotas paari kuuga peaaegu kolmandiku meestest. Pärast Eestisse naasmist suunati Laur Poola, kus ta sai väljaõppe kahurväelasena. 1944. aasta veebruari keskelt 17. septembrini oli Laur Narva rindel Eesti Leegioni ridades. Ta sai Sinimägede lahingus esimesel päeval kergelt kaela haavata ja pidi minema laatsaretti. Septembris taganemiskäsu andmise ajal oli Laur Krivasoos, Sindisse jõudes otsustas ta mitte minna Saksamaale. Rootsi põgenemine ei õnnestunud, kuna rannas olid juba Vene tankid, ja Laur naasis Nõmmele.

1944. aasta novembris külastas Laur Tiiu Mikiveri, kes oli põrandaaluse Eesti Rahvuskomitee aktivist ja arreteeriti koosviibimise ajal. Paar päeva hiljem arreteeriti ülejäänud koosviibinud, Laur isa töökohal Löwenruh riigimõisas, kust ta viidi 8 kuuks Pagari tänavale, mille järel viibis ta mitmes vangilaagris, sh Dolinkas, Platiinas, Dšezkazkanis ja Baikonuris.

Ta vabanes vangist 10-aastase karistuse järel 1954. aastal ja sai töökoha, kuid pidi minema Valgevenesse komandeeringusse, sest sooviti, et temasugused oleksid kodumaalt eemal. 1956. aastal kohtus ta oma tulevase abikaasa Ly Savinguga, kellega ta abiellus 3 nädalat hiljem, ja asus 1957. aastal Eestisse, kuna Ly ootas last. Laur leidis töö Tallinna Keraamikatehases tänu seal juhtival kohal töötanud klassivend Endel Soole, kus ta töötas pensionile jäämiseni 68-aastaselt.

Laur hakkas tegelema aktiivsemalt akvarellimaaliga umbes 40-aastaselt, ta on osalenud Eesti Kunstnike Liidu korraldatud näitustel ja korraldanud ka isikunäituseid. Ta oli Tallinna Reaalkooli vilistlaskogu juhatuse liige.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  "(PDF) Tallinna Reaalkool 54. lennu vilistlane Hjalmar Laur ...real.edu.ee/failid/uurimistood/126a\_LiisaMarieKarolin.pdf · moodustamist. Eesti valitsus küll nõustus esitatud tingimustega,". *dokumen.tips*. Vaadatud 27. detsembril 2023.
2. ↑  "Auväärse realisti mälestuseks" (PDF).
Nabil Bentaleb (2018)
**Nabil Bentaleb** (araabia keeles نبيل بن طالب; sündinud 24. novembril 1994 Lille'is) on Prantsusmaal sündinud Alžeeria jalgpallur, kes mängib keskpoolkaitsjana Prantsusmaa kõrgliigaklubis Lille ja Alžeeria jalgpallikoondises.

Ta kuulus noorena mitmesse Prantsusmaa klubisse. 2012. aastal liitus ta Inglismaa klubiga Tottenham Hotspur, mille põhimeeskonnas debüteeris ta Inglismaa kõrgliigas 22. detsembril 2013 mängus Southamptoni vastu. Ainsa värava lõi ta Tottenham Hotspuri meeskonnas 17. detsembril 2014 liigakarika mängus Newcastle Unitedi vastu.

2016. aasta augustis läks ta Tottenham Hotspurist laenule Saksamaa kõrgliigaklubisse Schalke. Hooaja lõpus läks ta Schalkesse püsivalt üle. Saksamaa kõrgliigas lõi ta esimese värava 15. oktoobril 2016 mängus FC Augsburgi vastu. See värav valiti hooaja lõpuks ka Bundesliga hooaja parimaks. Hooaja 2019/20 teises pooles oli ta Schalkest laenul Inglismaa kõrgliigaklubis Newcastle United.

2022. aasta jaanuaris sõlmis ta kahe ja poole aasta pikkuse lepingu Prantsusmaa kõrgliigaklubiga Angers. 2023. aasta augustis sõlmis ta kolmeaastase lepingu oma sünnilinnaklubiga Lille.

2012. aastal mängis Bentaleb ühel korral Prantsusmaa kuni 19-aastaste koondises. 2014. aastal otsus ta Alžeeria jalgpallikoondise kasuks. Koondisedebüüdi tegi ta sama aasta 5. märtsil sõprusmängus Sloveenia vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 4. juunil 2014 sõprusmängus Rumeenia vastu. Lisaks kuulus ta 2014. aastal Alžeeria koondisse maailmameistrivõistlustel. Hiljem on ta kuulunud Alžeeria koondisse 2015. 2017. ja 2024. aasta Aafrika rahvaste karikavõistlustel.

Viited
------

1. ↑  "Bentaleb to join Schalke on permanent deal". Tottenham Hotspur Ltd. 24. veebruar 2017. Vaadatud 24. veebruaril 2017.
2. ↑  "Nabil Bentaleb: Schalke to sign Tottenham midfielder on four-year deal". *BBC Sport*. 24. veebruar 2017. Vaadatud 24. veebruaril 2017.
3. ↑  "Bentaleb rocket voted 2016/17 Bundesliga Goal of the Season". bundesliga.com. 8.6.2017. Vaadatud 18.1.2024
4. ↑   "Nabil Bentaleb in Angevin!". *www.angers-sco.fr* (prantsuse). 6. jaanuar 2022.
5. ↑   (vaadatud 18.1.2024)

| * v
* r
Alžeeria koondis  –  2014. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused |
| --- |
| 

* 1 Si Mohamed
* 2 Bougherra (c)
* 3 Ghoulam
* 4 Belkalem
* 5 Halliche
* 6 Mesbah
* 7 Yebda
* 8 Lacen
* 9 Ghilas
* 10 Feghouli
* 11 Brahimi
* 12 Medjani
* 13 Slimani
* 14 Bentaleb
* 15 Soudani
* 16 Zemmamouche
* 17 Cadamuro
* 18 Djabou
* 19 Taïder
* 20 Mandi
* 21 Mahrez
* 22 Mostefa
* 23 M'Bolhi
* Treener: Halilhodžić

 | Alžeeria |
**Phoinix** oli vanakreeka mütoloogias Foiniikia kuningas, Siidonis valitsenud Liibanoni kuningapaari Agenori ja Telephassa poeg, Europe, Kadmose ja **Kilixi** vend. ("Iliase" järgi oli ta Agenori ja Telephassa poeg ning Europe, Kadmose ja Kilixi isa.)

Europe oli nii ilus, et temasse armus Zeus. Jumal ilmus tema juurde lumivalge härja kujul, kui Europe sõbrannadega merekaldal mängis. Härg oli väga sõbralik, nii et lõpuks ronis Europe talle selga. Seepeale kihutas härg otse merre ja viis ta endaga.

Agenor saatis oma pojad Europet otsima ja keelas ilma õeta tagasi tulla. Ükski neist ei leidnud Europet. Kilix rändas põhja ja sai kuningaks Kiliikias, mis tema järgi nimetati. Kadmos rändas üle mere läände, jõudis Kreekasse ja sai kuningaks Teebas, mille asutas.

Phoinix rändas lõunasse ja sai kuningaks Foiniikias, mis tema järgi nimetati. Ta resideeris Tüüroses, mis asub Siidonist vaid paarkümmend kilomeetrit lõuna pool. Oma isa surma järel päris ta ka Liibanoni trooni ja ühendas kaks riiki.
**Alar Kirs** (19. detsember 1956 – 10. jaanuar 2024) oli Eesti jurist, endine riigiprokurör.

1980. aastal lõpetas ta õpingud Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonnas.

Aastatel 1979–1986 oli ta Tallinna linna Mererajooni prokuratuuris stažöör ja uurija. 1986–1992 oli ta prokuratuuris eriti tähtsate asjade uurija, vanemuurija ning uurimisjaoskonna ülema kohusetäitja. 1992–1993 oli Riikliku Kohtueelse Uurimise Ametis nõunik ja abidirektor. 1993–1998 oli ta riigiprokuröri asetäitja.

17. märtsist 1998[*viide?*] kuni 26. maini 1998 oli ta prokuratuuri juhi kohusetäitja[*viide?*] (kuni 21. aprillini nimetati prokuratuuri juhti riigiprokuröriks, alates 22. aprillist riigi peaprokuröriks). Pärast Raivo Sepa nimetamist riigi peaprokuröriks 27. maist 1998 jätkas Alar Kirs riigiprokurörina. 2018. aasta oktoobri seisuga töötab riigiprokuratuuri järelevalveosakonnas.[*viide?*]

Tunnustus
---------

* 2007 Valgetähe IV klassi teenetemärk

Viited
------

1. 1 2 3  "Eesti prokurörid 2001" (Tallinn: Riigiprokuratuur, 2001) lk 9.
2. ↑  Toomas Sildam, "Alar Kirs tõusis riigiprokuröriks". Postimees, 11. märts 1998
3. ↑  "Prokuratuuri veebilehekülg (prokuratuur.ee). Riigiprokuratuuri kontaktandmed". Originaali arhiivikoopia seisuga 15. oktoober 2018. Vaadatud 15. oktoobril 2018.
4. ↑  Elektrooniline Riigi Teataja. Vabariigi Presidendi 07.02.2007 otsus nr 94 "Riiklike autasude andmine". Avaldamismärge: RTL 2007, 15, 249.
5. ↑  Teenetemärkide kavaleride andmekogu – 5304

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Indrek Meelak** | **Eesti Vabariigi riigiprokuröri (riigi peaprokuröri) kohusetäitja**17. märts 1998– 26. mai 1998 | Järgnev**Raivo Sepp** |
**Ruth Tulving** (ka **Rutt Tulving**; 23. detsember 1930 Tartu – 16. november 2012 Toronto) oli Kanadas elanud eesti maalikunstnik ja graafik.

Elukäik
-------

Alghariduse sai ta Tallinnas. 1944. aastal põgenes ta koos emaga (vanemad olid lahutatud) Saksamaale, kus lõpetas Geislingeni Eesti Gümnaasiumi. 1949. aastal siirdus ta Kanadasse, kus 1962. aastal lõpetas Ontario kunstikolledži. Täiendas 1963. aastal end Pariisis Académie de la Grande Chaumière'is ja võttis eratunde professor Rosso Rossi juures. 1964. täiendas end litograafia alal San Franciscos California Ülikoolis Berkeleys.

Tulving töötas Ontario kunstikolledžis, kus õpetas aastatel 1969–1974 maalimist, trükkimist, ajalugu ja trükkimistehnikat, figuuride joonistamist jms.

1969 oli Open Studio Printmakers Workshopi asutajaliige ning aastatel 1970–1974 juhatuse liige ja Visual Arts Ontario asepresident. Aastatel 1976–1980 ja 1983–1984 oli Kanada kunstnike ühenduse Ontario Society of Artists president. 1977. aastal valiti ta Kanada Kuningliku Kunstiakadeemia liikmeks. Ruth Tulving oli tunnustatud lektor ja kunstipedagoog.

Pere
----

Ruth Tulving oli abielus mäluteadlase Endel Tulvinguga, kellega ta tutvus 14-aastaselt Saksamaal, neil oli kaks tütart. Tema ema oli kunstnik Hilda Mikkelsaar.

Looming
-------

Tehnikatest eelistas kunstnik õlimaali, akvarelli ja estampgraafikat. 1980. aastatel tegeles kunstnik embossingu ehk reljeeftrükiga ning 1990. aastatel värvikate siiditrükkidega. Hilisloomingust on tuntud seeria "Liblikad" ("Butterflies"), mida ta maalis alates 1999. aastast.

Ruth Tulvingu esimene isikunäitus toimus 1964. aastal Torontos. Ruth Tulvingu loomingut on tutvustatud nii Põhja-Ameerikas, Euroopas kui ka Aasias, sealhulgas Hiinas, kus toimus ka tema kõneturnee. Tema teoseid on ostnud muuseumid ja riiklikud institutsioonid Eestis, Hiinas, Rootsis, Inglismaal, Prantsusmaal, USA-s ja Kanadas. Eestis on tema loomingu näitusi korraldatud neljal korral: 1987 Kadrioru lossis, 1990 Tallinnas galeriis "Vaal", 1994 Narva kunstigaleriis ja 1996 Adamson-Ericu muuseumis. 

* 1977–1978 – Ruskini kunstikooli (Ruskin School of Art) külaliskunstnik Inglismaal Oxfordis
* 1995–1997 – California Ülikooli külaliskunstnik
* 1990. aastate lõpp – külaliskunstnik Washingtoni Ülikoolis Saint Louises (Missouris)

Tunnustus
---------

* 1977. aastal valiti Tulving Kanada kuningliku kunstiakadeemia (Royal Canadian Academy of Arts) liikmeks.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Karin Koppel "Suri kunstnik Ruth Tulving" ERR, 16.11.2012 (vaadatud 17. novembril 2012)
2. 1 2 3  Ruth Tulvingu koduleht (vaadatud 17. novembril 2012)
3. 1 2 3 4 5 6 7  Ruth Tulving Eesti Kunstide Keskuse kodulehel
4. ↑  Kaire Tensuda "Ruth Tulving 80" Estonian World Review, 7. jaanuar 2011

Välislingid
-----------

* Ruth Tulvingu koduleht
* Ruth Tulving Eesti Kunstide Keskuse kodulehel
* Ruth Tulvingu teosed Eesti Kunstimuuseumi kodulehel
* Ruth Tulving HAUS-galerii kodulehel
* Kaire Tensuda "Ruth Tulving 80" Estonian World Review, 7. jaanuar 2011
* Karin Koppel "Suri kunstnik Ruth Tulving" ERR, 16. november 2012
**Ivar Arold** (4. juunil 1931 Tartu – 27. jaanuar 2024) oli eesti maastikugeograaf.

Ta lõpetas 1953. aastal Tartu Õpetajate Instituudi ja 1958. aastal Tartu Riikliku Ülikooli. Geograafiakandidaat 1974. Täiendas end Leningradi, Vilniuse ja Läti Ülikoolis.

Töötas Tartu koolides õpetajana ning 1967–1996 Tartu ülikoolis teaduri ja õppejõuna (aastast 1977 dotsent). Oli aastast 1997 Eesti Põllumajandusülikooli lepinguline õppejõud.

Dotsent Ivar Arold ja Tartu Ülikooli geograafiaüliõpilased Tartumaal välipraktikal nivelleerimas (suvi 1990)
Ta uuris Eesti geomorfoloogiat ja maastikke, sealhulgas Eesti looderannikut, Haanja kõrgustikku ja Vooremaa maastikku.

Teoseid
-------

Koostas erialaseid õppematerjale, maastikukaartide koostamise metoodikaid ja Eesti tüpoloogilise pinnaehitusliku maastikukaardi (1:100 000, 1998).

Ta kirjutas teose "Eesti maastikud" (2005), mis on kõige põhjalikum ülevaade Eesti maastikest ja maastikurajoonidest.

Tunnustus
---------

* 1996–1997 Tartu Ülikooli medal
* 2001 Valgetähe medaliklassi teenetemärk
* 2011 Tartu Ülikooli aumärk
* 2014 Eesti looduskaitsemärk

Viited
------

1. ↑  "Tartu Ülikooli medali kavalerid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 5.12.2022.
2. ↑  "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 8.12.2022.
**Illar Mõttus** (17. juuli 1952 – 1. september 2016) oli vabakutseline ajakirjanik, näitekirjanik, karikaturist ja stsenarist.

Lõpetas Hiiu Gümnaasiumi 1970. aastal. Oli toimetaja Viru Raadios. Töötas arvamustoimetajana ajalehtedes Virumaa Teataja ja Kuulutaja. Töötanud ka Tallinna Linnamuuseumi Lennusadamas giidina.

Illar Mõttuse näidendeid on lavastatud Endla teatris ("Õitsengu likvideerimine", 2003), Rakvere Teatris ("Jumalaga Vargamäe", 1991; "Isamaa ilu hoieldes", 1992; "Kaarnakivi ehk Barbie ja kollid", 1992 ja "Nirraki-Nirraki", 1993) ning Tallinna Linnateatris ("Kaks paari ja üksainus", 1995).

Illar Mõttus joonistas karikatuure, mida avaldati ajakirjas Pikker ja ajalehes Kuulutaja. 2007. aastal korraldas Eesti Teatri- ja Muusikamuuseum teatriteemaliste karikatuuride videoinstallatsiooni. Muuseumi kogust pärinevad karikatuurid olid esitatud 1969. 1970. 1973. ja 1974. aastal Eesti NSV Teatriliidu ja Õhtulehe korraldatud teatriteemalisele karikatuuride võistlusele "Teater ja meie". Karikatuuride autorid olid Jüri Aljak, Peeter Ernits, Olimar Kallas, Teet Kallas, Feliks Kark, Ants Kasesalu, Mati Kütt, Peeter Malla, Illar Mõttus, Tõnu Puustusmaa, Janno Põldma, Elmar Rõigas, Tõnis Teemaa, Elle Tikerpäe, Eduard Tüür, Mart Ummelas, Kuulo Vahter, Ilmar Vaino, Aarne Vasar, Kurti Vool.

2012. aastal andis koos Avo Seidelbergiga välja fotoraamatu "Looduskaunis Lääne-Virumaa".

Illar Mõttus on maetud Rakvere linnakalmistule.

Tunnustus
---------

* 1992 – A. H. Tammsaare nimeline kirjanduspreemia ("Jumalaga Vargamäe")

Viited
------

1. ↑  [www.kuulutaja.ee/PDF/33\_2016.pdf Kuulutaja reede, 9. september 2016 Illar Mõttus 17. VII 1952 - 1. IX 2016 (lk 2)]
2. ↑   Rakvere Teater Rakvere Teatri lavastused
3. ↑  E-kataloog ESTER
4. ↑  HAUDI[*alaline kõdulink*]

Välislingid
-----------

* "Kaks paari ja üksainus". ERR arhiiv
Piiskop Tihhon (2016)
**Tihhon** (vene keeles Тихон; kodanikunimega Георгий Александрович Шевкунов *Georgi Aleksandrovitš Ševkunov*; sündinud 2. juulil 1958 Moskvas) on Vene Õigeusu Kiriku vaimulik (piiskop) ja kirikukirjanik. Ta on Pihkva ja Porhovi metropoliit, Pihkva metropoolia pea (2018. aasta maist) ja ühtlasi Petseri kloostri ülem (14. juulist 2018). 

Ta on Moskva patriarhi kultuurinõukogu esimees ja internetiportaali Pravoslavie.ru peatoimetaja.

Ta on lõpetanud Üleliidulise Riikliku Kinematograafia Instituudi 1982. aastal kirjandusliku töö erialal.

Ta oli aastatel 1995–2018 Moskva Sretenski kloostri ülem ja 2001–2018 Sretenski vaimuliku seminari rektor.

Piiskop Tihhon on kirjutanud usulisi ja kirikuloolisi teoseid ja teinud dokumentaalfilme, sealhulgas Petseri kloostrist, kus ta ise enne Moskvasse siirdumist mõned aastad elas. Eesti keeles ilmus kirjastuse Tänapäev väljaandel 2013. aastal tema "Mittepühad pühakud ja teised jutustused" Ülar Laugu tõlkes.

Ta oli aastatel 2015–2018 Jegorjevski titulaarpiiskop, Moskva ja kogu Venemaa patriarhi vikaar.

Kirjandus
---------

* «Батюшка Серафим». Житие преподобного Серафима Саровского для детей. В пересказе архимандрита Тихона Шевкунова. Издание Сретенского московского монастыря. 2002.
* «Гибель империи. Византийский урок» Архимандрита Тихона, «Эксмо», 2008
* «Несвятые святые» и другие рассказы. М.: Сретенский монастырь, ОЛМА Медиа Групп, 2011.
	+ *Mittepühad pühakud ja teised jutustused*. Vene keelest tõlkinud Ülar Lauk. [Tallinn]: Tänapäev, c2013 - 410 lk. ISBN 9789949273546 (köites)
* «С Божьей помощью возможно всё! О Вере и Отечестве». («Коллекция Изборского клуба»). — М.: Книжный мир, 2014. — 368 с.

Välislingid
-----------

* Arhimandriit Tihhon (Ševkunov). Pihkva-Petseri klooster (dokumentaalfilm; vene keeles, ingliskeelsete subtiitritega) www.youtube.com (vaadatud 17.05.2014)
Teistmoodi leivasupp
**Leivasupiks** nimetatakse mõnedes Põhja-Euroopa maades traditsioonilist suppi, mille peamisteks tooraineteks on vesi ja leib. Eri rahvastel leidub nii soolast kui ka magusat leivasuppi.

Tänapäeval on leivasupp saadaval suuremates kauplustes pooltootena ning on populaarne lasteaialaste ja ka algklasside õpilaste koolitoidu menüüs. 

Leivasuppi peetakse näiteks taanlaste, rootslaste, soomlaste, lätlaste ja eestlaste rahvustoiduks. Sileesia köögis Poolas on leivasupp üldjuhul soolane ning sellesse võidakse lisada praerasva, puljongit, keedu- või praekartuleid, kõrneid, maitseks küüslauku, piprateri või ka Maggi maitseainet.

Leivasupp (Viin)

Eesti köögis
------------

Eesti köögis on leivasuppi peetud lõunamenüü järelroaks ehk magustoiduks. 

Leivasupi koostisaineteks on vesi ja leib, vastavalt leivasupi retseptile lisatakse ka rosinaid, mahla ja suhkrut. Leivasuppi serveeritakse (kas soojalt või jahutatult) lisanditega: piima või hapukoore või vahukoorega. 

Leivasupi tegemine
### Kirjeldused

#### Leivasupp (1928)

1/2 l vett, 800 g leivatükke, 2 lusikatäit võid, 1/2 klaasi hapukoort, sidrunikoort, klaas suhkrut, 10 õuna, klaas kuremarjamahla ja vähe soola. 

Leivatükid keedetakse vees segades pehmes. Leib hõõrutakse läbi jämeda sõela, vedeliku sisse pannakse 2 lusikatäit võid, sidruni päält riivitud koor, klaas suhkrut, tükkeks lõigatud õunad, kuremarja-mahl ja maitse järele soola. Supp tõusku veel kord keema, võetakse tulelt, pannakse juurde 1/2 klaasi hapukoort. Süüakse külmalt.

Viited
------

1. ↑  Adeline Tannbaum, "Keedu- ja majapidamisjuht", Väljaandja kirjastus, Tartu, lk 94, 1928

Välislingid
-----------

* Anne Kersna, Sirje Rekkor, Maire Merits, Praktiline kulinaaria, Argo, 2007, lk 234, ISBN 978 9949 438 00 6
* Leivasupi valmistamisõpetus Nami-Nami retseptikogust (vaadatud 17.10.2013)
**Kaarli Aluoja** (enne eestistamist 4. augustil 1936 **Karl Otto**) (20. juuni 1899 Toila – 4. veebruar 1975 Viljandi) oli eesti näitleja ja lavastaja. 

Ta õppis 1916–1918 Tallinna Kunsttööstuskoolis, läks 1918 Vabadussõtta ja oli kuni 1921. aastani sõjaväes. Aastal 1924 lõpetas Draamastuudio teatrikooli I lennu ja oli üks Draamastuudio Teatri asutajaid (teater avati 1925. aastal). 

Kaarli Aluoja oli kogu eesti teatri tarvis olulise A. H. Tammsaare "Tõe ja õiguse" romaani lavainterpretatsioonidele alusepanija. Andres Särevi dramatiseeringutega viis Kaarli Aluoja lavastajana orbiiti näitlejaloomingu, kus teatrilukku jäid Draamastuudio Teatris 1932. aasta "Vargamäest" Pearuna Johannes Kaljola, aga ka 1934. aasta "Abielu ja armastuse", hiljem "Karini ja Indreku" lavastustega Lisl Lindau Karin ja tema enda napp, kuid sügav Indrek Paas ja Arno Suuroru Köögertal. Draamastuudio Teatris töötas Kaarli Aluoja kuni 1934. aastani. 

Kui 1935. aastal sai Vanemuise teatri juhiks Otto Alev, siirdus Kaarli Aluoja Vanemuisesse draamajuhiks. Tema võttis Vanemuisesse tööle ka sellised legendaarsed mehed nagu Kaarel Irdi ja Helend Peebu. Lisaks kujunes just sel perioodil Vanemuisest mitmežanriline teater. Aastal 1941 oli ta sunnitud näitejuhi kohalt taanduma, sest oli võidelnud Vabadussõjas ja olnud Kaitseliidu liige. Aastatel 1941–1944 ja 1945–1948 töötas Eesti Draamateatris ja 1944–1945 oli taas Vanemuises lavastaja. Nõukogude ajal töötas peamiselt teatripedagoogina.

Mälestuse jäädvustamine
-----------------------

2009. aastal avati Virumaal Toila Altkülas tema mälestuskivi.

Isiklikku
---------

Karl Otto sündis Toilas Aluoja talus Juuli ja Nigulas Otto pojana.

Ta oli Kaljo Kiisa ema tädipoeg.

Viited
------

1. ↑  Haan, Kalju, Mälestuseks. Eesti Päevaleht, 18. juuni 1999.
2. ↑  Kaarli Aluoja. Eesti Entsüklopeedia.
Julius Jürgensoni hauaplaat Riia vennaskalmistul
**Julius Jürgenson** (31. mai 1892 – 13. oktoober 1927) oli Eesti, Venemaa ja Ukraina sõjaväelane, esimene Eesti sõjaline esindaja Lätis.

Lapsepõlv ja haridus
--------------------

Julius Jürgenson sündis 31. mail 1892 Valgamaal Luke vallas. Ta oli eestlane, aga ta ema oli lätlane ja Julius valdas vabalt ka läti keelt. Koolis käis ta Valgas ja Riias, omandas keskhariduse.

Väeteenistus
------------

Alates 1913. aastast teenis ta Venemaa Keisririigi sõjaväes. Esimese maailmasõja ajal osales lahingutes Karpaatides, hiljem Daugavpilsi ja Riia lähistel. Teda autasustati Püha Anna ordeni III ja IV klassiga, Püha Stanislavi ordeni III klassiga ning Püha Vladimiri ordeni IV klassiga. Pärast enamlaste riigipööret teenis ta Ukraina armees.

Alates 18. novembrist 1918 teenis Julius Jürgenson Eesti Vabariigi sõjaväes. Ta tegutses Kindralstaabi luureosakonna alluvuses ja oli auastmelt alamkapten. 13. märtsil 1919 saadeti ta Liepājasse, kus toona asus Läti Ajutine Valitsus ning kus ta määrati Eesti ja Läti sõjaväe vaheliseks sideohvitseriks. Samal kevadel peeti ta seal kinni ja Landesveeri sõja ajal juunis–juulis oli ta ligi kuu aega Riias Rüdiger von der Goltzi vägede käes vangis. 21. novembril 1919 sai vahepeal kapteniks ülendatud Jürgenson ametlikult Eesti esimeseks sõjaväeatašeeks Lätis. Tema ametiajal annetati lätlastele esimesed Vabaduse Ristid. Lätis tegutsedes tekkis tal konflikte sealse Eesti diplomaatilise esindaja Theodor Tallmeisteriga. Eesti Sõjavägede Staabi juhtkond polnud Jürgensoni tegevusega rahul ja kutsus ta mais 1920 Lätist tagasi. Oma teenete eest premeeris Eesti Valitsus teda 1921. aastal Vabaduse Risti teenetemärgi I liigi 3. järguga ja Läti Valitsus 1924. aastal Karutapja ordeni 3. järguga.

Teenistusjärgne elu
-------------------

Pärast sõja lõppu teenistusest lahkunud Jürgenson asus elama Riiga, kus ta tegeles ettevõtlusega. Julius Jürgenson suri 13. oktoobril 1927 ja maeti Riia vennaskalmistule.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Jürgenson, Julius, Karutapja ordeni kavalerid
2. 1 2 3  Jaan Pihlak (2006). Karutapjad ja ristimehed. Eesti – Läti suhted teenetemärkide näitel. Magistritöö, Tartu Ülikool, Tartu. Lk 30
3. ↑  Jaan Pihlak 2006, lk 30, 50
4. 1 2  Jaan Pihlak 2006, lk 50
5. ↑  Jaan Pihlak 2006, lk 31
6. ↑  Julius Jürgenson. Esimene Eesti sõjaväeline esindaja Lätis. Postimees, nr 288, lk 3, 23. oktoober 1927
**Reeda Tuula-Fjodorov** (sündinud 30. aprillil 1977; 2018. aastani **Reeda Tuula**) on eesti sporditeadlane, suusataja, rogainija ja seiklussportlane.

1999. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli majandusteaduskonna ettevõtlusmajanduse eriala. 2005. aastal lõpetas ta Tallinna Ülikooli kehakultuuriteaduskonna ja kaitses teadusmagistri kraadi magistritööga "Seikluskasvatuse määratlus ja selle tõhususe hindamine Lastekaitse Liidu projekti "Seiklus" sihtgrupi üldise enesehinnangu näitel".

Aastatel 2006–2022 töötas ta Tallinna Ülikooli rekreatsioonikorralduse lektorina. 2022. aastast Tallinna Ülikooli loodus- ja terviseteaduste instituudi nooremteadur ja rekreatsioonikorralduse õpetaja.

Eesti meistrivõistlustel murdmaasuusatamises on ta võitnud kaks pronksmedalit – 1995. aastal 15 km klassikatehnikas sõidus ja 2016. aastal 30 km klassikatehnikas ühisstardiga sõidus. Lisaks on ta võitnud Eesti meistrivõistlustel murdmaasuusatamises teatesõidus kolm hõbedat Viljandi Suusaklubi naiskonnaga (1992, 1993, 1994), samuti kulla (2015), hõbeda (2016) ja pronksi (2018) Spordiklubi Sparta naiskonnaga ning pronksi (2019) spordiseltsi Põhjakotkas naiskonnaga.

Eesti meistrivõistlustel aerutamises meremaratoni distantsil võitis kahesüstal koos Piibe Tammemäega naiskondade arvestuses 2018. aastal hõbeda ja 2020. aastal pronksi.

Rogaini maailmameistrivõistlustel on ta koos Piibe Tammemäega võitnud naisvõistkondade arvestuses kaks hõbemedalit – 2022. aastal Tšehhis ja 2023. aastal USA-s. Rogaini Euroopa meistrivõistlustel on ta segavõistkondade arvestuses võitnud koos abikaasa Ain Fjodoroviga 2020. aastal Lätis Tukumsi lähedal hõbeda ja 2021. aastal Otepääl kulla ning 2023. aastal koos Rain Eensaarega kulla.

2018. aastal Hispaanias Kataloonias tuli ta Estonian ACE Adventure võistkonna koosseisus (Silver Eensaar, Rain Eensaar, Timmo Tammemäe, Reeda Tuula-Fjodorov) seiklusspordi Euroopa meistriks. Seiklusspordi maailmameistrivõistlustel võitis ta Estonian ACE Adventure võistkonna koosseisus (Silver Eensaar, Rain Eensaar, Timmo Tammemäe, Reeda Tuula-Fjodorov) 2021. aastal Hispaanias Galicias hõbemedali ja 2023. aastal Lõuna-Aafrika Vabariigis pronksmedali.

Aastatel 2009–2023 oli ta Ühenduse Sport Kõigile juhatuse liige.

Viited
------

1. ↑  E-kataloog ESTER
2. ↑  Eesti Teadusinfosüsteem. Reeda Tuula-Fjodorov
3. ↑  [Tallinna Ülikool. Reeda Tuula-Fjodorov]
4. 1 2  Sport24 sporditulemused
5. ↑  Eesti Spordi Biograafiline Leksikon. Ain Fjodorov
6. ↑  Eesti võistkond võitis seiklusspordi MM-il hõbemedali. ERR Sport, 6.10.2021
7. ↑  Eestlased võitsid seiklusspordi MM-il pronksmedali. Delfi Sport, 25.10.2023
**Markus Kärner** (sündinud 25. juunil 1990) on Eesti jurist, õppejõud ja riigiametnik.

Kärner on õppinud aastatel 2009–2012 Tartu Ülikoolis õigusteadust ja saanud sotsiaalteaduste bakalaureusekraadi. 2012–2014 omandas ta õigusmagistri samas ülikoolis. 2019. aastast õpib Tartu Ülikooli doktorantuuris ning on ka ülikooli karistusõiguse õppejõud.

8. augustil 2013 nimetati ta riigiprokuratuuri järelevalveosakonna konsultandiks. 1. oktoobrist 2014 töötab ta Justiitsministeeriumis. Kuni 31. oktoobrini 2019 oli Kärner kriminaalpoliitika osakonnas karistusõiguse ja menetluse talituse nõunik. 1. novembrist 2019 kuni 11. oktoobrini 2020 oli ta sama struktuuriüksuse juhataja.

10. augustist 2020 täitis ta kriminaalpoliitika asekantsleri ülesandeid ning 12. oktoobrist nimetati ta sellele ametikohale viieks aastaks. Justiitsministeeriumi kriminaalpoliitika asekantsleri põhiülesanneteks on tõhusa ja inimkeskse kriminaalpoliitika arendamine, mis põhineb andmetel ja analüüsil. Asekantsleri ülesandeks on ka prokuratuuri ja kohtuekspertiisi instituudi tegevuse koordineerimine ja teenistusliku järelevalve teostamine. Justiitsminister Raivo Aeg ütles ametisse nimetamisel, et uue asekantsleri peamiseks väljakutseks saab olema digitaalsele menetlusele üleminek kogu süüteomenetluse ahelas.

Markus Kärneri teadusartikleid karistusõiguse ja kriminaalmenetluse valdkonnas on avaldanud Eesti õigusajakiri Juridica.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Markus Kärner Eesti Teadusinfosüsteemis
2. 1 2  Justiitsminiteeriumi dokumendiregister. Justiitsministri 04.11.2019 käskkiri nr 183-k "Markus Kärneri üleviimine".
3. 1 2  Justiitsminiteeriumi dokumendiregister. Justiitsministri 09.10.2020 käskkiri nr 135-k "Markus Kärneri üleviimine".
4. ↑  Justiitsminiteeriumi dokumendiregister. Justiitsministri 09.09.2014 käskkiri nr 256-k "Markus Kärneri (Kärner) ametikohale nimetamine".
5. ↑  Justiitsminiteeriumi dokumendiregister. Justiitsministri 14.08.2020 käskkiri nr 115-k "Markus Kärneri lisatasu".
6. ↑  "Justiitsministeeriumi kriminaalpoliitika asekantsleriks valiti Markus Kärner" Eesti Rahvusringhääling, 9. oktoober 2020.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Tanel Kalmet** | **Justiitsministeeriumikaristusõiguse ja menetluse talituse juhataja**01.11.2019–11.10.2020 | Järgnev**pole ametisse nimetatud** |
| Eelnev**Kristel Siitam-Nyiri** | **Justiitsministeeriumi kriminaalpoliitikaasekantsler**12.10.2020–... | Järgnev**pole ametisse nimetatud** |
Taani kirves

|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on kirvest; teiste tähenduste kohta vaata Tapper (täpsustus)* |

---

**Tapper** ehk **sõjakirves** ehk **võitluskirves** on endisaegne jalaväe lähivõitluses kasutatud löögirelv. 
Üldisemas tähenduses tähendab **tapper** ka väikest kirvest.

Tapreid kasutati sõjas neoliitikumist kuni 16. sajandini. Keskajal kasutati ka taprist koosnevat löögirelva: hellebardi.

  

**Sõna päritolust**

Sõna **"tapper**" võib tulla venekeelsest sõnast topor, mille kohta oletatakse et see on laenatud vanast iraani keelest. Samuti võis olla ka nii, et indoiraani keelne sõna "tapara", laenati otse. Uraali algkeelt kõnelejatel võis olla uurijate arvates kontakt indoiraani keeli rääkivate inimestega ja et nad laenasid sõnu. Ka soome keeles on sõna "tappara" tähistamas sõjakirvest.

Vaata ka
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Tapper** |

* Berdõšš
* Taani kirves
* Fasces
* Francisca
* Hellebard
* Labrys
* Parashurama
* Sagaris
* Sovnia
* Tomahook

Viited
------

1. 1 2 3 4  *Eesti entsüklopeedia.* 9. köide: *SUN–TÜRG.* Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1996, lk 272.
Moskvas asuv endine Morozovi härrastemaja, Nõukogude Liidu ajal oli kunstide akadeemia presiidiumi asupaigaks
Olev Subbi, akadeemia korrespondentliige 1988. aastast
**NSV Liidu Kunstide Akadeemia** (vene keeles Академия художеств СССР) oli Nõukogude Liidus 1947. aastal asutatud juhtiv teadusasutus kujutava kunsti ja kunstihariduse valdkonnas, ühendas ka kui personaalakadeemia juhtivad kujutava kunsti tegelasi. Venemaa Kunstide Akadeemia eelkäija.

Akadeemiat peeti Keiserliku Kunstide Akadeemia klassikaliste traditsioonide järgijaks, kuid samal ajal oli akadeemia eesmärk edendada sotsialistliku realismi põhimõtete järgimist loomingulises arengus.

Asutused akadeemia koosseisus
-----------------------------

Akadeemia koosseisu kuulusid Moskvas asunud Kujutava Kunsti Teooria ja Ajaloo Teadusinstituut, Surikovi-nimeline Moskva Riiklik Akadeemiline Kunstiinstituut koos kunstikeskkooliga, Leningradis asunud Repini-nimeline Maali-, Skulptuuri- ja Arhitektuuriinstituut koos kunstikeskkooliga ning arvukalt muuseume ja loomingulisi õpikodasid.

Liikmeskond
-----------

Akadeemia liikmeskonda kuulusid tegevliikmed (akadeemikud), korrespondentliikmed, auliikmed ja välisliikmed. Liikmeid valiti akadeemia üldkogul. 1970. aastate lõpus oli akadeemial 61 tegevliiget ja 95 korrespondentliiget.

### Tegevliikmeid

* Aleksandr Deineka (1947)
* Boriss Jefimov (1975)
* Sergei Merkurov (1947)
* Vera Muhhina (1947)
* Evald Okas (1975)
* Mihhail Possohhin (1979)
* Džemma Skulme
* Nikolai Tomski (1949)
* Zurab Tsereteli (1988)
* Jevgeni Vutšetitš (1953)

### Korrespondentliikmeid

* Günther Reindorff (1958)
* Eduard Einmann (1958)
* Afanassi Ossipov (1973)
* Olev Subbi (1988; hiljem valiti välisliikmeks)
* Fuad Əbdürəhmanov (1949)

### Välisliikmeid

* Herluf Bidstrup (1974)
* Renato Guttuso (1962)
* Giacomo Manzù, Kuuba arhitekt (1967)
* Antonio Quintana Simonetti, itaalia skulptor (1983)
* David Alfaro Siqueiros, mehhiko kunstnik (1967)
GE C36-7i numbriga 1517 Eestis
Esimeste C-seeria vedurite Eestisse saabumine, mai 2002
AS Operaili C36 vedurid Aegviidus, 2020
**GE C36-7** on kuueteljeline diiselvedur, mida tootis aastatel 1978–1989 GE Transportation Systems.

Veduril on diisel-elektriline veoajam, mis annab võimsuseks 2684 kW (3600 hj) ja suurimaks kiiruseks kuni 112 km/h. 
Vedur suudavad vedada kuni 5500 tonni raskust rongi.

2001. aastal müüdi 58 USA-s kasutatud vedurit koos 19 vanema versiooni C30-7Ai-ga AS Eesti Raudteele. Esimene partii vedureid (10 tk) saabus mais 2002.

Algselt rööpmelaiusele 1435 mm valmistatud vedurid ehitati enne Eestisse toomist ümber siinsele rööpmelaiusele 1520 mm (indeks „i" tähistab rööpmelaiuse ümberehitamist).

Eestis kannavad C36-7i tüüpi vedurid numbreid vahemikus 1500–1557 ning moodustavad enamiku raudteetranspordi ettevõtte AS Operaili praegusest veduripargist. 

Võrreldes varem Eestis kasutatud Vene päritolu lokomotiividega on C-seeria vedurid oluliselt töökindlamad ja ökonoomsemad, kuid mõnevõrra suurema teljekoormusega. 
Selle tõttu ei saa vedureid kasutada ka näiteks piiriülesteks vedudeks.

Vedurite remondiks ja hoolduseks avati 2003. aastal spetsiaalne Muuga depoo.

2023. aasta lõpul müüs riigiettevõte Operail 32 Ameerika diiselvedurit vanarauaks.

Tehnilised andmed
-----------------

* Pikkus: 20 500 mm
* Kiirus: 112 km/h
* Mass: 180, 5 t
* Võimsus: 3600 hj
* Kütusevaru: 17 000 l
* Liivavaru: 1700 l

Viited
------

1. ↑  C36-7i tehnilised andmed; Operail
2. ↑  Reagani-aegsed vedurid saabuvad dokumentideta; Eesti Ekspress, 28.08.2002
3. ↑  Ameerika vedurid on kohal; Ärileht, 30.05.2002
4. ↑  Eesti Raudtee edeneb veduriostuga ajas 40 aastat; Äripäev, 30.08.2011
5. ↑  C36-7i; Rongimees
6. ↑  Operail müüs pea pooled oma veduritest vanarauaks; Äripäev, 07.01.2024
7. ↑  Operaili vanad vedurid lähevad vanarauaks; ERR'i uudised, 23.01.2024

Välislingid
-----------

* Pilte; Baltic Trains Picture Gallery
* Motors24: Ameerika vedur; YouTube'i video
* Motors24: Ameerika vedur, 2. osa; YouTube'i video
Voiskorovo kirik (1911)
**Inkere kihelkond** on üks Ingerimaa ajaloolisi kihelkondi. Kihelkonna kirik asus Voiskorovos (Voiskorovo kirik).

Kihelkond moodustati 1623-1626. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi jäävad kihelkonna alad Leningradi oblasti Tosno ja Gattšina rajooni. 


Ingerimaa ajaloolised luteriusu kihelkonnad

Inkere kihelkond (Voiskorovo) • Jaama kihelkond (Jaama = Kingissepp) • Järvisaari kihelkond (Järvisaari) • Haapakangase kihelkond (Haapakangas) • Hatsina kihelkond (Hatsina) • Hevaa kihelkond (Hevaa) • Hietamäki kihelkond (Hietamäki) • Kaprio kihelkond (Kaprio) • Kattila kihelkond (Kattila) • Keltto kihelkond (Keltto) • Klopitsa kihelkond (Klopitsa) • Kolppana kihelkond (Kolppana) • Koprina kihelkond (Koprina) • Kupanitsa kihelkond (Kubanitsa kihelkond) (Kupanitsa) • Lahti kihelkond (Lahti) • Lempaala kihelkond (Lempaala) • Liissilä kihelkond (Liissilä) • Markkova kihelkond (Markkova) • Miikkulaineni kihelkond (Miikkulainen) • Moloskovitsa kihelkond (Moloskovitsa) • Narvusi-Kosemkina kihelkond (Narvusi kihelkond/Kosemkina kihelkond; Narvusi/Kosemkina) • Novasolkka kihelkond (Novasolkka) • Pyhä Maria kihelkond (Pyhä Maria) • Pähkinälinna kihelkond (Pähkinälinna) • Ropsu kihelkond (Ropsu) • Rääpyvä kihelkond (Rääpyvä) • Saari kihelkond (Saari = Puškin) • Serepetta kihelkond (Serepetta) • Siestarjoki kihelkond (Siestarjoki) • Skuoritsa kihelkond (Skuoritsa) • Soikkola kihelkond (Soikkola) • Spankkova kihelkond (Spankkova) • Toksova kihelkond (Toksova) • Tuutari kihelkond (Tuutari) • Tyrö kihelkond (Tyrö) • Valkeasaari kihelkond (Valkeasaari) • Venjoki kihelkond (Venjoki) • Viru-Ingeri kihelkond (Viru-Ingeri) (ka Kallivere kihelkond) (Kallivere) • Vuole kihelkond (Vuole)
**Audru kihelkond** (saksa keeles *Kirchspiel Audern*) oli ajalooline kihelkond Pärnumaal ja Liivimaa kubermangus Pärnu kreisis. 

Liivimaa kubermangu Pärnu kreis Ludwig August Mellini kaardil "Atlas von Liefland, oder von den beyden Gouvernementern u. Herzogthümern Lief- und Ehstland, und der Provinz Oesel". 1798

Piirkonna ajalugu
-----------------

Muinasajal kuulus Audru ja selle ümbruskond Soontagana muinaskihelkonda ja Läänemaa koosseisu. Vana-Pärnu rajamise järel (1251) aga Vana-Pärnu kihelkonda.

Audru kirikukihelkond eraldati 1636. aastal Pärnu-Eliisabeti kihelkonna maadest.

Audru kihelkonna suuremad külad Audru ja Lavassaare kõrval olid 20. sajandi alguseks Jõõpre, Oara, Malda, Kõima, Kihlepa, Lindi, Kabriste, Saulepa, Põldeotsa.

Audru kihelkonna mõisad
-----------------------

Kihelkonnas paiknes viis mõisat: üks kirikumõis, üks rüütlimõisast peamõis koos ühe kõrvalmõisaga ja kaks riigimõisat, lisaks kaks karjamõisat.

* Audru kirikumõis (*Pastorat Audern*)
* Audru (*Audern*) rüütlimõis
* Jõõpre (*Jaepern*) riigimõis
* Lindi (*Woldenhof*), Audru kõrvalmõis
* Võlla (*Wölla*) riigimõis

Audru kihelkonna vallad
-----------------------

* Audru vald
* Jõõpre vald
* Võlla vald

Audru kihelkonnakoolid
----------------------

* Vene õigeusu Jõõpre kihelkonnakool

Audru kihelkonna kalmistud
--------------------------

* Audru kalmistu
* Audru kirikuaed
* Audru mõisa kalmistu
* Audru II maailmasõja matmispaik
* Jõõpre uus õigeusu kalmistu
* Jõõpre vana õigeusu kalmistu
* Uruste kalmistu

Audru kihelkonna pärand
-----------------------

Esimene Eesti Rahva Muuseumi vanavarakorjaja käis korjamismatkal Audru kihelkonnas 1920. aastal. Sellelt korjamismatkalt pärineb suur osa muuseumi kogudes olevaid esemeid, eelkõige rahvariideid.

Kihelkonna alad tänapäeval
--------------------------

Kihelkonna maad jäävad tänapäeval tervikuna Pärnu maakonna aladele. Kihelkonna ala kattub kahe kolmandiku ulatuses Pärnu linna maadega. Põhja pool kuulub väike ala Põhja-Pärnumaa vallale.

Viited
------

1. 1 2  "Audru kihelkond lõigati Pärnu küljest lahti" Pärnu Postimees, 20. detsember 2009
2. 1 2  Audru kihelkond Eesti mõisaportaal (vaadatud 21. märts 2012)
3. ↑  Audru kihelkond Eesti Rahva Muuseum (vaadatud 21. märts 2012)

Kirjandus
---------

* Büsching, Anton Friedrich (1773). *Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765*. Halle: Johann Jacob Curt. Lk 391.

Välislingid
-----------

* Audru kihelkond *Kirchspiel Audern in Kreis Pernau* Eesti mõisaportaalis

Pärnumaa kihelkonnad 20. sajandi algul

Audru – Halliste – Häädemeeste – Karksi – Pärnu – Pärnu-Jaagupi – Saarde – Tori – Tõstamaa – Vändra – Mihkli


Pärnu kreis

**Kreisilinn**: Pärnu  

**Kihelkonnad**: Audru kihelkond  | Vändra kihelkond  | Häädemeeste kihelkond  | Halliste kihelkond  | Pärnu-Jaagupi kihelkond  | Karksi kihelkond  | Mihkli kihelkond  |  | Pärnu kihelkond  | Saarde kihelkond  | Tõstamaa kihelkond  | Tori kihelkond   
Põltsamaa kihelkond  | Pilistvere kihelkond  | Kolga-Jaani kihelkond
**Wat Phnom** (khmeeri វត្តភ្នំ) on üks tähtsamaid pagoode Kambodža pealinnas Phnom Penhis. 27 meetri kõrgune hoone asub linna põhjaosas Tônlé Sabi jõe lähistel. 

Legendi järgi lasi Wat Phnomi 1373. aastal ehitada jõukas lesestunud proua Penh pärast seda, kui oli üleujutuse tõttu jõekaldale uhutud viis Buddha-kuju leidnud. Hoone loodi tehislikult loodud mäele neile austuse avaldamiseks. 1434. aastal lõi kuningas Ponhea Yat (1405–1476) templi ümbrusse linna ja lasi selle nimetada Phnom Penhiks. Hoonet on rekonstrueeritud aastatel 1434, 1806 ja 1894, viimane suurem uuendamine toimus aastal 1926.

Sajandite jooksul on hoones hoitud paljusid pühasid esemeid. Keskhoonest vasakul asuvas suures stuupas on kuningas Ponhea Yati ja tema perekonna säilmed. Stuupas on ka suur Buddha-kuju, mis pärineb Ângkôri perioodist. Stuupa ja keskhoone (*vihear*i) vahel asub altar hoone loojale, leskproua Penhile, keda kohalikud peavad hea õnne toojaks. Seetõttu külastavad inimesed pagoodi hea õnne ja edu saamiseks eksamitel või äritehingutes. Kui õnne soovija soov on täitunud, on kombeks teha templis mõni annetus. Vietnamlaste jaoks on eriti oluline Preah Chau pühamu, kus asub ka Višnu kuju. Poolel teel mäkke asub kuninglik stuupa, mida hoiavad koos selle kohal kasvavad puud. 

Hoone on Kambodža uusaasta (aprilli keskpaigas) ja religioosse festivali Prachum Benda tähistamise kese Phnom Penhis.

Wat Phnomi populaarsuse tõttu (500–600 välisturisti kuus) soovitakse seni pühapaiga staatuses pagood 2009. aastal arvata Kambodža tähtsamate turismiatraktsioonide sekka.

Viited
------

1. ↑  "Wat Phnom" www.taxivantha.com veebileht
2. ↑  "Wat Phnom. Wat on the Hill" WCities Destination Guide veebileht
3. ↑  "Art of Southeast Asia: Cambodia" Monuments of Art History veebileht
4. ↑  "Wat Phnom Hill" Tourism of Cambodia veebileht
5. ↑  Chhay Chhannyda "Wat Phnom to seek special status under new classification system" The Phnom Penh Post, 7. august 2009

Vaata ka
--------

* Ajaloost ja pühadest säilmetest (inglise)
* Ajaloost ja mäest, rohkete piltidega (inglise)