recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Erika Rosimannus** (kuni 1968 **Erika Vettmann**; 1. jaanuar 1947 Atsekõnnu talu Vändras – 9. aprill 2021) oli eesti luuletaja ja proosakirjanik.

Elukäik
-------

Erika Rosimannus oli Vaike Treufeldti (sündinud: Sööt) ja Leopold Vettmanni teine laps. Vanem õde Eva suri pooleteise nädalasena Siberi katku. 1949. aasta Stalini massiküüditamise ajal põgenesid ema, vanaema „Memm" (Ella Sööt (sündinud Pärn, Sikana mõisavalitseja tütar) ja amputeeritud jalgadega vanaisa „Tata" (Karl Sööt) ning Rakvere onu Harald Treufeldt (hilisem kasuisa ja 1952. aastal sündinud õe Ene isa) koos väikese Erikaga oma Atsekõnnu kodutalust Vändra vallas metsa ja pääsesid Siberisse saatmisest. Hiljem varjati end sugulaste juures Sikanas. Metsast välja tulemise järel pagendati Kurvitsa sovhoosi Päidrele (praegu Viljandi vald), algul Laatre, hiljem Asu tallu, kus elati kuni 1953. aastani.

Esimesse klassi läks Erika 1955. aastal Loodi Algkooli, Teisest kuni kaheksanda klassini käis Käru Põhikoolis. Seejärel õppis Tallinna I Keskkoolis (tänane Gustav Adolfi Gümnaasium), mille lõpetas 1966. aastal.

Erika Rosimannus oli aastatel 1986–1997 Kirjanike Klubi Pegasus direktor. 

Oma esimese luuletuse kirjutas ta 1966. aastal.

Ühiskondlik tegevus
-------------------

Erika Rosimannus oli Kodanike Komitee liikumise eestvedajate hulgas Raplamaal ning valiti Raplamaa kihelkonnakomitee liikmeks.

Isiklikku
---------

Erika Rosimannus oli abielus 1968. aastast Ülo Rosimannusega neil on kolm last: poeg Rain Rosimannus (sündinud 1968) on ettevõtja ja poliitik, tütar Ruth (sündinud 1970) on kosmeetik, poeg Risto Rosimannus (sündinud 1977) on ettevõtja.

Teoseid
-------

* Luulekogu „ Etteaste ", kirjastus Kodutrükk , Tallinn,  2012.
* Ühe mälu pank, kirjastus Hea Tegu, Pärnu, 2014.
* Argipäev, kirjastus Hea Tegu, Pärnu, 2017.
* Pärnu kirjarahva antoloogia 3, kirjastus Hea Tegu , Pärnu, 2017.
* 17 köidet päevikuid Tartu Kirjandusmuuseumis

Viited
------
**Katrin Ehala** (sünninimi Katrin Meelak; 29. mai 1953 Tallinn – 18. jaanuar 2024) oli eesti laulja ja muusikapedagoog.

Õppis Tallinna 2. Keskkoolis. Õpingute kõrvalt võttis klaveri eratunde ja laulis Heino Kaljuste juhendamisel lastekooris Ellerhein. Pärast keskkooli asus 1971. aastal õppima Tallinna Riiklikku Konservatooriumis muusikapedagoogika erialal.

Konservatooriumis õppides jätkas laulmist Tõnu Kaljuste loodud Üliõpilaste Teadusliku Ühingu kammerkooris ehk ÜTÜ kammerkooris. Seal tutvus ta oma tulevase abikaasa Olav Ehalaga.

Aastatel 1969–1985 laulis Katrin Ehala Eesti Filharmoonia Kammerkoori soprani häälerühmas.

Katrin Ehala töötas kooristuudios Ellerhein, kus ta andis solfedžo- ja harmooniatunde ning tegi koormeistritööd, aastatel 1992–2009 oli ta Tallinna Muusikakeskkooli (TMKK) solfedžoõpetaja ning laste- ja kammerkoori juures hääleseade õpetaja.

Isiklikku
---------

Tema abikaasa oli pianist ja helilooja Olav Ehala, tütar Eeva-Liisa Ehala-Tammiku on viiuldaja ja muusikapedagoog.

Viited
------

1. 1 2 3 4  "Katrin Ehala 29. V 1953 – 18. I 2024". *Sirp*. 26. jaanuar 2024. Vaadatud 27. jaanuaril 2024.
2. ↑  "Ehala-Tammiku, Eeva-Liisa". *Eesti Teatriliit*. Vaadatud 27. jaanuaril 2024.
**Tõnu Keskküla** (29. detsember 1938 Paide – 1. juuni 2011) oli inseneriteadlane ja õppejõud.

Tõnu Keskküla lõpetas 1957. aastal Paide Keskkooli. 1962. aastal lõpetas ta Tallinna Polütehnilise Instituudi ehitusteaduskonna ja 1968. aastal kaitses ta TPI-s tehnikateaduste kandidaadi väitekirja "Metallist silindriliste katusekattekoorikute töö uurimine", mille juhendaja oli professor Johannes Aare.

1969. aastast töötas ta Eesti Põllumajanduse Akadeemias, õpetades algul ehituskonstruktsioone, hiljem ka muid ehitusega seotud aineid. 1988. aastal sai tal kaante vahele doktoritöö teemal "Põllumajanduslike tootmishoonete töövõime ENSV-s", mille ta kaitses Moskvas. Hiljem oli Eesti Maaülikooli maaehituse professor.

Tema projekteerimistöödest on tuntumad Tartu Ülikooli Botaanikaaia palmimaja, mis tunnistati 1984. aasta parimaks ehitiseks Eestis, ja Võru-Kubija laululava. Ta oli hästi kursis reaalse elu probleemidega ja pakkus välja uusi lahendusi, millest kaks said patendid.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 10. august 2015. Vaadatud 8. juunil 2011.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Välislingid
-----------

* Manalateele läks ehitusinsener Tõnu Keskküla Postimees, 8. juuni 2011
**Paul von Essen** (25. september 1631 – 2. august 1699 Tallinn) oli Gelderlandi *Essen af Geldern* suguvõsast pärit Rootsi fortifikatsiooniohvitser ja insener, Tallinna komandant.

1665. aastast oli ta Liivimaa kindluslinnade konduktor, 1667 insener Pärnus (tema projekti järgi valmis 1669. aastal Pärnus Tallinna värav), 1676 kindralkortermeisterleitnant ja Liivimaa kindluste inspektsiooni ülemleitnant. 1678 määrati ta kindlustusülemaks Henrik Horni armee juurde ja osales Preisimaa sõjakäigus.

1681. aastast oli ta Tallinna, Pärnu, Tartu ja Kuressaare kindluse üleminspektor ja sai 2. detsembril 1681 Rootsi aadlitiitli.

Koos Rootsi riigi kõigi kindlustuste ülema Erik Dahlbergiga koostas ta 1683. aastal Tallinna muldkindlustuste uue generaalplaani, mille kuningas Karl XI kinnitas 1686. Projekti järgi valmisid muuhulgas Toompea lõunaküljele Rootsi ja Ingeri bastion.

1687. aastast oli ta Tallinna kindluse komandant.

Tema Liivimaal sündinud poeg Henrik Johan von Essen (1674–1750) teenis Põhjasõja ajal Liivimaal Nierothi rügemendis ja oli hiljem Södermanlandi rügemendi ülem.

1756. aastal immatrikuleeriti tema järeltulijad Rootsi rüütelkonda (Nr. 1957).

Viited
------

1. ↑  Nordisk familjebok, 1907, v. 925
2. ↑  "Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2, 1.2: Estland" Starke. Görlitz. 1930, lk. 69

Välislingid
-----------

* Paul von Esseni poja Henrik Johan von Esseni vappepitaaf Rootsis Örebro lääni Kräcklinge kirikus
**Kommodoor** (prantsuse keeles *commandeur*) on paljude riikide mereväe sõjaväeline auaste, mis on kõrgem mereväekaptenist ja madalam kontradmiralist. Maaväes vastab kommodoorile brigaadikindral.

Eesti mereväe kommodoori õlak

Eesti
-----

Eesti mereväes kehtib kommodoori auaste alates 2000. aastatest. See on kõrgem mereväekaptenist ja madalam kontradmiralist. Maaväes on sellele vastav auaste brigaadikindral.

### Kommodoorid

| Nr | Aasta | Kuupäev | Nimi | Märkused |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 2015 | 5. veebruar | Igor Schvede (sündinud 1970) | Ülendati kontradmiraliks 18.02.2020 |
| 2 | 2020 | 18. veebruar | Jüri Saska (sündinud 1974) |  |

Ameerika Ühendriigid
--------------------

USA mereväes võeti kommodoori (Commodore) auaste kasutusel aastal 1794, esimeseks kommodooriks nimetati John Barry. Kommodoor ei olnud toona kõrgem auaste, vaid ajutine amet. Alles USA kodusõja ajal sai kommodoorist püsiv auaste, seda kuni 1899. aastani, kui see likvideeriti ja kõik kommodoorid nimetati ümber kontradmiraliteks (Rear Admiral). Kuna kommodooride palga suurendamine kontradmirali omani oleks läinud liiga kalliks, maksti madalama järgu kontradmiralidele võrdselt armee brigaadikindralitega.

Kommodoori auaste taastati teise maailmasõja ajal, aprillis 1943. 1947. aastal auaste likvideeriti uuesti, 1950. aastaks olid viimased kommodoorid kas ülendatud kontradmiraliteks või erru läinud.

1970.-1980. aastatel plaaniti kommodoori auastme taastamist, kuna USA maa-, merejala- ja õhuväes olid kaks eraldi auastet - ühetähe- e. brigaadikindral ja kahetähekindral (kindralmajor). Seepeale loodigi 1982. aastal uus auaste - kommodooradmiral (Commodore Admiral), mis aga aasta hiljem lühendati kommodooriks. Kuid kuna mereväes oli "kommodoor" tihti kasutusel ka autiitlina, siis tekitas see liiga palju segadust, mispeale 1985 kommodoori auaste uuesti likvideeriti, uueks ühetäheauastmeks sai "kontradmirali madalam järk" (Rear Admiral (Lower Half)).

| * v
* r
Eesti mereväe auastmed |
| --- |
| Kõrgemad ohvitserid | 
kommodoor - kontradmiral - viitseadmiral - admiral |  |
| Vanemohvitserid | 
kaptenmajor - kaptenleitnant - mereväekapten |
| Nooremohvitserid | 
lipnik - nooremleitnant - leitnant - vanemleitnant |
| Vanemallohvitserid | 
nooremveebel - veebel - vanemveebel - staabiveebel - ülemveebel |
| Nooremallohvitserid | 
nooremmaat - maat - vanemmaat |
| Madrused | 
madrus - vanemmadrus |
**Tõnu Anton** (sündinud 26. aprillil 1953 Pärnus) on Eesti ekspoliitik, pangandustegelane ja riigikohtunik. 

Ta lõpetas 1971. aastal Pärnu 1. Keskkooli ja 1976. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna.

Aastatel 1976–1990 töötas Tartu Linna RSN Täitevkomitees. Lisaks ta oli Tartu Kommertspanga asedirektor. Ta oli üks peamiselt demokraatliku printsiipe järgiva uue Ülemnõukogu valimisseaduse, mille XI Ülemnõukogu võttis vastu 17. novembril 1989, väljatöötajaid.

Eesti NSV XII Ülemnõukogu valimistel 18. märtsil 1990 Anton osutus valituks saadikuks kui rahvuskommunistide demokraatliku ühenduse Vaba Eesti ja kodanikualgatuse kandidaat. Ülemnõukogu XII koosseisus esindas ta Rahvarinnet ja Sotsiaaldemokraatlikku fraktsiooni (kuni 1991. aasta juunini) ning sai õiguskomisjoni esimeheks. Kuulus Põhiseaduse Assambleesse Ülemnõukogu valituna.

Aastatel 1993–2016 oli ta riigikohtunik. Ta oli riigikohtu halduskolleegiumi esimees.[*viide?*]

Õiguskantsler Ülle Madise on tema tütar.

Tunnustus
---------

* 1999 Valgetähe II klassi teenetemärk
* 2006 Riigivapi II klassi teenetemärk

Viited
------

1. ↑  Endised Riigikohtu liikmed. Riigikogus, vaadatud 3.09.2017.
**Serblaste Vabariigi Pimedate ja Vaegnägijate Eriraamatukogu** (serbia keeles *Специјална библиотека за слијепа и слабовида лица Републике Српске* ehk *SBSSRS*) on pimedate ja nägemispuudega või mõne muu tavakirjas teksti lugemist takistava puude, häire või haiguse tõttu vaegnägevaid isikuid teenindav eriraamatukogu Banja Lukas, Serblaste Vabariigis.

Raamatukogu asutati Serblaste Vabariigi valitsuse koosolekul 13. juulil 2006 ja registreeriti 17. juulil 2007. Selle keskse kultuuriasutuse eesmärk on teenindada pimedaid ja nägemispuudega isikuid üldharidus-, teabe-, kunsti- ja teadusevaldkonnas. Serblaste Vabariigi territooriumil elab üle kahe tuhande pimeda ja nägemispuudega inimese.

Raamatukogu direktor on Želimir Radinovic.

Asukoht
-------

See teaduse ja kultuuri avalik asutus asub aadressil: Frana Supila 31 F, 78 000 Banja Luka, Serbia Vabariik, Bosnia ja Hertsegoviina.

Raamatukogu geograafilised koordinaadid on 44°78'00" N 17°20'93" E.

Tegevusest lühidalt
-------------------

Banja Luka eriraamatukogu pimedatele ja nägemispuude- või -häirega isikutest lugejaskonnale alustas tegevust Serblaste Vabariigi Pimedate Ühingu raamatukoguna 1997. aastal. Avalikuks kultuuriasutuseks tunnistati see 2006. aastal, mil see ametlikult asutati.

Raamatukogus on raamatute säilitamise, kasutamise ja laenutamise osakond, kirjastamis- ja informatsiooniosakond ning kultuuritegevusosakond. Raamatukogu kogub ja laenutab heli- ja punktkirjas teavikuid ja raamatuid, samuti võimaldab kasutada seadmeid ja elektroonilisi abivahendeid, mis pakuvad juurdepääsu teabele, rahuldades pimedate ja nägemispuudega inimeste kultuurilisi ja üldhariduslikke vajadusi. Raamatukogus on kirjastusosakond koos trükikoja ja helisalvestusega.
Direktor Želimir Radinovici sõnul on raamatukogu avaldanud umbes 30 audioraamatut ja -ajakirja.

Raamatukogu korraldab ka kirjanduslikke kohtumisi kultuurivaldkonnas, näitusi, kirjandusvõistlusi, luulet tutvustavaid ja muid kirjandusõhtuid jms. Üritusi korraldatakse sageli koostöös muude kultuuriasutustega.

Serblaste Vabariigi pimedatele ja nägemispuudega isikutele mõeldud eriraamatukogul on 2016. aasta seisuga 600 kasutajat ja 8500 raamatust koosnev fond ning märkimisväärne kirjastustegevus.

Viited
------

1. 1 2  Serblaste Vabariigi eriraamatukogu pimedatele ja nägemispuudega isikutele [Специјална библиотека за слијепа и слабовида лица], Serblaste Vabariigi avalik halduslik portaal [Портал јавне управе Републике Српске]. (serbia keeles)
2. 1 2  Kultuur. Serblaste Vabariigi eriraamatukogu pimedatele ja nägemispuudega isikutele [Култура. Специјална библиотека за слијепа и слабовида лица Републике Српске], Serblaste Vabariigi esindus [Представништво Републике Српске у Србији]. (serbia keeles)
3. ↑  Kümme aastat Serblaste Vabariigi eriraamatukogu pimedatele ja nägemispuudega isikutele (+video) [Десет година Специјалне библиотеке за слијепа и слабовида лица Српске у Бијељини (+видео)], 29.01.2016. RTRS (PTPC). (serbia keeles)
4. ↑  Serblaste Vabariigi pimedatele ja nägemispuudega isikutele mõeldud eriraamatukogu kümnes aastapäev, 28.jaanuar 2016. (serbia keeles)

Välislingid
-----------

* Raamatukogu koduleht
**Heinrich Johan von Brandt** (1653–1735) oli Rootsi sõjaväelane, ooberst ja Liivimaa mõisnik, kes osales Põhjasõjas ning juhatas seal Saaremaa maatragunieskadroni. 1702. aastal oli ta lühikest aega Alūksne komandant, kuid langes samal aastal vangi. Ta läks sõjaväest ooberstina 1722. aastal erru.

Elulugu
-------

Heinrich Johan von Brandt sündis 1653. aastal Liivimaal. Tema isa oli Claes von Brandt ema perekonnanimega Langenberg.

1676. aastal oli Heinrich Johan kortermeister Cronstierna rügemendis, järgmisel aastal sai ta sama positsiooni ka Liivimaa aadlilipkonnas. 1678. aastal oli ta Claes Flemingi Soome ratsarügemendis leitnant. Järgnev aasta sai ta ka selle rügemendi kortermeistriks. 1680. aastal sai Brandt Kuninganna Ulrika Eleonora ihukaitse ratsarügemendis rittmeistriks.

1691. aastal aadeldati Brandt koos oma vennaga, kuid nad immatrikuleeriti alles 1700. aastal.

22. augustil 1700 sai Brandt Saaremaa maatragunirügemendi ülemaks ja ooberstleitnandiks. Ta lahkus sellest postist 1702. aastal ning sai samal aastal Alūksne komandandiks. Selles ametis sai ta tihti venelaste piiritaguste ettevalmistuste kohta tulevaid sõnumeid.

Selles ametis kirjutas ta 2. juunil 1702 kirja Liivimaa Läti distrikti majandusasehaldurile kirja, kus ta kirjeldab deserteerimise vastu võetavaid meetmeid: 

> „Maamiilitsa täieliku organiseerimise ja komplekteerimise kohta käiva patendi eest tänan ma seda enam, et see tuleb praegusel ajal väga sobival momendil. Sellepärast olen ma selle ka lasknud otsekohe pataljonidele teatavaks teha. Jätkub sõnumite tulek Venemaalt, et Pihkva juurde koguneb ikka enam ja enam abivägesid. Neil päevil karistati umbes 60 maamiilitsa väejooksikut 7-kordse kadalipuga, täna aga 3 niisugust võllaga. Selleläbi loodetakse küll sõjaväest ärajooksmist lõpuks peatada"
> 
> 
> 

1702. aastal toimunud Valmiera lahingus langes Brandt vangi, kuid naasis pärast sõja lõppu kodumaale. 1722. aastal läks ta ooberstina sõjaväest erru.

Heinrich Johan von Brandt suri 1735. aasta juuni algul ning maeti 7. juunil 1735 Maarja Magdaleena kirikusse Stockholmis. Meesjäreltulijaid tal ei olnud ning temaga suri ka Brandtide meesliin välja.

Isiklik elu
-----------

Heinrich Johan von Brandt abiellus Maria Christine Örneklouga, nende abielust sündisid tütred Johanna Lovisa ja Maria Elisabeth von Brandt.

Mõisad
------

Heinrich Johan von Brandt oli Liivimaal Muhu (*Möön)*, *Simersi, Rosacki ja Reptali* mõisad*.*

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  "Von Brandt No. 1365". Vaadatud 28.02.2023.
2. ↑  "von Brandt Brandten". Vaadatud 28.02.2023.
3. 1 2  *Eesti rahva ajaloost Põhjasõja aastail 1700–1721*. Lk 79.
**Angelika Mikk** (sündinud **Tendermann** ; 8. september 1973 ) on eesti ooperilaulja ja näitleja.

Mikk on lõpetanud 2004. aastal Eesti Muusikaakadeemia magistriõppe Nadia Kuremi juures. Ta on täiendanud end laulupedagoogide Ileana Cotrubase (Rumeenia), Judith Beckmanni (USA), Eva Märtsoni (Saksamaa) ja Paolo De Napoli (Itaalia) juures ning professor Hartmut Hölli Liedi meistrikursustel. 2004. aastal osales Angelika X Julián Gayarre lauluvõistlusel Pamplonas (žürii esimees oli José Carreras) Hispaanias, kus ta pääses poolfinaali, ning 2005. aastal Klaudia Taevi nimelise ooperilauljate konkursil Pärnus, kus valiti kuue finalisti hulka. Aastatel 2007–2013 oli Angelika Mikk rahvusooperi Estonia solist. Alates 2013. aastast on ta vabakutseline ooperilaulja. 

Suurvormide solistina on ta laulnud sopranipartiid järgmistes teostes: Mozarti „Missa c-moll", Schuberti „Missa G-duur", Carl Orffi „Carmina Burana" (Birgitta Festival 2005, 2006, 2007, 2008), Urmas Sisaski „Missa nr 2", Rutteri „Gloria", Webberi „Reekviem". Ta on andnud soolokontserte ja esinenud ooperikavadega. Angelika Mikk on teinud koostööd selliste Eesti muusikutega nagu Helin-Mari Arder, Jakko Maltis jt. Koos Jakko Maltisega tegi Mikk aastatel 2015 ja 2016 menuka kontserdisarja. 

Angelika Mikk on esinenud Bulgaarias, Soomes, Lätis, Poolas, Saksamaal ja teinud koostööd paljude tunnustatud dirigentidega, nagu Vello Pähn, Eri Klas, Zhorzh Dimitrov, Arvo Volmer, Risto Joost, Tõnu Kaljuste, Ari Angervo, Andris Veismanis, Anu Tali, Wojciech Michniewski, Paul Mägi, Kiyotaka Teraoka jpt.

Angelika Mikk on osalenud näitlejana sellistes teleseriaalides nagu „Kättemaksukontor", „Kelgukoerad" ja „Tupiktänava mehed" ning mitmel hooajal ka seriaalis „Pilvede all".

Rolle
-----

Angelika Mikk tegi lavadebüüdi 2003. aastal Rahvusooper Estonia laval Julieti rolliga Benjamin Britteni lasteooperis „Väike korstnapühkija". Tema rollide hulka kuuluvad samuti Sofia Rossini „Sinjoor Bruschinos", Lucy Gian Carlo Menotti „Telefonis", Öökuninganna Mozarti „Võluflöödis", Amina Vincenzo Bellini „La Sonnambulas", Adina Donizetti „Armujoogis", Adele Straussi „Nahkhiires", Elvira Rossini ooperis „Itaallanna Alžiiris", Clorinda Rossini „Tuhkatriinus", Roxane Tambergi „Cyrano de Bergeracis", Frasquita Bizet’ „Carmenis", Clarice Haydni ooperis „Elu kuu peal", Pepi Straussi operetis „Viini veri", Gilda Verdi „Rigolettos", Jemmy Rossini „Wilhelm Tellis", Oscar Verdi „Maskiballis", Ninetta Prokofjevi „Armastuses kolme apelsini vastu", Lilleneiu Wagneri „Parsifalis", Susanna Mozarti ooperis"Figaro pulm".

Tunnustus
---------

Angelika Mikk oli nomineeritud 2007. aasta Eesti teatri aastaauhinnale muusikalavastuse valdkonnas. Ta on olnud Eesti Rahvuskultuuri Fondi Miliza Korjuse stipendiumi laureaat.

Viited
------

1. ↑  Angelika Mikk Eesti entsüklopeedia veebiversioonis (vaadatud 7. detsember 2017)
2. ↑  "Angelika Mikk". Eesti Muusika Infokeskus. Vaadatud 7. detsember 2017.

Välislingid
-----------

* Ametlik koduleht
**Jakob Heinrich von Schwengelm** (1669–1710) oli Rootsi sõjaväelane, kes osales Põhjasõjas ja oli Pärnu garnisoni komandant.

Elulugu
-------

Jakob Heinrich von Schwengelm sündis 1669. aastal Liivimaal, tema isa oli Gustav von Schwengelm ja ema Eva von Taube.

Pärast teenistust Pistolkohrsi jalaväerügemendis, asus Schwengelm teenima nii Prantsusmaale kui ka Poola, kus ta sai ka ooberstleitnandi auastme.

### Tegevus Pärnu komandandina Põhjasõjas

1702. aastal nõudis Schwengelm, et Pärnu elanikud peaksid linna kindlustustöödel vähemalt kolm päeva töötama. 1703. aastal sai ta Liivimaa jalaväerügemendi ülemaks, millega ta viibis kogu Eestis toimuva sõjategevuse ajal Pärnus. Samal aastal sai ta ka Pärnu komandandiks, selle positsiooni päris ta oma isalt.

Rootsi võimu lõpu poole laastas venelaste piiratavat Pärnut katk. Schwengelm kutsus 11. augustil 1710 kokku sõjanõukogu, kuhu kutsuti linna tähtsamad ametnikud ja ohvitserid. Selle nõukogu ajal loeti talle ette kindral Baueri koostatud kiri, milles ta palub linna alla andma. Ta ei tahtnud sellele kirjale enne vastata, kui kõik koosolekul olijad on oma arvamust avaldanud. Peale kõikide koosolekul olijate sõnavõttu, koostati kirjale vastus, millega linn venelastele üle anti.

12. augustil sõlmis Schwengelm Baueriga Pärnu kapitulatsiooniakti, mille punktides ta soovis seisuslike eesõiguste, kiriku, koolide jms säilitamisest Liivimaa aadlile ja linnale.

Samal päeval olevat Jakob Heinrich von Schwengelm ka katku surnud.

Isiklik elu
-----------

Jakob Heinrich von Schwengelm abiellus Juliane Elisabeth von Pistohlkorsi ja Margaretha Elisabeth von Aderkasega.

Tema teisest abielust sündis üks poeg: Jakob Heinrich von Schwengelm (1704–1794).

Jakob Heinrich von Schwengelm oli Friedrich Reinhold Kreutzwaldi kauge sugulane.

Viited
------

1. 1 2 3 4  "Karl XII:s officerare. Biografiska anteckningar". Vaadatud 12.03.2023.
2. 1 2  "Gustav von Schwengelm". Vaadatud 12.03.2023.
3. ↑  Fainštein, Viktor. *Eesti rahva ajaloost Põhjasõja aastail 1700–1721*. Lk 165.
4. ↑  "Swedish colours from enlisted and militia units in the Baltic provinces 1700–1710"" (PDF). Vaadatud 12.03.2023.
5. 1 2  Fainštein, Viktor. *Eesti rahva ajaloost Põhjasõja aastail 1700–1721*. Lk-d 193–195.
6. ↑  Fainštein, Viktor. *Eesti rahva ajaloost Põhjasõja aastail 1700–1721*. Lk 233.
7. ↑  "Jakob Heinrich I von Schwengelm". Vaadatud 12.03.2023.
8. ↑  "Jakob Heinrich II von Schwengelm". Vaadatud 12.03.2023.
9. ↑  "FR. R. Kreutzwaldi sugulased ja sugulaste sugulased" (PDF). Vaadatud 12.03.2023.
**Magnus Friedrich von Wolffelt** (1656-1710?) oli Rootsi sõjaväelane, kes osales Põhjasõjas ning juhatas Pärnu maakaitseväepataljoni.

Elulugu
-------

Magnus Friedrich von Wolffelt sündis 1656. aastal Keblaste mõisas (*Keblas*). Tema vanemad olid Johan Wolffelt ja Catharina von Maydell. 

Wolffelt asus musketärina teenima ihukaitseväes ning sai hiljem Philip Sasse rügemendis lipnikuks. 1679. aastal sai ta Eesti tragunirügemendis ( hiljem Eestimaa aadlilipkonnas) kapteniks. 

Põhjasõja algul oli ta kapten Läänemaa jalaväerügemendis, kuid juba järgmisel aastal tõusis ta ooberstleitnandiks ning asus juhatama Pärnu maakaitseväepataljoni. Selle pataljoniga kuulus ta Schwengelmi Liivimaa jalaväerügementi, ning viibis Pärnus kuni 1710. aastani, mil linn venelaste poolt ära võeti. 

11. augustil 1710 võttis ta osa von Schwengelmi korraldatud sõjanõukogust, kus arutati linna kaitsmise võimalust. Tema koos teise rügemendi ooberstleitnandi, Niklaes von Vetterniga, arvas, et ,,Kuna ei ole näha mingit abi ega pääsemist ning mingi kaitsetegevus ei ole enam mõeldav, siis ei näe nad, kuidas võiks mõistlikult kauemini vastu pidada." 

Pärnu langemisel sattus ilmselt ka Wolffelt vangi.

Isiklik elu
-----------

Magnus Friedrich von Wolffelt abiellus 1682. aastal Ebba Maria von Wangersheimiga. 

Neil oli üheksa last: Magnus Johann, Adam Johann, Magnus Friedrich, Carl Reinhold, Margareta Dorothea, Christina, Magnus Gustav ja Johanna von Wolffelt. 

Adam Johann, Magnus Friedrich ja Carl Renhold teenisid samuti Schwengelmi rügemendis.

Viited
------

1. 1 2  "Karl XII:s officerare. Biografiska anteckningar". Vaadatud 16.03.2023.
2. 1 2 3 4 5 6  "Wolffelt No.1741". Vaadatud 16.03.2023.
3. ↑  Fainštein, Viktor. *Eesti rahva ajaloost Põhjasõja aastail 1700-1721*. Lk-d 193–194.
Johan Liiva (2006)
**Johan Patrik Mattias Liiva** (ka **Johan Axelsson**; sündinud 18. novembril 1970 Helsingborgis) on eesti päritolu Rootsi laulja ja kitarrist, kes viljeleb peamiselt *heavy metal*'it.

Liiva vanaisa oli Elmar Liiva, paadipõgenik Eestist. Johan sündis enne vanemate abiellumist. Kui vanemad 1983. aastal siiski abiellusid, sai ka Johan Liiva perekonnanimeks Axelsson. 18-aastaselt võttis ta oma varasema perekonnanime tagasi, sest oli sellega rohkem harjunud ning pealegi oli tema eestlasest vanaisa olnud talle rohkem isa eest kui tema bioloogiline isa.

1988. aastal asutas ta koos oma lapsepõlvesõbra Michael Amottiga ansambli Carnage. Seejärel musitseeris ta laulja ja kitarristina veel mitmes ansamblis, kuni asutas 1996. aastal koos Amottiga bändi Arch Enemy. Seal laulis ta kuni 2000. aastani, mil ansambel valis uueks solistiks naislaulja Angela Gossowi. Hiljem on ta laulnud ansamblis Hearse.

2004. aastal antud intervjuus nimetas Liiva oma parimaks plaadiks Arch Enemy debüütplaati "Black Earth" (1996) ja parimaks lauluks Furbowli "Dead and Gone". Oma bändi Hoarse suurimaks mõjutajaks nimetas ta Kim Wilde'i.

14. oktoobril 2015 abiellus Liiva Ukrainas Ukrainast pärit Alexandra Adleriga.

Viited
------

1. ↑  Heart of Steel: intervjuu Johan Liivaga Vaadatud 20. septembril 2021

Välislingid
-----------

* Koduleht
* Intervjuu aastast 2004
**Valarie Carolyn Allman** (sündinud 23. veebruaril 1995 Newarkis, Delaware'i osariigis) on Ameerika Ühendriikide kettaheitja, olümpiavõitja.

Ta võitis Eugene'is toimunud 2014. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel kettaheites hõbemedali. 

Täiskasvanute tiitlivõistluste debüüdi tegi ta 2017. aasta maailmameistrivõistlustel Londonis, kui sai 28. koha ning kvalifikatsioonist edasi ei pääsenud. Samal suvel toimunud universiaadil Taipeis võitis ta hõbemedali.

2019. aasta maailmameistrivõistlustel Dohas oli ta finaalis seitsmes.

Olümpiamängudel Tokyos tuli Allman tulemusega 68.98 Kristin Pudenzi ja Yaime Pérezi ees olümpiavõitjaks.

2022. aasta maailmameistrivõistlustel Eugene'is sai ta Feng Bini ja Sandra Perkovići järel pronksmedali. Hooaja lõpus võitis ta Teemantliiga finaaletapi.

2023. aasta maailmameistrivõistlustel Budapestis võitis Allman kaasmaalase Laulauga Tausaga järel hõbemedali. Hooaja lõpus tuli ta taas Teemantlliga võitjaks.

Allmani isiklik rekord kettaheites on 2022. aastal San Diegos heidetud **71.46**. Sellega püstitas ta Põhja-Ameerika rekordi ning tõusis kõigi aegade edetabelis 15. kohale. See oli naiste kettaheites parim tulemus alates 1992. aastast.

Isiklikku
---------

Allman lõpetas 2017. aastal Stanfordi Ülikooli tootedisaini erialal.

Viited
------

1. ↑

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Valarie Allman** |

* Valarie Allman Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel (inglise) Muuda Vikiandmetes

| * v
* r
Naiste kettaheite olümpiavõitjad |
| --- |
| 
1928: Halina Konopacka • 1932: Lillian Copeland • 1936: Gisela Mauermayer • 1948: Micheline Ostermeyer • 1952: Nina Romaškova • 1956: Olga Fikotová • 1960: Nina Ponomarjova • 1964: Tamara Press • 1968: Lia Manoliu • 1972: Faina Melnik • 1976: Evelin Schlaak • 1980: Evelin Jahl • 1984: Ria Stalman • 1988: Martina Hellmann  • 1992:  Maritza Martén • 1996: Ilke Wyludda • 2000: Elina Zvierava • 2004: Natalja Sadova • 2008: Stephanie Brown Trafton • 2012: Sandra Perković  • 2016: Sandra Perković  • 2020: Valarie Allman |
**Paunküla mõis** (saksa keeles *Paunküll*) oli rüütlimõis Kose kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb mõis Harju maakonda Kose valda.

### Ajalugu

Mõisat mainiti esimest korda 1493. Mõisal oli palju omanikke, ajavahemikus 1750-1754 omasid mõisat Hagemeisterite suguvõsa. Hagemeisterite perekonnale jäi mõis 1919. aastani, kui rentnikuks sai Julius von Hagemeister.

19. sajandi alguses ehitati stiilne ühekorruseline klassitsistlik peahoone, mis 1905 põles maha. Põlenud peahoone asemele ehitati historitsistlik hoone.

### Paunküla mõisa põletamine 1905. aastal

1905. aasta sündmuste keerises pandi mõis põlema ja see sai tugevasti kannatada. Kahju hinnati hiljem 33 000 rublale. Mihkel Aitsami kirjeldab mõisas toimunud rüüstamist järgnevalt:

> „13. detsembril [1905] ilmus Julius von Hagemeisteri Paunküla mõisa 150-meheline salk. Esiti korjati valitsejalt relvad, siis purustati mõisa sisustus ja lõpuks süüdati härrastemaja põlema. Viinavabrikus peksti kõik segi ja piiritus lasti maha."
> 
> 
>

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6  Paunküla mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 28.10.2015)
2. ↑  Aitsam, Mihkel. 1905. aasta revolutsioon ja selle ohvrid Eestis. Tartu: "Ilmamaa", 2011. Lk 122, 283.

Välislingid
-----------

* Paunküla mõis Eesti mõisaportaalis

Kose kirik
Kose kihelkond

**Kirik**: Kose  

**Mõisad**: Aela mõis | Alavere mõis | Habaja mõis | Nõmme mõis | Nutu mõis | Oru mõis | Palvere mõis | Paunküla mõis | Pikavere mõis | Pikva mõis | Ravila mõis | Rooküla mõis | Saarnakõrve mõis | Saia mõis | Saumetsa mõis | Sõmeru mõis | Sääsküla mõis | Tammiku mõis | Triigi mõis | Tuhala mõis | Uue-Harmi mõis | Kose-Uuemõisa mõis | Vana-Harmi mõis
Baldassare Castiglione. Raffaeli maal
*Cortegiano*, 1549
Krahv **Baldassare Castiglione** (6. detsember 1478 Marcaria, praegune Mantova provints – 2. veebruar 1529 Toledo) oli itaalia kirjanik ja humanist.

Castiglione oli pärit vanast aadlisuguvõsast. Tema perekonnal oli Mantova lähedal Casaticos suursugune loss. Baldassare Castiglione samanimelisele esivanemale oli selle piirkonna 1445 hallata andnud tema sõber, Mantova markii Ludovico II Gonzaga. Hilisem Baldassare Castiglione oli oma ema Luigia Gonzaga kaudu Mantova markii sugulane.

1494 alustas Castiglione õpinguid Milanos, aga pärast isa surma 1499 ta katkestas need ja tuli koju, et võtta üle perekonnapea kohused. Ühtlasi täitis ta Mantova õukonnas esindusülesandeid, näiteks Louis XII külaskäigu korral Milanosse. Markii esindajana reisis ta üsna palju. Ühel oma missioonidest kohtus ta Urbino hertsogi Guidobaldo da Montefeltroga ning 1504 lubas Mantova markii Francesco II Gonzaga tal enda teenistusest lahkuda ja Urbino hertsogi teenistusse asuda.

Urbino õukonda peeti sel ajal kõige moodsamaks ja elegantsemaks Itaalia õukondade seas. See oli ka kultuuritegelaste kohtumispaik. Õukonda juhtisid hertsoginna Elisabetta Gonzaga ja tema abikaasa õde või vennanaine Maria Emilia Pia. Õukonna sagedaste külaliste hulka kuulusid õpetlane ja kardinal Pietro Bembo, Giuliano di Lorenzo de' Medici, kardinal Bernardo Dovizi, Ottaviano ja Federigo Fregoso ning Cesare Gonzaga, kes oli nii Castiglione kui hertsogi lähisugulane. Nii pererahvas kui külalised organiseerisid intellektuaalseid võistlusi, mistõttu õukonnas oli aktiivne kirjandustegevus ja ka muidu huvitav kultuurielu.

1516 abiellus ta vanast aadlisuguvõsast pärit Ippolita Torelliga. Säilinud on kaks kirglikku kirja, mille Castiglione talle kirjutas. Kuid Ippolita suri juba 1520. Sel ajal oli Castiglione Mantova markii saadikuna Roomas ja pühendas end sestpeale vaimuliku karjäärile.

Ta oli Urbino hertsogi diplomaat Londonis, Pariisis ja Roomas. Aastast 1525 oli ta paavsti nuntsius Hispaanias.

Oma peateoses "Il Cortegiano" ("Õukondlane"; 1528) visandas ta renessansiaja ideaalile vastava harmoonilise inimese (*homo universale*).

1527 toimus Sacco di Roma, mille käigus Hispaaniale alluvad palgasõdurid vallutasid ja rüüstasid Rooma. Paavst Clemens VII kahtlustas Castiglionet töökohustuste hooletus täitmises, kui mitte kokkumängus hispaanlastega, sest tema töökohustuste hulka kuulus Püha Tooli teavitamine Hispaania kavatsustest. Seevastu Hispaania juhtide väitel oli Rooma rüüstamine karistus vaimulikkonna rohkete pattude pärast.

Castiglione kirjutas kaks kirja, saates ühe neist hispaanlastele ja teise paavstile. Esimeses neist mõistis ta Rooma rüüstamise hukka, teises aga rääkis, et paavsti poliitika ebajärjekindlus ja vastuolulisus oli hispaanlasi ärritanud. Mõningase üllatusena andestas paavst talle ja ta jäi oma ametisse edasi, aga Karl V autasustas teda.
**Gert Bavendamp** oli hollandi tisler ja puunikerdaja, kes tegutses Pärnus 17. sajandi keskpaigas.

Eluloolist
----------

Gert Bavendamp sai Pärnu kodanikuks 1647. aastal ja kuulus alates 1649. aastast Pärnu tislerite ja klaasijate tsunfti koos klaasija Marten Geistmanni ja tisler Heinrich Schwartziga.

Looming
-------

Gert Bavendampi tööks peetakse Pärnu Nikolai kiriku kantslit (hävis põlengus 1944), mis oli tehtud 1648. aasta paiku. Kantsli korpus ja trepp olid eelkõige äratuntavalt hea tisleritöö, kaunistatud arvukate profileeritud ehisliistude ja puitpanustega; kaunistusteks olid lamedad moreskitaolised pinnaornamendid koos lopsakakalt nikerdatud maskaroonidega. Kantsli välispind oli osadeks liigendatud hermpilastritega, nende vahel seisid igal paneelil niššides skulptuurid: neli evangelisti ja viies figuur, mis võis olla Paulus. Tüüpiliselt hollandipärased olid nišše kroonivad murdsegmentfrontoonid kuulidega. Figuurid polnud oma suurte peadega ja jändrike kehadega klassikaliselt ilusad, kuid nad olid väljendusrikkad ja karakteersed. Omapärane oli kõlakatuse hari: see koosnes pehmelt kaarduvatest kõhrornamendist voluutidest, mis radiaalselt ühendatuna moodustasid õhulise teravatipulise baldahhiini ja mis kogumuljelt filigraanset barokset sepist meenutas. Sten Karling peab Pärnu Nikolai kiriku originaalset kõlakatust väga sarnaseks Dordrechti Maarja kiriku (Onze-Lieve-Vrouwekerk) kantsli kõlakatusega.

Bavendampile on veel ühe tööna omistatud ka Rūjiena kiriku kantsel, mis oli aastaks 1943 samuti hävinud.

Viited
------

1. 1 2 3 4  S. Karling. Holzschnitzerei und Tischlerkunst der Renaissance und des Barocks in Estland. – Õpetatud Eesti Seltsi Toimetused. XXXIV. Dorpat 1943
Kaart
Tallinna Rukkilille Lasteaed, Õismäe tee 70
Tallinna Meelespea Lasteaed, Õismäe tee 92
Tallinna Õismäe Vene Lütseum, Õismäe tee 28
Tallinna Õismäe Gümnaasium, Õismäe tee 50
Õismäe tee 150, 9-korruseline korterelamute grupp
**Õismäe tee** on tänav Tallinnas Haabersti linnaosas Väike-Õismäe asumis.

Tänav on ringikujuline ja ringi keskel on Väike-Õismäe tiik.

Õismäe teel asuvad: Tallinna Lasteaed Karikakar - Õismäe tee 22, Tallinna Nurmenuku Lasteaed - Õismäe tee 26, Tallinna Rukkilille Lasteaed - Õismäe tee 70, Tallinna Meelespea Lasteaed - Õismäe tee 92, Tallinna Lasteaed Vikerkaar - Õismäe tee 110.

Õismäe tee 28 asub Tallinna Õismäe Vene Lütseum, Õismäe tee 50 asub Tallinna Õismäe Gümnaasium.

Ajalugu
-------

Õismäe tee sai nime 11. oktoobril 1974.

Õismäel ja Õismäe tee ääres asusid Tallinna II Toidukaubastu kauplused: Õismäe-1/Kullerkupu kauplus Õismäe tee 46, Õismäe-2/Nurmenuku kauplus Ehitajate tee 109, Õismäe-3/Meelespea kauplus Õismäe tee 88, Järveotsa kauplus Õismäe tee 107.

Galerii
-------

* Ehitajate tee - Õismäe tee  ristmikEhitajate tee - Õismäe tee ristmik
* Õismäe tee Hiina müürÕismäe tee Hiina müür
* 
* Õismäe tee, Meelespea ühistranspordi peatus ja kauplus Meelespea (endine kauplus Õismäe-3), Õismäe tee 88Õismäe tee, Meelespea ühistranspordi peatus ja kauplus Meelespea (endine kauplus Õismäe-3), Õismäe tee 88
* 16-korruseline korterelamu16-korruseline korterelamu
* 5-korruseline korterelamute grupp5-korruseline korterelamute grupp
* 5-korruseline korterelamute grupp5-korruseline korterelamute grupp
*

Viited
------

1. ↑   (vaadatud 28.01.2016)
2. ↑
3. ↑  Robert Nerman, Leho Lõhmus. Tallinna asumid ja ametlikud kohanimed. Tallinn, 2013, lk. 305
4. ↑  Erastatavate toidukaupluste nimekiri, Eesti Vabariigi Valitsuse korraldus 26.septembrist 1991.a. nr.342-k. Riigi Teataja

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Õismäe tee** |

Välislingid
-----------

* Pildid ja video: Tallinnas põles kortermaja ees seitse autot

| * v
* r
Väike-Õismäe asumi tänavad |
| --- |
| Tänavad | 
Akadeemia tee · Astangu tänav · Ehitajate tee · Järveaasa tänav · Järveotsa tee · Mihkli tänav · Päevalille tänav · Paldiski maantee · Õismäe tee |
**Ingrid Mänd** (kuni 2023 **Ingrid Roose**, sündinud 14. oktoobril 1990 Kuressaares) on eesti dirigent.

Ta on lõpetanud Tallinna Muusikakeskkooli koorijuhtimise erialal (Ingrid Kõrvitsa klassis) ja Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias bakalaureuseõppe koorijuhtimise erialal Hirvo Surva juhendamisel. 2016. aasta sügissemestril täiendas ta end Stockholmi Kuninglikus Muusikakõrgkoolis. 2017. aastal kaitses ta Eesti Teatri- ja Muusikaakadeemias magistrikraadi orkestridirigeerimise erialal professor Jüri Alperteni juhendamisel.

Ta on pälvinud I koha Euroopa Kooriühingu korraldatud 9. rahvusvahelisel noorte dirigentide konkursil Pariisis (2019) ja eripreemia dirigeerimiskonkursil „Choeur de l’orchestre de Paris" (2019).

2013. aasta kevadel asutas ta neidudekoori Kammerhääled. 2018. aasta sügisest kuni 2022. aasta suveni oli ta segakoori HUIK! peadirigent. Ta on juhatanud lastekoore 2017. aasta laulupeol „Mina jään" ning naiskoore 2019. aasta peol „Minu arm". 2019. aasta detsembris dirigeeris ta Eesti Rahvusmeeskoori jõulukontserte „Talvevärvid" Tartus, Valgas ja Tallinnas.

2017. aasta jaanuarist töötab ta Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli sümfooniaorkestri dirigendi ning dirigeerimise ja partituuri õppejõuna.

Ta on juhatanud Eesti Riiklikku Sümfooniaorkestrit, Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia sümfooniaorkestrit, Stockholmi Kuningliku Muusikakõrgkooli sümfooniaorkestrit, Uppsala Kammerorkestrit (Nya Kammarorkestern i Uppsala), Tallinna Kammerorkestrit ja Järvi Akadeemia sümfooniaorkestrit.

20. mail 2021 valiti ta kolmeks ja pooleks aastaks Orchestre de Paris' koori abidirigendiks. Tema ametiaeg algas 1. jaanuaril 2022.

Isiklikku
---------

Ta on alates 21. juulist 2023 abielus dirigent Kaspar Männiga.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6  Ingrid Roose. Eesti Muusika Infokeskus.
2. ↑  Orchestre de Paris : Marc Korovitch et Ingrid Roose nommés chefs de chœur. Radio Classique.
**Narva Kutseõppekeskus**, ka **Narva Kutsehariduskeskus** (inglise keeles *Narva Vocational Training Centre*, lühend *NVTC*; vene keeles *Нарвский профессиональный учебный центр*), oli kutsekool Narvas aadressil Kreenholmi tänav 45.

Kool asutati 1. oktoobril 2000 Narva Kutsekeskkooli, Narva Kergetööstuskooli, Narva Kaubanduskooli ja Narva Energeetikute Kooli põhjal.

20. oktoobriks 2000 lõpetati õppetöö Narva Kaubanduskooli ruumides ja õpilased viidi üle Kergetööstuskooli ühiselamusse loodud tavaõppeklassidesse.

1. septembril 2016 liideti Narva Kutseõppekeskus Ida-Virumaa Kutsehariduskeskuse ja Sillamäe Kutsekooliga.

Direktorid
----------

* 2000–2004 Ago Silde
* 2004–2012 Margus Ojaots
* 2012–2014 Jüri Sasi
* 2014–2016 Riina Veidenbaum

Viited
------

1. 1 2 3  Monika-Aino Jõesaar. Narva Kutseõppekeskuse 15 töörohket aastat. 2000–2015 (vaadatud 30.06.2020)
2. ↑  Ida-Virumaa kutsehariduskeskuse ajalugu. kutsehariduskeskus.ee (vaadatud 30.06.2020)

Välislingid
-----------

* Narva Vocational Training Centre (vaadatud 30.06.2020)
Vara mõisa peahoone varemed 2008. aastal
**Vara mõis** (saksa keeles *Warrol*) oli rüütlimõis Maarja-Magdaleena kihelkonnas Tartumaal. Tänapäeval jäävad mõisakompleksi jäänused Tartu maakonna Peipsiääre valla territooriumile.

Ajalugu
-------

Mõis tekkis arvatavasti enne 1558. aastast. 1626. aastal läänistas Gustav II Adolf mõisa Engelbrecht von Tiesenhausenile.

Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Paul von Sievers.

Mõisaansambel
-------------

Mõisa peahoone on tänapäeval varemetes.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  Vara mõis - 262 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis (vaadatud 15.11.2015).

Kirjandus
---------

* Maiste, Juhan. Nutt, Nele. *Tartumaa mõisad*. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 99.
* *Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus*. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 277 .

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Vara mõis** |

* Vara mõisast Eesti mõisaportaalis
* Vara mõis - 262 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis


Maarja-Magdaleena kihelkond

**Kirik**: Maarja-Magdaleena  

**Pastoraat**: Maarja-Magdaleena kirikumõis  

**Peamõisad**: Jõe mõis | Kaiavere mõis | Kudina mõis | Saare mõis | Vara mõis  

**Kõrvalmõisad**: Alajõe mõis | Kaarli mõis | Kuusiku mõis | Vanamõisa mõis | Ätte mõis  

**Karjamõisad**: Kadrina mõis | Kose mõis | Lilu mõis | Mäkaste mõis | Nigula mõis | Pataste mõis | Rahivere mõis | Toolamaa mõis
Uue-Harmi mõisa park ja mõisa peahoone, kus 1932-2017 tegutses Harmi Põhikool
**Uue-Harmi mõis** (saksa keeles *Neu-Harm*) oli rüütlimõis Kose kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb mõis Harju maakonda Kose valda.

Mõis asutati 1646. aastal, kui see eraldati Vana-Harmi mõisast.

Mõisa klassitsistlik peahoone ehitati 1809. aastal, kui mõis kuulus Peter Otto Zoege von Manteuffelile. 

1882. aastal sai mõisa omanikuks Pauline von Maydell. 1885. aastal sai mõisa omanikuks Elisabeth von Hippius. 1911. sai mõisa omanikuks varem Vana-Harmi mõisa omandanud Natalie von Hoyningen-Huene, kellelt mõis 1919. aastal ka võõrandati. Seejärel kolis mõisahoonesse kool.

1932. aastal ehitati peahoone Harmi kooli tarbeks tundmatuseni ümber - kaheksatahulised tornid lammutati, mõisa peahoone keldrit ja osaliselt otsaseina kasutades püstitati uus koolimaja ning hoonele tehti laia vintskapiga viilkatus. 20. sajandi teisel poolel lisati parempoolsele otsale kooli tarbeks väike tiibehitis. Ümberehitatud hoones tegutses Harmi Põhikool kuni 2017. aastani, mil kool tegevuse lõpetas.

Vaata ka
--------

* Vana-Harmi mõis

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  Uue-Harmi mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 28.10.2015)
2. ↑  Pisike Harmi kool liidetakse Kose gümnaasiumiga. Harju Elu, 13. aprill 2017.

Välislingid
-----------

* Uue-Harmi mõis Eesti mõisaportaalis

Kose kirik
Kose kihelkond

**Kirik**: Kose  

**Mõisad**: Aela mõis | Alavere mõis | Habaja mõis | Nõmme mõis | Nutu mõis | Oru mõis | Palvere mõis | Paunküla mõis | Pikavere mõis | Pikva mõis | Ravila mõis | Rooküla mõis | Saarnakõrve mõis | Saia mõis | Saumetsa mõis | Sõmeru mõis | Sääsküla mõis | Tammiku mõis | Triigi mõis | Tuhala mõis | Uue-Harmi mõis | Kose-Uuemõisa mõis | Vana-Harmi mõis
Tammistu mõisa peahoone
**Tammistu mõis** (saksa keeles *Tammist*) oli rüütlimõis Tartu-Maarja kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõis Tartu maakonda Tartu valda Tammistu küla territooriumile.

Mõis rajati 18. sajandi algul Kavastu mõisast eraldatud alast.

Mõisa hilisklassitsistlik peahoone on ehitatud 1850. aastatel, kui mõisa omanikuks oli Paul von Krüdener.

Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Gustav von Rathlef, kes oli mõisa ostnud aastal 1880. Vabadussõjajärgsel perioodil kuulus mõis ühiskonnategelasele Alice Kuperjanovile.

2015. aasta augustis avas Eesti Agrenska Fond Tammistu mõisas Tammistu perekeskuse erivajadustega noortele ja nende peredele.

Viited
------

1. 1 2  EKI KNAB (vaadatud 21.05.2016)
2. 1 2 3 4 5  Tammistu mõis Eesti mõisaportaalis (vaadatud 23.12.2015)
3. 1 2  Tammistu mõis. Eesti Agrenska Fond (vaadatud 21.05.2016)
4. ↑  "Krüdenerid ja Rathlefid. EHA Arhiivikool (vaadatud 21.05.2016)". Originaali arhiivikoopia seisuga 14.08.2016. Vaadatud 21.05.2016.
5. ↑  Tammistu mõis särab kui prillikivi. Tartu Postimees, 28.08.2015

Kirjandus
---------

* Maiste, Juhan. Nutt, Nele. *Tartumaa mõisad*. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 86.
* Stryk, Leonhard von. *Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands*. Erster Teil. Der estnische District. Dorpat: Druck von C. Mattiesen, 1877. Lk 48-49 .
* *Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus*. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 441 .

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Tammistu mõis** |

* Tammistu mõis Eesti mõisaportaalis
* Tammistu mõis kultuurimälestiste riiklikus registris

Tartu-Maarja kihelkond

**Kirik**: Tartu Maarja kirik  

**Mõisad**: Haage mõis | Haava mõis | Ilmatsalu mõis | Jaama mõis | Kaarli mõis | Kabina mõis | Karlova mõis | Kavastu mõis | Lemmatsi mõis | Luunja mõis | Maarjamõisa mõis | Maramaa mõis | Piiskopi mõis | Pilka mõis | Põvvatu mõis | Raadi mõis | Ropka mõis | Räni mõis | Sirgu mõis | Taabri mõis | Tammistu mõis | Tordi mõis | Vahi mõis | Vanamõisa mõis | Vasula mõis | Veibri mõis | Vesneri mõis | Vorbuse mõis | Ülenurme mõis
**Ukraina Poliitikaanalüüsi ja -juhtimise Instituut**, ka **Ukraina Poliitikainstituut** (ukraina keeles *Український Інститут аналізу та менеджменту політики*; lühend **UIP**) on sõltumatu analüüsi- ja konsultatsiooniühendus, mis koondab endasse Ukraina ja välisriikide politolooge, eksperte ning sotsiaalteaduste, majanduse ja kultuuri valdkonna spetsialiste.

Ukraina Poliitikainstituut tegeleb poliitikaanalüüsiga.

UIP-i direktor on Ruslan Bortnik.

Meediapopulaarsemad Ukraina poliitikud 2022. aastal
---------------------------------------------------

Ukraina president Volodõmõr Zelenskõi aprillis 2022. Oli meediapopulaarseim ka kõigil sõjakuudel eraldi võetuna
UIP avaldab regulaarselt (kord kuus) erinevaid reitingutabeleid, sealhulgas Ukraina populaarsemate poliitikute kohta. Meediaaktiivsuse põhjal olid 2022. aastal 10 meediapopulaarsemat poliitikut ja ühiskonnategelast (kokku reitingutabelis 25 persooni):

* 1. Volodõmõr Zelenskõi
* 2. Dmõtro Kuleba
* 3. Oleksi Arestovõtš
* 4. Petro Porošenko
* 5. Denõss Šmõhal
* 6. Vitali Klõtško
* 7. Mõhhailo Podoljak
* 8. Andri Jermak
* 9. Viktor Medvedtšuk
* 10. Irõna Vereštšuk

Teisi 25 populaarsema nimistus: 11. Serhi Haidai, 12. Mõhhailo Fedorov, 13. Vitali Kim, 14. Oleksi Reznikov, 15. Valeri Zalužnõi, 16. Kõrõlo Tõmošenko, 17. Viktor Ljaško, 18. Ruslan Stefantšuk, 19. Anton Heraštšenko, 20. Irõna Venediktova, 21. Denõss Monastõrskõi, 22. Kõrõlo Budanov, 23. Oleksi Danilov.

Meediapopulaarsemad Ukraina poliitikud 2023. aastal
---------------------------------------------------

Ukraina president Volodõmõr Zelenskõi detsembris 2023
Meediaaktiivsuse põhjal olid 2023. aastal 10 meediapopulaarsemat poliitikut ja ühiskonnategelast (kokku reitingutabelis 25 persooni):

* 1. Volodõmõr Zelenskõi
* 2. Valeri Zalužnõi
* 3. Denõss Šmõhal
* 4. Dmõtro Kuleba
* 5. Kõrõlo Budanov
* 6. Mõhhailo Podoljak
* 7. Andri Jermak
* 8. Vitali Klõtško
* 9 Oleksi Danilov
* 10. Petro Porošenko

Teisi 25 populaarsema nimistus: 11. Mõhhailo Fedorov, 14. Rustem Umjerov, 15. Vitali Kim, 16. Julija Svõrõdenko, 17. Oleksi Reznikov, 18. Igor Kolomoiskõi, 19. Ruslan Stefantšuk, 22. Serhi Martšenko, 23. Irõna Vereštšuk, 24. Oleksi Hontšarenko, 25. Davõd Arahhamija.

Viited
------

1. 1 2  Об Украинском Институте политики. uiamp.org
2. ↑  Итоги 2022 года: топ-25 наиболее популярных в СМИ политиков Украины за военный год обновился более, чем на половину. uiamp.org
3. ↑  Наиболее популярные в СМИ политики: Итоги 2023 года. uiamp.org

Välislingid
-----------

* Український Інститут політики. Koduleht
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib ajaloolasest, arstiteadlase kohta vaata: Aleksander Loit (arstiteadlane)* |

---

**Aleksander Loit** (5. augustini 1936 **Aleksander Sitan**; 11. juuni 1925 Pärnu – 16. jaanuar 2021 Uppsala) oli eesti päritolu Rootsi ajaloolane.

Loit sündis sõjaväeametnik Heinrich Siitani (alates 1936. aastast Hendrik Loit) peres. 1944. aasta märtsis lõpetas ta Tallinna 2. Gümnaasiumi.

Aastatel 1943–1944 kuulus ta Saksa lennuväe õhuvaatlejate üksusse. Aastal 1944 põgenes ta paadiga Rootsi, randudes 25. septembril Ojamaal.

1945. aastal asus ta õppima Uppsala Ülikoolis, mille ta lõpetas 1950. aastal ajaloolasena. 1955. aastal sai ta litsentsiaadikraadi ning asus seejärel tööle ülikooli õppejõuna, tema õpilaste hulka kuulus ka tulevane kuningas Carl XVI Gustaf. 1975. aastal sai Loit doktorikraadi, tema väitekirja teemaks oli "Võitlus feodaalrendi ümber. Reduktsioon ja domeenipoliitika Eestimaal 1655–1710". Tööd hinnati Uppsala Ülikooli auhinnaga *Gejierska priset* ning ta sai dotsendiks, 1981. aastal professoriks.

Samal aastal sai temast ka Balti uurimiskeskuse juhataja, kellena ta asus toimetama teadusväljaannete sarja "Studia Baltica Stockholmiensia" (selle 26 köidet ilmusid 1985–2006, Loit toimetas neist pooled). Loit edendas juba varasemast ajast, Balti Instituudi juhatuse liikmena (1970–1996) sidemeid Eesti, Läti ja Leedu ajaloolastega. 1980. aastatest kuni pensionile siirdumiseni 1993. aastal korraldas Loit mitmeid teaduskonverentse, kuhu kutsuti esinema ka Baltikumi teadlasi. 

Loit tegeles peamiselt 17. sajandi Eesti ja Rootsi ajaloo uurimisega. Samas uuris ta ka 20. sajandi alguse Eesti ja Rootsi vahelisi suhteid, aga ka Baltisaksa rüütelkondade tegevust Eesti Vabariigi iseseisvuse väljakuulutamisel.

Loit oli tegev nii väliseesti kui ka Eesti ajaloo- ja teadusorganisatsioonides.

Teoseid
-------

* Baltisaksa rüütelkondade seisukohad ja tegevus Eesti iseseisvumisel 1918–1920. Tuna 4/ 2006
* ROOTSI AEG EESTIS, Eesti Teadusliku Seltsi Rootsis aastaraamat = Annales Societatis Litterarum Estonicae in Svecia, nr. 15, jaanuar 2015

Tunnustus
---------

* 1989 Suur Ignatsi Jaagu medal
* 1989 Tartu Ülikooli audoktor
* 1993 Turu Ülikooli audoktor
* 1994 Hertsog Karli auhind (alates 2014 *Stora historiepriset*)
* 1995 *Mare Balticum-Medaille*
* 2001 Valgetähe III klassi teenetemärk

Viited
------

1. ↑  RTL 1936,70. 25. august 1936
2. ↑  Raimo Raag (18. jaanuar 2021). "Aleksander Loidi mälestuseks". *Stockholmi Eesti Päevaleht / Estniska Dagbladet*. Originaali arhiivikoopia seisuga 27.01.2021. Vaadatud 19.01.2021.
3. ↑
4. ↑  "Tartu Ülikooli audoktorid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 13. detsembril 2022.

Kirjandus
---------

* Enn Tarvel. Aleksander Loit 80. Tuna 3/ 2005
* Sõnal on jõud (intervjuu). Horisont 3/ 2009
* Raimo Raag. Aleksander Loidi mälestuseks (toim. Tiina Pintsaar). Eesti Päevaleht, 18. jaanuar 2021

Välislingid
-----------

* TLÜAR väliseesti isikud