recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Konverentsisaadikud
Bulgaaria pärast konverentsi
**Konstantinoopoli konverents** (türgi keeles *Tersane Konferansı* ehk nii-nimetatud "laevatehase konverents", *Tersane Sarayı* ehk "Laevatehase Palee" järgi) peeti imperiaalsete Euroopa suurriikide (Ühendkuningriik, Saksamaa, Venemaa, Prantsusmaa, Austria-Ungari ja Itaalia) vahel Osmanite riigi pealinnas Kostantiniyyes (tänases İstanbulis) ajavahemikul 23. detsember 1876 kuni 20. jaanuar 1877. Konverents järgnes Hertsegoviina ülestõusule 1875. aasta aprillis ning Bulgaarias toimunud Aprilli ülestõusule 1876. aasta aprillis. Suurriigid leppisid kokku poliitiliste reformide projektis nii Bosnias kui ka suure bulgaarlaste enamusega territooriumitel Osmanite valitsemise all.

Osalised
--------

Suurriike esindasid konverentsil vastavalt:

* Suurbritannia ja Iirimaa: lord Salisbury ja Sir Henry Elliot;
* Saksamaa keisririik: parun Karl von Werther;
* Venemaa keisririik: krahv Nikolai Ignatjev (ajalooline õigekiri Nicolai Ignatieff);
* Prantsuse vabariik: krahv Jean-Baptiste de Chaudordy ja krahv François de Bourgoing;
* Austria-Ungari: parun Heinrich von Calice ja krahv Ferenc Zichy;
* Itaalia kuningriik: krahv Luigi Corti.

Vaata ka
--------

* Budapesti 1877. aasta kokkulepe
**Eesti Demokraatlik Blokk** oli Eesti parempoolsete ja tsentristlike rahvuslike parteide saadikukandidaatide ühisnimekiri 1917. aasta novembri Ülevenemaalise Asutava Kogu Eestimaa valimisringkonna ning 1918. aasta veebruari (vkj jaanuari) Eesti Asutava Kogu valimisteks. Ülevenemaalise Asutava Kogu valimisteks moodustasid liidu Eesti Demokraatlik Erakond ja Eesti Maarahva Liit, Eesti Asutava Kogu valimisteks ühines nendega ka Eesti Radikaaldemokraatlik Erakond.

Ülevenemaalise Asutava Kogu valimistel sai nimekiri 22,6% ringkonnas antud häältest ja 2 saadikukohta (Jaan Tõnisson ja Jaan Poska). Eesti Demokraatliku Bloki toetajaskond asus peamiselt Lõuna-Eestis, nii saadi näiteks Tartu linnas 53,4%, aga Harjumaal vaid 6,6% häältest. Eesti Asutava Kogu osaliselt toimunud valimistel saadi 23,2% häältest.

Allikad
-------

* Eesti NSV ajaloo küsimusi. 6 = Вопросы истории Эстонской ССР. 6. Tartu Riiklik Ülikool, [redaktsioonikolleegium: L. Eringson, K. Siilivask, V. Vaga]. Tartu, 1970.
**Mikko Vihtori Saarinen** (4. aprill 1946 Salo – 29. detsember 2022) oli Soome poksija.

Saarinen oli I keskkaalus (kuni 71 kg) kokku neljakordne Soome meister aastatel 1969–1972 ning sai 1968. aastal III koha.

Saarinen osales kokku kaks korda Eesti NSV – Soome sõpruskohtumistel. Ta kaotas oma kohtumise 1969. aastal ning võitis oma kohtumise 1969. aasta täiendaval sõpruskohtumisel.

Saarinen osales 1972. aasta Müncheni olümpiamängudel I keskkaalus (kuni 71 kg), kuid kaotas oma kohtumise II ringis ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Ta osales 18. Euroopa meistrivõistlustel Bukarestis 1969. aastal I keskkaalus (kuni 71 kg), kuid kaotas oma kohtumise II ringis ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 19. Euroopa meistrivõistlustel Madridis 1971. aastal, kuid kaotas oma kohtumise I ringis ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.

Saarinen poksis oktoobrist 1972 kuni augustini 1973 elukutselisena. Ta pidas kokku 5 kohtumist ning võitis kõik (neist 3 nokaudiga) kohtumised.

Välislingid
-----------

* Mikko Saarinen veebisaidil Olympedia Muuda Vikiandmetes
* Mikko Saarinen saidil BoxRec
Riley Barber 2019. aastal Hershey Bearsis mängimas
**Riley Barber** (sündinud 7. veebruari 1994 Pittsburghis Pennsylvanias) on USA jäähokimängija, kes mängib American Hockey League'i (AHL) klubis Grand Rapids Griffins ründajana paremäärel.

Aastatel 2012–2015 mängis ta Miami Ülikooli jäähokimeeskonnas.

2012. aastal valis Washington Capitals ta NHL-i *draft* '​is 167. valikuna. Capitalsiga sõlmis ta lepingu 2015. aasta aprillis. Hooajal 2015/16 asus ta mängima AHL-is Capitalsi tütarklubis Hershey Bears. Debüüthooajal sai Barber AHL-is kirja 26 väravat ja 29 väravasöötu. NHL-is debüteeris ta 24. veebruaril 2017 mängus Edmonton Oilersi vastu. Hershey Bearsis oli tema resultatiivseim hooaeg 2018/19, mil ta lõi 31 väravat ja andis 29 väravasöötu.

2019. aasta juulis sõlmis ta üheaastase lepingu Montreal Canadiensiga. Hooajal 2019/20 pääses ta Canadiensi meeskonnas NHL-is väljakule üheksas mängus, mängides ülejäänud ajal AHL-is Canandiensi tütarklubis Laval Rocket. 2020. aasta veebruaris kaubeldi Barber Canadiensist Pittsburgh Penguinsi, kuid ta sai hooaja 2019/20 lõpus mänguaega vaid AHL-i klubis Wilkes-Barre/Scranton Penguins.

2020. aasta oktoobris sõlmis ta kaheaastase lepingu Detroit Red Wingsiga. Hooajal 2020/21 mängis vaid AHL-is Red Wingsi tütarklubis Grand Rapids Griffins. Red Wingsi meeskonnas sai Barber hooajal 2021/22 NHL-is kirja neli mängu.

2013. aastal tuli Barber USA kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistriks. USA jäähokikoondise koosseisus osaleb ta 2022 aasta maailmameistrivõistlustel.

Tema isa Don Barber on endine jäähokimängija.

Viited
------

1. ↑  "Red Wings add Riley Barber, Kyle Criscuolo and Kevin Boyle". 9.10.2020. Vaadatud 13.5.2022

Välislingid
-----------

* Riley Barber NHL.com lehel
* Riley Barber hockeydb.com lehel
**Vaimne alaarengu** korral on tegemist alaealise[*viide?*] isiku ajukahjustuse tagajärjel tekkinud intellektuaalsete võimete vaegarenguga. Reeglina on häiritud vaimse alaarengu korral ka mälu.

Eristamaks vaimset alaarengut või vaegarengut (oligofreenia) vaimsest taandarengust (dementsus), on tõmmatud ajaline piir 18. eluaastale, millest varem intellektuaalsete võimete alanemise avaldumist nimetatakse vaimseks alaarenguks. Pärast 18. eluaastat ilmnev intellektuaalsete võimete alanemise avaldumist nimetatakse vaimseks taandarenguks (dementsuseks).

Haigus *vs.* seisund
--------------------

Tänapäeval tõlgendatakse vaimset alaarengut kaheselt: ühed peavad vaimset alaarengut **haiguseks** ja teised mitte, nimetades seda **seisundiks**. 

Vaimse alaarengu haiguslikkuse pooldajad toovad esile tõiga, et kunagi toimus organismis patoloogiline protsess, mille tulemusena rikuti aju struktuur ja funktsioon. Kuna toimus struktuuri destruktsioon, siis on põhimõtteliselt võimalik struktuuri taastamine ehk ravi. Tänapäeval annavad selliseks raviks lootust tüvirakud. 

Seisundi pooldajad toovad esile tõiga, et vaimne alaareng on stabiilne ja muutumatu ning seetõttu pole põhjendatud rääkida haigusest, mis on oma olemuselt dünaamiline protsess.

Astmed
------

Traditsioonilise psühhiaatrilise terminoloogia järgi eristatakse järgmisi vaimse alaarengu astmeid:

* debiilsus – saab aru ühiskonnakorralduse põhireeglitest. On võimeline iseseisvalt elama ja oma tegude eest vastutama. Probleemid tekivad keerulisemate olukordade analüüsimisel ja vastavate lahendite leidmisel;
* imbetsilsus – ei saa aru ühiskonna põhistruktuurist, mistõttu on piiratud teovõimega. Ei ole võimeline iseseisvalt oma elu korraldama, kuid standardsetes tingimustes on võimeline mõni aeg rahuldavalt toimima. Lihtsamaid töiseid tegevusi on võimeline iseseisvalt sooritama;
* idiootia – vajab regulaarset hooldust. Sõnavara väga piiratud. Vajab abi riietumisel, enesehügieenil. Regulaarset töist tegevust pole võimeline sooritama. Piiratud teovõimega.

RHK-10 järgi eristatakse järgmised astmeid ja eristamise kriteeriumideks on inimese IQ.:

* Kerge vaimne alaareng (F70)
* Mõõdukas vaimne alaareng (F71)
* Raske vaimne alaareng (F72)
* Sügav vaimne alaareng (F73)

Vaimne alaareng karistusseadustikus
-----------------------------------

Tsiviliseeritud maailmas tehakse psüühiliselt haigetele või vaimupuuetega isikutele erandeid karistusõiguslikus õigusemõistmises. Termin "nõrgamõistuslikkus" esineb tänapäeval ainult Eesti õigusaktides, KarS § 34. KarS § 34 kohaselt nõrgamõistuslik inimene ei ole süüdiv, kui ta teo toimepanemise ajal ei olnud võimeline aru saama oma teo keelatusest või arusaamisest. Ainult kohus saab määrata kohtuekspertiisi, kus kohtupsühhiaater teeb psühhiaatrilise hinnangu koos juurdekuuluvate kliiniliste asjaoludega.

Vaata ka
--------

* debiilik
* vaimne küündimatus

Viited
------

1. ↑  "Vaimne alaareng".
2. ↑  "Riigiteataja".
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib pühamust; Isabel Allende romaani kohta vaata artiklit Vaimude maja (romaan); samanimelise filmi kohta vaata artiklit Vaimude maja (film).* |

---

Vaimude maja Tais.
**Vaimude maja** (tai keeles *San phra phum* ศาลพระภูมิ) on paljudes Kagu-Aasia maades (Tais, Myanmaris, Malaisias, Laoses, Kambodžas, Vietnamis, Indoneesias, Filipiinidel) kohalike maavaimude või haldjate austamiseks rajatud pühamu.

Uue ehitise alustamisel rajatakse kõigepealt väike majake kohalikele maavaimudele või -haldjatele, et neid lepitada. Vaimude maja püütakse paigutada nii, et uue ehitise vari sellele peale ei langeks. 

Vaimude maja on tavaliselt tilluke majake postamendil, kuhu viib maapinnalt väike redel, mida mööda vaimud saaksid kulgeda. Majakese sisse on paigutatud tantsijate ja pillimängijate kujukesi, kes võiksid vaimude meelt lahutada. Vaimude maja ette asetatakse ohvriande, kausikesi toidu ja joogiga ning küünlaid. 

Tais ja teistes theravaada budismi maades on vaimude maja kõrval enamasti ka teine pühamu Brahma Sahampati austamiseks.
**Friedrich Alwin Feodor Wieck** (27. august 1821 Leipzig – 21. oktoober 1885 Dresden) oli saksa viiuldaja ja klaveriõpetaja, pianisti ja helilooja Clara Schumanni vend.

Elukäik
-------

Alwin Wiecki isa oli Friedrich Wieck ja ema Mariane Wieck (neiupõlvenimi *Tromlitz*). Isa oli hariduselt teoloog, kuid kirest muusika vastu tegutses ta klaveriõpetajana. Samuti asutas ta klaverivabriku ja muusikaraamatukogu. Alwini ema oli laulja ja pianist, andis samuti klaveritunde. Alwini emapoolne vanaisa oli flötist Johann George Tromlitz. Alwini õde Clara andis talle alates 1831. aastast klaveritunde, olles ise 12-aastane.

Alwin õppis isa juhendamisel klaverit ja Ferdinand Davidi juhendamisel viiulit. 1843. aastal kolis ta Tallinna. Kui Clara ja Robert Schumann 1844. aasta Venemaa-reisil Tartut külastasid, pidid nad külastama ka Tallinna. Alwin Wieck oli publikut selleks juba ette valmistanud ja avaldanud 1844. aasta jaanuaris vastavad ajaleheteated. Schumannid siiski Roberti halvenenud tervisliku seisundi tõttu Tallinna ei jõudnud, sest Robert oli kõik Tartu-päevad "närvipalavikus", nagu diagnoosisid kolm Tartu arsti, ning Schumannid kiirustasid Peterburi.

1849–1859 oli Alwin Peterburis Itaalia ooperiorkestri liige ja abiellus seal Paulina Henrika Elisabeth Steiniga (sündinud 7. oktoobril 1830). 1861. aastal pöördus Alwin Saksamaale tagasi ning elas ja töötas kuni surmani Dresdenis. 

Pärast esimese abielu lahutamist abiellus ta Emmaga (kelle isikust pole teada muud, kui et ta suri varakult). 

1872. aastal abiellus ta Coburgist pärit Therese Lucilie Hartmanniga, kes elas temast kauem.

Ta püüdis levitada oma isa õpetusi, mis viis hiljem konfliktini poolõe Mariega, kes uskus, et ainult tema suudab Friedrich Wiecki õpetamismeetodeid autentselt edasi anda. Mõlemad viisid klaveritunde läbi Wiecki meetodi järgi. Vahetult enne Alwini surma leppisid õde-venda Clara palvel siiski ära.

Viimati elas Alwin Wieck Dresdeni Inglise kvartalis Liege tänav 16 (tänapäeval Hans-Dankner-Straße), kus ta 64aastaselt suri. Ta on maetud Trinitatise kalmistule perekonna hauakambrisse, mis on tänapäevalgi säilinud.

Viited
------

1. ↑   Schuman-Portal
2. ↑  Kristel Pappel. Theodor Stein – Clara Schumanni rivaal ja Tallinna muusikakuulsus. Ajakiri Muusika, juuni 2019
**Alvydas Šlepikas** (sündinud 27. jaanuaril 1966 Videniškiais Molėtai rajoonis Leedus) on Leedu kirjanik, režissöör, näitleja, stsenarist ja kultuuriajakirjanik.

1992. aastal lõpetas Šlepikas Leedu muusikaakadeemia draamanäitleja ja režissöörina, ta on mõlemas ametis ka töötanud. 1995. aastast töötab Šlepikas Leedu Kirjanike Liidu nädalalehes Literatūra ir menas, algselt pea- ja hiljem kirjandustoimetajana. Ta on lavastanud populaarse teleseriaali "Kutsumata armastus" ("Amžini jausmai"), milles on osalenud ka näitleja ja stsenaristina, pälvides parima stsenaristi nimetuse.

1994. aastast on Šlepikas tegev kirjanduses. 1996. aastal pälvis ta ajakirja Varpų kirjanduspreemia. 1997. aastal avaldas ta luulekogu "Rahu sinu verele" ("Taika tavo kraujui"; luuletaja Zigmo Gaidamavičiaus-Gėlėsi nimeline preemia 1998), 2003 "Vaikuse lähenev..." ("Tylos artėjantis") ning 2004. aastal novellikogu "Vihmajumal" ("Lietaus dievas"). 2012. aastal ilmus tema menukas romaan "Minu nimi on Marytė" ("Mano vardas – Marytė", 2012), mis valiti Leedu lugejate poolt aasta raamatuks ning pälvis Leedu Kirjanike Liidu preemia. Romaan kõneleb endise Ida-Preisimaa saksa lastest Teise maailmasõja järgses Leedus. 2015. aastal ilmus see eesti keeles Tiina Katteli tõlkes kirjastuses Toledo.

Šlepikas on Leedu Kirjanike Liidu ja PEN-keskuse liige.

Raamatud
--------

* Mano vardas – Marytė. Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2012.
* Lietaus dievas (*Der Regengott*). Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2005. 107 pp.
* Tylos artėjantis. Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2003. 61 pp.
* Taika tavo kraujui. Vilnius: Scena, 1997.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Alvidas Šlepikas Tartu Linnaraamatukogu blogi „Nädala autor", 21. mai 2015

Välislingid
-----------

* Alvidas Šlepikas Tartu Linnaraamatukogu blogi "Nädala autor", 21. mai 2015
* Hendrik Alla Prima Vistal esineb hundilastest romaani kirjutanud leedu autor Postimees 6. aprill 2015
* Monika Griebeler Buch-Autor Šlepikas: "Der Krieg dauert an" Deutsche Welle, 7. mai 2013
La Plata lehtersuudme satelliidipilt
**Lehtersuue** ehk **estuaar** on jõe suudme ja lahe osa, kus toimub mere tõusude-mõõnade soolasema ja jõgede mageda vee segunemine.

Lehtersuudmetes on jõe sissevoolu tõttu vee soolsus väiksem kui meres. Lehtersuudmetele on reeglina omased suhteliselt tugevad looded. Kui loodeid ei ole, võib estuaari asemele tekkida delta. Estuaarid on tekkinud kas maapinna vajumise või merepinna tõusu tagajärjel. Jääaegadel on merepinna tase madalam, sest suur osa mereveest on kogunenud pooluselähedastesse jääkilpidesse. Jääaja taandudes jää sulab ning tõstab merepinna taset, ujutades üle jõgede alamjooksud, millest saavadki estuaarid.

Jõgede lehtersuudmed on sageli väga elurikkad.

Estuaar on moodustunud näiteks Thamesi jõe suudmealale.

Läänemeres looded puuduvad, mistõttu rangelt võttes Eestis lehtersuudmeid pole, kuid et muutlikud tuuled kõigutavad merepinnataset meilgi, loetakse Matsalu lahte mõnikord tinglikult lehtersuudmeks.

Vaata ka
--------

* Estuaarrannik

Viited
------

1. 1 2 3  Aleksei Lotman. "Elurikkuse märg pelgupaik." *Postimees*7. veebruar 2020.
**Mikk Valtna** (hüüdnimi *El capitan*; sündinud 18. novembril 1985 Tallinnas) on Eesti jalgpallur ja korvpallur.

Ta mängib ründava poolkaitsjana Eesti jalgpalli Premium Liiga võistkonnas Tartu JK Tammeka. Hooajal 2009/2010 võttis Valtna osa ka Korvpalli Meistriliigast, kus mängis Kuremaa SK/Tartu Palliklubi võistkonnas.

Jalgpallikarjäär
----------------

Mikk Valtna on Tartu JK Tammeka jalgpalliklubi kasvandik. Tammeka särgis mängis Valtna nii noorteklassis kui ka hiljem duubelrivistuses ning esindusvõistkonnas. Alates hooajast 2008 mängis Mikk Valtna JK Welco Elekter särgis. Ta oli võistkonna kapten aastatel 2008–2010. Hooajast 2008 pärineb Mikk Valtna esimene individuaalne tunnustus, kui ta valiti aastalõputurniiril parimaks mängijaks. Hooajal 2009 näitas Valtna head resultatiivsust. Ta lõi 18 väravat ja oli IV liiga lõunatsooni suurim väravakütt. Hooajal 2010 oli Valtna aga fenomenaalses hoos lüües 17 mängus 35 väravat ning oli sellega kõikide Eesti jalgpalliliigade suurim väravakütt. 2012. aastast alates esindab Valtna aga taas Tartu JK Tammeka värve.

Korvpallikarjäär
----------------

Mikk Valtna mängis Korvpalli Meistriliigas hooajal 2009/10, kui ta kandis Kuremaa SK/Tartu Palliklubi särki numbriga 21 põhihooaja jooksul 17 mängus. Keskmiseks punktiskooriks jäi 5,15 punkti ning keskmiselt mängis Valtna 14 minutit mängus.
Lehterpeekrite kultuuri leviala
Bronocice külast leitud savinõu, kus olevat piktograafilist kujutist peetakse Euroopa vanimaks kujutiseks neljarattalisest vankrist
**Lehterpeekrite kultuur** oli nooremal kiviajal Kesk-Euroopast alguse saanud ja sealt Põhja-Euroopasse levinud arheoloogiline kultuur. See kestis aastail 4100–2650 eKr. Lehterpeekrite kultuuri asukad harrastasid maaviljelust ning püstitasid hauakambriteks megaliitehitisi. Kultuur on nime saanud iseloomulike lehtrikujuliste peekrite ja vaaside järgi, mis olid surnutele kaasa pandud dolmenitesse.

See kultuur puudutas ka Skandinaavia lõunaosa. Baltimaade lõunapiiril puutus lehterpeekrite kultuur kokku Narva kultuuri ja kammkeraamika kultuuriga.

Peeti veiseid ning pudulojuseid, aga siiski käidi selle kõrvalt veel ka jahil ja kalal. Algeliste vahenditega kasvatati väikestel maalappidel teravilja, võimalik et esmalt alkoholi saamiseks. Poola aladel kaevandati tulekivi, mida eksporditi suurte vahemaade taha – näiteks Skandinaavia sisemaale. Sileesiast kaevandatud vasest valmistati kirveid ja pistodasid. Poolast Bronocice külast leitud savinõule kantud piktograafilist joonist peetakse üsna üksmeelselt Euroopa vanimaks kujutiseks neljarattalisest vankrist ja see on paigutatud 4. aastatuhande eKr keskele – samasse aega Sumeri vanimate ratasvankrite kujutistega. Selliseid vankreid vedasid härjad, millele viitab ka savinõuga koos leitud härjaluu.

Lisaks hauapanustele oli lehterpeekrite kultuuris levinud vette andide viimise tava. Rootsi lõunaosast on leitud üle 10 000 tulekivist kirve, mis olid kõik viidud haritava maa lähedal asunud ojadele või järvedele.

Lehterpeekrite kultuuri inimesed kandsid valdavalt Lähis-Ida varastelt maaviljelejatelt pärit geneetilisi markereid. Lõuna-Skandinaavias aga segunesid nad varasemate põlisasukate ja lohkkeraamika kultuuri inimestega.

Lehterpeekrite kultuur jäi arvatavasti alla kagu ja ida poolt peale tunginud keraamforakultuuri ning nöörkeraamika kultuuri inimestele. Varajaste kindlustatud asulate levik sel perioodil viitab vägivaldsele kokkupõrkele. Samas olid uued sissetungijad enamasti üksnes mehed, kes elasid kokku põliselanikest naistega. Nöörkeraamika kultuuri ajal jätkus ka lehterpeekrite ajal püstitatud hauakambritesse matmine. Nii jäid lehterpeekrite kultuurist pärit naisliinid laiale alale püsima. Lehterpeekrite kultuuriga võib seostada ka mõnesid tänapäeval Baltimaadel ja Soomes laialdaselt levinud mitokondriaalse DNA (emaliini) haplogruppe.
**Skandinaavia Rahaliit** (rootsi keeles: *Skandinaviska myntunionen*, taani: *Skandinaviske Møntunion*, norra: *Skandinaviske myntunion*) oli Rootsi ja Taani ühine rahaliit, mis loodi 5. mail 1873. 

Rootsiga personaalunioonis olnud Norra liitus rahaliiduga kaks aastat hiljem (1875), seades raha väärtuse kulla suhtes võrdseks Taani ja Rootsiga (100/248 grammi). Rootsi, Taani ja Norra kroon jagunes 100 ööriks. Peale kullast 5-, 10- ja 20-krooniste müntide olid käibel hõbedast 1- ja 2-kroonised, biljoonist 10-, 25- ja 50-öörised ja pronksist 1-, 2- ja 5-öörised, ims olid kõigis lepinguosalistes riikides sama kaalu ja mõõduga. Rahaliit oli 19. sajandi skandinavistliku poliitikaliikumise üks suurimaid tulemusi.

1914. aastal tõi Esimese maailmasõja algus lõpu ka rahaliidule. Rootsi hülgas suhte kullaga 2. augustil 1914. aastal.

1924. aastal Eestis kehtestatud kuldkrooni ja 1928. aastal kehtestatud krooni väärtus vastas kuni devalveermiseni 1933. aastal liidu poolt kehtestatud krooni väärtusele.

Rootsi, Norra ja Taani kasutavad samasid rahaühikuid, mis olid kasutusel rahaliidu ajal, kuid neil puudub omavaheline seotus aastast 1914. Islandi kroon on tuletis Taani kroonist, mis võeti kasutusele peale Islandi iseseisvumist Taanist 1918. aastal ning täielikult 1944. aastal.
**Ust-Orda Burjaadi autonoomne ringkond** (**Ust-Orda**) on endine Venemaa 1. järgu haldusüksus Siberi föderaalringkonnas. Ringkond oli enklaav Irkutski oblastis. Asus Angara ülemjooksul. 

Ringkond liideti 1. jaanuaril 2008 Irkutski oblastiga.

Rahvastik
---------

2002. aasta rahvaloenduse andmetel elas ringkonnas 135 327 inimest, kellest 54,4% on venelased, 39,6% burjaadid, 3% tatarlased ja 1% ukrainlased. Suurimad asulad olid Ust-Ordõnski, Bohani ja Kutuliki alevik.

Haldusjaotus
------------

Ringkond oli jaotatud kuueks rajooniks:

* Alarski rajoon (Аларский район)
* Bajandai rajoon (Баяндаевский район)
* Bohani rajoon (Боханский район)
* Ehirit-Bulagati rajoon (Эхирит-Булагатский район)
* Nukutski rajoon (Нукутский район)
* Ossa rajoon (Осинский район)

Ajalugu
-------

Ringkond moodustati 26. detsembril 1937 burjaatidega asustatud Ees-Baikalimaa aimakkidest (rajoonidest).
11. oktoobril 2005 kirjutati alla kokkulepe, mille kohaselt Irkutski oblast ja Ust-Orda Burjaadi autonoomne ringkond pidid ühinema uueks föderatsiooni subjektiks – Irkutski oblastiks. Ust-Orda Burjaadi AR pidi muutuma Ust-Orda Burjaadi ringkonnaks Irkutski oblasti koosseisus. Referendum selles küsimuses toimus 16. aprillil 2006. Referendumi tulemusel liideti ringkond 1. jaanuaril 2008 Irkutski oblastiga.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Ust-Orda** |

* Ust-Orda Burjaadi autonoomse ringkonna veebileht
Kufsteini kindlus
**Kufsteini kindlus** (saksa: *Festung Kufstein*) on peamine maamärk Kufsteini linnas Tirooli liidumaal Austrias. Mõnikord nimetatakse seda valesti *Geroldsecki kindluseks*. See asub Kufsteinile kuuluval künkal. Kufsteini kindlus on 507 m kõrgusel merepinnast.

Kindlust ühendab allpool asuva linnaga funikulöör *(Festungsbahn).*

Ajalugu
-------

Kufsteini loss 1889. aastal, Aleksander Gierymski maal
Kindlust mainitakse esimest korda 1205. aastast pärinevas dokumendis, kus seda nimetatakse *Castrum Caofstein*. Sel ajal oli see Baieri hertsogi Ludwigi ja Regensburgi piiskopi valdus. 1415. aastal tugevdas seda Baieri hertsog Ludwig VII. Kindluse pärast võitlesid raevukalt Baieri ja Tirool ning sel oli keskne roll relvastatud konfliktis 1336. aastal, kui Moraavia markkrahv Karl pidi loobuma baierlaste jälitamisest, kui kindlus tema tee sulges.

1342. aastal sai Tirooli hertsoginna Margarete "Maultasch" Kufsteini oma abikaasalt Ludwig Brandenburglaselt, keiser Ludwigi pojalt pulmakingiks. See oli esimene kord, kui Kufstein sai Tirooli osaks. Kui Margarete 1363. aastal kogu Tirooli Habsburgist hertsog Rudolph IV-le andis, nõudsid baierlased pulmakingi tagastamist ja tungisid edukalt Kufsteini.

1504. aastal piiras linna ja kindlust keiser Maximilian I ja vallutas need. Maximilian lasi aastatel 1518–1522 ehitada massiivse ümmarguse torni, suurendades oluliselt selle kaitset. Aastatel 1703–1805 oli see Baieri valdus, Austriale tagastati 1814. aastal.

Kindlus toimis Austria-Ungaris paljude poliitiliste teisitimõtlejate vanglana. Selle nimi on sügavalt kinnistunud Ungari ajalukku. Kindluses vangistatud silmapaistvate ungarlaste nimekiri sisaldab järgmisi: 

1. Ferenc Kazinczy, ungari keele ja kirjanduse eestkõneleja, 1799–1800;
2. krahvinna Blanka Teleki, seltskonnategelane ja koolitaja, 1853–1856;
3. Klára Leövey, õpetaja;
4. Miklós Wesselényi, Ungari aadlik 1785–1789;
5. László Szentjóbi Szabó, luuletaja, 1795;
6. György Gaál, protestantlik jutlustaja 1850–1856;
7. Sándor Rózsa, Ungari "Robin Hood", revolutsionäär, 1859–1865;
8. Máté Haubner, evangeelne piiskop

Seal peeti kinni ka umbes sadat poolakat, kes arreteeriti pärast 1846. aasta Krakówi ülestõusu.

Kindluses on nüüd Kufsteini linnamuuseum. Osa kindlusest kasutatakse ka kontsertideks ja kohtumisteks.

Galerii
-------

* Kongid Kufsteini kindluse tornisKongid Kufsteini kindluse tornis
* Loomaluustikud muuseumisLoomaluustikud muuseumis
* Turviste väljapanek muuseumisTurviste väljapanek muuseumis
* Suurtükkide väljapanek kindlusesSuurtükkide väljapanek kindluses
* Kufsteini kindluse tornKufsteini kindluse torn
* Keiser Maximiliani funikulöörKeiser Maximiliani funikulöör
**Suurmõmmik** (rootsi keeles *Stormumriken*) on laste Rooside sõja mängus aardena kasutatav kivi Astrid Lindgreni raamatus "Meisterdetektiiv Blomkvisti ohtlik elu". 

See on eriskummalise kujuga kivi, mida õigesti vaadates võis ette kujutada, et ta on väike mõtlik vanamees, kes põrnitseb Buddha kombel oma naba. Benka oli ta leidnud ning Punased roosid ehk Sixten, Benka, Jonte tegid temast oma erilise talismani, millele omistasid hulga väärtuslikke omadusi. Rohkemat polnudki tarvis selleks, et Suurmõmmiku enda valdusse saamisest saaks Valgete rooside ehk Kalle Blomkvisti, Eva-Lotta Lisanderi ja Anders Bengtssoni püha ülesanne. See pool, kes Suurmõmmikut parajasti enda valduses hoidis, oli ka kohustatud andma vaenastele mingi näpunäite, kuskohast seda otsida tuleks – olgu selleks siis kaart, piltmõistatus või lihtsalt lausekatke. 

Valgete rooside poolt mõisa lähedusse peidetud Suurmõmmik satub politsei valve alla, kui tema peidukoha juures tapetakse vana Gren. Kui lapsed ta sealt tagasi saavad, otsustavad Valged roosid peita ta salakavalalt vaenase juurde, peidukohaks valitakse Sixteni lahtikruvitav gloobus. Ka sealt tuuakse ta ära politsei poolt, sest Suurmõmmiku küljes on arseeniga mürgitatud šokolaadi, mida nad proovide jaoks vajavad. Nimelt oli Anders hoidnud Suurmõmmikut samas taskus Eva-Lotta käest saadud šokolaadipoolikuga. Raamatu lõpus juhatab konstaabel Björk nii Valgeid kui Punaseid roose uuringutelt tagasi toodud Suurmõmmiku uut peidupaika otsima: "Otsige kõrgel maa kohal," lausus ta pidulikult, "las taevased linnud näitavad teile teed! Küsige hakkidelt, kas nad on ehk näinud auväärt Suurmõmmikut!"
**Johann Martin Hehn** (31. august 1743 Römershofen (praegu Königsbergi linnaosa), Haßberge kreisis, Alam-Frangimaa – 16. juuni / 27. juuni 1793 Otepää) oli Eesti vaimulik ja kirjanik.

Põlvnes Hinternahist pärit suguvõsast. Lõpetas Coburgis gümnaasiumi. Aastatel 1763–1766 õppis ta (immatrikuleeriti 13. mail 1763) Halle ülikoolis. Aastatel 1766–1769 töötas ta Tartu ühendatud kroonu- ja linnakooli rektorina. Ordineeriti 20. augustil / 31. augustil 1769 õpetajaks.

Ta oli aastatel 1769–1776 Tartu Jaani koguduse abiõpetaja. Aastatel 1776–1793 oli ta Otepää Maarja koguduse õpetaja.

Hehn tegutses ka jutukirjanikuna, ta oli esimese eestikeelse ilmaliku juturaamatu "Jutto Nink Moistu Könne, Ma-Rahwa Tullus Nink Röömustamisses trükkitu" (Dorpat 1778) autor.

Isiklikku
---------

Tema poeg Gustav Heinrich Hehn oli Otepää Maarja koguduse õpetaja, teine poeg Bernhard Gottlieb Hehn oli algul Rannu Püha Martini koguduse õpetaja, hiljem Otepää Maarja koguduse õpetaja.

Viited
------

1. ↑  Die evangelischen Prediger Livlands bis 1918. Böhlau Verlag Köln, Wien 1977

Välislingid
-----------

*
**Suurnokk-vint** ehk **suurnokk** (*Coccothraustes coccothraustes*) on linnuliik vintlaste sugukonnast.

Levila
------

Suurnokk-vint on laialt levinud Euraasia parasvöötmes Portugalist, Lääne-Prantsusmaast ja Inglismaast kuni Kaug-Ida ja Jaapanini. Teda leidub ka Loode-Aafrikas.
Eestis on ta ebaühtlaselt levinud väikesearvuline haudelind. Meil pesitseb hinnanguliselt 20 000 – 40 000 paari suurnokkasid, talvine arvukushinnang on 100–500 isendit. Liik saabub Eestisse märtsi lõpus ja aprillis. Enamik meie suurnokkasid rändab oktoobris-novembris lõunasse.

Välimus
-------

Üldpikkus 18 cm, peaaegu kuldnoka suurune. Suurnokk on kergesti äratuntav suure tugeva koonilise noka, suure pea ja lühikese sabaga lind. Noka värvus kevadel ja suvel on tinahall, talvel hele kollakaspruun. Vanalindude küünra-hoosuled on laienenud säbruliste tippudega. Emaslind on isaslinnust natuke kahvatum, tema küünra-hoosulgedel on halli tooni. Noorlinnu keha alapool on tumedalt põikimustriline, kõhul on lühikesed mustad vöödid. Maas hüpleb raskelt ja kohmakalt. Lend on kiire, pikemal distantsil on lennujoon lainjas. Lennul on oluliseks määramistunnuseks laiad valged tiivavöödid.
Suurnokkasid tuvastatakse peamiselt häälitsuste järgi, sest nad on varjatud eluviisidega ja raskesti märgatavad. Häälitsusteks on järsk teravakõlaline *t(s)k* või veidi sisisev kõrge *ziii*. Laul on tasane ja lühike vidin, milles tihti on teravakõlalisi *tsiks*-taolisi kutsehüüde. 
Suurnokk toitub tihti maapinnal, häirimise korral lendab kõrgele puuvõrasse või istub puulatva.

Elupaik
-------

Suurnokk-vint on lehtpuulembene lind. Ta elab sega- ja lehtmetsades, salumetsades, suurtes parkides, puisniitudel, kõrgete lehtpuudega kalmistutel ja suurtes aedades. Tegutseb tavaliselt varjatult ja vaikselt kõrgete lehtpuude võrades.

Pesitsemine
-----------

Suurnokk-vindi munad
Pesa ehitab tavaliselt lehtpuule, enamasti üle 5 m kõrgusele vastu tüve, mõnikord puu külgoksale. Eestis on suurnokk-vindi pesa leitud enamasti tammel ja kasel. Pesa on lame korratu kausike, mis koosneb raagudest ja kõrtest ning on seest vooderdatud peente kõrrekestega. Täiskurnas on 4–7 helesinakat, halli ja mustpruuni kirjaga muna. 
Poegi toidavad mõlemad vanemad peamiselt putukate ja röövikutega.

Toitumine
---------

Suurnokk-vint sööb mitmesuguste marjade ja taimede seemneid, suvel mõnel määral ka viljateri, rohelisi herneid ja putukaid. Üheks lemmiktoiduks on kirsikivid, kirsi viljaliha heidab ta seejuures kõrvale. Talviti linnutoidumajade juurde sattudes eelistab päevalilleseemneld ja maapähkleid.

Viited
------

1. ↑
2. 1 2  Rootsmäe, L. Veroman, H. *Eesti laululinnud* Tallinn Valgus 1974
3. ↑  Jonsson, L. *Euroopa linnud* Eesti Entsüklopeediakirjastus 2008

Välislingid
-----------

* Suurnokk-vint andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes

  


|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Suurnokk-vint** |
Kuhiksõlg, Eesti Rahva Muuseum
**Kuhiksõlg** on koonusja vormiga sõlg, millel on väike nõelaava ja välisserval nupurida. See oli nii rõivakinnitusvahend kui ehe.

Ajaloost
--------

16. sajandil oli moes renessaansipärane lame rõngassõlg(*ratassõlg*), millest kuhiksõlg 18. sajandi teiseks pooleks välja kujunes. Kuhiksõlg oli Eesti 19. sajandi rahvarõivastele väga iseloomulik, olles naiste kõige pidulikum rinnaehe. Sõlg oli kaunistatud lillornamendiga või õite ning lehtede motiiviga. .

Kirjeldus
---------

Nagu rõngassõlgedel oli ka kuhiksõlgedel servas nupukesi imiteeriv äärevits ning sõle nõelaava ümber oli joodetud teine samasugune vits (*suuvits*). 19. sajandi lõpuks oli sõlekirjadele omane geometriseerumine.

Kuhiksõlgede suurus erines paikkonniti märgatavalt ning kõige väiksemad olid sõled Saaremaal, kus pisikesed sõled pandi ritta, neil puudus ääre- ja suuvits. Põhja-Eestis olid lameda kuhikuga sõled läbimõõduga kuni 10 cm, Lõuna-Eestis kõrge kuhikuga sõled kuni 15 cm. Eriti suured mõõtmed omandasid Setumaa sõled - 20–35 cm, neil oli äärevitsal ka 4 nupurida.

Talurahvasõled olid valdavalt hõbedast, lihtsamad sõled vasesulameist, 19. sajandil lisandus ka uushõbeda kasutamine.

Vaata ka
--------

* Sõlg
* Hoburaudsõled
* Kaarsõled
* Karpsõled
* Kupalsõled
* Plaatsõled või ketassõled
* Rõngassõled
* Vitssõled
* Prees
* Pross
* Sõlgpuu

Viited
------

1. 1 2  Eesti etnograafia sõnaraamat. Koostanud Arvi Ränk, toimetanud Õie Ränk. Tallinn 1995. lk 76
2. ↑  Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 290

Kirjandus
---------

* Ilmari Manninen. Eesti rahvariiete ajalugu (1927, kordustrükid 2009 ja 2017).
* Kaalu Kirme. Eesti sõled, kirjastus: Kunst, 1986.
* Kaalu Kirme. Eesti rahvapärased ehted, kirjastus: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2002.

Välislingid
-----------

* Kuhiksõlg. Eesti Ajaloomuuseum.
* Setu sõlg. Viljandi Muuseum.
* Ehted rahvarõivaste juurde

* 
* 
* 
* 
*
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib üldmõistest; filmi kohta vaata artiklit Paroodia (film)* |

---

**Paroodia** (kr *παρωδία* 'vastulaul, pilkelaul'), pilav jäljendus kunstiteoses või kunstilises esinemises, mis naeruvääristamise ja pilkamise eesmärgil aimab järele teise autori teost, selle sisu, stiili (näiteks liigset tundelisust, täispuhutud pidulikkust vm), jättes muutmata vormi. Pilatava teose nõrkusi ja puudusi võimendatakse karikatuurini. Eksisteerib ka sõbralikum paroodia, mis koomilises võtmes jäljendab teise autori isikupära.

**Muusikas** on mõistel teine tähendus: renessansi- ja baroki- ja klassitsismi ajastu muusikas on **paroodiatehnika** vokaalteose muutmine, mille käigus kohandatakse ta uue teksti ja otstarbega. Tegemist on varem loodud muusika jäljendamisega ilma vähimagi koomilise varjundita. 

Filmiparoodiad keskenduvad pigem kontrastiga stseeni, dialoogi ja kadreeringu lõhkumisele kui sujuvale stiilijäljendusele. 

Viljelejad: Miguel de Cervantes Saavedra "Don Quijote". 

Eesti menukaimad parodistid on August Kitzberg (Tiibuse Jaagu ja Mari nimega) ning August Alle.

Kirjandus
---------

* Evi Laido, "Siurulased paroodiate peegelduses" – Keel ja Kirjandus 1975, nr 8, lk 458–466
* Anu Laitila, "Kangelase metamorfoos: rahvuseeposte ["Kalevala" ja "Kalevipoeg"] rahvuslikud paroodiad". Soome keelest tõlkinud Andres Lepp – aastaraamatus "Paar sammukest XX: Eesti Kirjandusmuuseumi aastaraamat", Tartu 2003, lk 121–128
**Gilmar Luís Rinaldi** (sündinud 13. jaanuaril 1959 Erechimis) on Brasiilia endine jalgpallur, väravavaht.

Ta alustas klubikarjääri Internacionalis, kus mängis aastatel 1978–1985. Ta klubiga neljal korral (1981, 1982, 1983, 1984) Rio Grande do Suli osariigi meistrivõistluste Campeonato Gaúcho võitjaks. Seejärel mängis ta aastatel 1986–1990 São Paulos, millega võitis kolmel korral (1985, 1987, 1989) meistrivõistlused Campeonato Paulista ja tuli 1986. aastal Brasiilia meistriks. Aastatel 1991–1994 mängis ta Flamengo eest. Klubiga võitis ta 1991. aastal Rio de Janeiro osariigi meistrivõistlused Campeonato Carioca ja tuli 1992. aastal Brasiilia meistriks.

Gilmar Rinaldi lõpetas karjääri 1997. aastal Jaapani klubis Cerezo Osaka.

1984. aasta suveolümpiamängudel Los Angeleses võitis ta Brasiilia meeskonnaga hõbemedali.

Ta kuulus Brasiilia koondisse 1994. aasta maailmameistrivõistlustel, mil tuldi neljandat korda maailmameistriks, ja 1995. aasta Umbro Cupil.

Koondisekarjäär
---------------

Brasiilia jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1986–1995 üheksa mängu.

| Brasiilia jalgpallikoondis |
| --- |
| Aasta | Mänge | Väravaid |
| 1986 | 2 | 0 |
| 1987 | 2 | 0 |
| 1988 | 0 | 0 |
| 1989 | 0 | 0 |
| 1990 | 0 | 0 |
| 1991 | 0 | 0 |
| 1992 | 2 | 0 |
| 1993 | 1 | 0 |
| 1994 | 0 | 0 |
| 1995 | 2 | 0 |
| Kokku | 9 | 0 |

Välislingid
-----------

* Gilmar Rinaldi saidil National Football Teams
**Helmut Einpaul** (5. oktoober 1915 Kadrina – 24. jaanuar 2014 Keila) oli Stockholmi Pensionäride Ühingu algataja ja kauaaegne esimees Rootsis.

Helmut Einpauli lapsepõlv möödus Kadrinas, kus ta isa pidas meiereid ja hobupostijaama, hiljem aga Järvamaal ja Harjumaal suuri renditalusid. Koolinoorena harrastas Helmut Einpaul sporti ja mängis malet. Sõjaväeteenistuses sattud ta autotankiüksusse, kus kogus tehnilisi oskusi.

Tallinnas töötas Helmut Einpaul trammi konduktori ja juhina, hiljem Kopli trammijaama ülemana. Rootsi tal 1944. aastal ei õnnestunud pääseda, kuid ta pruut nõudis ta hiljem välja Briti tsooni põgenikelaagrist Saksamaal. Ta oli juba jõudnud töötada Zeissi tehases Jenas ja jõudis Rootsi 1947. aastal.

Rootsis lõpetas Helmut Einpaul Stockholmi Tehnikainstituudis (*Stockholms Tekniska Institut*) mootorimehaanika eriala 1952. aastal ning sai inseneridiplomi. Seejärel töötas ta General Motorsis ja hiljem leidur Harald Pertensi perefirmas Falling Number, mis varustab paljusid riike teravilja kvaliteedi määramise aparaatidega.

Stockholmi Pensionäride Ühingu esimehena algatas Helmut Einpaul telefonivõrgustiku "Sõbra käsi" kontakti hoidmiseks üksijäänud vanuritega ning korraldas ekskursioone. Oma viimased kümme eluaastat elas Helmut Einpaul Eestis.

Isiklikku
---------

Helmut Einpaul oli abielus Helga Vahtmanniga. Pärast abikaasa haigestumist 1994. aastal asutas paar Helga ja Helmut Einpauli mälestusfondi, millest jagati iga aasta 1. oktoobril, Helga Einpauli sünnipäeval stipendiume arstiteaduse ja eesti keele üliõpilastele. Fond tegutses 2004. aastani.

2005. aastal, kui Helmut Einpauli autasustati Valgetähe V järgu teenetemärgiga, asutas ta Eesti Rahvuskultuuri Fondi juures omanimelise allfondi, et toetada eesti keele arendamist ja kasutamist.

Teoseid
-------

* Rännak ümber Läänemere: Eesti-Saksamaa-Rootsi-Eesti. Tallinn 2008.

Tunnustus
---------

* Valgetähe V klassi teenetemärk 2005

Viited
------

1. ↑  Mai Raud-Pähn. In memoriam Helmut Einpaul. Eesti Päevaleht, 9. aprill 2014

Välislingid
-----------

*
**Helmi Eller** (25. november/8. detsember 1902 Tartu – 18. juuli 1998 Stockholm) oli eesti kirjandusteadlane, tõlkija ja pedagoog.

Ta sündis Tartus töölise tütrena. Pärast algkooli õppis ta aastatel 1915–1921 Eesti Noorsoo Kasvatuse Seltsi tütarlaste gümnaasiumis, lisaks sai ta aastal 1921 Tartu Õpetajate Seminari kursustel algkooli õpetaja kutse. Aastatel 1924–1925 ja 1927–1930 õppis ta Tartu Ülikoolis eesti keelt, eesti ja üldist kirjandust, inglise filoloogiat ning rahvaluulet; lõpetas ülikooli eesti keele alal. Ta oli Eesti Naisüliõpilaste Seltsi liige.

Ta töötas aastatel 1921–1924 õpetajana Puhjas, aastatel 1925–1927 õpetajana Kongutas, hiljem Tartus Hugo Treffneri Gümnaasiumis, Väike-Maarjas ja aastatel 1939–1944 Tallinna õpetajate seminaris ja pedagoogiumis.

Aastast 1944 elas ta Rootsis, kus töötas ametnikuna Stockholmis riigi kindlustusasutuses. Ta oli aastani 1970 eesti keele ja kirjanduse õpetaja Stockholmi Eesti Koolis, ta on õpetanud eesti keelt ka Lundi ja Stockholmi Ülikoolis. Ta oli Välismaise Eesti Kirjanike Liidu liige, Rootsi Eesti Teadusliku Seltsi liige, Rootsis oleva Eesti Kultuuri Koondise ja teiste organisatsioonide liige. Aastatel 1971–1985 oli ta Eesti Keele ja Kirjanduse Instituudi (Stockholmis) juhatuses, aastast 1986 oli ta sama instituudi auliige.

Helmi Eller suri aastal 1998 Stockholmis. Tema tuhastatud põrm maeti Stockholmi Metsakalmistule.

Ta on avaldanud lühimonograafiad "Arvo Mägi" (1963), "Peeter Lindsaar" (1970) ja "Ain Kalmus" (1986, kõik Lundis) ning arvukalt artikleid, arvustusi ja esseid kirjanduse, keele ja teatri alalt väliseesti perioodikas. Ta oli pikemat aega Eesti Päevalehe kirjandusarvustaja.

Ta tõlkis eesti keelde William Faulkneri "Võitmatud" (Toronto Orto 1955); Aino Kalda päevaraamatu viis köidet (kaks esimest aastatel 1954 ja 1955 Torontos, kolm viimast aastatel 1956, 1958 ja 1960 Lundis); Väinö Linna "Tundmatu sõdur" (Toronto Orto 1957), "Siin põhjatähe all I–II" (Stockholm 1962, 1964); soomekeelsest käsikirjast Liina Reimani mälestused "Rambivalgus süttib" (Lund 1956). Ta oli Stockholmi eesti gümnaasiumi noortealbumi "Sütevakk" (Stockholm 1950) ja teose "Eesti Naisüliõpilaste Selts 1911–1961" (Stockholm 1961) üks toimetajaid.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 13. märts 2010. Vaadatud 27. detsembril 2013.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Kirjandus
---------

* Eesti kirjanike leksikon. Eesti Raamat Tallinn 2000

Välislingid
-----------

*
**Eduard Purfeldt** (15. märts 1890 Väätsa vald, Järvamaa – 8. veebruar 1952) oli eesti omavalitsustegelane.

Pärast Paide linnakooli lõpetamist 1907. aastal töötas Paides kohtu-uurija tõlgi ja Türi paberivabriku haigekassa asjaajajana. 1917. aastal oli ta Järvamaa kaitsepataljoni üks organiseerijaid.

Elas Paides Pärnu tänav 91 hoones, mille oli ise projekteerinud.

Aastatel 1917 Paide linna miilitsa- ja 1919–1921 Järva Maakonna Politseivalitsuse 1. (Paide linna) politseijaoskonna ülem. 1921. aasta veebruaris ja 1927. aastal valiti ta Eesti Tööerakonna nimekirjas Paide linnavolikogu liikmeks. Aastatel 1921–1930 oli ta Paide esimene eestlasest linnapea.

Paide raekoda
Tema eestvedamisel ehitati Paide raekoda 1925. aastal ümber hilisklassitsistlikus stiilis kahekorruseliseks hooneks. Eduard Purfeldti eestvedamisel ehitati aastatel 1927–1929 Paide mälestusmärk-rahvamaja.

Pärast linnapea ametist lahkumist koostas ta ehitusprojekte. Pärast sõda jäi töötuks ja tegi käsitööd.

Paide mälestusmärk-rahvamaja
1908. aastast osales ta Paide seltsides, ta oli karskusseltsi Idu juhatuse liige ja Kaubatarvitajate Ühisuse Iva revisjonikomisjoni liige.

Ta on maetud Reopalu kalmistule.

Viited
------

1. 1 2 3  Ühendus Wessenstein. Reopalu kalmistul tähistati kunagise Paide linnapea Eduard Purfeldti rahupaik. Paide Teataja, 8. juuli 2004
2. 1 2 3  Järvamaa Muuseum tähistab kunagise linnapea Eduard Purfeldti 115.sünnipäeva koridorinäitusega. Paide Teataja, 11. märts 2005
3. ↑  19. skp. Pühitseb Järwamaa politsei ametkond oma 10-aastast juubelit. Järvamaa: põllumeeste, asunike ja väikemaapidajate häälekandja, 19 jaanuar 1929
4. ↑  Ed. Puurfeldt 50-aastane. Järva Teataja, 13. märts 1940

Välislingid
-----------

* Järvamaa Muuseumi fotokogu. Eduard Purfeldt
* Haud Paide Reopalu kalmistul
**Kohtunik George Jeffreysi Verine vandekohus** (inglise k. *Bloody Assizes of Judge George Jeffreys, 1st Baron Jeffreys of Wem*) oli 1685. aastal kohtupidamine James Scotti, Monmouthi hertsogi juhitud mässust osavõtnute üle, millega viimane üritas tõugata oma onu James II troonilt. 

Protsess on Inglismaa ajaloos tuntud äärmiselt julmade ja jälkide karistuste määramise poolest. Umbes kolmsada kohtualust hukati järgmiselt. Kõigepealt nad poodi, kuid võeti veel elusalt silmusest, neid toibutati, ning eemaldati nende endi nähes kogu nende sisikond, mis põletati. Viimaks raiuti neil pea maha.

Hukatute kehad tükeldati ning kehaosad pandi vaatamiseks välja kogu riigis nii linnas kui maal. Taoliselt arvas James II õige olevat kuninga vastu astuda soovijaid hoiatada. 

Üle 800 inimese saadeti Barbadosele (Väikesed Antillid) asumisele, veel sadadele mõisteti piitsutamine, trahvid. Paljud jäeti vanglasse edasisi kohtuistungeid ootama, kus mitmeid tüüfusse suri. Kokku oli kohtualuseid umbes 1400.

Niisugune julmus tekitas James II-le suure vastuseisu viigide ja mittekatoliiklaste poolt, mis päädis nn Kuulsa revolutsiooniga (Glorious Revolution) ja James II põgenemisega Inglismaalt 1688.

Kohtunik George Jeffreys üritas Kuulsa revolutsiooni puhkedes riigist põgeneda, kuid tabati ja suri Toweri vanglas.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib filosoofist; geograafi kohta vaata artiklit Gillian Rose (geograaf)* |

---

**Gillian Rosemary Rose** (20. september 1947 London – 9. detsember 1995 Coventry) oli juudi päritolu Briti naisfilosoof.

Elulugu
-------

Tema vanemad olid mitteusklikud juudid. Kirjandusteadlane Jacqueline Rose on tema õde. Gilliani lapsepõlves vanemad lahutasid ning ema abiellus uuesti. Gillianil kujunes lähedane suhe kasuisaga.

17-aastaselt luges Gillian Blaise Pascali "Mõtteid" ja Platoni "Riiki", mis tekitasid tal huvi filosoofia vastu ja tahtmise sellega tegelda. Ta õppis Oxfordi ülikoolis (St. Hilda's College) filosoofiat, politoloogiat ja majandusteadust. Tema õpetaja oli John Langshaw Austini lesk Jean Austin, kes ütles: "Pidage meeles, tüdrukud, kõik filosoofid, keda te lugema hakkate, on palju intelligentsemad kui teie." Gillian õppis ka Columbia Ülikoolis ja Berliini Vabas Ülikoolis. Doktoritöö kirjutas ta Leszek Kołakowski juhendamisel Theodor Adornost. 

Gillian Rose töötas Sussexi Ülikoolis Euroopa Õpingute Kooli lektorina (*Reader*) ning 1989. aastast kuni surmani Warwicki Ülikooli ühiskondliku ja poliitilise mõtte professor. 

Aastal 1990 osales ta Poola Oświęcimi Tuleviku Komisjoni töös. 

Ta suri munasarjavähki, mille käes ta kannatas üle kahe aasta. Surivoodil võttis ta vastu kristluse anglikaani kiriku Coventry piiskopilt Simon Barrington-Wardilt, kes oli ta lähedane sõber. 

Ta pärandas osa oma isiklikust raamatukogust Warwicki Ülikoolile.

Looming ja vaated
-----------------

Õpilased
--------

Gillian Rose'i õpilaste seas on Ross Abbinnett, Sara Beardsworth, Nicholas Gane, Kyriaki Goudeli, Nigel Tubbs ja Zoe Waxman.

Publikatsioone
--------------

* *The Melancholy Science: An Introduction to the Thought of Theodor W. Adorno*, 1978
* *Hegel Contra Sociology*, 1981
* *Dialectic of Nihilism: Post-Structuralism and Law*, 1984
* Architecture to Philosophy - The Postmodern Complicity. – *Theory, Culture & Society*, kd 5(2-3), 1988
* *The Broken Middle: Out of Our Ancient Society*, 1992
* *Judaism and Modernity*, 1993
* *Love's Work: A Reckoning With Life*, 1995
* *Mourning Becomes the Law: Philosophy and Representation*, 1996
* Beginnings of the Day: Fascism and Representation. – *Modernism, Culture and 'the Jew'* , 1998
* *Paradiso*, 1999

Kirjandus
---------

* Arnold Jacob Wolf. The Tragedy of Gillian Rose - Jewish social critic. – *Judaism: A Quarterly Journal of Jewish Life and Thought*, kd 46, nr 184, 1997.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib sündmusest Peterburis 1905; sündmuse kohta Derrys 1972 vaata artiklit Verine pühapäev (1972); Eesti punkbändi kohta vaata artiklit Verine Pühapäev; teiste tähenduste kohta vaata lehte Verine pühapäev (täpsustus).* |

---

**Verine pühapäev** oli intsident 22. jaanuaril (vana kalendri järgi 9. jaanuaril) 1905, mille käigus sõdurid tulistasid Peterburi tööliste demonstratsiooni.

Sündmusest
----------

Preester Georgi Gaponi juhitud töölised tahtsid esitada Nikolai II-le palvekirja seoses Vene-Jaapani sõja tõttu halvenenud elu- ja töötingimustega. Demonstratsioonil osales kümneid tuhandeid inimesi, kuid see oli rahumeelne, inimesed kandsid pühakute ja tsaariperekonna pilte. Nikolai II aga tol päeval Talvepalees ei olnud ning valitsus ei olnud paleed valvavatele sõduritele andnud meeleavalduse suhtes mingisuguseid erijuhiseid. Tulistamine leidis aset ilmselt seetõttu, et palee ees tekkis rüselus ja osa inimesi püüdis väravatest sisse murda. Tulistamises hukkunute arvu pole siiani täpselt teada, tõenäoliselt jäi see 143–234 vahele. Verise pühapäevaga algas 1905. aasta revolutsioon.
**Alexander Georg von Bunge** (vene Александр Андреевич Бунге) (24. september / 6. oktoober 1803 Kiiev – 6. juuli / 18. juuli 1890 Mõtliku Kiltsi lähistel, Virumaa) oli baltisakslasest Vene botaanik ja arstiteadlane.

Õppis Tartu Kubermangugümnaasiumis, lõpetas Tartu Ülikooli arstiteaduskonna ja sai sealt 1825. aastal doktorikraadi. Töötas 1826–1833 arstina Altais, oli 1833–1836 Kaasani ülikooli ja 1836–1867 Tartu Ülikooli botaanikaprofessor ning ühtlasi botaanikaaia juhataja.

Bunge oli 19. sajandi silmapaistvamaid taimesüstemaatikuid ning taimegeograafia ja floristika geograafilis-morfoloogilise meetodi loojaid. Tartus koostas ta Venemaa steppide ja Kesk-Aasia taimestiku ülevaate, kirjutas mitu uurimust Mongoolia, Hiina ja Iraani floora kohta. Avaldas kümnaköitelise Balti kubermangude herbaartaimede kogu. Kirjeldas elu jooksul üle 400 uusliigi.

Tunnustus
---------

Bunge järgi on nimetuse saanud taimeperekond *Bungea* soomukaliste sugukonnast.

Ta oli Peterburi Teaduste Akadeemia kirjavahetajaliige (1833) ja auliige (1875), Tartu Ülikooli audoktor (1875) ja auliige (1885), Londoni Linné Ühingu auliige, Londoni Kuningliku Seltsi liige. 

Talle anti K. E. von Baeri medal ja A. de Candolle'i medal.

Isiklikku
---------

Alexander Georg von Bunge oli Friedrich Georg von Bunge vend ning Alexander von Bunge ja Gustav von Bunge isa.

Kirjandus
---------

* Mati Laane. Alexander Georg von Bunge. – Aed 2002:2

Välislingid
-----------

* Teoseid
* Biograafiline artikkel
* Vello Kaavere. Alexander von Bunge (vanem), Venemaa, Pärsia ja Eesti floora uurija. Eesti Loodus 1977: 1
* Alar Läänelaid. Alexander von Bunge tuntust kinnitavad temanimelised taimed. Eesti Loodus 2003:11
* Väljavõte andmebaasist "TLÜAR rahvusbibliograafia isikud" (arhiiviversioon)