recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Tuulelipp** on kõrgesse paika, tavaliselt hoone katusele, torni või masti tippu paigutatud seadeldis, mis pöördub tuule jõul, näidates tuule suunda.

Beauforti skaalal, mis määratleb tuule tugevuse, vajab tuulelipp liikumahakkamiseks kahepallist ehk kerget tuult.

Aegade jooksul on tuulelipud võtnud kõikvõimalikke fantastilisi vorme. Lääne-Euroopa kristlikel kirikutel on levinud kukekujulised tuulelipud. Üks maailma suuremaid tuulelippe on Yukoni transpordimuuseumis Kanadas Whitehorse'i rahvusvahelise lennujaama kõrval – selleks on endine transpordilennuk Douglas DC-3. Guinnessi rekordite raamatu andmeil on suurim tuulelipp siiski Tío Pepe šerri reklaam Hispaanias Jereze linnas.

Eesti tuntuim tuulelipp on Tallinna raekoja torni tipus paiknev Vana Toomas, mida Tallinna ühe sümbolina on kujutatud paljudel suveniiridel. Tartus on tähelepanu pälvinud Ivar Feldmanni sepistatud hansakogekujuline tuulelipp Lennuk, mis asetseb 2003. aastal üle Emajõe rajatud Turusilla masti tipus.

Pildid
------

* Tuulelipuna kasutatav transpordilennuk Douglas DC-3 Kanadas, Yukoni transpordimuuseumisTuulelipuna kasutatav transpordilennuk Douglas DC-3 Kanadas, Yukoni transpordimuuseumis
* Tallinn, Lai 19Tallinn, Lai 19
* Tallinn, Lai 27Tallinn, Lai 27
* Tallinn, Pikk 29Tallinn, Pikk 29
* Tallinn, Pikk 37Tallinn, Pikk 37
* Vao mõisa aida tuulelippVao mõisa aida tuulelipp
* Tuulelipp Amandus Adamsoni Ateljeemuuseumi katuselTuulelipp Amandus Adamsoni Ateljeemuuseumi katusel

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Tuulelipp** |
**Talve kolm sõpra** (hiina keeles: 岁寒 三友 *Suìhán sānyǒu*, jaapani keeles: 歳寒三友 *Saikan no sanyū*, jaapani keeles ka „mänd-bambus-ploom" (松竹梅; Chō-chiku-bai)) on idamaades kunstimotiiv, kus kujutatakse koos mändi, bambust ja ploomiõisi. Koos sümboliseerivad nad järjekindlust, sitkust ja vastupidavust. Neid hinnatakse kõrgelt konfutsianismis ja nad esindavad junzi omadusi.

Ajalugu
-------

Kunstnik Zhao Mengjiani teos
Kolm talve sõpra on tüüpiline hiina kunstis ja teistes maades, mis on hiina kultuurist mõjutatud. Esimest korda ilmusid nad kolmekesi poeet Zhu Qingyu (朱慶餘) luuletuses Tangi dünastia ajal 9. sajandil. Songi dünastia ajal tegi kunstnik Zhao Mengjian (趙孟堅, u 1199–1264), koos teiste sama aja kunstnikega, selle kolmiku maalikunstis tuntuks.

Viited
------

1. 1 2  "Chinese symbols" (PDF). British Museum. Lk 1. Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 24. mai 2019.
2. ↑  Dusenbury, Mary (2004). *Flowers, dragons and pine trees: Asian textiles in the Spencer Museum of Art* (Bier, Carol; Foresman, Helen ed.). New York: Hudson Hills Press. Lk 248. ISBN 978-1-55595-238-9.
3. 1 2 3  Welch, Patricia Bjaaland (2008). *Chinese art: A guide to motifs and visual imagery*. North Clarendon: Tuttle Publishing. Lk 37. ISBN 978-0-8048-3864-1.
4. ↑  Welch, Patricia Bjaaland (2008). *Chinese art: a guide to motifs and visual imagery*. North Clarendon: Tuttle Publishing. Lk-d 20–21. ISBN 978-0-8048-3864-1.
**John Wyndham Parkes Lucas Beynon Harris** (10. juuli 1903 – 11. märts 1969) oli inglise ulmekirjanik. Tema teoste tegevus toimub sageli postapokalüptilises keskkonnas.

Tema tuntuim teos on "Trifiidide päev", millest sai kiiresti menuk ja millest on tehtud ka mitu filmiversiooni. 

Pärast kooli lõpetamist proovis ta karjääri teha põllumajanduse, juura ja reklaami alal, kuid ei saavutanud edu. 1925. aastal hakkas ta kirjanikuks. 1930. aastatel müüs ta jutte mitmele ameerika ajakirjale ning temalt ilmus kolm romaani varjunime John Beynon all. 

Teise maailmasõja ajal teenis Wyndham armees sideoperaatorina. 

Pärast sõda hakkas ta uuesti kirjutama, ajendatuna oma venna Vivian Beynon Harrise kirjanduslikust edust. Ta muutis oma kirjutamisstiili ning 1951. aastal ilmunud "Trifiidide päev" osutus ülimenukaks. Pärast seda ilmus temalt veel kuus romaani. Tema arhiivi omandas Liverpooli ülikool.

Eesti keeles ilmus "Trifiidide päev" esimest korda Eesti Raamatu "Mirabilia" sarjas 1990. aastal (tõlkija Aivo Lõhmus), lisaks on eesti keelde tõlgitud tema novellid "Veider lugu" ja "Meteoor" ning romaan "Krüüsalised".
**Üheksas ristisõda** oli viimane "keskaegsetest" ristisõdadest, Euroopa kristlaste katsetest tagasi vallutada püha maad. 

Sõja põhjus oli Egiptust ja Süüriat valitsenud Mamelukkide võimsuse pidev kasv ning jätkuv kohalolek pühal maal. Viimased ristisõdijate riigid Süürias olid kokku varisenud. Sõjas osales palju erinevaid tegelasi: Inglismaa prints Edward, Prantsusmaa kuningas Louis IX, aga ka paavst ja Bütsantsi keiser, ning mongolid Hulagu Khan ja Möngke-khaan, ning mamelukkide liidrid Baibars I ja Quituz. Sõda on peaaegu lahutamatult seotud 1270. aasta Kaheksanda ristisõjaga. 

Kaheksanda ristisõja ebaõnnestumise järel sai Baibars jätkata Jeruusalemma kuningriigi hävitamisega: aastal 1270 lasi ta mõrvata Montforti Philippe'i, aastal 1271 vallutas ta Hospitaliitide ja templirüütlite tugipunktid Krak des Chevaliersis ja Montfortis. Ta piiras ka Tripolit, kuid oli sunnitud mais põgenema, sest saabus Louis IX ristisõja ainus arvestatav jõud Inglismaalt Walesi prints Edward. 

Edward suutis moslemitega 10 aasta pikkuse vaherahu sõlmida, sellest hoolimata prooviti teda mõrvata. Edward lahkus aastal 1272, hoolimata II Lyoni kirikukogul tehtud plaanidest, jäi see viimaseks suuremaks ristiretkeks. Hugo III kontroll Jeruusalemma kuningriigi üle hakkas kaduma, ta oli rahva seas ebapopulaarne ning kuningriigi kolmest linnast üks, Beirut, eemaldus kuningavõimust peaaegu täielikult. Isabella (Hugo II lesk) andis alad isegi Baibarsi kaitse alla.
**96-kopikane** on suurima nimiväärtusega livonees, mida vermiti.

Livoneese vermiti keisrinna Jelizaveta Petrovna käsul Eesti- ja Liivimaal kasutamiseks. Tegemist on taalrisüsteemis, kuid vene vääringus müntidega, mis pidid aitama nendel aladel Vene raha kasutusele võtta.
Hiljem aga selgus, et müntide massi määramisel oli tehtud arvutusviga ning 96-kopikaline oli tegelikult väärt 109,09 kopikat. Kuna sellised mündid olid riigikassale kahjulikud, kõrvaldati need käibelt.

Kujundus
--------

Münt kaalub 26,38 grammi ning selle serv on ornamenteeritud.

### Avers

96-kopikaline Livonez Jelizaveta Petrovna büstiga 1757 (Avers)
96-kopikaline Livonez 1757 (Revers)
Mündi esiküljel on keisrinna Jelizaveta Petrovna büst ning legend *ELISABETHA • I • D • G • IMP • TOT •ROSS*.

### Revers

Mündi tagaküljel on kahe peaga kotkas ovaalse Riia ja Tallinna vapikilbiga, selle all nimiväärtust tähistav arv 96 ja vermimise aasta ning legend *Moneta Livon et Estland* või *Moneta Livoesthonica*.

### Vermimisaasta erimid

Münte vermiti aastatel 1756 ja 1757, kusjuures 1756. aasta münte on kahesuguse tagaküljel oleva legendiga: *Moneta Livon et Estland* ja *Moneta Livoesthonica*.

Vaata ka
--------

* Rubla
* Eesti raha

Livoneesid

96 kopikat | 48 kopikat | 24 kopikat | 4 kopikat | 2 kopikat
**Renate Karhu** (ka **Renate Karter**, aastani 1963 Piirmann; 5. november 1941 Valga – 3. detsember 2015 Aaspere, Haljala vald) oli eesti laulja (II alt).

Ta õppis klassikalist laulmist Tallinnas Jaan Tombi nimelise Kultuuripalee lauluringis Aaro Pärna juhendamisel. Laulis Estonia teatri kooris aastatel 1970–1991, tegi ka lavastustes kõrvalosi. Mängis mängufilmis "Siin me oleme" (1978, Eesti Telefilm) punapead. Pärast Estonia teatrist lahkumist elas aastaid Lääne-Virumaal Aasperes Karukoopa talus, mis oli varem olnud pere suvekodu.

Osalemine filmis
----------------

Mängufilmi "Siin me oleme" võtteid tehti 1978. aasta suvel. Estonia koorist, kus Renate oli kaheksa aastat laulnud, lavastaja Sulev Nõmmik ta filmi välja valiski (rolli prooviti ka Katrin Karismad). Kui Nõmmik käis filmi tegemiseks kunstinõukogu ees luba saamas, luges ta neile näitlejate nimed ette ning Karhu nimi osutus nõukogule tundmatuks.

Renate Karhu on meenutanud: "Ega ma sel ajal filmitegemisest huvitatud polnudki, sest teatris algas ju puhkus. Aga Nõmmik kutsus, et tule ikka, Muhu saarel saadki ju puhata. Filmi tegemine oli lõbus. Nõmmik rääkis Koguva külas hommikuti igale näitlejale, mida ta tegema peab ja töö läks lahti. Tihti tuli oodata õiget ilma ja päikest." ... "Mul on kahju, et palju häid kaadreid vastu taevast lendas. Palju ilusaid võtteid hävis tehniliste apsude tõttu. Ja Nõmmik pani filmi kokku ju praktiliselt proovivõtetest."

Filmis osalenud Väino Puura: "Tal polnud sees mingeid stampe, sest ta polnud ju näitleja, laulnud vaid Estonia kooris. Nii et ta oli ehe ja puhas leht ning selline oli ta ka filmis."

Filmis oli Renate Karhul mitu stseeni tuntud näitleja Lia Laatsiga. Sulev Nõmmik pani nad ka kõvasti kaklema. Karhu: "Aga kuidas sa tuntud näitlejat lööma lähed? Eks ma üritasin siis, aga Lia sai vihaseks ja andis mulle ka tou ära." Ja nende kaklus sai hoo sisse. "Selles kingakontsaloos juhtus mõndagi, operaatorid said ka oma jao," meenutas Väino Puura.

Kui Imre Sooäär kultusfilmi "Siin me oleme" tegelased 2004. aastal Pädaste mõisa kokku kutsus, otsiti kaua filmis mänginud punapead (hüüdnimega Lõke). Küsiti Estonia teatrist, helistati kolleegidele, kuid tulemusteta. Alles hiljem leidsid ajakirjanikud ta Aasperest üles.

Viited
------

1. ↑  Renate Karhu. Eesti Teatriliit. Vaadatud 24. juuni 2023.
2. 1 2 3  "Siin me oleme" Punapea Renate Karhu valiti filmi ooperikoorist. Eesti Naine, 07. detsember 2015.
3. ↑  Punapea Renate jääbki minu mällu noore tüdrukuna. Õhtuleht, 11. detsember 2015.
**John William Waterhouse** (6. aprill 1849 – 10. veebruar 1917) oli Briti maalikunstnik.

"The Lady of Shalott Looking at Lancelot"
John Waterhouse oli hilisviktoriaanliku ajastu maalikunstnik, kelle looming sai tugevaid mõjutusi Burne-Jonesi loomingust ja prerafaeliitide liikumisest üldisemalt. 

Ta sündis Roomas ja siirdus 1870. aastal Londonisse Kuninglikku Kunstiakadeemiasse oma õpinguid jätkama. Esialgu oli tema loomingu teemadevalik üsna sarnane Lawrence Alma-Tadema loominguga, käsitledes peamiselt antiigitemaatikat. 

Hilisemas loomingus on tunda impressionismi ja esteetilise liikumise mõjutusi. Tema pürgimuseks oli ühitada fantaasia ja realism. Ta liitus prerafaeliitide liikumisega 1895. aastal – samal aastal, mil valmis tema ehk kõige kuulsam teos "The Lady of Shalott".

Viited
------

1. 1 2  Swinglehurst, Edmund. The art of Pre-Raphaelites, Parragon, 1994, lk. 74

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **John William Waterhouse** |
**Giuseppe Arcimboldo** (1527 Milano – 11. juuli 1593), itaalia maalikunstnik, manerismi üks peaesindajaid

1549–1551 töötas Arcimboldo oma kunstnikust isa Biagio Arcimboldo töökojas, kus nad valmistasid vitraaži- ja vaibakartoone Milano toomkirikule. Seda tööd jätkas Arcimboldo ka pärast oma isa surma kuni aastani 1558. 

1562. aastast töötas Viinis keiser Ferdinand I ja hiljem Prahas Maximilian II ja Rudolf II õuekunstnikuna. Seal valmisid ka esimesed maalid seeriatest "Aastaajad" ja "Elemendid". 1591. aastal naasis kunstnik Milanosse.

Arcimboldo karjääri kõrghetk saabus Rudolf II valitsemisajal.

Arcimboldo tegid tuntuks tema allegoorilis-fantastilised maalid, millel naturalistlikult kujutatud lilledest, loomadest, puuviljadest, taimedest ja tarbeesemetest moodustuvad inimolendid ja portreed.

Teosed
------

* "Raamatukoguhoidja""Raamatukoguhoidja"
* "Vertumnus", Rudolf II portree"Vertumnus", Rudolf II portree
* "Õhk""Õhk"

Viited
------

1. 1 2  Kunstileksikon, Tallinn, Kunst, 2000, lk 25
**Renault 20** ja **Renault 30** aastatel 1975–1984 toodetud prantsuse sõiduauto. Tegu oli tolle ajastu Renault' kõige luksuslikuma mudeliga ning ehituse ja keredetailide poolest olid 20 ja 30 samad. Küll aga oli 30 parema varustusega ning ka suurema töömahuga mootoritega.

Loomine
-------

Luksuslikuma mudeli loomist väikeautode kõrvale alustati Renault' tehases 1960. aastatel. Algul plaaniti konstrueerida V8-mootoriga auto, kuid selle loomise protsess venis, kuni lõpuks 1970. aastate algul alustati projekti P127. Projekti tulemusel valmis märtsis 1975 Renault 30 ja sama aasta novembris Renault 20. Autode loomisel võeti aluseks Renault 12 mehaanikapool ja Renault 16 kerekontseptsioon. Mõlemad nimetatud mudelid olid juba varem saavutanud suure müügiedu ja populaarsuse.

Konstruktsioon
--------------

Mootor asetseb kere suhtes pikisuunas, eespool esitelge ja vedavad on esirattad. Nii esi- kui ka tagavedrustus on sõltumatud.

Renault 20 ja Renault 30 erinevad üksteisest peamiselt vaid esiotsa disaini, tagapidurite ja kasutatud mootorite poolest. Renault 20-l kasutati nelinurkseid esitulesid, trummelpidureid tagateljel ja väiksema töömahuga neljasilindrilisi mootoreid. Luksuslikumal Renault 30-l olid aga ümarad topeltesituled, ketaspidurid tagateljel ja kasutati 2,7 l töömahuga V6-bensiinimootorit. Hiljem lisandus turbolaadimisega diiselmootor.

### Modifikatsioonid

Renault 20TL (R1271), Renault 20TS/LS (R1272/R1277), Renault 20TX (R1279), Renault 20 Diesel (R1276), Renault 30TS (R1273 või R1275), Renault 30TX (R1278) ja Renault 30 Turbo Diesel

* Renault 20Renault 20
* Renault 20Renault 20
* Renault 30Renault 30
* Renault 30Renault 30

Muu
---

Kokku toodeti seda tüüpi autosid eri andmetel Sandouville'is umbes 622 000 – 638 000 Renault 20 ja 145 000 Renault 30 autot.
Kogu tootmisperioodi jooksul ei suudetud neil mudelitel kõrvaldada kõiki pisivigu ja puudusi, mistõttu autode töökindlus jättis soovida. Samas oli tegu väga mugavate ja omas klassis luksuslike autodega.

Üks Renault 30 oli kasutusel president François Mitterrandi ametiautona tema esimestel ametiaastatel (1981-1983), kuni 1984. aastal kolis ta üle uuele Renault 25-le.

1980. aastate keskel toodeti väike hulk seda tüüpi autosid Dacia 2000 nime all ka Rumeenias.
Giuseppe Garibaldi (C 551)
**Giuseppe Garibaldi (C 551)** on Itaalia lennukikandja, kuni 2009. aastani Itaalia sõjalaevastiku Marina Militare lipulaev.

Laeva ehitamist alustati 1981. aasta märtsis Monfalcone laevatehases Trieste lahes. Vette lasti ta 11. juunil 1983. Teenistusvalmiks sai ta 30. septembril 1985.

Laeval on 4 Fiat COGAG gaasiturbiini, mis on ehitatud General Electricu litsentsi põhjal ja mis pakuvad võimsust 60 MW. Laeva 2 sõukruvi annavad laevale maksimumkiiruse 30 sõlme, mida aga pidevalt hoida ei saa. Kiirusega 20 sõlme võib laev läbida 7000 meremiili ehk 13 000 km.

Laeva relvastuse hulka kuulub palju elektroonilise sõja vahendeid, sealhulgas radarivastased seadmed, segajad ja valgustusraketid. Laeval võib paikneda kuni 16 AV-8B Harrier II tüüpi lennukit (Itaalia armeele kuulub selliseid ainult 15) või 18 "Agusta" kopterit. Lennurada on 4° kaldu, 174 m pikk ja 30,4 m lai.

Pärast Teist maailmasõda keelati Itaalial omada sõjalaevastikku. Sellepärast nimetati teda ehitamise ajal lennukikandja-ristlejaks. Kuni 1988. aastani olid laeval maandunud üksnes Itaalia kopterid ja NATO ühisõppuste ajal ka Suurbritannia õhujõudude lennukid Harrier. 1989 kaotati sõjalaevastiku omamise keeld ja Itaalia merevägi omandas lennukid, mis alaliselt "Garibaldil" seisid.

Laeva kodusadam on Taranto.

Laev on nime saanud Itaalia vabadusvõitleja Giuseppe Garibaldi järgi.

Laeva üldandmed
---------------

* pikkus 180,2 m
* laius 30 m
* süvis 8,2 m
* veeväljasurve 10 000 t (tühilastis), 13 850 t (täislastis)
* kiirus 30 sõlme
Tuulekaer
**Tuulekaer** (*Avena fatua* L.) on kõrreliste sugukonda kuuluv üheaastane metsiku kaera liik. Levib seemnetega (sõkalteristega) ning on kiire paljunemisvõimega (kuni 1000 seemet). Tuulekaera õite välissõklad on pika põlvja ohtega, mille alumine osa on spiraalselt keerdunud. Välissõkal on tavaliselt karvane ja kinnitub kergesti kõikvõimalike esemete külge.

Levik
-----

Arvatakse, et liik sattus Eestisse 1980. aastatel kaubarongidega Kesk-Aasiast. Raudteeäärsetelt põldudelt on ta viljaga koos levinud üle Eesti ja on suureks nuhtluseks põllumajandusele, tekitades suurt kahju. Tugeva kasvu tõttu jätab tuulekaer kultuurtaimed alarindesse. Kahjurid ja taimehaigused lööbivad varem, aidates haiguste ja kahjurite levikule kaasa.

Tuulekaera tõrje
----------------

Tuulekaera tõrje on keerukas. Suurem osa seemneid variseb põllule enne teravilja valmimist. Osa seemnetest on võimelised idanema kohe pärast varisemist, osa aga vajavad teatud puhkeaega. Seemne idanemisvõime säilib 1–2 °C juures ja 20–30 cm sügavusel kuni 10 aastat. Kord põllule sattunud tuulekaera seemned tärkavad väga ebaühtlaselt ja tõrje on seetõttu raskendatud. Üksikud taimed soovitatakse välja kiskuda. Taimed tuleb välja kiskuda koos võrsesõlmega ja nii, et seemned ei variseks. Suurema leviku korral tasub kasvatada hilisema külviajaga kultuure, sest vaheltharimisega on võimalik hävitada tõusmed. Külviks tohiks kasutada ainult sertifitseeritud seemet. Komposti ja sõnniku kasutamisel tuleb eelistada kuumkäärimist, mis hävitab seemnete idanemisvõime. 

*Vastavalt Maaelu ja põllumajandusturu korraldamise seadusele on maakasutaja alates 2005. aastast kohustatud tuulekaera esinemisest oma põllumassiivil viivitamatult teatama Taimetoodangu Inspektsioonile ja rakendama vajalikke abinõusid, vältimaks oma kasutataval maal tuulekaera esinemist ja levikut.*

Allikad
-------

* *Sulev Uusna Ph.D (Agr.), EMVI*

Välislingid
-----------

* Tuulekaer andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes
Mälestusrist Mussolini surmakohas
**Giulino** (rohkem tuntud kui **Giulino di Mezzegra**, kohalikus murdes *Giülin*) on Itaalia Como provintsi Mezzegra valla (*comune*) osa. Külaelanike kohta kasutatakse nime *giulinesi*.

Ajalugu
-------

### Varasem ajalugu

Küla oli autonoomne omavalitsus aastani 1928, mil see ühines Mezzegraga, saades selle üheks osaks (*frazione*).

### Mussolini surm

Koht on läinud ajalukku kui paik, kus 1945. aasta 28. aprillil tapeti Benito Mussolini ja tema armuke Claretta Petacci. Hukkamise viisid läbi kohalikud vastupanuvõitlejad (*partigiani*), kes olid diktaatori tabanud Dongo vallas (mida peetakse sageli ekslikult kohaks, kus hukkamine aset leidis).

Geograafia
----------

Giulino on osa Intelvi geograafilisest piirkonnast ning see asub mägedes Como järve loodekalda lähedal. Küla on Mezzegrast 2 km, Comost 30 km ja Luganost (Šveitsis) 40 km kaugusel.

Küla asub merepinnast 250 meetri kõrgusel.

Kirjandus
---------

* Bruno Giovanni Lonati. "*Quel 28 aprile. Mussolini e Claretta: la verità*". Mursia, 1994. ISBN 88-425-1761-5.
**Tuuli Roosma** (sündinud 26. mail 1975) on eesti teleajakirjanik.

Haridus
-------

* 1990 lõpetas Tallinna Rahumäe Põhikooli
* 1993 lõpetas Kopli Kunstikeskkooli.
* 1997 lõpetas Tallinna Tehnikaülikooli Kõrgema Majanduskooli
* 1998 Tartu Ülikooli Avatud Ülikool, ajakirjanduse loengud
* 2006 lõpetas Media Business Schooli programmi "Master in European Audiovisual Management" Hispaanias.

Töö televisioonis
-----------------

Tuuli Roosma on toimetanud ja juhtinud telesaateid aastast 1995. Ta on juhtinud saateid "Vaaderpass", "... ja jumal lõi naise", "Mamma mia", "Öö valitutega", "Nõrgim lüli" ja "Saladused". Ta on toimetanud ja produtseerinud saateid "Kuldvillak", "Paras Paar", "Tere õhtust!", "Kahevõitlus", "Magnet", "Õige valik", "Pereelu", "Koosolek" ja "Eesti muusika karikas".

Aastatel 1998–2000 töötas ta TV3 turundusosakonnas spetsialisti ja turundusjuhina.

2007. aastal asutas produktsioonifirma Reede, millega tootnud saateid ja sarju: "Meie aasta Aafrikas" (2019, Kanal 2), ajalooline draamasari "Litsid" (2018, TV3), "Meie suvi Iraanlastega" (2018, Kanal 2), "Meie aasta Iraanis" (2018, Kanal 2), "Meie aasta Austraalias" (2016-2017, Kanal 2), "Meie aasta Hiinas" (2015, Kanal 2), "Meie aasta Siberis" (2012, Kanal 2), "Suletud uste taga"(2012-... TV3), "Saladused" (2008-... Kanal 2), "Viimne voor" (2014, TV3), "Tondipüüdjad" (2013, TV3), "Ühikarotid" (2010-2011, Kanal 2), "Ühikarotid-õed" (2011, Kanal 2), "Kinotehas" (2011, TV3) "Üks teist" (2008-2009, Kanal 11), "Pereelu" (2009, ETV), "Tere õhtust!" (2007, Kanal 2).

Raamat
------

* Mamma mia. Stuudios on ainult naised Varrak, Tallinn 2003.
* Meie aasta Siberis, Reede, Tallinn 2013 ISBN 978-9949-33-340-0

Saavutused
----------

Tuuli Roosma on valitud korduvalt parimaks televisiooni naissaatejuhiks. (Ajakiri Nädal küsitlus)[*viide?*] (Eesti Meelalahutusauhinnad.)

Isiklikku
---------

Tuuli Roosma ja dokumentalisti Arbo Tammiksaare peres kasvavad kaksikud pojad Andres ja Kristjan, kes on sündinud 23. jaanuaril 2009.

Viited
------

1. ↑  "TTKM lõpetajad 1997". Originaali arhiivikoopia seisuga 17. november 2009. Vaadatud 23. septembril 2009.
2. ↑  "MEGA Students 2005-2006". Originaali arhiivikoopia seisuga 11. aprill 2007. Vaadatud 23. septembril 2009.
3. ↑  "Kes? Mis? Kus?" 2010, lk. 473

Välislingid
-----------

* Liis Auväärt, "Tuulivaikne aeg", Eesti Naine, september 2009
* Verni Leivak, "Anonüümsed saladused" Postimees, 18. september 2008
* Jaanus Hämarsoo, "Tsiklid, urkad ja glamuur" Kroonika 2. september 2008
* Rainer Kerge, "Tuuli Roosma: ma tean tohutult saladusi!" Õhtuleht, 12. aprill 2008
* Andri Maimets, "Tuuli Roosma astub briti õelaima telenäo jälgedes" Postimees Arter 18. august 2004
* Tiiu Suvi, "Vastust teab vaid Tuuli" Eesti Naine, detsember 2002
* Barbi Pilvre, "Antenn" Eesti Ekspress, 13. märts 2003
* Krister Kivi, "Mamma mia" Eesti Ekspress, 31. oktoober 2002
* Valdo Jahilo, "…ja jumal lõi naise Tuuli Roosma" Õhtuleht, 1. märts 2001
* Andra Siibak, The role of advertisers in women`s genres: the analysis based on the Estonian talk-show Mamma Mia
**Giulia Enders** ( sündinud 1990. aastal Mannheimis) on saksa gastroenteroloog ja aimekirjanik. 

Ta on gastroenteroloogia doktorant Frankfurdi Goethe ülikooli meditsiinilise mikrobioloogia ja haiglahügieeni instituudis. Oma käsilolevas doktoritöös uurib ta bakterit *Acinetobacter baumannii* (atsinetobakter), mis võib põhjustada infektsiooni, hingamisteede haigusi ja veremürgistust.

2012. aastal võitis ta loenguga "Võluv soolestik" esikoha Freiburgi, Berliini ja Karlsruhe Science Slamil ning loeng sai YouTube'is kiiresti menukaks. Kirjastus Ullstein tegi talle ettepaneku sellel teemal raamat kirjutada. Aimeraamat "Darm mit Charme" ("Võluv soolestik") ilmuski 2014. aasta märtsis. Juulis teatas kirjastaja, et raamatust on pool miljonit eksemplari müüdud. "Võluvast soolestikust" sai rahvusvaheline menuk, mis on tõlgitud 28 keelde.

Tunnustus
---------

* 2016 – Deutschen Museumsi Helmut Fischeri teaduskommunikatsiooni auhind

Teosed
------

* 2014 – *Darm mit Charme. Alles über ein unterschätztes Organ*. Kirjastus Ullstein, Berliin, 304 lk, ISBN 978-3550080418

#### Tõlked eesti keelde

* 2016 – *Võluv soolestik. Kogu tõde ühe alahinnatud elundi kohta*. Tõlkinud Kadri Metsma. Kirjastus Varrak, ISBN 978-9985335598

Viited
------

1. ↑  Giulia Enders. darm-mit-charme.de
2. ↑  "Võluv soolestik". apollo.ee
3. ↑  Jahres-Bestseller: "Darm mit Charme" und Spielman-Roman vorn. focus.de, 22. detsember 2014
4. ↑  Preis mit Charme. deutsches-museum.de

Välislingid
-----------

* Giulia Enders - Darm mit Charme (WDR 5 Science Slam). youtube.com, 20. november 2012
* Vom Bäh zum Wow. faz.net, 11. aprill 2014
* Giulia Enders: Gut Reaction. youtube.com, 29.mai 2015
* NeuesS Von Giulia Enders. studiced.de, 25. mai 2016
**Kääpa maastikukaitseala** on maastikukaitseala Jõgeva maakonnas pindalaga 2284 ha.

Kaitseala ajalugu ulatub aastasse 1961 kui Tartu Rajooni TSN Täitevkomitee 28. juuni 1961. aasta otsusega nr 8 moodustati **Tammeluha kaitseala**.

Laudtee üle Tammeluha
Pedassaare sihtkaitsevöönd - vana loodusmetsaga kaetud kõrgendik luha ja järve vahel
Kääpa maastikukaitseala loomise eesmärgiks on looduslike elupaikade (kalgiveelised järved, lamminiidud, vanad loodusmetsade, rohunditerikad kuusikud ning soostuvad ja soo-lehtmetsad) ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse. Kaitse all on ka jõe- ja järveluhad, kaitsealused liigid ning liigestatud reljeefiga puhkemaastik.

Kääpa maastikukaitsealal on vahelduv maastik, mille moodustab liivane Kaiu mõhnastik, mille peal kasvavad peamiselt palumännikud. Läbi maastikukaitseala voolab Kääpa jõgi. Kaitseala territooriumil on jääb neli järve: Kaiu, Jõemõisa, Papi- ning Särgjärv. Nendes veekogudes on III kaitsekategooria kalaliigid – harilik hink ja vingerjas, Kääpa jõel ka võldas. Kääpa jõel on samuti jõevähk.

Viited
------

1. ↑  Kääpa maastikukaitseala Eesti looduse infosüsteemis
2. ↑  Kääpa maastikukaitseala Keskkonnaregistris
3. 1 2  Kääpa maastikukaitseala Turismiwebi saidil
**Viraksaare sootee** asub Paide linnast Prääma–Viraksaare maanteed mööda sõites 4–5 kilomeetri kaugusel paremal pool maanteed Prääma rabas (Viraksaare küla kaudu umbes 1 km). 

Viraksaare sootee avastati 1985. aastal, kui freesturbaväljade vahele rajati kuivenduskraave.

Arheoloogilistel kaevamistel selgus, et sootee puitlaotis oli kattunud 0,3–0,7 meetri paksuse turbakihiga. Tee rajamiseks oli kasutatud 2,8–3,1 meetri pikkusi soomänni- ja kasetüvesid, mis olid asetatud teetrassiga risti. Turbas hästi säilinud puutüvedel olid jälgitavad laiateralise kirve raiumisjäljed. Jämedamad puutüved olid laotud reeglina ühes kihis, peenikesed 2–3 kihis. Puitlaotises leidus ka üksikuid palke, mis pärinesid tõenäoliselt lammutatud hoonetest. Puutüvede alla oli loobitud oksi ja peenemaid tüvesid.

Radioaktiivse süsiniku meetodi abil dateeriti sootee 16. sajandi teisele poolele. Puude aastarõngaste järgi tehtud dendrokronoloogiliste uuringute järgi rajati tee 1567. aastal ning seda parandati ilmselt 1592. aastal.

Sootee ühendas ilmselt Viraksaare ja Palivere soosaart, jätkudes oletatavasti edasi ka põhja poole. Kümmekonnameetrine teelõik on jäetud pärast uuringuid asjahuvilistele avatuks. Vaatamiseks avatud lõik kipub aga võssa kasvama ja on möödasõitjatele juba üsna raskesti märgatav.

Viited
------

1. 1 2 3  Ain Lavi, Aarend-Mihkel Rõuk "Paide ümbruse vanad sooteed"; artikkel kogumikust "Paide-Eestimaa süda" Paide. 1991

Välislingid
-----------

* Viraksaare sootee kultuurimälestiste riiklikus registris Muuda Vikiandmetes
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib madalast; tulelaeva kohta vaata Hiiumadal; Herman Sergo romaani kohta vaata Näkimadalad (romaan); romaani põhjal valminud filmi kohta vaata Näkimadalad (film).* |

---

Hiiu madal (Läänemeri)Hiiu madal
Hiiu madal Läänemere kaardil
Hiiu madalal kasutatud tulelaev Nekmangrund (1898)
**Hiiu madal**, tuntud ka kui **Suurrahu** ja rannarootsi tõlkelaenuna **Näkimadalad** (saksa keeles *Neckmansgrund*), on laiaulatuslik madal Hiiumaast loodes.

Madal paikneb 10 kilomeetri kaugusel kaldast ning on umbes 9 kilomeetrit pikk ja 5,5 kilomeetrit lai (ligi 50 km2), kohati on meri ainult 1,2 meetrit sügav.

Kuigi Suurrahu tuntakse Eesti ühe parima lestapüügikohana, on see mitmete laevahukkude tõttu olnud meresõitjate seas kardetud. Madalaga on seostatud pärimust suurest mustast merekoerast, kes tormide ajal ulgudes meremehi ja laevu hukutatusse meelitas.

Eeskätt ajalooliselt aitas meremeestel ohtlikku madalat vältida Kõpu tuletorn. 20. sajandil teenis piirkonnas ujuvmajakana ka tulelaev Hiiumadal (*Nekmangrund*), mille uputas Teise maailmasõja käigus 1943. aasta juunis Saksa mereväe torpeedokaater. Tänapäeval on madal tähistatud toodritega.

Nimetused
---------

Hiiu madal ehk Suurrahu on rannarootslastele tuntud kui *Neckmansgrund*. Kirjanik Herman Sergo tõlkis selle oma rannarootsi ainelises triloogias "Näkimadalad" eesti keelde Näkimadaladeks, misjärel see tõlkelaenuline nimi on eesti keeles omakeelse Hiiu madala ja Suurrahu kõrval kiiresti rööpkäibesse läinud. Neckmansgrundi on rahvapäraselt nimetatud ka Näkmaniks.

Vaata ka
--------

* Apollo madal
* Hiiumadal

Viited
------

1. ↑  "Ettevaatust - Hiiu madal!". ERR. 2. jaanuar 1982. Vaadatud 7. detsember 2019.
2. 1 2 3  "Hiiu madal". *Eesti entsüklopeedia*. Vaadatud 7. detsember 2019.
3. ↑  Aime Napa (19. august 1991). "Silmaring: Hiiumaast ja tema elanike elust-olust. II saade". ERR. Vaadatud 7. detsember 2019.
4. ↑  Vello Mäss. "Hiiu madala tulelaeva jälil". *Horisont* 1995 (4). Lk 27.
5. ↑  "Hiiumadal \* vrakiregister". *Kultuurimälestiste riiklik register*. Muinsuskaitseamet. Vaadatud 7. detsember 2019.
6. ↑  Linda Kaljundi (19. detsember 2008). "Eesti lugu: Herman Sergo "Näkimadalad"". *Eesti Päevaleht*. Vaadatud 6. märtsil 2013.

Välislingid
-----------

* Hiiu madal Eesti entsüklopeedia veebiversioonis
* "Ettevaatust - Hiiu madal!" (1981). *ERR*
**Vipratoks** on liniment ja salv, mis sisaldab eri kogustes mitmesuguste madude (0,0001%) mürki, kamprit ja metüülsalitsülaati jt aineid.

Salvi kasutatakse välispidiselt reumaatiliste ja närvivalude, ishiase korral ning pärast traumasid luumurdude, lihasevalude ja liigesepõletike korral.

Olenevalt aine vormist on ka manustamine varieeruv. 

Linimenti (maomürki 0,0001%, kamprit 3% ja metüülsalitsülaati 6%) tuleb enne välispidist kasutamist loksutada. 1–2 teelusikatäit vipratoksi hõõrutakse valutavale kohale naha sisse kaks korda päevas. Raskematel juhtudel on soovitatav lisaks linimendi sissehõõrumisele maomürki sisaldavaid preparaate, näiteks viprasiidi, ka süstida.

Droogi allikas
--------------

Mis liiki madudelt droogi tarbeks mürki kogutakse, selle kohta täpne teave puudub; medikamendi nimi võib viidata rästiku perekonna madudele.

Vaata ka
--------

* Viprosal B
* Hariliku rästiku mürk

Viited
------

1. ↑  Harri Jänes, Hubert-Viktor Kahn, Helle-Mai Roots, "Tervise ABC", Kirjastus Valgus, Tallinn, lk 598, 1970, trükiarv 40 000, hind rbl. 1.85

Kirjandus
---------

* VIPRATOKS 40G
* ВИПРАТОКС (VIPRATOX)
* Спину, поясницу, суставы летом спасет Випратокс
Emiliano Velázquez 2019. aastal Rayo Vallecano mängijana
**Emiliano Daniel Velázquez Maldonado** (sündinud 30. aprillil 1994 Montevideos) on Uruguay jalgpallur, kes mängib keskkaitsjana Brasiilia kõrgliigaklubis Santos.

Ta alustas klubikarjääri Uruguay klubis Danubio. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta 2012. aasta juunis.

2014. aasta augustis sõlmis ta viieaastase lepingu Hispaania kõrgliigaklubiga Madridi Atlético. Klubi põhimeeskonnas ei mänginud ta aga kordagi. Aastatel 2014–2016 oli ta laenul Hispaania kõrgliigaklubis Getafe ning hooajal 2016/17 Portugali kõrgliigaklubis Braga. 2017. aasta augustis läks ta laenule Hispaania esiliigaklubisse Rayo Vallecano, kellega sõlmis pärast hooajal 2017/18 esiliiga võitmist püsiva lepingu.

2021. aasta augustis sõlmis ta Santosega lepingu, mis kehtib kuni 2022. aasta lõpuni.

2017. aastal võitis Velázquez Uruguay kuni 17-aastaste koondisega noorte maailmameistrivõistlustel hõbemedali. 2013. aastal võitis ta Uruguay kuni 20-aastaste koondisega Lõuna-Ameerika omavanuste maailmameistrivõistlustel pronksmedali ja sama aasta juunioride maailmameistrivõistlustel hõbemedali. Uruguay jalgpallikoondises on ta ainsal korral mänginud 10. oktoobril 2014, kui kohtuti Saudi Araabiaga.
**Emilie Bellwood** (eesnimi ka **Emmi** või **Emmy**; kuni 1946 **Emilie Tõkke**; 25. juuni 1916 Odessa, Hersoni kubermang – 24. detsember 1987 Auckland, Uus-Meremaa) oli Eesti ja Uus-Meremaa sportlane (kergejõustiklane ja võimleja), treener ja sporditegelane.

Ta lõpetas 1934. aastal Tallinna Linna 2. Tütarlaste Gümnaasiumi ja 1940. aastal Tartu Ülikooli Kehalise Kasvatuse Instituudi.

Sportlasena
-----------

Sportima hakkas ta 1930. aastal Tallinna Võimlemisinstuudis ja ÜENÜ Tallinna osakonna spordiklubis. Tuli kergejõustikus ning võrk- ja korvpallis mitu korda Tallinna koolinoorte meistriks, võitis 1930. aastal Eesti meistrivõistlustel naiste 4 × 100 m teatejooksus hõbeda.

Oli 1935–1937 Eesti Võimlejate Liidu ja ÜENÜ Tallinna osakonna võimlemisinstruktor.

Teise maailmasõja ajal ja järel
-------------------------------

Ta läks Teise maailmasõja ajal aastal 1944 Rootsi, tutvus seal uusmeremaalasest kehalise kasvatuse õpetaja James Bellwoodiga ning läks läbi Austraalia 1947. aastal Uus-Meremaale.

Töötas Aucklandi Ülikooli õppejõuna, asutas võimlemisklubi ja oli Otago kehalise kasvatuse kooli juhataja. Esines oma kasvandikega 1968. aastal México ja 1984. aastal Los Angelese olümpiamängude avapidustustel. Tegutses ka suveolümpiamängudel ja maailmameistrivõistlustel võimlemiskohtunikuna, sai 1972. aastal rahvusvahelise kategooria.

Välislingid
-----------

* *Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944*
* Biograafia ESBL-is
* TLÜAR väliseesti isikud
**"Üheksas laine"** (vene keeles "Девятый вал") on vene Nõukogude kirjaniku Ilja Ehrenburgi romaan, mis on kirjutatud 1950. aastal. 

Romaani põhisisu on "rahuvõitlus", mis oli kirjaniku põhiline tegevus neil aastatel. Nõukogude kriitikud hindasid romaani tingimusteta positiivselt, kuid autor ise pidas seda ebaõnnestunuks.

Romaani tegevus leiab aset 1940. aastate lõpus Nõukogude Liidus, Ameerika Ühendriikides, Koreas, Prantsusmaal ja teistes riikides. Romaanis kajastub jõujoonte kujunemine Euroopas NATO ja Euroopa Liidu loomise eel. Käsitletakse muuhulgas saksa armee taasloomist, mis väldiks Punaarmee pealetungi üle Elbe jõe ja Ida-Euroopa osalist tagasivõitmist läänemaailmale. Põhiliini kõrval kirjeldatakse ka prantsuse revolutsionääre, kes soovivad oma riigis rahvademokraatiat ning tublisid nõukogude inimesi, kes neid ja rahuvõitlust toetavad. Autori kirjanduslikuks võtteks on kajastada kahte paralleelset süžeed, mida ühendab raudne eesriie.

Eesti keeles ilmus teos 1956. aastal, kirjastas Eesti Riiklik Kirjastus, tõlkis Felix Kauba, 904 lk.
**Virbalis** (Helifaili info leedu i) on linn Leedus Vilkaviškise rajoonis, Virbalise valla halduskeskus. Linn asub merepinnast 79 meetri kõrgusel.

Linnas on keskkool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on 1844. aastal ehitatud luteri kirik ja 1945. aastal ehitatud katoliku kirik.

Elanikkond
----------

|  |  |
| --- | --- |
| * 3954 (1890)
* 4018 (1923)
* 1489 (1970)
* 1500 (1976)
 | * 1635 (1979)
* 1566 (1989)
* 1351 (2001)
 |

1897. aasta rahvaloenduse andmeil oli Virbalise elanikest juute 37%, leedulasi 26,66%, sakslasi 24,9%, poolakaid 7,07% ja venelasi 3,73%.

2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Virbalise elanikest leedulasi 98,53% ja teiste rahvaste esindajaid 1,46%.

Ajalugu
-------

Asulat on esmamainitud 1529. aastal. Aastail 1529–1567 oli tegemist privileegideta aleviga. Aastal 1564 ehitati sinna esimene kirik. Aastal 1569 sai Virbalis Magdeburgi õigused ja vapi. Aastal 1646 avati seal kihelkonnakool. Aastal 1655 lõi Janusz Radziwiłł seal Jan II Kazimierz Waza vastu suunatud sõjalise liidu. Kuni XVIII sajandini kandis alev nime *Naujoji Valia* või *Nova Volia*, poola keeles *Nowa Wola*.

Poola jagamise tagajärjel kuulus alev aastail 1795–1807 Preisi kuningriigi koosseisu. Saksa keeles kandis asula nime *Wirballen*. Pärast seda kuulus Virbalis Venemaa koosseisu.

Asula kasvule pani alguse aasta 1865, mil rajati Peterburi–Berliini raudtee Vilniusest Königsbergi viiv haru, mis asulat küll ei läbinud, aga selle lähedusse Kybartaisse rajati Virbalise raudteejaam. Aastal 1924 avati esimene Leedu bussiliin, mis ühendas Virbalist Vilkaviškise ja Marijampolėga. Virbalisest sai linn 3. augustil 1946.

Pilte
-----

* VirbalisVirbalis
* Virbalise kabelVirbalise kabel
* Luteri kirikLuteri kirik
* Katoliku kirikKatoliku kirik

Tuntud elanikke
---------------

* Martynas Mažvydas – Leedu kirjanik
* Vassili Mate – Vene kunstnik
* Pranas Eidukevičius – Leedu poliitik
* Archibald Jacob Freiman – Kanada ärimees
* Aleksei von Lampe – Vene ohvitser
* Boriss Arvatov – Vene literaat
* Juri Arvatov – Vene sõjaväelane

Viited
------

1. ↑  Resident population by city / town at the beginning of the year, vaadatud 12.02.2023.
2. ↑
3. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 1. august 2015. Vaadatud 16. oktoobril 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
4. ↑  Tomasz Krzywicki: Litwa: przewodnik. Pruszków: Oficyna Wydawnicza "Rewasz", 2005, lk. 59. ISBN 83-89188-40-6.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Virbalis** |

* Linn portaalis vietoves.Lt
**Emilie Rosalie Beermann** (16. detsember 1860 Pilistvere – 2. jaanuar 1896) oli eesti õpetaja, esimese sinimustvalge lipu valmistaja.

Ta sündis koolijuhi ja ehitusmeistri Gustav Heinrich Beermanni ja Caroline Beermanni peres vanima lapsena kaheksast. Nime Emilie pani isa talle tänuks ristiemale. Pärast Põltsamaa kihelkonnakooli lõpetamist sai temast sama kooli tütarlaste käsitööõpetaja. 

Veebruaris 1895 abiellus Beermann Sürgavere mõisavalitseja Jaan Lillakuga. Ta suri pärast poja ülirasket sünnitust 2. jaanuaril 1896 ja maeti Viljandi Vanale kalmistule.

Sinimustvalge lipu valmistamine
-------------------------------

1884. aastal ostis Beermann Põltsamaalt Leihbergi riidekauplusest kolm tükki riiet: sinist, musta ja valget. Jõeäärses kihelkonnakooli majas oma õpetajatoas õmbles ta neist kooli õmblusmasinal lipu. Isa puutöötoas valmistati varras ja Emilie vend Christoph viis selle Tartusse EÜS-ile. Teistel andmetel osalesid lipu õmblemises ka Miina Hermann ja Karl August Hermanni abikaasa Paula Hermann.

Viited
------

1. ↑  Heiki Raudla. Pilistvere kihelkond - Eestimaa Taani. Viljandi muuseum 2012
**"Ma pole turist, ma elan siin"** on 1988. aastal valminud Tallinnfilmi kahejaoline mängufilm.

Sisu
----

Filmi tegevus toimub Nõukogude ajal lõpul. Filmi peategelased on Mart Kangur ja Felix Kramvolt. Mart tegutseb korterivahetuse maaklerina. Massilise sisserände ja pideva korteripuuduse tingimustes on see tulus tegevusala. Paljud inimesed vajavad tema teenuseid, esmajoones just sisserändajad. Mardi tegevus balansseerib lubatu ja lubamatu piiril ja ta satub sekeldustesse ametivõimudega. Mardi naine Merike on oma mehe askeldamisest tüdinenud. Felix Kramvolt töötab Viru hotellis katlakütjana. Kuigi Kramvolt on kolmanda põlvkonna tallinlane, elukohta tal ei ole ja ta elab katlaruumis. Korterit otsides saab Felix Mardiga tuttavaks. Nad saavad sõpradeks, kuna nad näevad teineteises oma realiseerimata võimalusi.

Osatäitjad
----------

* Lembit Ulfsak – Felix Kramvolt
* Madis Kalmet – Mart Kangur
* Gita Kalmet – Merike
* Laine Mägi – Mini
* Pille Pihlamägi – tennisist
* Heino Mandri – Mardi isa
* Juhan Raudam – Mardi poeg
* Alice Talvik – Mardi isa naine
* Heigo Mirka – baarmen Peeter
* Olga Penner – Ljuba
* Tatjana Manevskaja – kokaneiu
* Heinz Freiberg – dr. Holländer
Viiul ja vioola.
**Vioola** ehk **altviiul** (itaalia keeles *viola*) on viiulist veidi suurem neljakeeleline keelpill. Keelpillide perekonnas moodustab vioola n-ö keskmise hääle ühelt poolt viiuli ja teiselt poolt tšello ning kontrabassi vahel – vioola häälestatakse kvindi võrra madalamalt kui viiul ja oktav kõrgemalt kui tšello (c, g, d1, a1). Teistsugust häälestust kasutatakse harva. 

Vioola meenutab ehituselt ja materjalilt viiulit, kuid on suurem (viiulist 3–10 cm pikem) ja varieeruvamate proportsioonidega. Vioola mängimise tehnika meenutab põhiosas viiulimängu: parema käega tõmmatakse poognaga üle keelte, pannes need võnkudes helisema. Helikõrgust muudetakse võnkuva keele vajutamisega vastu sõrmlauda vasaku käe abil – võnkuva keele pikkusest sõltub tekkiva heli kõrgus. Siiski, kuna vioola on suurem ja pikemate keeltega, võib selle sõrmestus viiulimängust erineda; samuti nõuavad jämedamad keeled ja poogen mõnevõrra jõulisemat mängustiili. 

Vioolale (erinevalt viiulist ja tšellost) on kirjutatud üsna vähe soolorepertuaari, enamasti on vioolapartiid orkestrimuusikas harmoonia kujundamisel n-ö täitematerjaliks ilma märkimisväärse meloodilise rollita. Sama kehtib kammermuusikas, kus vioola on osa keelpillikvartetist. Vioolamuusika kirjutatakse tavaliselt aldivõtmes. 

Väheseid muusikateoseid, kus vioolale on kirjutatud oluline osa, on Berliozi sümfoonia "Harold Itaalias" ning Telemanni, Stamitzi, Waltoni ja Bartóki vioolakontserdid, samuti mõned Dvořáki kammermuusikateosed ja Smetana kvartett "Minu elust". 20. sajandil kirjutasid vioolamuusikat Paul Hindemith ja Rebecca Clarke. 

Tuntud vioolamängijaid: Lionel Tertis, Paul Hindemith, William Primrose, Joseph de Pasquale, Walter Trampler, Yuri Bashmet, Kim Kashkashian, Garth Knox, Jerzy Kosmala, Roberto Diaz, Tabea Zimmermann, Nobuko Imai, Rivka Golani, Roland Glassl, Cathy Basrak, Paul Neubauer, Antoine Tamestit, John Cale.

Kuigi mitmed kuulsad heliloojad (Haydn, Mozart, Beethoven, Dvořák jt) on ise mänginud vioolat ja sellest instrumendist lugu pidanud, on vioolamängijaid muusikamaailmas kaua peetud omamoodi naljanumbriks. Tihti sattusid orkestri vioolarühma läbikukkunud viiuldajad ja vioolamängijatest rääkivad anekdoodid muusikamaailmas on võrreldavad nn blondiininaljadega – vioolamängijaid kujutatakse neis ebamusikaalsete ja tuimadena.

Vaata ka
--------

* Kolmekeelne vioola
* Vioola da gamba
See 1999. aastal vermitud **1-kroonine meenemünt** on pühendatud 130 aasta möödumisele I üldlaulupeost 1869. aastal.

Tegemist on meenemündiga mida vermiti 100 000 tk, ehkki esialgne planeeritud maksimumtiraaž oli 130 000, mis on tiraažina märgitud ka mündi pakendil. Münt on poskaardi suuruse lehe keskel, läbipaistvast plastikust katte all (nii et mündi mõlemad küljed on nähtavad).
Mündid on vermitud Leedu Rahapajas ning neid müüakse Eesti Panga muuseumis hinnaga 4 eurot tükk.

Münt on eriline selle poolest, et see on üks väheseid Eesti münte, millele ei ole kolme lõvi või riigivapi kujutist, samuti on see on esimene (ja seni ainus) Eesti mitteväärismetallist meenemünt, mis ei ole mõeldud kasutamiseks igapäevases käibes.

Kujundus
--------

Mündi ja selle pakendi on kujundanud skulptor Mati Karmin. Münt on kuldkollast värvi ning kaalub 5 grammi, läbimõõt on 2,325 sentimeetrit  ning selle serv on katkendlikult rihveldatud.

### Avers

Mündi esiküljel on pääsuke mille kohal on legend "EESTI VABARIIK" ning mille all on vermimise aasta "1999".

### Revers

Mündi tagaküljel on Tallinna laululava kujutis mille all nimiväärtus "1 kroon".

### Pakend

Pakendi ühel küljel on kaasaegse laulupeo ajal tehtud Tallinna laululava pilt, teisel küljel on Tõstamaa laulukoori pilt aastast 1865, Eesti Panga presidendi Vahur Krafti pühendus eesti ja inglise keeles ning mündi vermimise andmed. Pühenduse eestikeelne teks on: 

> 130 aastat on Eesti laulupidudel lauldud - nii murest kui rõõmust, vabaks saamisest ja vabadusest. Olgem koos, vabadena ja lauldes.
> 
>

Vaata ka
--------

* 1933. aasta X üldlaulupeole pühendatud meenemünt
* 1934. aasta ühekroonine münt
* Ühekroonine münt (hõbedavärviline)
* Eesti Vabariigi meenemündid
* Eesti kroon

| * v
* r
Eesti Vabariigi meenemündid |
| --- |
| Eesti Vabariik | 
1 kroon | 5 krooni | 10 krooni (1998, 2004, 2008) | 50 krooni | 100 krooni (1998, 2008) | 500 krooni |
| Eesti Pank, Rahareform | 
5 krooni | 10 krooni | 15,65 krooni | 100 krooni (1992, 2002, 2007) |
| Laulupidu | 
1 kroon (1933, 1999) |
| Olümpia | 
10 krooni (1992, 2006, 2008) | 100 krooni (1996, 2004) |
| Tartu Ülikool | 
2 krooni | 10 krooni |
| Muu | 
100 krooni - Estonia Teatri 100 juubel |
Emilio Aguinaldo, 1898.
Aguinaldo ja Manuel Quezón, 1935.
**Emilio Aguinaldo** (22. märts 1869 – 6. veebruar 1964) oli Filipiinide vabadusvõitleja, sõjaväelane ja poliitik, aastatel 1899–1901 tunnustamata Filipiini Vabariigi esimene president.

Aastast 1897 juhtis ta Hispaania koloniaalvõimude vastast ülestõusu, toetudes seejuures Ameerika Ühendriikide abile, kes pidasid samal ajal Hispaania–Ameerika sõda.

12. juunil 1898 kuulutati Filipiinid iseseisvaks ja Aguinaldost sai diktaatori volitustega riigipea.

Aguinaldo kavandas Filipiinide lipu, mida kasutab riigilipuna ka tänapäevane Filipiini Vabariik.

Kui 21. jaanuaril 1899 loodi esimene Filipiini Vabariik, sai Aguinaldost riigi president. Juba sama aasta 4. veebruaril puhkes aga Filipiini–Ameerika sõda, kus ameeriklastel oli selge ülekaal. Pärast kaks aastat kestnud võitlust tabati Aguinaldo ameeriklaste poolt 23. märtsil 1901. 1. aprillil oli ta sunnitud vanduma truudust Ameerika Ühendriikidele ja tunnustama nende ülemvõimu saartel. Filipiinidest sai USA asumaa.

Aguinaldo jäi poliitikast ja ühiskonnaelust kõrvale kuni Jaapani okupatsiooni alguseni 1941. aastal. Sõja ajal tegi ta koostööd jaapanlastega ja kuulus aastatel 1942–1944 okupatsioonivõimude poolt kontrollitava Filipiinide Riiginõukogu koosseisu.

Pärast sõda tõmbus ta taas poliitikast tagasi, kuid nägi ära iseseisva (teise ja rahvusvaheliselt tunnustatud) Filipiini Vabariigi väljakuulutamise 4. juulil 1946. Kui 1962 kuulutati Filipiinide ametlikuks iseseisvuspäevaks 12. juuni, siis osales 93-aastane Aguinaldo uue iseseisvuspäeva esimesel paraadil Manilas ja kandis Filipiinide lippu.

  



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**–** | **Filipiinide president**1899–1901 | Järgnev**Manuel Quezón** |
**Emiliano Mercado del Toro** (21. august 1891 Cabo Rojo, Puerto Rico – 24. jaanuar 2007 Isabela, Puerto Rico) oli maailma vanim mees alates 19. novembrist 2004 ning alates 11. detsembrist 2006 ka maailma vanim inimene kuni oma surmani. 

Ta on ka seni vanimaks elanud Esimese maailmasõja veteran, ent ta ei osalenud otseses lahingutegevuses. 

Toro elas Puerto Ricos. 

Toro tunnustati vanimaks elavaks meheks Guinnessi rekordite raamatu poolt. Seda au taotles tema eluajal endale aga ka Poola Esimese maailmasõja veteran Paweł Parniak, kes väitis end olevat sündinud 27. veebruaril 1890 (suri 2006. aastal). Poolakas Józef Piotrowski, kes väidab end sündinud olevat 7. septembril 1887, jätkab aga maailma vanima inimese tiitli taotlemist. 


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Elizabeth Bolden** | **Maailma vanim elusolev inimene**11. detsember 2006 – 24. jaanuar 2007 | Järgnev**Emma Tillman** |
| Eelnev**Fred Harold Sale seenior** | **Maailma vanim elusolev mees**19. november 2004 – 24. jaanuar 2007 | Järgnev**Tomoji Tanabe** |
Kaberneeme tehnilise vaatluse post, 2015. aastal
**Kaberneeme tehnilise vaatluse post** oli NSV Liidu piirivalve Rakvere piirivalvesalga 12. piirivalvekordoni tehnilise vaatluse post (vene keeles *ПТН, пост технического наблюдения*) Kaberneeme poolsaarel.

Piirivalvekordon tehnilise vaatluse postid olid varustatud, helgiheitjate *РП-15-1* ja mobiilsete jälgimissüsteemidega (*ПСНР, переносные станции наземной разведки* "Подъём" и "Кредо") ning radarisüsteemidega DON (*РЛС, радиолокационная станция* "ДОН")

Helgiheitja РП-15-1
Tehnilise vaatluse postist 200 m kagu pool asus Kaberneeme piirivalvekordon, mis lammutati 2009. aastal.

* Kaberneeme tehnilise vaatluse postKaberneeme tehnilise vaatluse post
* Kaberneeme tehnilise vaatluse postKaberneeme tehnilise vaatluse post
* Kaberneeme tehnilise vaatluse postKaberneeme tehnilise vaatluse post
* Kaberneeme tehnilise vaatluse posti kaitsedott Kaberneeme poolsaare tipusKaberneeme tehnilise vaatluse posti kaitsedott Kaberneeme poolsaare tipus

Välislingid
-----------

* Kaberneeme tehnilise vaatluse post Harjumaal Jõelähtme vallas, Projekt „Eesti 20. sajandi (1870–1991) sõjalise ehituspärandi kaardistamine ja analüüs". Koostajad: Ain Tähiste, Mart Mõniste. Kärdla 2018