**Peter Handke** (sündinud 6. detsembril 1942 Griffenis Kärnteni liidumaal) on saksa kirjanik, üks tänapäeva tuntumaid Austria kirjanikke ja tõlkijaid. Ta pälvis 2019. aasta Nobeli kirjandusauhinna.

Elust ja loomingust
-------------------

Handke sündis Austrias Griffeni külas ning ristiti kahepäevaselt katoliku kirikus. Tema ema oli Kärnteni liidumaa sloveenlanna ja isa Saksa pangaametnik Erich Schönemann, kes oli juba abielus ja teenis Kärntenis sõdurina. Veel enne Peteri sündi abiellus ta ema Wehrmachti sõduri Adolf Bruno Handkega, kellest sai Peteri kasuisa. Kirjanik ise sai oma pärisisast teada alles täiskasvanuna.

1945 kolis pere sloveenlaste tagakiusamise eest mõneks aastaks Berliini, kuid pereisa ei leidnud seal püsivat tööd. 1948 põgenes pere Nõukogude Liidu poolt Lääne-Berliinile korraldatud blokaadi eest Austriasse tagasi. Griffeni külaelu värvikaid kirjeldusi leidub Handke esimeses romaanis "Die Hornissen".

Kohalikus külakoolis käinud väga hea õppeedukusega Handke astus 12-aastaselt omal algatusel Tanzenbergi katoliiklikku humanitaargümnaasiumi. Umbes samas vanuses hakkas Handke ka pikemaid tekste kirjutama ja avaldas neid gümnaasiumi ajakirjas Fackel. 1959. aastal, seitsmendas gümnaasiumiklassis, vahetas kirjanik taas kooli, kuna ei talunud hommikusi jumalateenistusi ja karme keeldusid. Ta asus õppima Klagenfurti humanitaargümnaasiumi.

1961. aastast õppis ta Grazi ülikoolis õigusteadust. Ülikooliaastail sai temast ka kirglik kinokülastaja ja rokkmuusikahuviline. 1964 alustas Handke oma esikromaani "Die Hornissen" kirjutamist. See ilmus 1965, pärast mida katkestas Handke juuraõpingud ja pühendus täielikult kirjutamisele.

Handke läbimurre kirjanikuna toimus 1966. aastal, mil ta võttis teravalt sõna tollal tuntud saksakeelse kirjandusliku rühmituse "47 rühma" küündimatuse vastu. Oma kõnega puudutas Handke tabuteemat, sest "47 rühma" koosolekutel piirduti tõepoolest ainult konkreetsete tekstide üle arutlemisega, süvenemata kirjanduse kui sellise olemusse. Väga paljud kirjanikud olid Handkega nõus.

Samal aastal ilmunud ja lavastatud provokatiivne ja uuelaadne "Publikumsbeschimpfung" ('Publikumõnitus') süvendas veelgi tema kirjandusmaailma *enfant terrible*`i mainet.

1966 kolis Handke elukaaslase ja tulevase abikaasa Libgart Schwarziga viimase töö tõttu Düsseldorfi. 1970 abielu lagunes ja Handke jäi üksi kasvatama 1969. aastal sündinud tütart, kelle ema pühendus näitlejakarjäärile.

1971–1978 elas Handke Pariisis, seejärel kaheksa aastat taas Austrias. 1987–1990 rändas kirjanik mööda maailma ringi. Teine tütar sündis esimesest 22 aastat hiljem, tolle ema oli Handke teine abikaasa, prantsuse näitleja Sophie Semin. 1990. aastast elab kirjanik Pariisi lähedal Chaville'is.

Lisaks kirjutamisele tõlgib Handke inglise, sloveeni, prantsuse, vanakreeka keelest.

2007. aastal müüs Handke oma viimase kahe aastakümne käsikirjad ja materjalid n-ö eelpärandina poole miljoni euro eest Austria rahvusraamatukogu kirjandusarhiivile. Aasta hiljem andis kirjanik oma 66 päevikut aastatest 1966–1990 teadmata summa eest Marbachi saksa kirjandusarhiivi käsutusse.

Stiil ja teemad
---------------

Handke varastes teostes on põhiteemaks keel, ta kogeb ja peegeldab tegelikkust keeles ja keele kaudu ("Der Innenwelt der Aussenwelt der Innenwelt").

1970. aastate lõpul, alates jutustusest "Langsame Heimkehr" (1979), pöördus Handke tugevalt stiliseeritud ja metafooririkka keele poole, et kujutada oma eneseleidmisprotsessi.

1994. aastal ilmunud romaaniga "Mein Jahr in der Niemandsbucht" pöördub Handke taas autobiograafiliste teemade juurde ning tegeleb raamatus kirjanikueksistentsi küsimustega. Alates romaanist "Bildverlust oder Durch die Sierra de Gredos" kritiseerib ta tänapäevast pildilise info üleküllust.

Vaidlused Serbia küsimuses
--------------------------

1996, kui ilmus Handke "Eine winterliche Reise zu den Flüssen Donau, Save, Morawa und Drina oder Gerechtigkeit für Serbien", puhkes massimeedias äge poleemika. Kriitikud heitsid Handkele ette Serbia sõjakurjategijate tegevuse mahendamist , Handke omalt poolt kritiseeris Serbia sündmuste kajastamise sõnakasutust meedias.

1999. aastal andis Handke protestiks NATO õhurünnakute vastu endise Jugoslaavia aladel tagasi Georg Büchneri auhinna ning astus välja rooma-katoliku kirikust, kuna paavst ei reageerinud rünnakuile tema arvates piisavalt konkreetselt.

2006. aasta märtsis pidas kirjanik Slobodan Miloševići matustel hauakõne, mis puhus vastuolud uuesti lõkkele. Kõnes nimetas ta ajakirjanduse keelekasutust Miloševićist kirjutades "häbituse keeleks" ning ütles, et ta ei tulnud matustele mitte poolehoiust Miloševići, vaid mitte-ajakirjandusliku, mitte võimul oleva keele vastu. Ta küsib kõne lõpetuseks: "Kas siis see, kui ei taheta olla kohtualuse süü tunnistaja, tähendab kohe, et tunnistatakse tema süütust? "Kahtlemata", kasutades üht võimuloleva keele lööksõna?". Matusekõnega seoses võeti Pariisi Comédie-Française teatri mängukavast maha Handke näidend "Spiel vom Fragen oder Die Reise ins sonore Land", mis põhjustas nii palju kriitikat kui poolehoidu.

2008. aastal ilmus Prantsuse ajalehes Le Figaro Handke kommentaar, milles ta meenutas Jugoslaavia ühist ajalugu ja riigi võitu natsionaalsotsialistide üle ning nimetas lääneriike "mustlasriikideks".

Tunnustus
---------

* 1967 – Gerhart Hauptmanni auhind
* 1972 – Steiermargi liidumaa kirjandusauhind
* 1973 – Georg Büchneri auhind (andis 1999 auhinnaraha poliitilistel põhjustel tagasi)
* 1987 – Suur Austria riiklik kirjanduspreemia
* 1987 – valiti Sloveenia Teaduste ja Kunstide Akadeemia välisliikmeks
* 1995 – Schilleri mälestusauhind
* 2009 – Praha Franz Kafka auhind
* 2012 – Salzburgi liidumaa suur kunstiauhind
* 2012 – valiti Serbia Teaduste ja Kunstide Akadeemia välisliikmeks
* 2013 – Serbia vabariigi kullast teeneteorden
* 2014 – Rahvusvaheline Ibseni auhind
* 2016 – Würthi fondi Euroopa kirjanduse auhind
* 2019 – Nobeli kirjandusauhind

Teoseid
-------

* "Die Hornissen", 1966
* "Publikumsbeschimpfung und andere Sprechstücke" (näidend), 1966
* "Kaspar" (näidend), 1967
* "Deutsche Gedichte", 1969
* "Das Mündel will Vormund sein" (näidend), 1969
* "Wind und Meer. Vier Hörspiele", 1970
* "Der kurze Brief zum langen Abschied", 1972
* "Wunschloses Unglück", 1972
* "Die linkshändige Frau", 1977
* "Langsame Heimkehr", 1979
* "Kindergeschichte", 1981
* "Der Chinese des Schmerzes", 1983
* "Abschied des Träumers vom neunten Land", 1991
* "In einer dunklen Nacht ging ich aus meinem stillen Haus", 1997
* "Am Felsfenster morgens. Und andere Ortszeiten 1982–1987", 1998
* "Unter Tränen fragend. Nachträgliche Aufzeichnungen von zwei Jugoslawien-Durchquerungen im Krieg, März und April 1999", 2000
* "Der Bildverlust oder Durch die Sierra de Gredos", 2002
* "Rund um das Große Tribunal", 2003
* "Don Juan (erzählt von ihm selbst)", 2004
* "Kali. Eine Vorwintergeschichte", 2007
* "Immer noch Sturm", 2010

### Eesti keeles ilmunud teosed

* "Kaspar" (näidend, tõlkinud Rita Tasa; Loomingu Raamatukogu 45, 1970)
* "Tõelise tundmuse hetk. Vasakukäeline naine" ("Stunde der wahren Empfindung. Linkshändige Frau", lühiromaanid, tõlkinud Mati Sirkel; Tallinn: Eesti Raamat, 1981)
* "Kirjaniku õhtupoolik" ("Nachmittag eines Schriftstellers", jutustus, tõlkinud Tiiu Relve; Loomingu Raamatukogu 18, 2012)
* "Soovideta õnnetu" ("Wunschloses Unglück", lühiromaan, tõlkinud Eve Sooneste; Tänapäev, Tallinn 2020)
* "Puuviljavaras ehk Ühe otsa reis sisemaale" ("Die Obstdiebin oder Einfache Fahrt ins Landesinnere", romaan, tõlkinud Tiiu Relve; Eesti Raamat, Tallinn 2021)

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Austria-Forum
3. ↑  FAZ.net
4. ↑  vt Handkeonline
5. ↑  Spiegel
6. ↑  Glasnost.de
7. ↑  Sirp, Teisitiütleja Handke
8. ↑  Le Figaro

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Peter Handke** |

* Handke Austria rahvusraamatukogus
* "Teisitiütleja Peter Handke" Sirp, 26. mai 2006
* "Tauno Vahter: millal saab kultuuritegelasest tõbras?" ERR kultuur, 11. oktoober 2019

Nobel
Nobeli kirjandusauhinna laureaat

1901 Prudhomme • 1902 Mommsen • 1903 Bjørnson • 1904 F. Mistral, Echegaray • 1905 Sienkiewicz • 1906 Carducci • 1907 Kipling • 1908 Eucken • 1909 Lagerlöf • 1910 von Heyse • 1911 Maeterlinck • 1912 Hauptmann • 1913 Tagore • 1915 Rolland • 1916 von Heidenstam • 1917 Gjellerup, Pontoppidan • 1919 Spitteler • 1920 Hamsun • 1921 France • 1922 Benavente • 1923 Yeats • 1924 Reymont • 1925 Shaw • 1926 Deledda • 1927 Bergson • 1928 Undset • 1929 Mann • 1930 Lewis • 1931 Karlfeldt • 1932 Galsworthy • 1933 Bunin • 1934 Pirandello • 1936 O'Neill • 1937 du Gard • 1938 Buck • 1939 Sillanpää • 1944 Jensen • 1945 G. Mistral • 1946 Hesse • 1947 Gide • 1948 Eliot • 1949 Faulkner • 1950 Russell • 1951 Lagerkvist • 1952 Mauriac • 1953 Churchill • 1954 Hemingway • 1955 Laxness • 1956 Jiménez • 1957 Camus • 1958 Pasternak • 1959 Quasimodo • 1960 Perse • 1961 Andrić • 1962 Steinbeck • 1963 Seféris • 1964 Sartre • 1965  Šolohhov • 1966 Agnon, Sachs • 1967 Asturias • 1968 Kawabata • 1969 Beckett • 1970 Solženitsõn • 1971 Neruda • 1972 Böll • 1973 White • 1974 Johnson, Martinson • 1975 Montale • 1976 Bellow • 1977 Aleixandre • 1978 Singer • 1979 Elýtis • 1980 Miłosz • 1981 Canetti • 1982 García Márquez • 1983 Golding • 1984 Seifert • 1985 Simon • 1986 Soyinka • 1987 Brodski • 1988 Mahfuz • 1989 Cela • 1990 Paz • 1991 Gordimer • 1992 Walcott • 1993 Morrison • 1994 Ōe • 1995 Heaney • 1996 Szymborska • 1997 Fo • 1998 Saramago • 1999 Grass • 2000 Gao • 2001 Naipaul • 2002 Kertész • 2003 Coetzee • 2004 Jelinek • 2005 Pinter • 2006 Pamuk • 2007 Lessing • 2008 Le Clézio • 2009 Müller • 2010 Vargas Llosa • 2011 Tranströmer • 2012 Mo • 2013 Munro • 2014 Modiano • 2015 Aliaksijevič • 2016 Dylan • 2017 Ishiguro • 2018 Tokarczuk • 2019 Handke • 2020 Glück • 2021 Gurnah • 2022 Ernaux • 2023 Fosse