**Dent Blanche** on mägi Penniini Alpides, mis asub Šveitsi Valais' kantonis. See on üks kõrgemaid tippe Alpides.

Nimi
----

Algne nimi oli ilmselt *Dent d'Hérens*, praeguse lähedalasuva Dent d'Hérensi nimi, mis ei jää Val d'Hérensi vaatevälja. Lähedalasuv Dent d'Hérensi põhjakülg on jäätunud, samas kui Dent Blanche'il on palju vähem lund, seda nimetati 1842. aasta Woerli atlases isegi *Dent Noire* (must hammas). Tegelikult on vanematel kaartidel piirkonnas, kus mõlemad tipud asuvad, ainult nimi *Weisszahnhorn* (valge hamba tipp), prantsuskeelne nimi (*Dent Blanche*) ilmus alles 1820. aastal. Kuna kartograafid tegid oma vaatlusi kaugetest mägipiirkondadest tavaliselt eemal ja ka seetõttu, et Dent d'Hérens on mõnikord Dent Blanche'i taha peidetud, seega vähem nähtav, sai viimane nime. Val d'Hérensi madalama osa elanikud nimetasid praegust Dent d'Hérensit *Dent Blanche*, kuid Val d'Hérensi kõrgema osa elanikud kutsusid mäge *Dent de Rong* või *Dent d'Erins*, aidates kaasa üldisele segadusele. Kaasaegsed nimed on ametlikud alates *Dufouri kaardi* valmimisest 1862. aastal.

Geograafia
----------

Dent Blanche kõrgumas Val d'Hérensi (paremal) kohal
Dent Blanche'i mäetipp on oluline geograafiline koht, kuna see on kolme harja koondumispunkt. Nendega eraldatud kolm orgu on Val d'Hérens, Val d'Anniviers ja Mattertal. Vastavad külad Evolène, Zinal ja Zermatt asuvad mäest ligikaudu samal kaugusel.

Dent Blanche'il on neli järsku külge, mis kõrguvad üle nelja liustiku: kirdekülg (ka *põhjakülg*) kõrgub Grand Cornier' liustiku kohal (Zinali liustiku osa), kagukülg kõrgub Schönbieli liustiku kohal (Zmutti liustiku osa), edelakülg kõrgub Manzettesi liustiku kohal (Ferpècle'i liustiku osa) ja lõpuks Dent Blanche'i loodekülg kõrgub samanimelise liustiku kohal.

Neli harja hõlmavad peaaegu täpselt nelja peamist suunda. Lääneseljak on nimega *Arête de Ferpècle* ja idaseljak on nimega *Arête des Quatre Ânes*. *Col de la Dent Blanche* (3531 m) asub põhjaseljaku jalamil, *Bivouac de la Dent Blanche* asub seal. Dent Blanche'i hütt asub lõunaseljaku jalamil, mida kasutatakse tavamarsruudil.

Dent Blanche'i ümbruse piirkonnas on palju neljatuhandelisi tippe. Ober Gabelhorn (läänes), Dent d'Hérens ja Matterhorn (lõunas) on lähimad kõrged mäetipud.

Ronimisajalugu
--------------

Panoraam Grand Mountet' hütist, Dent Blanche'i põhjakülg kaugemal paremal, mäetipp vasakul on Ober Gabelhorn 
Kagukülg ja lõunaseljak (tavamarsruut) vasakul
Esimene mäkketõus tehti lõunaseljaku (Wandfluegrat) kaudu, mis on vähemraske marsruut mäetippu ja tegelik tavamarsruut. 12. juulil 1862 jõudis T. S. Kennedy, pärast katset vallutamata Matterhorni idaküljel, koos teejuhtide Peter Taugwalderi ja tema pojaga peaaegu mäetippu. Kuid pärast väikest õnnetust keeldus Peter Taugwalder kõrgemale minemast. Kennedy jõudis lõpuks mäetippu vaid mõni päev hiljem, 18. juulil 1862, koos W. Wigrami, J. Crozi ja J. Konigiga, vaatamata ebasoodsatele ilmaoludele.

Marsruudi idaseljakul avasid 11. augustil 1882 John Stafford Anderson ja George Percival Baker koos teejuhtide Alois Pollingeri (Sankt Niklausist Valais' kantonis) ja Ulrich Almeriga. Nad alustasid Mountet' hütist ja saabusid mäetippu pärast rasket 12-tunnilist ronimist ohtlikul seljakul, kust avaneb vaade põhjaküljele. Almer ütles mäetipul, "me oleme ässad", ja seljak sai nimeks *Arête des Quatre Ânes* või *Viereselsgrat* ('nelja ässa seljak').

Põhjaseljakut uuriti 1899. aastal. 28. augustil suundusid O. G. Jones, F. W. Hill koos teejuhtide E. Furreri, C. Zurbriggeni ja J. Vuignier'ga mäetippu, kuid nad kukkusid ja vaid Hill jäi ellu. Ta jõudis üksi mäetippu ja torm sundis teda bivakki tegema. Ta sai saatuslikust õnnetusest teatada Zermattis alles kaks päeva hiljem.

Esimese mäkketõusu põhjaloodeseljakul – kui "üks viimaseid suuri probleeme" Penniini Alpides – tegid Dorothy Pilley Richards ja I. A. Richards koos Joseph Georges'i ja Antoine Georges'iga 20. juulil 1928. Dorothy Pilley Richards kirjutas mäkketõusu hiljem üles oma mägironimismälestuses "Climbing Days" ('ronimispäevad') (1935).

Esimene tõus põhjaküljel omistatakse K. Schneiderile ja F. Singerile 26. ja 27. augustil 1932. Nad ronisid mäekülje vasakult poolelt mäetippu. Alles 12. juulil 1966 tegid Michel ja Yvette Vaucher põhjaküljel otsetõusu.

Esimese talvise tõusu põhjaseljakul tegid P. Crettaz ja J. Gaudin 2. märtsil 1963.

Talvise üksiktõusu põhjaküljel tegi esmakordselt 1968. aastal C. Bournissen.