recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
See artikkel See artikkel räägib Indoneesia saarest.  Teiste tähenduste kohta vaata lehekülge Flores (täpsustus).

---

Florese asendikaart. Flores asub Florese merest lõunas.
**Flores** on Väikeste Sunda saarte hulka kuuluv saar Indoneesias Ida-Nusa-Tenggara provintsis.

Saarest põhja jääb Florese meri ja lõunasse Sawu meri. Suurematest saartest jääb temast läände Sumbawa, lõunasse Sumba ja itta Timor. Väiksematest saartest jäävad läände Florese ja Sumbawa vahele Sangeang ja Komodo, itta Florese ja Timori vahele Solori saared, Lomblen, Komba, Pantar ja Alor ning põhja poole Palu saar ning Lõuna-Sulawesi provintsi kuuluvad Macani ja Pasitelu saared, millest suurimad on Tanahjampea, Kalao, Bonerate, Kalaotoa ja Kakabia. Sumbast eraldab teda Sumba väin, Komodo ja Sumbawa vahele jääb Sape väin. 

Florese pindala on 14 250 km². Saar on pikk ja kitsas, ida–läänesuunaline. Suuri jõgesid saarel ei ole. Saar on mägine, selle kõrgeimad tipud on Ranakah (2382) m saare lääneosas ja Egon (1703 m) idaosas , mõlemad tegevvulkaanid .

Saarel elab ligikaudu 1,6 miljonit inimest. Suurimad linnad, kus kõigis on 10–50 tuhat elanikku, on lääne poolt ida poole minnes Labuhanbaio, Ruteng, Bajawa, Ende, Maumere ja Larantuka. Kõiki neid asulaid läbib selles järjekorras maantee, mis lääneosas kulgeb saare lõunarannikul, idaosas kohati lõuna- ja kohati põhjarannikul .

Septembris 2003 avastasid paleontoloogid Floresel asuvast Liang Bua koopast senitundmatu hominiidi luustikud. *Homo floresiensis'*e täiskasvanud isendi kõrgus oli umbes 1 meeter. Nad surid välja mitte varem kui 12 000 aastat tagasi.

Floresel elab looduses komodo varaan ja endeemne florese hiidrott.

Esimesed eurooplased – Portugali kaupmehed ja misjonärid – jõudsid saarele 16. sajandil. Nad panid sellele tänapäevalgi kasutatava nime. Portugali keeles tähendab *flores* 'lilled', mis on viide saare rikkalikule taimestikule.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Suur maailma atlas, lk. 93
Flokeeritud kangas. 1 – kiud, 2 – liimaine, 3 – kanga pind
Flokeeritud kangaga kaetud autoiste
**Flokeeritud kangas** on sametit meenutava pinnaga kangas, mis saavutatakse mitte sissekootud karustusega, vaid erilise pindamistehnoloogiaga (flokeerimise ehk flokk-trükiga). Kanga pinna efekt sarnaneb karvastatud kanga omaga, kuid töötlus on odavam. 

Sel viisil toodetakse näiteks mööblikangaid, mida flokeeritakse ositi või kogu kanga ulatuses, aga ka rõivakangaid, mille puhul on tavalisem mustriline flokeerimine.

Tehnoloogia
-----------

Flokeerimiseks kantakse kangale täielikult või mustrina liimikiht ja sellele puistatakse elektrostaatiliselt peened kiud. Aluskangale liimitavateks kiududeks võivad olla nii puuvill, vill kui ka tehiskiud, kuid enamasti kasutatakse viskooskiude. Selleks et kiud jääksid püstisesse asendisse, antakse flokeerimisprotsessi käigus kiududele positiivne laeng ja liimitavale alusmaterjalile negatiivne laeng. Elektrilaengu tõttu tõmbuvad kiud vastu aluskangast ja kinnitatakse termiliselt 130 kraadi juures.

Kasutamine
----------

Tänapäeval kasutatakse flokeeritud kangaid laialdaselt, näiteks viskoosflokk-kangaid mänguasjade ja rõivaste valmistamiseks; hea hõõrdekindluse ja vastupidavusega nailonit mööblikangasteks ja tekkideks ning akrüül-, polüester- ja olefiinkiude ilmastikukindlates kangastes merenduses, autotööstuses, ehituses jne.

Viited
------

1. ↑   A. Tervonen. Kangad. Argo, 2016
2. ↑  "Flokeerimine. Kangaste ettevalmistavad ja esteetilised viimistlused. - TTK rõiva- ja tekstiiliteaduskonna rõivaste tehnilise disaini ja tehnoloogia õppematerjal". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. veebruar 2019. Vaadatud 13. novembril 2019.
3. ↑  50. aastate stiilis kreemjasvalge sametise lillemustriga õhuline kleit A1023:1/1-4. - Eesti Rahva Muuseumi ajaveeb
4. ↑  "Flokeerimine. Kangaste ettevalmistavad ja esteetilised viimistlused. - TTK rõiva- ja tekstiiliteaduskonna rõivaste tehnilise disaini ja tehnoloogia õppematerjal". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. veebruar 2019. Vaadatud 13. novembril 2019.
**Gaasikamber** on spetsiaalne ruum (kamber), kus loomi ja inimesi tapetakse kambrisse lastava mürkgaasiga.

Gaasikamber võeti kasutusele Ameerika Ühendriikides 1920. aastatel. USA-s kasutati gaasikambrit hukkamiseks viimati 1999. aastal Arizona osariigis.
Natsistlikul Saksamaal kasutati gaasikambreid juutide, mustlaste, homoseksuaalsete inimeste ja vaimuhaigete tapmiseks. Algselt kasutati mürkgaasina süsinikmonooksiidi ehk vingugaasi (CO). Osades koonduslaagrites (näiteks Auschwitz-Birkenau) kasutati mürkgaasina kristalliseerunud vesiniktsüaniidi Zyklon B. Mõnes suuremas koonduslaagris olid kuni 2000 inimest mahutanud gaasikambrid. Hukkamiseks viidi vangid gaasikambrisse, mis suleti, ja siis lasti kambrisse kas vingugaasi auto sumumutist või Zyklon B-d katusesse tehtud spetsiaalse ava kaudu. Vangid surid 5–30 minutiga, seejärel eemaldati nendelt kuldhambad ja kõik väärisesemed. Laibad saadeti suurtesse krematooriumidesse, kus oli võimalik põletada umbes 1000 laipa ööpäevas.

USA-s paigutatakse kõigepealt gaasikambris oleva tooli all asuvasse konteinerisse kaalium- (KCN) (või naatriumtsüaniidi (NaCN)) kapslid. Seejärel tuuakse vang gaasikambrisse, seotakse tooli külge kinni ja õhukindel kamber suletakse. Väljaspool kambrit valatakse torusse, mis viib täpselt laeka all asuvasse väiksesse paaki, kontsentreeritud väävelhapet (H2SO4). Seejärel avatakse kambri kardin, et vaatlejad saaks kambris toimuvat näha. Vangla ülem küsib hukatavalt, kas ta soovib öelda viimaseid sõnu. Tavaliselt ei soovita öelda viimseid sõnu. Pärast seda protsessi tõmmatakse väljaspool gaasikambrit kangi, et tsüaniidikapslid kukuksid happesse, mis tekitab keemilise reaktsiooni:
2KCN + H2SO4 = 2HCN + K2SO4

Hukatavale on gaas nähtav ja tal soovitatakse hingata sügavalt, et surra kiiresti ja vältida kannatusrikast surma.

Pärast hukkamist puhastatakse kamber gaasist ja neutraliseeritakse ammoniaagiga (NH3): HCN + NH3 = NH4+ = CN-. Seejärel toovad hapnikumaske kandvad valvurid surnukeha kambrist välja. Siis uurib vangla arst surnukeha, et hukatu surnuks tunnistada.

USA-s on pärast surmanuhtluse taastamist gaasikambrit hukkamiseks kasutatud kõige rohkem Mississippi osariigis (4 korral). California, Arizona ja Põhja-Carolina osariikides on gaasikambrit hukkamiseks kasutatud kahel ja Nevadas ühel korral.

Vaata ka
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Gaasikamber** |

* Zyklon B
* gaasitamisauto (liikuv gaasikamber)
**Piedimonte San Germano** on linnaks nimetatav omavalitsusüksus (*comune*) Itaalias Lazio maakonnas Frosinone provintsis. Piedimonte San Germano sai linnaõigused vabariigi presidendi 2008. aasta 26. juuni dekreediga.

Liri jõe kaldal asuva Piedimonte San Germano kõrgus merepinnast on 115 meetrit, asustustihedus keskmiselt 360 inimest ruutkilomeetri kohta.

Haldus
------

Piedimonte San Germano piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Aquino, Castrocielo, Colle San Magno, Pignataro Interamna, Terelle, Villa Santa Lucia.

Piedimonte San Germano läks Caserta provintsi halduspiiridest Frosinone provintsi halduspiiridesse 1927. aasta reformiga.

Infrastruktuur
--------------

### Raudtee

Piedimonte San Germanot läbib Rooma–Cassino–Napoli raudtee.

Tööstus
-------

1972. aastal pühitseti sisse Fiati tehas (Stabilimento Fiat di Cassino), mille tootmisvõimsus on umbes 250 000 autot aastas. 2013. aasta alguseks oli toodetud üle 6 miljoni sõiduki.

* 1972–1978 Fiat 126
* 1974–1978 Fiat 131 Berlina/Familiare
* 1978–1988 Fiat Ritmo
* 1983–1990 Fiat Regata
* 1988–1995 Fiat Tipo
* 1990–1996 Fiat Tempra
* 1995–2001 Fiat Bravo/Brava
* 1996–2003 Fiat Marea
* 2001–2008 Fiat Stilo
* 2005–2010 Fiat Croma
* 2007 Fiat Bravo
* 2008 Lancia Delta
* 2010 Alfa Romeo Giulietta

Sõpruslinnad
------------

* Poola – Podkowa Leśna

Viited
------

1. ↑  Popolazione Residente al 1° Gennaio 2018, vaadatud 16.03.2019.

Välislingid
-----------

 Piedimonte San Germano – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Koduleht (itaalia keeles)
Pidžaama näidis
**Pidžaamal** on aegade jooksul olnud mitmeid definitsioone:

* avaralõikelised kergest materjalist püksid, mis olid seotud ümber keha ja mida kanti Lõuna- ja Lääne-Aasias;

* avar kaheosaline öörõivas, tuletatud eelnimetatud versioonist. Enamasti meeste ja poiste kasutuses. Pidžaama koosneb särgilaadsest, eest nööpidega suletavast ülaosast, ja pükstest, mis on tehtud õhukesest, mittevenivast, voodilinamaterjali sarnasest kangast. See variant võeti kõigepealt kasutusele Lõuna-Aasia Briti kolooniates 18. sajandil. 20. sajandil asendusid pidžaamad öösärkidega;

* kaheosaline öörõivas, mida kasutasid nii naised kui ka mehed, on valmistatud erineva paksusega trikotaažist ja on ääristatud soonikutega ja nende ülaosa käib selga üle pea.

Sõna "pidžaama" tuleb pärsiakeelsest sõnast پايجامه (*pāy-jāmeh*) ja tähendab toortõlkes jalarõivast.

Pidžaama on enamasti avar ja mugava disainiga ning valmistatud pehmest materjalist, näiteks puuvillast, siidist, satäänist. Pidžaamadel on sageli kandjale meelepärane trükis – loomad, superkangelased, spordi- või multifilmiteemalised pildid – kuid on ka ühevärvilisi või lihtsamustrilisi mudeleid. Koos pidžaamaga kantakse ka sageli öömütsi – mis on eriti levinud Põhjamaades, kus talvel on väga külm – või silmakatteid.

Pidžaamasid kantakse tänu nende mugavusele ka väljaspool magamistuba, vahel isegi moenähtusena. Põhja-Ameerika tütarlaste hulgas on moes kanda pidžaamapükse ka tänaval. Hiinas on tavaline, et pealelõunal kantakse pidžaamat ka koduümbruses jalutades.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Pidžaama** |
**"Pidulik marss"** (ka "**Presidendi marss**") on Eero Liivese (kelle nimi sel ajal oli **Johannes Eduard Liinev**) orkestriteos (marss). 

Johannes Eduard Liinev kirjutas "Piduliku marsi" 1922. aastal korraldatud pidulike marsside konkursiks, kus see saavutas esikoha. 27. jaanuaril 1923 kehtestati see sõjaministri käskkirjaga senise "Porilaste marsi" asemel riigivanema (hiljem presidendi) tervitusmarsiks.

Konkursile oli esitatud kolm pala, mida esitas kaitseministeeriumi orkester Georg Reederi juhatusel. Žürii, kuhu kuulusid Mihkel Lüdig, August Nieländer ja ... valis väidetavalt Lüdigi pealekäimisel Eero Liivese marsi, mis algas eeltaktiga ja polnud seetõttu eriti marsilik. E. Tamme marss oli parim, Aaviku marsi trio osas oli liiga äratuntav K. A. Hermanni "Kui Kungla rahvas".

Viited
------

1. ↑  Eero Raun: "Piduliku marsi" autorit süüdistati esialgu plagiaadis. ERR, 16. veebruar 2021.
2. ↑  Sõjaministri päevakäsud : 1921 : 1. jaan. - 31. dets. : nr.1-753. Sõjaministeerium.
3. ↑  Sõjaministri päevakäsud : 1923 : 3. jaan. - 31. dets. : nr. 4 - 584. Sõjaministeerium.
4. ↑  Nieländer, A. Taktikepi ja relvaga. Mälestusi. Stockholm, 1982. Välis‐Eesti & EMP.
5. ↑  Amon-Merilain, Maris. Ühis- ning erijooni Soome ja Eesti kaitseliitude puhkpillimuusikas aastatel 1925–1934. Helsingin Yliopiston Musiikkitieten Laitos 2011.

Välislingid
-----------

* "Pidulik marss" You Tube'is
Logo
**Indoneesiakeelne Vikipeedia** (indoneesia keeles *Wikipedia bahasa Indonesia*) on Vikipeedia indoneesiakeelne versioon.

Indoneesiakeelse Vikipeedia esimene artikkel kirjutati 30. mail 2003, esileht loodi alles 29. novembril 2003.

Seal on 622 886 artiklit, millega see on artiklite arvult 22. keeleversioon, ja 3 246 893 lehekülge. Seal on 1 333 051 registreeritud kasutajat (kellest aktiivseid on 3028) ja 41 administraatorit.

16. augustil 2019 ületas indoneesiakeelse Vikipeedia artiklite arv 500 000 piiri ja 18. oktoobril 2021 600 000 piiri.

28% indoneesiakeelse Vikipeedia artiklitest on bottide loodud.

Indoneesia vikipedistid tähistamas Vikipeedia 10. sünnipäeva Jakartas 16. jaanuaril 2011

Artiklite arvu statistika
-------------------------


* 1000 artiklit täitus 16. märtsil 2004
* 10 000 artiklit täitus 31. mail 2005
* 50 000 artiklit täitus 1. veebruaril 2007
* 100 000 artiklit täitus 21. veebruaril 2009
* 180 000 artiklit täitus 26. detsembril 2011
* 200 000 artiklit täitus 27. märtsil 2012
* 300 000 artiklit täitus oktoobris 2013
* 400 000 artiklit täitus 27. aprillil 2017
* 500 000 artiklit täitus 15. augustil 2019
* 600 000 artiklit täitus 18. oktoobril 2021

Viited
------

1. ↑  All Wikipedias ordered by number of articles

Välislingid
-----------

* Indoneesiakeelne Vikipeedia
**Heinrich Basedow** (Kuramaa piiskopina **Heinrich II**; umbes 1460 – 1523) oli Kuramaa piiskop aastatel 1501–1523.

Heinrich Basedow pärines Lübecki raeperekonnast, ta sündis tõenäoliselt aastate 1455 ja 1460 vahel. 1499. aastal on teda mainitud Lübecki ja Tartu toomhärrana, selleks ajaks oli ta ka Saksa ordu liige (preestervend); viimaseks sai ta Roomas.

1501. aasta 12. veebruaril kinnitas paavst Basedowi Kuramaa piiskopiks, viimast korda mainiti teda selles ametis 1523. aasta 23. veebruaril. Sama aasta juunis andis Saksa ordu kõrgmeister Albrecht von Hohenzollern teada, et Basedow pole enam Kuramaa piiskop ja valida tuleks uus, tõenäoliselt oli piiskop selleks ajaks surnud.

Basedowi tegevusest Kuramaa piiskopina pole teada kuigi palju. 1518. aastal valis Tartu toomkapiitel ta Christian Bomhoweri järglasena Tartu piiskopiks, kuid paavst määras ametisse oma soosiku Johann Blankenfeldi. Järgmisest aastast on teateid, et Basedow oli tülis kõrgmeister Albrechtiga. 1520. aastal anti aga Basedowile, nagu ka teistele Liivimaa piiskoppidele, Saksa-Rooma riigivürsti regaalid. Teade selle kohta pole aga Basedowi-aegne, vaid seda on mainitud tema järglase Hermann Ronnebergiga seoses.

Kirjandus
---------

* Leonid Arbusow vanem. *Livlands Geistlichkeit vom Ende des 12. bis ins 16. Jahrhundert*.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Michael Sculteti** | **Kuramaa piiskop**1501–1523 | Järgnev**Hermann Ronneberg** |
Heinrich Ferdinand Hoffmann.  
 Pildistatud Jakob Livenströmi fotoateljees
Heinrich Ferdinand Hoffmann, 1880-1890
**Heinrich Ferdinand Hoffmann** (27. märts/8. aprill 1820 Väike-Maarja – 29. oktoober/10. november 1891 Koeru) oli Eestimaa vaimulik.

Õppis 1835–1839 Tallinna kubermangugümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1839–1844. Korporatsioon Estonia liige.

Oli prooviaastal Simuna Siimona ja Juuda koguduses Hugo Richard Pauckeri juures. Ordineeriti õpetajaks 27. oktoobril 1846.

Oli aastatel 1846–1891 Koeru koguduse õpetaja, oli seejuures 1875–1891 Järva praostkonna praost.

Oli alates 24. juunist 1845 Eestimaa Kirjanduse Ühingu liige. Samuti (aastast 1847 Koeru abipiibliseltsi eestseisja.

Isiklikku
---------

Tema emapoolne vanaisa Friedrich Johann Anton Assmuth oli Kose Püha Nikolause koguduse õpetaja aastatel 1785–1802, tema äi Dietrich Georg Mickwitz oli aastatel 1801–1846 Koeru koguduse õpetaja, tema õemees Hugo Richard Paucker oli Simuna koguduse õpetaja aastatel 1834–1872. Poeg Heinrich Richard Hoffmann oli misjonärina Indias, aastatel 1920–1934 oli Ridala Püha Maarja Magdaleena koguduse õpetaja; poeg Arthur Friedrich Wilhelm Hoffmann oli 1904–1933 Viru-Jaakobi koguduse õpetaja, poeg Hugo Daniel Ernst Hoffmann oli arst. Väimees Johann Heinrich Brasche (Tallinna Toompea Kaarli koguduse õpetaja, aastatel 1873–1906) oli abielus tema kahe tütrega (Anna Wilhelmine ja Selma Emiliega), väimees Daniel Burchard Lemm (Kadrina- ja Kuressaare Laurentiuse koguduse õpetaja) oli abielus tema tütre Anna Louisega, väimees Oskar Ernst Emil Tomberg (Koeru- ja Tallinna Toompea Kaarli koguduse abiõpetaja ja Jõelähtme koguduse õpetaja) oli abielus tema tütre Margarethe Helene Elisabethiga.

Viited
------

1. ↑  Liivi Aarma Põhja-Eesti vaimulike lühielulood 1525-1885 Tallinn 2007

Välislingid
-----------

* HEINRICH FERDINAND HOFFMANN


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Dietrich Georg Mickwitz** | **Koeru Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja**1846–1891 | Järgnev**Adolf Georg Haller** |
| Eelnev**Woldemar Eugen Grohmann** | **Järva praost**1875–1891 | Järgnev**Gustav Felix Rinne** |
B-1B Lancer Vaikse ookeani kohal
**Rockwell B-1B Lancer** on Ameerika Ühendriikide õhuvägede ülehelikiirusel lendav strateegiline pommituslennuk, mis loodi FB-111 asendamiseks. Prototüübi esmalend toimus 23. detsembril 1974 (B-1A). Firma Rockwell International lennukitehastes ehitati kokku 100 lennukit B-1B.

Ajalugu
-------

B-1B Lancer prototüübiks loetakse lennukit B-1A. Ameerika Ühendriikide president Jimmy Carter peatas B-1 projekti 1977. aastal. Selleks ajaks oli valmistatud neli B-1 lennukit. 1981. aastal võttis president Ronald Reagani administratsioon vastu otsuse Rockwelli B-1 programmi taaskäivitamisest. B-1 uuem modifitseeritud arendus sai tüübinimeks B-1B.

B-1B Lancer esmalend toimus 1984 aastal. Alates 1986. aastast andis lennukivalmistaja USA Strateegilistele Õhujõududele üle igas kuus neli lennukit. Viimane B-1B valmis 1988. aastal. Lennukaugus max 12000 km + õhus tankimise võimalus.

Ehitus
------

B-1B Lancer on neljamootoriline helikiirust ületav täismetallkonstruktsiooniga reaktiivlennuk, mille tiib on lennu ajal muudetava noolsusega.

Tehnilised näitajad
-------------------

* **Lennuki pikkus:** 44,5 m
* **Tiivaulatus:** noolsusel 15° 41,7 m, noolsusel 67,5° 23,8 m
* **Kõrgus:** 10,36 m
* **Suurim lennukaal:** 216,6 tonni
* **Tühikaal:** 87,1 tonni
* **Lennulagi:** 18 300 m
* **Kiirus:** 1329 km/h (Mach 1,25 merepinna kõrgusel)
* **Meeskond:** 4
* **Mootorid:** 4 x 65 kN, järelpõlemisel 137 kN, General Electric F101, turboventilaator

Relvastus
---------

Pommilast: kuni 38,3 tonni, nii tavapommid kui ka tuumalaenguga B61 või B83 tuumapommid ja AGM-69A SRAM-A, AGM-86B ALCM raketid. Lennuki pind on kaetud *stealth*-tehnoloogilise värviga.

Viited
------

1. ↑  Lennukid, entsüklopeedia, Trak Pen OÜ, 2006, ISBN 9985-9700-0-4, trükitud Singapuris

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Rockwell B-1 Lancer** |
**Heinrich Nikolai Bauer** VR III/2 (30. juuli (vkj) / 11. august 1874 Paide – 11. oktoober 1927 Tallinn) oli eesti haridustegelane ja koolijuht.

Elukäik
-------

Ta sündis Paide kaupmehe ja endise mõisavalitseja pojana. Lõpetas aastal 1896 Tallinna Nikolai I Gümnaasiumi. Õppis 1896–1900 Tartu ülikooli ajaloo-keeleteaduskonnas, mille lõpetas aastal 1900 *cand. hist.* kraadiga, pälvides väitekirja eest kuldauraha. Üliõpilasena sooritas ta 1897. aastal saksa keele ülemkooliõpetaja kutseeksami. Oli seejärel Hugo Treffneri Eragümnaasiumi saksa keele ja ajaloo õpetaja (1898–1903).

Aastatel 1905–1906 täiendas Bauer end Saksamaal ja Šveitsis. Oli Varssavi I reaalkooli õpetaja ja kõrgemate pedagoogiliste naiskursuste lektor (1903–1906) ning 1906–1911 ülemkooliõpetaja Tallinna Nikolai I Gümnaasiumis.

1911. aastal sai Tallinna Tütarlaste Kommertskooli (Kommertsgümnaasiumi) direktoriks. Töötas 1919–1927 Tallinna linna 29. algkooli direktorina. Osales Vabadussõjas (1918–1920) ning oli kaks aastat Eesti Vabariigi haridusminister Konstantin Pätsi esimeses valitsuses (1921–1922). Kuulus 1923–1926 Riigikogu II koosseisu Kristliku Rahvaerakonna rühmas.

Ühiskondlik tegevus
-------------------

Palju jõudu pühendas Bauer rahvahariduse alasele ja seltskondlike organisatsioonide tööle. Ta oli Eestimaa Rahvahariduse Seltsi abiesimees (1906), Eesti Lastekasvatuse Seltsi asutaja ja juhataja (1907–1927), Korporatsiooni Fraternitas Estica asutajaliige (1907) ning 12 aastat Tallinna linnavolikogu liige. 

Heinrich Bauer oli Eesti Punase Risti asutajaid, abiesimees ning sanatooriumite ja varjupaikade osakonna juhataja; nende teenete eest anti talle 1920. aastal Vabadusristi III liigi 2. järk.

Bauer avaldas ajakirjanduses juhtkirju ja haridusartikleid. Toimetas kooliraamatuid, eriti Saksa autorite väljaandeid Eesti koolidele.

Heinrich Baueri haud Tallinna Vana-Kaarli kalmistul

Isiklikku
---------

Tema tädipoeg Friedrich Wilhelm Ederberg oli Kaarma ja Kambja koguduse õpetaja.

Tunnustus
---------

* Vabadusristi III liigi 2. järk

Viited
------

1. ↑  Kristjan Luhamets. "Kambja kihelkonna ajalugu". Ilmamaa. Tartu 2011. Lk 216

Kirjandus
---------

* Leopold Raudkepp. "Heinrich Bauer". Eesti Kirik nr 42, 20. oktoober 1927. Lk 330–331

Välislingid
-----------

* Heinrich Bauer Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
* Haud Tallinna Vana-Kaarli kalmistul

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Jüri Annusson** | **Eesti haridusminister**1920 – 1922 | Järgnev**Aleksander Veiderma** |
**Antonov An-28** on NSV Liidus ettevõttes Antonov konstrueeritud kahe turbopropellermootoriga lühikese stardi- ja maandumisteekonna omadustega (STOL – *Short Take-Off and Landing*) regionaalne transpordi- ja reisilennuk, jätkuarendus kolbmootoritega lennukist Antonov An-14M.

An-28 esmalend toimus 1969. aasta septembris. Lennuki katsetused lõppesid 1972. aastal. Järgmised eelsarja seda tüüpi lennukid said valmis 1975. 1978 alustati litsentsi alusel AN-28 seeriana ehitamist Poola ettevõttes PZL-Mielec. Lennukid An-28 hakkasid NSV Liidus lendama aastal 1986. Kokku ehitati 1993. aastani 191 lennukit An-28, millest ligi kolmandik (61) on 2006. aasta seisuga veel jätkuvalt käigus. 2015. aasta augustis oli lennuliinidel veel 16 An-28-t. Modifikatsioone valmistati kokku 7, neile lisaks katseeksemplarid, mille telikud olid varustatud suuskadega ja veepinnale maandumiseks pontoonidega.

Pärast Eesti taasiseseisvumist kasutasid lennukeid An-28 Eesti lennufirmad Air Livonia ja Enimex.

Eestis registreeritud lennukitega An-28 on toimunud kolm õnnetust. 29. novembril 1999 toimus Szczecini lähedal avariimaandumine seiskunud mootoritega; kogu 3- liikmeline lennuki meeskond pääses eluga. 23. novembril 2001 kukkus lennuk registritunnusega ES-NOV lähenemisel Kärdla lennuvälja rajale, lendurite valede juhtimisvõtete tõttu alla; 17 lennuki reisijast hukkus 2. 10. veebruaril 2003 kukkus lennuk ES-NOY pärast Tallinna lennuväljalt õhku tõusmist kohe nina ees alla; lennuki kolmeliikmelisest meeskonnast 2 hukkus.

Tehnilised andmed
-----------------

An-28 meeskond koosneb 1-2 inimesest, ehkki tavaliselt koosneb meeskond kaubalendudel 3 inimest. Istekohti jätkub lennukis 18 reisijale.

Lennuk on 12,98 m pikk ja 4,6 m kõrge. Tiivaulatus on 22 m ja tiivapindala 39,7 m². Lennuki tühimass on 3,9 t, kasulik last 2,0 t ja täismass 6,5 t

Lennuki õhkutõusmise teekond rajal on 260 m ja maandumisel 170 m.

An-28 on varustatud kahe turbopropellermootoriga Glušenko TVD-10, kummagi võimsus on 720 kW, kokku 1440 kW. Kolmelabalise propelleri läbimõõt on 2,8 m.

An-28 lennukaugus on 510–1365 km ja praktiline lennulagi 6000 m. Reisikiirus on 350 km/h ja maksimumkiirus 390 km/h. Lennuki suurim tõusukiirus on 12,0 m/s ja erivõimsus 250 W/kg.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Antonov An-28** |
**Heinrich Arro** (1. august 1898 Avanduse vald, Virumaa – 10. detsember 1985 Tallinn) oli Eesti lendur, lennusportlane ja riigiametnik.

Elukäik
-------

Heinrich Arro lõpetas 1909. aastal Simuna Noorsoo Kasvatuse Seltsi kooli, 1916. aastal Rakvere Linna III algkoolis ja 1920. aastal Tallinna Ühisgümnaasiumi (õhtukeskkoolis). 

1916. aastal tegi Arro Rakvere posti- ja telegraafikontoris erialaeksamid ning töötas seejärel posti- ja telegraafiametis. 1917. aastast teenis ta Tallinnas Imperaator Peeter Suure merekindluse lennusalgas, 1918. aastal lühemat aega Eesti diviisis.

1. jaanuarist 1919 teenis Arro Lennuroodus. 4. veebruaril 1919 esitas ta avalduse, et soovib saada motoristiõpilaseks. 1. septembrist 1919 oli ta õppejaoskonnas kirjas lenduriõpilasena. Sai lenduri kutse 15. juulil 1921 ja sõjaväelenduri kutse 2. novembril 1922. 

Kuuludes Tartus asuvasse lennurühma üksusse, kasutas Arro võimalust ülikoolis keemia õppimiseks ja lõpetas ülikooli 1928. aastal. 1930. aastal kaitses Arro keemia erialal magistrikraadi. Aastatel 1928–1935 töötas Arro Tartu Ülikooli anorgaanilise keemia laboratooriumi assistendina, seejärel oli samas õppejõud. Heinrich Arro kuulus üliõpilaste seltsi Raimla.

Arro eestvõttel moodustati Kaitseliidu Tartu maleva lennuring, ta oli ka selle õppepealik. Hiljem kuulus Eesti Aeroklubisse.

1935. aastast oli Arro Tallinnas siseministeeriumi õhu- ja gaasikaitse ning tuletõrje inspektor. 1940. aastal avaldas ta raamatu "Sõjagaasiasjandus: õhukallaletung ja kaitse", mis oli koostatud Tartu Ülikoolis 1940. aasta I semestril peetud loengute järgi. 

1940. aasta juunipöörde järel töötas Arro algul inseneri, seejärel asedirektorina kummitööstuses Põhjala.

Saksa okupatsiooni ajal aastatel 1941–1944 oli Heinrich Arro Eesti Omavalitsuse Sisedirektooriumi õhukaitsenõunik.

1945. aastast töötas Arro Eesti NSV Tallinna Polütehnilises Instituudis, aastatel 1945–1970 oli dotsent ja 1953–1956 anorgaanilise keemia kateedri juhataja.

Ka Heinrich Arro poeg Hendrik oli sõjaväelendur.

Tunnustus
---------

* 1922 Vabadussõja mälestusmedal
* 1939 Valgeristi IV klassi teenetemärk

Viited
------

1. 1 2 3  Biograafia ESBL-is (vaadatud 25.12.2014)

Kirjandus
---------

* "Eesti riigi-, avaliku- ja kultuurielu tegelased. 1918 - 1938". Eesti Kunstnike Liidu väljaanne; Tallinn 1939.
* Toivo Kitvel, Toomas Türk, Arvo Lennart Vercamer (koostajad). *Põhjakotkad. Eesti lendurid ja lendurvaatlejad tsaariajast kuni 1940. aastani*. Tallinn, 2011.

Välislingid
-----------

* Biograafia ESBL-is
* Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
* Ohvitseride andmekogu
**Minden-Lübbecke kreis** on haldusüksus Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaa kirdeosas.

Geograafia
----------

See on Nordrhein-Westfaleni liidumaa põhjapoolseim kreis. See ulatub Alam-Saksimaa territooriumisse. Weseri jõgi siseneb kreisi kagus ja väljub põhjas. Kreisi lõunaosas voolab jõgi läbi kitsa kuristiku, mille moodustavad kaks mäeahelikku, Wiehen läänes ja Wesergebirge idas. Seda kuristikku kutsutakse *Porta Westfalica*, kuna see tähistab iidset Vestfaali piiri.

Ajalugu
-------

Minden-Lübbecke on enam-vähem identne keskaegse Mindeni piiskopkonnaga. Suurima ulatusega 13. sajandil kaotas see hiljem territooriumi, kuni jõudis lõpuks tänase kreisi suuruseni. 17. sajandil läks vürstkond Brandenburgi ja seega Preisimaa valdusse. Kaotatud mõneks ajaks Napoleoni Prantsusmaale, läks see 1813. aastal tagasi Preisimaale ja oli siis Vestfaali provintsi osa. 1816. aastal loodi Mindeni ja Rahdeni kreisid, kuid 1832. aastal liideti Rahdeni kreis kaotatud Bünde kreisi osadega ja uue kreisi halduskeskuseks sai Lübbecke. Tänapäevaste piiridega kreis loodi 1973. aastal, kui Mindeni ja Lübbecke kreisid ühendati.

Mitmesugust
-----------

Kreis on tuntud ka kui *Mühlenkreis*, kuna seal on palju rekonstrueeritud ajaloolisi veskeid, paljud seotud *Mühlenroutega*.

Linnad ja vallad
----------------

Linnad ja vallad Minden-Lübbecke kreisis
Linnad
1. Minden
2. Lübbecke
3. Bad Oeynhausen
4. Espelkamp
5. Petershagen
6. Porta Westfalica
7. Preußisch Oldendorf
8. Rahden

Vallad
1. Hille
2. Hüllhorst
3. Stemwede

Looduskaitsealad
----------------

Minden-Lübbecke kreisis on üle 60 looduskaitseala, mis hõlmavad kokku umbes 7100 ha, s.o. 6,2 % kreisi pindalast. Suurimad on:

* Bastau luht, 1778 ha
* Weseraue, 774 ha
* Mindener Wald, 515 ha
* Großes Torfmoor, 511 ha
* Heisterholz, 402 ha
* Staustufe Schlüsselburg, 268 ha
* Am Oppenweher Moor, 255 ha
* Oppenweher Moor, 215 ha

Viited
------

1. ↑
2. ↑
Mindia Džanelidze
**Mindia Džanelidze** (gruusia keeles მინდია ჯანელიძე; sündinud 26. juulil 1978 Thbilisis) on gruusia jurist, politseitöötaja ja poliitik; ta oli 4. novembrist 2014 kuni 1. maini 2015 Gruusia kaitseminister.

Ta sündis aastal 1978 Thbilisis. Ta lõpetas aastal 2000 Gruusia Riikliku Julgeoleku Akadeemia. Ta täiendas ennast aastal 2006 Washingtonis Gruusia-USA koostööprogrammis julgeoleku alal, aastal 2008 Thbilisis Gruusia-Prantsusmaa koostööprogrammis julgeoleku alal ja aastal 2012 Thbilisis Gruusia-Suurbritannia koostööprogrammis julgeoleku alal.

Aastatel 2000–2004 oli ta Gruusia välisluure operatiivteenistuse kaastöötaja, aastatel 2004–2007 oli ta Gruusia välisluure teenistuse operatiivosakonna asejuhataja, aastatel 2008–2012 oli ta Gruusia välisluure teenistuse informatsiooni direktoraadi ülem, aastatel 2012–2014 oli ta Gruusia Siseministeeriumi vastuluure osakonna direktor, jaanuarist novembrini 2014 oli ta Gruusia peaministri abi riikliku julgeoleku küsimustes. 4. novembrist 2014 kuni 1. maini 2015 oli ta Gruusia kaitseminister.

Isiklikku
---------

Ta on abielus ja tal on kolm last. Ta valdab gruusia, vene, inglise ja türgi keelt.
**Roderich Bidder** (21. november 1886 Laiuse – 20. detsember 1970 Kiel) oli Eesti vaimulik.

Ta õppis 1907–1914 Tartu ülikooli usuteaduskonnas. Oli prooviaastal Risti, Lääne-Nigula ja Viru-Nigula kogudustes. Ordineeriti õpetajaks 24. novembril 1915.

Oli aastatel 1916–1923 Risti koguduse õpetajaks. Oli aastatel 1923–1929 Nissi Maarja koguduse õpetaja. Aastatel 1930–1939 teenis õpetajana Tallinna Peeteli kogudust. Ta pidas jumalateenistusi ka Audaku leprosooriumis.

Läks aastal 1939 Saksamaale. Aastal 1939 oli vikaarpastoriks Brombergis (praegu Bydgoszcz, Kujawy-Pomorze vojevoodkonna üheks keskuseks, kus on vojevoodi residents; teises, Torunis asub vojevoodkonna volikogu), 1940–1945 pastoriks Brombergi Kristuse kirikus. 1945–1951 tegutses asepastorina Schleswig-Holsteini kogudustes (Flensburgi Mürwiki linnaosa koguduses, Flensburgi Maria kirikus, Querni koguduses Schleswig-Flensburgi maakonnas). Aastal 1951 jäi emerituuri.

Isiklikku
---------

Tema isa, praost Paul Roderich Bidder oli Laiuse koguduse õpetaja. Vend Alfred Bidder oli vaimulikuks Tallinna Toomkoguduses. Tema vanaisa Georg Friedrich Karl Heinrich von Bidder oli baltisaksa füsioloog ja anatoom, Tartu Ülikooli arstiteaduskonna professor ja Tartu Ülikooli rektor aastatel 1858–1865. Tema onu Friedrich Ernst Bidder oli samuti arstiteadlane.

Viited
------

1. ↑  "Hospidalitõbi". Rahvaleht, 19. veebruar 1936, nr. 22, lk. 4.
2. ↑  Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988
3. ↑  Lexikon deutschbaltischer Theologen seit 1920. Bearbeitet von Wilhelm Neander. 2 auflage 1988, bearbeitet von C. Helmut Intelmann
**Antonín Josef Novotný** (10. detsember 1904 Letmany Praha lähedal – 28. jaanuar 1975 Praha) oli tšehhi päritolu Tšehhoslovakkia poliitik ning Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei peasekretär aastatel 1953–1968.

Elulugu
-------

Antonín Novotny sündis 1904. aastal Praha lähedal müürsepa neljalapselises peres. Pärast 8-klassilise elementaarkooli lõpetamist asus ta õppima mehaanikakooli ning töötas Prahas asuvates käitistes, olles aktiivne vasakpoolsetes noorte spordiseltsides.

Antonín Novotny astus 17-aastaselt Tšehhoslovakkia Kommunistlikku Parteisse kohe selle moodustamise 1921. aastal. 1920. aastail töötas ta kommunistide toetatud spordiseltsides, kuni 1929. aastal nimetati Praha kohaliku kommunistliku organisatsiooni usaldusisikuks. 

Alates 1929. aastast oli Antonín Novotny KP funktsionäär, aastatel 1930–1935 oli Novotny Praha piirkonna KP juhataja ning esindas ka organisatsiooni 1935. aastal 7. Kominterni kongressil Moskvas. Pärast seda edutati Novotny juba Praha KP linnaorganisatsiooni instruktoriks ja seejärel sekretäriks. 

Aastatel 1937–1938 tegutses ta TSKP piirkondliku sekretäri ja kommunistliku ajalehe Moravske Slovacko toimetajana Moraavias Hodoninis.

Pärast 1938. aastal Tšehhoslovakkia okupeerimist Saksa Kolmanda Riigi poolt ja kommunistliku partei tegevuse keelustamist tegutses Novotny Prahas illegaalse parteiorganisaatorina. Saksa poliitiline politsei Gestapo vahistas ta poliitilise tegevuse pärast 8. septembril 1941. Ta saadeti Mauthauseni koonduslaagrisse Austrias, kust vabanes 1945. aastal.

### Osalus Tšehhoslovakkia valitsemises

Pärast naasmist Tšehhisse 1945. aasta mais määrati Antonín Novotný TSKP Praha piirkonna sekretäriks, kellena osales 1948. aasta kommunistliku riigipöörde ettevalmistamisel.

Pärast 1948. aastal alanud poliitilisi repressioone Tšehhoslovakkias säilitas Novotný oma positsiooni ning valiti ka 1951. aasta septembris TS KP KK sekretäriks ja kolm kuud hiljem ka KK Poliitilisse sekretariaati (KK Poliitbüroo ja Presiidiumi eelnev juhtorgan). 

1953. aasta jaanuaris arvati ta välja TSKP KK sekretariaadist ja määrati ta Tšehhoslovakkia Ministrite Nõukogu esimehe asetäitjaks, kuid kaks kuud hiljem toimunud Klement Gottwaldi surma tõttu määrati uuesti KP aparaati ning TSKP KK kesksekretariaadi tegevjuhiks. 

1953. aasta septembris valiti ta TSKP kongressil TSKP KK esimeseks sekretäriks ning valiti tagasi ametikohale ka 1958. ja 1964. aastal.

1957. aastal valiti ka Tšehhoslovakkia presidendiks.

1968. aasta jaanuaris lahkus ta TSKP KK esimese sekretäri kohalt ja asendati Alexander Dubčekiga ning 1968. aasta märtsis loobus ta ka presidendi ametikohast, mais aga loobus kohast TSKP Keskkomitees.

1971. aastal valiti ta uuesti TSKP KK, kuid ei omanud enam poliitilist mõjuvõimu. Ta suri 28. jaanuaril 1975 Prahas.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Klement Gottwald** | **Tšehhoslovakkia KP KK esimene sekretär**1953–1968 | Järgnev**Alexander Dubček** |
| Eelnev**Antonín Zápotocký** | **Tšehhoslovakkia president**1957–1968 | Järgnev**Ludvík Svoboda** |
**Pedja külanõukogu** oli külanõukogu Eesti NSV-s Jõgeva rajooni koosseisus aastail 1954–1979.

Külanõukogu moodustati Selli külanõukogu ja Kõola külanõukogu liitmisel 1954 juunis. Külanõukogu keskus asus Kõola külas. 1954. aasta seisuga tegutsesid külanõukogu piirides "Bolševiku", "Valguse" ja "Stalinliku Tee" kolhoos.

Pedja külanõukogu maa-ala langes kokku kuni 1950. aastani eksisteerinud Vaimastvere valla omaga.

1977. aastal kuulus külanõukogu koosseisu Endla, Kõola, Kärde, Paduvere, Pedja, Rohe, Selli, Tooma, Vaimastvere ja Vägeva küla.

1979 novembris Pedja külanõukogu likvideeriti ja selle territoorium liideti külanõukogu Jõgeva külanõukogu territooriumiga.

Viited
------

1. ↑  Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 17. juuni 1954 seadlus "Eesti NSV külanõukogude ühendamisest". Eesti NSV Teataja, 1954, 10, 104
2. ↑  Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 23. novembri 1979 seadlus "Jõgeva rajooni Pedja külanõukogu likvideerimise ning Jõgeva ja Puurmani külanõukogu piiride muutmise kohta". Eesti NSV Ülemnõukogu ja Valitsuse Teataja, 1979, 46, 558
**Pedro Gil Ferreira** (sündinud 18. märtsil 1968 Lissabonis Portugalis) on portugali päritolu Briti astrofüüsik, kosmoloog ja teaduskirjanik. 

Ta on 2008. aastast Oxfordi Ülikooli astrofüüsika professor.

Haridus ja töökäik
------------------

Ta lõpetas 1991. aastal Lissaboni Tehnikaülikooli litsentsiaadikraadiga tehnilise füüsika alal ja jätkas 1992. aastal õpinguid doktoriõppes Inglismaal, kus sai 1995. aastal Imperial College Londonist pärast väitekirja kaitsmist doktorikraadi (PhD) teoreetilises füüsikas. Seejärel töötas järeldoktorina California Ülikoolis Berkeleys (1995–1999) ja CERN-is (1999–2000). Pärast CERN-i naasis Inglismaale, kus sai töökoha Oxfordi Ülikoolis. Alustas uurimisteadurina, aastatel 2005–2006 oli füüsikalektor ja 2006–2008 füüsika-*reader*. Alates 2008. aastast töötab ta füüsikaosakonna astrofüüsika allosakonnas astrofüüsika professorina ja füüsikaosakonna akadeemilise allüksuse Beecrofti osakeste astrofüüsika ja kosmoloogia instituudi direktorina.

Ferreira on teinud kaastööd väljaannetele Nature, Science, New Scientist, Physics World, Physics Today, Scientific American, Sky at Night, CERN Courier, BBC Focus ja The Guardian.

Teadus
------

Ferreira peamised teadushuvid on seotud teoreetiline kosmoloogia ja astrofüüsikaga, peamised uurimisalad on Universumi suuremastaabiline struktuur, üldrelatiivsusteooria, tumeaine ning tumeenergia. Koos Michael Joyce'iga pakkus 1997. aastal välja kvintessentsi skalaarvälja mudeli kui võimaliku seletuse tumeenergiale.

Tunnustus
---------

* 2014 – Londoni Kuningliku Seltsi teadusraamatu auhinna nominent ("The Perfect Theory")
* 2014 – Institute of Physicsi ajakirja Physics World aasta raamatuauhinna nominent ("The Perfect Theory")

Teosed
------

* 2006 –*The State of the Universe: A Primer in Modern Cosmology*. Weidenfeld and Nicholson
* 2014 – *The Perfect Theory: A Century of Geniuses and the Battle over General Relativity*. Houghton Mifflin Harcourt

Viited
------

1. ↑  Pedro Ferreira. physics.ox.ac.uk
2. ↑  Beecroft Institute of Particle Astrophysics and Cosmology. physics.ox.ac.uk
3. 1 2  Curriculum Vitae (short). pedroferreira.co.uk
4. ↑  Pedro G. Ferreira. pedroferreira.co.uk

Välislingid
-----------

* Pedro Ferreira koduleht
**Heino Aassalu** (aastani 1945 **Heino Klaup-Pohla**; 27. juuli 1932 Tallinn – 20. veebruar 2000 Tallinn) oli eesti koreograaf, tantsupedagoog ja tantsukriitik.

Aastatel 1943–1953 oli ta Estonia teatris statist ja tantsija.

Ta lõpetas 1954 Eesti Riikliku Koreograafilise Kooli, kus teda juhendas rahvatantsu alal Ullo Toomi. Seejärel täiendas ta ennast Budapestis, Moskvas, Leningradis ja mujal.

Alates 1955. aastast oli ta ühtekokku kümne üldtantsupeo eesotsas, aastail 1973–1990 pealavastaja ja kunstilise juhina, lisaks neidude liigijuht viiel noorte tantsupeol.

Aastatel 1953–1997 töötas ta Rahvakultuuri Arendus- ja Koolituskeskuses tantsu peaspetsialistina, 1990–97 ka Tallinna Pedagoogikaülikoolis tantsu- ja balletiajaloo lektorina. 

Ta juhtis ansambleid Kullaketrajad ja Randlased ning lõi üle 40 rahvatantsukirjelduse. Ta lavastas tantse teatrites, Tallinnfilmis ja varieteedes ning kontserdikavu, mis tutvustasid Eesti tantsukunsti välisriikides. Ta oli paljude tantsuteemaliste raamatute autor või toimetaja.

Heino Aassalu on maetud Tallinna Metsakalmistule.

Tunnustus
---------

* 1974 Eesti NSV teeneline kunstitegelane
* 1985 Eesti NSV rahvakunstnik
* 1987 Ullo Toomi nimeline rahvatantsustipendium
* 1989 Priit Põldroosi nimeline auhind
* 1999 Anna Raudkatsi rahvatantsustipendium
* 1999 Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia (rahvatantsuloo talletamine ja vahendamine ning erialaste teatmeteoste koostamine)
* 2001 Priit Põldroosi nimeline auhind (postuumselt; koos Kalju Haani, Vilma Paalma, Mall Põldmäe, Mare Põldmäe, Reet Neimari, Tiina Ritsoniga)

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Heino Aassalu** |
**Heino Dengo** (9. juuni 1922 Tallinn – 4. veebruar 2002 Tallinn) oli eesti ajakirjanik ja sporditegelane. 

Ta töötas aastast 1939 kuni 21. juunini 1940 trükkali abina trükikojas Nool ning siis kuni mobilisatsioonini käsiladujana trükikojas Vaba Maa / Punane Täht. 

2. juulil 1941 mobiliseeriti Punaarmeesse, kus teenis tööpataljonis, Eesti Laskurkorpuses ning 1943. aastast Eesti partisaniliikumise keskuses Ivanovo oblastis ja Leningradis. Leningradis komandeeriti trükitöölisena ajalehemurdjaks Eesti Riikliku Kirjastuskeskuse trükibaasi. 

Lõpetas 1948. aastal Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee Vabariikliku Parteikooli, õppis hiljem Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei Leningradi Kõrgema Parteikooli kaugõppeosakonnas. 

Aastast 1944 töötas ajalehe Noorte Hääl toimetuses, 1945–1946 sõjalis-kehakultuuriosakonna juhataja, 1948–1962 vastutav sekretär, 1962–1982 oli Õhtulehe peatoimetaja. 

Oli 1955–1965 Lauatenniseföderatsiooni aseesimees, 1965–1975 Tallinna linna spordikomisjoni aseesimees.

Heino Dengo suri 4. veebruaril 2002 Tallinnas ja ta maeti 9. juulil 2002 Rahumäe kalmistule.

Isiklikku
---------

Tema tütar Viivi Dengo (sündinud 1945) töötas palju aastaid Õhtulehe keeletoimetajana.

Tunnustus
---------

* 1974 Eesti NSV teeneline ajakirjanik

Viited
------

1. ↑

Välislingid
-----------

* Biograafia ESBL-is
Rupiah Banda
**Rupiah Bwezani Banda** (13. veebruar 1937 Gwanda, Lõuna-Rodeesia (tänapäeval Zimbabwe) – 11. märts 2022 Lusaka) oli Sambia poliitik ja diplomaat.

2. novembrist 2008 kuni 23. septembrini 2011 oli ta Sambia neljas president.

Rupiah Banda on muu hulgas olnud Sambia suursaadik Egiptuses ja Ameerika Ühendriikides, Sambia esindaja ÜRO juures ja Sambia välisminister.

Aastal 2006 sai temast president Levy Mwanawasa valitsuse asepresident. Pärast Levy Mwanawasa atakki suvel 2008 sai Bandast presidendi kohusetäitja. 

30. oktoobril 2008 peetud presidendivalimistel sai parteid Movement for Multi-Party Democracy esindav Rupiah Banda napi võidu opositsiooni esindava Michael Sata üle ning 2. novembril 2008 astus ta presidendi ametisse. 

20. septembril 2011 peetud presidendivalimistel sai ta 36 protsenti häältest. Presidendiks valiti Michael Sata, kes sai 43 protsenti häältest. 


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Levy Mwanawasa** | **Sambia president**2008–2011 | Järgnev**Michael Sata** |
**Sahha (Jakuutia) Vabariigi teeneline teadustegelane** (varem **Jakuudi ANSV teeneline teadustegelane**; jakuudi keeles Саха Өрөспүүбүлүкэтин наукатын үтүөлээх диэйэтэлэ; vene keeles Заслуженный деятель науки Республики Саха (Якутия)) on Sahha aunimetus, mida antakse teadustegelastele konkreetsete teenete eest teaduses, erilist väärtust omavate teadustööde, teadusavastuste, leiutiste ja uurimuste eest, samuti viljaka teaduslik-pedagoogilise tegevuse eest ning teadussaavutuste propageerimise ja praktikasse juurutamise eest.

Sahha teenelise teadustegelase aunimetust ei anta isikutele seoses nende juubeliga, samuti isikutele, kes on varem saanud Venemaa Föderatsiooni aunimetuse.

Aunimetuse on saanud teiste seas kirjandusteadlane Anatoli Burtsev, tehnikateadlane Vassili Filippov, folklorist Vassili Illarionov ja keeleteadlane Vassili Robbek.

Viited
------

1. ↑  Почетные звания Республики Саха (Якутия). old.sakha.gov.ru
2. ↑  Положение о почетных званиях Республики Саха. yaguo.ru
**Saha võrrand** (ka Saha ionisatsioonivõrrand, Eggerti-Saha võrrand) kirjeldab gaasi ionisatsiooniastme sõltuvust temperatuurist. Selle võrrandi tuletas 1920. aastal India füüsik Meghnad Saha Boltzmanni jaotusfunktsioonist. Võrrandit rakendatakse peamiselt astrofüüsikas tähtede atmosfääri uurimisel ja spektrite liigitamisel.

Gaasi temperatuuri tõusmisel kasvab selle aatomite liikumisenergia ja aatomite omavahelisel põrkumisel hakkavad neist eralduma elektronid, s.t toimub ionisatsioon. Niisuguse aineoleku puhul on tegemist vähemal või suuremal määral ioniseerunud plasmaga. Saha võrrand kirjeldab plasma ionisatsiooniastet funktsioonina gaasi temperatuurist ja rõhust ning samuti aatomite ioniseerimiseks vajalikust energiast, kui gaas on termodünaamilise tasakaalu olekus ja aatomite vastastikmõju potentsiaalne energia on nende kineetilise energiaga võrreldes väike.

Saha võrrand puhta (üht liiki aatomitest koosneva) gaasi puhul 

{\displaystyle {\frac {n\_{i+1}n\_{e}}{n\_{i}}}={\frac {2}{\Lambda ^{3}}}{\frac {u\_{i+1}}{u\_{i}}}\exp \left[-{\frac {(\varepsilon \_{i+1}-\varepsilon \_{i})}{k\_{B}T}}\right],}
kus

{\displaystyle n\_{i}} on {\displaystyle i}-ndat järku ionisatsiooniga aatomite kontsentratsioon ({\displaystyle i} on ionisatsiooniaste, s.o puudujäävate elektronide arv);
{\displaystyle n\_{e}} on elektronide kontsentratsioon;
{\displaystyle \varepsilon \_{i}} on energia, mis on vajalik {\displaystyle i} elektroni eraldamiseks aatomist, s.t {\displaystyle i}-nda ionisatsiooniastme loomiseks;.
{\displaystyle u\_{i}=\sum \_{n}^{z}g\_{n}(i)e^{-{\frac {E\_{n}}{k\_{B}T}}}} on statistiline summa:
{\displaystyle g\_{n}(i)} on {\displaystyle n} taseme {\displaystyle i}-kordse iooni statistiline osakaal;
{\displaystyle T} on gaasi temperatuur;
{\displaystyle k\_{B}} on Boltzmanni konstant;
{\displaystyle \Lambda \ {\stackrel {\mathrm {def} }{=}}\ {\sqrt {\frac {h^{2}}{2\pi m\_{e}k\_{B}T}}}} on De Broglie termiline lainepikkus:
{\displaystyle m\_{e}} on elektroni mass;
{\displaystyle h} on Plancki konstant.
Saha võrrandist tuleneb, et ioniseeruvad need aatomid, mille elektronide energia ületab Boltzmanni jaotusele vastava ionisatsioonienergia.
**Sahha (Jakuutia) Vabariigi teeneline kunstitegelane** (varem **Jakuudi ANSV teeneline kunstitegelane**; jakuudi keeles Саха Өрөспүүбүлүкэтин искусствотын үтүөлээх диэйэтэлэ; vene keeles Заслуженный деятель искусств Республики Саха (Якутия)) on Sahha aunimetus, mida antakse kirjanikele, kunstnikele, arhitektidele, skulptoritele, lavastajatele, heliloojatele ja teistele kunstitegelastele, kes on loonud silmapaistvaid kunstiteoseid või kes omavad erilisi teeneid teadusloomel kunsti valdkonnas.

Sahha teenelise kunstitegelase aunimetust ei anta isikutele seoses nende juubeliga, samuti isikutele, kes on varem saanud Venemaa Föderatsiooni aunimetuse.

Sahha teenelisi kunstitegelasi
------------------------------

* 1941 – Mark Žirkov, helilooja
* 1955 – Vassili Mestnikov, teatrilavastaja
* 1962 – Afanassi Ossipov, maalikunstnik
* 1964 – Andrei Ešpai, helilooja
* 1987 –  Andrei Borissov, teatrilavastaja
* 2010 – Nikita Aržakov, filmilavastaja

Aunimetuse saanute hulgas on ka koreograaf  Sergei Zverev (Kõõl Uola).

Viited
------

1. ↑  Почетные звания Республики Саха (Якутия). old.sakha.gov.ru
2. ↑  Положение о почетных званиях Республики Саха. yaguo.ru
**Sahara Araabia Demokraatlik Vabariik** (araabia keeles الجمهورية العربية الصحراوية الديمقراطية‎; hispaania keeles *República Árabe Saharaui Democrática*, lühend *RASD*; inglise keeles *Sahrawi Arab Democratic Republic*, lühend **SADR**) on osalise tunnustusega riik, mis väidab endale kuuluvat tervet Lääne-Saharat; endine Hispaania koloonia. 

Sahara Araabia Demokraatliku Vabariigi kuulutas välja Polisario rinne 27. veebruaril 1976 Bir Lehlus. SADR-i valitsuse kontrolli all on praegu 20-25% Lääne-Saharast, neid territooriume nimetab valitsus Vabastatud Aladeks või Vabaks Tsooniks. Maroko administreerib ülejäänud osa vaidluse all olevast alast ja nimetab neid maid oma Lõunaprovintsideks. Sahara Araabia Demokraatliku Vabariigi valitsus peab Maroko maa-alasid okupeeritud aladeks ning Maroko peab palju väiksemat SADR-i territooriumi puhvertsooniks.

Asukoht
-------

Sahara Araabia Demokraatlik Vabariik asub Sahara kõrbe lääneosas, kus oaase on väga vähe. Ka sademete hulk on ekstreemselt väike. Erinevalt Maroko valdustest ei asu SADR-i territoorium Atlandi ookeani ääres. Lääne-Sahara on üldiselt tasase pinnamoega. Neid asjaolusid arvesse võttes on SADR ja Lääne-Sahara hõredaimalt asustatud alade seas.

Riik piirneb põhjas ja läänes Maroko valdustega Lääne-Saharas, lõunas ja edelas Mauritaania ning kirdes Alžeeriaga.

Ajalugu
-------

Pärast Hispaania lahkumist Lääne-Saharast allkirjastasid Hispaania, Maroko ja Mauritaania Madridi kokkuleppe, millele järgnes Maroko ja Mauritaania sisenemine Lääne-Sahara aladele eesmärgiga liita see enda riigiga. Kumbki riik ei pälvinud rahvusvahelist tunnustust ning järgnes sõda iseseisvust pooldava Polisario rindega, kes väitis end esindavat Lääne-Sahara rahvast.

Sahara Araabia Demokraatlik Vabariik kuulutati välja 27. veebruaril 1976 Lääne-Saharas Bir Lehlus, kui Polisario kuulutas vajadust täita Hispaania koloniseerijate lahkumisel tekkinud tühimikku. 

Bir Lehlu jäi Polisario rinde valdustesse ka pärast 1991. aasta relvarahu ja oli kuni 2011. aastani eksiilvalitsuse sümboolne pealinn. Samal ajal väidab SADR-i valitsus, et Maroko valdustesse jääv El Aaiún on kogu iseseisva Lääne-Sahara territooriumi pealinn. Valitsus tegutseb kolmandas *de facto* pealinnas Tidoufi provintsis, kus asuvad põgenikelaagrid ning elab enamik eksiilühiskonnast.

Alates 2011. aastaks on ajutine halduskeskus Tifariti.

Sahara Araabia Demokraatliku Vabariiki on tunnustanud 45 ÜRO liikmesriiki.
**Sergei Zverevi (Kõõl Uola) nimeline Sahha (Jakuutia) Vabariigi Rahvuslik Tantsuteater** (vene keeles Национальный театр танца РС(Я) им.С.А.Зверева – Кыыл Уола) on teater Sahha pealinnas Jakutskis. 

Tantsuteater loeb oma algusajaks **Riikliku Tantsuansambli Jakutija** loomist 1980. aastal. 1992. kujundati tantsuansambel ümber **Sahha (Jakuudi) Vabariigi Rahvuslikuks Tantsuteatriks**. Alates 2005. aastast kannab Sahha rahvuslik tantsuteater Sergei Zverevi (Kõõl Uola) nime.

Teater säilitab ja arendab rahvusliku tantsukultuuri traditsioone. Teatri repertuaaris on enam kui 20 lavastust. Teatri kunstiline juht oli kaua aega (alates 1980. aastast) teatri looja Gennadi Baišev. Teatrist on saanud Sahha visiitkaart rahvusvahelistel ja ülevenemaalistel festivalidel. 

Praegu täidab kunstilise juhi kohuseid Svetlana Bessonova. 1993. aastast töötab ballettmeister-lavastajana Ljudmila Antipina ja teatri peadirigendina Nikolai Petrov. Teatrikollektiivi koosseisu kuulub 34-liikmeline tantsutrupp, 3-liikmeline lauluansambel ja 23-liikmeline rahvapilliorkester.

Tantsijaid
----------

* Semjon Ivanov, Sahha teeneline kunstnik
* Vladislav Popov, Sahha teeneline kunstnik

Viited
------

1. ↑  До свидания, 37-й театральный сезон. dancesakha.ru
2. 1 2 3  О театре. dancesakha.ru
3. 1 2  60 лет со дня рождения Г.С. Баишева[*alaline kõdulink*]. nlrs.ru
4. ↑  Создатель. dancesakha.ru

Välislingid
-----------

* Koduleht. dancesakha.ru
* Teatri rahvapilliorkestri koosseis. dancesakha.ru