recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Maxima kauplus 23. november 2013
**Maxima kaupluse varing** toimus 21. novembril 2013 Riias, kui õhtusel tipptunnil kukkus vähemalt 500 ruutmeetri suurusel alal ootamatult alla Riia läänepoolses magalalinnajaos Zolitūdes asunud Maxima poe katus. 

Õnnetuses hukkus 54 ja vigastada sai 39 inimest. Hukkunute hulgas olid 3 päästjat, kes jäid päästetööde ajal kokku varisenud seina alla, kaks Venemaa kodanikku ja üks Armeenia kodanik. Varing on Läti iseseisvusaja ohvriterohkeim katastroof. 

80 minutit enne varingut hakkas tööle tuletõrjesignalisatsioon. Mõned väikepoed lõpetasid seejärel töö, aga Maxima jätkas tegutsemist ja ostjaid rahustas teenindajate muretu käitumine. Tegelikkuses põlengut ei olnud ja seetõttu käsitles Maxima seda valehäirena. Hiljem on arvatud, et tuletõrjehäire võisid käivitada katuse algava lagunemise tõttu lendunud tolmuosakesed.

Samal õhtul toimus teinegi varing, milles hukkus 3 ja sai vigastada 12 päästetöötajat. Pärast seda tohtis hoones korraga viibida ainult 5 päästetöötajat. Ülejärgmisel päeval sai veel üks päästetöötaja vigastada ning toimus kolmas varing, milles aga keegi viga ei saanud.

2015. aastal avaldatud uurimisraporti kohaselt põhjustas varingu ehitusviga.

Hukkunute mälestuseks kuulutati Lätis välja kolmepäevane lein (23.–25. november).

Viited
------

1. ↑  "Два гражданина России погибли при обрушении ТЦ Риге". 23. november 2013.
2. ↑  "Armenian citizen reported among victims in Latvia trade center collapse". *ArmeniaNow*. 23. november 2013. Originaali arhiivikoopia seisuga 12. märts 2016. Vaadatud 22. november 2013.
3. ↑  Poevaringust sai Läti iseseisvusaja ohvriterohkeim tragöödia, Postimees, 22. november 2013
4. ↑  Riia tragöödia uurimisraport: õnnetuse põhjustas nõutust kuni neli korda nõrgem tõmbeühenduse konstruktsioon
5. ↑  Трехдневный траур объявлен в Латвии в связи с гибелью людей в ТЦ, Rianovosti, 22. november 2013

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Maxima kaupluse varing Riias** |
**Rahvusteavikutena** käsitletakse Eestis kõigis keeltes avaldatud ning välismaal eesti keeles avaldatud teavikuid, eestikeelsete teoste tõlkeid ja Eestist pärit autorite võõrkeelseid teoseid. Rahvusteavikute kogumine, säilitamine ja kättesaadavaks tegemine on Eesti Rahvusraamatukogu üheks põhiülesandeks. 

Rahvusteavikuid kogutakse alates 1918. aastast, mil asutati Riigiraamatukogu. Käesoleval ajal säilitatakse kõiki enne 1861. aastat ilmunud eestikeelseid ja enne 1831. aastat ilmunud võõrkeelseid rahvusteavikuid harulduste kogus ning hiljem ilmunutest üht, kõige paremini säilinud eksemplari arhiivkogus. Teised eksemplarid kuuluvad põhikogusse. Võrguväljaannetena komplekteeritakse internetis avaldatud raamatuid, ajalehti, ajakirju, jätkväljaandeid, kaarte ja noote ning neid säilitatakse digitaalarhiivis DIGAR. Rahvusteavikuid komplekteeritakse jooksvalt säilituseksemplari seaduse ning komplekteerimise juhendi alusel. Järelkomplekteeritavad ja mujal ilmunud teavikud saadakse tellimiste, ostude, annetuste ja vahetuste teel.

Rahvusteavikud kajastuvad E-kataloogis ESTER ning Eesti rahvusbibliograafia andmebaasis. Võrguväljaanded ja trükifailid on leitavad ka DIGARi otsingu ja Rahvusraamatukogus loodud bibliograafiliste andmekogude kaudu. Rahvusteavikute kasutamine on reguleeritud Rahvusraamatukogu kasutuseeskirjaga. Harulduste kogu teavikuid ning arhiivkogusse kuuluvaid Rahvusraamatukogu ainueksemplare saab kasutada harulduste ja arhiivkogu saalis. 
Trükiste digitaalsed koopiad on leitavad DIGARi Eesti artiklite portaali ja digiteeritud eesti ajalehtede andmebaasi DEA kaudu. 
Rahvusteavikute kogude säilitamiseks on vajalikud teatud tingimused – näiteks Rahvusraamatukogus on pikaajalise hoiuga hoidlates tagatud stabiilne keskkond (õhutemperatuur 18±1 °C
ning suhteline õhuniiskus 40±5%).

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 10. aprill 2018. Vaadatud 14. märtsil 2018.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
2. ↑  "Arhiivikoopia" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 7. august 2016. Vaadatud 14. märtsil 2018.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
**Helgi Reet Leissar-Mägedi** (sündinud 11. juunil 1934 Tallinnas) on eesti näitleja ja vaimulik.

Ta sündis näitlejate perekonnas: isa Aadu Leissar, ema Johanna-Marie Leissar. Ta õppis aastatel 1951–1955 koos kaksikõe Mall Leissariga Draamateatri õppestuudios.

Reet Leissar oli aastatel 1955–1962 Ugala ja 1962–1976 Endla näitleja.

Aastal 1976 jättis ta teatri, käis leeris EELK Treimani koguduses ja läks õppima EELK Usuteaduse Instituuti. 1. detsembril 1978 ordineeriti ta EELK diakonõpetajaks ja määrati teenima Häädemeeste ja Treimani kogudusi. Aastal 1980 määrati ta teenima EELK Varbla Urbanuse kogudust, kus teenis kuni aastani 2002. Aastatel 1984–1992 oli ta paralleelselt ka EELK Tõstamaa koguduse hooldajaõpetaja. 
Aastal 1989 oli ta Varbla piirkonna Kodanike Komitee osakonna juhataja.

Ta oli abielus näitleja Lembit Mägediga, nende poeg oli animaator Leho Mägedi (1968–2021).

Tunnustus
---------

* 1990 Eesti Kodanike Komiteede mälestusmärk
* 2010 EELK Teeneteristi III järk

Rollid Ugalas
-------------

1956-1957

* Ibsen Kummitused (Regine Engstrand)

1957–1958

* Hermann Sudermann Kodu (Marie)
* Kuigi on sügis (Ligita)
* Kriidiring (lapsehoidja)
* Stefan Zweig Maja mere ääres (Christine)
* Karin ja Indrek (Tiina)

1958–1959

* Aladini imelamp (printsess Budur; naisori)
* Molière Naiste kool (Agnes)
* Cornelia (Anneta)

1959–1960

* Lootus õnnistusele (Clementine)
* Viimased nelgid (Anuš)

1960–1961

* Kosjasõit (Liisi)
* Mauruse kool (Miralda)

1961–1962

* Elavad õied (ettekandja)
* Põuavälgud (Aivi)
* Olime kord samasugused poisikesed (Lida)

1962–1963

* Kajakad saadavad (Mirta Vaišvilene)
* Gunārs Priede Vika esimene ball (Edith)

Rollid Endlas
-------------

1963

* Jumalik komöödia (Eeva)

1966

* Verine pulm (mõrsja)

1967

* Varssavlanna (Helja)
* Viru laulik ja Koidula (Koidula)

1969

* Alarm (naine)

1970

* Armunud lõvi (Nell)

1972

* Suvekool (Elviira)

1973

* Naine merelt (Ellida)
* Kohvioad (Salme)

1974

* Uksed pauguvad (ema)

1976

* Pisuhänd (Matilde)

Viited
------

1. ↑  Eesti teatri biograafiline leksikon Tallinn 2000
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib linnast; Vinnõtsja oblastis asuva küla kohta vaata artiklit Rivne (Murovani Kurõlivtsi rajoon)* |

---

**Rivne** (varem ka *Rovno*) on oblastilise alluvusega linn Lääne-Ukrainas, Rivne oblasti ja Rivne rajooni keskus.

Ajalugu
-------

Linna on esmamainitud 1283. aastal. 1569. aastal sai linn Poola osaks.

Pärast Poola teist jagamist 1793. aastal ei kuulunud linn veel Vene impeeriumi koosseisu, jäi Poolale, kuid asus Venemaa piiri lähedal. Pärast Poola kolmandat jagamist 1795. aastal sai linn lõpuks Vene impeeriumi osaks.

1919. aasta aprillis-mais, Esimese maailmasõja lõpus oli Lääne-Ukraina Rahvavabariigi valitsuse asukoht. 1921 läks linn Poolale. Teises maailmasõjas 1941 hävitasid sakslased juudid, kes moodustasid umbes poole linnaelanikest.

Sõdadevahelisel perioodil (1918-1939) kuulus Rivne taas Poolale ning linnas elas 52% juute, 31% poolakaid, 7% ukrainlasi, 6% venelasi ja 4% muid vähemusi.

Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Rivne elanikest ukrainlasi 91,6%, venelasi 6,8% ja valgevenelasi 0,6%.

Välislingid
-----------

* Linna koduleht
**Rahvusrinne** (pr *Front National*, lühend *FN*) on Prantsusmaa parempoolne natsionalistlik poliitiline partei. Partei asutati 1972. aastal eesmärgiga ühendada erinevad tolleaegsed Prantsuse paremäärmuslaste liikumised. Partei esimene juht oli Jean-Marie Le Pen, ta oli ka partei keskne tegelane kuni oma tagasiastumiseni 2011. aastal. Esimesed kümme aastat mängis Rahvusrinne Prantsusmaa poliitilises elus kõrvalist rolli, kuid alates 1984. aastast on see paremrahvusluse peamiseks jõuks. Rahvusrinne on muutunud Prantsusmaa suuruselt kolmandaks parteiks pärast UMP-d (*Union pour un mouvement populaire*) ja Sotsialistlikku Parteid (*Parti socialiste*).

2002. aasta presidendivalimistel jõudis Prantsusmaal esimest korda teise vooru paremrahvuslik kandidaat, kuid teises voorus kaotas Le Pen siiski Jacques Chiracile.

2011. aastal võttis Marine Le Pen isalt juhtimise üle.

Partei praegused peamised poliitilised teemad on majanduslik protektsionism, nulltolerants avaliku korraga seotud küsimustes ja immigratsioonivastasus. Alates 1990. aastatest on Rahvusrinne muutunud üha euroskeptilisemaks. Sisserände osas on partei eriti väljastpoolt Euroopat saabuvate immigrantide vastu ning toetab illegaalsete, kriminaalsete ja töötute immigrantide väljasaatmist. Rahvusrinde hoiakud nendes küsimustes on tänapäeval palju mõõdukamad kui kõige radikaalsemal ajal 1990. aastatel.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägin Venemaa poliitikust; jäähokimängija kohta vaata artiklit Ivan Silajev (jäähokimängija).* |

---

Ivan Silajev (1991)
**Ivan Stepanovitš Silajev** (vene keeles *Иван Степанович Силаев*, 21. oktoober 1930 – 8. veebruar 2023 Nižni Novgorod) oli vene riigitegelane ja diplomaat, Vene NFSV peaminister ja NSV Liidu viimane valitsusjuht.

15. juunist 1990 kuni 26. septembrini 1991 oli ta Vene NFSV Ministrite Nõukogu esimees ja 24. augustist kuni 26. detsembrini 1991 NSV Liidu Rahvamajanduse Operatiivse Juhtimise Komitee (faktiliselt valitsuse) esimees.

Elulugu
-------

Silajev sündis Gorki oblastis talupoja perekonnas.

1954. aastal lõpetas ta Kaasani lennuinstituudi ja suunati tööle Gorki lennukitehasesse, kus ta 20 aasta jooksul läbis tee meistrist kuni tehase direktorini. 

Muuhulgas osales ta hävitajate MiG-15, MiG-17, MiG-19, MiG-21, MiG-25 ja MiG-31 loomises.

1974. aastal suunati ta tööle NSV Liidu lennutööstuse ministeeriumisse ministri asetäitjaks, 1981. aastal sai temast NSV Liidu lennutööstuse minister.

Tema otsesel juhtimisel töötati välja, katsetati ja lasti seeriatootmisse lennukid MiG-29, Su-27, MiG-31, Tu-160, An-124 (Ruslan), Il-86, helikopterid Ka-26, Mi-24 ja kosmoselaev Buran.

1985. aastal nimetati Silajev NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimehe asetäitjaks masinatööstuse alal.

1986. aastal juhtis ta Tšornobõli avarii tagajärgede likvideerimise valitsuskomisjoni.

1990. aastal valis Vene NFSV Ülemnõukogu president Boriss Jeltsini ettepanekul Ivan Silajevi VNFSV Ministrite Nõukogu esimeheks.

Pärast NSV Liidu lagunemist oli ta 1991–1994 Venemaa alaline esindaja Euroopa Ühenduse juures Brüsselis.

1994. aasta lõpul asutas ta Rahvusvahelise Masinaehitajate Liidu ja valiti selle presidendiks.

Aastatel 2002–2007 oli Silajev Venemaa Masinaehitajate Liidu esimees.

Autasud
-------

* Sotsialistliku töö kangelane (1975)
* 2 Lenini ordenit (1971, 1975)
* Oktoobrirevolutsiooni orden (1981)
* Lenini preemia laureaat (1972)
* Sõpruse orden (Tšehhoslovakkia, 1984)
Louis Vuittoni kauplus Pariisis
Louis Vuittoni pood Hongkongis
Louis Vuittoni pood Omotesandos Tokyos
**Louis Vuitton Malletier** (tavaliselt *Louis Vuitton* [lwi vɥitɔ̃]) on prantsuse moemaja, mille asutas 1854. aastal Louis Vuitton.

Louis Vuitton on üks maailma juhtivaid moemajasid. See oli aastatel 2006–2012 maailma kõige hinnalisem moebränd, mille väärtus 2012. aastal oli 25,9 miljardit USA dollarit.

Vuittoni maine toetub eelkõige kasutatavatele materjalidele ja mustritele (näiteks malelauaruuduline Damier (1888) ja Vuittoni nimetähtedega monogramm – "Monogram Canvas"). Tänapäeval on Louis Vuittonist saanud staatuse sümbol ja maailma juhtivamaim luksuskaupade bränd, mille rõivaid ja aksessuaare võib osta Louis Vuittoni poodidest üle maailma. 

Samas on Louis Vuitton bränd, mida võltsitakse maailmas kõige rohkem. Ainult üle 1% Louis Vuittoni toodetest pole võltsitud. 

Modernne Louis Vuittoni firma kasutab oma kampaaniates palju kuulsusi ja tuntud modelle. Kõige sagedamini võib Louis Vuittoni reklaamil näha Uma Thurmani nägu, kes pidavat olema Vuittoni brändi peegelpilt. Teised modellid ja näitlejannad, kes on oma nime Louis Vuittonile laenanud, on näiteks Jennifer Lopez, Scarlett Johansson, Chloe Sevigny, Christina Ricci, Gisele Bundchen, Kate Moss ja Naomi Campbell.

Ajalugu
-------

1885 – avati esimene kauplus Londonis.

1892 – alustas firma käekottide müümist.

1914 – avati esimene pood Champs-Élysées'l Pariisis.

1981 – loodi Louis Vuitton Japon (Tokyo, Osaka, Hongkong).

1983 – hakati pidama iga-aastast Louis Vuitton Cup America's Cupi eelvõistlust purjetamises.

1984 – avati esimene pood Lõuna-Koreas.

1987 – ühinesid tuntud šampanja- ja konjakitootjad Moët & Chandon ja Hennessy Louis Vuittoni firmaga, et moodustada maailma suurim luksusbrändide tootja LVMH (LVMH Moët Hennessy Louis Vuitton S.A.). Firma kuulub osaliselt Christian Diori gruppi ning Bernard Arnault on mõlema firma esimees ja tegevjuht.

1992 – avati esimene pood Hiinas Pekingis.

1998 – avati La Maison Louis Vuitton Champs-Élysées'l.

2002 – avati L'immeuble Louis Vuitton Omotesandos Tokyos.

2003 – avati esimesed kauplused Venemaal ja Indias.

2004 – avati L'immeuble Louis Vuitton Fifth Avenuel New Yorgis.

2005 – taasavati La Maison Louis Vuitton Champs-Élysées'l.

Viited
------

1. ↑  lvmh.com vaadatud 24.09.12
2. ↑  bloomberg.com vaadatud 24.09.12 (inglise keeles)

Välislingid
-----------

* Koduleht
Mammutimuuseum Niederweningenis
 Mammutimuuseumi ekspositsioonisaal
**Niederweningeni mammutimuuseum** (saksa keeles *Mammutmuseum Niederweningen*) on paleontoloogiamuuseum  Niederweningeni vallas  Dielsdorfi ringkonnas Zürichi kantonis, üks viiest Euroopas asuvast mammutimuuseumist. 

Lisaks mammutile tutvustab muuseum Šveitsi territooriumil leitud (esimesed mammuti luud kaevati välja 1890. aastal) teisi  Jääaja fauna esindajate fossiile (karvane ninasarvik, stepipiison, metshobune, hunt, koopahüaan jt). 

2003. aastal leiti Niederweningeni lähistel mammuti jäänused (skelett). See ja sellele järgnenud leiud ajendasid 2005. aastal Niederweningenis mammutimuuseumi rajamise.

Viited
------

1. 1 2  Das Wissen von 500'000 Jahren ­ wird auf modernen Bildstationen sichtbar. 1. oktoober 2015. zuonline.ch

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Niederweningeni mammutimuuseum** |

* Koduleht. mammutmuseum.ch
* Mammutmuseum in Niederweningen. 2. oktoober 2015. limmattalerzeitung.ch
**Riči järv** (valgevene keeles *Возера Рычы*, ka *Рыча*, *Рычу* (Ryčy, Ryča, Ryču, transkribeerituna Rõtšõ, Rõtša, Rõtšu), vene keeles *Ричи* (Ritši), läti keeles *Riču ezers* või *Riča ezers*) on järv Valgevenes Viciebski oblastis Brasłaŭ rajoonis (6,95 km²) ja Lätis Augšdaugava piirkonnas Demene vallas.

Järv asub merepinnast 146,2 meetri kõrgusel, selle valgla on 123 km². Riči järv on sügavuselt teine järv Valgevene territooriumil, Läti järvedest on ta sügavuselt neljas. Läti poolel on suurim sügavus 39,7 meetrit.

Kaldajoone pikkus on 33,4 kilomeetrit. Kaldad on enamasti kõrged ja liivased. Järv asub 10–20 meetri sügavuses orus, põhjas on oru sügavus 30–40 meetrit. Läti poolel asub järve ümbruses Silene looduspark, Valgevene poolel aga hüdroloogiline kaitseala. Lätis asub Riči ääres Robežnieki linnamägi, ka tegutseb seal kaks puhkebaasi. Järves on kokku viis saart, neist suurim Kaļiņeci saar. Saarte kogupindala on 5,7 ha.

Järve põhi on madalamas osas liivane, sügavamas osas kivine. Põhjarejeef on rahutu, sügavamad osad vahelduvad madalamatega; sügavamate kohtade soolsus, temperatuurirežiim ja gaaside sisaldus on erinevad. Vee läbipaistvus on 4,9 meetrit. Veetaimestik ulatub kuni üheksa meetri sügavusele.

Järves elab mitu reliktsete selgrootute liiki (*Limnocalanus Grimaldii macrurus* ja *Pallasiola quadrispinosa)*. Seal elab ka 22 liiki kalu, nende seas Peipsi tint, haug, särg, angerjas, koha, linask, ahven, lepamaim, rääbis, teib, vingerjas ja hõbekoger.

Välislingid
-----------

 Riči järv – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Järve skeem
**Reet Ruga** (aastani 1957 **Kolk**, 6. juunil 1933 Tallinn – 28. juuli 2014) oli eesti matemaatik ja pedagoog.

Elulugu
-------

Reet Ruga oli sõjaväelase ja õpetaja tütar.

Lõpetas 1952 Tallinna 9. Täiskasvanute Keskkooli ja 1956 TPedI matemaatika-füüsika-teaduskonna; pedagoogikakandidaat (1976, TÜ), väitekiri "Об использовании логических игр при преподавании математики в экспериментальном классе шестилетних детей". Oli 1956–64 õpetaja. 1964–69 Tallinna Polütehnilise Instituudi matemaatika kateedri assistent, 1969–81 TPedI algõpetuse kateedri vanemõpetaja, 1981–94 dotsent, 1995–99 lektor.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkond: koolimatemaatika uuendusliikumine; Eestis matemaatika õpetamise reformi esimeste tulemuste hindamine ja matemaatika õpetamine 6-aastastele lastele; mõned nooremate koolilaste õpetamise aspektid; aritmeetika õpetamine Eesti koolis 19. sajandi ja 20. sajandi I poolel. 28 teadustrükist.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Teoseid
-------

* Uuendussuundadest matemaatika algõpetuses. // Koolimatemaatika kaasaegseid probleeme. Vabariikliku tead-metoodilise konverentsi teesid. Tartu, 1977
* Matemaatiliste mõistete kujundamine algõpetuses struktuurse materjali baasil. // Algõpetuse aktuaalseid probleeme. Tallinn, 1973
* Mõtlemisoskuse ja arvutamisoskuse vahekorrast algklassides. // Tartu Ülikool ja koolimatemaatika areng. Tartu, 1972
* Matemaatika kui vahend ümbritseva elumiljöö tunnetamiseks. Tallinn, 1986.

Kirjandus
---------

* Uusi teaduste kandidaate. Reet Ruga. // Nõukogude Õpetaja (1975) 13. XII.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
Nicolás López 2012. aastal Roma särgis
**Nicolás Federico López Alonso** (sündinud 1. oktoobril 1993 Montevideos) on Uruguay jalgpallur, kes mängib ründajana Mehhiko kõrgliiga klubis Tigres UANL.

Ta alustas klubikarjääri 2011. aastal Uruguay kõrgliiga klubis Nacional.

2012. aasta jaanuaris liitus ta Itaalia kõrgliiga klubiga Roma. Debüüdi Itaalia kõrgliigas tegi ta 26. augustil 2012 mängus Catania vastu ja lõi selles mängus kohe värava.

2013. aasta juulis liitus ta teise Itaalia kõrgliiga klubiga, Udinese. Hooajal 2014–2015 mängis ta laenul Veronas ja hooajal 2015–2016 esimeses pooles Hispaania kõrgliiga klubis Granada. Seejärel naasis ta hooaja lõpuni Nacionali.

2016. aasta juulis liitus ta Brasiilia kõrgliiga klubiga Internacional. 2018. aasta hooajal lõi ta Brasiilia kõrgliigas 11 väravat, millega oli sel hooajal Internacionali resultatiivseim mängija liigas.

2019. aasta detsembris siirdus López Tigres UANL-i.

2013. aastal osales ta Uruguay kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistrivõistlustel. Uruguay jõudis finaali, kus kaotati penaltitega Prantsusmaale. López lõi turniiril neli väravat ja võitis Hõbepalli auhinna.
**Ivan Rubtsov** (1902–1993) oli vene entomoloog.

Elulugu
-------

Ivan Rubtsov on oli pikka aega NSVL Teaduste Akadeemia Zooloogia Instituudi (Leningrad) teadur ja vanemteadur.

Uuris verd imevaid kahetiivalisi (eriti kihulasi), samuti kiuduslaste sugukonda (*Mermithidae*). Oli tihedas koostöös Eesti hüdrobioloogidega, uuris ka nende poolt peamiselt järvedest kogutud kiudusse, avaldades neist raamatu ja artiklite seeria. Viimases käsitletakse koos Venemaalt jm leitud materjalidega 120 liigitaseme taksonit, sh Eestist leitud 96 liigist ja alamliigist on Rubtsov teadusele uutena kirjeldanud 90. Eestis Zooloogia ja Botaanika Instituudi väljaandel ilmunud raamatut (1973) täiendas Rubtsov uute andmetega, see tõlgiti inglise keelde ja avaldati Indias.

Viited
------

1. 1 2 3  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide
2. ↑

Teoseid
-------

* Пресноводные мермитиды Эстонии. Tallinn, 1973
* Мермитиды. Происхождение. Распространение. Биология. Л, 1977
* Новые виды мермитид (Mermithidae, Nematoda) из Эстонии и сопредельных стран I–XI. // Teaduste Akadeemia Toim. Biol (1978–1982)
* Fresh-water mermithids of Estonia. // Oxonian Press Pvt. Ltd, New Delhi, Calcutta, 1988.

Kirjandus
---------

* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
Jorge Molina Vidal Elche särgis
**Jorge Molina Vidal** (sündinud 22. aprillil 1982 Alcoys) on Hispaania jalgpallur, kes mängib keskründajana Hispaania kõrgliiga klubis Granada.

Ta alustas karjääri Hispaania madalamates liigades. Profidebüüdi tegi ta alles 25-aastaselt Polideportivo Ejidoga liitudes. Hooajal 2009–2010 mängis ta Hispaania esiliiga klubis Elche. Hooajal 2009–10 lõi ta liigas 26 väravat, millega oli liigas suurim väravakütt.

Aastatel 2010–2016 mängis ta Real Betises, neli hooaega mängis ta klubiga Hispaania kõrgliigas. Ta lõi 180 liigamänguga Real Betise särgis 66 väravat.

2016. aasta juunis liitus ta Hispaania esiliigas mängiva Getafega. Hooajal 2016–17 lõi ta liigas 20 väravat, aidates klubil jõuda Hispaania kõrgliigasse. Hooajal 2018–19 tegi Molina oma parima hooaja Hispaania kõrgliigas, kui lõi 14 väravat. 31. augustil 2019 lõi ta värava mängus Deportivo Alavése vastu, saades 37 aasta ja 131 päeva vanuselt Getafe ajaloo vanimaks väravalööjaks Hispaania kõrgliigas.

2020. aasta augustis sõlmis ta kaheaastase lepingu Granadaga. 19. detsembril 2021 tegi ta 39-aastaselt mängus Mallorca vastu kübaratriki, saades kõige vanemaks, kes seda Hispaania kõrgliigas suutnud on.
|  |
| --- |
|  |
| Medalikohad |
| Copa América |
| **Kuld** | 2021 |  |
| Panameerika mängud |
| **Kuld** | 2019 |  |

**Nicolás Iván González** (sündinud 6. aprillil 1998 Belén de Escobaris) on Argentina jalgpallur, kes mängib vasaku äärepoolkaitsjana Itaalia kõrgliiga klubis Fiorentina ja Argentina jalgpallikoondises.

Ta alustas klubikarjääri Argentina klubis Argentinos Juniors, debüteerides hooajal 2016–17 Argentina esiliigas. Hooajal 2016–17 lõi González Argentina kõrgliigas seitse väravat.

2018. aasta juulis sõlmis ta viieaastase lepingu Saksamaa klubiga VfB Stuttgart. Esimese värava Saksamaa kõrgliigas lõi ta 22. detsembril 2018 mängus Schalke 04 vastu. Hooajal 2019–20 mängis ta Stuttgardiga Saksamaa esiliigas, kus González lõi 14 väravat.

2021. aasta juunis sõlmis ta viieaastase lepingu Itaalia kõrgliiga klubiga Fiorentina.

2019. aastal võitis González Argentina võistkonnaga 2019. aasta Panameerika mängude jalgpalliturniirilt. Argentina jalgpallikoondises debüteeris ta 13. oktoobril 2019 sõprusmängus Ecuadori vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 12. novembril 2020 MM-i valikmängus Paraguay vastu. 2021. aastal võitis ta Argentina koondisega Copa América.

Viited
------

1. ↑   (vaadatud 28.1.2022)
2. ↑   (vaadatud 28.1.2022)
3. ↑   (vaadatud 28.1.2022)
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib üldisest mõistest "rahvusraamatukogu"; Eesti Rahvusraamatukogu kohta vaata artiklit Eesti Rahvusraamatukogu* |

---

**Rahvusraamatukogu** on riigi keskne teaduslik universaalraamatukogu, mis hangib, säilitab ja teeb kättesaadavaks sellel maal, selle rahva keeles, selle maa kohta ilmunud ja selle maa autorite avaldatud väljaandeid. Ühtlasi on rahvusraamatukogu rahvusbibliograafia keskuseks.

Rahvusraamatukogu ülesannete täitmise võimaldamiseks on enamikus riikides sisse seatud sundeksemplari süsteem, mis kohustab kirjastajat, trükikoda ja/või autoriõiguse subjekti loovutama rahvusraamatukogule tasuta teatud arvu eksemplare oma väljaannetest.

Reeglina ei paku rahvusraamatukogud kojulaenutuse teenust. Sageli on rahvusraamatukogu puhul tegu raamatukogunduse teadus- ja arenduskeskuse ning riigi suurima raamatukoguga, kuid need tunnused võivad puududa või iseloomustada ka teist tüüpi raamatukogusid.

Rahvusraamatukogu võib tegutseda ka piirkonnas, mis ei ole suveräänne riik, kuid soovib pöörata erilist tähelepanu oma rahvusliku kultuuripärandi säilitamisele (Aruba, Bermuda, Cooki saared, Fääri saared, Gröönimaa, Macau, Québec, Šotimaa ja Wales).

Mõnes riigis on rahvusraamatukogu funktsioonid jagatud kahe või enama institutsiooni vahel (Ameerika Ühendriigid, India, Iraan, Itaalia, Mehhiko, Saksamaa, Taani ja Venemaa).

Vaata ka
--------

* Eesti Kirjandusmuuseumi Arhiivraamatukogu
* Eesti Rahvusraamatukogu
* Firenze Keskrahvusraamatukogu
* Läti Rahvusraamatukogu
|  |
| --- |
|  |
| Medalikohad |
| Olümpiamängud  |
| **Kuld** | 2018 | jäähoki |
| Maailmameistrivõistlused |
| **Pronks** | 2016 | jäähoki |
| **Pronks** | 2017 | jäähoki |

**Igor Olegovitš Šestjorkin** (vene keeles Игорь Олегович Шестёркин; sündinud 30. detsembril 1995 Moskvas) on Venemaa jäähokimängija, kes mängib väravavahina NHL-i klubis New York Rangers.

KHL-is debüteeris Šestjorkin hooajal 2013–14 Moskva Spartaki meeskonnas.

2014. aastal valis Rangers ta NHL-i *draft* '​is 118. valikuna.

2014. aasta juunis liitus ta Peterburi SKA-ga. 2017. aastal võitis ta SKA-ga Gagarini karika ning valiti samal hooajal KHL-i hooaja sümboolsesse koosseisu. 2018–19 põhihooajal oli Šestjorkin KHL-is parima tõrjeprotsendiga väravavaht (95,3%) ja lasi kõikidest väravavahtidest endale lüüa keskmiselt kõige vähem väravaid mängus (1,11). Aastatel 2017 ja 2018 valiti ta KHL-i tähtede mängule.

2019. aasta mais sõlmis ta New York Rangersiga kaheaastase lepingu. Hooaja 2019–20 alguses mängis ta American Hockey League'is (AHL) Rangersi noorteklubis Hartford Wolf Pack. 2020. aastal valiti ta AHL-i tähtede mängule. NHL-is debüteeris ta Rangersi meeskonnas 7. jaanuaril 2020 mängus Colorado Avalanche'i vastu.

2018. aastal tuli Šestjorkin Venemaa võistkonnaga olümpiavõitjaks. Maailmameistrivõistlustelt on ta võitnud kaks pronksmedalit.

Välislingid
-----------

* Igor Šestjorkin NHL.com lehel
* Igor Šestjorkin hockeydb.com lehel

| * v
* r
New York Rangers |
| --- |
| 
**Väravavahid**: Jaroslav Halák **·** Igor Šestjorkin |
| 
**Kaitsjad**: Adam Fox **·** Libor Hájek **·** Ben Harpur **·** Ryan Lindgren **·** Niko Mikkola **·** K'Andre Miller **·** Braden Schneider **·** Jacob Trouba |
| 
**Ründajad**: Jonny Brodzinski **·** Filip Chytil **·** Barclay Goodrow **·** Kaapo Kakko **·** Patrick Kane **·** Chris Kreider **·** Alexis Lafrenière **·** Jake Leschyshyn **·** Tyler Motte **·** Artemi Panarin **·** Vladimir Tarassenko **·** Vincent Trocheck **·** Jimmy Vesey **·** Mika Zibanejad |
**Rivière'i titaanjuur** (*Amorphophallus rivieri,* sünonüüm *Amorphophallus konjac*) on võhaliste sugukonda ja titaanjuurte perekonda kuuluv õistaim.

Titaanjuured pärinevad troopilisest Aasiast ja Aafrikast ning nende levila jääb peamiselt Indiasse, Malaisiasse ja Indoneesiasse.

Taime tuntakse rahvapäraselt ka kui kuradikeel, kuradijuur ja kartulipalm.

Kirjeldus
---------

Rivière'i titaanjuur on mitmeaastane taim, mis kasvab välja suurtest kuni 25-sentimeetrise diameetriga mugulsibulatest. Suure osa oma elutsüklist veedab taim puhkeolekus mulla all, mis ei ole tavaliselt omane vihmametsataimedele. Kasvuperioodi alguses sirgub titaanjuure mugulast vars, mille tipus on väikestest õitest koosnev tõlvikõisik, mis on lihapunast värvi. Õitsemise ajal eritab õis väga ebameeldivat lõhna, mis meelitab kohale porikärbseid. Taim õitseb iga aasta kevadtalvel vaid umbes 36 tundi.

Õitsemise lõppedes õisik hääbub ja potist hakkab kasvama hiiglaslik leht, mis võib olla kuni 1,3 meetrise läbimõõduga.

Kasutamine
----------

Aasias kasutatakse titaanjuure hiigelsuuri sibulmugulaid toiduks. Indoneesias on titaanjuur riisi ja maisi kõrval oluline süsivesikute allikas, kuid toorena on tärkliserikas sibulmugul mürgine ja sisaldab mürgist alkaloidi koniin.

Rivière'i titaanjuurest saadud jahu ja glükomannaani kasutatakse ka toidus lisanditena.

2016. aastast müüakse ka Eesti toidupoodides Rivière'i titaanjuure nuudleid, mida tuleks enne tarvitamist keeta või praadida. 

Rikkaliku mannoosi sisalduse tõttu on titaanjuur sobilik diabeetikutele ja kõrgenenud kolesteroolitasemega inimestele.

Kasvatamine
-----------

Rivière'i titaanjuurt kasvatatakse Eestis toataimena.

Titaanjuur vajab toitaineterikast mulda, kasvuaegset pealtväetamist ja ümberistutamist 1–2 aasta järel. Pärast lehtede kuivamist sügisel säilitatakse mugulat potis temperatuuril +13–16°C peaaegu kastmata. Peale õitsemist ja enne lehtede ilmumist istutatakse mugul uude toitaineterikkasse mulda ja hakatakse kastma.

Rivière'i titaanjuur
Eestis saab Rivière’i titaanjuurt õitsemas näha Tartu Ülikooli Botaanikaaias.

Viited
------

1. 1 2 3 4  "Tartu Ülikooli botaanikaaia palmihoones haiseb – õitseb Rivière'i titaanjuur!". *miks.ee*. 18. märts 2022. Vaadatud 31.03.2022.
2. 1 2 3 4 5 6  Amor, Kristina (28. veebruar 2017). "Titaanjuur üllatab koleda raipehaisuga". *delfi.ee*. Vaadatud 31.03.2022.
3. 1 2  Seil, Liisi (14. aprill 2005). "Lilla kaunitar ehmatas oma hooldajaid vänge haisuga". *Sakala Postimees*. Vaadatud 31.03.2022.
4. 1 2  "Amorphophallus Konjac". Originaali arhiivikoopia seisuga 21. august 2014. Vaadatud 20. augustil 2014.
5. ↑  Vabariigi Valitsus (7. märts 2000). "Toidus lubatud lisaainete loetelu ja piirnormid". *riigiteataja.ee*. Vaadatud 31.03.2022.
Igors Kovaļenko Viru hotellis 12. jaanuaril 2014 kiirmaleturniiril "Meenutades Paul Kerest" Meelis Kanepi vastu mängimas
**Igors Kovaļenko** (ukraina keeles Ігор Вікторович Коваленко *Igor Viktorovõtš Kovalenko*; sündinud 29. detsembril 1988 Novomoskovskis Ukraina NSV-s) on ukraina päritolu Läti maletaja, rahvusvaheline suurmeister (2011). 

Kovaļenko võitis 2006. aastal Ukraina noorte meistrivõistlustel U18-vanuseastmes pronksmedali ja 2012. aastal Ukraina võistkondlikel meistrivõistlustel kuldmedali. Suurmeistriks sai ta 22-aastaselt 2011. aastal. Kolm aastat varem oli ta saanud FIDE-lt rahvusvahelise meistri nimetuse. 

2013. aastast esindab Kovaļenko rahvusvahelistel malevõistlustel Lätit. Ta on tulnud kahel korral Läti malemeistriks (2013, 2014).

2016. aastal Gjakovës võitis ta Euroopa meistrivõistlustel hõbemedali. Juunis 2018 tuli ta Palangas FIDE Balti tsooniturniiril neljandaks. 2019. aastal võitis Kovaļenko Riia Tehnikaülikooli rahvusvahelise turniiri.

Ta on esinenud Läti võistkonna koosseisus kolmel maleolümpial (2014–2018). Seejuures 2014. ja 2016. aastal mängis ta teisel laual (esimesel laual mängis Aleksejs Širovs), 2018. aastal Bathumi olümpial mängis esimesel laual.

Kiirmale
--------

Ta võitis ka Tallinnas Viru hotellis jaanuaris 2014 toimunud kiirmaleturniiri "Meenutades Paul Kerest".

Viited
------

1. ↑  Paul Kerese mälestusturniiri võitis Läti maletaja, Delfi, 12. jaanuar 2014

Välislingid
-----------

 Igors Kovaļenko – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
**Rahvusrevolutsionääride** üldmõiste alla on koondatud rühm 1920. aastatel Saksa poliitilisse publitsistikasse ja kirjandusse astunud literaate. Tuntuimad neist on Ernst Jünger, Friedrich Georg Jünger, Franz Schauwecker, Friedrich Hielscher, Ernst von Salomon. Rahvusrevolutsionäärid moodustasid ühe osa laiemast, konservatiivse revolutsiooni nime kandvast poliitilis-filosoofilisest voolust.

Mõiste sai kindlama sisu alles 1950, mil ilmus konservatiivse revolutsiooni ühe peamise asjatundja Armin Mohleri raamat "Konservatiivne revolutsioon Saksamaal 1918-1932" (*Die Konservative Revolution in Deutschland 1918–1932*).

Mohleri definitsiooni järgi kujutavad rahvusrevolutsionäärid endast konservatiivse revolutsiooni nooremat ja radikaalsemat etappi, mis oma tipu saavutas 1920. aastate keskel. Selle tähiseid on 1926 Friedrich Georg Jüngeri sulest ilmunud essee "Rahvusluse esileastumine" (*Aufmarsch des Nationalismus*).

Konservatiivse revolutsiooni teise etapi ja mõnevõrra mõõdukama suuna moodustavad nn. noorkonservatiivid. Tinglikuks veelahkmeks kahe suuna ja perioodi vahel võibki lugeda 1927. aastat, mil anti välja noorkonservatiiv Edgar Julius Jungi raamat "Alaväärtuslike võim" (*Die Herrschaft der Minderwärtigen*).

Välislingid
-----------

* Lühiülevaade konservatiivsest revolutsioonist ajakirjas Sulane.
* "Uusi uurimusi Friedrich Hielscherist" võrguajakirjas Kriteerium.
* "Ennast armastav Jumalaarmastaja" võrguajakirjas Kriteerium.
* "Anarhi jälgedes. Kaks uut elulugu Ernst Jüngerist" võrguajakirjas Kriteerium.
**Tromboon** on vaskpuhkpill.

Sõna "tromboon" pärineb itaalia keelest (*trombone*), kus *tromba* tähendab trompetit ja lõpp "oon" suurt.

Trombooni toru on umbes kolme meetri pikkune ja väheste keerdudega. Ehituse kõige iseloomulikum osa on U-taoline liuglev toru kuliss. Seda edasi-tagasi liigutades saab muuta pilli toru pikkust, seega ka helikõrgusi. Täiesti kinni lükatud kuliss annab trombooni põhihäälestuse, selle järjest avamisel kõlavad üha madalamad helid. Kulissi sujuvalt liigutades muutub ka helikõrgus sujuvalt, libisevalt. Seda mänguvõtet nimetatakse *glissando'*ks.

Tänapäeva sümfooniaorkestris kasutatava trombooni ulatus on C-b1. Noodid kirjutatakse bassivõtmes.

Tänapäevane tromboon kujunes välja 15. sajandil ja levis üle Euroopa. Järgmistel sajanditel kuulus tromboonide perekonda palju pille, millest tänapäeval kasutatakse rohkem tenor- ja basstrombooni. Tromboone kasutati välitingimustes, kontsertidel ja liturgiatel. 17. sajandil muutus tromboonide kasutamine üsna harvaks ja, kui Austria välja arvata, 1675. aastaks peaaegu lõppes. Bach ja Händel kasutasid trombooni üksikutel juhtudel, näiteks Händel kolmes oratooriumis.

Austriast algas ka trombooni "taassünd": seda kasutasid Leopold Mozart, Georg Christoph Wagenseil, Johann Albrechtsberger ja Johann Ernst Eberlin. Nad kasutasid trombooni koori saatepillina, kuna trombooni kõla sarnaneb inimhääle omaga. Trombooni tarvitasid ka Wolfgang Amadeus Mozart oma "Reekviemis" ja Joseph Haydn. Inspiratsiooni heliloominguks andis oma aja tuntuim trombonist Thomas Gschladt Salzburgi õukonnaorkestrist.

Sümfooniaorkestrisse võttis pilli rootsi helilooja Joachim Nicholas Eggert 1807, kuigi tuntum on fakt, et Beethoven tegi seda 1808. aastal oma 5. sümfoonias. Beethoven kasutas trombooni ka oma 6. ja 9. sümfoonias.

Vaata ka
--------

* Trombonist

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Tromboon** |
**Mihhail Vedernikov** (vene Михаи́л Ю́рьевич Веде́рников, sündinud 7. märtsil 1975 Viiburis, Leningradi oblastis) on Venemaa poliitik, alates 17. septembrist 2018 Pihkva oblasti kuberner .

Aastatel 2001–2005 oli ta Viiburi rajooni ja seejärel 2005–2009 Viiburi linna omavalitsuse volikogu liige. 

2006–2010 juhtis ta Leningradi oblasti seadusandliku kogu noortepalatit.

2007–2010 oli ta partei Ühtne Venemaa Leningradi oblasti täitevkomitee aseesimees.

Märtsis 2010 sai temast Venemaa presidendi regionaalpoliitika osakonna nõunik ja veebruaris 2012 osakonna ülem.

Detsembris 2012 määrati Mihhail Vedernikov president Vladimir Putini eriesindaja asetäitjaks Põhja-Kaukaasia föderaalringkonnas ja veebruaris 2017 – Loode föderaalringkonnas.

12. oktoobril 2017 määras president Vedernikovi Pihkva oblasti kuberneri ajutiseks kohusetäitjaks ja 9. septembril 2018 valiti ta üldrahvalikul hääletusel Pihkva oblasti kuberneriks.

Vedernikovil on naine, poeg ja kaks tütart.

Viited
------

1. ↑  "Vedernikov astus Pihkva kuberneri ametisse". *РИА Новости* (vene). 17.09.2018.
**Clavinet** on elektriliselt võimendatav klahvpill, mida tootis firma Hohner. 

Sisuliselt on Clavinet elektrooniliselt (analoogselt elektrikitarriga) võimendatud heliga klavikord. Igal klahvil on kummist ots, mis klahvi vajutamisel lööb vastu kitarrikeelesarnast keelt, nagu tavapärasel klavikordil. Kui klahv vabastatakse, summutab tekstiiliriba keele võnkumise samuti nagu klavikordil. Selline mehhanism eristab Clavineti teistest firma Hohner toodetud klahvpillidest (Cembalet, Pianet), mis kasutavad keelte võnkuma panemiseks plektroni põhimõtet. 

Enamikul Clavinettidel on kaks komplekti helipäid, mis asuvad üleval- ja allpool keeli. Pillil on helipeade valimise lülitid ja kitarriga analoogne väljundseade, mille kaudu saab pilli ühendada kitarrivõimendusega.

Aastate jooksul toodeti mitmeid mudeleid, tuntumad neist on I, II, L, C, D6 ja E7. Enamikul mudelitest on 60 klahvi ja 60 neile vastavat keelt, mille tulemusel on pilli ulatus viis oktavit.

Originaalis oli instrument disainitud koduseks kasutamiseks ja Euroopa klassikalise ja rahvamuusika mängimiseks. Clavinet L, mida tutvustati 1968, oli kodune mudel vineerist kolmnurkse kere ja puust jalgade, vastandvärvi klahvide (nagu klavessiinil) ja pleksiklaasist noodipuldiga. Viimane mudel, E7, kujutas endast mitmete uuenduste kulminatsiooni, kõik selle nimel, et instrumenti oleks sobivam kasutada rokkmuusika võimendatud kontsertesinemistel, mis olid saanud selle pilli peamiseks kasutuskohaks. 

Selle pilli selget ja kõlavat *staccato*-heli on kasutatud peale rokkmuusika veel sellistes muusikastiilides nagu funk, disko ja *reggae*. 

Aastaks 1982 aga lõpetas Hohner Clavinettide tootmise. Vajab märkimist, et 1980ndate lõpus valmistati Jaapanis digitaalklavereid, mida nimetati Hohneri järgi Clavinet DP, kuid need olid määratud kodumaisele turule ja ei teinud katsetki võistelda originaal-clavineti omadustega, jäädes vaid katsetusteks. 2000. aastal sidus Hohner ennast täielikult Clavinetist lahti, andes kogu oma ülearuse pilliosade tagavara veebisaidile Clavinet.com.

Välislingid
-----------

* Hohner Clavineti helinäited veebilehel clavinet.de
Veskimetsa kivikülv on kivikülv Tallinnas, Haabersti linnaosas Veskimäel, Tallinna Loomaaia territooriumil. 

Veskimetsa kivikülv juunis 2023Veskimetsa kivikülv juunis 2023
Kivikülv asub Veskimetsa laialehise salumetsa all maa-alal pikkusega 900 m ja laiusega 350 m. Siia on jääaja mandriliustik ja hilisem rannaäärne rüsijää kuhjanud hulga eri suurusega rändrahne. Kümne rändrahnu ümbermõõt on üle 10 meetri. Peaaegu kõik rahnud on sammaldega kaetud. 

Kivikülv on võrdlemisi suur, umbes 16 hektarit.

Juurdepääs Veskimäele ja kivikülvile on avatud ainult loomaaia poolt. 

Kivikülvi tutvustab Veskimäe peal asuv 2018. aastal loodud elurikkuse püsinäitus ja õpperada. Paljude rändrahnude juures on sildid kivimi nimetusega. Püsinäitus kajastab piirkonna geoloogilist ja kultuurilist ajalugu ning kirjeldab põhjalikult rahnude peal kasvavaid samblaid.

Kivikülvi lähedal asub lühike Kivikülvi tänav.

Viited
------

1. ↑  Veskimetsa suured rändrahnud ja kivikülv Eesti looduse infosüsteemis
2. ↑  "Veskimets". *Tallinna Loomaaia veebileht*. Vaadatud 6. juuni 2023.
3. ↑  "Veskimetsa väliekspositsioon Tallinna Loomaaias". *Tuumik Stuudio veebileht*. Vaadatud 6. juuni 2023.
**Veski külanõukogu** oli külanõukogu Eesti NSV-s aastatel 1954–1963. Külanõukogu halduskeskus asus Maaritsa külas. 

Veski külanõukogu moodustati Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 17. juuni 1954 seadlusega Otepää rajooni koosseisus Krüüdneri ja Vana-Prangli külanõukogu ühendamise tulemusel. Külanõukogu maadel tegutsesid "Oktoobri Võidu", "Rahvajõu" ja Sulaoja kolhoos.

Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 24. jaanuari 1959 seadlusega Otepää rajoon likvideeriti ja Veski külanõukogu liideti Põlva rajooniga. 1960. aastal anti osa Veski külanõukogu alast üle Valgjärve külanõukogule.

Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 18. jaanuari 1963 seadlusega Veski külanõukogu likvideeriti, selle alad liideti Ihamaru külanõukoguga.

Viited
------

1. ↑  Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlus "Eesti NSV külanõukogude ühendamisest". Eesti NSV Teataja, 1954, 10, 104
2. ↑  Kalev Katus, Allan Puur, Asta Põldma. Rahvastiku ühtlusarvutatud sündmus- ja loendusstatistika. Põlvamaa 1965–1990. Tallinn: Eesti Kõrgkoolidevaheline Demouuringute Keskus, 2002
Silvia Mellik koos Kuno Arenguga XXVI üldlaulupeol (2014)
**Silvia Mellik** (sünninimi **Silvia Kaljo**; aastatel 1955–1964 **Silvia Kosk**; sündinud 4. märtsil 1933 Tallinnas) on eesti koorijuht ja muusikapedagoog.

Aastatel 1951–1953 õppis ta Tallinna Muusikakoolis koorijuhtimist Ants Kiilaspea klassis. 1958. aastal lõpetas ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi koorijuhtimise eriala Gustav Ernesaksa klassi. Silvia Mellik on korporatsioon Lembela liige aastast 1994.

Aastatel 1958–1962 töötas Vanemuise teatris koormeistrina, aastatel 1962–2001 Tallinna Muusikakoolis koorijuhtimise õpetajana.

Tema õpilasi on Hirvo Surva, Jaan-Eik Tulve, Peeter Perens, Riina Roose ja Maarja Soone.

Aastatel 1965–1968 oli ta Tallinna Haridustöötajate Naiskoori dirigent, 1972–1983 TPI Akadeemilise Naiskoori dirigent, 1983–1994 TPI Vilistlaste Naiskoori (hiljem Tallinna Tehnikaülikooli Vilistlaste Naiskoori) dirigent.

Ta oli XXI üldlaulupeol nais- ja meeskooride dirigent ning XXII üldlaulupeol naiskooride dirigent.

Tunnustus
---------

* 1978 Eesti NSV teeneline kunstitegelane
* 2002 Gustav Ernesaksa koorimuusika peastipendium
* 2003 Valgetähe V klassi teenetemärk
* 2019 Arvo Ratassepa mälestusauhind

Viited
------

1. ↑  Eesti muusika biograafiline leksikon. Tallinn: Valgus, 1990
2. ↑  "Laulupeao muuseum. Silvia Mellik". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. märts 2016. Vaadatud 16. oktoobril 2017.
3. ↑  XXI üldlaulupidu (1990)
4. ↑  XXII üldlaulupidu (1994)
5. ↑  Teenetemärkide kavaleride andmekogu – 4238
**Referendum Eesti Vabariigi iseseisvuse taastamise küsimuses** toimus 3. märtsil 1991.

Nõukogude Liidu juhtkond otsustas 1991. aasta jaanuaris korraldada sama aasta 17. märtsil üleliidulise referendumi Nõukogude Liidu säilitamise küsimuses (vastava määruse võttis NSV Liidu Ülemnõukogu vastu 16. jaanuaril 1991). See seadis Balti vabariigid teataval määral sundseisu, vastukaaluks hakati korraldama oma referendumeid. Rahvahääletuse läbiviimise idee tekitas poliitiliste jõudude seas vastakaid arvamusi (õigusliku järjepidevuse küsimus, mittekodanike osalemine).

31. jaanuaril otsustas Eesti Vabariigi Ülemnõukogu korraldada referendumi 3. märtsil 1991. Küsimus oli formuleeritud nii: "Kas teie tahate Eesti Vabariigi riikliku iseseisvuse ja sõltumatuse taastamist?" Referendumil oli õigus osaleda Eesti alalistel elanikel. Referendumist osavõtuks ei antud õigust Eesti territooriumil viibivatele NSV Liidu relvajõudude tegevteenistuses olevatele isikutele. 

Valijate nimekirjadesse oli kantud 1 144 309 isikut. Hääletussedeli sai 949 354 isikut, hääletas 948 130 (82,86%). 

Poolt hääletas 737 964 osalenut (77,83%), vastu oli 203 199 (21,43%) ja kehtetuks tunnistati 6967 hääletussedelit. 

Tallinnas oli poolthääletajate osakaal 65,75%, Tartus 85,61% ja Pärnus 85,79%. Narvas aga ainult 25,49% ning Kohtla-Järvel 46,11%.
**Sacré-Cœuri kirik** on basiilika Pariisis.

Asukoht
-------

Kirik asub linna kõrgeimas paigas Montmartre'il ja paistab juba kaugelt üle Pariisi.

Kiriku juurde saab sõita metrooga. Kirikust pisut loodes asub peatus Montmartre'i muuseum (*Muse de Montmartre*) ja läänes peatus Salvador Dali väljak (*Espace Salvador Dali*). Kirikut ümbritseb põhjast Chevalier de la Barre'i tänav, idast Lamarcki tänav ja läänest Mont Cenis' tänav.

Ajalugu
-------

Kiriku ehitamiseks kuulutati välja konkurss, kus osales 78 arhitekti. Konkursi võitjaks kuulutati Paul Abadie, kes juhtis kiriku ehitust kuni oma surmani 1884. aastal. Pärast teda juhtisid kiriku ehitust Honoré Daumet (kuni 1886), Jean-Charles Laisné (kuni 1891), Henri-Pierre-Marie Rauline (kuni 1904), Lucien Magne (kuni 1916) ja Jean-Louis Hulot (kuni 1924).

Ehitamiseks eraldatud 7 miljonit franki lõppesid veel enne maapealsete struktuuride valmimist. Ülejäänud ehituseks koguti raha annetuste abil. Selleks võimaldati kiriku detaile nii-öelda osta: alates sammastest ja lõpetades üksikute tellistega.

Kiriku nurgakivi pandi 16. juunil 1875. Kirik valmis 1914. aastal ja on pühitsetud Jeesuse südamele (*Sacré-Cœur* otsetõlkes prantsuse keelest 'püha süda'). Vastu tulles Prantsusmaa piiskoppide taotlustele, kuulutas paavst Pius IX juba 1856. aastal välja Jeesuse südame mälestuspidustused. Basiilika pühitseti sisse 16. oktoobril 1919.

Alates 1885. aastast ehk juba tükk aega enne valmimist on kirikus lakkamatult olnud välja pandud armulaud altari kohal. Sellepärast palutakse turistidel ja kõigil teistel külastajatel kirikus sündsalt riietuda ja võimalikult vaikselt olla, et mitte häirida palvetajaid.

Arhitektuur
-----------

Kirikus on mosaiigid ja reljeefid. Kiriku kellatorn on 83 meetrit kõrge. 1895. aastast on selles üks maailma raskemaid töötavaid kirikukelli, mis kaalub 18,5 tonni.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Sacré-Cœuri kirik** |

* Koduleht
**Reet Roos** (ka **Renate Hindov**, kuni 1939 **Reet Aarela**; 3. november 1912 Gattšina – mai 1996) oli Eesti naha- ja raamatukunstnik.

1927 astus Roos Riigi Kunsttööstuskooli, mille lõpetas 1933. aastal XIII lennus nahatöö ja raamatuköitmise erialal.

1934 töötas ta Tartus Karl Haupti ja 1934–38 Oskar Zimmermanni (Sõmermaa) nahatöökojas, 1939–40 Tallinnas E. Taska õppetöökojas. 1945–49 õppis Roos Tallinna Riiklikus Tarbekunsti Instituudis graafikat.

Roos on kujundanud üle 70 raamatu, eelkõige aimekirjandust (nt Jossif Tronski "Antiikkirjanduse ajalugu", Tallinn: Teaduslik Kirjandus, 1949). Muuhulgas on ta illustreerinud Johannes Semperi luulekogu "Meie päevad" (Tallinn: Tallinna Riiklik Tarbekunsti Instituut, 1947). Samuti on ta loonud albumeid, mappe, auaadresse jms.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Reet Roos "Autoportree"[*alaline kõdulink*] kunstisalong Allee
2. ↑   kalmistud.ee
3. ↑  Tallinna Kunsttööstuskooli ja Riigi Kunsttööstuskooli lõpetanute nimestik[*alaline kõdulink*]
4. ↑  "Eesti nahakunsti tippteoseid Riigiarhiivis"[*alaline kõdulink*]

Välislingid
-----------

* Reet Roos "Autoportree" ja lühielulugu, kunstisalong Allee
* Renate Hindovi foto Kumu kunstimuuseumi kogus
Louis XVIII
**Louis XVIII** (17. november 1755 – 16. september 1824) oli Prantsusmaa kuningas 6. aprillist 1814 kuni 20. märtsini 1815 ning 8. juulist 1815 kuni 16. septembrini 1824. Louis XVIII oli eelviimane kuningas Bourbonide dünastiast Prantsuse troonil.

Louis XVIII on Louis XVI noorem ja Charles X vanem vend, kes asub Prantsusmaa troonile pärast Napoleoni esimest troonist loobumist, pannes aluse Bourbonide restauratsioonile, on seejärel sunnitud pealt vaatama Napoleoni naasmist Pariisi ning nägema, kuidas Napoleonile vastu saadetud sõjavägi oma endise juhi poole üle läheb. 18. juunil 1815 kaotas Napoleon Waterloo lahingu ning oli sunnitud teist korda troonist loobuma. Siis alustas Louis XVIII teist korda Bourbonide restauratsiooni. Napoleoni saja päeva eest määrati Prantsusmaale erakordselt rängad reparatsioonid (osade hinnangute kohaselt hullemad kui Versailles' rahu tingimused Saksamaale), mis jahutasid mõneti Napoleoni populaarsust, ent ei tõstnud eriti Louis XVIII oma.

Louis XVIII oli tüse ja haiglane, üsna sarnane oma vanema vennaga, keda rahvas hea sõnaga ei meenutanud. Kuigi Louis ei muutnud algul eriti Napoleoni loodud riigisüsteemi, ei andnud see tema populaarsusele ka midagi juurde. Hiljem langes Louis XVIII ultratagurlike rojalistide mõju alla ning tema maine rahva silmis langes veelgi. Ometi võlgneb Prantsusmaa Louis XVIII palju, kuna just tema oli see, kes aitas Prantsusmaal üle saada Napoleoni viimaste sõdade ja reparatsioonide tekitatud sügavast kriisist. Ent pigem mäletas rahvas siiski seda, et Louis XVIII oli kogu revolutsiooni, Napoleoni valitsemisaja ja Napoleoni sada päeva veetnud eksiilis, et ta oli võimule tulnud võõrvägede abiga ja nende otsusel.

Kui Louis XVIII 1824. aastal suri, leinas rahvas (ja eriti uuem põlvkond) pigem Napoleoni, kelle hiilgus ja populaarsus oli saanud uut jõudu tema surma läbi kolm aastat varem. Louis XVIII meenutas rahvale pigem vana ja tagurlikku režiimi. Üsna pea pärast Napoleoni surma tekkis müüt (kahtlus) tema mürgitamise kohta ning teadagi, kelle poole rahvas näpuga näitas. 

Kui Louis XVIII sai võimule suhteliselt eakalt, siis tema järel troonile tõusnud noorem vend Charles X oli oma vanemast vennast kõigest kaks aastat noorem. 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Louis XVII** | **Prantsusmaa kuningas**1815–1824 | Järgnev**Charles X** |