recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Hôtel de Toulouse'i fassaad
*Galerie dorée*
**Hôtel de Toulouse**, endine **Hôtel de La Vrillière**, on maja Pariisis aadressil 1 rue de La Vrillière. Barokk-klassitsistlik ehitis valmis aastail 1635–1640 arhitekt François Mansarti juhtimisel Vrillière'i isanda Louis Phélypeaux' jaoks.

Algselt kuulus ehitise juurde ka suur Prantsuse pargi stiilis aed majast edelas.

Ajaloost
--------

Hôtel de La Vrillière ehitati 1635.–1640. aastatel François Mansarti plaanide järgi Louis XIII riigisekretärile Louis I Phélypeaux de La Vrillière'ile (1598–1681). Muuhulgas lasi tellija majja ehitada 40 meetrit pika galerii oma kunstikogule. 1705. aastal müüs ta lapselaps Louis II Phélypeaux de La Vrillière (1672–1725) ehitise maksuametnik Louis Raullin-Rouilléle.

1712. aastal omandas Louis XIV ja madame de Montespani poeg Toulouse'i krahv Louis Alexandre de Bourbon Hôtel de La Vrillière'i eelmise omaniku leselt ja tellis Robert de Cotte'ilt interjööri ümberehituse; sellest ajast pärineb tänapäevani säilinud *Galerie dorée* sisekujundus. Pärast tema surma 1737. aastal sai majast tema poja Penthièvre'i hertsogi Louis Jean Marie de Bourboni elukoht Pariisis, seal sündis ta tütar Louise Marie Adélaïde de Bourbon. Kuni Prantsuse revolutsioonini elas seal ka Lamballe'i printsess, Penthièvre'i hertsogi leseks jäänud minia.

Prantsuse revolutsiooni ajal konfiskeeriti maja riiklikku omandisse (*bien national*) 1795. aastal riigile. Napoleon I allkirjastatud keiserliku dekreediga 6. märtsil 1808 lubati Hôtel de Toulouse müüa Prantsusmaa Pangale, kes tegi selle 1811. aastal oma ametlikuks asukohaks.

Pildid
------

* Hôtel de Toulouse koos aiaga Pariisi plaanil u 1737. aastastHôtel de Toulouse koos aiaga Pariisi plaanil u 1737. aastast
* SiseõuSiseõu

Võttepaik
---------

Hôtel de Toulouse'is Robert de Cotte'i kujundatud *Galerie dorée* ruumis filmiti Sofia Coppola filmi "Marie Antoinette" stseene kuninganna noorpõlvest. Veel on seda kasutatud võttepaigana filmides "Vatel" (Roland Joffé, 2000) ja "Tous les matins du monde" (Alain Corneau, 1991).

Viited
------

1. ↑  L’hôtel de Toulouse. - banque-france.fr
2. ↑  Film locations in Paris: La galerie dorée de la Banque de France. - The film lover's guide to Paris
3. ↑
4. ↑
**JuMZ-T1** on Ukraina liigendtrollibussimudel, mida 1992–1998 valmistati firma *Виробниче об’єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова* tehastes Dnipropetrovskis ja Pavlogradis. Firma venekeelne nimetus on *Южный машиностроительный завод имени А. М. Макарова* (*Южмаш*) ja sellest tuleneb ka tüübitähistus ЮМЗ-Т1.

Kirjeldus
---------

JuMZ võttis edasi arendada juba toodetava mudeli Kiev-11. Tehasel õnnestus kõrvaldada mitmed selle puudused. Nii sõitsid 15. jaanuaril 1992 katsetamiseks Dnipropetrovski tänavatele esimesed trollibussid JuMZ-T1. Nende üks eeliseid on see, et elektriseadmed (kiirendustakistid ja servomootor) asuvad katusel, mis lihtsustab neile ligipääsu. Paraku on mudelil ka märkimisväärsed puudused – see tarbib palju elektrit, sellel on halb küttesüsteem jne. Trollibussil JuMZ-T1 on kaks veosilda ja veomootorit, mistõttu see võib ületada ka 12% tõusu. 

1995. aastal projekteeriti tehases JuMZ-T3K, mis tarbis tänu türistorjuhtimise kasutamisele kuni 30% vähem elektrienergiat. See mudel ei läinud aga tootmisse.

Tehnilised andmed
-----------------

* Pikkus: 18 m
* Laius: 2,46 m
* Kõrgus: 3,43 m
* Tühimass: 18,1 t
* Kohti kokku: 180
	+ Istekohti: 35
	+ Seisukohti: 145
* Mootori võimsus: 2 x 130 kW

Kasutamine
----------

Aastatel 1992–1998 said trollibusse JuMZ-T1 Altševsk, Bahmut, Bila Tserkva, Chişinău, Dnipro, Donetsk, Gorlivka, Harkiv, Herson, Hmelnõtskõi, Ivano-Frankivsk, Kiiev, Kramatorsk, Krementšuk, Krõvõi Rig, Luhansk, Lutsk, Makijivka, Mariupol, Minsk, Odessa, Orenburg, Poltava, Rivne, Sevastopol, Sjevjerodonetsk, Simferopol, Slovjansk, Sumõ, Toretsk, Zaporižžja, Žõtomõr, Ternopil, Tšernigiv, Tšernivtsi, Vinnõtsja ja Tallinn. Tänaseks on suur osa neist juba maha kantud. Paljudel trollidel on eemaldatud tagumine sektsioon, millega need on muudetud põhimõtteliselt mudeliks JuMZ-T2.

### JuMZ-T1 Tallinnas

Tallinn sai 1994. aastal ühe trolli JuMZ-T1 (nr 425), mis ei osutunud töökindlaks ja kanti maha 2001. aastal.

Välislingid
-----------

* JuMZ-T1 Tallinna Trammi- ja Trollibussikoondise kodulehel
* JuMZ-T1 tootja kodulehel
* JuMZ-T1 kirjeldus Harkovi transpordile pühendatud kodulehel

| * v
* r
Trollibussid |
| --- |
| ZiU/Trolza | 
ZiU-5 |
| JuMZ | 
JuMZ-T1 |
| Ikarus | 
Ikarus 280T **·** Ikarus 412T **·** Ikarus 415T |
| Solaris Bus & Coach‎ | 
Solaris Trollino 12 **·** Solaris Trollino 15 **·** Solaris Trollino 18 |
| Škoda | 
Škoda 9Tr **·** Škoda 10Tr **·** Škoda 12Tr **·** Škoda 14Tr **·** Škoda 15Tr |
Kaart
**Järveküla–Jüri tee** (registrinumbriga 11330) on kõrvalmaantee Tallinna linnas ja Rae vallas. Tee pikkus on 9,6 km, sellest Tallinna linnas 0,6 km (Vana-Tartu maantee).

Tee saab alguse Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee viiendal kilomeetril Tallinna linnas ning lõpeb Tallinna ringtee üheteistkümnendal kilomeetril Pildiküla küla ja Jüri aleviku piiril. Samas algab ka Jüri–Aruküla tee.

Tee kulgeb läbi Tallinna linna, Peetri aleviku, Järveküla, Rae, Lehmja ja Pildiküla küla ning Assaku aleviku.

Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga 11 truupi. Teele jääb 4 bussipeatust: Järvesuu, Veski, Järveküla, Hundisepa, Assaku.

Teega ristuvad kuuendal kilomeetril Veski tee ja 2 Assaku liiklussõlme ühendusteed, seitsmendal kilomeetril Assaku–Jüri tee ja 1 Assaku liiklussõlme ühendustee, üheksandal kilomeetril Jüri bensiinijaama tee.

Tee esimesed 2 kilomeetrit on mustkattega, edasi kuni Assaku liiklussõlmeni (kaasaarvatud) on tee asfaltkattega. Tee lõpuosa katte kohta andmed puuduvad. Tee klass on V. Liiklussagedus on tee esimesel 2 kilomeetril 3000–6000 autot ööpäevas, edasi kuni Assaku liiklussõlmeni on liiklussagedus 1000–3000 autot ööpäevas, edasi kuni Assaku–Jüri teeni on liiklussagedus 200–500 autot ööpäevas ning tee lõpuni on liiklussagedus 1000–3000 autot ööpäevas. Teel on kiiruspiirangud (50, 60, 70 km/h). Teevalgustus on Assaku liiklussõlme ja Tallinna ringtee piirkondades.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Norra mäest; samanimelise Norra firma kohta vaata artiklit Snøhetta (firma).* |

---

**Snøhetta** on Dovrefjelli mäestiku kõrgeim mägi (2286 m), kõrguselt 24. ning suhteliselt kõrguselt kolmas mäetipp Norras. See on kõrgeim tipp Norras väljaspool Jotunheimenit. Asub Dovrefjell-Sunndalsfjella rahvuspargis Innlandeti maakonnas Dovre vallas.

Esimesena vallutas mäe Jens Esmark 1798. aastal. Tollal peeti seda Norra kõrgeimaks, sest erinevalt Galdhøpiggenist ja Glittertindist on Snøhetta eraldiseisev.

Mäel on neli tippu:

* **Stortoppen**, 2286 m
* **Midttoppen**, 2278 m, suhteline kõrgus 35 m
* **Hettpiggen**, 2261 m, suhteline kõrgus 50 m
* **Vesttoppen**, 2253 m, suhteline kõrgus 70 m

Vesttoppen and Stortoppen on nii jalgsi kui suuskadel suhteliselt kergesti ligipääsetavad ning Stortoppenilt pääseb omakorda hästi Midttoppenile. Tee üle Midttoppeni Hettpiggenile ja sealt Vesttoppenile on läbitav ainult köie abil.

Stortoppenil asub Norra sõjaväe ehitatud raadiojaam, mida tänapäeval kasutatakse eelkõige tsiviileesmärkidel, ning maandumisplats helikopteritele.

Vesttoppeni tipu lähedale on püstitatud väike mälestussammas Norra filosoofile, humoristile, kirjanikule ja mägironijale Peter Wessel Zapffele.

Viited
------

1. ↑  Skandinaavia 100 kõrgeimat mäge suhtelise kõrguse järgi
2. ↑  Norra üle 2000-meetrised mäetipud

Välislingid
-----------

 Snøhetta – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Fotopanoraamid
* Ingliskeelne info Snøhetta kohta mägironijatele

Märkused
--------

*Selle artikli kirjutamisel on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Snøhetta ja saksakeelset artiklit de:Snøhetta.*
**Ang Tharkay** (1907 Kunde, Solukhumbu – 28. juuli 1981 Kathmandu) oli šerpa rahvusest Nepali mägironija.

Ta on üks neljast Tenzing Norgay, Gyalzen Norbu ja Pasang Dawa Lama kõrval väljapaistvamaid šerpasid 20. sajandil.

Ta oli esimene šerpa, kes sai Euroopa riigi autasu.

Mägironimine
------------

Ta võttis osa 1931. aastal Saksa ekspeditsioonist Kanchenjungale (8586 m), 1930. aastatel sirdarina Shiptoni–Tilmani Nanda Devi ekspeditsioonidest, mitmest Briti Himaalaja ekspeditsioonist Džomolungmale (1933, 1935, 1938), 1937. aastal sirdarina Eric Shiptoni juhitud Karakorami ekspeditsioonist.

1950. aastal palgati ta sirdarina Prantsuse ekspeditsiooni Annapurnale (8091 m), mis lõppes edukalt kahe mehe tipputõusuga. 

1951. aastal oli ta Shiptoni juhitud Briti Himaalaja rekognostseerimisekspeditsiooni teenistuses. 1952. aastal tegi ta sirdarina kaasa ekspeditsiooni Cho Oyule (8188 m), 1953. aastal Dhaulagirile (8167 m) ja Nun Kunile (7135 m), 1954. aastal Makalule (8485 m) ja 1955. aastal (tipputõusuga) Kameti (7756 m) tippu. 

1962. aastal võttis ta osa India ekspeditsioonist Džomolungmale. Selle käigus tõusis ta lõunasadulale. 1978. aastal juhtis ta šerpasid Prantsuse ekspeditsioonis Dhaulagirile.

Ta suri 1981. aastal vähki.

Tunnustus
---------

* Auleegioni orden

Raamatud
--------

* Ang Tharkay (1954). "Sherpa: The Memoir of Ang Tharkay (Legends and Lore)".

Viited
------

1. ↑  Mein Freund, der Sherpa. austria-forum.org
2. 1 2  MICHAEL WARD. The Great Angtharkay: A Tribute. alpinejournal.org.uk

Välislingid
-----------

* Ang Tharkay. Foto
Dalbe raudteepeatus
**Dalbe raudteepeatus** on raudteepeatus Lätis Riia–Jelgava raudteeliinil Jelgava piirkonnas.

Iga päev peatub seal 36 reisirongi, tööpäeviti 45. Peatus asub Riia raudteejaamast 28,6 km kaugusel. Piletihinnalt kuulub peatus B-tsooni.

Peatus on nimega *Dolbing* kantud juba 1917. aastast pärinevatele Saksa sõjaväekaartidele. Ametlikult avati see siiski alles 1920. aastal IV klassi raudteejaamana. Tänapäeval on jaamahoone suletud ja pileteid seal ei müüda. Kuni Teise maailmasõjani eelnes jaamale Blukase raudteepeatus.

Viited
------

1. ↑  "Расписание движения пригородных поездов по о.п. Далбе". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. august 2016. Vaadatud 23. juunil 2016.
2. ↑
3. ↑  T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 46. lk.

Välislingid
-----------

* Lisateave peatuse kohta; fotod (*vene keeles*)
* Peatus vanal kaardil

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Eelnev peatus** |  **Raudteepeatus liinil Riia-Jelgava** | **Järgnev peatus** |
|  Olaine |  **Dalbe** | Cena  |
See artikkel See artikkel räägib Saulkrasti linnaosast.  Küla kohta vaata artiklit  Pabaži küla.  

---

Pabaži rannik. Inčupe suue
**Pabaži**, vanasti ka **Katrīnbāde**, on Läti linna Saulkrasti osa. Saulkrastiga liideti see piirkond 1950. aastal. Pabaži asub linna lõunaosas. Pabažis on mitu võõrastemaja, lastepansionaat ja jalgrattamuuseum. Inčupe suudmes asub rannal looduskaitsealune luide Baltā kāpa.

Selle piirkonna kohta on juba XIII sajandil kasutatud nime *Pabasile*. 1764. aastal rajas Katariina II toonase Pabaži riigimõisa mererannale puhkepaiga Katrīnbāde, mille saksakeelne nimi oli *Badeort Catharinenbad*. 1898. aastaks olid mõisa rannaäärsed maad osalt kaluritele, enamasti aga suvilakruntideks müüdud.

1931. aastal nimetati Katrīnbāde ümber Pabažiks. Pabaži raudteepeatus avati 1. juunil 1934.

Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Ģelži pere suvila aadressil Inčupes iela 10. Kohaliku kaitse all on elumaja aadressil Rīgas iela 41 ja sama maja kaev.

Viited
------

1. ↑  T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, lk 184.
2. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts, vaadatud 27.07 2023
Saulkrasti katoliku kirik Neibādes
**Neibāde** on Läti linna Saulkrasti osa. Saulkrastiga liideti see piirkond aastal 1933. Neibāde asub linna põhjaosas. Neibādes on lasteaed, linna haigla, katoliku kirik ja Saulkrasti laululava.

Aastal 1823 rajati Bīriņi mõisa maadele Neibāde suvituskoht. Esimese suvemaja ehitas Ludwig August Mellini andmetel sinna Lēdurga mõisa omanik Karl von Reitern. Kuna see oli teistest selle piirkonna asulatest noorem, pandi sellele nimeks *Neubad*. Piirkonda hakkas intensiivsemalt arendama August von Pistohlkors. Ta rajas sinna kuursaali, võõrastemaja, restorani ja hoone, kus sai võtta mereveevanne. Aastaks 1875 oli ta sealse maa teistele Vidzeme piirkonna mõisnikele suvilakruntideks müünud.

Aastal 1933 liideti Neibāde ja Pēterupe Saulkrastiks. Aastal 1935 avati nende kahe asula vahelisel alal Saulkrasti raudteejaam.

Regionaalse kaitse all on Neibāde supelmaja, mälestusmärk Neibāde kuurordi asutajale Karl von Reiternile ning Neibāde metsavahi maja Forstei.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts, vaadatud 27.07 2023
Jaan Kalda augustis 2012 teaduskeskuse Ahhaa ees. Foto: Lauri Kulpsoo.
**Jaan Kalda** (sündinud 12. novembril 1963 Väike-Maarjas) on eesti füüsik.

Elulugu
-------

Jaan Kalda kõnelemas 2017. aasta Euroopa füüsikaolümpiaadi lõpetamisel Tallinnas.
Jaan Kalda lõpetas 1982. aastal Tallinna 1. Keskkooli matemaatika-füüsika eriklassi. 1981. aastal võitis ta esikoha üleliidulisel koolinoorte füüsikaolümpiaadil, 1982. aastal võitis hõbemedali Saksa FV-s rahvusvahelisel füüsikaolümpiaadil.

1988. aastal lõpetas Moskva füüsika-tehnika instituudi (MFTI) teoreetilise plasmafüüsika eriala kiitusega ja 1990. aastal aspirantuuri MFTI-s ja I. V. Kurtšatovi nimelises Aatomienergeetika Instituudis. Samal aastal (1990) kaitses ta MFTI-s plasmas kollektiivseid ülekandeprotsesse käsitleva väitekirja (juhendaja Aleksandr Kingsep) ja sai füüsika-matemaatika kandidaadi kraadi.

Aastatel 1992–1993 töötas Kalda järeldoktorina Pariisis École Polytechnique'i teoreetilise füüsika keskuses.

Jaan Kalda uurimisvaldkonnad on matemaatiline ja üldine teoreetiline füüsika, klassikaline mehaanika, kvantmehaanika, relatiivsusteooria, gravitatsioon, statistiline füüsika ja termodünaamika. Tema teadustöö põhisuunad on seotud mastaabiinvariantsete struktuuride (sealhulgas bioloogiliste) modelleerimise ja analüüsi, juhuslike pindade statistilise topograafia, turbulentse difusiooni ja mittelineaarsete ülekandeprotsessidega.

Kalda teadusorganisatsiooniline tegevus on olnud seotud muuhulgas olümpiaadide korraldusega. 2011. aastal oli ta Rahvusvahelise füüsikaolümpiaadi rahvusvahelise žürii liige, 2012. aastal Rahvusvahelise Füüsikaolümpiaadi juhtkomitee liige ja Akadeemilise Komitee aseesimees ning Saudi Araabia rahvusvahelise füüsikaolümpiaadi võistkonna akadeemiline nõunik. Ta on Euroopa füüsikaolümpiaadi esimene president.

Jaan Kalda on alates jaanuarist 2015 Tallinna Tehnikaülikooli füüsikainstituudi teoreetilise füüsika õppetooli juhataja ja professor (0,5 kohaga).

Tunnustus
---------

* 2003 – Euroopa Teaduste ja Kunstide Akadeemia liikmeks valimine
* 2006 – Eesti Vabariigi teaduspreemia nominent
* 2007 – Eesti Füüsika Seltsi aastapreemia
* 2008 – TTÜ parim teaduspublikatsioon loodus- ja täppisteaduste vallas 2008. aastal
* 2013 – Vabariigi Presidendi reaalteaduste eripreemia
* 2013 – Valgetähe V klassi teenetemärk

Isiklikku
---------

Tema ema oli kirjandusteadlane Maie Kalda ja abikaasa on semiootik Virve Sarapik.

Viited
------

1. ↑  Rahvusarhiivi fotode andmebaas FOTIS. Üleliidulisel koolinoorte füüsikaolümpiaadil esikohad võitnud Tallinna 1. Keskkooli õpilased Jüri Liiv 10. ja Jaan Kalda 9. klassist (fotograaf Isi Trapido)
2. ↑  "Läbi ja lõhki olümpiaadimees. Oleg Košiku intervjuu Jaan Kaldaga. Horisont 5/2012". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. märts 2016. Vaadatud 17. juunil 2015.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Jaan Kalda** |

* Jaan Kalda Eesti Teadusinfosüsteemis Muuda Vikiandmetes
* Jaan Kalda teaduspublikatsioone
Ayman az̧-Z̧awāhirī
**Ayman az̧-Z̧awāhirī** (19. juuni 1951 – 31. juuli 2022) oli Al-Qā‘idah' juht, kelle juhtimisel viidi läbi rünnakuid Põhja-Ameerikas, Aasias, Aafrikas ja Lähis-Idas. 

Ta sündis hästi toimetulevas peres Kairo äärelinnas Maadis (teistel andmetel Gizas).

14-aastaselt liitus Al Zawahiri organisatsiooniga Moslemi Vennaskond. Õppis Kairo ülikoolis käitumispsühholoogiat, psühholoogiat ja farmakoloogiat. Magistrikraadi saamise järel praktiseeris kirurgiat (isa eeskujul) mitu aastat Egiptuse armees. Koos teiste kooliõpilastega moodustas ta Egiptuse valitsuse kukutamiseks põrandaaluse rakukese. Hiljem ühines Al-Zawahiri rakuke teiste samalaadsetega ning sündis organisatsioon Al-Jihad ehk Islami Džihaad Egiptuses. Al-Zawahiri oli Islami Džihaad Egiptuses peamine värbaja ja organiseerija. 

1981 vangistati ta Egiptuse luureameti poolt. 
Aastatel 1981-1984 oli ta Egiptuses vangis. 1985-1990 elas Saudi Araabias, Somaalias ja Pakistanis, külastas USA-d. 

Peshawaris kohtus Aiman al-Zawahiri ka esimest korda Osama bin Ladeniga (kes tegeles Palestiina šeik Abdullah Yusuf Azzami poolt loodud Nõukogude vägede vastase võitluse värbamis- ja rahastamisbaasiga Maktab al-Khadamat (MAK). MAK oli Al-Qaeda eelkäija, mille Nõukogude Afganistani invasiooni ajast pärit laiaulatuslik võrgustik võeti taaskasutusse uutel eesmärkidel).

1991. aastaks sai Aiman al-Zawahiri Islami Džihaad Egiptuses ainuliidriks (emiiriks). 1998. aastal organiseeris ta autopommide plahvatused USA Dar es Salaamis ja Nairobi saatkondades Tansaanias ja Keenias. Surma sai sadu inimesi.

USA eriteenistuste arvates on ta üks viiest mehest, kes teadsid 11.09.2001 terroriaktide plaanidest. Pärast 11. septembri terrorirünnakuid seadis Ameerika Ühendriikide Riigidepartemang üles 25 miljoni USA dollari suuruse tasu sellele, kes annab teavet, mis viib az̧-Z̧awāhirī tabamiseni. Al-Qā‘idah' liikmena oli ta ÜRO Al-Qā‘idah' sanktsioonide komitee otsusega ülemaailmsete sanktsioonide all. Oktoobris 2001 ilmus Aiman al-Zawahiri nimi FBI kõige tagaotsitavamate terroristide nimekirjas. Detsembris 2001 avaldas Al Zawahiri raamatu "Sõdalased prohveti lipu all". 
Aastal 2012 kutsus ta muslimeid üles röövima lääneriikide turiste.

31. juulil 2022 hukkus az̧-Z̧awāhirī tema vastu sihitud Ameerika Ühendriikide droonirünnakus Kabulis.

Viited
------

1. 1 2 3  Rein Tammsaar. Ayman al-Zawahiri lugu. Diplomaatia nr 65/66 • Jaanuar/Veebruar 2009.
2. ↑  Heiki Suurkask. Mukhabarat- Egiptuse (kuri)kuulus luureteenistus, endiselt võimul. FORTE, 19. august 2013.
3. ↑  Kevin Liptak, Kylie Atwood, Natasha Bertrand, Maegan Vazquez, Donald Judd ja Nick Paton Walsh (2. august 2022). "US kills al Qaeda leader Ayman al-Zawahiri in drone strike in Afghanistan". *CNN* (inglise keeles). Vaadatud 2. augustil 2022.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link) CS1 hooldus: tundmatu keel (link)

Välislingid
-----------

* Rein Tammsaar. Ayman al-Zawahiri lugu.  Diplomaatia nr 65/66 • Jaanuar/Veebruar 2009.
* Heiki Suurkask. Mukhabarat - Egiptuse (kuri)kuulus luureteenistus, endiselt võimul. FORTE, 19. august 2013.
**Avo Keerend** (kuni 22. märts 1937 **Harald Duberg** või **Tuberg**; 18. detsember 1920 Tallinn – 5. juuni 2012) oli eesti graafik.

Ta õppis alates 1936. aastast Riigi Kunsttööstuskoolis (hilisema nimega Jaan Koorti nimelises Riigi Rakenduskunsti Koolis) graafikat, kuni 1943. aastani ka samas koolis (tollase nimega Tallinna Kujutava ja Rakenduskunsti Koolis) maalikunsti Eerik Haameri käe all.

Õppis 1943. aastal Berliinis sõjakirjasaatjate joonistusstuudios. Tegi rindekunstnikuna läbi Teise maailmasõja ja Tšehhi põrgu, viibis sõjavangina 1945–1946 Tšehhoslovakkias.

Jätkas kunstiõpinguid vanas koolis (tollase nimega Tallinna Riiklikus Tarbekunsti Instituudis) aastatel 1946–1947, lõpetas 1949. aastal Tartu Riikliku Kunstiinstituudi maali eriala.

Alates 1951. aastast tegutses ta vabakunstnikuna.

Ta viljeles muu hulgas linoollõiget.

Tunnustus
---------

* 1976 Eesti NSV teeneline kunstnik
* 1984 Jaan Jenseni raamatugraafika aastapreemia (raamatuillustratsiooni preemia – Christopher Marlowe'i "Tragöödiad")
* 1987 Kristjan Raua preemia
* 1989 Eesti NSV rahvakunstnik
* 2001 Wiiralti auhind
* 2011 Valgetähe IV klassi teenetemärk
* 2011 Eesti Vabagraafikute Ühenduse aasta graafik

Viited
------

1. ↑  Tallinna Kaarli koguduse sündinute ja ristitute nimekiri, II pihtkond; 1918–1923. Tallinna Linnaarhiiv, TLA.1359.2.54. Lk 394
2. ↑  Teenetemärkide kavaleride andmekogu – 18162

Kirjandus
---------

* Jüri Hain. "Keerend, Avo, graafik". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 172–173
* Suri graafik Avo Keerend. Delfi, 5. juuni 2012
* "AVO KEEREND 18. XII 1920 – 5. VI 2012". Sirp nr 23, 8. juuni 2012. Lk 28
* Rindekunstniku kolm imetabast pääsemist. Eesti Ekspress, 16. juuni 2012

Välislingid
-----------

* Haud Tallinna Metsakalmistul
**Madis Oviir** (16. juuli 1908 Ojaäärse küla, Vigala kihelkond – 2. juuli 1999 Viru-Jaagupi) oli eesti vaimulik.

Õppis Nurtu külakoolis ja Velise 6-klassilises koolis, aastatel 1923–1929 õppis Haapsalu Õpetajate Seminaris. Aastatel 1929–1930 oli Pumbioja Kooli juhataja Vändras, 1930–1931 teenis sundaega sõjaväes. 1932–1934 oli õpetaja Liivi algkoolis Läänemaal Jõgisoo vallas. Aastatel 1934–1940 juhatas Märjamaa vallas Tolli algkooli, 1940–1944 oli koolijuhataja Märjamaa algkoolis. 

1944 sügisest oli Valgu mittetäieliku keskkooli direktor, sealt saadeti ta sunnitööle. Oli aastatel 1944–1956 sunnitööl Kaug-Idas Magadani sunnitöölaagris.

Usuteadust hakkas õppima aastal 1939 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, kuid seoses usuteaduskonna likvideerimise, sõja ja sunnitööga jäid õpingud pooleli. Õpingud jätkusid pärast sunnitööd Usuteaduse Kõrgemas Katsekomisjonis aastast 1956. Prooviaastal oli ta Nõmme Rahu koguduses. Madis Oviir ordineeriti 26. detsembril 1958 Tallinna toomkirikus aseõpetajaks. Usuteaduse Kõrgema Katsekomisjoni lõpetas ta aastal 1963. Õpetajaõigused sai ta 31. mail 1963.

Aastatel 1958–1960 oli ta vikaarõpetaja, seejuures aastal 1960 Tallinna praostkonna vikaarõpetaja. 1959–1994 oli ta Viru-Jaakobi koguduse õpetaja, hooldades samal ajal Tudu kogudust. Emerituuri jäi ta aastal 1994. Madis Oviir suri aastal 1999 ja ta on maetud Viru-Jaagupi kirikuaeda.

Madis Oviir saatis Eesti Kirjandusmuuseumi 6000 lehekülge rahvaluulet. Tal oli suur piiblikogu. Oma elu jooksul ta avas ja pani üles 21 ausammast.

Isiklikku
---------

Riigikontrolör Mihkel Oviir on tema poeg, tema pojatütar Liisa Oviir oli ettevõtlusminister Taavi Rõivase teises valitsuses. Tema vanaisa vennapoeg oli märtrisurma surnud misjonär Evald Oviir.

Tunnustus
---------

* Orden "Pro Estonia" Eestimaa Rahvarinde poolt 25. märtsil 1989
* Kuldristi kandmise õigus seoses kauaaegse ustava töö eest EELK-s 1. juulil 1993

Viited
------

1. ↑  Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik : Dokumentatsioon ja leksikon. EVR Stockholm 1988
2. ↑  EE 14. köide lk. 649

Välislingid
-----------

* 
* Ilme Sepp. Kooli- ja kirikuõpetaja Madis Oviir. Eesti Kirik, 6. august 2008
* Ilme Sepp. Kodulugu: Madis Oviir jättis kustumatu jälje. Virumaa Teataja, 22. juuli 2008
* Ilmar Palli. Oviiride lugu: poliitvangist pastor, Aafrikas tapetud misjonär, riigikontrolör... Maaleht, 7. august 2008
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib inimese ja looma pingeseisundist; taime stressi kohta vaata artiklit Taime stress; kaardimängu kohta vaata artiklit Stress (kaardimäng); räppari kohta vaata Stress (laulja)* |

---

.

**Stress** on emotsionaalne pingeseisund, mis tekib välis- ja sisekeskkonna ulatuslikul muutumisel, nn üldine kohanemissündroom. Stressi korral häirub hormonaalne tasakaal ning vallanduvad stressihormoonid (näiteks kortisool), mis avaldavad negatiivset mõju kõigile elundkondadele, kõige rohkem südame- ja veresoonkonnale. Stressihormoonid põhjustavad lihasepinge suurenemist, veresoonte ahenemist ja vererõhu tõusu.

Teatud piirides on stress hea ja normaalne nähtus, mis tagab eduka toimimise ja ellujäämise, kuid pikaajaline stress mõjub organismile hävitavalt.

Stressi teke
------------

Stress tekib organismi jaoks äärmuslikes tingimustes, milleks võivad olla nii pingeline elukeskkond kui ka üksindus, liiga raske vaimne või kehaline töö, tavapärase elurütmi ootamatu muutus, iseenda või lähedase inimese raske haigus, trauma, mure lähedase inimese pärast, elamine või töötamine sobimatutes kliimaoludes, väsimus ja kurnatus jne.

Vaata ka
--------

* Stressipall

Kirjandus
---------

* Stressi teejuht: kuidas saada lahti liigsest pingest? Eesti Tervisekasvatuse Keskus, 1997. Koostanud Taimi Elenurm, Anu Kasmel, Anti Kidron, Eha Rüütel, Maria Teiverlaur ja Uno Traat, toimetanud Anti Kidron; eessõna kirjutanud Linda Norheim.

Välislingid
-----------

* Toomas Õunap. Enesemassaaž – imerohi stressi vabastamiseks
* Toomas Õunap. Lihtsad tegevused stressi vähendamiseks. Kas sina oskad ennast ise aidata?
* Stressi vähendamise kursused
**Treblinka hävituslaager** oli Saksamaa hävituslaager okupeeritud Poolas Teise maailmasõja ajal Treblinka küla lähedal praeguses Masoovia vojevoodkonnas. Laager rajati operatsioon Reinhardi käigus, see tegutses 23. juulist 1942 19. oktoobrini 1943. Selle aja jooksul tapeti Treblinkas umbes 850 000 meest, naist ja last. Nende hulgas oli üle 800 000 juudi, samuti mõni tuhat mustlast.

Laagrit juhtis SS, kuid selles oli ka Trawniki koonduslaagris Nõukogude sõjavangide seast värvatud idaeurooplastest valvureid. Laagril oli kaks osa: Treblinka I ja II. Esimene laager oli sunnitöökeskus. Vangid töötasid kas lähedases kruusakarjääris või põllumajanduses. 1941. aasta juunist 23. juulini 1944 suri enam kui pool 20 000 vangist kurnatuse, ületöötamise või vägivalla kätte.[*viide?*]

Treblinka II rajati algusest peale tapamajaks. Üle 99% kõigist saabunuist saadeti kohe gaasikambrisse, kus neid tappis sõjasaagiks saadud Nõukogude tankimootorite heitgaas.[*viide?*] Väiksem osa määrati eriüksustesse. mille töö oli matta laibad massihaudadesse. Hiljem põletati laipu suurtel vabaõhutuleriitadel.[*viide?*]

Treblinka II lõpetas töö 19. oktoobril 1943, pärast vangide eriüksuste mässu, milles põgenes 300 vangi ja tapeti rida Saksa valvureid. Märtsis 1942 alustas SS operatsiooni "Sonderaktion 1005", et peita operatsioon Reinhardi jooksul tapetud miljonite inimeste mõrvad. Treblinka vangidest moodustati "laibaüksused" (*Leichenkommandos*), mis kaevasid laibad massihaudadest välja ning põletasid. Treblinka laagritest on jäänud vähe füüsilisi tõendusi.

2012. aasta algul avastas Briti teadlase Caroline Sturdy Collsi juhitud rühm väljakaevamistel mitu suurt ja sügavat massihauda (suurim neist 26 m pikk ja 17 m lai) ning ka jäänused kahest ehitisest, mis tõenäoliselt toimisid gaasikambrina.

Viited
------

1. ↑  Holocaustresearchproject.net
2. ↑  Treblinka - ein Todeslager der "Aktion Reinhard", in: "Aktion Reinhard" - Die Vernichtung der Juden im Generalgouvernement, Bogdan Musial (ed.), Osnabrück 2004, pp. 257-281.
3. ↑  Donald L. Niewyk, Francis R. Nicosia, *The Columbia guide to the Holocaust*, Columbia University Press, 2000, ISBN 0-231-11200-9. Page 210
4. 1 2  BBC History of World War II. Auschwitz; Inside the Nazi State. Part 3, Factories of Death.
5. ↑  Treblinka: Chronology
6. ↑  "Treblinkast leitud massihaud sulgeb holokaustieitajate suud" Delfi, 17. jaanuar 2012

Välislingid
-----------

* "Treblinkast leitud massihaud sulgeb holokaustieitajate suud" Delfi, 17. jaanuar 2012
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib romaanist; selle järgi tehtud muude teoste kohta vaata lehekülge Jane Eyre (täpsustus).* |

---

Esmatrüki tiitelleht
**"Jane Eyre"** on Charlotte Brontë tuntuim romaan. Romaan avaldati aastal 1847 Londonis pseudonüümi Currer Bell all.

Eesti keeles on romaan ilmunud aastail 1959 (Eesti Riikliku Kirjastuse väljaanne, inglise keelest tõlkinud Elvi Kippasto-Raidaru, värsid tõlkinud Edla Valdna), 1981 (Eesti Raamat, inglise keelest tõlkinud Elvi Kippasto, värsid tõlkinud Edla Valdna), 2000 (kirjastus Birgitta, inglise keelest tõlkinud Ira Inga Vilberg) ja 2007 (Mediasat Groupi ja Eesti Päevalehe kirjastusel, tõlkinud Elvi Kippasto).

Kirjandus
---------

* Virginia Woolf, "Jane Eyre" ja "Vihurimäe". Tõlkinud Jaak Rähesoo – Looming 1992, nr 8, lk 1094–97 ja Virginia Woolfi valimikus "Esseed", Hortus Litterarum, Tallinn 1997, lk 108–115

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Jane Eyre** |

* Romaani täistekst Gutenbergi projekti lehel (inglise keeles)
* Peeter Olesk, Romaaniülikool: Charlotte Brontë "Jane Eyre" – Eesti Päevaleht 9. november 2007, lk 28
**Kujutavate kunstide klubi** ehk **Kuku klubi** on 1935. aastal asutatud klubi Tallinnas aadressil Vabaduse väljak 8, Tallinna Kunstihoone keldris.

Algselt ööklubina rajatud Kuku klubis on kaks baari, *à la carte*-restoran kuuekümnele inimesele, piljardituba ja kaks koosolekuruumi.

"Siin oli vabameelsuse vaim, siin lehvis opositsioonilisuse vaim. Siin oli kõik lubatud, mis ei riivanud sündsust või muid selliseid kenamaid aateid ja nähtusi. Nii et sellisena ta oli meile kõigile - loovharitlastele - omamoodi teiseks koduks," iseloomustas Kuku klubi tähtsust loomeinimeste kogunemiskohana nõukogude ajal kunstnik Heinz Valk.

Ajalooliselt on kasutatud ka nimekuju *KuKu klubi*, näiteks teeb seda Heinz Valk oma raamatus "KuKu klubi kuldsed aastad". Samas ei pea Eesti Keele Instituut seda nimekuju tänapäeval õigeks.

Viited
------

1. 1 2
2. ↑  Heinz Valk raius Kuku klubi raamatusse ERR 19.05.2014

Kirjandus
---------

* Heinz Valk "KuKu klubi kuldsed aastad" Tallinn, 2014

Välislingid
-----------

* Legendaarne Kuku klubi – kunstnike teine kodu - Õhtuleht, 5. august 2004
* Andres Langemets. "Kerge laskuda, raske lahkuda."  – Eesti Ekspress 29. jaanuar 2010
* Boheemlaspesa metamorfoosid – Kuku klubi 75 - Eesti Päevaleht, 30. jaanuar 2010
* Heinz Valk raius Kuku klubi raamatusse ERR 19.05.2014
**Urmas Laht** (sündinud 7. juulil 1955 Loksal) on eesti põllumajandustegelane ja poliitik.

Haridus
-------

Ta õppis Võsu 8-klassilises koolis, hiljem lõpetas töö kõrvalt õhtukeskkooli. Ta on lõpetanud Olustvere Sovhoostehnikumi agronoomia erialal ja 1993. aastal Eesti Põllumajandusülikooli põllumajanduse ökonoomika ja juhtimise erialal.

Töö
---

Aastatel 1976–1980 töötas ta Kohtla-Järve sovhoosi brigadirina, 1980–1983 Kuusalu kolhoosi osakonna juhataja asetäitjana, 1983–1989 Ilumäe kolhoosi osakonnajuhatajana, 1989–1996 Tamsalu TERKO tootmisdirektorina, 1996–1999 Lihaühistu Viru juhatuse esimehena.

Aastatel 1999–2003 oli ta IX Riigikogu liige, ta kuulus Keskerakonna fraktsiooni ja oli maaelu komisjoni liige, 2002–2003 maaelu komisjoni aseesimees, 1999–2001 Maapanga pankroti asjaolude väljaselgitamise uurimiskomisjoni liige.

2003. aastast on ta OÜ Markilo juhataja, 2009. aastast ka OÜ Kureoja Jõusöödatehas juhataja. Aastatel 2006–2010 oli ta OÜ Viru Mölder juhataja.

Ühiskondlik ja poliitiline tegevus
----------------------------------

Aastatel 1997–2002 oli ta Eesti Põllumajandus-Kaubanduskoja nõukogu aseesimees, 1997–2003 Eesti Ühistegelise Liidu juhatuse esimees. Ta on Eesti Tõusigade Aretusühistu nõukogu esimees. 

Aastatel 1999–2002 oli ta Vihula valla volikogu liige.

Urmas Laht on Eesti Keskerakonna liige ja Lääne-Virumaa piirkonna aseesimees.

Tunnustus
---------

* Balti Assamblee medal
* 2010 Lääne-Virumaa vapimärk

Viited
------

1. ↑  Lipusga seakasvataja. Eesti Päevaleht, 6. detsember 1998
2. ↑  Kristiina Kuuse. Urmas Laht vaatab alati ettepoole. Maaelu Edendaja, Postimehe teemaleht, 14. september 2015
3. ↑  IX Riigikogu koosseis
4. ↑  Nädala juubilar Urmas Laht 60. Kesknädal, 8. juuli 2015[*alaline kõdulink*]
5. ↑  "Lääne-Viru maakonna vapimärkide laureaadid". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. märts 2016. Vaadatud 16. jaanuaril 2016.
**Urmas Siigur** (sündinud 18. detsembril 1956) on eesti arst ja arstiteadlane, endine Tartu Ülikooli Kliinikumi juhatuse esimees.

Urmas Siigur lõpetas 1981. aastal Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna (*cum laude*) ning 1982. aastal kirurgia internatuuri. Kandidaadiväitekirja kaitses Urmas Siigur Tartu Ülikoolis 1990. aastal, doktoriväitekirja aga 1997. aastal Karolinska Instituudis Stockholmis. 

Aastatel 1982–1984 töötas ta kirurgina Tartu Linna Onkoloogia Dispanseris, 1982–1991 vanemlaborandina, nooremteadurina, teadurina ja vanemteadurina Üldmolekulaarpatoloogia Instituudis, 1991–1996 Maarjamõisa Haigla laboriosakonna juhatajana, 1996–1999 aprillini Tartu Ülikooli Kliinikumi Ühendlabori juhatajana. 

Aastatel 1999–2002 oli ta SA Tartu Ülikooli Kliinikumi juhatuse liige, haldusalaks ravi-, õppe- ja teadustöö. Alates 8. veebruarist 2002 kuni 30. septembrini 2018 oli Urmas Siigur SA Tartu Ülikooli Kliinikumi juhatuse esimees.

Alates 2020. aasta jaanuarist on ta ajakirja Eesti Arst peatoimetaja.

Urmas Siigur on avaldanud üle 40 teadusartikli, peamiselt mikroobiökoloogiast.

Isiklikku
---------

Urmas Siigur on abielus ja tal on viis last. Tema isa oli õigusteadlane Heino Siigur (1930–2021).

Tunnustus
---------

* 2016 Tartu Tähe kavaler
* 2019 Tartu Ülikooli Kliinikumi preemia

Viited
------

1. ↑  Ajakiri «Eesti Arst» saab uue peatoimetaja, Postimees, 4. november 2019
Urmas Laansoo Tallinna Botaanikaaias järjekordset tuuri läbi viimas  
Foto: Ave Maria Mõistlik, 29. aprill 2022
Urmas Laansoo Tallinna Botaanikaaias juhendamas ekskursiooni "Pojengid – lopsakad rahvalemmikud"  
Foto: Ave Maria Mõistlik, 29. juuni 2019
**Urmas Laansoo** (sündinud 23. veebruaril 1962) on eesti botaanik. 

Urmas Laansoo on õppinud Tohisoo algkoolis ja lõpetanud Kohila Keskkooli ning õppinud Tartu Riiklikus Ülikoolis bioloogiat. Ta on täiendanud end Rootsis Göteborgi botaanikaaias ja Suurbritannias Greenwichi ülikoolis. 

Alates 1985. aastast on Laansoo Tallinna Botaanikaaias botaanik. Ta töötas seal juba ka koolivaheajal; tema esimene tööpäev Botaanikaaias oli 11. juunil 1978. 

Ta on kirjutanud botaanikast ja taimede kasvatamisest nii erialaajakirjades kui ka ajalehtedes ning rääkinud taimedest raadio- ja telesaadetes; näiteks juba 1980. aastal esines Laansoo populaarses lastesaates "Siililegi selge".

Teoseid
-------

* "Maailma rahvustaimed" (koos Krista Kauri ja Taimi Puusepaga), Maalehe Raamat, 2008, ISBN 9789985643655
* "Urmas Laansoo taimeraamat" Varrak, 2009 ISBN 9789985318782
* "Maagilised taimed ja taimemaagia" (koos Krista Kauri ja Taimi Puusepaga), Menu kirjastus, 2009, ISBN 9789985998090
* "Palmid", Varrak, 2014, ISBN 9789985330036

Tunnustus
---------

* 2017 Eesti looduskaitsemärk
* 2019 Tallinna teenetemärk

Isiklikku
---------

On pärit kuuelapselisest perest. Kogub flokse, pojenge ja kaktusi, varem on kogunud ka elektrijõulupirne. Tema hobideks on akvaristika, astronoomia ja maailmamuusika.

Viited
------

1. 1 2 3 4  "KÖP. Persona. Urmas Laansoo". Vikerraadio. 15.11.2012. Vaadatud 28.07.2018.
2. 1 2  PM (20.05.2006). "Urmas Laansoo - taimede ristiisa". Postimees. Vaadatud 28.07.2018.

Välislingid
-----------

* Riin Kübarsepp. Urmas Laansoo suvi taimedega Õhtuleht, 14. juuni 2000
* Eva Toome. Urmas Laansoo – taimede ristiisa Postimees, 20. mai 2006
* Ain Alvela. Urmas Laansoo usub, et taimed tapavad stressi Äripäev, 30. aprill 2009
Dmitri Barinov (2017)
**Dmitri Nikolajevitš Barinov** (vene keeles Дмитрий Николаевич Баринов; sündinud 11. septembril 1996 Ogudnevos, Moskva oblastis) on Venemaa jalgpallur, kes mängib kaitsva poolkaitsjana Venemaa kõrgliiga klubis Moskva Lokomotiv ja Venemaa jalgpallikoondises.

Moskva Lokomotiviga liitus ta 2012. aastal. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Venemaa kõrgliigas hooajal 2014–15. Esimese värava Venemaa kõrgliigas lõi ta 19. augustil 2017 mängus Moskva Spartaki vastu. Samal hooajal tuli ta Lokomotiviga Venemaa meistriks. Lisaks on ta klubiga võitnud kolm korda Venemaa karikavõistlused ja korra Venemaa superkarika.

2013. aastal tuli Barinov Venemaa kuni 17-aastaste koondisega Euroopa omavanuste meistriks. 2015. aastal võitis ta Venemaa kuni 19-aastaste koondisega Euroopa omavanuste meistrivõistlustel hõbemedali. Venemaa jalgpallikoondises debüteeris ta 8. juunil 2019 EM-i valikmängus San Marino vastu. Ta kuulub Venemaa koondisse 2020. aasta Euroopa meistrivõistlustel.

Saavutused
----------

Moskva Lokomotiv
* Premjer Liga: 2017–18
* Venemaa karikas: 2016–17, 2018–19, 2020–21
* Venemaa superkarikas: 2019

| * v
* r
Venemaa koondis  –  UEFA Euro 2020 |
| --- |
| 

* 1 Šunin
* 2 Fernandes
* 3 Divejev
* 4 Karavajev
* 5 Semjonov
* 6 Tšerõšev
* 7 Ozdojev
* 8 Barinov
* 9 Sobolev
* 10 Zabolotnõi
* 11 Zobnin
* 12 Djupin
* 13 Kudrjašov
* 14 Džikija
* 15 Mirantšuk
* 16 Safonov
* 17 Golovin
* 18 Juri Žirkov
* 19 Žemaletdinov
* 20 Ionov
* 21 Fomin
* 22 Dzjuba (c)
* 23 Kuzjajev
* 24 Jevgenjev
* 25 Makarov
* 26 Muhhin
* Treener: Tšertšessov

 | Venemaa |
**Jaan-Imant Pedaste** (sündinud 14. oktoobril 1941 Tartus) on eesti spordipedagoog ja -teadlane.
Jaan-Imant Pedaste on Margus Pedaste isa.
Lõpetas 1961 Tartu 2. Keskkooli, 1972 Tartu Riikliku Ülikooli kehakultuuriteaduskonna.

Oli 1972–80 kehalise kasvatuse õpetaja Tallinnas ja Tartus, 1980–85 TÜ kehalise kasvatuse ja spordikateedri õpetaja, 1985–90 vanemõpetaja, 1990–92 veespordikateedri vanemõpetaja, 1990–99 Emajõe spordibaasi juhataja. Õpetanud kehalist kasvatust ja sõudmist.
Olnud Rannu Keskkooli ja Kaarepere Põhikooli direktor. Kuulunud 1999–2015 Tartumaa Koolispordi Liidu juhatusse.

Sõudjana ja treenerina
----------------------

Alustas sõudetreeninguid 1958 Ülo Tölbi juhendamisel, Balti laevastikus ajateenistuses olles harrastas meremitmevõistlust. 
Tulnud 4 korral Eesti meistriks: 

* 1966 roolijaga kahepaadil
* 1960–1962 kaheksapaadil.

* Meistersportlane sõudmises ja meremitmevõistluses (1962). Töötanud 1977–91 TRÜ KKT õppejõuna ja 1990–99 TÜ Emajõe spordibaasi juhatajana.

Teoseid
-------

Uurimusi noorte kehalistest võimetest, füüsilisest aktiivsusest, sõudjate vastupidavuse füsioloogiast.15 teadustrükist.

* Sõudjate funktsionaalse seisundi ja verenäitajate muutustest ettevalmistaval perioodil. Tartu, 1972
* Tartu linna ja maakonna 16–18-a noorukite kehaline aktiivsus (kaasautor T. Jürimäe). // TÜ kehakultuuriteaduskonna teadus- ja õppemetoodiliste tööde kogumik. Tartu, 2001.
* Tartu Riikliku Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1944–1980. Trt, 1987, 330
* II 127
* ELVI, 44
* ESBL, 471.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Välislingid
-----------

* Biograafia ESBL-is

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
Jõesuu sild (Eesti)Jõesuu sild
AsendikaartJõesuu sillad 2021. aasta oktoobris
Jõesuu sild
**Jõesuu sild** on 2009. aastal valminud sild üle Emajõe Tartu – Viljandi – Kilingi-Nõmme maanteel Võrtsjärve kirdenurga juures Suure Emajõe lähtel.

Ajalugu
-------

Enne silla rajamist oli Tartu-Viljandi maanteel Rannu-Jõesuus ametlik parvekoht üle 200 aasta. 19. sajandi lõpus ehitati jõele puust ujuvsild. Püsisilla ehitus algas 1920. aastal Viljandi inseneri Friedrich Werncke projekti järgi. Sild valmis 1923. aastal. 1936–1937 ehitati pehkinud puusilla asemele terassild. Detailid valmisid Tallinnas Franz Krulli tehases. Silla monteeris Soome firma Cyklop. Sild õhiti osaliselt 1941. aastal. 1944. aastal õhiti sild täielikult, alles jäid vaid sillasammaste vundamendid. 1947. aastal rajati Jõesuusse Leningradis projekteeritud puitsild, mille 1958. aastal vahetas välja vene inseneride projekteeritud 66-meetrine raudbetoonsild. See sild, tuntud kui Rannu-Jõesuu sild, on kasutusel senini.

23. septembril 2009 valmis 1958. aastal rajatud sillast vähem kui sada meetrit allavoolu Tallinna Tehnikaülikooli professori Siim Idnurme projekteeritud teraskaarsild. Sild on 90 meetrit pikk ja 13,8 meetrit lai. Silla ehitasid AS Merko Ehitus ja AS Tallinna Teed, silla teraskonstruktsioonid valmistas ning monteeris Viljandi Metallitööstuse AS.

Pilte
-----

* Jõesuu sild 2010. a juulisJõesuu sild 2010. a juulis
* Eesplaanil uuem sild, vaade Võrtsjärvele (oktoober 2021)Eesplaanil uuem sild, vaade Võrtsjärvele (oktoober 2021)
* Jõesuu sild 2021. aasta oktoobrisJõesuu sild 2021. aasta oktoobris
* Jõesuu sild ida suunal (oktoober 2021)Jõesuu sild ida suunal (oktoober 2021)
* Rannu-Jõesuu sillad jõekaldalt vaadatunaRannu-Jõesuu sillad jõekaldalt vaadatuna

Vaata ka
--------

* Võrtsjärv
* Emajõgi

Allikad
-------

* Martin Pau. Rannu-Jõesuu uhkeldab kahe sillaga Tartu Postimees, 23.09.2009
* Rannu-Jõesuu sillad maksid 79 miljonit Ehitusbörs. 23.09.2009
**Djeboki lahing** oli Põhja-Mali konflikti kokkupõrge, mis toimus 2013. aasta märtsis Djeboki piirkonnas Malis.

Lahing
------

Prantsusmaa ja Mali väed suundusid 12. märtsil Gaost In Zekouani, kus nad samal õhtul otsinguoperatsioonid käivitasid. Alguses mässulist leida ei õnnestunud, kuid öö jõudsid tulid piirkonda kaks islamistide pikapit ning mässulised avasid sõjaväelaste vastu tule. Autod õnnestus hävitada, kuid islamistid pääsesid põgenema. Hiljem märgati paari kilomeetri kaugusel veel kahte kahtlast pikapit, millest üks õnnestus valitsusvägedel hävitada. Prantslased jätkasid järgmisel päeval otsinguid ning leidsid isetehtud lõhkeseade. Vahetult pärast pommi leidmist sattusid sõdurid džihadistide varitsusse, kuid ründajad õnnestus taas põgenema panna. Islamistide järjekordne rünnak pani Mali ja Prantsusmaa sõdurid lõpuks taanduma, metsas asunud terroristide positsioone hakati pommitama. Öösel tulevahetused lõppesid ning valitsusväed võtsid kogu ala enda kontrolli alla. Vastaste laipu või muid jälgi leida ei õnnestunud.

14. märtsil märgati õhust Prantsusmaa ja Mali kolonnist eespool teel pikapit ning lõhkekeha paigaldavaid mässulisi. Sündmuskohale saadeti lennukid ning kolm helikopterit. Nad korraldasid kuuele pikapile Torteulis varitsuse, osad autodest olid täidetud lõhkeainega. Helikopteritulega õnnestus kõik autod hävitada. Järgmisel päeval saabus Torteulisse ka valitsusvägede jalavägi, kuid satuti mässuliste tule alla. Pärast lühikest tulevahetust põgenesid islamistid metsa.

Järgmisel päeval korraldasid prantslased Zekouanis otsingud, kuid midagi kahtlast ei leitud. Djeboki lahingus ühtegi Mali ega Prantsuse sõdurit ei hukkunud, mässulistest kaotas elu hinnanguliselt 15–40.

Viited
------

1. ↑  Ministère de la Défense : *Opération Serval : Opération Doro 3*
2. ↑
3. ↑  Fédéric Gout, Libérez Tombouctou ! Journal de guerre au Mali, Tallandier, 2015.
4. ↑
5. ↑
6. ↑  Jean-Christophe Notin, The war of France in Mali, p. 513-517.
Jaan Ehlvest (2011)
**Jaan Ehlvest** (sündinud 14. oktoobril 1962 Tallinnas) on Eesti, Nõukogude Liidu ja USA maletaja.

Tema treener aastail 1986–1990 oli Aleksander Veingold. Ta täitis suurmeistri normi 1987. aastal.

1988. aastal tuli ta maailma karikaturniiril Belfortis Garri Kasparovi ja Anatoli Karpovi järel kolmandaks.

Ehlvest oli pikka aega Eesti esimaletaja, kuid konfliktide tõttu Eesti Maleliidu juhatusega esindab ta 2006. aastast Ameerika Ühendriike.

2010. aasta märtsi seisuga on ta ELO-reiting 2598. USA maletajatest on ta 8. kohal.

2008. aastal valmis temast dokumentaalne portreefilm "Mängija" (režissöör Kaupo Kruusiauk).

Teosed
------

* "Mäng 1999". 2001
* "The Story of a Chess Player". New York 2004. ISBN 0-9763891-0-X

Isiklikku
---------

Jaan Ehlvesti vend oli Jüri Ehlvest. Nende isa Juhan Ehlvest ja ema Maret Ehlvest on arstid.

Viited
------

1. ↑  FIDE Chess Profile: Jaan Ehlvest
2. ↑  Maria Ulfsak (22. oktoober 2022). "FILMIARVUSTUS | Õnneks pole režissöör Faustist üleliia lummatud ega püüa temast ebamaist kangelannat konstrueerida". *Eesti Ekspress*. Vaadatud 22.10.2022.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Jaan Ehlvest** |

* Jaan Jürine: Jaan Ehl­vest: maleprofi ametit ei tahaks ma kellelegi soovitada Eesti Päevaleht, 1. oktoober 2008
* Jaan Ehlvest jõudis Mehhiko turniiril poolfinaali Postimees, 23. detsember 2008
* Oliver Rand, Kunagine tippmaletaja Jaan Ehlvest asus Saaremaale elama, Meie Maa, 15. juuli 2011
* Biograafia ESBL-is
**Dmitri Adams** (kuni 20. augustini 1923 **Dimitri Jegoroff**, **Dmitri Jegorov**; 4. mai 1887 Tartu – surma aeg ja koht teadmata) oli Eesti arst ja sõjaväelane (kapten).

Ta lõpetas 1911. aastal Keiserliku Sõjaväemeditsiini Akadeemia arsti astme väärilisena *cum laude*.

1913–1914 töötas ta raudtee jaoskonnaarstina Kovelis, sai 1914 kolleegiumiassessoriks. Seejärel mobiliseeriti ta Vene sõjaväkke, kus teenis 1914–1915 Belehjevski jalaväepolgus ja 1915–1918 tagavaraväe hospidalis kõrva-, nina- ja kurguhaiguste osakonnas. 

1919. aastal oli ta eraarst Tartus, 1920–1921 teenis 4. piirikütipataljonis, Kalevlaste Malevas ja 3. üksikus jalaväepataljonis, arvati reservi 27. augustil 1921. Tsiviilis töötas ta Suure-Kõpu, alates 1932 Esna jaoskonnaarstina. 1933 asus ta Tallinna, praktiseerides ja puhates suvel Elvas. 1936 läks ta Mihkli, seejärel Tori jaoskonnaarstiks. 1938. aastal sai ta Narva raudtee ambulatooriumi juhatajaks.

Kirjandus
---------

* Helbe Merila-Lattik. Eesti arstid 1940–1960. Lk. 127.

Välislingid
-----------

* Ohvitseride andmekogu
**Kaul Andrus Kadak** (aastani 1936 **Evald Johannes Kadak**; 24. mai 1903 Kloostri vald – 4. juuni 1985 Toronto) oli eesti eripedagoog, haridusministeeriumi ametnik, metsavend, soomepoiss ning eesti aktivist Lõuna-Aafrika Vabariigis ja Kanadas.

Ta õppis Paldiski algkoolis ja lõpetas 1922. aastal Tallinna Õpetajate Seminari. Samal aastal astus ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonda, mille lõpetas aastal 1933. Akadeemiliselt kuulus ta EYS Veljestosse.

Aastatel 1923–1926 töötas ta Udriku nõrgamõistuslike laste kodus ja aastatel 1928–1935 Tartu 2. abikoolis õpetajana. Seejärel töötas ta haridusministeeriumis vabaharidusnõunikuna ja Riikliku Propaganda Talituses kultuuri ja ühiskondliku ala juhatajana. Suvel 1941 oli ta metsavend. Saksa okupatsiooni ajal (aastatel 1941–1943) töötas ta haridusdirektooriumis. Ta oli Tallinna Koolinoorsoo Liidu esimees.

Augustis 1943 põgenes ta paadiga Soome, sama aasta novembrist kuulus ta Soome armeesse, kus lõpetas ohvitseride kursused. Ta võitles Vuokse rindel ja oli infoohvitseriks JR 200 koosseisus. 

1944. aastal läks ta Rootsi. Seal töötas ta algul Kriminalistika Instituudis, hiljem Türgi konsulaadis sekretärina. Oli Eesti Juristide Ühingu Rootsis juhatuse liige, Eesti Rahvusliku Liidu asutajaliige ja juhatuse liige, Eesti Rahvusnõukogu juhatuse liige, Eestlaste Koostöö Keskuse asutajaliige ja juhatuse liige.

Aastatel 1948–1975 elas ta Johannesburgis Lõuna-Aafrika Vabariigis, kus töötas kuni 1968. aastani koolis inspektori, õpetaja, abijuhatajana. Oli Johannesburgi Eesti Seltsi esimees.

Aastatel 1975–1985 elas ta Kanadas. Seal kuulus ta E.E.L.K. Toronto Peetri kogudusse, olles juhatuse liige ja esimees, samuti Eesti Õigusteadlaste Ühingusse Kanadas ja Soomepoiste Klubisse Torontos.

Isiklikku
---------

Tal oli vend Albert ja abikaasa Tiiu.

Tema onutütar Lehte Rannut oli eesti keeleteadlane. Tema teise onutütre tütrepoeg on eesti vaimulik Kristjan Luhamets.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  Kadak, Kaul-Andrus TLÜAR väliseesti isikud (vaadatud 26. septembril 2015)

Välislingid
-----------

* Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944
**Kaulakiai** on küla Leedus Raseiniai rajoonis, Pagojukai valla halduskeskus. Külas on kultuurimaja, postkontor ja raamatukogu. Sealne kool on Raseiniai Šaltinise progümnaasiumi filiaal.

Külas asub Dubysasse voolaval Liolinga ojal 13,1 hektari suurune 1980. aastal rajatud paisjärv. 2000. aastal rajati selle juurde väike hüdroelektrijaam võimsusega 250 kW. Külas on kolm saekaatrit, seal tegutseb ka ühistu RWProduktai, mis toodab puidugraanuleid.

Sealset mõisat on esmamainitud 1599. aastal. Nõukogude ajal oli Kaulakiai kohaliku kolhoosi keskasulaks.

* KaulakiaiKaulakiai
* PaisjärvPaisjärv
* KoolimajaKoolimaja

Viited
------

1. ↑  2011 m. surašymas. Lietuvos statistikos departamento, vaadatud 27.05.2017.
2. ↑  Kaulakiai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 591 lk.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Kaulakiai** |

* Küla portaalis vietoves.Lt