recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Alice Lambakahar** (18. veebruar 1898 Jamburgi maakond, Peterburi kubermang – 25. veebruar 1980) oli eesti õpetaja.

Ta sündis talupoja peres. Ta lõpetas töölisfakulteedi ja õppis 1928–1931 Leningradi Herzeni-nimelise Pedagoogilise Instituudi rahvusvähemuste osakonna eesti sektsioonis, mille lõpetas rahvuslike tehnikumide ja töölisfakulteetide ajaloo- ja majandusteaduste õpetajakutsega. 2. juulil 1938 anti talle tema tegelikust tööst lähtudes ka keskkooliõpetaja kutse.

Pärast sõda suunati ta tööle Eesti NSV-sse. Algul töötas ta Tallinna haridusosakondades, 1950. aastal võitles aga endale kätte Tallinna 20. Keskkooli direktori ametikoha, et teenida välja suurem pension. Ta töötas direktorina 1. septembrist 1950 kuni 1. septembrini 1954. 

Kooli direktorina kaitses ta kiivalt oma kooli, tegi kõik, et vabaneda haridusasutustest-allüürnikest ja tekitas nii hulga konflikte. Võtted olid ebaausad.

Kuid palju oli ta tegevuses ka nõutust tekitavat. Ta väga nigel eesti keel oli koolis naljanumbriks. Õlgu kehitama panid mitmed ta tavad: kooli pitsati käises hoidmine, uute kleitide õmblemine direktori kabinetis ja muud seesugust. NLKP liikmena oli ta jäigalt kinni valitsevas ideoloogias ja leppimatu kõige muu vastu.

Alice Lambakahar oli absoluutselt veendunud, et kõik lapsed on kujundatavad oivikuteks. Oma väite tõestamiseks võttis ta 1954/55. õ-a õpetada 1. klassi. Ta lubas klassi juhatada 11 aastat ja tagada kõigile kuldmedalid, kuid pidas vastu ühe aasta, taotles kõigile kiituskirja, avaldas arvamust, et mõned ta õpilastest võivad keskkooli lõpul saada siiski ainult hõbemedali, ja läks pensionile. Hiljem teenis ta pensionilisa kirjakandjana.

Välislingid
-----------

* Haud Tallinna Pärnamäe kalmistul

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Jaan Kurn** | **Tallinna 20. Keskkooli direktor**1950–1954 | Järgnev**Ellen Kuum** |
**Alice Serman** (aastatel 1920–1929 **Alice Schutinski**, aastast 1939 **Liisu Särme**, aastatel 1932–1964 õieti Länts; 28. mai 1898 Mäo vald – 15. juuli 1985 Tallinn) oli eesti laulja (sopran) ja näitleja.

Ta lõpetas aastal 1916 Tallinnas kaubandusliku õhtukooli. Laulmist õppis ta Armanda degli Abbati ja Nikolai Sternbergi juures ning aastatel 1920–1922 Tallinna Konservatooriumis.

Ta laulis aastatel 1918–1957 teatri Estonia kooris ja ta tegi ka sooloosi. Ta oli aastast 1956 Eesti Teatriühingu liige.

Isiklikku
---------

Ta oli aastatel 1920–1929 abielus Anton Schutinskiga.

Rolle
-----

* 1927 Suppé "Modell" (Colette)
* 1930 Gay/Brecht/Weill "Kolmekrossiooper" (Mülka-Jenny)
* 1930 Kálmán "Montmartre'i kannike" (Ninon)
* 1933 Ábrahám "Savoy ball" (Bebe)
* 1935 Romberg "Kõrbelaul" (Azuri)
* 1936 Lehár "Lõbus lesk" (Olga)
* 1940 J. Strauss "Nahkhiir" (Ida)
* 1941 Ardna "Kalurineiu" (Luule Rand)
* 1941 Lehár "Lõbus lesk" (Olga)
* 1949 Miljutin "Rahutu õnn" (Kapitolina Kondratjevna)
**Kolga** on eesti perekonnanimi.

Statistika
----------

2022. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Kolga 242 inimesel: 114 mehel ja 128 naisel. Perekonnanimede levikult oli Kolga meeste puhul 676. kohal ja naiste puhul 652. kohal.

Kolga oli kõige levinum perekonnanimi vanuserühmas 0–4 aastat, kus neid on 10 000 elaniku kohta 2,67.
Nimi oli kõige sagedasem Lääne maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta keskmiselt 8,80 inimest.

19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus Eesti kihelkondade 13 erinevas mõisavallas talupoegadele nimeks Kolga. Neist Tartumaal Võnnu kihelkonnas ja Võrumaal Urvaste kihelkonnas kahes vallas.

Nimede eestistamise käigus võeti 1935. ja 1937. aastal Kolga uueks nimeks kolmel juhul, kui loobuti nimedest Kariler, Patska ja Sahliht.

Nime kandjaid
-------------

* Marcus Kolga, väliseesti politoloog ja ajakirjanik (1973–)
* Margus Kolga, eesti riigiametnik ja diplomaat (1966–)
* Voldemar Kolga, eesti psühholoog (1947–2021)

Viited
------

1. ↑  Statistikaamet: Nimede statistika (vaadatud 15.08.2022)
2. ↑  Onomastika andmebaas. Nimede panemine (algne nimekuju): Kolga.
3. ↑  Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine:(uus nimekuju): Kolga.

Välislingid
-----------

* Kolga statistikaameti andmebaasis
**Kaheksas ristisõda** oli sõda, mida alustas Prantsusmaa kuningas Louis IX aastal 1270 Põhja-Aafrikas.

Kaheksanda ristisõja põhjustas Mamelukkide Egiptuse ja Süüria sultan Baibars, kes ründas ristisõdijate riike Süürias.

Eelnevalt oli aastatel 1248–1254 toimunud Seitsmes ristisõda Prantsusmaa kuninga Louis IX Püha Seitsmes ristisõda, ta vallutas Damietta linna Niiluse suudmes, kuid hiljem takerdusid ta väed lõuna pool jõe soodesse ning kuningas ise langes vangi. Pärast pikki läbirääkimisi vabastati ta Damietta ning suure rahasumma loovutamise hinnaga.

 *Pikemalt artiklis Seitsmes ristisõda*
1261. aastal sai Küprose valitsejaks Hugo III, kelle ema Isabella sai regendiks Akkos. Sellega ei olnud nõus Lusignani perekonna teine pool: Antakya Maria; tema proteste ei võetud kuulda. Mamelukid kasutasid Jeruusalemma sisesegadusi ära ning hakkasid vallutama rannikulähedasi väikelinnu. 

Mamelukkide sultanaadi alad ja Väike-Aasia, Ladina keisririik, Kiliikia Armeenia kuningriik, Trapezundi keisririik ja Rumi Seldžukkide sultanaat ning Lähis-Ida ristisõdijate riigid 1263. aastal
Aastal 1265 vallutas sultan Baibars Caesarea, Haifa ja Arsufi; aastal 1266 Safadi ja Toroni. 1267. aastal sai Hugo III-st ka Jeruusalemma kuningas. Aastal 1268 vallutas sultan Baibars ka Yafo ja Beauforti; pärast seda piiras ja hävitas Antakya ning vallutas Antiookia vürstiriigi. 

Pärast Antakya langemist sõlmisid Baibars ja Hugo III vaherahu; Baibars teadis, et Louis IX oli uut ristisõda ette valmistamas ning eeldas, et sihtmärgiks on jälle Egiptus.

1267 kuulutas Louis IX ristisõja välja, kuid ei saanud eriti palju liitlasi sõjaks. Kõigepealt ründas Tunise linna, et saada tugevat baasi, kust rünnata Egiptust, et edasi minna pühale maale. 1270 juulis maabus Louis Põhja-Aafrikas. Juba laevadel oli suur osa armeest haigeks jäänud merevee joomisest ja kuumusest. 25. augustil suri ka Louis IX mingisse kõhuhaigusse. Päev enne seda oli kohale saabunud Louis' vend Carlo I, kes võttis ristisõja juhtimise enese peale.

Et haigused levisid armees edasi, lahkuti Tunisest 30. oktoobril. Saavutati ehk vaid seda, et Tunise sultan lubas kristlastel Tunises vabalt kaubelda ning munkadel ja preestritel linna siseneda.
**Khadija Mohammadou Saye** (ka **Ya-Haddy Sisi Saye**; 30. juuli 1992 London – 14. juuni 2017 London) oli Gambia päritolu Suurbritannia fotograaf, kelle fototeoseid, mis käsitlesid tema Gambia ja Briti identiteeti, eksponeeriti 2017. aastal Veneetsia biennaalil. Saye hukkus 2017. aastal Grenfelli tornmaja tulekahjus.

Saye sündis Londonis ja õppis North Kensingtonis asuvas katoliiklikus tüdrukutekoolis. 14-aastaselt pälvis ta stipendiumi, millega sai õppida Inglismaal Rugby linnas asuvas Rugby erakoolis. Ta lõpetas Lõuna-Inglismaal asuva kunstiülikooli (University for the Creative Arts) fotograafia erialal. Tema mentoriks oli kunstnik Nicola Green.

2017. aastal eksponeeriti tema fotosarja "Dwellings: in this Space we Breathe", mis oli inspireeritud Gambia spirituaalsetest praktikatest, Veneetsia biennaali Diasporaapaviljonis. BBC oli 17. juunil plaaninud eetrisse anda saate "Venice Biennale: Sink or Swim", mis oli varem salvestatud ja kus astus üles ka Saye. Pärast Grenfelli tornmaja tulekahju 14. juunil 2017, milles Saye ja tema ema Mary Ajaoi Augustus Mendy hukkusid, jäeti saade ära ning seda näidati 2017. aasta septembris.
**Keyx** oli Koidutähe Luciferi poeg ja Trachise kuningas. Tema naine **Alkyone** oli tuultejumala Aiolose tütar. Nad armastasid teineteist andunult. Kord pidi Keyx minema merereisile. Puhkes maru ja laev läks juba esimesel ööl põhja. Alkyone ootas oma meest ja palvetas iga päev mitu korda tema eest, kõige rohkem Hera poole. Hera oli liigutatud ja saatis Irise unejumala Hypnose juurde, et see teataks Alkyonele, mis tema mehest saanud on. Hypnos võttis endale Keyxi näo, ilmus Alkyonele unes ja rääkis oma saatusest. Koidu ajal jooksis Alkyone rannikule ja nägi, kuidas lained tema mehe laiba kaldale uhuvad. Seepeale muutsid jumalad Alkyone ja Keyxi alkyone-lindudeks. Oletatakse, et need võisid olla jäälinnud, kajakad, merikajakad, tormilinnud või luiged..

Kreeklased uskusid, et kui alkyone-paarist üks sureb, siis võtab teine endalt ise elu. Alkyone ja Keyx olid kreeklaste jaoks truu armastuse võrdkuju.

Müütilised alkyone-linnud teevad pesa lainetele, haudeajal valitseb merel pool kuud tuulevaikus. Seda nimetasid kreeklased Alkyone päevadeks ehk õnneliku rahu päevadeks.

Viited
------

1. ↑  „Alcyon (mythologie)" Wikipédia, l'encyclopédie libre. (Vaadatud 02.06.2023.)

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Keyx ja Alkyone** |
**Kahekordse kirjendamise põhimõte** on raamatupidamiskohustusliku majandusüksuse raamatupidamises kasutatav majandustehingute pearaamatu kontodesse kirjendamise meetod, mille puhul iga majandustehingu kirjendamisel kantakse see läbi (vähemalt) kahe konto.

Majandustehinguid kirjendatakse kahekordse kirjendamise põhimõttel järgmiselt:

- ühe konto deebetisse ja ühe konto kreeditisse;

- ühe konto deebetisse ja mitme konto kreeditisse;

- mitme konto deebetisse ja ühe konto kreeditisse;

- mitme konto deebetisse ja mitme konto kreeditisse. 

Kannet, mis näitab konto deebetit ja konto kreeditit, nimetatakse lausendiks. Kui kirjendamiseks kasutatakse ainult kahte kontot, siis on tegemist lihtlausendiga; kui rohkem kontosid, siis liitlausendiga. 

Kõige levinum lihtlausend on "100 rahaühikut toodi pangast kassasse". Selle tehingu tulemusel väheneb pangas arvelduskontol olev raha hulk ja suureneb kassas olev raha hulk. Kuna nii kassa kui ka pank on aktivakontod, siis kirjendatakse asukohta muutnud summa "100" pangakonto kreeditis ja kassakonto deebetis.

Ajaloost
--------

Esimesena kirjeldas kahekordse kirjendamise meetodit Itaalia matemaatik Luca Pacioli oma traktaadis "Summa de arithmetica, geometrica, proportioni et proportionalità" (1494).[*viide?*] Traktaati peeti tähelepanuväärseks teoseks raamatupidamisarvestuse alal. Kahekordse kirjendamise meetodid jõudsid ka väljapoole Itaalia piire, kuna teos tõlgiti saksa, böömi, vene, taani ja inglise keelde. Seda raamatupidamissüsteemi hakati nimetama Veneetsia meetodiks või Itaalia meetodiks. Pacioli väitis, et järgis oma töös tol ajal Veneetsias kõige levinumat meetodit. Pacioli traktaat on olnud aluseks, millel põhinevad praktiliselt kõik raamatupidamise kahekordse kirjendamise meetodit puudutavad kirjutised.

Vaata ka
--------

* Benedetto Cotrugli
* Amatino Manucci

Viited
------

1. ↑
Obninski tuumaelektrijaam
**Obninski tuumaelektrijaam** (vene keeles *Обнинская АЭС*) oli Nõukogude Liidu esimene tuumaelektrijaam, esimene tsiviilotstarbeline tuumaelektrijaam maailmas. 

Jaam asus Moskvast ligikaudu 110 km edelas Kaluga oblastis Obninskis.

Jaama hakati ehitama 1. jaanuaril 1951. Ahelreaktsioon käivitati 6. mail 1954 ja elektrijaam alustas tööd 27. juunil 1954. Nelja aasta jooksul oli tegu NSV Liidu ainsa tuumajaamaga.

Obninski tuumajaama reaktor oli RBMK-tüüpi reaktorite eelkäija. Jaama võimsus oli väike, ainult 6 MW. Näiteks 1958 valminud Novovoroneži tuumajaama esimese reaktori võimsus oli 210 MW ning kuni 1981. aastani valmis seal viis järjest võimsamat reaktorit.

1959 lõpetati jaamas tsiviilotstarbelise elektri tootmine ja edaspidi kasutati seda ainult teaduslikul otstarbel ning isotoopide tootmiseks. Jaam töötas 48 aastat, 18 aastat plaanitust kauem, ja selle aja jooksul ei toimunud seal ainsatki õnnetust, kus mõni töötaja oleks saanud surma või tervist kahjustava kiirgusdoosi või kus oleks lekkinud radioaktiivseid aineid. 29. aprillil 2002 suleti Obninski tuumaelektrijaam lõplikult. Tänapäeval tegutseb seal mälestuskompleks ja muuseum.

Välislingid
-----------

* The worlds first nuclear power plant pildid
**Alexander Ryabchikov** (sündinud 13. juunil 1975 Mari ANSV-s Oršanka rajoonis Tširki külas) on Eesti tehnikateadlane.

Elulugu
-------

Alexander Ryabchikov on mari.

Lõpetas 1992 Mari Eli Vabariigis Tširki Keskkooli, 1997 EPMÜ mehhaniseerimisteaduskonna; tehnikamagister (1999, EPMÜ), väitekiri "Jääkpingete määramine pinnetes silindrilise aluse pikideformatsiooni mõõtmise meetodiga", *Ph.D.* (tehnikateadused, 2005, Eesti Maaülikool (EMÜ)), doktoriväitekiri "Development of some mechanical methods for measurement of residual stressesi n coatings ". Oli 1997–99 EMÜ laborant, 2000 teadur, 2001–06 assistent, 2006– EMÜ metsandus- ja maaehitusinstituudi dotsent.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkond: loodusteadused ja tehnika, protsessitehnoloogia ja materjaliteadus, jääkpingete eksperimentaalmehaanika. Üle 15 teadustrükise.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Teoseid
-------

* A device for determination of residual stresses in galvanic coatings from the measured longitudinal deformation of a strip substrate (kaasautorid L. Kõo, J. Kõo). // Proc. 6th European Conf. on residual stresses 404 (2002) 4
* A device for determination of residual stresses in coatings from the measured longitudinal deformation of a strip substrate (kaasautorid L.Kõo, J. Kõo). // Proc. 6th European Conf. on residual stresses 404 (2002) 4.

Kirjandus
---------

* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

Välislingid
-----------

Alexander Ryabchikov Eesti Teadusinfosüsteemis Muuda Vikiandmetes

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Vincentas Korkutis** (sündinud 24. juulil 1931 Varėnas) on leedu geoloog.

Ta lõpetas 1955. aastal Vilniuse Riikliku Ülikooli geoloogia erialal. 1967. aastal sai temast geoloogia ja mineraloogia kandidaat.

Teadustöö
---------

Aastail 1960–1967 tegeles ta Žemaitijas nafta otsimisega. Aastail 1973–1994 oli ta Leedu Geoloogiainstituudi vanemteadur, tegeledes paleontoloogiaga, paleogeograafiaga, uue stratigraafilise süsteemi väljatöötamisega ja tektooniliste protsesside uurimisega. Korkutis keskendus Kambriumi, Siluri ja Ordoviitsiumi ajstutele.

Teoseid
-------

* Pietų Pabaltijo kambro nuogulos (stratigrafija, fauna, paleogeografija), 1967
* Pietų Pabaltijo apatinio paleozojaus naftingų nuogulų litologija ir facijos (koos Petras Lapinskase ja Jevlampijus Laškovasega), 1972
* Mineralų pasaulyje, 1980

Tunnustus
---------

* 1980 Leedu NSV riiklik preemia.

Viited
------

1. ↑  *Vincentas Korkutis.* Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 621 lk.
**Koerakoonlased** (ka: *koerakoonud,* lõunaeesti murretes *peninuki* (mitmuses), Setumaal *pininõnarahvas*) olid Liivimaal algselt opritšnina maakeelseks hüüdnimeks, mis tuli sellest, et opritšnikud kandsid sadulal koerapea ja luua kujutist kui embleemi, mis sümboliseeris opritšnikute ülesannet välja nuuskida ja minema pühkida Ivan IV vaenlased. 

Hiljem, rahvaluule tegelastena (nimetatud ka: *peninukid*), omandasid koerakoonlased mütoloogilise mõõtme, näiteks kui koera pea ja inimese kehaga koletised vms. 

Sarnased tegelased on tuntud erinevate maade – Egiptuse, Kreeka, Rooma, Saksa – mütoloogiast.

Kirjandust
----------

* Juhan Peegel, "Pisut koerakoonlastest" – Keel ja Kirjandus 1968, nr 8, lk 480–482
* Mall Hiiemäe, "Kas koerakoonlased olid sõjaröövlid?" (koerakoonlastest ja peninukkidest eesti rahvapärimuses ning Vene-Türgi sõja (1877–1878) panusest vastavate müütide tekkimisse) – Emakeele Seltsi aastaraamat, 35/42, 1989/1996, Tartu 1998, lk 52–66; ilmunud ka Mall Hiiemäe artiklite kogumikus "Sõnajalg jaaniööl", Ilmamaa, Tartu 2007, lk 113–123; ISBN 9789985772959

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Koerakoonlased** |
Koertel on kirjeldatud umbes 13 veregruppi.

Algselt tähistati veregruppe tähtedega (A, B, C, D, E, F, G, J, K, L, M, N, Tr, O, He) ning seejärel akronüümiga CEA (*Canine erythrocyte antigen*), kuid vältimaks segadust lühendiga *carcinoembryonic antigen* kasutatakse tänapäeval selle asemel DEA (*Dog Erytrocyte Antigen*) märgistust, millest igapäevases kliinilises kasutuses on oluline DEA 1.1. süsteem. Vähem leiab kasutust DEA 1.2, DEA 3, DEA 4, DEA 5 ja DEA 7 tüpiseerimine.

| Varasem nimetus | Praegune nimetus |
| --- | --- |
| A1 | DEA 1.1 |
| A2 | DEA 1.2 |
| B | DEA 3 |
| C | DEA 4 |
| D | DEA 5 |
| F | DEA 6 |
| Tr | DEA 7 |
| He | DEA 8 |

Isoantikehad
------------

Koeral ei esine kliiniliselt olulisi naturaalseid isoantikehi puuduva veregrupi suhtes. Kuid need tekivad 4–6 päeva jooksul pärast esmast kontakti puuduva antigeeniga. Sellest tingituna on nende uurimine raskendatud ning ei ole täpselt teada, millised immunoglobuliinid põhjustavad koertel sobimatusreaktsiooni.

Kirjandus
---------

1. 1 2  Bell, K. (1983). Blood groups of domestic animals. In: Agar. N. S. and Board. D. G. Red blood cells of domestic mammals. Amsterdam, Elsevier Science: Ch: 5, 137-164
**Koerasolge** (*Toxascaris leonina)* on levinud parasiit peamiselt koertel, kassidel ja rebastel. Koerasolge on päristuumne ümaruss, mis elab peremeesorganismi sees. Vaheperemeesloomadeks on närilised nagu rotid ja hiired. Nakatumine leiab aset kui loom sööb nakatunud närilist. Koerasolge esineb kassidel tihemini kui koertel.

Argentinas Catamarca provintsis kaevati välja koproliit, mis sisaldas koerasolget, mis hinnati 17 002 – 16 573 aasta vanuseks. See viitab faktile, et koerasolge eksisteerib Lõuna-Ameerikas hilisest kiviajast.

Elutsükkel
----------

Koerasolge muneb oma munad peremeesorganismi peensooles, munadest kooruvad vastsed, mis läbivad peensoole limaskesta voodri. Pärast kasvamist ja kesta vahetamist pöörduvad need tagasi soolevalendikku ja saavad täiskasvanuks. Täiskasvanud emane ümaruss muneb oma munad, mis kanduvad edasi peremeeslooma väljaheites. Munad muutuvad patogeenseks 3–6 päeva jooksul. 

Koerasolkme muna on pigem ovaalne kui ümar. Koerasolkme peiteperiood on 2–3 kuud. Täiskasvanud ümarussid on 7–10 cm pikad ja neid on näha looma väljaheites ja okses.

Koerasolge erineb kutsikasolkmest selle poolest, et see ei liigu kopsudesse, vaid arengutsükkel toimub soolestikus.

Sümptomid
---------

Ümaruss imab peremeeslooma toitaineid sisse, mis võib häirida looma ainevahetust ja kahjustada soolte limaskesti. Loomadel ei pruugi olla haigussümptomeid. Raskematel juhtudel võib esineda kõhulahtisust, oksendamist, isupuudust, kõhnumist, karva tuhmumist.

Ennetamine ja ravi
------------------

Soovitatav on teha kõikidele kutsikatele ja kassipoegadele 6-nädalaselt ussikuur ning korrata seda 2–4 nädala pärast. Koerasolkmega nakatunud looma ravitakse samamoodi nagu kutsikasolkme infektsiooni. Seetõttu ei ole vaja väljaheites usside nägemisel nende täpset liiki. Ümarussidega nakatumist ravitakse ussirohuga.

Vaata ka
--------

* Kutsikasolge

Viited
------

1. ↑  "Ancient parasitic DNA reveals Toxascaris leonina presence in Final Pleistocene of South America".

Kirjandus
---------

* Maizels RM, Yazdanbakhsh M (2003). "Immune regulation by helminth parasites: cellular and molecular mechanisms.
* Petrigh, R. S.; Martínez, J. G.; Mondini, M.; Fugassa, M. H. (2019). "Ancient parasitic DNA reveals *Toxascaris leonina* presence in Final Pleistocene of South America". *Parasitology*. "https://www.cambridge.org/core/journals/parasitology/article/ancient-parasitic-dna-reveals-toxascaris-leonina-presence-in-final-pleistocene-of-south-america/9E406417164E40114F819AA78D60C667".
* Roundworms in Dogs and Puppies; Veterinary Partners.

Välislingid
-----------

* The Merck Veterinary Manual
Leetse pank on kihistu stratotüübiks
**Leetse kihistu** (inglise keeles *Leetse Formation*) on ordoviitsiumi ladestu kihistu. See kuulub Latorpi ülemlademe koosseisu, kus eristatakse veel Hunnebergi ladet ja Billingeni ladet. 

Kihistu stratotüüp on Leetse pank. Kihistu on nime saanud Leetse mõis järgi Paldiskis. Kihistut hakkas esimesena eristama Arvo Rõõmusoks aastal 1956. See on kõige paksem Karula 326. puuraugus (6.2 m). Leedu aladel on kihistu Nemunase madalikul 0,9 meetri paksune, maa kesk- ja idaosas on suurim paksus 0,8 meetrit.

Kihistu sisaldab järgmisi kihistikke:

* Iru kihistik
* Klooga kihistik
* Joa kihistik
* Mäeküla kihistik.

Kihistu moodustab suure glaukoniidisisaldusega liivakivi. Kihistut eristatakse ka Leedu aladel (välja arvatud maa loodeosa) ja Valgevene loodeosas ning keskosas.

Viited
------

1. 1 2 3  Kihistust Eesti Stratigraafia Komisjoni andmebaasis (vaadatud 07.04.2018)
2. ↑  Geology and Mineral Resources of Estonia. Hunneberg stage Tõnu Meidla
3. ↑  *Diversity and biostratigraphic utility of Ordovician brachiopods in the East Baltic*, Linda Hints, David A. T. Harper, Juozas Paškevičius, 2018
4. ↑  *Middle Ordovician bryozoa from the Podlasie-Brest Depression (Belarussian part): suborders Ceramoporina, Esthonioporina, Amplexoporina, Halloporina,* Victor Pushkin, 2002

Välislingid
-----------

* Kihistust Eesti Stratigraafia Komisjoni andmebaasis
**Vladimir Berens** (sünninimi **Vladimir Kirillovitš Samsonov**; kasutanud ka nime **Vladimir von Berens**; 15. veebruar 1947 Tallinn – 22. september 2006 Hellenurme) oli Eesti õigeusu vaimulik, ajaloolane ja genealoog.

Elulugu
-------

Vladimir Berens õppis alates 1966. aastast Pihkva Pedagoogilises Instituudis ajalugu, aastatel 1970–1972 Leningradi Vaimulikus Akadeemias ja hiljem Moskva Vaimulikus Akadeemias, mille lõpetas eksternina 1978. aastal.

Ta alustas teenistust õigeusu kirikus 1966. aastal Pihkvas ning jätkas 1972. aastal Leningradis. Aastatel 1972–1976 teenis ta köstri ja lugejana Tallinnas, Rakveres ja Lauras. Pühitseti preestriks 1976. aastal. Teenis aastatel 1976–1991 Eesti ja Läti aladel, mis olid tollal Vene NFSV ja on tänapäevalgi Venemaa kontrolli all. 1983. aastal oli ta preester Haapsalus. Alates 1991. aastast teenis ta mitmel pool Eestis koguduste preestrina.

Eesti õigeusu ajaloo uurimine
-----------------------------

Berens on koostanud uurimuse Eesti õigeusu koguduste ajaloost, mis on senini oluline Eesti õigeusu kiriku ajaloo allikas. Oluline osa tema uurimuses on ka August Kaljukose uurimusel õigeusu kiriku vaimulikest.

Käsikirjad
----------

* *"Историко-статистическое описание церквей и приходов Северо-Западных епархий. Часть 2, Эстонская епархия"*. Tallinn 1974. Käsikiri TLÜAR *Baltica* kogus, Msc K1-593/I, II

Välislingid
-----------

* Vladimir von Berens EAÕK vaimulike andmekogus
* Памяти отца Владимира фон Беренса
**Rebane** (*Vulpes*) on perekond kisjkalisi koerlaste sugukonnast.

Perekonna nimetuse võttis kasutusele Frisch 1775. 

Perekonnale rebane on iseloomulikud küllaltki pikk (pikem kui koertel) ja madal keha, suhteliselt lühikesed jalad (lühemad kui koertel), pikk kitsas terav koon, suured teravatipulised kõrvad ja ümara otsaga kohev saba, mille pikkus on vähemalt pool, sageli ka terve pea ja keha pikkus. Rebased on koertest graatsilisemad ja kassisarnasemad. Pupillid on ereda valguse käes enamasti ellipsikujulised. Pupillide kuju on üldiselt vertikaalselt ovaalne. Mõnel liigil on vänge "rebasehais", mis peamiselt tuleb saba selgmises osas sabajuure lähedal asuvast näärmest. Emastel on tavaliselt 6 või 8 nisa.

Rebane ja teised lähedased perekonnad on kassisarnased, sest nad toituvad sarnasel viisil. Rebased, nagu kassidki, peavad jahti üksinda öisel ajal ning nende saakloomad on väikesed. Nagu kassidki, näevad rebased pimedas hästi ja nende silmad on elliptilised. Ka tundlikud vibrissid ehk kompekarvad, kerge ja osav keha ning pikk saba (tasakaalu hoidmiseks) teevad rebased kassisarnasteks.

Liigid
------

Rebase perekonda kuulub 12 liiki: aafrika liivarebane ehk kahvatu rebane (*Vulpes pallida*), afgaani rebane (*Vulpes cana*), bengali rebane (*Vulpes bengalensis*), fennekrebane (*Vulpes zerda*), kapi rebane (*Vulpes chama*), kääbusrebane (*Vulpes macrotis*), korsak (*Vulpes corsac*), polaarrebane (*Vulpes lagopus*), rebane ehk punarebane (*Vulpes vulpes*), tiibeti liivarebane (*Vulpes ferrilata*), välerebane (*Vulpes velox*) ja liivarebane (*Vulpes rueppelli*). 

Paljud uurijad arvavad fennekrebase eraldi perekonda *Fennecus*. Geneetilised uuringud näitavad, et afgaani rebane on fennekrebase lähedane sugulane (lahknenud 3–4 miljonit aastat tagasi). Seega peaksid nad kuuluma samasse perekonda. 

Rebasele lähedased perekonnad on ka *Atelocynus*, maikong (*Cerdocyon*), *Pseudalopex*, pamparebane (*Dusicyon*), kõrvukrebane (*Otocyon*), hallrebane (*Urocyon*) ja polaarrebane (*Alopex*; kõige lähedasem). Nii hall- kui ka polaarrebaseid on tahetud liita perekonnaga *Vulpes*. Üks ettepanek on vaadelda perekondi *Vulpes*, *Fennecus* ja *Urocyon*, kuid mitte perekonda *Alopex*, koera perekonna (*Canis*) alamperekonnana.

Põhjaameerika punarebast on mõnikord nimetatud eraldi liigiks *Vulpes fulva*, kuid enamasti arvatakse ta punarebase alamliigiks (*Vulpes vulpes fulva*).

Kääbusrebast ja väledat rebast on peetud ka ühte liiki kuuluvaks, sest on täheldatud nende ristumist.

Põlvnemine
----------

Rebased tekkisid pliotseenis.

Rebase perekonna teadaolevalt vanim liik on *Vulpes riffautae*, kes elas 7 miljonit aastat tagasi Tšaadis[*viide?*]. Ta oli tänapäeva keskmise rebase suurune, ent märksa koerasarnasem.

Viited
------

1. ↑  "Loomade elu", 7. kd, lk 225

Välislingid
-----------

 Rebane – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikisõnastiku artikkel: **rebane** |
Vaade Fischbachi Alpidele.  
Vasakul: Rattner Alm, Pretul, Keskel: Stuhleck  
Paremal: Großer Pfaff, Kleiner Pfaff ja Pfaffeni sadul.
**Fischbachi Alpid** (saksa: *Fischbacher Alpen*) on osa Eelalpidest Murist ida pool.

Asukoht ja maakoht
------------------

Fischbachi Alpid on lauge, piklik mäestik Alpides, millel on madala mäestiku iseloom ning mis on kaetud metsade ja alpiniitudega. See asub Austria Steiermargi liidumaal, Mürzist lõuna pool. See on Kesk-Ida-Alpide idapoolne ääreala ja osa Steiermargi Eelalpidest.

See ulatub Muri veelahkmest läänes Feistritzi sadulani idas. Mäestiku kõrgeim tipp on Stuhleck (1782 m). Teised kõrged punktid on Pretul (1656 m) ja Amundsenhöhe (1666 m), Teufelstein (1498 m), Stanglalpe (1490 m), Sauernkogel (1451 m), Steinriegel (1577 m), Hochschlag (1580 m) ja Rennfeld (1629 m).

Kultuur
-------

Mäed on nime saanud Fischbachi külast.

Fischbachi Alpides asub *Alpl* (Krieglachi vallas), Peter Roseggeri sünnikoht. 1998. aastal tõstis saade ORF-i sarjas *Klingendes Österreich* esile Fischbachi Alpe. Pealkirja *Gebirge ohne Härte: Die Fischbacher Alpen* all hõlmas programm kõige olulisemaid külasid ja tippe Fischbachi Alpides.

* Vasakul Teufelstein, keskel paremal Stuhleck, esiplaanil Fischbachi külaVasakul Teufelstein, keskel paremal Stuhleck, esiplaanil Fischbachi küla
* Mürzzuschlagi lähedalMürzzuschlagi lähedal
* Fischbachi Alpid (keskel) 1876. aasta paikuFischbachi Alpid (keskel) 1876. aasta paiku
Järva-Jaani kirik
**Järva-Jaani Ristija Johannese kirik** on kihelkonnakirik Järvamaal Järva-Jaanis. Kirik teenindas Järva-Jaani kihelkonda (sks keeles varem *Keitingen* vana Keitise külanime järgi, hiljem Sankt Johannis). Kirikut kasutab Järva-Jaani kogudus.

Kirik ehitati tõenäoliselt 13. sajandi kolmandal veerandil – seega on see üks vanimaid kirikuid Järvamaal. Kivikirikule eelnes taanlaste ehitatud puukirik. Esialgu oli ühelööviline gooti stiilis kodakirik läänetornita. Uusgooti stiilis torn ehitati Johann Gottfried Mühlhauseni projekti järgi alles 1881. aastal. Algkavatises olid kvadraatne koor ja kolme võlvikuga pikihoone. Raiddekoor peaaegu puudub, kuid kõik välisnurgad ja aknaavade välisservad on laotud puhastest kvaadritest. Kirikus on keskaegne altarilaua plaat, mis praegu kantsli all, ja ristimiskivi ümaravormiline jalg, mida olevat kasutatud ka häbipostina. Kunstimälestistena on kaitse all barokne nikerdkantsel, krutsifiks, Roosna-Alliku mõisahärra kingitud altarisein.

Kiriku ümber on Järva-Jaani kirikuaed.

2011. aasta detsembrist on kiriku tornis kaks uut kella.

* 
*

Vaata ka
--------

* Järva-Jaani pastoraat

Viited
------

1. ↑  Järva-Jaani kiriku uute tornikellade saamislugu. Eesti Kirik, 25. aprill 2012.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Järva-Jaani kirik** |

* Järva-Jaani kirik kultuurimälestiste riiklikus registris
* Järva-Jaani kirikuaed kultuurimälestiste riiklikus registris

Järva-Jaani kirik
Järva-Jaani kihelkond

**Kirik**: Järva-Jaani kirik  

**Mõisad**: Einmanni mõis | Karinu mõis | Kuie mõis | Kuksema mõis | Kuusna mõis | Metstaguse mõis | Orina mõis | Rava mõis | Roosna-Alliku mõis | Seliküla mõis | Võhmuta mõis
Sinjoriia palee – Palazzo Vecchio 
**Sinjoriia** oli Firenze Vabariigi valitsusorgan.

Firenze sinjoriia 9 liiget, eestseisjad ehk *priorid*, valiti linna gildide liikmete seast, 6 suurematest ja 2 väiksematest gildidest. Üheksas liige oli Õigluse gonfalonjeer (*Gonfaloniere di Giustizia*).

Liikmete valimine
-----------------

Vähemalt 31–aastaste gildiliikmete nimed pandi 8 nahkkotikesse (*borse*). Iga kahe kuu järel toodi kotikesed välja nende hoiupaigast Santa Croce basiilikas ja igaühest loositi lühikese tseremoonia käigus üks nimi. Valitavaks loeti vaid neid mehi, kel polnud võlgasid, kes polnud lähiminevikus sinjoriias olnud ja kes polnud juba väljaloositud meeste sugulased.

Teenistus sinjoriias
--------------------

Üheksa väljavalitut pidid kohe kolima Sinjoriia paleesse (tänapäeval tuntakse seda Vana palee ehk *Palazzo Vecchio* nime all), kuhu nad pidid jääma kogu oma kahekuise ametisoleku aja jooksul. Neile maksti mõõdukat tasu kulude katteks ja nende käsutusse anti rohelistes livreedes teenijad. Eestseisjate vormiriietuseks oli naaritsanahaga ääristatud ning naaritsanahksete krae ja kätistega karmiinpunane kuub.

Valitsemisel pidi sinjoriia nõu pidama kahe valitava nõukoguga, mida koosvõetuna nimetati Kolleegiumideks (*Collegi*). Neist esimeses (*Dodici Buonomini*) oli 12 ja teises (*Sedici Gonfaloniere*) 16 liiget. Teisi nõukogusid, nagu Sõja kümme, Julgeoleku kaheksa ja Kaubanduse kuus, valiti vajadusel.

Õigluse gonfalonjeer
--------------------

Õigluse gonfalonjeeri ametikoht kehtestati 1293. Tema juhtis sinjoriiat ja talle oli usaldatud linnriigi põhiseaduse kaitse. Gonfalonjeeril oli tema võimu sümboliseeriv erilise kuju ja värviga lipp *gonfalone*, millest tuli ka ametinimetus.

Õigluse gonfalonjeer valiti esialgu 2 kuuks loosi abil gildide vanemate liikmete seast. Kuid pikapeale muutus isikute ring, kelle seast gonfalonjeere valiti, järjest kitsamaks ja lõpuks hakati gonfalonjeere valima Firenze kõige mõjukamatest perekondadest. 1393 lisati tingimus, et gonfalonjeer peab olema vähemalt 45-aastane.

Gonfalonjeeri käes oli suur võim. Ta oli sinjoriia eesistuja, juhtis linna relvajõude, kutsus kokku kolleegiume ja tal oli õigus algatada seaduste vastuvõtmist. Kõige rohkem piiras tema võimu lühike ametiaeg (2 kuud).

1502 muudeti õigluse gonfalonjeeri ametikoht eluaegseks ja sellele kohale valiti Piero Soderini. Soderini siiski ei olnud gonfalonjeer surmani: ta suri 1522, aga kukutati 1512. Medicite restauratsioon taastas 2 kuu pikkuse ametiaja. 1527 kehtestati ametiaja pikkuseks 1 aasta, kusjuures gonfalonjeeri tohtis kuni 3 korda tagasi valida. Ent juba 1532 õigluse gonfalonjeeri ametikoht kaotati ja selle ülesandeid hakkas täitma hertsog.
**Rebecca Adlington** (sündinud 17. veebruaril 1989 Nottinghamshireis Mansfieldis) on endine Suurbritannia ujuja, kahekordne olümpiavõitja ja maailmameister.

Adlington tuli 2004. aastal juunioride Euroopa meistriks 800 m vabaujumises. Esimese täiskasvanute medali sõitis ta 800 m vabaujumises, kui oli 2006. aastal Budapestis Euroopa meistrivõistlustel teine ​​ajaga 8.27,88. 2008. aastal Manchesteris tuli ta lühiraja maailmameistriks 800 m distantsil ajaga 8.08.25 ja kuulus hõbemedali võitnud Suurbritannia võistkonda 4 × 200 m vabaujumises.

2008. aasta olümpiamängudel Pekingis võitis Adlington kuldmedali nii 400 m kui ka 800 meetri vabaujumises. 400 meetris oli tema aeg 4.03,22. 800 meetris püstitas ta maailmarekordi 8.14,10, ületades Janet Evansi senise maailmarekordi 2,12 sekundiga. 2009. aastal Roomas peetud maailmameistrivõistlustel saavutas ta pronksmedali nii 400 m vabaujumises ajaga 4.00,79 kui ka 4 × 200 m vabaujumises, kus ta ujus viimast vahetust Suurbritannia võistkonnas.

2010. aastal Budapestis toimunud Euroopa meistrivõistlustel tuli Adlington 50 m basseinis Euroopa meistriks 400 m vabaltujumises ajaga 4.04.55 ja sai pronksi 4 × 200 m vabaujumises. Hiljem samal aastal võitis ta kuldmedali 400 m ja 800 m vabaujumises ning pronksmedali 200 m vabaujumises ja 4 × 200 m vabaujumises Delhis Rahvaste Ühenduse mängudel. 2011. aasta maailmameistrivõistlustel Shanghais tuli ta 800 m vabaujumises maailmameistriks ajaga 8.17.51 ​​ja oli 400 m vabaujumises teine.

2012. aasta olümpiamängudel Londonis sai Adlington pronksmedali nii 400 m kui ka 800 meetri vabaujumises. Adlington teatas, et lõpetab tippsportlase karjääri, 5. veebruaril 2013 toimunud pressikonverentsil.

Välislingid
-----------

* Rebecca Adlingtoni koduleht
* Rebecca Adlington Suurbritannia Olümpiakomitee kodulehel
* Rebecca Adlington Suurbritannia Ujumisliidu kodulehel
* Rebecca Adlington veebisaidil Olympedia Muuda Vikiandmetes
**Astelrai** (*Dasyatis*) on astelrailiste seltsi astelrailaste sugukonda kalade perekond.

Astelraisid on teada ligi 40 liiki. Tuntuimad liigid on harilik astelrai ehk merikass ja ameerika astelrai.

Astelraid elavad peamiselt troopilistes ja subtroopilistes meredes. Nad on põhjaelulised kalad.

Nende pikkus ulatub 2,5 m-ni. Laius võib ulatuda 1,5 m-ni.

Astelraisid iseloomustab pikk piitsakujuline sabauim, millel paikneb mürginääret sisaldav astel, millest nad ka nime on saanud. Saba võib moodustada kala pikkusest kuni 60%.

Kõik astelraid on munaspoegijad. Munadest kooruvad hästi väljaarenenud noorkalad. Emaihus arenevad looted saavad munarebust toitumise kõrval veel erilist valgurikast vedelikku, mis meenutab piima. Seda eritavad emaka seinal olevad erilised jätked. Nende jätkete kimbud tungivad loodete hingatsitesse ja toitevedelik satub otse seedekulglasse.

Viited
------

1. 1 2  "Loomade elu", 4. kd. lk. 49

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Astelrai** |

* Referaat veebilehel miksike.ee
Hammaste valgendamise komplekt
**Hammaste valgendamine** on protseduur hammaste värvuse muutmiseks heledamaks. Lisaks ravitöödele on hambaravis olemas ka rida esteetilisi teenuseid. Nende alla käib näiteks hammaste valgendamine, kus lühikese protseduuri järel muutuvad hambad mitme tooni võrra heledamaks. Lõpptulemus püsib mitmeid kuid.

Hambaid valgendatakse hambaarsti juures kas laseriga või nõrkade hapetega geeli kujul. Valgendamisega peaksid hambad valgenema 2–3 tooni võrra, kuid pikema perioodi jooksul on võimalik valgendada hambaid ka mitu tooni rohkem. Igasugune hammaste valgendamine võib endaga kaasa tuua nii hammaste kui ka igemete tavalisest suurema tundlikkuse.

Hammaste kolletumise ja tuhmumise põhjuseid on mitmeid. Kaasasündinud omadused, suitsetamine, kohvijoomine, veinijoomine ja vale harjamise tehnika on peamised põhjused hammaste värvumisel kollakaks või hallikaks.

Vaata ka
--------

* Hambaravi
* Soodapesu

Viited
------

1. ↑  Medihub. "Hambaravi". Originaali arhiivikoopia seisuga 20.05.2018. Vaadatud 19.05.2018.

Välislingid
-----------

* Hammaste valgendamine laseri abil
* Hammaste valgendamine
**Järv-lahnarohi** (*Isoëtes lacustris*) on lahnarohuliste sugukonda lahnarohu perekonda kuuluv koldtaim.

Taime leidub Atlandi ookeani mõlemal kaldal. Euroopas elab ta Skandinaavias, Poolas, Põhja-Saksamaal, Madalmaades, Põhja-Prantsusmaal, Briti ja Fääri saartel ning Islandil. Põhja-Ameerikas kohtab teda Ameerika Ühendriikide Maine'i, Vermonti, New Hampshire'i ja Massachusettsi osariigis ning Kanadas New Brunswicki ja Nova Scotia provintsis. Taim on Eestis haruldane, kuulub II kaitsekategooria liigina looduskaitse alla (Eestis kasvab ka muda-lahnarohi, mis on aga veel haruldasem ja kuulub esimesse kaitsekategooriasse).

Järv-lahnarohi kasvab Eestis oligotroofsetes ja semidüstroofsetes liivase või kivise põhjaga järvedes. Eelistab nõrgalt happelist vett. Kasvab 5–460 cm, välismaal vahel kuni 8 m sügavuses vees.

Tema lehed on 8–25, harva kuni 40 cm pikad ja 2–3 mm laiad, alusel kuni 5 mm laiused. Iga lehe alusel on eoskott, kus asuvad eosed. Lehti juurtega ühendav vars on väga lühike. Aastas kasvab varre otsa kaks täiendavat lehekogumit, kevadel ja sügisel. Taime kõrgus on 3–15 cm.

Paljunemine toimub tavaliselt hilissuvel või varasügisel. Eoskottides kasvab kahesuguseid eoseid: emased ehk megaspoorid, mille läbimõõt on 530–700 μm, ja isased ehk mikrospoorid, mille läbimõõt on mõni mikromeeter. Need eosed vabanevad eoskottidest ja alustavad uut elutsüklit.

Järv-lahnarohi on dekaploidne taim (10 komplekti kromosoome).

Välislingid
-----------

 Järv-lahnarohi – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Järv-lahnarohi andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes
|  |
| --- |
|  |
| Hõbe | 1994 | meeste 4×7,5 km teatesõit |

**Vladimir Petrovitš Dratšov** (sündinud 7. mail 1966 Petroskois) on Venemaa endine laskesuusataja.

Olümpiamängud
-------------

1994. aasta taliolümpiamängudel Lillehammeris oli ta 10 km distantsil 4. ja teatesõidus 2.

1998. aasta taliolümpiamängudel Naganos oli ta 10 km distantsil 11.

Maailmameistrivõistlused
------------------------

1995 Itaalias Anterselvas oli ta 10 kilomeetris 13. ja 20 kilomeetris 5.

1996 Saksamaal Ruhpoldingis oli ta meeskondlikult ja 20 kilomeetris 2. 10 kilomeetris ja teatesõidus 1.

1997 Slovakkias Osrblies oli ta 11 kilomeetris 11. ja 20 kilomeetris 20.

1999 Soomes Kontiolahtis oli ta 10 kilomeetris 25. teatesõidus 2. ja jälitussõidus 9.

2000 Norras Holmenkollenis oli ta 10 kilomeetris 18. jälitussõidus 25. ühisstardis 12. ja 20 kilomeetris 73.

Maailma karikas
---------------

Maailma karikasarja etappidel tuli ta 75 korda 25 parema sekka. Ta võitis 12 etappi (neist 8 individuaalselt), oli 10 korda teine (neist 5 individuaalselt) ja 4 korda kolmas (neist 3 individuaalselt).

Isiklikku
---------

Kasv 169 cm, kaal 64 kg (2002). Tal on kõrgharidus. Elab Peterburis, töötab armees. Abielus, 1 laps. Hobiks nimetab kalapüüki. Laskesuusatamisega hakkas tegelema 1980. aastal.

Vaata ka
--------

* Laskesuusatamine 1994. aasta taliolümpiamängudel
* Laskesuusatamine 1998. aasta taliolümpiamängudel
**Rebekk** on pooliku pirni kujulise kerega puidust poogenkeelpill, mis oli populaarne 14.–16. sajandil.

Ühe käega mängitakse poognaga ja teise käega vajutatakse sõrmedega keeltele, et helikõrgust muuta.

Seda hoitakse mängides kas kaenlaaugu juures või lõua all ning mängimiseks kasutatakse nn renessansspoognat, mida kasutati samal ajastul ka viiuli mängimiseks. Rebekk koosneb kolmest põhiosast­: korpus, tekk ja sõrmlaud. Korpus koosneb omakorda kerest, kaelast ja peast. Kere otsas on nupp ehk nael, mis hoiab kinni keeltehoidjat. Keeli hoiab üleval roop. Rebeki pea võib olla erineva kujuga; kõige tavalisem on selline nagu viiulil või rombikujuline. Teki sees on kõlaaugud või rosetid, et kõla võimendada. (Rebeki osade tähendust saab teada Vikipeedia artiklist viiuli kohta.)

Häälestus
---------

Rebekil on 2–5, enamasti 3, keelt. Keeli häälestatakse kvintide kaupa häälestuspulkade abil. Rebekk oli 14.–15. sajandil kõrgehääleline instrument, kuid 16. sajandil tehti sellele ka madalama häälega versioonid (alt-, tenor- ja bassrebekk).

Ajalugu
-------

Nagu paljude keelpillide, nii ka rebeki juured ulatuvad Kesk-Aasiasse. Vanim teadaolev eelkäija oli rabab, mida mängiti Araabias. Seda mängiti poognaga, hoides pilli põlve peal. Tänapäeval pole ühtegi rababi säilinud, aga leida võib pildimaterjali, näiteks keskaegseid illustratsioone. 

Rababi levikuga Põhja-Aafrikasse ja Türgi aladele tekkisid Bütsantsi lüüra ja Hispaania rabab, millest rebekiga sarnaneb just viimane.

Tänapäev
--------

Rebekk on tänapäeval haruldane muusikainstrument. Eestis kasutavad rebekki näiteks Vaikuse Muusika Stuudio muusikud.

Välislingid
-----------

* 
* 
*
Vladimir Etuš (2008)
**Vladimir Etuš** (vene keeles Владимир Абрамович Этуш; 6. mai 1922 Moskva – 9. märts 2019 Moskva) oli juudi rahvusest Venemaa teatri- ja filminäitleja, Štšukini-nimelise Teatriinstituudi kunstiline juht (aastast 2003), NSV Liidu rahvakunstnik (1984); ta oli Venemaa vanim tegevnäitleja. 

1940. aastal astus ta Štšukini-nimelisse Teatriinstituuti, kuid juba järgmisel aastal alanud sõja tõttu Saksamaaga läks ta vabatahtlikuna rindele. 1943. aastal sai ta raskelt haavata ja 1944. aastal jätkas näitlejaõpinguid. 

1945. aastal lõpetas Etuš teatrikooli ning asus näitlejana tööle J. Vahtangovi nimelises teatris. 
Samaaegselt hakkas ta tööle näitlejameisterlikkuse pedagoogi assistendina Štšukini-nimelises Teatriinstituudis, aastal 1976 sai temast selle õppeasutuse professor, 1987. aastal rektor ja 2003. aastal kunstiline juht.

Ta hakkas filmides mängima 1953. aastal. Peamiselt on ta loonud meeldejäävaid komöödiarolle, näiteks filmides "Kaukaasia vang ehk Šuriku uued seiklused" (1966), "12 tooli" (1971) ja "Ivan Vassiljevitš vahetab elukutset" (1973).

Lastefilmis "Buratino seiklused" (1975) mängis ta Karabas-Barabasi.

Tunnustus
---------

* 1943 – Punatähe orden
* 1964 – Vene NFSV teeneline kunstnik
* 1971 – Vene NFSV rahvakunstnik
* 1984 – NSV Liidu rahvakunstnik
* 1985 – Isamaasõja ordeni 1. järk
* 1995, 2003, 2008, 2018 – orden "Teenete eest Isamaa ees" kõik neli järku
* 2002 – Venemaa Föderatsiooni riiklik preemia
* 2007, 2013 – Aleksander Nevski orden
* 2008 – orden "Venemaa aukodanik´"
* Peeter Suure orden
**Seegi maja** on maja Pärnus aadressil Hospidali tänav 1. 

17. sajandil ehitatud hoone on teadaolevalt Pärnu kõige vanem maja.

Hoones tegutsevad tänapäeval hotell St. Peterburg ja restoran Seegi Maja.

Ajalugu
-------

Maja ehitati 1658. aastal Pärnu Pühavaimu kiriku vana seegi alustaladele linna vigaste ja haigete varjupaigaks. Hospidali tänavale nime andnud endise seegi ehitamisajaks on vundamendi puitparvede uurimine andnud ajavahemiku 1250–1350. 16. sajandil võis vanas hoones asuda kõrts. Hoone krunt anti linnale 1580. aastal.

1816. aastal müüs Pärnu raad seegimaja samas kvartalis asuvale kaubamajale Hans Dietrich Schmidt (1741–1942), kes kasutas maja kõrvalhoonena.

1980. aastatel toimus hoones suur tulekahju, mis jättis alles ainult kivimüürid.

Aastail 1998–2000 taastati seegi maja Leevi Soku ja Rein Raie projekti järgi 17. sajandi välisilmes. Hoones tegutsevad hotell St. Peterburg ja restoran Seegi Maja.

Viited
------

1. 1 2  "Seegi maja". *puhkaeestis.ee*. Vaadatud 17.11.2020.
2. 1 2 3  "Seegi Maja ajalugu". *stpeterburg.ee*. Originaali arhiivikoopia seisuga 28.01.2021. Vaadatud 17.11.2020.
3. ↑  "Jaotusobjekt". *Kultuurimälestiste register*. Vaadatud 17.11.2020.

Välislingid
-----------

* Seegi Maja ajalugu – stpeterburg.ee
Viimsi ülemine tuletorn
**Viimsi sihi ülemine tuletorn** (ka *Viimsi ülemine tulepaak*) on tuletorn Harjumaal Viimsi vallas Lubja külas Lubja mäel.

Tuletorni geograafilised koordinaadid on 59° 31′ 0″ N, 24° 50′ 23″ E.

Punase raudbetoontorni kõrgus jalamist on 13 meetrit ja tule kõrgus merepinnast on 59 meetrit.

Tuletorn moodustab sihi Viimsi alumise tulepaagiga. Märkide vahekaugus on 1377 meetrit ja sihi asimuut on 83,6°. Siht juhatab meresõitjad läänest Tallinna reidile.

Algne puitkonstruktsiooniga märk valmis 1914. aastal. 1927. aastal asendati see profiilrauast sõrestikpüramiidiga. Praegune tuletorn ehitati 1939. aastal. Torni ülemistel korrustel oli algselt Tallinna lahe äärsete rannakaitsepatareide tulejuhtimis- ja vaatluspost. Tuletorni latern asus torni alumisel kolmandikul, torni ülaossa viidi see pärast Teist maailmasõda.

Viited
------

1. ↑  Einberg, T. 2009. Viimsi meremärgid ja sadamad. *Viimsi vald 90*. Harjumaa: Viimsi vallavalitsus, lk 241.

Välislingid
-----------

* Viimsi ülemine tuletorn navigatsioonimärkide andmekogus
**Järva-Jaani kihid** (inglise *Järva-Jaani Beds*) on siluri ajastu Raikküla lademe Nurmekunna kihistu alumised kihid. Neid hakkas esimesena eristama Elsa Amalie Rosenstein 1940. aastal.

Kihtidel lasuvad Vändra kihid. Saarde kihistus vastavad neile kihtidele Heinaste kihistik ja Slītere kihistik.

Kihtide stratotüüp on Järva-Jaani paemurd. Selle neostratotüüp on Põltsamaa H-160 puurauk, kus kihid esinevad 43,50–70,20 meetril. Kihid on nime saanud Järva-Jaani asulalt.

Järva-Jaani kihte moodustavad lubjakivi ja mergel. Erinevalt ülejäänud Nurmekunna kihistikust on need kihid esindatud ka Saaremaal. Järva-Jaani ümbruskonnas koosnevad need vöödilisest lubjakivist, kus hallide vahekihtidena esineb lubjarikas mergel, sellal kui sealne lubjakivi on helehall ja savikas. Kihtides puuduvad peaaegu täielikult bentilist faunat esindavad fossiilid, sellal kui sealsed merglikihid sisaldavad mõningate organismide jäänuseid sisaldavat detriiti. Kihtide ülemisel piiril esineb selge katkestuspind, mis lõuna pool eristab Slītere kihistikku ja Kolka kihistikku. Järva-Jaani kihtide alumise osa moodustavad mitteametlikud Pusku kihid.

Viited
------

1. ↑  Järva-Jaani kihid Eesti geokogude infosüsteemis (vaadatud 14.09.2020)
2. ↑  Correlation of lower–middle Llandovery sections in central and southern Estonia and sedimentation cycles of lime muds, Heldur Nestor, Rein Einasto, Peep Männik, and Viiu Nestor, 2002.
3. ↑  "Stratigraafia terminoloogia". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. august 2020. Vaadatud 14. septembril 2020.
4. ↑  Raikküla Stage H. Heinsalu & V. Viira: Raukas, A. Teedumäe, A. (eds). 1997. Geology and Mineral Resources of Estonia. Estonian Academy Publishers, Tallinn. ISBN 9985-50-185-3.
5. ↑  K. Suuroja, K. Kaljuläte, T. Mardim, E. Morgen, K. Ploom, M. Karimova, T. Vahtra, A. Veski, M. Shtokalenko. Eesti geoloogilise baaskaardi Järva-Jaani (6413) leht. Seletuskiri. Eesti Geoloogiakeskus. Geoloogilise kaardistamise osakond, Tallinn, 2017.
6. ↑  Correlation of lower–middle Llandovery sections in central and southern Estonia and sedimentation cycles of lime muds, Heldur Nestor, Rein Einasto, Peep Männik, and Viiu Nestor, 2002.

Välislingid
-----------

* Järva-Jaani kihid Eesti geokogude infosüsteemis
1760. aastatel sai alguse piirituse suuremahuline eksport Venemaale ja sama sajandi lõpuks tegutses Eestis juba 731 viinakööki. See oli viinatööstuse kõrgaeg Eestis, kus paljud mõisad rajasid viinavabrikuid ning said sellest olulise osa oma sissetulekust. Pildil on Vana-Vigala mõisa viinavabrik.
**Viinatööstus** on toiduainetööstuse haru, mis valmistab kangeid alkohoolseid jooke. 

Viina põhitoore on piiritus, mida tehakse kartulitärklise või teraviljapulbri kääritamisel, kasutades selleks odralinnaseid.

Euroopas tekkis viinatööstus 10. sajandil, kui veinist hakati tegema piiritust. 

Eesti alalt on esimene teade viinategemisest 1485. Tollal valmistati Eestis viina eelkõige maal. 1645 keelati talupoegadel maal viinategemine ja seda hakati tegema mõisate õlleköökides (viinaköökides). 19. sajandil oli viinategemine mõisnike peamine sissetulekuallikas. 1870. aastatest hakati Eestis viinaköökide asemel rajama piiritusvabrikuid.

Vaata ka
--------

* veinitööstus
* õlletööstus

Viited
------

1. ↑  Viina- ja piiritusetootmise ajalugu Eestis jootargalt.ee (vaadatud 4. jaanuaril 2016)
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Eesti maaelu entsüklopeedia (L–Ü), 2009. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 428