recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Arnar Bergmann Gunnlaugsson** (sündinud 6. märtsil 1973 Akranesis) on Islandi jalgpallitreener ja endine jalgpallur (ründaja).

Ta alustas klubikarjääri Islandi klubis ÍA, debüteerides Islandi kõrgliigas 1989. aastal. Islandi meistriks tuli ta ÍA-ga aastatel 1992 ja 1995 ning 2008. aastal FH-iga. Aastatel 1992 ja 1995 oli ta Islandi kõrgliigas suurim väravakütt (vastavalt 18 mänguga 15 väravat ja 7 mänguga 15 väravat).

Väljaspool Islandit mängis ta klubikarjääri jooksul Hollandi kõrgliigaklubis Feyenoord (1992–1994), Saksamaa esiliigaklubis 1. FC Nürnberg (1994–1995), Prantsusmaa esiliigaklubis Sochaux (1995–1997), Inglismaa klubis Bolton Wanderers (1997–1999), Leicester City (1999–2002) ja Stoke City (aastatel 2000 ja 2002 Leicester Cityst laenul), Šotimaa klubis Dundee United (2002–2003). Hooajal 1998/99 lõi Gunnlaugsson Inglismaa esiliigas Bolton Wanderersi meeskonnas 13 väravat. Inglismaa kõrgliigas mängis ta ühel hooajal Bolton Wanderersi (1997/98) ja neli hooaega Leicester City meeskonnas (1999–2002). Hooajal 2000/01 lõi ta Leicester Citys mängides Inglismaa kõrgliigas kolm väravat.

Islandi jalgpallikoondises mängis Gunnlaugsson aastatel 1993–2003 kokku 32 korda ja lõi kolm väravat.

1992. aastal valiti Gunnlaugsson Islandi aasta jalgpalluriks.

Aastal 2006 ja aastatel 2008–2009 oli ta koos Bjarki Gunnlaugssoniga ÍA peatreener. Alates 2018. aastast on ta olnud Reykjavíki Víkinguri peatreener. 2021. aastal tuli ta Víkinguriga Islandi meistriks ja samal aastal valiti ta liiga hooaja parimaks peatreeneriks.
**Meinecke von Schierstedt** (ka **Meinecke von Schierstädt**; surnud 1540) oli Preisimaa ja Liivimaa ametnik, Albrecht von Hohenzollerni ja Wilhelm von Hohenzollerni kaaskondalne.

Meinecke von Schierstedt pärines Saksimaa aadlisuguvõsast ning oli Albrecht von Hohenzollerni teenistuses juba siis, kui too oli alles Saksa ordu kõrgmeister. Schierstedt oli Albrechti kirjutaja, saadik ja ametnik. 1525. aastal asus ta toetama luterlust ning jäi samal ajal Preisimaa hertsogiks saanud Albrechti teenistusse, olles 1520. aastate teisel poolel Samlandis linnuseülem.

1529. aastal siirdus Schierstedt koos Albrechti venna markkrahv Wilhelmiga Liivimaale, kus temast sai viimase kojaülem (*Hofmeister*). Järgneva kümnendi jooksul pidas ta väga tihedat kirjavahetust hertsog Albrechtiga, oli markkrahv Wilhelmi saadik ja tema haldusaparaadi juht. 1535. aastal, Saare-Lääne vaenuse ajal, kirjutas Schierstedt Albrechtile, teatades muuhulgas sellest, et markkrahv Wilhelm olevat Haapsalu toomkirikus näinud Valget Daami.

Pärast Saare-Lääne vaenuse lõppu tegutses Schierstedt Wilhelmi ja tema kaaskonna kulude kärpimise nimel, kuid peamiselt jäid kannatajateks markkrahvi ametnikud, tema sealjuures, kellele markkrahv ei suutnud palka välja maksta. Sellest tekkis tal Wilhelmiga terav konflikt, mis lahenes alles seejärel, kui Wilhelmist sai 1539. aastal Riia peapiiskop. Kuid juba järgmisel aastal Schierstedt suri.

Kirjandus
---------

* *Herzog Albrecht von Preussen und Livland (1525-1534): Regesten aus dem Herzoglichen Briefarchiv und den ostpreussischen Folianten*. Bearbeitet von Ulrich Müller. Köln [etc.]: Böhlau, 1996. Veröffentlichungen aus den Archiven Preussischer Kulturbesitz; Bd. 41.
* *Herzog Albrecht von Preussen und Livland (1534-1540): Regesten aus dem Herzoglichen Briefarchiv und den ostpreussischen Folianten*. Bearbeitet von Stefan Hartmann. Köln [etc.]: Böhlau, 1999. Veröffentlichungen aus den Archiven Preussischer Kulturbesitz; Bd. 49.
**Meinhard Pille** (7. veebruar 1922 Vastse-Kuuste vald, Tartumaa – 20. märts 2009) oli eesti agrotehnikateadlane.

Elulugu
-------

Meinhard Pille oli talupidaja poeg.

Lõpetas 1945 Tallinna Elektromehaanika Tehnikumi, 1951 Tartu Riikliku Ülikooli metsandusteaduskonna metsatööstuse osakonna, 1964–1965 Moskva Üleliidulise Põllumajanduse Mehhaniseerimise Kaugõppeinstituudi sihtaspirant, tehnikakandidaat (1965, samas), väitekiri käsitles lahusagregaatse hüdraulilise süsteemi ja traktorite diiseltoiteaparatuuri täppisdetailide tampoongalvaanilist taastamist. Oli 1951–1954 Eesti Põllumajanduse Akadeemia masinapargi ekspluatatsiooni ja remondi kateedri assistent, 1954–1963 metallide tehnoloogia ja masinate remondi kateedri vanemõpetaja, 1965–1968 metallide tehnoloogia ja masinate remondi kateedri vanemõpetaja, 1968–1993 dotsent. Õpetanud masinate remonti, metallide tehnoloogiat, põllumajandustehnika töökindlust.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkonnad: galvaanika, tampoongalvaanika kasutamine masinate ja seadmete remondil ning stantsimisel, lõikeriistade ja matriitside püsivuse suurendamisel, korrosioonivastaste kaitsekatete loomine. Töötas välja masinate remondi tampoongalvaanika meetodi, mida seejärel rakendati NSV Liidus ja võeti õppeprogrammidesse; lõi väärismetalli kokkuhoidu võimaldava kuldamisagregaadi Tallinna Juveelitehasele, raudbetoonkonstruktsioonides kasutatavate ja mitmesuguste terasdetailide suure korrosioonikindlusega katte ning selle metallile kandmise tehnoloogia. Rahvamajanduse Saavutuste Näituse diplomid (1967, 1970) ja medal (1970). Üle 110 teadustrükise, 8 autoritunnistust.

Teoseid
-------

* Remonditööd. Remonditöökoja juhataja käsiraamat (kaasautor T. Kirsi). Tallinn, 1983.
* Keemia remondikodades. Tallinn, 1985.
* Põllumajandusmasinate korrosioonikaitse. Tallinn, 1987.

Viited
------

1. 1 2 3 4  *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

Kirjandus
---------

* Eesti Põllumajanduse Akadeemia õppe-teadusliku koosseisu bio-bibliograafiline teatmeteos 1951–1981. Tartu, 1981, 145–146.
* Eesti Põllumajanduse Akadeemia töötajad ja vilistlased 1981–1990. Tartu, 1991, II, 174.
* Eesti Põllumajandusülikool: audoktorid, töötajad ja vilistlased 1991–1995. Tartu, 1996, 145.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
Meinhard Uustalu 1991. aastal
**Meinhard Uustalu** (5. september 1928 Järgküla (praegu Moka) – 22. august 1994 Kasti) oli eesti koduloolane ja genealoog.

Meinhard Uustalu sündis Arnold-Aleksander Uustalu (1903–1973) ja Hilda-Marie Lilleveldi vanima pojana. Ta õppis Haimre kuueklassilises külakoolis ja Tallinna Reaalkoolis. Töötas mõnda aega Haimre rahvamajas.

1949. aastal läks Siberisse järele oma küüditatud pruudile Erna Uustalule, kellega ta Venemaal samal aastal abiellus. Novosibirski oblastisse jäid nad elama 1957. aastani. Seal sündis neil ka 1955. aastal esimene poeg.

Pärast Siberist naasmist asus ta elama Kasti külla ja töötas sealses "Tasuja" kolhoosis. Ta oli nii kassapidaja, elektrik-lukksepp, karjabrigadir kui ka kultuurimaja juhataja. Suure raadioasjanduse huvilisena oli ta kolhoosi raadiosõlmes raadiotehnik ja juhataja.

Koduloolasena oli ta põhjalik uurija arhiivides. Fotograafiahuvilisena jäädvustas ta piirkonna perekondlikke sündmusi, aga ka muinsus- ja loodusväärtusi. Oma kodukoha Haimre-Kasti kohta kirjutas ta kümneid ajaleheartikleid. Peale selle tundis ta suurt huvi sugupuu-uurimise vastu. Tema koostatud on mitmed suguvõsakroonikad (Alekand, Erissaar, Kolks, Ots, Uustalu, Valter jt).

Ehkki Meinhard Uustalu oli väga viljakas uurija, on temalt siiani (postuumselt) ilmunud vaid teos "Haimre-Märjamaa piirkonna minevikust", mis valmis käsikirjana juba 1977. aastal, aga trükivalgust nägi alles 2008. aastal.

Meinhard Uustalul on kolm poega. Pojapoeg Märt Uustalu on ajaloolane.

Uurimused
---------

* *Söökidest ja söögikommetest Märjamaa kihelkonna väiketalus 1930-1940* (1975)
* *Haimre-Märjamaa piirkonna minevikust* (1977, ilmunud 2008)
* *"Tasuja" kolhoos 1949-1968* (1978)
* *"Tasuja" kolhoos 1969-1978* (1978)
* *Haimre valla veskitest* (1980)
* *Ülevaade käsitöödest ja käsitöömeistritest. Märjamaa kihelkonna Haimre piirkond XVII-XX saj* (1984)
* *Järgküla* (1988)
* *Omavalitsuslike organite ja nendega seoses olevate elualade minevikust Märjamaa külanõukogu piirkonnas* (1990)

Viited
------

1. 1 2  Uustalu, M. (1991). Kabala Uustalude Kasti liinid 1726-1991. Kasti.
2. 1 2 3  Uustalu, M. Haimre-Märjamaa piirkonna minevikust (2008). Märjamaa valla Tunatoimkonna toimetised I. Pärnu

Välislingid
-----------

* Haimre kalme: mälestuskivi avamise puhul 26. septembril 1992. aastal
* Haimre-Märjamaa piirkonna minevikust
* Haimre raamatukogu tähistas 85. aastapäeva
* Kabala Uustalude Kasti liinid 1726-1991
* Märjamaa sai kingiks oma ajaloo
* Veskid M. Uustalu uurimistöö põhjal
* Artikkel "Mõisamaa hiiemägi" ajakirjas Eesti Loodus aastast 1975
* Artiklid andmebaasis ISE
**Meili Rei** (aastani 1969 **Meili Mugra**, 22. juuli 1943 Tartu – 2. mai 2019) oli eesti lihatehnoloog.

Elulugu
-------

Meili Rei oli metsavahi tütar.

Lõpetas 1960 Võnnu Keskkooli, 1965 EPA ja 1969 Moskva Liha- ja Piimatööstuse Tehnoloogia instituudi aspirantuuri; tehnikakandidaat (1969, Samas), väitekiri ""Исследование влияния целесообразности использования бактериальных культур Streptococcus diacetilactis и Lactobacterium plantarum при производстве сыровяленых колбас в связи с их влиянием на накопление летучих җирных кислот", tehnikadoktor (1995, TTÜ), väitekiri "Lihatehnoloogia teaduslikud alused". Oli 1966–70 Tallinna külmhoone tehnoloogiainsener, 1970–75 EPMÜ liha- ja piimatehnoloogia kateedri assistent, 1975–79 vanemõpetaja, 1979–91 dotsent, 1991–92 liha- ja piimatehnoloogia instituudi dotsent ja juhataja, 1992–94 lihatehnoloogia õppetooli professor ja juhataja, 1994–2002 lihainstituudi professor ja juhataja, aastast 2002 veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituudi toiduteaduse osakonna juhataja ja professor.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkonnad: toorsuitsu- ja kuivvorstide tehnoloogia täiustamine, bakterikultuuride valik ja kasutamine vorstide tootmisel, liha asendusainete kasutamine keeduvorstide tootmisel, liha ja lihasaaduste sensoorne hindamine, valgurikaste toodete (konservide, tablettide) valmistamine sportlaste eritoitlustamises, vere ja verefraktsioonide kasutamine, teisejärguliste tapasaaduste kasutamine. 98 teadustrükist, saanud autoritunnistusi.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Teoseid
-------

* Tapasaaduste tehnoloogia ja hügieen (kaasautor). Tallinn, 1976
* Lihasaaduste tehnoloogia ja hügieen (kaasautor). Tallinn, 1980
* Tapasaaduste tehnoloogia. Tallinn, 1986
* Lihatehnoloogia teaduslikud alused. Tartu, 1994, 2004 (4. tr)
* Lihatoodete valmistamise tehnoloogia (kaasautor). Tartu, 1996
* Tapaloomade vedu ja algtöötlemine (kaasautor). Tartu, 1998
* Inglise-eesti lihandusalane seletav sõnarmt (kaasautor). Tallinn, 1999.

Kirjandus
---------

* EE 14, 420
* Eesti Põllumajanduse Akadeemia õppe-teadusliku koosseisu bio-bibliograafiline teatmeteos 1951–1981. Trt, 1981, 209
* Eesti Põllumajanduse Akadeemia töötajad ja vilistlased 1981–1990. Trt, 1991, 212.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
Meissneri efekt
Meissneri efekti demonstratsioon
**Meissneri efekt** ehk **Meißneri efekt** on Saksamaa füüsiku Walther Meissneri järgi nimetuse saadud nähtus, mis seisneb selles, et ülijuhist tõrjutakse magnetväli täielikult välja tema üleminekul ülijuhtivasse olekusse.

Efekti avastasid 1933. aastal Saksamaa füüsikud Walther Meissner ja Robert Ochsenfeld, mõõtes magnetvälja ülijuhtivate tinast ja pliist detailide lähedal. Neid detaile jahutati nende ülijuhiks muutumise temperatuurist allapoole ja mõõdeti magnetvälja muutusi. Ülijuhiks muutumise järel kadus kehades magnetväli. Teadlased avastasid selle efekti kaudselt, selle järgi, et väljaspool katsekehi magnetväli tugevnes. Selle katsega näidati esimest korda, et ülijuhid on midagi enamat kui täiuslikud juhid. Meissneri efekt on ülijuhtide unikaalne omadus, mille järgi saab ülijuhte ära tunda.

Meissneri efekti avastamise järel lõid vennad Fritz ja Heinz London ülijuhtivuse fenomenoloogilise teooria. Sinna juurde kuulus efekti matemaatiline selgitus ehk Londoni võrrandid. See selgitas takistuse puudumist ülijuhis ja Meissneri efekti ning võimaldas ülijuhtivuse kohta teha teoreetilisi ennustusi. Kuid see teooria selgitas üksnes eksperimentaalseid tulemusi ega selgitanud seda, mil moel elementaarosakesed ülijuhtivaid omadusi aines põhjustavad. Seda viimast suutis alles 1957. aastal loodud BCS-teooria, mis sai nimetuse oma autorite John Bardeeni, Leon Cooperi ja John Robert Schriefferi järgi.
**Hiina köök** on üks maailma populaarsemaid. Kuigi pole olemas ühtset Hiina kööki ja söömisharjumused on eri provintsides erinevad, kehtivad kogu Hiinas teatud kindlad toiduvalmistamise ja serveerimise põhimõtted, Hiina kokakunsti raudreeglid, mis teevad Hiina köögist just selle, mis ta on. 

Põhinõudeks on lisandite värskus ja naturaalne maitse. Loomuliku maitse säilitamise eesmärgil lõigatakse köögivili, kala ja liha väikesteks tükkideks ning piirdutakse nii lühikese keetmis- ja küpsetusajaga kui võimalik. Ka püütakse kõik toiduained hakkida ühe kuju ja suurusega tükkideks, et kõik koostisosad enam-vähem üheaegselt valmiksid. Lühikesel küpsetusajal on veel üks küllaltki praktiline põhjus – nimelt on Hiinas alati nappinud küttematerjali. Nii leiutatigi *stir-fry* ehk "segades praadimise" meetod: väikesed toidutükid valmivad segades üllatavalt kiiresti. Lisaks *stir-fry*'le kasutatakse ka aurutamist, hautamist ja frittimist.

Köögikultuuride regioonid
-------------------------

Hiina regioonide jaotatakse tihti kulinaarsete traditsioonide järgi laias laastus neljaks. 

* Kantoni ehk Lõuna-Hiina köök
* Pekingi ehk Põhja-Hiina köök
* Shanghai ehk Ida-Hiina köök
* Sichuani ehk Lääne-Hiina köök

Kasutatakse ka muid, detailsemaid jaotusi (laialt kasutatav on ka 8-regiooniline jaotus).

Iseloomulikud toiduained
------------------------

* Austrikaste
* Bambusevõrsed
* Hiina nuudlid
* Ingver
* Koriander
* Liiliapungad
* Mango
* Oapastad
* Porrulauk
* Riis
* Riisivein
* Riisiäädikas
* Seesamiseemned
* Seesamiõli
* Sichuani pipar ehk fagara
* Sojaidud
* Sojakaste
* Tofu
* Tšillipasta
* Tšilliõli
* Tähtaniis
* Vesikastanid ehk vesialss
* Viievürtsisegu

Toidukultuur
------------

* Hiina lauakombed
* Söögipulgad
* Hiina teekultuur

Toiduvalmistamismeetodid
------------------------

* Aurutamine
* Frittimine
* Marineerimine
* Stir-fry
* Vokkimine
Ilutulestik HongkongisHiina uusaasta Suurbritannias Manchesteris
**Hiina uusaasta** on püha, mis tähistab uue aasta algust Hiina traditsioonilise kalendri järgi. Hiina uusaasta esimene päev algab kuu loomisega 21. jaanuari ja 20. veebruari vahel. Traditsiooniliselt kestab tähistamine uusaasta esimese päeva eelnevast ööst kuni laternafestivalini, mida tähistatakse aasta 15. päeval. 2020. aastal tähistati Hiina uusaastat laupäeval, 25. jaanuaril, millega algas rotiaasta.

Hiina uusaasta on oluline püha, mis on mõjutanud Hiina naaberriikide uusaasta kuu loomise tähistamist. Püha tähistatakse ka ülemaailmselt piirkondades, kus elab märkimisväärselt palju hiinlasi, nagu Singapur, Indoneesia, Malaisia, Myanmar, Tai, Kambodža, Filipiinid, Mauritius ja mitmed kohad Põhja-Ameerikas ning Euroopas.

Hiina uusaasta on seotud mitmete müütide ja tavadega. Traditsiooniliselt on festival aeg, mil austatakse nii jumalaid kui esivanemaid. Hiina piirkondades traditsioonid varieeruvad. Uusaasta eelõhtul on tavaks perekondadel koos süüa iga-aastane õhtusöök. Traditsiooniliselt tehakse kodudes suurpuhastus, mis pidi ära ajama halva ja sisse laskma hea õnne. Tavaks on veel uste ja akende kaunistamine punaste paberkujukeste ja luuletustega, mille teemadeks on hea õnn, rõõm, rikkus ja pikk eluiga. Teisteks traditsioonideks on muu hulgas ilutulestikud ja raha andmine punases ümbrikus. Hiina põhja piirkondades on toitudest esiletõstetud pelmeenid (ingl *dumpling*), mida serveeritakse tihti esimese toiduna keskööl või aasta esimese päeva hommikul.

Viited
------

1. ↑  "Chinese New Year 2020: Dates & Calendar". *Travel China Guide*. 26. august 2019. Vaadatud 29.11.2019.
2. ↑  Justina Crabtree (16. veebruar 2018). "As the Lunar New Year celebrations begin, CNBC looks at Chinatowns across the world". *CNBC*. Vaadatud 29.11.2019.
3. ↑  "Happy Chinese New Year! The year of the Dog has begun". *USA Today*. 16. veebruar 2018. Vaadatud 29.11.2019.
4. ↑  "Chinese New Year 2019". *History*. 7. juuni 2019. Vaadatud 29.11.2019.
**Sebastian Haffner** (kodanikunimi **Raimund Pretzel**; 27. detsember 1907 Berliin – 2. jaanuar 1999 Berliin) oli saksa ajakirjanik ja kirjanik. Ta kirjutas palju Saksamaa ajaloost.

Ta emigreerus 1938. aastal koos oma juudi päritolu kihlatuga Londonisse. Seal töötas ta ajakirjanikuna ning võttis endale pseudonüümi, mille all ta hiljem ka laialdase tuntuse omandas.

Haffner kuulus Golo Manni ja Stefan Zweigi kõrval ühtede edukamate ajaloopopulariseerijate hulka. Tema meelisteemadeks olid Adolf Hitler ja natsionaalsotsialism ning Saksamaa, eriti aga Preisi ajalugu, millest ta kirjutas arvukalt raamatuid. Ühe oma populaarsema raamatu, "Preisi profiilid" ("Preußische Profile", 1980) kirjutas ta koos ajakirjanik Wolfgang Venohriga.

Teoseid
-------

* "Anmerkungen zu Hitler", Frankfurt am Main 1978
* "Preußen ohne Legende", 1979
* "Preußische Profile", 1980 (koos Wolfgang Venohriga)
* "Von Bismarck zu Hitler: Ein Rückblick", 1987
* "Der Teufelspakt: Die deutsch-russischen Beziehungen vom Ersten zum Zweiten Weltkrieg", 1989
* "Der Verrat: Deutschland 1918/19", 1995

Välislingid
-----------

* Artikkel Sebastian Haffnerist võrguajakirjas Kriteerium
Paula Seling  
Foto: Albin Olsson, 30. aprill 2014
**Paula Seling** (sündinud 25. detsembril 1978 Baia Mares) on rumeenia laulja, raadio DJ ja saate "The X Factor" Rumeenia variandi "X Factor" 1. hooaja saatejuht.

Ta on välja lasknud üle 13 albumi (sealhulgas 3 jõulualbumit) ja üle 20 singli.

Paula oskab nii suuliselt kui kirjalikult prantsuse, inglise kui ka rumeenia keelt, lisaks esineb ta itaalia keeles.

Paula esindas Rumeeniat 2010. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel koos Ovidiu Cernăuțeanuga, esitades laulu "Playing with Fire". Finaalis saavutati kolmas koht.

2014. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esitas ta sama partneriga laulu "Miracle" teises poolfinaalis 8. mail. Nad pääsesid finaali, kus nad 10. mail saavutasid 12. koha.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Paula Seling** |

* Ametlik koduleht

| * v
* r
Rumeenia esindajad Eurovisiooni lauluvõistlusel |
| --- |
| 

* ~~*1993 Dida Drăgan*~~
* 1994 Dan Bittman
* ~~*1996 Monica Anghel, Sincron*~~
* ~~*1997 Andreea Bălan*~~
* 1998 Mălina Olinescu
* 2000 Taxi
* 2002 Monica Anghel, Marcel Pavel
* 2003 Nicoleta Alexandru
* 2004 Sanda Ladoși
* 2005 Luminița Anghel, Sistem
* 2006 Mihai Trăistariu
* 2007 Todomondo
* 2008 Nicoleta Matei, Vlad Miriță
* 2009 Elena Gheorghe
* 2010 Paula Seling, Ovidiu Cernăuțeanu
* 2011 Hotel FM
* 2012 Mandinga
* 2013 Florin Cezar Ouatu
* 2014 Paula Seling, Ovidiu Cernăuțeanu
* 2015 Voltaj
* ~~*2016 Ovidiu Anton*~~
* 2017 Alex Florea ja Ilinca Băcilă
* 2018 The Humans
* 2019 Ester Peony
* ~~2020 Roxen~~
* 2021 Roxen
* 2022 WRS
* 2023 Theodor Andrei

 |
Kavalimängija Teodosij Spasov
**Bulgaaria muusika** on Bulgaaria ja bulgaarlaste muusika, sealhulgas rahvamuusika, süvamuusika ja levimuusika.

Tähtsamad bulgaaria klassikalise muusika heliloojad on Emanuil Manolov, Pančo Vladigerov ja Georgi Atanasov ning tähtsamad ooperilauljad on Gena Dimitrova, Mariana Paunova, Boris Hristov, Rajna Kabaivanska ja Nikolaj Gjaurov. Tuntumad popmuusikud on Lili Ivanova, Emil Dimitrov ja Vasil Naydenov. Tuntuim rahvamuusika esitaja on riigitelevisiooni naiskoor, mis sai 1990. aastal Grammy auhinna. Kuulsamad bulgaaria päritolu muusikud välismaal on Sylvie Vartan, Filipp Kirkorov, Lucy Diakovska, Mira Aroyo, Mikhael Paskalev, Nora Nova, Vasko Vasilev ja Ivo Papazov.

Tavalisemad rahvamuusikaansamblites kasutatavad pillid on gaida (kitsenahast torupill), kavall (otsast puhutav flööt), gõdulka (poogenkeelpill, arvatavasti kujunenud rebekist), tõpan (suur üle õla kantav trumm, mida mängitakse nuiadega), tambura (pika kaelaga lautosarnane metallkeelte ja krihvidega keelpill nii rütmiliseks saateks kui ka meloodilisteks soolodeks), tarabulka (liivakellakujuline sõrmedega mängitav trumm). Tänapäeva muusikud on traditsioonilisi pille ja nende mängutehnikat edasi arendanud. 19. sajandil hakkasid Bulgaariasse saabuma ka vabrikus valmistatud pillid, näiteks akordion. Bulgaaria akordionimuusika väljaarendajaks oli Boris Karlov.

1965. aastal alustas kultuuriministeerium Koprivšticas muusikafestivali korraldamist, mis nüüd toimub iga viie aasta järel.

Bulgaaria rahvamuusika keskendub tähtpäevadele, nt jõulud, aastavahetus, püha Laatsaruse päev jne. Traditsiooniliselt on laule laulnud nii mehed kui ka naised. Naiste repertuaaris on lai valik töölaule, samuti matuse- ja sõduriitkud.

Bulgaaria muusika on tuntud oma asümmeetriliste taktimõõtude poolest, mis on üles ehitatud kahe- ja kolmelöögiliste rütmide kombinatsioonidele, mis vastavad tantsijate lühikestele ja pikkadele sammudele. Näiteks võib taktis olla 5, 7, 9, 11, 13 või 15 lööki. Näiteks tants lesnoto kasutab 7-osalist taktimõõtu ja rõhk on esimesel, neljandal ja kuuendal löögil, seega saab takti jagada "aeglaseks" kolmelöögiliseks osaks ja kaheks "kiireks" kahe löögiga osaks. Muidugi kasutatakse ka mujal Euroopas levinud taktimõõte 2/4, 4/4 ja 3/4.

Vaata ka
--------

* "Mila rodino", Bulgaaria hümn
* Bulgaaria Eurovisiooni lauluvõistlusel
**Betuliin** (*lup-20(29)-ene-3beta,28-diol*; CAS-i registreerimisnumber on 473-98-3, C30H50O2) on looduslikult mõnedes taimedes esinev triterpeen, märkimisväärsetes kogustes leidub seda mitmete kase (*Betula spp*) perekonda liigitatud kaskede valge kooreosa korgikoe rakkudes. 

Betuliini sisaldavad arukask (*Betula pendula*), sookask (*Betula pubescens*) aga ka liiv-pirnipuu (*Pyrus pyrifolia*) ja 
suureõieline laikellukas (*Platycodon grandiflorum*). Betuliini sisaldab uuringute kohaselt ka metsik must pässik, tema kasvatab oma viljakeha kasekoore alla ja surub selle siis kasetüve küljest lahti. 

Betuliini sisaldus taimedes on varieeruv nii liikide kui kasvukohtade lõikes. 

Betuliini avastajaks 1788. aastal peetakse saksa päritolu vene keemikut Johann Tobias Lowitzit (25. aprill 1757 Göttingen – 7. detsember 1804 Peterburi).

Tänapäeval on uuritud betuliini antagonistlikke toimeid mitmete imetajate vähirakuliinidesse, nagu emakakaelavähi rakuliini HeLa, hepatoomi, kopsu adenokartsioomi, rinnavähi, eesnäärme kartsinoomi rakkudesse ja on tuvastatud betuliini võime programmeeritud rakusurma esile kutsuda.

Viited
------

1. ↑  Li Y, He K, Huang Y, Zheng D, Gao C, Cui L, Jin YH, *Betulin induces mitochondrial cytochrome c release associated apoptosis in human cancer cells*, Mol Carcinog. juuli 2010 ;49(7):630-40. doi: 10.1002/mc.20638, osaline veebiversioon (vaadatud 4. augustil 2017) inglise keeles

Kirjandus
---------

* Li Y, He K, Huang Y, Zheng D, Gao C, Cui L, Jin YH, *Betulin induces mitochondrial cytochrome c release associated apoptosis in human cancer cells*, Mol Carcinog. juuli 2010 ;49(7):630-40. doi: 10.1002/mc.20638
**Betty Shabazz** (sünninimi **Betty Jean Sanders**; nimi organisatsioonis Nation of Islam **Betty X**; 28. mai 1936 Detroit Michigani osariigis või Pinehurst Georgia osariigis – 23. juuni 1997 New York) oli USA pedagoog ja kodanikuõiguste toetaja. Ta oli Malcolm X-i abikaasa.

Pärast keskkooli õppis ta Alabama osariigi õppeasutuses Tuskegee Institute ning seejärel haigla Brooklyn State Hospital õdede koolis.

Malcolm X-iga abiellus ta 1958. aastal. Shabazzil ja tema abikaasal oli kokku kuus last, kes on kõik tütred: Attilah (1958), Qubilah (1960), Ilyasah (1963), Gamilah (1964) ja kaksikud Malaak ning Malikah (1965). 1964. aastal lahkus Shabazz koos abikaasaga Nation of Islami liikumisest. Aasta hiljem Malxolm X mõrvati. 1970. aastatel asus Shabazz tööle New Yorgis Medgar Evers College'is.

1. juunil 1997 süütas Shabazzi tütrepoeg Malcolm Shabazz, kes elas tema juures, tema New Yorgi korteri. Shabazz sai põletushaavu üle 80 protsendil kehapinnast, millesse ta mõne nädala pärast suri. Malcolm Shabazzile mõisteti hiljem 18-kuune vabadusekaotus alaealiste kinnipidamiskohas ettevaatamatu tapmise eest.
**Pesse ruhi** on teadaolevalt maailma vanim tänapäevani säilinud paat. Süsinikdateerimine näitab, et ühepuupaat ehitati varajases mesoliitikumis ajavahemikus 8040 eKr kuni 7510 eKr.  Praegu asub see Drentsi muuseumis Assenis, Hollandis .

Kirjeldus
---------

Pesse paat on ruhi mille pikkus on 298 sentimeetrit ja laius 44 sentimeetrit.  Ruhe on ehitatud hariliku männi tüvest.  Raiumise jäljed viitavad tõenäoliselt tulekivist või sarvest tööriistadele. 

Ühepuupaat oli sobiv sõiduk inimestele, kes veetsid suure osa ajast jahtides ja kalastades vesisel soode, ojade ja järvede maastikul. Sellist elustiili kinnitavad teised leiud, näiteks suurte jõgede Maasi, Reini ja Walli piirkonnas: hauad, mis pärinevad ajavahemikust 5500–5000 eKr. Haua lähedal leiduvate toidujäänuste järgi otsustades elatasid jõekaldal elanud inimesed end ruhtedel jõest kalu püüdes, tulekivi otstega nooltega linde jahtides ning puu-, juurvilju ja pähkleid korjates. 

Paat avastati 1955. aastal Hollandi kiirtee A28 ehitamise käigus. Marsruut kulgeb Hoogeveenist lõuna pool Pesse külast läbi turbaraba. Teepeenra ehitamiseks oli vaja turvas eemaldada ja kaevamisel sattus kraanamees 2 meetri sügavusel ruhele, mida ta pidal lihtsalt palgiks. Kohalik talunik Hendrik Wanders nägi palgis paati ja viis selle edasiseks kontrolliks teadlastele Groningeni ülikoolis, kus seda uuriti ja külmkuivatati säilitamiseks. Hiljem viidi see üle Drentsi muuseumisse, mis asus leiukoha lähedal.

Arutelu
-------

Külas käinud Taani ekspert kahtles, kas nii väike paat oleks merekõlbulik. 2001. aastal konstrueeris arheoloog Jaap Beuker Pesse ruhe koopia, millega ka edukalt aerutati. 

Mõned teadlased väitsid, et leid võib olla mõni muu objekt, näiteks loomadele joogiküna.  Beuker märkis, tol ajal inimesed veel koduloomi ei pidanud, seega ei saanud see olla küna. Pesse paat on ehituselt sarnane teistes riikides leiduvate eelajalooliste ühepuupaatidega.

Vaata ka
--------

* haabjas
* kajak
* ruup

Viited
------

1. ↑  "Oudste bootje ter wereld kon werkelijk varen". *Leeuwarder Courant* (hollandi). ANP. 12. aprill 2001. Vaadatud 4. detsember 2011.
2. ↑  Wierenga, Jan (12. aprill 2001). "Kano Van Pesse Kon Echt Varen". *Nieuwsblad van het Noorden* (hollandi). Vaadatud 4. detsember 2011.
3. 1 2  Beuker, J.R.; Niekus, M.J.L.Th. (1997). "De Kano Van Pesse - De Bijl Erin". *De Nieuwe Drentse Volksalmanak* (hollandi). Vaadatud 4. detsember 2011.
4. ↑  James C. Kennedy (2017) *A Concise History of the Netherlands* Cambridge : Cambridge University Press
5. ↑  Wanders, Rene. "Boot van Pesse" (hollandi). Vaadatud 4. detsember 2011.
6. ↑  "Boot van Pesse" (inglise). Vaadatud 17. oktoober 2020.
7. ↑  "Oudste bootje ter wereld kon werkelijk varen". *Leeuwarder Courant* (hollandi). ANP. 12. aprill 2001. Vaadatud 4. detsember 2011.
8. ↑  Niekus, Marcel J.Th. (4. aprill 1998). "INGEZONDEN BRIEF (1)" [Letter to the Editor]. *Nieuwsblad van het Noorden* (hollandi). Vaadatud 4. detsember 2011.
9. ↑  Wierenga, Jan (12. aprill 2001). "Kano Van Pesse Kon Echt Varen". *Nieuwsblad van het Noorden* (hollandi). Vaadatud 4. detsember 2011.
**Petar II Petrović Njegoš** (serb: Петар II Петровић Његош; 13. november (vana kalendri järgi 1. november) 1813 Njeguši – 31. oktoober (vana kalendri järgi 19. oktoober) 1851 Cetinje) oli Montenegro valitseja alates 19. oktoobrist 1830, Montenegro ja ranniku metropoolia (piiskopkonna) valitseja (piiskop), samuti luuletaja.

Tema kodanikunimi oli Radivoje Tomov Petrović, hüüdnimega Rade. Tema vanemad olid Petrovićide dünastiasse kuuluvad Tomo Marko ja Ivana Proroković Petrović. Selle dünastia käes oli sajandeid olnud Montenegro vaimulik ja osaliselt ilmalik võim. Tal oli kaks venda (Pero ja Jovan) ning kaks õde.

Petar sai hariduse Cetinje kloostris, kuhu onu Petar I Petrović laskis ta elama panna, nähes temas oma järeltulijat. 17-aastaselt sai ta onu surma järel Montenegro valitsejaks. Sel ajal ei olnud Montenegro tänapäeva mõistes riik, sest piiskoppi tunnistati eeskätt vaimuliku peana. Riigipiir oli kindlaks määramata. Montenegro ei olnud ametlikult tunnustatud. Mõned Montenegro hõimud tunnistasid ilmaliku võimuna Austria, mõned Türgi ja mõned Cetinje keskvalitsust.

Nähes vajadust muuta Montenegro moodsaks riigiks, lepitas ta vaenutsevad hõimud, seadis sisse Senati, valitsuse ja kohtud, hakkas makse koguma, tugevdas piire, ehitas teid, rajas koole ja trükikodasid.

Tema luulest on kõige kuulsam poeem "Mägipärg".

Petar II suri Cetinjes tuberkuloosi. Ta maeti väiksesse kabelisse Lovćeni mäel. Hiljem rajati sinna mausoleum. Trooni päris tema vennapoeg Danilo II Petrović.

Teoseid
-------

* "Cetinje erak" (1834)
* "Mikrokosmose valgus" (1845)
* "Mägipärg" (1847)
* "Šćepan Mali, tsaaritrooni pretendent" (1851)
* "Peegel serbia"

Tsitaate
--------

*Õnnistatud olgu see, kelle nimi elab igavesti.*  

*Hea põhjus oli tal olla elus!*

*Kui mu naine minult küsib, kus ma täna olin,*  

*siis ma ütlen talle, et olin soola külvamas.*  

*Ja häda talle, kui ta ei usu!*

*Mis on inimene? (Ja olla inimene on tema saatus!)*  

*Väike olend, keda maa tihti petab,*  

*ometi ta näeb, et maa ei ole tema jaoks.*  

*Kas tegelikkus pole mitte mõistatuslikum kui unenägu?*
Jacques Paul Migne, E. Taillandi gravüür
**Jacques Paul Migne** [žak pol minj] (25. oktoober 1800 Saint-Flour, Cantali departemang – 24. oktoober (teistel andmetel 25. oktoober) 1875) oli prantsuse preester, kes avaldas soodsa hinnaga ning laialdaselt levinud teoloogilisi tekste ja entsüklopeediaid. 

Ta andis oma trükikojas 1840–1845 välja piibli raamatute kommentaaride sarja "Scripturae sacrae cursus completus" ("Pühakirja täielik kursus") ning sarja "Theologiae cursus" ("Teoloogiakursus"), mis mõlemad hõlmasid 28 köidet. Samuti avaldas ta kristlike autorite tekstide sarja "Collection des auteurs sacrés" ("Pühade autorite kollektsioon", 100 köidet, 1846–1848) ning väljaande "Encyclopédie théologique" ("Teoloogiaentsüklopeedia", 171 köidet, 1844–1846).

Tuntuim ja väärtuslikem on Migne'i toimetatud kirikuisade tekstide väljaanne "Patrologiae cursus completus" ("Patroloogia täielik kursus", Pariis, 1844–1866), mis koosneb kahest sarjast. "Series Latina" ("Ladina sari") ehk "Patrologia Latina" ilmus 221 köites perioodil 1844–1855. "Series Graeca" ("Kreeka sari") ehk "Patrologia Graeca" avaldati esmalt ladina tõlkes (85 köidet, 1856–1857) ning seejärel kreekakeelse paralleeltekstiga (165 köidet, 1857–1858). Ehkki hilisemad uurijad on neid väljaandeid kritiseerinud, on need jäänud aastakümneteks põhiliseks aluseks, mille põhjal kirikuisade tekstidele viidatakse.

Välislingid
-----------

* Migne'i väljaandeid lehel Documenta Catholica Omnia
**Plisa** ehk **Plissa** on Dnepri valglasse kuuluva Biarezina (ka Berezina või Bjarezina) jõe parempoolne lisajõgi Valgevene Minski oblastis Smalavičy ja Barysaŭ rajoonis. Valgevene keeles on jõe nimi *Рака Пліса, прыток Бярэзіны* (taraškievica). Jõe pikkus on 64 km.

Valgevene territooriumil on veel 2 väiksemat Plisa-nimelist jõge: Nemunase jõe 25 km pikkune vasakpoolne ja Dnepri valglasse kuuluva Bobri 24 km pikkune, samuti vasakpoolne lisajõgi.

Biarezina lisajõgi Plisa algab Valgevene keskel paikneva Minski kõrgustiku õrna kaldega (6–17 m) idanõlvadelt. Keskmine veepinna kalle on 0,7%. Jõesäng on üldiselt sirge, vaid alamjooksul trapetsikujuline, laiusega kohati 0,8–1,2 km laialihargnev. Veetulvade periood on tavaliselt märtsi lõpus ja maksimaalne üleujutuskõrgus on olnud 2,6 meetrit.

2009. aasta mais võeti kasutusele väike hüdroelektrijaam Zhodino, võimsusega 30 kW, mida peetakse üheks põhjuseks, miks veetase jões on tunduvalt alanenud.

* Veehoidlad: Smaljavitskaje ja Žodzinskaje.
* Jõeäärsed linnad on Smalavičy, Žodzina, Barysaŭ ja küla Plisa.

Vaata ka
--------

* Plisa (Bobri lisajõgi)
* Plisa (Nemunase lisajõgi)

Viited
------

1. ↑  Plisa jõgi (Berezina lisajõgi), Ribaku.3dn.ru. (vene keeles)
2. ↑  Plisa jõgi, Giid. (vene keeles)
3. ↑  Plisa jõe stressi, (vene keeles)

Välislingid
-----------

* Plisa jõgi, Maailma jõed. Jõed riigiti. Valgevene jõed (ru:Реки мира. Реки по странам » Реки Белоруссии.), (vene keeles)
**Vokaaltehnika** ehk **laulutehnika** ehk **vokaalpedagoogika** on hääle tekitamise ning laulmise õppimise, õpetamise ja uurimise meetodide kogum.

Vokaaltehnika valdamine peab andama vastused küsimustele 

* mis on laulmine?
* kuidas laulmine toimib?
* millist meetodit tuleks ühe või teise laulmisega seotud probleemi lahendamiseks kasutada?

Lisaks hääle tekitamisega seotud meetoditele hõlmab vokaaltehnika ka psühholoogilisi ja kunstilisi aspekte, sest iga muusikastiil võib nõuda erinevat hääle tekitamist. Näiteks falsett, peahääl, rinnahääl, segahääl, vibraato, poolhääl või kõnelaul võivad nõuda erinevat vokaaltehnikat.

Vokaaltehnika valdkonnad võivad olla:

* inimese anatoomia ja füsioloogia ning nende seosed laulmisega seotud psühholoogiliste protsessidega
* hingamine ja lihaste töö
* laulmise jaoks sobiv kehahoid
* resonaatorite kasutamine ja hääle projektsioon
* diktsioon, vokaalid ja artikulatsioon
* registrite kasutamine
* artikuleerimine, sealhulgas legaato kasutamine
* muude hääle omadusi muutvate vahendite kasutamine, nagu näiteks vibraato või koloratuurid (*coloratura*)
* vokaalhügieen ning toimetulemine vokaaltrakti haigustega
* erinevate keelte hääldamine
* erinevate muusikastiilide ja muusikažanrite valdamine, nagu näiteks bel canto, *Lied*, rahvalaul, kõnealul
* hääleliigi määratlemine (*voice classification*)

Vokaaltehnika võib lauluõpetuse koolkonniti erineda. Näiteks 19. sajandil oli edukas Manuela Garcia koolkond, kes oli Rossini kolleeg. Pariisis oli kuulus Jean de Reszke (1950–1925) laulukool. Tema meetod oli *staccato*, *pianissimo* ja *fortissimo* põhitehnika harjutused ning hingamisharjutused diafragma treenimiseks.
Wimme Saari Helsingis kunstide ööl 2006
**Wimme Saari** (sündinud aastal 1959 Enontekiö vallas Kelottijärvis) on uuelaadse joigumistehnika loonud saami muusik. Tema loomingus lisandub traditsioonilisele joigumisele erinevaid hääle moodustamise viise ja mitmekesiseid meloodiaid. 

Wimme alustas kitarriga trubaduurina ja oli laulja ansamblites Tallari, Pohjantahti ja Hedningarna. Soome rahvusringhäälingus Yleisradio töötades leidis ta vanu joigude lindistusi, õppis nende järgi joiguma ja arendas uue joigumisstiili, milles on *ambient*-muusika mõju. Sellesse stiili kuuluvat loomingut avaldati esimest korda Rinneradio plaadil "Dance And Vision" 1990. aastal.

Tunnustus
---------

* 1995 Soome aasta rahvamuusik
* 2011 Teosto auhind

Diskograafia
------------

* Wimme, 1995
* Texas, 1996 (EP)
* Gierran, 1997
* Cugu, 2000
* Bárru, 2003
* Gapmu, 2003
* Mun, 2009

Viited
------

1. ↑  Petra Himberg. Wimme Saari joikasi itsensä maailmalle. Elävä arkisto. YLE, 10.02.2011
2. ↑  Minna-Riikka Järvinen. Nykymusiikki 2003. Saamelaiskulttuurin ensyklopedia. Kasutatud 14.12.2016.

Välislingid
-----------

* Wimme Saari joikasi itsensä maailmalle. YLE arhiiv.
Veneetsias toodetud ševroonhelmes
Kaelakee ševroonhelmestest Kamerunist, Tropenuseum. TMnr 3412-23
**Ševroonhelmes** ehk **rosetthelmes** on teatud liiki mitmekihiline, enamasti punasest, sinisest ja piimvalgest klaasist ümar helmes, mille valmistamisviis sarnaneb *millefiori*-mosaiikklaasvarda valmistamisega.

Varauusajal valmistati ševroonhelmeid esmajoones Murano saarel ja Veneetsias ning neid kasutati ühe populaarse kaubaartiklina Aafrikas ja Uues maailmas põliselanikega kauplemisel, kuid ševroonhelmed jõudsid ka Euroopa talurahvaehetesse, sealhulgas Eestis.

Valmistamine
------------

1496. aastal on registreeritud dokumentides, et Muranol arendati Barovieri töökojas välja klaashelmeste valmistamise tehnoloogia ning hakati tegema rosetthelmeid. Nende valmistamise tehnoloogia oli järgmine: piibule tehti klaasimull, mida meister rullis metallplaadil. Seejärel kastis ta selle järgmisse, teist värvi klaasi, rullis taas ning pressis vormis tähekujuliseks. Seda protsessi korrati mitu korda. Seejärel venitati mitmekihilisest klaasist toorik pikaks vardaks. Jahutatud varras lõigati tükkideks ning tükkide otsad lihviti ümaraks, nii et saadi ümar helmes, mille ristlõikel on tähekujuline muster.

Levinumad värvid olid sinine, punane ja valge, kuid kasutati ka muid kombinatsioone, näiteks rohelist ja kollast. Enim leitakse neid tänini Lääne-Aafrikast.

Eestis
------

Eesti arheoloogias on ševroonhelmeid varem leitud Tallinna Harju värava eeslinna ja Tartumaa Nõuni külakalmistu leiumaterjalis, samuti 2022. aastal leitud 1560. aastate lõpu või 1570. aastate alguse peitleius Mõdrikul.

Viited
------

1. 1 2  E. Russow. Ebatavaline tavaline aare. - Tutulus, 2022. lk 18–19
2. ↑  E. Käsper-Lennuk. Mosaiikklaas. Magistritöö. Tallinn, 2003
3. ↑  E. Käsper-Lennuk. Mosaiikklaas. Magistritöö. Tallinn, 2003
4. ↑  E. Russow. Ebatavaline tavaline aare. - Tutulus, 2022. lk 18–19
Erivärviline šellak
**Šellak** ehk **šellakpolituur** on looduslikku päritolu kollane kuni pruun vaik.

Šellakit toodetakse emaste kilptäide abil. Kilptäid elavad India idaosas ja Tais ning on tuntud parasiitidena. Täide sekreet kaitseb haudeid.

Seda kasutavad puidu restauraatorid peamiselt mööbliesemete viimistlemisel. Šellakeid kasutatakse dražeeglasuurina farmaatsias, isoleervärvides, puidupoleerides, närimiskummis, tintides ja tuššides. Iseloomulik on hea kleepumisvõime. Šellak kaitseb puitu lagundava ultraviolettkiirguse eest. Seda pleegitakse värviliste lakkide tegemiseks. Šellakit kasutatakse ka näiteks kuldamisel vahekihtide moodustamiseks ja vase sisaldusega imitatsioonilehe kattelakina.

Šellak lahustub metanoolis, etanoolis ja atsetoonis.

Pikka aega värske õhu käes seistes muutub šellak kollakaks ning tumeneb, läheb rabedaks ja piiritusega pole enam võimalik seda nii kergesti lahustada.

Vaata ka
--------

* Heliplaat

Viited
------

1. ↑  Sirje Säär, Millest raamid tehtud on? 2008, Adamson-Ericu muuseum

Kirjandus
---------

* Tõnu Vainküla, René Pere (2012). *Vana mööbel korda oma kätega*. Tallinn: AS Ajakirjade Kirjastus. ISBN 978-9949-502-41-7
* Jaanus Pihelgas: šellak, vaikaine
**Karis** on eesti perekonnanimi.

Statistika
----------

2022. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Karis 38 inimesel: 16 mehel ja 22 naisel. Perekonnanimede levikult oli Karis meeste puhul 7873. kohal ja naiste puhul 6094. kohal.

Perekonnanimi Karis oli kõige levinum vanuserühmas 40–44 aastat, kus seda oli 10 000 elaniku kohta 0,82. Nimi oli kõige sagedasem Tartu maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta keskmiselt 1,80 inimest.

19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus Läänemaal Karuse kihelkonna Karuse ning Vigala kihelkonna Vana-Vigala mõisavaldades ning Viljandimaal Kolga-Jaani kihelkonna Võisiku mõisavallas talupoegadele nimeks Karris ja Karis kokku 3 korral.

Nimede eestistamise käigus võeti 1936–1940 aastal Karis uueks nimeks kokku 18 korral, kui loobuti nimedest Hein(d)richson kuuel ning Karlson ja Kreisson kahel juhul. Lisaks ka nimedest Kärt, Kört, Klausson, Kelindemann, Kleinberg, Königsberg, Krusberg ja Visberg.

Nime kandjaid
-------------

* Alar Karis, eesti molekulaargeneetik ja arengubioloog, Tartu Ülikooli ja Eesti Maaülikooli rektor, riigikontrolör, Eesti Vabariigi president (1958–)
* Harry Karis, eesti fütopatoloog (1930–)
* Helle Karis, eesti filmirežissöör (1944–2021)
* Martin Karis, eesti endine saalihokimängija ja tennisetreener (1981–)
* Sirje Karis, eesti muuseumitegelane (1956–)
* Tiit Karis, eesti trombonist, dirigent ja pedagoog (1911–1977)

Viited
------

1. ↑  Statistikaamet: Nimede statistika (vaadatud 25.06.2022)
2. ↑  Onomastika andmebaas. Nimede panemine (algne nimekuju): Karis.
3. ↑  Onomastika ndmebaas. Nimede eestistamine:(uus nimekuju): Karis.

Välislingid
-----------

* Karis statistikaameti andmebaasis
**Karin Strohm** (sündinud 5. detsembril 1986 Tartus) on eesti kunstnik.

Aastatel 2002–2010 õppis ta Tartu Kunstikoolis ja 2011–2015 Eesti Kunstiakadeemias. Lisaks on ta ennast täiendanud Imatra kunstikoolis (2006) ja Willem de Kooningi akadeemias Hollandis (2012–2013).

Tema loomingu iseloomustamiseks on kirjutatud, et see on sulam popkunstist ja ekspressionismist ning üheks läbivaks teemaks on kultuuriruumi arhetüübid, mida õgib loodus.

Ta kuulub Tartu Kunstnike Liitu, Eesti Kunstnike Liitu ja Eesti Maalikunstnike Liitu.

* "Siluett" (2020)"Siluett" (2020)
* "Peegelpind" (2021)"Peegelpind" (2021)
* "Rand" (2021)"Rand" (2021)

Viited
------

1. ↑  Karin Strohmi koduleht (vaadatud 14. septembril 2021)
2. ↑  Karin Strohm NOAR (vaadatud 14. septembril 2021)
3. ↑  Liikmed Tartu Kunstimaja / Tartu Art House (vaadatud 14. septembril 2021)
4. ↑  Kõik liikmed Eesti Kunstnike Liit (vaadatud 14. septembril 2021)
5. ↑  Liikmed Eesti Maalikunstnike Liit (vaadatud 14. septembril 2021)

Välislingid
-----------

* Koduleht
* Karin Strohm Instragramis
Karinu mõisa peahoone
Karinu mõisa peahoone
**Karinu mõis** (saksa keeles *Kardina*) oli rüütlimõis Järva-Jaani kihelkonnas Järvamaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Järva valda Järva maakonnas.

Ajalugu
-------

Karinu mõis eraldati 1666. aastal Andreas von Roseni poolt Väinjärve mõisast. 1686. aastast nimetatakse Kardinat oma 21 1/2 adramaaga iseseisva mõisana.

1805. aastal toimusid talurahvarahutused Järvamaal Järva-Jaani kihelkonnas Karinu ja Orina mõisas, öise rehepeksu vastu. Karinu mõisa juurde kuulus ka Kuusna karjamõis.

Rosenite suguvõsale kuulus Karinu kuni 1919. aasta võõrandamiseni.

Mõisakompleks
-------------

17. sajandil rajati mõisa härrastemaja, mis oli lihtne puust hoone koos väikese iluaiaga. 

1770. aastatel lasi Hans Heinrich von Rosen rajada uue barokse peahoone. Kivist härrastemaja oli ühekorruseline ja kelpkatusega.

1821. aastal lisati Karl Wilhelm von Roseni nõudmisel klassitsistlik sammasrõdu.

19. sajandi lõpul lasi tollane mõisnik Paul Alexander von Rosen juurde ehitada klassitsistliku tiibhoone.

Pärast võõrandamist hakkas peahoones tööle Karinu kool, mis tegutses seal 2000. aastani.

Vaata ka
--------

* Eesti mõisate loend

Viited
------

1. ↑  Karinu mõis (Järva-Jaani khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
2. ↑  J. Konks, Talurahva rahutused Järvamaal 1805. aastal, Võitlev Sõna: EKP Paide Rajoonikomitee ja Paide Rajooni RSN häälekandja, nr. 150, 21 detsember 1965

Kirjandus
---------

* Alo Särg, "Järvamaa mõisad ja mõisnikud". Argo, Tallinn 2005

Välislingid
-----------

* Karinu mõisast Eesti Mõisaportaalis

Järva-Jaani kirik
Järva-Jaani kihelkond

**Kirik**: Järva-Jaani kirik  

**Mõisad**: Einmanni mõis | Karinu mõis | Kuie mõis | Kuksema mõis | Kuusna mõis | Metstaguse mõis | Orina mõis | Rava mõis | Roosna-Alliku mõis | Seliküla mõis | Võhmuta mõis
**Õisloomad** (*Anthozoa*) on ainuõõssete (*Cnidaria*) hõimkonda kuuluv loomade klass. Siia kuuluvad meriroosid ja korallid.

Õisloomad on enamasti sessiilsed loomad ehk elavad merepõhjale kinnitunult. Tuntuimad õisloomade esindajad on korallid. Õisloomadest toitujaid on vähe, peamiselt meritähed (*Asteroidea*). Peale korallide on õisloomadeks ka meriroosid, kelle tuntuim esindaja on hobumeriroos (*Actinia equina*). Meriroosid on mõõtmetelt suuremad kui korallid ja nende seas on ka mõned, kes suudavad ujuda.

Õisloomad hingavad difusiooni teel. Kehasein koosneb kahest rakukihist. Välimist nimetatakse ektodermiks ja sisemist entodermiks. Nende vahel on rakutu ja väga veerikas aine – mesoglöa. Õisloomadel on kehaõõs, mis on väliskeskkonnaga ühenduses vaid suu kaudu. Neil on hajus närvisüsteem.

Korallid eritavad ainevahetusjääkidest kaltsiitse skeleti, mille varjus nad polüüpidena elavad; meduusi elujärk õisloomadel puudub. Polüübid võivad elada nii koloniaalselt kui üksikult.

Korallid saavad elada ainult suure soolsusega ja puhtas vees, mille temperatuur on üle 20 °C. Korallid elavad sümbioosis üherakuliste vetikatega. 

Õisloomadel on tähtis koht aineringes, sest nad hävitavad suures koguses zooplanktonit ja teiste loomade vastseid. 

Õisloomad ja ka ülejäänud ainuõõssed on evolutsiooni ummikharu, mis ei ole eellaseks mitte ühelegi teisele loomarühmale.

Vaata ka
--------

* Korallid
**Yeşil Sol Parti** (Roheline Vasakpartei) ehk **YSP** on 25. novembril 2012 asutatud Türgi erakond.

Erakonna sümboliks on puu, mille lilla tüvi moodustab inimfiguuri, kroon koosneb üksikutest rohelistest lehtedest ja kollane päike moodustab inimfiguuri pea krooni keskel.

Erakonna kaasesimehed on Çiğdem Kılıçgün Uçar ja İbrahim Akın.

Ajalugu
-------

YSP, endise nimega *Yeşiller ve Sol Gelecek Partisi* (Roheline ja Vasak Tulevikupartei), asutati 25. novembril 2012. aastal Eşitlik ve Demokrasi Partisi (Võrdõiguslikkuse ja Demokraatia Partei) ja Yeşiller Partisi (Roheline Partei) ühinemise teel. See määratleb end vasakliberaalsete ideedega rohelise erakonnana.

2014. aastal toetas erakond Selahattin Demirtaşit presidendikandidaadina 2014. aasta Türgi presidendivalimistel. Samuti toetasid nad 2015. aasta juunis toimunud parlamendivalimistel HDP-d.

2. aprilli 2016 toimunud teisel korralisel kongressil võttis partei uueks nimeks *Yeşil Sol Partisi* (YSP). Praegune partei logo tuleneb 16. oktoobril 2022 toimunud teise erakorralise kongressi otsusest. Selahattin Demirtaş tegi hiljem ettepaneku, et võimaliku HDP keelustamise korral kandideerivad kõik HDP parlamendifraktsiooni kandidaadid 2023. aasta parlamendivalimistel YSP nime all.

24. märtsi 2023 otsustasid HDP, Emekçi Hareket Partisi (Töörahva Liikumise Partei) ja Toplumsal Özgürlük Partisi (Sotsiaalse Vabaduse Partei) kandideerida presidendi- ja parlamendivalimistel ühiselt YSP nimekirjades. Seda selleks, et tugevdada opositsiooniliidri Kemal Kılıçdaroğlu ja Millet İttifakı (Rahvusliit) allianssi. YSP on seega 2023. aasta presidendivalimistel võtmepartei.

Viited
------

1. ↑  "Tüzük". *Yeşil Sol Parti* (türgi). Vaadatud 2. aprillil 2023.
2. ↑  "Barışa ve Umuda Şans Ver! - Basın Açıklamaları :: Yeşiller ve Sol Gelecek Partisi". *web.archive.org*. 15. juuli 2015. Originaali arhiivikoopia seisuga 15. juuli 2015. Vaadatud 2. aprillil 2023.
3. ↑  Şarkı, Fırat (3. aprill 2016). "Partimizin 2. Olağan Konferans/Kongere'si Ankara'da Gerçekleştirildi". *Yeşil Sol Parti* (türgi). Vaadatud 2. aprillil 2023.
4. ↑  Şen, Dilek (18. oktoober 2022). "Yeşil Sol Parti'nin logosu değişti | Parti Eş Sözcüsü İbrahim Akın: "Kapatılırsa, HDP seçeneksiz değil"". *Medyascope* (türgi). Vaadatud 2. aprillil 2023.
5. ↑  "Yeşil Sol Parti, HDP'nin parti üzerinden seçime girme ihtimaline nasıl bakıyor?". *BBC News Türkçe* (türgi). 14. märts 2023. Vaadatud 2. aprillil 2023.
6. ↑  "Auch Plan-B von HDP unter Druck - Razzien gegen Mitglieder von Grüne Links Partei". *www.fr.de* (saksa). Vaadatud 2. aprillil 2023.
7. ↑  Duvar, Gazete (24. märts 2023). "Emek ve Özgürlük İttifakı'nda tam uzlaşı sağlandı".  (türgi). Vaadatud 2. aprillil 2023. `{{netiviide}}`: välislink kohas ``|väljaanne=`` (juhend)
8. ↑  Wimmer, Christopher. "Düstere Aussichten für Erdoğan (nd-aktuell.de)". *nd-aktuell.de* (saksa). Vaadatud 2. aprillil 2023.
**Asta Vihandi** (neiupõlvenimega **Kronberg**, 1947–1958 **Vihandi**, 1958–1970 **Ostmein**, 1970–1980 **Panksepp**; 21. juuli 1929 Tartu – 5. märts 1993 Tallinn) oli Eesti ooperilaulja ja näitleja.

Aastatel 1945–1947 õppis ta Tartu 5. Õhtukeskkoolis ja 1946 Vanemuise balletistuudios. Laulmist õppis ta Pärnus Klaudia Taevi juhendamisel ning Tallinnas Linda Sauli ja Elsa Maasiku juhendamisel.

Aastatel 1947–1948 oli ta Vanemuise koorilaulja. 1948–1950 oli ta Endlas nii näitleja kui ka koorilaulja ja tantsija. 1950–1985 oli ta Estonia ooperilaulja. 1985. aastast töötas ta Eesti NSV Riikliku Filharmoonia administraatorina.

Ta mängis mitmes filmis (näiteks "Pöördel" (1957), "Perekond Männard" (1960) ja "Noor pensionär" (1972)).

Ta suri 5. märtsil 1993 Tallinnas ja on maetud Tallinna Metsakalmistule.

Isiklikku
---------

Aastatel 1947–1958 oli ta abielus laulja, näitleja ja fotograafi Oskar Vihandiga.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6  Asta Vihandi Eesti filmi andmebaasis (vaadatud 30.03.2016)