recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
17. sajandi seltskonnatants John Playfordi tantsuraamatust, tantsib vanatantsuansambel Saltatriculi muuseumiööl 2015 Tartus
Viie paari kadrill koloniaalstiilis ballil Albert Hallis
**Ajalooline tants** (analoogiliselt vanamuusikaga on kasutatud ka sõna **vanatants**) on mõiste, millega tähistatakse Lääne-Euroopas minevikus kasutusel olnud tantse tänapäeval tantsituna. Ajaloolist tantsu võidakse esitada laval, näiteks mingi lavateose osana või lihtsalt publikule suunatud meelelahutusena, kuid seda harrastatakse ka seltskonnatantsuna mingile ajalooperioodile pühendatud ballidel, stiilipidudel, taaskehastajate üritustel ning ajaloolise tantsu klubides. Ajaloolise tantsu rekonstrueerimine võib olla abiks muusikateaduslikus ja ajaloolises uurimistöös.

Ajaloolise tantsu rekonstruktsioonide allikmaterjaliks on vastavast ajalooperioodist pärit tantsukirjeldused ja -juhendid kõrgklassile suunatud tantsukäsiraamatutest, kaudsemalt ka kujutava kunsti teosed, tantsumuusika noodistused, õukonnaballide ja -pidustuste kirjeldused. 20. sajandi tantsude rekonstrueerimiseks on võimalik kasutada suulist pärimust ning filmi- ning videosalvestusi. Ajaloolise tantsu rekonstrueerimine on suurel määral interpreteerimine, milles tõlgendaja teadmistel ja isiksusel on oluline roll.

Ajaloolist tantsu rekonstrueerimisele ja esitamisele keskendunud tantsuansamblit nimetatakse **ajaloolise tantsu ansambliks** või **vanatantsuansambliks**.

Jaotus
------

Ajaloolised tantsud jaotatakse perioodi järgi:

* keskaja tants
* renessansstants
* barokktants
* 19. sajandi seltskonnatants
* 20. sajandi seltskonnatants

Eestis
------

Vanim ajaloolist tantsu viljelev kollektiiv Eestis on Saltatores Revalienses, kes alustas Virve Kurbeli juhtimisel Tallinnas tegevust 1991. aastal. Alates 2001. aastast tegutseb Tartu vanatantsuansambel Saltatriculi, selle kunstilise juhi Külli Kressa juhendatud kursustest kasvasid 2011. aastal välja Rakvere Fioretto ja Saaremaal tegutsev Rondo Danzante, kuid arvatavasti on ajaloolist tantsu projektipõhiselt esitatud mujalgi.

Vaata ka
--------

* Tantsu ajalugu
* Ballett
* Mask (žanr)
* Tantsude loend

Viited
------

1. ↑  Ajaloolisest tantsust. - saltatriculi.weebly.com
2. ↑  Fioretto. - facebook.com
3. ↑  Meist. - Rondo Danzante. Ajaloolise tantsu grupp Kuressaares

Välislingid
-----------

* Ajaloolise tantsu allikatest keskajast kuni 17.-18. sajandini vanatantsuansambel Saltatriculi kodulehel (Külli Kressa tekst)
* 19. sajandi seltskonnatantsust ja selle õpetamisest kõneleb Rufina Noor
* Tantsukäsiraamatud 1490. kuni 1920. aastateni Library of Congressi kogus

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Ajalooline tants** |
**Maanteetransport** ehk **maanteevedu** on reisijate või kauba transportimine maanteedel.

Esimesteks maanteetranspordi vahenditeks olid hobused, härjad või koguni inimesed. Järjest kasvava kaubanduse ja tööstusrevolutsiooniga olid paremad teed hädavajalikud. John Loudon McAdam (1756–1836) lõi esimese kaasaegse maantee. Ta töötas välja odava sillutise, mis koosnes mullast ja kividest (tuntud kui killustikkate), ning tõstis teed ümbritsevast maastikust mõne meetri võrra kõrgemale, mis aitas kaasa veeäravoolule.

Transpordi teedel võib laias laastus jagada kaheks: kaubavedu ja inimeste transport. Lühikeste vahemaade ja kergemate väiksemate saadetiste jaoks kasutatakse kaubikuid. Suurte vedude jaoks on mõistlikum kasutada veoautosid.

Inimeste (reisijate) transport teedel toimub kas isiklike autode, ühistranspordi või kaugliinibusside vahendusel.

Maanteetranspordi tugevused ja nõrkused
---------------------------------------

Maanteetranspordil on mitmeid tugevaid ja nõrku külgi:

#### Positiivsed küljed

* tasuv / majanduslikult efektiivne
* kiire kohaletoimetamine
* ideaalne lühikeste vahemaade läbimiseks
* ideaalne kergesti riknevate kaupade (nt puu- ja köögiviljad) vedamiseks
* lihtne jälgida kauba asukohta
* lihtne suhelda juhtidega
* ideaalne kullerteenus

#### Negatiivsed küljed

* hooletu sõit võib kaupu vigastada
* liikluseeskirjad võivad põhjustada viivitusi
* halb ilm
* liiklusummikutest põhjustatud viivitused

Vaata ka
--------

* Raudteetransport
* Veetransport
* Torutransport
* Õhutransport

Viited
------

1. ↑  Lay (1992), lk 77
2. ↑  "Advantages and disadvantages of road transport" (inglise). Originaali arhiivikoopia seisuga 14.02.2012. Vaadatud 25.04.2012.

Kirjandus
---------

* Lay, Maxwell G (1992). *Ways of the World: A History of the World's Roads and of the Vehicles that Used Them*. Rutgers University Press. ISBN 0-8135-2691-4.
Akkadi impeerium oli laiem kui akkadlaste endi asuala
Akkadi kuninga Narām-Sîni võidusteel
**Akkadlased** (ka **akadlased** ja **akadid**) oli Vana-Lähis-Ida rahvas, kes elas peamiselt Põhja-Mesopotaamias, kus rajas 3. aastatuhandel eKr ühe maailma ajaloo esimestest suurriikidest: Akkadi riigi.

Akkadlased kõnelesid akadi keelt, mis kuulub semiidi keelte hulka ja mida kirjutati kiilkirjas, nii nagu ka veel mitmeid, omavahelise suguluseta Vana-Lähis-Ida keeli, sealhulgas sumeri ja elami keelt.

Akkadlaste nimi tuleneb Akkadi linnast, mis andis nime ka 24. sajandil eKr rajatud Akkadi riigile. Nende omakeelne endanimetus oli *șalmat qaqqadim* ehk "mustpead", nii nagu ka sumeritel.

Kuigi Vana-Lähis-Ida uurijad on aeg-ajalt pooldanud teooriat, mille kohaselt olid sumerid Mesopotaamias varem (olgu siis põlisasukatena või varajaste migrantidena) ja akkadlased olid hilisemad sisserändajad, ei jaga seda enamik tänapäeva assüriolooge. Meieni jõudnud varaseimates allikates esineb nii sumeri kui ka akadi keelt, sumerid ja akkadlased elasid suures osas ühistel aladel, kasutasid ühist kirja ja olid sageli kakskeelsed, mistõttu ei ole võimalik eristada, kumb keel oli substraat ja kumb superstraat või kumb kultuur jõudis Mesopotaamiasse varem. Ka varasemad teooriad sumerite ja akkadlaste antropoloogiliseks eristamiseks ei paista uuemate andmete põhjal paika pidavat.

Pärast Akkadi riigi lagunemist jagunes Mesopotaamia kaheks kultuuriliselt ja keeleliselt tihedalt seotud alaks: põhjapoolseks Assüüriaks ja lõunapoolseks Babülooniaks. Samamoodi jagunesid ka akkadlased assüürlasteks ja babüloonlasteks, kelle erinevused olid eelkõige poliitilised ja kultuurilised, vähemal määral keelelised (ehkki erialakirjanduses kõneldakse kohati assüüria ja babüloonia keelest, peetakse neid tavaliselt siiski samaks keeleks kui akadi keel).
**Venemaa suurmeister** (vene keeles гроссмейстер России) on Venemaal males sportlike saavutuste eest tulemuspõhiselt antav kõrgeim nimetus.

Nimetus kehtestati detsembris 2007 ilmunud Venemaa föderaalseaduses "Kehakultuurist ja spordist Venemaal".

Tegu on eluaegse nimetusega ning selle saavutamiseks on vaja täita teatud nõuded ja tingimused, mis on kinnitatud Venemaa Föderatsiooni spordiministri käskkirjaga 2013. aastast. Selle alusel antakse Venemaa suurmeistri nimetus vähemalt 16-aastasele maletajatele, kes on tulnud näiteks klassikalises males maailmameistrivõistlustel kuue parema või Euroopa meistrivõistlustel kolme parema hulka. Samuti on võimalik nimetust saada kui jõuda võistkondlikel maailmameistrivõistlustel nelja või Euroopa võistkondlikel meistrivõistlustel kahe parema hulka. Eraldi nõuded on kiir- ja välkmales.

Analoogiline nimetus on ka kabespordis (Venemaa suurmeister). Teistel spordialadel tulemustepõhiselt antav kõrgeim nimetus on Venemaa rahvusvahelise klassi meistersportlane (мастер спорта России международного класса).

Varem, Nõukogude Liidus, oli maletajatele sportlike saavutuste eest kõrgeim antav nimetus NSV Liidu suurmeister.

Venemaa suurmeistreid
---------------------

* 2011 – Sergei Karjakin, Vladimir Potkin, Valentina Gunina
* 2012 – Sanan Sjugirov
* 2013 – Olga Girja

Vaata ka
--------

* Suurmeister
* Rahvusvaheline suurmeister
* NSV Liidu suurmeister

Viited
------

1. ↑  Федеральный закон от 4 декабря 2007 г. N 329-ФЗ "О физической культуре и спорте в Российской Федерации". rg.ru
2. ↑  Требования и условия их выполнения для присвоения спортивного звания гроссмейстер России. obninskchess.ru
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib liivlaste vanemast; mehenime kohta vaata Ako (eesnimi); Jaapani linna kohta vaata artiklit Akō* |

---

**Ako** oli Holmi liivlaste vanem, keda on mainitud Henriku Liivimaa kroonikas.

Tema nimi arvatavasti germaani päritolu.

Ako oli Riia piiskopi vastase võitluse juht Liivi ristisõja algusaastatel. 1206. aastal organiseeris ta ümberkaudsete valitsejate ühisrinnet Riia ründamiseks, kutsudes endaga liituma Polotski vürsti, turaidalasi ja leedulasi. Suvel Holmi linnuse juurde kogunenud ühisväkke õnnestus tal lõpuks peale kohalike liivlaste saada turaidalsed ja mõned leedulased, kes aga said lüüa piiskop Alberti saadetud ristisõdijate ja Mõõgavendade ordu väelt 4. juunil toimunud lahingus, kus hukkus ka Ako ise. Tema pea saadeti võidumärgina Riiga Albertile.

Viited
------

1. ↑  Indriķa hronika. Läti keelde tõlkinud Ā. Feldhūns; eessõna ja kommentaarid Ē. Mugurēvičs. Rīga: Zinātne, 1993. Peatükk X, kommentaar 29.
2. ↑  Henriku Liivimaa kroonika = Heinrici chronicon Livoniae. Ladina keelest tõlkinud Richard Kleis, toimetanud ja kommenteerinud Enn Tarvel. Tallinn: Eesti Raamat 1982, lk 55–61
Moskvas aadressil Staraja ploštšad 4 asuv endine NLKP Keskkomitee hoone, nüüdne Venemaa presidendi administratsiooni hoone
**Venemaa Föderatsiooni Presidendi Administratsioon** (vene keeles Администрация Президента Российской Федерации) on riigiorgan, mis tagab Venemaa presidendi tegevuse ja teostab kontrolli Venemaa Föderatsiooni presidendi otsuste täitmise üle.

Venemaa Föderatsiooni presidendi administratsioon on 19. juulil 1991 loodud Vene NFSV presidendi administratsiooni õigusjärglane.

Venemaa presidendi administratsiooni juht Anton Vaino

Juhtimine
---------

 *Pikemalt artiklis Venemaa Föderatsiooni presidendi administratsiooni personaliülem*
Venemaa presidendi administratsiooni eesotsas on juht. Selles ametis on alates 2016. aastast Anton Vaino. Tal on viis asetäitjat, nende seas Sergei Kirijenko ja Dmitri Peskov.

Struktuur
---------

Administratsiooni struktuuri kuulub paarkümmend Venemaa Föderatsiooni presidendi administratsiooni valitsust (näiteks valitsus välispoliitika küsimustes).

Vaata ka
--------

* Venemaa Föderatsiooni presidendi administratsiooni personaliülem

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Venemaa presidendi administratsioon** |

* Koduleht
|  |
| --- |
|  |
| Medalikohad |
| Maailmameistrivõistlused |
| **Pronks** | 2016 | jäähoki |
| **Pronks** | 2019 | jäähoki |

**Nikita Igorevitš Zaitsev** (vene keeles Никита Игоревич Зайцев; sündinud 29. oktoobril 1991 Moskvas) on Venemaa jäähokimängija, kes mängib kaitsjana NHL-i klubis Ottawa Senators.

Ta alustas profikarjääri hooajal 2009–10 Novosibirski Sibiris, mille ridades mängis ta KHL-is neli hooaega. 2013. aastal liitus ta Moskva CSKA-ga. Hooajal 2015–2016 jõudis ta klubiga Gagarini karika finaali, kus kaotati Magnitogorski Metallurgile mängudega 3:4. Hooaegadel 2014–2015 ja 2015–2016 valiti ta KHL-i hooaja sümboolsesse koosseisu ning osales samadel hooaegadel lisaks KHL-i tähtede mängul.

2016. aastal liitus ta Toronto Maple Leafsiga. 2017. aasta mais sõlmis ta klubiga seitsmeaastase lepingu. 2019. aasta juulis siirdus ta Senatorsi.

2016. ja 2019. aasta maailmameistrivõistlustel on Zaitsev Venemaa jäähokikoondise koosseisus võitnud pronksmedali. 2018. aasta maailmameistrivõistlustel kaotas ta Venemaa koondisega veerandfinaalis Kanadale, kuid Zaitsev oli kaheksa resultatiivse väravasööduga turniiri edukaim kaitsja.

Viited
------

1. ↑  "Maple Leafs sign Nikita Zaitsev to long-term extension; Ben Smith inked - Sportsnet.ca". Sportsnet.ca. Vaadatud 17.5.2019

Välislingid
-----------

* Nikita Zaitsev NHL.com lehel
* Nikita Zaitsev hockeydb.com lehel
|  |
| --- |
|  |
| Medalikohad |
| Maailmameistrivõistlused |
| **Kuld** | 2019 | jäähoki |

**Niko Jaakko Mikkola** (sündinud 27. aprillil 1996 Kiiminkis) on Soome jäähokimängija, kes mängib kaitsjana NHL-i klubis New York Rangers.

Mikkola alustas klubikarjääri Soome klubis KalPa, mille meeskonnas debüteeris ta Soome kõrgliigas hooajal 2014/15. Klubi põhimeeskonda murdis ta ennast järgmisel hooajal. Hooajal 2017/18 mängis ta Soome kõrgliigaklubis Tappara. Aastatel 2017 ja 2018 võitis Mikkola Soome meistrivõistlustel vastavalt KalPa ja Tapparaga hõbemedali.

2015. aastal valis St. Louis Blues ta NHL-i *draft* '​is 125. valikuna. 2018. aasta juunis sõlmis ta Bluesiga kaheaastase lepingu. Hooajal 2018/19 asus ta mängima American Hockey League'is (AHL) Bluesi tütarklubis San Antonio Rampage. NHL-is debüteeris Mikkola Bluesi meeskonnas 7. jaanuaril 2020 mängus San Jose Sharksi vastu. Püsivalt kuulus ta Bluesi põhimeeskonda alates järgmisest hooajast.

2023. aasta veebruaris kaubeldi Mikkola koos Vladimir Tarassenkoga Bluesist New York Rangersi.

2016. aastal tuli Mikkola Soome kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistriks. Soome jäähokikoondise koosseisus tuli ta maailmameistriks 2019. aastal.

Viited
------

1. ↑  "Blues sign Mikkola to entry-level deal". St. Louis Blues. 1. juuni 2018. Vaadatud 1. juunil 2018.
2. ↑  "Tarasenko traded to Rangers by Blues". *NHL.com*. 9. veebruar 2023. Originaali arhiivikoopia seisuga 9. veebruar 2023. Vaadatud 9. veebruaril 2023.

Välislingid
-----------

* Niko Mikkola NHL.com lehel
* Niko Mikkola hockeydb.com lehel

| * v
* r
New York Rangers |
| --- |
| 
**Väravavahid**: Jaroslav Halák **·** Igor Šestjorkin |
| 
**Kaitsjad**: Adam Fox **·** Libor Hájek **·** Ben Harpur **·** Ryan Lindgren **·** Niko Mikkola **·** K'Andre Miller **·** Braden Schneider **·** Jacob Trouba |
| 
**Ründajad**: Jonny Brodzinski **·** Filip Chytil **·** Barclay Goodrow **·** Kaapo Kakko **·** Patrick Kane **·** Chris Kreider **·** Alexis Lafrenière **·** Jake Leschyshyn **·** Tyler Motte **·** Artemi Panarin **·** Vladimir Tarassenko **·** Vincent Trocheck **·** Jimmy Vesey **·** Mika Zibanejad |
**Niko Nurmi** (sündinud 1995) on soome jõutõstja, noorte maailmameister, noorte maailmarekordi omanik.

2013. aasta juunis Venemaal Suzdalis peetud IPF-i esimestel maailmameistrivõistlustel klassikalises jõutõstmises tuli Nurmi noorteklassis kehakaalus kuni 105 kg kogusummaga 657,5 kg võitjaks. Lisaks kuldmedalile kolmevõistluses sai Nurmi kolm väikest medalit: kükis ja jõutõmbes kulla ning lamades surumises pronksi.

2018. aasta juunis Kanadas Calgarys peetud IPF-i maailmameistrivõistlustel klassikalises jõutõstmises tuli Nurmi juunioride klassis kehakaalus kuni 105 kg kogusummaga 725,0 kg kuuendaks.

Euroopa ja maailmarekordid noorteklassis
----------------------------------------

2012. aasta algul kehtestati noorte maailmarekordi normid klassikalises jõutõstmises ja 2013. aasta algul Euroopa noorterekordi normid. 2013. aasta juunis Suzdalis võisteldes maailmameistrivõistlusel püstitas Nurmi ühe päevaga (14. juunil 2013) noorteklassis 6 maailmarekordit ja 6 Euroopa rekordit. Rekordtulemused olid kükis 235,0 ja 240,0 kg; jõutõmbes 270,0 ja 277,5 kg ning kogusummas 650,0 ja 657,5 kg. Üks rekord ületati sama aasta septembris ja ülejäänud 11 rekordit vahetasid omanikku kahe aasta pärast.

Viited
------

1. ↑  Niko Nurmi. livescoresheet.com
2. ↑  1st Classic World Men's Championships 2013. powerlifting-ipf.com
3. ↑  6th World Men's Classic Championships, 2018. powerlifting-ipf.com
4. ↑  European Sub-Juniors Men's Equipped Records. Deadlift. europowerlifting.org
5. ↑  World Sub-Juniors Men's Equipped Records. Deadlift. powerlifting-ipf.com
**Estonia-2** oli Tallinna raadioelektroonika tehases Punane Ret välja töötatud radioola, milles kõrge helikvaliteedi saamiseks oli kasutatud originaalse konstruktsiooniga laia töösagedusalaga (50 – 15 000 Hz) põhivaljuhääldeid ja täiendavaid väikesevõimsuselisi väliseid lisavaljuhääldeid, mis edastasid ainult kõrgemaid helisagedusi, ning mille kasutamisel tekib monofoonilise heli korral teatav pseudostereofooniline kõlaefekt. 

Muus osas ei erinenud Estonia-2 kuigi oluliselt eelmisest Estonia mudelist (Estonia-55).

Radioola oli NSV Liidu eksponaadina väljas maailmanäitusel Expo '58 Brüsselis, kus talle anti hea helikõla eest kuldmedal.

Radioola konstruktsioon oli spetsialisti jaoks aimatavalt lähedane sõjaeelsete elektrotehnikatehase Are raadiovastuvõtjate omale. Seda olevat arvatavasti näitust külastades ära märkinud ka Endel Are ise.

Radioola jaoks oli kavandamisel ka stereofoonilise vastuvõtu jaoks kohandatud variant. Stereofooniline vastuvõtt FM-lainealadel põhines külgeühendatava stereodekoodriga varustatud lisaseadme (vene keeles "stereopristavka") kasutamisele. Stereoheli oleksid edastanud seejuures ainult lisavaljuhääldid kõrgemate helisageduste osas. Selle lahenduse praktilise realiseerimiseni jõuti siiski alles järgmise mudeli Estonia-3 juures.
Frederic Edwin Church, "1860. aasta meteoor" (1860)
**Meteoor** (rahvakeeles "langev täht") on Maa atmosfääri sattunud meteoorkeha põhjustatud valgus-, heli-, elektri- jm. nähtuste kompleks. Kui keha põlemise jääk langeb maapinnale, nimetatakse seda meteoriidiks.

Vananenud kirjanduses on terminit "meteoor" kasutatud mis tahes atmosfäärinähtuse kohta.

Meteoorkeha põlemine kulgeb tihti plahvatuslikult, kuid reegliks seda pidada ei ole õige, sest meteoorkehad on koostiselt ja siseehituselt väga erinevad ning seetõttu kulgeb ka nende põlemine väga erinevalt.

Kui meteoorkeha satub Maa atmosfääri, siis meteoorkeha kuumeneb hõõrdumise tulemusena ja süttib, kui tema temperatuur tõuseb üle süttimispiiri. Põhimõtteliselt võib meteoorkeha Maale jõuda nii, et ta ei süttigi.

Meteoori tekkimiseks on vaja atmosfääri. Nendel taevakehadel, kus atmosfäär praktiliselt puudub, näiteks Kuu peal, meteoore ei esine.

Maale langeb iga päev kümmekond tonni meteoorset ainet.

Meteoori põhjustava meteoorkeha suurus ja kuju
----------------------------------------------

Meteoori põhjustava meteoorkeha massi võib hinnata jälje heleduse järgi. Tavaliselt on selle mass vaid mõni milligramm või veelgi väiksem. Meteoori põhjustava meteoorkeha suurus ulatub tavaliselt liivatera suurusest piljardikuuli suuruseni, kuid võib olla ka palju suurem. Suurimate maapinnale jõudnud meteoorkehade läbimõõt on ulatunud kilomeetritesse. Kindlat tihedust meteoorkehal ei ole, see võib alata 300 kg/m³ ja ulatuda isegi tiheduseni 8000 kg/m³. 

Meteoorkeha kiirus on suur, jäädes Päikesesüsteemist pärit meteooridel vahemikku 11...74 km/s. Üksikud väljastpoolt Päikesesüsteemi pärit meteoorid on suurema liikumiskiirusega.

Meteoorivool
------------

Tuntakse umbes kolmkümmet meteoorivoolu, mis tekivad, kui Maa läbib lagunenud komeedi tuuma või saba. Meteoorivoolu nimetatakse ka tähesajuks. Voolu ajal võib tunnis näha 100 – 100 000 meteoori. Voolu aktiivsust mõõdetakse ühes tunnis loendatud meteooride arvu järgi. Aktiivsus on eri aastatel erinev.

Kõik ühte meteoorivoolu kuuluvad meteoorid näivad perspektiivinähtuse tõttu lähtuvat taevasfääri ühest punktist, mida nimetatakse selle voolu radiandiks. Meteoorivoolu nimetus tuleb selle tähtkuju ladinakeelsest nimetusest, kus asub radiant.

Viited
------

1. ↑  Keskkonnasõnaraamat 2004 (vaadatud 01.09.2011)

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Meteoor** |
**Metelys** (poola *Metele*) on järv Leedus Lazdijai rajoonis. Järv asub Meteliai regionaalpargis merepinnast 105 meetri kõrgusel ja kuulub Peršėkė vesikonda. Järve kallastel asuvad Meteliai, Buckūnai, Papėčiai ja Vaickūniškė küla.

Kaldajoone pikkus on 18,8 kilomeetrit. Vee läbipaistvus on kevaditi 4 meetrit. Kaldavöönd on lai ja liivane, sügavamates kohtades katab järve põhja savi. Järve kaldad on enamasti madalad, kirdes ja edelas aga kõrged ja alluvad erosioonile. Taimedest kasvab kaldavööndis pilliroog. Järv on tekkinud jääajal eraldunud jäämassi sulamisel kujunenud lohku.

Metelys on tähtis veelindude pesitsemispaik, seal elavad arvukalt hallhani, tuttpütt ja valgesilm-vart.

Kaladest elavad järves angerjas, haug, särg, linask, koger, latikas, ahven, säga, nurg, rääbis, roosärg, viidikas, säinas, peled, koha ja kiisk.

Viited
------

1. ↑  Metelys. Tarybų Lietuvos enciklopedija, Kd. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. 62 lk.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Metelys** |
Leoniidide meteoorivool Modra observatooriumis 1998. aastal. Foto säriaeg oli 4 tundi.
1997. aasta leoniidide meteoorivool nähtuna kosmosest
**Meteoorivool** on mingi taevakehaga (näiteks komeedi või asteroidiga) seotud meteooride nähtavale ilmumine. Suurem osa nähtavatest meteooridest kuulub mõnda meteoorivoolu, enamik vooludest on väga nõrgad – tunni jooksul on neisse kuuluvatest meteooridest ideaaltingimustel näha vaid mõni üksik. 

Leidub ka väike arv meteoorivoolusid, mida teatakse juba ammu ning mis paistavad silma suhteliselt suure tunniarvu poolest. Tuntuimad neist on perseiidid, drakoniidid, orioniidid, leoniidid, geminiidid, lüriidid ja kvadrantiidid. Tunniarv on neil vooludel tavaliselt vahemikus 10–120. Nimetuse saavad meteoorivoolud tähtkuju järgi, milles asub nende radiant ehk koht taevas, kus lõikuvad meteoorijälgede pikendused.

Tähesadu on sellise eriti tugeva meteoorivoolu rahvakeelne nimetus, kui taevas on igal hetkel näha vähemalt kaht meteoorijälge. Sel juhul on meteoorivoolu tunniarv seniidis umbes 1000.

Tähesadusid tekitavaid meteoorivoole on vähe, leoniidide ja jakobiniidide ehk drakoniidide meteoorivoolud on põhjustanud korduvaid tähesadusid. Mõned ajaloolised tähesajud on tekkinud ka seni tundmatute meteoorkehade pilvede pool.
|  |
| --- |
| **Protistid** |
|
|  |
| Taksonoomia |
|  Domeen | Eukarüoodid *Eukaryota* |
| Riik | Kromalveolaadid *Chromalveolata* |
| Superhõimkond | Alveolaadid *Alveolata* |
| Hõimkond | Dinoflagellaadid *Dinoflagellata* |
|

**Dinoflagellaadid** (*Dinoflagellata*) ehk **vaguviburvetikad** on alveolaatide superhõimkonda kuuluv suur rühm protiste. Dinoflagellaate on teada umbes 4000 liiki.

Enamik dinoflagellaate kuulub mereplanktonisse, vähem leidub magevees elavad vorme. Dinoflagellaatide populatsioon ja levik sõltub suuresti temperatuurist ja soolsusest. Nendest umbes pooled on autotroofsed ning ränivetikate järel on nad arvukuselt eukarüootsete vetikate seas teised. Primaarprodutsentidena on nad tähtsal kohal vee toiduahelates. Mõned liigid, näiteks *zooxanthella*, elavad endosümbiontidena mereloomades ja teistes protistides, samuti mängivad nad olulist rolli korallriffide ökosüsteemis. Mõned dinoflagellaadid on ka röövloomad, üksikud vormid parasiitsed.

Mõnedel liikidel esineb bioluminestsentsi. Ka Eestis võib hilissuveõhtuti Läänemeres kohata veele eresinise kuma andvaid dinoflagellaate *(Alexandrium ostenfeldii*).

Klassid
-------

* *Dinophyceae*
* *Noctiluciphyceae*
* *Syndiniophyceae*

Viited
------

1. ↑  Olli, K. (2016) "Protistid. Alveolaadid." Ökoloogia ja maateaduste instituut, Tartu Ülikool. lk 13.
2. ↑  Kauko, H. (2013) Stimulated and natural patterns of bioluminescence in the dinoflagellate *Alexandrium ostenfeldii*. Helsingi Ülikool, Bioloogia ja keskkonnateaduste teaduskond, Keskkonnainstituut. Magistritöö.
3. ↑  Võõrliigid | Soome lahe näitus 2014 (Vaadatud 27.03.2017)
Hubble'i kosmoseteleskoobi foto Taranteludust infrapunakiirguse lainealas
VISTA teleskoop
**Infrapunaastronoomia** on astronoomia haru, mis tegeleb taevakehade infrapunakiirguses vaatluse ja uurimisega.

Infrapunakiirguse avastas 1800. aastal Briti astronoom William Herschel. Infrapunaastronoomia rajati 1830ndatel aastatel ja esialgu oli selle areng aeglane. 20. sajandil avastati, et infrapunakiirguses saab lisaks Päikesele ja Kuule uurida ka teisi taevakehasid. Pärast 1950. ja 1960. aastatel tehtud avastusi raadioastronoomias, rajati kaasaegne infrapunaastronoomia, et uurida taevakehi ja muid objekte väljaspool nähtava valguse lainepikkusi.

Kuna atmosfäär neelab infrapunakiirgust, paiknevad infrapunakiirgust uurivad teleskoobid Maa kõrgetes piirkondades või kosmoses. Sellised teleskoobid on näiteks Herscheli kosmoseteleskoop, James Webbi kosmoseteleskoop ja VISTA.

Viited
------

1. ↑  "Infrared Astronomy – Seeing the Heat". *Routledge*. Vaadatud 26. detsember 2021.
2. ↑  "Why infrared astronomy is a hot topic". *ESA*. Vaadatud 26. detsember 2021.
Estlink kaablite asukohad
**Estlink** ehk **Estlink 1** on 350 MW elektrikaabel Eesti ja Soome vahel.

Paigaldatud on kaks 105 km pikkust kaablit, millest 74 km kulgeb Soome lahe põhjas ja 31 km maismaal. Merekaabli läbimõõt on 96 mm ja maakaablil 93 mm. Vahelduvvoolu pinge on Harkus 330 kV ja Espoos 400 kV ning alalisvoolu pinge kaablis +/– 150 kV. Kasutatav energiaedastustehnoloogia on ABB HVDC Light® ning kaabli rajas ABB.

Algselt kuulus Estlinki kaabel ettevõttele Nordic Energy Link, mille omanikeks olid Eesti Energia (39,9%), Latvenergo (25%), Lietuvos Energija (25%) ning Pohjolan Voima ja Helsingin Energia (kokku 10,1%) ning seda rentisid elektrisüsteemioperaatorid. 2013. aasta novembris sõlmitud ostu-müügitehinguga omandasid merekaabli alates 30. detsembrist 2013 elektrisüsteemioperaatorid Elering ja Fingrid. Tehingu maksumus oli 77,6 miljonit eurot ja selle hindamisel võeti aluseks amortiseeritud ehitusmaksumus. Kaabli algne maksumus oli 110 miljonit eurot.

Estlink avati pidulikult 4. detsembril 2006. 6. märtsil 2014 avati ka Estlink 2. Arutusel on ka EstLink 3 ühenduse rajamine, mis võiks valmida 2030-ndate esimeses pooles.

Kaabli rajamine oli oluline Eesti liitmiseks Põhjamaade elektrisüsteemiga, et tõsta Eesti elektrivõrgu töökindlust, varustuskindlust ja energeetilist sõltumatust. Euroopa Liidu liikmesriigid olid kokku leppinud elektrituru avamises hiljemalt 2007. aasta juuliks. Eesti oli saanud erandi, mille kohaselt pidi turg avanema suurtarbijatele 1. aprillil 2010 ja kodutarbijatele 1. jaanuaril 2013.

Vaata ka
--------

* Alalisvooluühendus
* Estlink 2
* Estlink 3

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  Tõnu Lehtla. "Energeetika: pooljuhid – otsapidi uueneva energiatehnika küljes". *Horisont*. Originaali arhiivikoopia seisuga 3. detsember 2013. Vaadatud 1. detsembril 2013.
2. 1 2 3  "Elering ja Fingrid saavad EstLink 1 omanikeks" Elering, 27. november 2013
3. 1 2  "President avas eile Eesti–Soome elektrikaabli" Õhtuleht, 5. detsember 2006
4. ↑  "Galerii: täna avati Estlink 2" Postimees, 6. märts 2014
5. ↑  "Elering põhjendab Eesti ja Soome elektrihinna mäekõrgust vahet pudelikaelaga" ERR, 9. august 2022
6. ↑  Jekaterina Sandenkova. Estlink 1 ühenduse kasutuse analüüs Tallinna Tehnikaülikool, 2014 (magistritöö)

Kirjandus
---------

* Jekaterina Sandenkova. Estlink 1 ühenduse kasutuse analüüs Tallinna Tehnikaülikool, 2014 (magistritöö)
**Inga Neissaar** (aastani 1979 **Inga Sahhatševskaja**; sündinud 20. aprillil 1959 Tartus) on Eesti spordipedagoog, Tartu Ülikooli kehakultuuri õppejõud.

Elulugu
-------

Inga Neissaar on teenistujate tütar. Neissaar sündis küll Tartus, kuid on elanud ka Sindis.[*viide?*]

1977 lõpetas ta Tartu 10. Keskkooli, 1982 Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna. 1991 kaitses ta samas sporditeaduste magistri kraadi väitekirjaga "Rütmivõimlemise kasutamine kehalise tubliduse (fitness) tõhustamiseks naistel".

1978–83 oli Neissaar TÜ võimlemiskateedri õppeülesande täitja, 1983–92 õpetaja, 1993–95 spordipedagoogika ja treeninguõpetuse instituudi assistent, 1996–99 lektor, 2000. aastast treeninguõpetuse õppetooli lektor. Ta täiendas end Kanadas, ühtlasi töötas Torontos võimlemisklubi Ritmica treenerina. Ta on lugenud aeroobvõimlemise metoodika kursust, koostanud võimlemisalaseid metoodilisi väljaandeid ja korraldanud võimlemistreenerite täiendusõpet

Ta on Eestis tuntud aeroobikatreenerina, kuid on töötanud ka iluvõimlemistreenerina.[*viide?*]

Koostöös Rein Jalakuga on ta välja andnud raamatu "Jõu- ja venitusharjutusi igaühele" 2004. aastal, kordustrükid on ilmunud 2006. ja 2008. aastal.[*viide?*]

Teadustöö
---------

Inga Neissaare uurimisvaldkond on olnud aeroobvõimlemise mõju töövõimele ja kehalistele võimele, vere lipoproteiidide koostisele ning selle toime ärevusseisundite korral. Ta on uurinud aeroobika mõju naiste enesehinnangule ja isiksuseomadustele. Ta on Eesti Võimlemisliidu juhatuse liige. Neissaar on avaldanud üle 20 teadustrükise.

Tunnustus
---------

* 2013 Tartu Ülikooli aumärk

Isiklikku
---------

20-aastaselt abiellus ta korvpallitreeneri Jüri Neissaarega. Aasta hiljem sündis neil poeg Ronni, kes on ka ainus laps peres. Inga Neissaarel on kaksikõde Ester.[*viide?*]

Teoseid
-------

* Venitusharjutusi korvpalluritele (kaasautorid R. Jalak, H. Valgma). Tallinn, 1992
* Valik stretching-venitusharjutusi (kaasautor R. Jalak). Tallinn, 1993
* Jõu- ja venitusharjutusi igaühele (kaasautor R. Jalak). Tartu, 1994; 6. tr. Tallinn, 2006
* Women engaged in aerobic gymnastics (kaasautor). // Acta Academiae Olympiquae Estoniae 8 (2000)
* Aeroobikaga tegelevate naiste enesehinnang (kaasautor). // TÜ kehakultuuriteaduskonna teadus- ja õppemetoodiliste tööde kogumik 8 (2001)
* Aeroobvõimlemise mõju psüühikale sõltuvalt isiksuse omadustest. // TÜ kehakultuuriteaduskonna teadus- ja õppemetoodiliste tööde kogumik 10 (2002)
* Aeroobika: I ja II tase (kaasautor). Tallinn, 2007

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide
2. ↑  "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 8.12.2022.

Kirjandus
---------

* Tartu Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1981–1995 (käsikiri), lk 114
* Eesti spordi biograafiline leksikon, lk 414
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

Välislingid
-----------

* Biograafia ESBL-is

  

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Ämmuste Kool** on lihtsustatud õppekava järgi üldharidust andev kool Viljandimaal Viljandi vallas ja on mõeldud erivajadustega õpilaste jaoks. 

Lisaks põhiharidusele võimaldatakse koolis teha ka praktikat mitmesugustes töödes (nt puu-, metalli- ja käsitööd), mille jaoks on rajatud eri hooneid. Õpilasi (peamiselt Viljandi- ja Valgamaa lapsed) on koolil ligikaudu 80 ja töötajaid veebilehe andmetel 43.

Ajalugu
-------

Kooli asutas 1825. aastal keegi Tarvastu mõisnik eesmärgiga saata orjalapsi "jummala sanna" õppima. Jüri Must töötas Kõva koolis (nii nimetati kooli algselt koolitalu nime järgi) koolmeistrina 37 aastat, mille tõttu olevat koolil rahvasuus ka Kõva kooli nimetus.

Abikooliks muutus õppeasutus 1971. Enne seda oli seal tavaline üldhariduskool.

Praegune maja on kooli kolmas õppehoone, see ehitati 1940. aastal. Aastal 2003 valmis kooli õpilaskodu. Enne seda elasid õpilased õppehoones kasarmutaoliste magamistubades, kus elas kuni 20 last. Selle tõttu oli seal vahepeal suurem ruumipuudus, et vähemalt 1990ndate keskel üks töötajatest majutas mõned õpilased oma talumajja, mis asub koolist poole kilomeetri kaugusel.

Aastal 2010 rekonstrueeriti kooli peahoone, mille käigus see sai juurde kolmanda korruse. Aastal 2012 oli koolil plaanis rajada ka spordikompleks, mis ebaõnnestus rahanappuse tõttu.

### Kooli juhid

* Jüri Must (1825–1862)
* Jaak Kaasik (1862–1882)
* Hans Kaasik (1882–1891)
* Jaan Laosson (1900–1932)
* Aadu Aalde (1932–1960)
* Johan Tamm (1960–1972)
* Antonina Teearu (1971–1985)
* Piret Kuropatkin (1985–1997)
* Eili Rohtla (1997–)

Välislingid
-----------

* Ämmuste kooli koduleht
**Estonia-Film** oli esimene Eesti Vabariigi filmiühing, mis tegutses aastatel 1919–1932.

Vendade Theodor Märska ja Konstantin Märska eestvedamisel alustati tööd juba 1919. aastal, aga ametlikult asutati ettevõte Peeter Parikase initsiatiivil ja rahalisel toel 10. septembril 1920. Eeskujuks oli vendade Lumière’ide analoogne filmiettevõte. Ettevõtet juhtis Peeter Parikas.

Filmid
------

Estonia-Film tootis ja levitas filme ning tõi Eesti filmindusse ringvaate: esimest ringvaadet näidati 1920. aasta veebruaris. 

Põhiliselt tehti dokumentaalfilme (eluolu- ja päevakajalised filmid). Need filmid olid suuresti riigikroonika eelkäijad. Stuudio üks suuremaid saavutusi oli täispikk dokumentaalfilm, millest esimene oli "Filmikaameraga läbi Eesti" (1924), mida näidati ka Saksamaal, Ungaris, Rootsis ja Lätis ning millest sai Eesti visiitkaart välisriikides. Sarjast on säilinud üksikuid kaadreid.

Olustikufilmide "Tallinna "ilu"" ja "Tartu "ilu"" eesmärk oli ärgitada kodanikke linna korrashoiule – näidati linnade varjukülgi üldise korrashoiu seisukohast.

1921. aastal valmis stuudios esimene mängufilm, naljapilt "Armastuse pisielukas", mis filmi Tallinnas ühe päevaga. Film pole säilinud ja selle sisu pole teada. Stuudio mängufilmikatsetused jäidki lühiformaati ja need pole säilinud.

Paljudest Estonia-Filmi tähtsatest jäädvustustest (Eesti kulla Venemaalt Tallinna toomine, Tartu rahu allakirjutamine) pole kaadritki alles.

Kinod
-----

Estonia-Filmile kuulusid Tallinnas järgmised kinod:

* Rekord Näituseväljakul (hiljem nn rahvakino Endla)
* 1927 Passaaž Viru tänaval (omandamisel sai nime Rekord; hiljem esietenduskino, veel hiljem Helios)
* kino Kungla Tõnismäel, Pärnu mnt 41

Muu tegevus
-----------

Estonia-Filmi filmilabor asus Viru tänaval.

Aastatel 1926–1931 andis ettevõte välja oma aja tähtsaimat filmiajakirja Filmileht. 

Estonia-Film korraldas 1923. ja 1925. aastal Eesti esimesed missivõistlused.

1927. aastal tekkis seoses helifilmi tulekuga ka Eestis üha suurem nõudlus helifilmi järele. Estonia-Film küll üritas oma ressursse kokku võttes teha esimese eesti helifilmi, kuid teoks need plaanid ei saanud.

Tegevuse lõpetamine
-------------------

Üleilmne majanduskriis ja tehniline revolutsioon (helifilmi sünd ja levik) mõjutasid Estonia-Filmi tegevust sedavõrd, et Estonia-Film läks 1932. aastal pankrotti ja lõpetas 19. detsembril 1932 tegevuse.

Viited
------

1. ↑  Eesti Filmi Andmebaas (vaadatud 26. oktoobril 2019)
2. ↑  Jaak Lõhmus. "Fotograafi(de) jälg". Postimees, 1. november 2008
3. 1 2  "Esimene Eestis". (koostaja Allan Espenberg). Tammerraamat. 2017. ISBN 978-9949-616-08-4
**Lühiteraapia** (inglise *Brief Psychotherapy*) on üldmõiste erinevate ajalistelt piiritletud psühhoteraapiate kohta. Lühiteraapiaks võib nimetada ka olemasoleva psühhoteraapia rakendamist ajaliselt piiritletud kontekstis, näiteks lühi-geštaltteraapia või lühike psühhodünaamiline teraapia. Kõige tuntum lühiteraapia on lahenduskeskne lühiteraapia.

Erinevatel lühiteraapiate peamiseks ühiseks jooneks on ajalised raamid ning täpne eesmärgiasetus. Teataval määral on nimetamisel tegemist tavaga. Kognitiiv-käitumuslikku teraapiat nimetatakse harva lühiteraapiaks, kuigi ta tunnuste poolest pigem seda on.

Lühiteraapia mõiste algab 1965. aastal Palo Alto Mental Research Institute'is läbi viidud lühiteraapia uurimisprojektiga. Selles uuriti ülimalt tuntud Milton Ericksoni töömeetodeid. Projektist väljakasvanud metoodikat nimetatakse strateegiliseks lühiteraapiaks. MRI lähenemist iseloomustas sotsiaalkonstruktivism ning selle poolest on lahenduskeskne lühiteraapia MRI otsene järglane.
**Ämari mõis** (saksa keeles *Habbinem*, varem *Happemat* ja *Emmern*) oli rüütlimõis Harjumaal Harju-Madise kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Ämari aleviku alal.

Ajalugu
-------

Varasem ajalugu
---------------

Ämari oli varem Saksa Ordu valdus. Ordu müüs külaaseme 1413. aastal Padise kloostri abtile, kelle valduses oli see XVI sajandi keskpaigani. 1582. aastal läänistati Rootsi kroonile langenud valdus Diedrich Kawerile (maeti 1588). XVI sajandi lõpul rajati Ämarisse mõis. 1600. aastal kinnitati valdusõigust Lubert Kawerile.

XVIII sajandi keskpaigast kuni 1883. aastani kuulus mõis Patkulitele, 1913. aastal oli mõisnik Ernst von Tritthof, 1919. aastal kuulus mõis tema emale Emilie von Tritthofile.

Mõis pärast võõrandamist
------------------------

1939. aastal kuulus endine mõisasüda Padise valda. Nõukogude ajal asus see Klooga külanõukogu territooriumil, mõisa asukoht polnud külastatav.

Mõisa suurus
------------

1914. aastal oli mõisa koosseisus 13,8 ha mõisamaad, 32 lahustükki (953,7 ha) ja 4 küla (*Liskülla*, Suurküla, *Suurewälja*, *Tönnawaotsa*).

Ämari mõisa kalmistu
--------------------

Kalmistu paikneb mõisa südamest linnulennult umbes 2,3 km kaugusel lõunakagus.

Vaata ka
--------

* Ämari lennuväli

Viited
------

1. ↑  Kinnistute register. Nr 40. Ämari.
2. ↑  .

Välislingid
-----------

* Ämari mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris
* Ämari mõis (Harju-Madise khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
* Ämari mõis Eesti mõisaportaalis

Harju-Madise kirik
Harju-Madise kihelkond

**Kirik**: Harju-Madise kirik  

**Mõisad**: Harju-Madise kirikumõis | Leetse mõis | Padise mõis | Pallaste mõis | Põllküla mõis | Vasalemma mõis | Ämari mõis
**Estonia Stereo** oli stereofooniline radioola, mis töötati välja Tallinna Raadio-Elektroonika Konstrueerimisbüroos TREKB 1967. aastal ning mida toodeti Tallinnas tehases Punane RET aastatel 1969–1973. 

Eelnenud mudelitest olid stereofoonilise vastuvõtu suunas orienteeritud Estonia-3, millele sai külge ühendada stereodekooderi koos kahekanalilise lisavõimendiga (ehk omaaegses venekeelses keelepruugis "stereopristavka"). Vahepealsete mudelite Estonia-3M ja Estonia-4 kohta vastav info puudub.

Radioola Estonia Stereo oli mõeldud stereofoonilise vastuvõtu jaoks FM-alal ultralühilainel. Stereodekooderina oli selles kasutusel NSV Liidus standardiseeritud lahendusega dekooder. 

Radioola Estonia Stereo on sama, mis standardiseeritud tüübinumbriga Estonia-005. 

Stereofoonilised olid ka radioola Estonia kõik järgnenud mudelid, mis hakkasid kandma NSV Liidus selleks ajaks kehtima hakanud standardiseeritud tüübinumbreid 006 (Estonia 006) kuni 010 (Estonia 010).

(Estonia 006, Estonia 007, Estonia 008, Estonia 009, Estonia 010).

Viited
------

1. ↑  ""Estonia Stereo" (www.radiomuseum.org)".
Inge Sørensen lapsepõlves (1936)
**Inge Sørensen** (pärast abiellumist **Inge Tabur**; 18. juuli 1924 Skovshoved – 9. märts 2011 New Jersey) oli taani ujuja.

Ta võitis 1936. aastal Berliini olümpiamängudel pronksmedali 200 meetri rinnuliujumises. Ta on noorim teadaolev medalivõitja olümpiamängude individuaalalal. Medalit võites oli tema vanus 12 aastat ja 24 päeva.

Aastal 1938 tuli ta samal distantsil ajaga 3.05,4 Euroopa meistriks.

Ta tuli aastatel 1936–1944 üheksa korda Taani meistriks ning Põhjamaade meistriks aastatel 1937 ja 1939. Aastal 1941 läbis ta esimese taani naisena 200 meetrit rinnuli vähem kui kolme minutiga.

Inge Sørensen püstitas 14 Taani rekordit (200, 400 ja 500 meetri rinnuliujumises) ja kolm maailmarekordit: 500 meetri rinnuliujumises ajaga 8.01,9 (1937) ja 7.58,8 (1939) ning 400 meetri rinnuliujumises ajaga 6.16,1 (1939).

Aastal 1946 lõpetas ta Ester Bernersi tantsu- ja spordikooli ning töötas seejärel võimlemise ja ujumise õpetajana. Selle ameti tõttu loeti ta aga elukutseliseks sportlaseks, seega ei lubatud tal enam amatöörina võistelda.

Aastal 1948 abiellus Inge Sørensen insener Janus Taburiga. Alates 1951. aastast elas ta Ameerika Ühendriikides.

Välislingid
-----------

* Inge Sørensen veebisaidil Olympedia Muuda Vikiandmetes
* Järelehüüe ja pildid lehes Politiken (*taani keeles*)
* Kanne leksikonis (*taani keeles*)
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Tallinna tänavast; teiste asulate samanimeliste tänavate kohta vaata lehekülge Mulla tänav (täpsustus)* |

---

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) ›
Elamu aadressil Mulla 2
Mulla tänav 1, Tallinna Mööblimaja
Mulla tänav 7, Pelgulinna Gümnaasium
**Mulla tänav** on tänav Tallinnas Põhja-Tallinna linnaosas Pelgulinna asumis. Tänav algab Telliskivi tänavalt, ristub (paremalt) Roo tänavaga ja lõpeb umbtänavana veidi enne ristumist Sõle tänavaga.

Mulla tänaval asuvad Mööblimaja ja Pelgulinna Gümnaasium.

Ajalugu
-------

Mulla tänav on nime saanud 27. augustil 1930. Tänav sai nime lähikonnas asuva Saue tänava mõjul (*sau* – 'puhas savi').

Mulla tänav 1 ja Telliskivi tänav 13 asuva Mööblimaja tagant kulges vanasti Telliskivi ja Mulla tänavat ühendanud Kruusa tänav.

Mulla tn 2 asub arhitekt on Herbert Johansoni projekteeritud ja 1927. aastal valminud linnateenijate elamu. Üheaegselt anti luba kahe eraldi elamu (Mulla 2 ja Ristiku 17) ehitamiseks. Mõlemad projektid telliti arhitekt Herbert Johansonilt.

Mulla tänava ning Telliskivi tänava vaheline ala oli 1930. aastate keskel üks kaunimaid piirkondi Pelgulinnas. Ärimees Gustav Treierile kuulus Mulla 7 // Telliskivi 5-7 asunud Pelgulinna suurim viljapuuaed (9280 m2). Samal krundil asus ka ligi 2170 m2 triiphooneid. Telliskivi tänav 9/11 oli Artur Pullmannile kuulnud, rohkem kui 2500 m2 suurune iluaed. Enamus sellest piirkonnast hävis 9. märtsil 1944.

Telliskivi 15b asub parkla koos nõukogudeaegne kauplus-paviljoniga. 1944. aasta märtsipommitamises Mulla tänaval see osa, kus praegu Pelgulinna Gümnaasium ja Mööblimaja, sai kannatada. Pärast sõda koristati rusud ära ja sinna rajati 1947. aastal Kalinini rajooni kolhoosituru plats. 1950. aastal ehitati turule kahekorruseline administratiivhoone ning 38 müügikohaga piimapaviljon, 1976. aastal võeti vastu turu sulgemise otsus.

Johann Grabbyle kuulunud ühekorruselises majas, alustas 1912. aastal tööd Pelgulinna algkool. Eesti NSV ajal asus seal lasteaed, vana maja lammutati 1965. aastal.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Aleksander Kivi. Tallinna tänavad. Tallinn, 1972, lk. 78
3. ↑  Robert Nerman, Leho Lõhmus. Tallinna asumid ja ametlikud kohanimed. Tallinn, 2013, lk. 283, 293
4. ↑  8782 Elamu Mulla t. 2 , 1927. a kultuurimälestiste riiklikus registris

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Mulla tänav** |

| * v
* r
Pelgulinna asumi tänavad |
| --- |
| 
Aarde tänav · Aru tänav · Auna tänav · Ehte tänav · Heina tänav · Helme tänav · Hipodroomi tänav · Härjapea tänav · Kaera tänav · Kesa tänav · Kolde puiestee · Kõrre tänav · Lible tänav · Luste tänav · Maisi tänav · Merimetsa tee · Mullamaa tänav · Mulla tänav · Nabra tänav · Nisu tänav · Orase tänav · Pebre tänav · Preesi tänav · Ristiku põik · Ristiku tänav · Rohu tänav · Roo tänav · Rukki tänav · Saue tänav · Sõle tänav · Sõmera tänav · Söödi tänav · Taime tänav · Telliskivi tänav · Timuti tänav · Vaniku tänav · Õle tänav · Ädala tänav |
Inge Lehmann (1932)
**Inge Lehmann** (13. mai 1888 – 21. veebruar 1993) oli taani seismoloog.

Aastal 1936 väitis ta esimesena, et Maa tuum ei koosne üksnes vedelas olekus ainest, vaid et selle südamikuks on tahkes olekus sisetuum.

Inge Lehmann õppis matemaatikat Kopenhaageni ja Cambridge'i ülikoolis. Ta töötas paar aastat kindlustusfirmas ning asus seejärel tööle matemaatiku ja geodeedi Niels Erik Nörlundi abilisena. Ta sai ülesande rajada Taanis ja Gröönimaal seismoloogiajaamad. Sellest ärkas tema huvi seismoloogia vastu.

Aastal 1928 sooritas ta geodeesia eksami ning asus tööle Taani geodeesiainstituudi seismoloogia osakonna juhina.

Inge Lehmann luges pikilainete murdumisest esimesena välja varjutsooni, mis osutas tahke sisetuuma olemasolule. Pärast 1953. aastat töötas ta USA-s koos Maurice Ewingi ja Frank Pressiga, uurides maakoort ja vahevöö ülemist osa. Ta avastas 190–250 km sügavusel piirpinna, kus nii P- kui ka S-lainete levimise kiirus järsult kasvab. Seda pinda nimetatakse ka Lehmanni piirpinnaks.

Tunnustus
---------

* 1969 – valiti  Londoni Kuningliku Seltsi välisliikmeks

Mälestuse jäädvustamine
-----------------------

Aastal 1997 asutas Ameerika Geofüüsika Liit Inge Lehmanni medali.

Välislingid
-----------

* Tutvustus California ülikooli lehel
* Biographical Memoirs of Fellows of the Royal Society 1997
* Inge Lehmann: Discoverer of the Earth's Inner Core
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib 1,4-dioksaanist; on olemas ka 1,3-dioksaan ning 1,2-dioksaan* |

---

**1,4-dioksaan** ehk **dioksaan** ehk **1,4-dioksütsükloheksaan** ehk **1,4-dietüleendioksiid** ehk **dietüleendioksiid** ehk **dietüleeneeter** on alitsükliline dieeter, heterotsükliline orgaaniline ühend. 

Ta on 1,2-etaandiooli tsükliline ester. Tema keemiline valem on C4H8O2.

Füüsikalised omadused
---------------------

Dioksaan on värvuseta vedelik. Keemistemperatuur erinevatel andmetel on 101,1 või 101,3 või 101,5 °C, sulamistemperatuur 11,8 °C. 

Puhtal ainel on omapärane nõrk meeldiv, eetritaoline lõhn.

Ta seguneb täielikult veega ning enamiku teiste polaarsete vedelikega ning on piiratud segunemisega vähem polaarsete või mittepolaarsete vedelikega, nagu näiteks toluool.

Plahvatusohtlikkus
------------------

Dioksaan on süttiv vedelik. Ta kipub andma plahvatusohtlikke peroksiide.

Mõju inimese organismile ja looduskeskkonnale
---------------------------------------------

Dioksaani aurud on nõrgalt mürgised. Dioksaanil on arvatavasti kantserogeenne toime. 

Tema biodegradatsioon looduses on aeglane.

Saamine
-------

Dioksaani saadakse peamiselt 1,2-etaandiooli ehk [[[etüleenglükool]]i kuumutamisel vähese koguse väävelhappega ja destilleerimisel.

Kasutamine
----------

Kasutatakse lahustina keemilises sünteesis ning tsellulooseetrite ja tselluloosestrite (sealhulgas tselluloosatsetaadi ning looduslike ja sünteetiliste vaikude, samuti kautšuki ja rasvade, määrdeainete, lakkide, liimide, värvide ning muude ainete lahustamiseks.
|  |
| --- |
|  |
| Medalikohad |
| Maailmameistrivõistlused |
| **Kuld** | 2008 | jäähoki |
| **Kuld** | 2009 | jäähoki |
| **Pronks** | 2007 | jäähoki |

**Aleksandr Valerievitš Radulov** (vene keeles Александр Валерьевич Радулов; sündinud 5. juulil 1986 Nižni Tagilis) on Venemaa jäähokimängija, kes mängib NHL-i klubis Dallas Stars ründajana paremäärel. Ta on klubi meeskonna asekapten.

Hooajal 2003–04 debüteeris Radulov Moskva Dinamo meeskonnas Venemaa kõrgliigas. Aastatel 2004–2006 mängis ta Quebec Major Junior Hockey League'i klubis Quebec Remparts. Hooajal 2005–06 oli ta liiga resultatiivseim mängija (61+91), pälvides Jean Béliveau Trophy. Lisaks võitis ta samal hooajal liiga hooaja väärtuslikumale mängijale antava Michel Brière Memorial Trophy ja valiti Canadian Hockey League'i aasta mängijaks.

2004. aastal valiti ta NHL-i *draft* '​is Nashville Predatorsi poolt 15. valikuna. Predatorsi meeskonnas debüteeris ta NHL-is hooajal 2006–07.

2008. aastal liitus ta KHL-i klubiga Ufa Salavat Julajev, kus ta mängis kokku neli hooaega, lüües kõigil hooaegadel KHL-i põhihooajal vähemalt 20 väravat. 2011. aastal võitis ta Ufaga Gagarini karika. Hooaja 2011–12 lõpus mängis ta taas Predatorsis.

Aastatel 2012–2016 mängis Radulov KHL-is Moskva CSKA ridades.

Aastatel 2009–2016 valiti Radulov kaheksal aastal järjest KHL-i tähtede mängule. Hooaegadel 2009–10, 2010–11, 2011–12, 2012–13, 2014–15 ja 2015–16 valiti ta KHL-i hooaja sümboolsesse koosseisu. Hooaegadel 2010–11, 2011–12 ja 2014–15 oli ta KHL-i põhihooaja resultatiivseim mängija. Hooaegadel 2009–10, 2010–11, 2011–12 ja 2014–15 valiti ta KHL-i põhihooaja väärtuslikumaks mängijaks.

2016. aastal naasis ta NHL-i, liitudes Montreal Canadiensiga. 2017. aasta juulis sõlmis ta viieaastase lepingu Starsiga.

Venemaa jäähokikoondise koosseisus on Radulov tulnud 2008. ja 2009. aastal maailmameistriks. 2009. aasta maailmameistrivõistluste finaalis Kanada vastu lõi Radulov Venemaa võiduvärava.

Tema vend Igor Radulov on samuti jäähokimängija.

Välislingid
-----------

* Aleksandr Radulov NHL.com lehel
* Aleksandr Radulov hockeydb.com lehel
**Mullabioloogia** on mullateaduse allharu, mis tegeleb mullas elutsevate organismide ja nende laguproduktide uurimisega. Mullaelustik, mulla bioota, mulla fauna ja floora, või ka edafon on üldterminid,mis hõlmavad organisme, kes elavad olulise osa oma elutsüklist mullaprofiilis või mulla ja kõdukihi piiril. Mullaelustiku hulka loetakse näiteks vihmaussid, nematoodid, seened, bakterid, mikro- ja makrolülijalgsed ning isegi mõned imetajad ja roomajad. 

Mullaelustik jaotatakse:

* Megafauna
* Makrofauna
* Mesofauna
* Mikrofauna ja mikrofloora

Alates 2005. aastast tegutseb TTÜ Tartu Kolledžis mullabioloogia töörühm, mida juhib professor Mari Ivask. Aastal 2006 loodi mullabioloogia labor, mis hakkas tööle 2007. aastal.

Vaata ka
--------

* Mullageneetika
* Mullamorfoloogia
* Mullafüüsika
* Mullamineraloogia
* Mullakeemia
* Mullageograafia
* Mulla kartograafia

Viited
------

1. ↑  Mullabioloogia töörühm
2. ↑  Mari Ivask. Mullaelustiku uuringud TTÜ Tartu Kolledžis[*alaline kõdulink*]