recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Anu Aaremäe** (sündinud 20. aprillil 1974) on eesti moekunstnik ja kunstikriitik.

Haridus
-------

Ta on õppinud Eesti Kunstiakadeemias moedisaini (lõpetas 1996. aastal).

Tegevus kunstnikuna
-------------------

Töötanud nii filmide kui ka teatrilavastuste kostüümikunstnikuna. Aastatel 2007–2009 oli mitme eesti filmi (dokumentaalfilm "Nipernaadit otsimas", 2007; "Magnus", 2007; "Soovide puu", 2008 jm) kostüümikunstnik, kostümeerija või jumestuskunstnik. 

Näitlejana teinud pisirolle filmides "Magnus" (2007) ja "Klass - Elu pärast" (2010). 

1998. aastal esines ta oma maalidega Vaal Galerii keldrisaalis nelja noore kunstniku ühisnäitusel "Art is Everywhere".

Tegevus kunstikriitikuna
------------------------

Ta on töötanud Delfi Naistelehe moeajakirjanikuna ning teinud kaastööd paljudele muudele ajakirjandusväljaannetele. Tema kultuuriteemalisi artikleid on ilmunud näiteks ajalehtedes Postimees, Eesti Ekspress, Eesti Päevaleht, Meie Meel ja KesKus ning ajakirjades Marie Claire, Kodukiri, Mood, Stiil jm.

### Artikleid

* Anu Aaremäe: Amatöörhamlet tühjale saalile, postimees.ee, 18. november 2006
* Anu Aaremäe: Nokuga tibide sündroom, postimees.ee, 13. jaanuar 2007
* Presidendi vastuvõtusaal kui mögafoniga õlletelk, ekspress.ee, 27. veebruar 2007

Viited
------

1. ↑  Moedisaini vilistlased Eesti Kunstiakadeemia kodulehel. Vaadatud 15.11.2022.
2. ↑  Kunstiuudised. Sirp, 16.10.1998.
3. ↑  Anu Samarüütel. Noored tulevad põnevate ideedega Eesti Päevaleht, 08.04.2002.
**Misjoniteadus** (**misjoniteoloogia**, ka **missioloogia**; inglise *missiology*) on praktilises teoloogias õpetus sotsiaalsest tööst koguduses[*viide?*]. Misjoniteadus on defineeritud ka kui valdkonda, mis uurib kiriku läkitatust maailmas Jumala misjoni perspektiivis[*viide?*]. 

Misjoniteaduse õppetoolid ülikoolides on 19. sajandi nähtus, motiveeritud sündmustest, mis kaasnesid Suure misjonisajandiga ning koloniaalmaailma hõivamisega. Friedrich Schleiemacher (1768-1834) paigutas teoloogiliste teaduste süsteemis misjoniteaduse praktilise usuteaduse alla. 

Viimase sajandiga on rõhuasetused kardinaalselt muutunud. Kuni 20. sajandi alguseni oli misjoni subjektiks kirik ja kirikliku tegevuse kaudu mittekristlike rahvaste või sotsiaalsete gruppide hõlvamine. Kiriku avardumisega üle lääne tsivilisatsiooni piiride on esile tõusnud uued teemad: 

* kirik ja maailm mõlemad on osapooled Jumala misjonis;

* misjoniteaduse tähelepanu all on lisaks evangeeliumi kuulutusele ka kiriku sotsiaalne vastutus ning dialoog teiste religioonidega

Misjoniteaduse valdkondadeks on misjoniteoloogia, misjoniajalugu, misjoniteooria, misjonipraktika jne, mõnikord on eraldi käsitletud evangelisatsiooniteoloogiat ja -strateegiat; samuti lähedalseisvad teadusalad nagu kultuurikommunikatsioon, kultuuriantropoloogia, religiooniteadus või -sotsioloogia jm.
**Anu Allas** (sündinud 8. oktoobril 1977) on eesti kunstiteadlane, KUMU kuraator-programmijuht ning Eesti Kunstiakadeemia kunstiteaduse ja visuaalkultuuri instituudi museoloogia õppesuuna juht.

Tema peamisteks uurimisteemadeks on II maailmasõja järgne kunst sotsialistlikus Ida-Euroopas ning 1960.–1970. aastate neoavangardsed ja performatiivsed kunstipraktikad. Ta on õppinud kunstiteadust Eesti Kunstiakadeemias ning kaitsnud 2013. aastal doktorikraadi eksperimentaalsetest praktikatest 1960. aastate Eesti kunstis ja teatris Berliini Vabas Ülikoolis. Ta on avaldanud raamatu „Spiel der Unsicherheit / Unsicherheit des Spiels: Experimentelle Praktiken in der estnischen Kunst und im estnischen Theater der 1960er Jahre", artikleid sotsialismiaja kunstist ja kaasaegsest kunstist, korraldanud Kumu kunstimuuseumi konverentse, toimetanud artiklikogumikke („Globalizing East European Art Histories: Past and Present", koos Beáta Hockiga, Routledge 2018). Kureerinud näitusi peamiselt 20. sajandi II poole kunstist, sealhulgas KUMU püsiekspositsiooni „Konfliktid ja kohandumised. Nõukogude aja Eesti kunst (1940–1991)". Ta on Eesti Kunstiakadeemias läbi viinud peamiselt 20. sajandi kunstiajalugu, sh nõukogude perioodi Eesti kunsti käsitlevaid kursusi.

Viited
------

1. ↑  Anu Allas (2015). *Spiel der Unsicherheit / Unsicherheit des Spiels: Experimentelle Praktiken in der estnischen Kunst und im estnischen Theater der 1960er Jahre*. Bielefeld: transcript.
2. ↑  Beáta Hock, Anu Allas (2020). *Globalizing East European Art Histories: Past and Present*. Routledge.
Steyr AUG
**Steyr AUG** (saksa keeles *Armee-Universal-Gewehr* – 'sõjaväe üldrelv') on 1960. aastatel Steyr-Daimler-Puchi disainitud automaatrelv, mida alates 1978. aastast toodab Austria relvatootja Steyr Mannlicher. Relv võeti samal aastal Austria sõjaväes Bundesheer kasutusele nime **StG 77** all, kus see vahetades välja senise StG 58, mis oli Steyr-Daimler-Puchi litsentsi alusel toodetud FN FAL.

AUG on *bullpup-*tüüpi modulaarne relv, mida saab lihtsalt rauavahetusega kohandada ümber nii karabiiniks, snaiperrelvaks, püstolkuulipildujaka ja kergekuulipildujaks. AUGi standardne raud on 20-tolline (508 mm), lisaks on saadaval 16-tolline (407 mm) karabiiniraud, 14-tolline (350 mm) ja ka 24-tolline (621 mm) raske raud (HBAR, Heavy Barreled Automatic Rifle ehk raske rauaga automaatrelv), millel on ka kaksjalg. Püstolkuulipilduja variant kasutab 16,5-tollist (420 mm) rauda. AUGil on standardis pooleteistkordse suurendusega Swarovski Optiku teleskoopsihik (HBARil 4-kordne). AUG kasutab 30-padrunilist (5,56x45 mm NATO) läbipaistvast polümeerist salve, kergekuulipilduja variandil 42-padrunilist. Relva pära on tehtud klaaskiu-polüamiidist.

Püstolkuulipildujavariant AUG Para tulistab 9x19 mm padrunitega, kasutab tavalisest automaatpüssist erinevat rauda ja polti, ning Steyr MPi 69/81 püstolkuulipildujate 25- või 32-padrunilist salve. AUG püss on lihtsalt muudetav püstolkuulipildujaks ja vastupidi – vaja on välja vahetada vaid raud ja riiv ning lisada salveadapter.

AUG kasutab Wimmersperg Spz tüüpi kaheastmelist päästikumehhanismi – päästikut pooleldi alla vajutades tulistab relv ühe padruni kaupa, lõpuni alla vajutades täisautomaatselt.

AUG on üks maailma edukamaid *bullpup*-tüüpi relvi – lisaks Austriale on see kasutusele võetud ka Austraalia (toodetud litsentsi alusel kui F88 Austeyr), Argentina, Uus-Meremaa ja Luksemburgi sõjaväes.
**Raul-Stig Rästa** (sündinud 24. veebruaril 1980 Tallinnas) on eesti muusik (laulukirjutaja, kitarrist, laulja, produtsent). 

Ta oli Outloudzi solist ja oli kitarrist ansamblis Traffic. 2002. aastal asutas koos Tomi Rahula ja Ithaka Mariaga ansambli Slobodan River. Tema uusim[*viide?*] projekt on poistebänd Beyond Beyond[*viide?*] ja Kisma[*viide?*].

Eurovisiooni lauluvõistlus
--------------------------

Rästa on osalenud 10 korda Eesti Laulul. 2014. aastal saavutas tema ansambel Traffic lauluga "Für Elise" kolmanda koha. Aasta hiljem võitis ta koos Elina Borniga esitatud lauluga "Goodbye to Yesterday" Eesti Laulu 2015 ja pääses esindama Eestit 2015. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel, kus saadi 7. koht.

Võistluse Eesti Laul 2016 võitis Stig Rästa osalusel loodud laul "Play", mida esitas Jüri Pootsmann. Lugu esindas Eestit 2016. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel, kuid poolfinaalist edasi ei pääsenud.

Võistluse Eesti Laul 2019 võitis Stig Rästa osalusel loodud laul "Storm", mida esitab Victor Crone. Lugu esindas Eestit 2019. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel. Saadi 20. koht.

Tegevus poliitikas
------------------

Stig Rästa kuulub aastast 2022 erakonda Eesti 200. Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 4 (Harju- (v.a Tallinn) ja Raplamaa) 1142 häält ning ei osutunud valituks.

Tunnustus
---------

2011. aastal valiti Stig Rästa R2 Aastahiti raames unistuste bändi kitarristiks.

2023. aastal andis president Alar Karis talle Valgetähe V klassi teenetemärgi.

Raamatud
--------

* 2015 "Minu Kennedy" (Rasta Meedia, 205 lk)
* 2019 "Hakitud kalamari" (Rasta Meedia, 230 lk)

Eraelu
------

Stig Rästa abikaasa on 2017. aastast Karina Rästa. Neil on kaks tütart: 2017. aastal sündinud Lumi ja 2018. aastal sündinud Sadu.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 9. juuni 2010. Vaadatud 4. veebruaril 2012.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
2. ↑  "President annab tänavu 167 riiklikku teenetemärki". *ERR*. 6. veebruar 2023. Vaadatud 6. veebruar 2023.
3. ↑  "Kroonika".
4. ↑  "Kroonika".
5. ↑  "Kroonika".

Välislingid
-----------

* Stig Rästa andmebaasis MusicBrainz (*inglise keeles*)

| * v
* r
Eesti esindajad Eurovisiooni lauluvõistlusel |
| --- |
| 1990. aastad | 

* 1994: Silvi Vrait
* 1996: Maarja-Liis Ilus & Ivo Linna
* 1997: Maarja-Liis Ilus
* 1998: Koit Toome
* 1999: Evelin Samuel & Camille Camille

 |  |
| 2000. aastad | 

* 2000: Eda-Ines Etti
* 2001: Tanel Padar & Dave Benton & 2XL
* 2002: Sahlene
* 2003: Ruffus
* 2004: Neiokõsõ
* 2005: Suntribe
* 2006: Sandra Oxenryd
* 2007: Gerli Padar
* 2008: Kreisiraadio
* 2009: Urban Symphony

 |
| 2010. aastad | 

* 2010: Malcolm Lincoln & Manpower 4
* 2011: Getter Jaani
* 2012: Ott Lepland
* 2013: Birgit
* 2014: Tanja
* 2015: Elina Born & Stig Rästa
* 2016: Jüri Pootsmann
* 2017: Koit Toome & Laura
* 2018: Elina Nechayeva
* 2019: Victor Crone

 |
| 2020. aastad | 

* ~~2020: Uku Suviste~~
* 2021: Uku Suviste
* 2022: Stefan Airapetjan
* 2023: Alika Milova

 |

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Stig Rästa** |
**Bobbie Lee Gentry** (sünninimi **Roberta Lee Streeter**; sündinud 27. juulil 1942 Chickasaw' maakonnas, Mississippi osariigis) on endine USA laulja ja laulukirjutaja.

Ta oli üks esimesi naisartiste, kes oma materjali ise kirjutas ja produtseeris. Ta sai rahvusvaheliselt tuntuks 1967. aastal enda kirjutatud kantrilauluga "Ode to Billie Joe", mis oli kolm nädalat USA singlite edetabeli Billboard Hot 100 esikohal. Gentry pälvis laulu eest kaks Grammy auhinda, võites lisaks parima uue artisti auhinna. Ajakiri Rolling Stone on valinud selle 500 kõigi aegade parima laulu sekka.

Aastatel 1967–1971 salvestas Gentry kokku seitse stuudioalbumit, sh 1968. aastal albumi Glen Campbelliga. Gentry teised tuntumad laulud on 1969. aastast pärinevad "I'll Never Fall in Love Again" (Dionne Warwicki laul), mis jõudis esikohale Iiri ja Briti singlite edetabelis, "Fancy" (enda kirjutatud) ning Campelliga salvestatud "Let It Be Me" ja "All I Have to Do Is Dream", mis mõlemad on The Everly Brothersi laulude kaverid.

1968. aastal osales ta Sanremo muusikafestivalil itaaliakeelse lauluga "La Siepe".

1970. aastatel kaotas Gentry esinemiste vastu huvi, misjärel loobus muusikukarjäärist ja pole avalikkuse ette enam astunud.

Välislingid
-----------

*
**Misogüünia** (kreeka *misos* 'viha' + *gynē* 'naine') on naistepõlgus, naistevihkamine.

Misogüünia võib väljenduda mitmesugustel viisidel, näiteks sooline diskrimineerimine, naiste mustamine, naiste vastane vägivald, naise seksuaalobjektina käsitlemine.

Misogüüniat võib leida nii muistsetes müütides kui ka mõnedes religioonides. Olmetasandi misogüünia on olnud õige levinud sajandite jooksul, nii ütleb näiteks vene talupoegade "aforism": "У бабы волос долог, да ум короток" - "Eide juus on pikk, aga mõistus lühike". Misogüüniat on omistatud ka mitmetele lääne filosoofidele, nagu Arthur Schopenhauer ja Otto Weininger.

Meestevihkamine/meestepõlgus on misandria.

Viited
------

1. 1 2  Code, Lorraine (2000). Encyclopedia of Feminist Theories (1st ed.). London: Routledge. p. 346. ISBN 0-415-13274-6.
2. ↑  Kramarae, Cheris (2000). Routledge International Encyclopedia of Women. New York: Routledge. pp. 1374–1377. ISBN 0-415-92088-4.
3. ↑  Clack, Beverley (1999). Misogyny in the Western Philosophical Tradition: A Reader. New York: Routledge. pp. 95–241. ISBN 0415921821.
**Hans Håkon Christian "Bobi" Sivén** (18. aprill 1899 Helsingi – 12. jaanuar 1921 Repola, Ida-Karjala) oli Soome ja Karjala iseseisvus- ja hõimuliikumise aktivist.

Hariduskäik
-----------

Ta õppis Helsingi Normaallütseumis, kuid ei lõpetanud seda. Sõja tõttu said kõik abituriendid üliõpilaseks hakkamise õiguse. Ka Sivén kuulutati üliõpilaseks ning ta õppis mõnda aega Helsingi Ülikooli filosoofiateaduskonnas.

Sõjaline ja hõimuliikumise tegevus
----------------------------------

Ta osales punaste valitsusajal Helsingis 1917–1918 põrandaaluses vastupanuliikumises ja Soome kodusõjas valgete poolel, kuni Helsingi vallutamiseni valgete ja Saksa vägede poolt aprillis 1918. 

Siis läks ta Ida-Karjalasse, kus osales Soome-poolsetes sõjalistes aktsioonides. Aunuse kubermangu kuulunud Repola vald otsustas augustis 1918 liituda Soome riigiga. 12. detsembril 1919 valiti Sivén Repola valla nimismeheks. Ta oli ka Soome välisministeeriumi esindaja Repolas ja samuti Soomega ühinenud Porajärve naabervallas. Ta organiseeris ka Repola valla kaitset Nõukogude Venemaalt lähtuva sõjategevuse vastu.

Soome andis 14. oktoobril 1920 sõlmitud Tartu rahu järgi 1921. aastal mõlemad vallad tagasi Nõukogude Venemaale. Sivén osales algul Nõukogude-vastase ülesõusu kavandamises, kuid pärast kavade läbikukkumist tegi enesetapu. Soome sõjavägi lahkus Repolast 15. veebruaril 1921, nii et soomlaste lahkumist Sivén enam ei näinudki.

Bobi Sivéni enesetapp tegi temast Soome ja Karjala hõimuliikumise tuntuima märtri. Sellel oli suur mõju 1922. aastal asutatud Akadeemilise Karjala Seltsile ideoloogiale ja kuvandile. Selts peitis Sivéni surmakuuli oma lipuvarre naeltesse ja iga uus seltsiga liituja vandus lipu juures, et võitleb hõimurahvaste ja soomluse eest nagu Bobi Sivén. Temast sai tolleaegsete rahvuslike noorte ideaal, kelle kuvand muutus peaaegu müütiliseks.

Muu tegevus
-----------

Sivén oli oma poliitilistelt vaadetelt Soome Maaliidu toetaja. 

Ta oli Soome skaudiliikumise üks rajajaid.[*viide?*]

Isiklikku
---------

Tema vanem vend oli Soome sõjaväelane Paavo Susitaival (sündinud Sivén), kes oli aktiivne Lapua liikumisest osavõtja.

Kirjandus
---------

* Erkki Kansanaho. *"Bobi Sivén. Karjalan sankarinuorukainen"*. 1993. 64 lk. Soome keeles
* Jussi Niinistö. *"Bobi Sivén - Karjalan puolesta"*. Suomen Kirjallisuuden Seura. Helsinki 2001. 280 lk. Soome keeles
Bob Newhart (2002)
**Bob Newhart** (õieti **George Robert Newhart**; sündinud 5. septembril 1929 Oak Parkis Illinoisi osariigis) on Ameerika Ühendriikide näitleja, sealhulgas ka püstijalakoomik.

1960. aastal ilmus tema koomilistest monoloogidest koosnev album "The Button-Down Mind of Bob Newhart", mis jõudis Billboardi plaadimüügi edetabelis esikohale. 1961. aastal võitis see parima albumi Grammy auhinna. Samal aastal pälvis Newhart Grammy auhinna ka parima uue artisti kategoorias.

1970.–1980. aastatel mängis Newhart peategelast – psühholoogi – omanimelises televisiooni meelelahutussaates "The Bob Newhart Show" (1972–1978, kokku 142 saadet) ja "Newhart".

Newhart on mänginud ka mitmes filmis, näiteks filmides "Catch-22" (1970), "Päkapikk" ("Elf"; 2003) ja "Raamatukoguhoidja" ("The Librarian"). Ta on lugenud Bernardi tegelaskuju teksti Walt Disney animastuudio joonisfilmides "Päästesalk" ("The Rescuers"; 1977) ja "Linn merepõhjas" ("The Rescuers Down Under"; 1990).

2013. aastal esines ta külalisena situatsioonikomöödiasarjas "Suure Paugu teooria" ("The Big Bang Theory"), pälvides selle eest Primetime Emmy auhinna.

Välislingid
-----------

* IMDb link puudub Bob Newhart andmekogus IMDb (inglise)
**Pehme mänguasi** on kangast või mõnest muust ümbrismaterjalist ja pehmest täidismaterjalist valmistatud laste mänguasi. Eri aegadel on täidiseks kasutatud põhku, saepuru, laaste, vatti, puuvillakiude jm. Alates 20. sajandi lõpust on kasutatud kõrgtehnoloogilisi materjale nagu sünteetilisi graanuleid jne.

Pehmed mänguasjad aitavad lapsel maailma tundma õppida ning koguvad teadmisi esemete värvuse, suuruse ja kuju kohta. Pehmete mänguasjadega mängides arenevad lapsel olulised inimlikud omadused, mis on vajalikud kogu eluks: hoolivus ja vastutus teise eest.

Ajalugu
-------

Arheoloogid on leidnud Egiptusest muistseid mänguasju. Varaseimad mainimised pärinevad kolmandast aastatuhandest eKr. Sel ajal kasutati juba keerulisi tehnikaid liikuvate kehaosadega mänguasjade valmistamisel.

Pehme mänguasi
Tänapäevaste pehmete mänguasjade prototüüpe või nende kujutisi on leitud Itaaliast Pompei väljakaevamistelt. Siberist, Ukrainast ja mujalt on leitud mänguasju loomade ja lindude näol. Hiinas leidub palju muistseid mänguasju.

19. sajandil moodustati Prantsusmaal Prantsuse mänguasjatootjate sündikaat, mida võib pidada mänguasjatööstuse alguseks. 20. sajandi alguses algas kaisukarude masstootmine ja nõudlus nende toodete järele kasvas.

Tootmine
--------

Algselt valmistati pehme mänguasi käsitsi autori visandite järgi, hiljem ilmusid spetsiaalsed tootjad, kes olid kuulsad oma mänguasjakollektsioonide poolest.

Esimene pehme mänguasi ilmus Saksamaal 1903. aastal.

Vaata ka
--------

* Kaisukaru
Luxori tempel
**Teeba** (egiptuse keeles Uue riigi ajal *Waset*, varem ka *Niut*, *Niut-reset*; vanakreeka keeles Θῆβαι *Thēbai*) oli linn Ülem-Egiptuses Niiluse jõe kaldal, umbes 800 km Vahemerest lõunas. Keskmise ja Uue riigi ajal oli see Egiptuse pealinn. Tänapäeval on Teeba kohal Luxori linn.

Et eristada teda Kreekas asuvast Teeba linnast, hüüti seda Vana-Kreekas ka **Sajaväravaseks Teebaks**.

Arheoloogilised väljakaevamised on näidanud, et asustus oli selles paigas juba 3200 aastat eKr. George Modelski hinnangul elas aastal 2000 eKr linnas 40 000 inimest (võrdluseks, samal ajal oli maailma suurimas linnas Memphises 60 000 elanikku). 1400 eKr oli Teeba 80 000 elanikuga maailma suurim linn.

Teebas asuvad muude ehitiste seas uhked Karnaki ja Luxori tempel. Teisel pool Niilust on Kuningate org.

1979. aastal lisati iidse Teeba varemed UNESCO maailmapärandi nimistusse.

Viited
------

1. ↑  Obelisk of Queen Hapshetsut, Karnak (vaadatud 25. augustil 2013)
2. ↑  George Modelski, "Cities of the Ancient World: An Inventory (-3500 to -1200) (vaadatud 25. augustil 2013)
Kanada sõdurid CADPAT-välivormis
Saksa sõdurid Flecktarn-välivormis
**Välivorm** on sõjaväe vormiriietus, mis on valmistatud kandmiseks välitingimustes või lahingu piirkonnas. Välivorm on ka enamuse tänapäeva sõjaväelaste peamine igapäevateenistuses kantav tööriietus.

Iseloomustus
------------

Välivorme valmistatakse maskeerivas värvitoonis kangast vastavalt kasutamispiirkonna looduslikele tingimustele. Vormi maskeerivad omadused tagab kas ühetooniline või mitmetooniline (laiguline) muster. Põhilised maskeerimislaikude liigid on disainitud kasutamiseks kas metsa- ja parasvöötmes või kõrbes. On valmistatud ka linnavorme ja troopikavorme. Välivormi lõige võimaldab mugavat kandmist ja kasutamist, materjal peab olema tugev, kuid mitte liiga umbne. Välivormid jagunevad aastaaja kliimaerisustest tulenevalt tavaliselt suviseks ja talviseks komplektideks. Talvisteks lumeoludeks kasutatakse eraldi valget maskeerimisriietust, mis tõmmatakse välivormi peale. Välivormiga koos kantakse tavaliselt poolsaapaid või ka kummikuid.

Igal riigil on üldjuhul välja töötatud (ja sageli ka patenteeritud) oma maskeerimismuster ja vormilõige, sageli koos mudeli nimetusega. Näiteks USA armees on kasutusel ACU ja MARPAT lõike ja mustriga välivormid.

Välivorm Eestis
---------------

Eesti kaitsejõud on kasutanud alates 1992. a laigulist välivormiriietust, mille lõige ja muster on algselt tuletatud vene välivormiriietusest, kuid modifitseeritud. Vahepeal on võetud lõikega eeskuju ka soome tõmblukkudega vormiriietusest, kuid mindi taas tagasi nööpidele. Riide muster oli pikka aega sama, kuigi muutus laikude värvitoon ja riide materjal. 

2005. a alustati uue digitaalse mustri juurutamist, mis võeti koos uue lõikega välivormikomplektiga täielikult üle 2011-2012. a. Praeguse vormiriietuse mitteametlik rahvusvaheline nimetus on ESTDCU - *Estonian Digital Camo Uniform*.

Ajalugu
-------

Algselt oli armee välivorm samastatud igapäevase teenistusvormiga. 20. sajandi algul sõjatööstuse ja sõjakunsti arengu taustal taibati vajadust armee kirevat vormiriietust loodusega sulanduvamaks muuta. Nägusamat teenistus- või paraadvormiriietust hakati järk-järgult maskeerivamast ja lihtsamast välivormiriietusest eraldama. 

Esimesed laigulised välivormid võeti massiliselt kasutusele teise maailmasõja ajal. Esmalt oli tegemist õhukeste maskeerimisriietega, mis tõmmati ühetoonilise välivormi peale, kuid sõja lõpul valmistati juba välivorme ka laigulisest riidest. Maskeerimisriietega varustati algul vaid eliitüksusi. Tänapäeval on praktiliselt kõigi armeede välivormiriietus maskeerimisvärvides laigulisest kangast. Viimane saavutus on digitaalselt hajutatud erinevates toonides muster. 

Tänapäeval ei ole välivormiriietus vaid sõjaväelaste kanda ja seda on praktiliselt igaühel võimalik kaubandusest muretseda. Sõjaväe välivorme või selle elemente kasutavad mugavuse või stiili huvides sageli ka paljud matkajad, jahimehed ning muud maastikuliste eluviiside või harrastustega isikud.
**Elavhõbelamp** on lahenduslamp, milles optiline kiirgus tekib elavhõbeaurus kaarlahendusena. Elavhõbedat kasutatakse tema kerge aurustumise pärast (hakkab aurustuma juba toatemperatuuril). Lisaks elavhõbedale sisaldub lamp süttimise hõlbustamiseks väärisgaasi (tavaliselt argooni).

Madal- ja kõrgrõhulampides (töörõhk kuni 1 MPa) on kiirguse spekter valdavalt ultravioletne. Seetõttu kasutatakse neid ultraviolettkiirguse allikana (bakterite hävitamiseks, kiiritusravis). Niisuguse lambi kolb on UV-kiirguse läbilaskmiseks kvartsklaasist, mistõttu lampi nimetatakse ka kvartslambiks.

Valgustamiseks mõeldud elavhõbelampides muundatakse ultraviolettkiirgus kolvi sisepinda katva luminofoorikihi abil päevavalgusele lähedase spektriga valguseks. Need lambid on tuntud luminofoorlampidena.

Elavhõbelampide edasiarendus on metallhalogeenlambid. Need on kõrgrõhulambid, mille täidises on elavhõbedale lisatud valgusspektri rikastamiseks mitme sobivalt valitud metalli metallhalogeniide.

Elavhõbelampide tehnika töötati välja 1930. aastail, metallhalogeniidlamp leiutati 1965. aastal.

Vaata ka
--------

* Gaaslahenduslamp
* Luminofoorlamp

Viited
------

1. ↑   ENE, 2. kd, 1987, lk 506

  


|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Elavhõbelamp** |

| * v
* r
Valgustid ja lambid |
| --- |
| 
Elavhõbelamp • Gaaslahenduslamp • Halogeenlamp • Huumlamp • Hõõglamp • Impulsslamp• Kompaktluminofoorlamp • Krüptoonlamp • Ksenoonlamp • Kvartslamp • Külmkatoodhuumlamp • Lahenduslamp • Leedlamp • Luminofoorlamp • Metallhalogeniidlamp • Naatriumlamp • Neoonlamp • Petrooleumilamp • Valgusdioodlamp • Välklamp • Õlilamp |
**Vievis** (Helifaili info leedu i) on linn Leedus Elektrėnai omavalitsuses, Vievise valla halduskeskus. Asub merepinnast 128 meetri kõrgusel Vievise järve ääres, 14 km Elektrėnaist ida pool. Vievist läbivad Vilniuse-Kaunase maantee ja Vilniuse-Kaunase raudtee, seal asub Vievise raudteejaam.

Vievises on raamatukogu. Haridust annavad gümnaasium, põhikool ja kunstikool. Linnas asuvad Leedu geoloogiamuuseum (koos Juozas Dalinkevičiuse memoriaalnäitusega) ja Leedu maanteemuuseum. Sealne katoliku kirik valmis aastal 1931, õigeusu kiriku hoone ehitati aastal 1843, kalmistu lasuv õigeusu kabel aga aastal 1936.

Ajalugu
-------

1522 mainitud Vievise mõisa juurde tekkinud asulat on kirjalikult esmamainitud 1539 aastal. Toona oli Vievis alev. XVI sajandi esimesel poolel rajati Vievisesse ka esimene katoliku kirik.

Nii mõis kui asula kuulusid pikka aega (alates XVI sajandi algusest) Ogińskitele. See suguvõsa rajas Vievisesse uniaatide kiriku ja asutas sinna uniaatide Püha Vaimu kloostri. XVII sajandi alguses rajati kloostri juurde ka aastani 1812 tegutsenud trükikoda, kus trükiti esimest korda kirillitsas raamatuid. Valdavalt trükiti vaimulikku ja poleemilist kirjandust, edendamaks uniaatide ja jesuiitide vaateid. Bogdan Ogiński andis XVII sajandi alguses Vievise kiriku õigeusklike käsutusse, ent tema surma järel tagastati see Vievise katoliiklastele. Sajandi keskpaigas laastasid alevit sõjad.

Ogińskite valduses oli Vievis aastani 1831. Tsaariajal oli linna venekeelne nimekuju Евье, kasutati ka vormi Евiо. XIX sajandi teisel poolel avati Peterburi–Varssavi raudtee ja Vievis sai omale raudteejaama. Esimese maailmasõja ajal põles maha sealne katoliku kirik. Ka suleti sealne postkontor, mis hakkas tegutsema taas aastal 1921.

Kahe maailmasõja vahel asus Vievis Leedu-Poola piiril. Toona kandis see nime **Vievys**. Linnaõigused sai 1950. aastal.

Elanikkond
----------

|  |  |
| --- | --- |
| * 341 (1865)
* 725 (1897)
* 712 (1902)
* 414 (1923)
* 2 279 (1959)
* 2 963 (1970)
* 4 300 (1976)
 | * 4 581 (1979)
* 5 663 (1989)
* 5 303 (2001)
* 4 915 (2011)
* 4 521 (2018)
* 4 461 (2020)
 |

2011. aasta rahvaloenduse andmetel olid linna elanikeest 82,56% leedulased, 10,91% poolakad ja 3,74% venelased  Enne Teist maailmasõda elasid linnas valdavalt poolakad.

* Õigeusu kirikÕigeusu kirik
* Trakai tänavTrakai tänav
* Vievise katoliku kirikVievise katoliku kirik
* KultuurimajaKultuurimaja
* Vievise õigeusu kabelVievise õigeusu kabel

Viited
------

1. ↑  Resident population by city / town at the beginning of the year, vaadatud 12.02.2023.
2. ↑  *Евье.' Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона, Kd. 11А (22) : Евреиновы — Жилон. С.-Петербургъ, 1894. 509 lk.*
3. ↑  *Евье.* Географическо-статистический словарь Российской империи, Kd. 2 (Дабанъ — Кяхтинское Градоначальство). СПб, 1865, 157 lk.
4. ↑  Lithuanian Philately
5. ↑  "2011 m. surašymas". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. aprill 2015. Vaadatud 11. mail 2016.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Vievis** |

* Linn portaalis vietoves.Lt
Géza Gárdonyi
**Géza Gárdonyi** [g'eeza g'aardonji] (3. august 1863 Agárd – 30. oktoober 1922 Eger) oli ungari kirjanik. Ta on tuntud eelkõige ajalooliste romaanide autorina.

Tema isa töötas Lääne-Ungaris mõisas treialina. Géza lõpetas õpetajate kooli ning töötas mõne aasta õpetaja ja kiriku kantorina. 1885 abiellus ta Mária Molnáriga, aga abielu oli õnnetu ja nad asusid 1892 lahku elama.

1880. aastatest töötas ta ajakirjanduses. Tema esimene edu saabus külaelualaste satiiriliste juttudega sarjast "Göre Gábor", millest ta hiljem lahti ütles. Sajandivahetuse paiku hakkas ta huvi tundma Ungari ajaloo vastu.

Tema kuulsaim teos "Egeri tähed" avaldati 1899. aastal. Teoses räägitakse Egeri linna piiramisest türklaste poolt 16. sajandil. 

Aastal 1901 avaldas Gárdonyi romaani "Nähtamatu inimene", mida ta ise pidas oma parimaks teoseks. Raamatus räägitakse hunnide pealiku Attila valitsemisperioodist 5. sajandil, samuti idarooma ajaloolase Priscuse külaskäikudest Attila õukonda. Selles raamatus seatakse kahtluse alla seni ajaloolaste seas valitsenud seisukoht, et 451 toimunud Katalaunia lahingu, peamise lahingu Vana-Rooma ja Attila vahel, võitsid roomlased.

Kuigi Ungaris saavutasid need kaks romaani kiiresti tuntuse, hakati neid teistesse Euroopa keeltesse tõlkima alles 20. sajandi teisel poolel. Need on tõlgitud ka eesti keelde.

Aastast 1897 elas Gárdonyi koos emaga Egeris, kus ka suri. Ta on sinna ka maetud ja tema hauakivile on kirjutatud "*Csak a teste*" ("Ainult tema keha"). Maja, milles ta oma elu lõpuni elas, on säilitatud ja muudetud muuseumiks.

Kirjandus
---------

* Edvin Hiedel, "Géza Gárdonyi" – "Kalender 1988", Eesti Raamat 1987, lk 118–120.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Géza Gárdonyi** |

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Géza Gárdonyi** |
**Peetruse evangeelium** oli laialt levinud Jeesuse elulookäsitlus esimestel sajanditel, ent aja jooksul läks see kaduma ning tänapäeval on teada sellest vaid fragmendid. Järelejäänud tekst on tähelepanuväärne, sest ta paneb vastutuse Jeesuse ristilöömises kuningas Herodesele, mitte Pontius Pilatusele, pakub, et Jeesus ei kannatanud ega surnud ristil (mis annab alust süüdistuseks doketismis) ning esitab risti antropomorfsena – rist on võimeline iseseisvaks kõneks ja liikumiseks. 

Markuse evangeeliumi on nimetatud Peetruse, kelle õpilaseks ja sekretäriks Markus oli, otsustava osa tõttu selle koostamises ka Markuse ja Peetruse evangeeliumiks.

Avastamine
----------

Peetruse evangeeliumi avastas aastal 1886 prantsuse arheoloog Urbain Bouriant, kes leidis 8. või 9. sajandist pärit käsikirja. Käsikiri oli maha maetud koos ühe egiptuse mungaga ning säilinud tänu Egiptuse kuivale liivale. See fragmentaarne Peetruse evangeelium asub praegu Kairo muuseumis. Tegemist oli esimese taasavastatud mittekanoonilise evangeeliumiga. Raamat avaldati aastal 1892 ning see tekitas kohe laialdast huvi. Oli selge, et tegemist on Jeesuse elulooga seotud jutustustega, ning ka see, et vaatamata paljudele kattuvustele erineb evangeelium oluliselt kõigist kanoonilistest evangeeliumidest.

Dateerimine
-----------

Õpetlased vaidlevad tänini, kas tekst sõltub neljast kanoonilisest evangeeliumist, ehk kas see on kirjutatud nende põhjal või neid tundes või mitte. Üldiselt ollakse üksmeeles, et tekst on pärit 2. sajandist pKr, kuna sellest ajast on teada, et see oli hukka mõistetud Serapioni poolt, umbes aastal 190–203. Siis oli see tekst juba kasutusel.

Autor
-----

Peetruse evangeeliumis on väidetud, et selle kirjapanija on apostel Peetrus. Oli üldlevinud tava anda tekstile apostli nimi, et suurendada selle autoriteetsust, kuid on üsna kindel, et Peetrus seda evangeeliumi tegelikult ei kirjutanud. Üldiselt arvatakse, et tekst on pärit ajast pärast Peetruse surma.

Viited
------

1. ↑  Fanny de Sivers Aeg on täis. Markuse ja Peetruse evangeelium Logos Tallinn 2007 ISBN 9789949152322
**Pehme vesi** on vesi, mida iseloomustab väike või olematu kaltsiumi- ja magneesiumiioonide sisaldus (võrrelduna kareda veega).

Pehme veega on näiteks sood ja graniidi ning sellega sarnaneva koostisega kristalsete kivimitega kokkupuutunud veed, sest neis on väike kaltsiumi- ja magneesiumisisaldus. Pehme on üldjuhul ka vihmavesi.

Pehmemat vett eelistatakse kasutada siis, kui kareda vee omadused on soovimatud või kahjulikud, näiteks tööstuses vee kuumutamisega seotud seadmetes, et vältida või vähendada nende kahjustusi. Pehmes vees vahutavad seep ja muud pesuained paremini ja neid kulub vähem, sest karedas vees olevad katioonid pärsivad nende ainete pindaktiivsust. 

Vees kaltsiumi- ja magneesiumiioonide vähendamist nimetatakse vee pehmendamiseks. Üks levinud meetod on nende ioonide asendamine ioniitide abil naatriumi- või kaaliumiioonidega.

Pehme vee joomine ei ole üldjuhul tervisele kahjulik, kuid kui vee pehmendamise tõttu on naatriumi sisaldus vees märkimisväärselt suurenenud, võib selle liigne tarbimine organismi kahjustada.

Osa toataimi on kareda kraanivee suhtes tundlikud, nende kastmiseks on soovitatav võimalusel kasutada vihma- või lumesulavett; kraanivett tuleks enne kastmist keeta või lasta ööpäev seista, et soolad välja sadestuksid.

Vaata ka
--------

* Kare vesi
**Uuno Taremaa** (12. juuni 1931 Rakveres – 3. detsember 2017) oli eesti koorijuht ja muusikapedagoog.

1950. aastal lõpetas ta Rakvere Eesti Keskkooli, samal aastal lõpetas ka Rakvere Lastemuusikakooli klaveri erialal.

Aastatel 1950–1952 õppis koorijuhtimist Tallinna Muusikakoolis Ants Kiilaspea klassis. 1958. aastal lõpetas Tallinna Riikliku Konservatooriumi Tuudur Vettiku ja Ants Kiilaspea õpilasena. Aastatel 1958–1961 oli Tallinna 21. Keskkooli muusikaõpetaja, 1961–1973 Tallinna Pedagoogilise Instituudi õppejõud, 1973–1993 Tallinna Riikliku Konservatooriumi koorijuhtimise õppejõud, 1983. aastast dotsent, 1986–1990 muusikapedagoogikateaduskonna dekaan.

Aastatel 1953–2012 oli ta Segakoor Kaleva dirigent, aastatel 1965–1973 ka TPedI naiskoori dirigent. Maetud Keila kirikuaeda.

Tunnustus
---------

* 1974 Eesti NSV teeneline kunstitegelane

Viited
------

1. ↑  "Rakvere Gümnaasiumi vilistlased". Originaali arhiivikoopia seisuga 16. oktoober 2017. Vaadatud 16. oktoobril 2017.
2. ↑  Rakvere Muusikakooli klaveri eriala lõpetajad
3. ↑  Eesti Muusika Biograafiline Leksikon. Tallinn: Valgus, 1990
**Géla Babluani** (gruusia გელა ბაბლუანი; sündinud 1979 Thbilisis) on gruusia filmirežissöör. 

Ta on filmirežissöör Temur Babluani poeg. Kui Gela oli 17-aastane, saatis isa tema ja ta kolm sugulast õppima Pariisi, kus noormees tutvus ka filmide tegemisega. Tema esimene lühifilm "À fleur de peau" (2002) leidis kohe rahvusvahelist tunnustust. 

Tema esimene täispikk mängufilm, Prantsusmaa-Gruusia koostööfilm "13 Tzameti" (2005) saavutas menu Sundance'i filmifestivalil. Noormees Sebastian (Géla Babluani), kes meenutab Bressoni ja Wendersi varajaste filmide kangelast, satub kogemata eluohtlike mängude keerisesse, millest võitjana pääsevad vähesed. See on film ahnusest ja inimestes peituvast kurjusest, samuti hirmust, eneseületamisest ja riskivalmidusest. Babluanil on oma esikfilmis ootamatult küps õhkkonna loomise oskus, pinevust pakub juba ka tema enda kirjutatud stsenaarium. Režissööri riskivalmidust näitab suhteliselt ebapopulaarse[*viide?*] must-valge koloriidi valik. Euroopa Filmiakadeemia andis selle filmi eest Babluanile 2006. aastal parima debüüdi auhinna .

Viited
------

1. ↑  "Kes? Mis? Kus?" 2008, lk. 347

Välislingid
-----------

* Géla Babluani andmebaasis IMDb
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on muusikastiilist; teiste tähenduste kohta vaata Ska (täpsustus)* |

---

***Ska*** on 1950. aastate lõpus tekkinud Jamaica päritolu tantsumuusika stiil, milles on kokku sulanud Kariibi muusikatraditsioon (mento, kalüpso) ning raadio kaudu Ameerika lõunaosariikidest tuntuks saanud džäss ja rütmibluus. *Ska* on kiire ja rütmikas, 4/4-taktimõõdus, trumm ja rütmikitarr rõhutavad teist ja neljandat lööki. Levinumad harmoonilised järgnevused on A-D-E, C-F-G, A-D-E9-A, G-Em-C-D. Traditsiooniline *ska*-ansambel koosnes trummidest, basskitarrist, kitarrist, klahvpillist ja puhkpillist (saksofon, tromboon või trompet). 

Nimetus *ska* tuleb levinud legendi kohaselt Jamaica kuulsa basskitarristi Cluet Johnsoni iseloomulikust tervitusest "Skavoovie!". Tantsupidudel kasutatavate mobiilsete helisüsteemide omanikud Prince Buster, Clement "Coxsone" Dodd ja Duke Reid lõid Kingstonis esimesed helistuudiod, kus salvestati *ska*-muusikat. 1960. aastate keskel jõudis *ska* Põhja-Ameerikasse ja Suurbritanniasse, kus kasvas Kariibi päritolu kogukond. *Ska* kuulajatateks olid ka skinheedid, modid ja *rudeboy*'d. Samal ajal oli Jamaical *ska*'st arenemas *rocksteady*. Teiseks *ska*'st välja kasvanud muusikastiiliks on *reggae*. 

1970. aastatel võtsid Suurbritannias *ska*-rütmid kasutusse punkrokkarid. Selle nn teise laine *ska* tuntuimaks esindajaks sai ansambel Madness. Kolmas laine tekkis Ameerika Ühendriikides 1980. aastate keskel, kuid vaibus suuresti 1990ndate lõpuks.

Vaata ka
--------

* *Ska-punk*

Välislingid
-----------

* Eesti ska assotsiatsioon
**Viešintas** on järv Leedus Anykščiai rajoonis. Järv asub Viešintose alevist läänes ja kuulub Lėvuo vesikonda. Järve kaldad on madalad ja soostunud, 1-1,5 meetri kõrguse terrassiga. Viešintasest kirdesse jääb soo. Põhja katab sapropeeliga segunenud savi, kohati ka savi. Järvest itta jäävad alad on üleujutatavad.

Järve kallastel asuvad lisaka Viešintosele veel Viešintėlėse, Laičiai, Juozapava, Smėlinka ja Paežeriai külad.

Kaldajoone pikkus on 9,06 kilomeetrit. Viešintas on kujunenud kaheosalisse liustikutekkelisse lohku. Aastail 1999, 2007, 2010 ija 2016 läbi viidud ihtüoloogiliste uuringute põhjal on see üks produktiivsemaid järvi Leedus. Seal elab kaheksa liiki kalu (linask, haug, latikas, ahven, koha, särg, nurg ja koger), vahel satuvad sinna ka ogalik, hõbekoger ja kiisk.

Järve nimi on tuleneb tõenäoliselt tüvest *vieš-*, mis tähendab liikumist, jooksu.

Viited
------

1. ↑  Viešintas. Tarybų Lietuvos enciklopedija,Kd. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. 511 lk.
2. ↑  Viešinto ežero žuvų išteklių būklės įvertinimas. Vilnuius 2016. V.Žiliukas, V.Žiliukienė
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. 378–379 psl. – Vilnius: Mokslas, 1981
**Géza** (u 945 – 997) oli Ungari suurvürst u 970 kuni 997.

Suurvürst Taksonyi poeg Géza sai Ungari suurvürstiks umbes aastal 970, kui kosis Erdélys võimul oleva, suurvürsti järel kõige kõrgema aukandja djula tütre Sarolti. Sellega astus ta suure sammu riigi üle tegeliku võimu saamiseks. Géza asus Ungarit ristiusustama ning võttis ka ise vastu kristluse, saades uue nime esimese kristliku pühaku Stephanuse järgi - István. Sama nimega ristiti tema poeg Vajk.

972. või 973. aastal osalesid Géza 12 saadikut Quedlinburgis Saksa-Rooma keisri Otto I kokku kutsutud rahvusvahelisel kuningate-vürstide kokkutulekul, võimaldades korrastada suhteid Saksa-Rooma riigiga. Géza tegi oma residentsiks Doonau kaldal asuva Eszergomi, mis sai ühtlasi kiriku keskuseks. Kuna juba Karl Suur pidas Pannooniat oma kirikuvalduseks, nõudis Salzburgi peapiiskop endale Ungari ristiusku pööramise ja kirikliku ülemvõimu õigust. Géza aga ei soovinud valitsejana kellelegi alluda ega ka kujunevat Ungari kirikut Saksa peapiiskopi eestkoste alla anda.

Géza ise ei olnud kuigi veendunud kristlane ning talle heideti ette, et ta ohverdab mitmele jumalale. Süüdistustele vastas ta, et on küllalt rikas ja võimas, et seda teha. Kuna ungarlased olid kristlusega kokku puutunud juba enne maa hõivamist ning muistse ungari usundi elemente oli võimalik kristlusega hästi sobitada, toimus Ungari ristiusustamine küllalt kiiresti ja suure eduga.

Oma mõju kristliku valitsejana põlistas Géza, naites oma poja Istváni Baieri hertsogi Heinrich II Riiukuke tütre Gizellaga.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Taksony** | **Ungarlaste suurvürst**970–997 | Järgnev**Istvan Püha**

 |
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Venemaa ühiskonnategelasest; udmurdi kirjaniku kohta vaata artiklit Jelena Panfilova (kirjanik).* |

---

Jelena Panfilova (2015)
**Jelena Anatoljevna Panfilova** (vene keeles Елена Анатольевна Панфилова; sündinud 18. detsembril 1967 Moskvas Nõukogude Liidus) on Venemaa ühiskonnategelane, poliitikateaduste kandidaat.

Tema eestvõttel asutati 2000. aastal rahvusvahelise valitsusvälise korruptsioonivastase võitluse organisatsiooni Transparency International (TI) Venemaa filiaal. 2011. aastal sai ta Transparency Internationali juhatuse liikmeks, 2014. aastal asepresidendiks ja 2017. aasta veebruaris ühtlasi tegevdirektoriks. Kuid 2017. aasta oktoobris teatas ta ametist tagasiastumisest. Panfilova jääb küll edasi TI Venemaa haruorganisatsiooni Transperensi Rossija juhatuse esimeheks, kuid keskendub uurimistööle Kõrgema Majanduskooli korruptsioonivastase poliitika laboris.

Haridus
-------

Ta lõpetas 1989. aastal Lomonossovi-nimelise Moskva Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonna ja 1997. aastal Venemaa Föderatsiooni Välisministeeriumi Diplomaatia Akadeemia rahvusvaheliste suhete erialal.

Isiklikku
---------

Ta valdab võõrkeeltest inglise, prantsuse ja hispaania keelt.

Viited
------

1. ↑  Елена Панфилова покинула пост вице-президента Transparency International. svoboda.org, 16. oktoober 2017
2. 1 2  Панфилова Елена Анатольевна. hse.ru

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Jelena Panfilova** |

* Елена Панфилова: «В России ловят только самых тупых коррупционеров». republic.ru, 19. mai 2015
* Intervjuu Jelena Panfilovaga pärast tagasiastumist. novayagazeta.ru, 16. oktoober 2017
**Gárdony** on linn Ungaris Fejéri komitaadis, Gárdonyi kreisi keskus.

Linn asub Velence järve ääres, 55 kilomeetri kaugusel Budapestist. See on populaarne suvituskoht. Järve lõunakaldal asuv linn koosneb kolmest osast: Gárdony, Agárd ja Dinnyés. Nimi Gárdony on arvatavasti pärit juba 13. sajandi algusest. Vähemalt ühes kirjalikus teates 1260. aastast mainitakse kohta nimega Garduni. Kuningas Sigismundi (1387–1437) valitsusajal oli see juba kindlasti asustatud.

Gárdony staatus muutus 31. märtsil 1989 külast linnaks.

Suvel külastab linna tuhandeid turiste. Järve ääres on võimalik harrastada veesporti, nagu paadisõit, ujumine, purjetamine ja kalapüük. Kaldal on võimalused võrkpalli, korvpalli, tennise ja jalgpalli mängimiseks. Meelelahutusüritusi toimub kogu suve jooksul.

Géza Gárdonyi sündis Gárdonyis Agárdpusztas ja tema kuju asub kesklinnas Agárdi pargis. Agárdis asub kalvinistlik kirik, katoliiklik Püha Kuningas Istvani kirik ja Püha Anna kabel.

Viited
------

1. ↑  Detailed Gazetteer of Hungary, vaadatud 16.12.2022.

Välislingid
-----------

*
**Reinhard Wittram** (9. august 1902 Riia – 16. aprill 1973 Merano) oli baltisaksa päritolu saksa ajaloolane.

Wittram õppis esialgu Riia Saksa gümnaasiumis, seejärel siirdus Saksamaale, kus õppis Jena ja Tübingeni ülikoolis geograafiat ja religiooniajalugu. Hiljem tegi ta doktoritöö 19. sajandi baltisaksa liberaalidest. 

Aastatel 1928–1938 töötas ta Riias Herderi Instituudis. Seejärel siirdus ta ümberasujana Saksamaale, kus temast sai silmapaistvamaid natsionaalsotsialismi õigustavaid ajaloolasi. Ta oli üks Poseni (Poznańi) saksa ülikooli taastajaist. 1945 lahkus ta sealt ning asus ümber Göttingeni. Pärast natside lüüasaamist loobus ta natsionaalsotsialismi õigustamisest ning vaatles ajalugu konservatiivselt positsioonilt. 1947. aastal korraldas ta koos Paul Johanseni ja Georg von Rauchiga esimesed baltisaksa ajaloolaste päevad (*Historikentreffen*). 1951. aastal oli ta üks Batli Ajaloo Komisjoni (*Baltische Historische Komission*) asutajaid ning selle esimene esimees kuni surmani. Wittrami professorikarjäär jätkus Göttingenis kuni 1970. aastani, mil ta pensionile läks. Sõjajärgsetel aastatel oli ta pigem konservatiivide kui natside pooldaja. 

Tema põhiteoseks võib pidada 1939. aastal välja antud baltisakslaste ajalugu, mille täiendatud trükid ilmusid 1954. ja 1973. aastal.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**uus amet** | **Balti Ajaloo Komisjoni esimees**1951–1973 | Järgnev**Georg von Rauch** |
Jelizaveta Bõkova
**Jelizaveta Ivanovna Bõkova** (vene keeles Елизавета Ивановна Быкова; 4. november 1913 Vladimiri maakond, Vladimiri kubermang – 8. märts 1989 Moskva) oli Nõukogude Liidu maletaja, maailmameister (1953–1956 ja 1958–1960), naiste suurmeister (1976).

Bõkova oli 1940. aastate teisel poolel tugevamaid vene maletajaid (tuli kahel korral NSV Liidu malemeistriks) ja pääses aastavahetusel 1949/1950 Moskvas maailmameistrivõistluste turniirile uue naiste maailmameistri selgitamiseks. Maailmameistriks neil võistlustel tuli Ljudmõla Rudenko, Bõkova jagas koos Valentina Belovaga 3.–4. kohta. 

Uues MM-tsüklis võitis Bõkova 1952. aastal Moskvas toimunud pretendentide turniiri (Fenny Heemskerki ees) ja sai õiguse tiitlimatšile valitseva maailmameistri Rudenkoga. Matš toimus 1953. aastal Moskvas, võitis Bõkova. Järgmises MM-tsüklis 1955. aastal Moskvas toimunud pretendentide turniiri võitis Olga Rubtsova ja pidanuks mängima tiitlimatši Bõkovaga, kuid ootamatult otsustas FIDE MM-tiitlimatši asemel korraldada 1956. aastal matšturniir maailma kolme tugevaima maletaja vahel (Bõkova, Rudenko, Rubtsova). Sel turniiril Bõkova kaotas maailmameistri tiitli, sest Rubtsova edestas teda poole punktiga. 

1958. aastal Moskvas toimunud MM-revanšmatšis sai Bõkova tiitli tagasi, võites Rubtsovat tulemusega 8½:5½. Aasta hiljem Moskvas võitis Bõkova MM-tiitlimatšis järgmises MM-tsüklis pretendentide turniiri (1959) võitnud Kira Zvorõkinat tulemusega 8½:4½, kuid kaotas tiitli 1962. aastal Moskvas toimunud MM-tiitlimatšis järgmises MM-tsüklis pretendentide turniiri (1962) võitnud 21-aastasele Nona Gaphrindašvilile tulemusega 2:9.

Bõkova tegi kaasa veel järgmises MM-tsüklis 1964. aastal Suhhumis toimunud pretendentide turniiril (võitis Milunka Lazarević), kuid jäi seal 11. kohale.

Bõkova sai FIDE-lt 1950. aastal naiste rahvusvahelise meistri, 1953. aastal rahvusvahelise meistri ja 1976. aastal naiste suurmeistri nimetuse.

Tunnustus
---------

* 1953 – teeneline meistersportlane

  

* Jelizaveta Bõkova (1960)
* Jelizaveta Bõkova (1960)
* Jelizaveta Bõkova ja Clarice Benini (1960)

Välislingid
-----------

 Jelizaveta Bõkova – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
**Franz Friedrich Böhme** (15. aprill 1885 Zeltweg, Austria – 29. mai 1947 Nürnberg) oli Saksa ohvitser Teise maailmasõja ajal, kes oli vastutav tsiviilelanike massimõrva eest Serbias.

Esimeses maailmasõjas sõdis ta 1914–1917 Galiitsias ja Volõõnias, 1918 Itaalias.

Maailmasõdadevahelisel ajal teenis ta Austria armees. 1935 sai temast kindralmajor. Märtsis 1938 oli ta Austria armee kindralstaabi juht, asendades sellel kohal Alfred Jansa. Böhme vastutas selle eest, et Austria armee ei osutanud anšlussi käigus Saksa armeele vastupanu. 15. märtsil läks Böhme üle Saksa armeesse.

1. juulil 1939 asus Böhme juhatama Saksamaa 30. jalaväediviisi, 19. juulil 32. jalaväediviisi. Viimase juhina osales ta sügisel 1939 Poola okupeerimises. 28. septembril 1939 määrati ta 2. korpuse ülemaks.

1940 jalaväekindraliks ülendatud Böhme pälvis 29. juunil 1940 Raudristi Rüütliristi. 15. juunil 1940 oli ta 18. mägikorpuse komandör pärast seda, kui selle eelmine ülem Hermann Ritter von Speck oli Prantsusmaal lahingus langenud.

16. septembrist kuni 2. detsembrini 1941 oli Böhme Serbia okupatsioonivõimu ülem.

10. detsembril 1943 sai ta 18. korpuse ja Salzburgi sõjaväeringkonna ülemaks.

Alates 24. juunist 1944 juhatas Böhme Jugoslaavias Saksa 2. Soomusarmeed. 15. juulil 1944 sai ta raskelt vigastada Fieseler Fi 156ga toimunud lennuõnnetuses ja arvati ajutiselt reservi.

8. jaanuaril 1945 sai ta Wehrmachti ülemaks Norras ja ühtlasi 20. mägiarmee komandöriks. See armee lõpetas tegevuse 7. mail 1945.

Mais 1945 võeti ta Norras sõjavangi ja ta anti kohtu alla Jugoslaavias sooritatud sõjakuritegude pärast. Nürnbergis tegi ta Pantvangiprotsessi ajal enesetapu, hüpates vangla neljandalt korruselt alla.

Viited
------

1. ↑  Hana Weiner, Dalia Ofer, Anne Barber: Dead-end journey: the tragic story of the Kladovo-Šabac group, s. 146-157. University Press of America, 1996. ISBN 0761801995.
**Ludmilla Podolski** (sündinud 30. juulil 1945 Tallinnas) on Eesti keeleteadlane.

Elulugu
-------

Ludmilla Podolski on farmatseutide tütar.

Ta lõpetas aastal 1964 kuldmedaliga Tallinna 19. Keskkooli, aastatel 1965–1967 õppis Tallinna Pedagoogilises Instituudis, lõpetas aastal 1970 *cum laude* Gorki Pedagoogilise Võõrkeelte Instituudi inglise ja saksa keele õpetaja erialal, 1978 aspirantuuri (samas), filoloogiakandidaat (1980, Kalinini Riiklik Ülikool), väitekiri "Семантико-синтаксические свойства глаголов обладания и приобретения в современном английском языке". Oli 1970–1975 ja 1978–1981 Gorki Pedagoogilise Võõrkeelte Instituudi inglise keele leksikoloogia ja stilistika kateedri assistent, 1981–1986 TPedI inglise keele kateedri vanemõpetaja, 1986–1996 dotsent, 1996– Estonian Business Schooli (EBS) dotsent. Õpetanud peamiselt inglise keele praktilist ja teoreetilist grammatikat; EBS-is ka foneetikat ja inglise ärikeelt, koostanud õppevahendeid.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkonnad: inglise keele süntaks, võrdlev keeleteadus (nt verbifraas, lauseliikmed, lause sõnajärg inglise, eesti ja vene keeles), funktsionaalne grammatika. Olnud probleemgrupi "Mittesugulaskeelte kontrastiivanalüüs" teaduslik juhendaja (1987–1991), osalenud rahvusvahelises projektis "Keelendite ja keelekategooriate koosmõju lausungis" (1989–1993), pidanud ettekandeid seminaridel Uppsala Ülikoolis ja Suurbritannias (University College of Ripon and York St John) ning rahvusvahelistel konverentsidel funktsionaalsest grammatikast ja kontrastiivlingvistikast. 35 teadustrükist, sh 1 monograafia.

Teoseid
-------

* Семантическая структура предложений с глаголами, выражающими посессивность. // Структура и функция синтаксических единиц в германских языках. Горький, 1983
* Causative verbs in English and Estonian (kaasautor M. Sepp). // TÜ Toim 750 (1987)
* Objective verbs in English and Estonian. // Foreign language in the classroom (ed L. Podolskaya). Tallinn, 1991
* Complementation of the English verb. Tallinn, 1993
* On some semantic, pragmatic and formal issues in the study of causative constructions. // The Structure of the Lexicon in Functional Grammar. Amsterdam/Philadelphia: John Benjamins Publishing Co. 1998
* On some difficulties in defining sentence elements in English, Russian and Estonian. // Studies in Contrastive Linguistics. University of Santiago de Compostela. 2002
* English passive constructions and their Estonian counterparts in financial language" (kaasautor A. Toots) // Samas, 2004.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Kirjandus
---------

* EBSi õppejõud. Estonian Business School, 2005, 49-51.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

Välislingid
-----------

* Ludmilla Podolski Eesti Teadusinfosüsteemis Muuda Vikiandmetes

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*