recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Saturni kuu S/2007 S3 orbiit (punasega)
**S/2007 S 3** on Saturni üks kuudes. Selle kuu avastasid Scott S. Sheppard, David C. Jewitt, Jan Kleyna ja Brian G. Marsden, kes teatasid ta olemasolust 1. mail 2007 vaatlusandmete põhjal, mida koguti 18. jaanuarist kuni 19. aprillini 2007.

S/2007 S 3 on umbes viiekilomeetrise läbimõõduga ning tiirleb ümber Saturni planeedi pöörlemisele vastupidises suunas, keskmisel kaugusel 20 518 500 km. Ühe tiiru tegemiseks ümber Saturni kulub tal ligikaudu 1100 päeva. Orbiidi kalle ekliptika tasandi suhtes on 177,22° ja ekstsentrilisus 0,130.

Välislingid
-----------

* Institute for Astronomy Saturn Satellite Data
* MPEC 2007-J09: *S/2007 S 2, S/2007 S 3* (andmeid)

  


Saturni kaaslased

S/2009 S 1 • Pan • Daphnis • Atlas • Prometheus • Pandora • Epimetheus • Janus • Aegaeon •  Mimas • Methone • Anthe • Pallene • Enceladus • Tethys • Telesto • Kalypso • Dione • Helene • Polydeuces • Rhea • Titan • Hyperion • Iapetus • Kiviuq • Ijiraq • Phoebe • Paaliaq • Skathi • Albiorix • S/2007 S 2 • Bebhionn • Erriapus • Skoll • Siarnaq • Tarqeq • S/2004 S 13 • Greip • Hyrrokkin • Jarnsaxa • Tarvos • Mundilfari • S/2006 S 1 • S/2004 S 17 • Bergelmir • Narvi • Suttungr • Hati • S/2004 S 12 • Farbauti • Thrymr • Aegir • S/2007 S 3 • Bestla • S/2004 S 7 • S/2006 S 3 •  Fenrir • Surtur • Kari • Ymir • Loge • Fornjot
**Uku Arop** (sündinud 28. veebruaril 1989, esinejanimedega **Suur Papa**, **Papa Mef**, **AROP**) on eesti räppar ja harrastussurfar.

Alustanud räpparikarjääri 2013. aastal, pälvis ta Eesti 2017. aasta parima laulu muusikaauhinna räpplooga "Kiki Miki". Raadio 2 räppmuusikaauhindu oli ta võitnud varemgi.

Ta on mänginud filmis "Nullpunkt" ja koos filmiga valminud draamasarjas.

Tema hitid on "Kiki Miki" (2017) ja "Täna" (2017).

Uku Arop on võitnud 2018. aasta Borjomi Surf Challenge'i purjesurfivõistluse.

Diskograafia
------------

* Rookies "3 Tuletoojat "(Self released, 2006)
* The Rookies "Me" (Self released, 2008)
* "Grammilinn" (Legendaarne Records, 2012)
* "Näita mulle kuningat" *mixtape* (Grammilinn Records, 2014)

Viited
------

1. 1 2  "SUUR PAPA/AROP". *legendaarne.ee*. Vaadatud 11. augustil 2018.
2. ↑  Arop "Kiki Mikist": kui seda kirjutasin, siis ma naeratasin ERR Menu, 31.01.2018.
3. ↑  Uku Arop Eesti Filmi Andmebaas
4. ↑  Parimaks surfariks krooniti Arop ERR Menu. 22.07.2018.

Välislingid
-----------

* Suur Papa / Arop muusikaportaalis Legendaarne
**Nikolai Jegorov** (vene keeles Николай Егоров; 16. oktoober 1916 Garubino küla, Moskva oblast, Venemaa – 30. detsember 1981 Tallinn) oli Vene päritolu Eesti näitleja.

1939. aastal lõpetas ta Moskva Akadeemilise Kunstiteatri stuudiokooli. Aastatel 1939–1942 ja 1945–1947 mängis Vene NFSV teatrites, 1942–1945 oli Punaarmees. 1949. aastast surmani oli ta Eesti NSV Riiklikus Vene Draamateatris näitleja.

Ta on mänginud Nõukogude filmides "Armastada inimest" ja "Variant Omega".

Tunnustus
---------

* 1971 Eesti NSV teeneline kunstnik
* 1976 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi aukiri

Isiklikku
---------

Ta oli aastast 1951 abielus näitleja Anastassia Bedredinovaga, nende tütar Jekaterina Jegorova on Vene Teatri näitleja.

Viited
------

1. ↑  Кино-Театр.Ру Николай Егоров. Фильмография

Välislingid
-----------

* Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Jegorov, Nikolai, Eesti NSV teeneline kunstnik - ENSV Riikliku Vene Draamateatri näitleja (1971)
Nikolai Krogius (1995)
**Nikolai Vladimirovitš Krogius** (vene keeles Николай Владимирович Крогиус; 22. juuli 1930 Saratov – 14. juuli 2022 New York) oli saksa ja Skandinaavia juurtega Venemaa maletaja, malekohtunik ja maleliteraat, varem ka Nõukogude Liidu maleametnik ja malefunktsionäär, rahvusvaheline suurmeister (1964), rahvusvaheline arbiiter (1985).

Haridus ja elukäik
------------------

Krogius lõpetas 1953. aastal Leningradi Riikliku Ülikooli filosoofiateaduskonna. Sealt sai ta ka kandidaadi- (1969) ja doktorikraadi (1980) psühholoogias. Aastatel 1978–1980 töötas ta Tšernõševski-nimelises Saratovi Riiklikus Ülikoolis psühholoogiakateedri juhatajana ja 1981–1983 Moskvas Kehakultuuri Riiklikus Keskinstituudis malekateedri juhatajana. 

1990. aastatel töötas ta Venemaa Haridusakadeemia Pedagoogikateooria Teadusuurimisinstituudis peateadurina.

Maleametnik ja malefunktsionäär
-------------------------------

Detsembris 1980 reorganiseeriti NSV Liidu Riikliku Kehakultuuri- ja Spordikomitee maleosakond malespordivalitsuseks, mille ülemaks (1981–1989) sai eksmaailmameister Tigran Petrosjani eestkostel suurmeister Krogius. 

Krogius tegutses ka malefunktsionäärina: aastatel 1981–1990 oli ta NSV Liidu Maleföderatsiooni aseesimees ja 1986–1990 Rahvusvahelise Maleföderatsiooni (FIDE) asepresident.

Maletajakarjäär
---------------

Maletajana täitis Krogius meistrinormi 1952. aastal. Suurmeistriks sai ta 34-aastaselt 1964. aastal. Aasta varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. NSV Liidu meistrivõistlustel on ta neljal korral tulnud esikümnesse (1958, 1961, 1964, 1967). Parima tulemuse saavutas ta 1967. aasta meistrivõistlustel Thbilisis, kus tuli seitsmendaks. Aastavahetusel 1970/1971 Hastingsi turniiril jagas Krogius Lajos Portischi järel 2.–6. kohta.

1965. aastal tuli Krogius Hamburgis NSV Liidu võistkonna koosseisus Euroopa võistkondlikuks meistriks.

1990. aastatel osales Krogius seenioride maailmameistrivõistlustel, kus parimaks tulemuseks jäi 1993. aastal Bad Wildbadis esikoha jagamine koos kolme teise maletajaga (MM-tiitel läks Mark Taimanovile).

Maailmameistri sekundant
------------------------

Krogius oli 1972. aastal maailmameister Boriss Spasski sekundant Reykjavíkis asetleidnud MM-tiitlimatšis Spasski–Fischer.

Ameerika Ühendriikides
----------------------

Alates 1998. aastast elab Krogius koos oma perega Ameerika Ühendriikides. Tal on Venemaa ja USA kodakondsus.

Tunnustus
---------

* 1990 – FIDE auliige

Isiklikku
---------

Ta valdab täiuslikult saksa keelt.

Publikatsioone
--------------

* 1980 – monograafia "Психология шахматного творчества" ('Maleloomingu psühholoogia')
* 2000 – "Борис Спасский". Москва: Центральный коллектор научных библиотек. ISBN 5-93260-007-1 (kaks köidet, 730 lk, kaasautorid A. Golubev ja L. Guttsait)
* 2014 – "Записки гроссмейстера". СПб ISBN 978-5-904819-76-7

Välislingid
-----------

* Nikolai Krogius FIDE andmebaasis
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib maletajast; jäähokimängija kohta vaata artiklit Vladimir Malahhov (jäähokimängija).* |

---

 Vladimir Malahhov (2012)
 Vladimir Malahhov (2008)
**Vladimir Nailjevitš Malahhov** (vene keeles Владимир Наильевич Малахов; sündinud 27. novembril 1980 Ivanovos) on vene maletaja, rahvusvaheline suurmeister (1998). 
 
Malahhov tuli 1993. aastal Bratislavas noorte maailmameistriks U14-vanuseastmes. 1995. aastal andis FIDE talle rahvusvahelise meistri nimetuse. Suurmeistriks sai ta 18-aastaselt 1998. aastal.

Venemaa meistrivõistlustel jagas Malahhov 2001. aastal 4.–20. ja 2003. aastal 3.–10. kohta. Euroopa meistrivõistlustel on ta võitnud kaks hõbemedalit (2003, 2009) ja ühe pronksmedali (2012). 

2008. aastal võitis Malahhov Tallinnas rahvusvahelise kiirmaleturniiri "Meenutades Paul Kerest", edestades seejuures Aleksei Drejevit ja Nigel Shorti.

Maailma karikaturniirid ja MM-võistlused
----------------------------------------

2004. aastal Tripolis FIDE MM-turniiril nokautsüsteemis kaotas Malahhov teises ringis Leinier Domínguezele tulemusega 3:4. 2005. aastal maailma karikaturniiril Hantõ-Mansiiskis sai ta 11. koha ja edasipääsukoha mais 2007 Elistas alanud 16 osavõtjaga pretendentide turniirile. Elistas kaotas ta esimeses ringis Aleksandr Grištšukile tulemusega 1½:3½ ja langes edasisest konkurentsist välja. Detsembris 2007 maailma karikal Hantõ-Mansiiskis kaotas ta kolmandas ringis Vladimir Hakobjanile. 2009. aastal maailma karikal Hantõ-Mansiiskis võitis kaheksandikfinaalis Wesley So, ja veerandfinaalis Pjotr Svidleri, kuid kaotas poolfinaalis FIDE eksmaailmameistrile Ruslan Ponomarjovile (tulemusega 2:4). 2013. aastal maailma karikal Tromsøs kaotas ta kolmandas ringis Fabiano Caruanale (tulemusega 1:3).

Võistkondlik esinemine
----------------------

Malahhov on tulnud Venemaa võistkonna koosseisus maailmameistriks (2009) ja võitnud maleolümpial hõbemedali (2010).

Tunnustus
---------

* Venemaa teeneline meistersportlane

Välislingid
-----------

* Vladimir Malahhov – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Vladimir Malahhov FIDE andmebaasis
* Rahvusvahelise kiirmaleturniiri võitis Vladimir Malahhov. epl.delfi.ee, 6. jaanuar 2008
**Osmaniye provints** on 1. järgu haldusüksus (provints) Lõuna-Türgis. Provintsi keskus on Osmaniye.

Haldusjaotus
------------

* Bahçe ringkond
* Düziçi ringkond
* Hasanbeyli ringkond
* Kadirli ringkond
* Osmaniye ringkond
* Sumbasi ringkond
* Toprakkale ringkond

Viited
------

1. ↑  Population of provinces by years - 2000-2018, vaadatud 9.03.2019.

Välislingid
-----------

* Osmaniye provintsi koduleht (türgi keeles)

Türgi provintsid

Adana **·**  Adıyaman **·**  Afyonkarahisar **·**  Ağrı **·**  Aksaray **·**  Amasya **·**  Ankara **·**  Antalya **·**  Ardahan **·**  Artvin **·**  Aydın **·**  Balıkesir **·**  Bartın **·**  Batman **·**  Bayburt **·**  Bilecik **·**  Bingöl **·**  Bitlisi **·**  Bolu **·**  Burdur **·**  Bursa **·**  Çanakkale **·**  Çankırı **·**  Çorum **·**  Denizli **·**  Diyarbakır **·**  Düzce **·**  Edirne **·**  Elazığ **·**  Erzincan **·**  Erzurum **·**  Eskişehir **·**  Gaziantep **·**  Giresun **·**  Gümüşhane **·**  Hakkâri **·**  Hatay **·**  Iğdır **·**  Isparta **·**  İstanbul **·**  İzmir **·**  Kahramanmaraş **·**  Karabük **·**  Karaman **·**  Kars **·**  Kastamonu **·**  Kayseri **·**  Kilis **·**  Kırıkkale **·**  Kırklareli **·**  Kırşehir **·**  Kocaeli **·**  Konya **·**  Kütahya **·**  Malatya **·**  Manisa **·**  Mardin **·**  Mersin **·**  Muğla **·**  Muş **·**  Nevşehir **·**  Niğde **·**  Ordu **·**  Osmaniye **·**  Rize **·**  Sakarya **·**  Samsun **·**  Şanlıurfa **·**  Siirt **·**  Sinop **·**  Şırnak **·**  Sivas **·**  Zonguldak **·**  Tekirdağ **·**  Tokat **·**  Trabzon **·**  Tunceli **·**  Uşak **·**  Van **·**  Yalova **·**  Yozgat
**Lessu** on endine küla, mis asus Kaaverest lõuna pool Laiuse kihelkonna piirimail soosaarel. 

Geograafilised koordinaadid on 58° 52′ 25″ N, 26° 28′ 0″ E. 

Tänapäeval on küla inimtühi. Puudub sõiduautoga läbitav ligipääsutee. Küla endised talukohad jäävad tänapäeval Jõgevamaale Jõgeva valla Reastvere küla territooriumile.

Ajalugu
-------

Napu küla "Riiamaa" piiril asus arvatavasti hilisema Lessu kohal. Napu (*Nappo*) küla kuulus Koila mõisapiirkonda. Hilisem küla sai arvatavasti nime samanimelise talu järgi. 1871. aasta kaardil on Virumaa poolel märgitud kokku 3 talu, millest üks kannab nime **Lesse**. Veidi lõunas Tartumaa poolel on läheduses veel kaks talu, millest üks kannab nime Sakkusaar.

Küla paiknes kihelkonna piiril. Nappo küla lõunaserva (Pedja jõe ja Tammissaare raba vahele) teisele poole Koilast lähtuvat oja (tollast Salla jõge ja praegust Koila peakraavi) on 18. saj. L.A. Mellini kaardil Laiuse kihelkonda Villakverest (*Willakfer*) itta märgitud *Willina Saar*. Resti soost idas paikneb Laiuse kihelkonna endine Resti küla (varasematel kaartidel ka kui Pillijago talu ja vesiveski).

Loodus
------

Endine küla on ümbritsetud Resti soo, Sakussaare soo ja Tammissaare rabaga. Piirkonda läbib lääneküljelt Koila peakraav ja idaküljelt Saunamäe kraav.

Vaata ka
--------

* Resti
* Kaavere

Viited
------

1. ↑  Helmut Joonuks: Simuna Piirkonna Ajalugu, 1981
2. ↑  Soolembese rännakud: Sakusaare (Sakussaare) rännak 02.06.2012
Gaëtan Laborde (2018)
**Gaëtan Laborde** (sündinud 3. mail 1994 Mont-de-Marsan's) on Prantsusmaa jalgpallur, kes mängib ründajana Prantsusmaa kõrgliigaklubis Nice.

2008. aastal liitus ta Bordeaux' Girondins'ga. Hooajal 2013–14 mängis ta laenul Prantsusmaa tugevuselt kolmanda liiga klubis Red Star, hooajal 2014–15 Prantsusmaa esiliigaklubis Brest ja hooajal 2015–16 teises pooles samuti Prantsusmaa esiliigaklubis Clermont. Bordeaux' meeskonnas debüteeris Laborde Prantsusmaa kõrgliigas 2015. aasta detsembris. Bordeaux' põhimeeskonnas mängis ta aastatel 2016–2018.

2018. aasta augustis sõlmis ta nelja-aastase lepingu Montpellier'ga. Hooajal 2018–19 lõi ta Prantsusmaa kõrgliigas 11 väravat. Enda tulemuse ületas ta hooajal 2020–21, mil lõi 16 väravat ja andis lisaks kaheksa väravasöötu.

2021. aasta augustis sõlmis ta nelja-aastase lepingu Rennesi Stade'iga. 2022. aasta septembris siirdus ta 15 miljoni euro eest Nice'i.

Aastatel 2011–2014 mängis Laborde Prantsusmaa noortekoondistes.

Viited
------

1. ↑   (vaadatud 15.4.2022)
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Eesti poliitikust; samanimeliste kohta vaata artiklit Vladimir Kuznetsov (täpsustus)* |

---

**Vladimir Kuznetsov** (vene keeles **Кузнецов Владимир Павлович**; sündinud 28. juulil 1945 Primorje krais) on Eesti ehitusjuht ja poliitik.

Ta sündis aastal 1945 Primorje krais Mihhailovka rajoonis Grigorjevka asulas sõjaväelase perekonnas. Pärast keskkooli lõpetamist töötas ta ehitustel, omandades mitu ehituseriala. Ta lõpetas Leningradi Ehitusinseneride Instituudi.

Pärast kõrgkooli lõpetamist töötas ta Narvas ehitustel meistrina, töödejuhatajana ja insenerina. 1980-ndatel töötas ta Narva Remondi-Ehitusvalitsuses peainsenerina.

Aastatel 1990–1992 oli ta Eesti Vabariigi Ülemnõukogu saadik.

Aastal 1999 oli ta Aktsiaseltsi "Kreenholmi Elamuvalitsus" direktor.

Ta oli aastatel 1978–1991 NLKP liige. 17. augustist 1999 on ta Keskerakonna liige.

Ta kandideeris 1999. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel Keskerakonna nimekirjas Narva linnavolikokku, sai 712 häält ning osutus valituks. 2002. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta Keskerakonna nimekirjas Narva linnavolikokku, sai 116 häält ning ei osutunud valituks.

Viited
------

Kirjandus
---------

* "Нарвский Рабочий" 27. veebruar, 1990. lk. 2

Välislingid
-----------

*
Rudolf Walden
**Karl Rudolf Walden** (1. detsember 1878 Helsingi – 25. oktoober 1946 Sysmä) oli Soome tööstusdirektor ja Ühendatud Paberivabriku asutaja, Soome sõjaminister ja relvajõudude ülemjuhataja ning kaitseminister vaherahu ja Jätkusõja ajal. Jalaväekindral.

Ta sündis Ähtäri ringkonnakohtuniku Walfrid Waldeni ja Mathilda Christina o.s. Sommeliuse pere teise pojana. Ta alustas kooliteed Jyväskylä Lütseumis, kuid koolis ei läinud ta hästi. Tema isa tegi seejärel otsuse suunata mõlemad nooremad pojad Rudolf ja Nils 1890. aastal Hamina kadetikooli. Soome kadetikool oli sel ajal tunnustatud seitsmeklassiline asutus nelja üld- ja kolme eriklassiga. Esimene vastas koolide kõrgematele klassidele ja viis bakalaureusekraadini, eriklassid aga lõpetasid ohvitseridena. Rudolfi poeg oli Haminasse tulles 11-aastane. Rudolf näitas Haminas üles usinust ja peagi oli ta oma klassis esimene. Tema andekus ilmnes eriti matemaatikas ja sõjaväes ning ta äratas näitamishimu. Pärast üldklasside läbimist liikus Rudolf edasi eriklassidesse; seetõttu oli ta otsustanud ohvitseriks hakata. Õpetajad ja kamraadide ring kasvatasid noormeest positiivselt.

Kadetiveeblina ja kadettide kursuse priimusena olnuks tal õigus astuda Venemaa eliitrügementi, kuid venestamismeetmete tõttu ta keeldus ja võeti augustis 1900 Soome kaardiväe leitnandiks. Suvel 1901 astus Suurhertsogiriigi sõjalisele süsteemile lojaalne Walden tagasi, kuid seda ei aktsepteeritud ja ta määrati Kuopio 1. ringkonna sõjaväelaseks. Kui Walden keeldus, siis ähvardati teda karistusega ja juhtumit arutati sõjaväekohtus. Nõnda sai asi nn repressiivperioodide legaalsusvõitluse osaks ja nii Waldens asjast aru sai. Talle määrati karistus, ta vallandati ja kaotas töösuhtejärgsed hüvitised. Lühike sõjaväelasekarjäär katkes ja algas pikk töösturi karjäär.
Gdański Lechia fännid staadionil 2009. aastal
**Gdański Lechia** on Poola jalgpalliklubi, mis tegutseb Gdańskis. See mängib Poola kõrgliigas Ekstraklasa.

Klubi asutasid 7. augustil 1945 Lvivist välja aetud poolakad. Klubi on saanud nime Poola ajaloolise nimetuse *Lechia* järgi. Poola kõrgliigas mängis Lehcia esmakordselt 1949. aastal. Poola kõrgliigas on klubi parimaks kohaks kolmas, mis on saavutatud 1956. aastal ja hooajal 2018/19. 1990. aastate teises pooles halvenes klubi käekäik oluliselt, mil langeti Poola tugevuselt kolmandasse liigasse ja ühineti mõneks aastaks mõne teise klubiga. 2001. aastal moodustati Gdański Lechia uuesti eraldi klubina. Gdański Lechia alustas 2001. aastal Poola tugevuselt kuuendast liigast, kõrgliigasse jõuti tagasi 2008. aastal.

Aastatel 1983 ja 2019 võitis Gdański Lechia nii Poola karikavõistlused kui ka superkarikafinaali.

Gdański Lechia suurim rivaal on Gdynia Arka. Kahe klubi vaheline derbi kannab nime "Kolmiklinna derbi" (*Derby Trójmiasta*), kuna Gdańsk ja Gdynia on Gdański lahe edelakaldal asuva Trójmiasto linnastu kaks suurimat linna.

Saavutused
----------

* Ekstraklasa:
	+ Kolmas koht: 1956, 2018–19
* Poola karikas:
	+ **Võitja**: 1982–83, 2018–19
	+ Teised kohad: 1955, 2019–20
* Poola superkarikas:
	+ **Võitja**: 1983, 2019
* I liga:
	+ **Võitja**: 1951, 1983–84, 2007–08

Gdański staadion on Gdański Lechia kodustaadion

Välislingid
-----------

* Ametlik koduleht
**Vladimir Ivanovitš Lunski** (vene keeles *Владимир Иванович Лунский*; 1862 Vilnius – 1920 Riia) oli Baltimaades tegutsenud arhitekt. Teda tuntakse eelkõige kirikute arhitektina.

Ta töötas Riias, Jelgavas, Ķemeris, Tartus ja Pärnus.

Eluloolist
----------

Vladimir Lunski lõpetas Peterburi Kunstide Akadeemia ja töötas pärast akadeemia lõpetamist Riias. 1892. aastal määrati ta Liivimaa kubermanguarhitekti ametikohale. 13 teenistusaastast (1892–1905) osa oli ta kirikute projekteerijana ka Riia piiskopkonna arhitekt.

Riias sai ta tuntuks tööka, andeka ja kohusetundliku arhitektina, kes tegutses kõigis oma haldusalasse kuuluvates piirkondades: esmajoones pealinnas Riias, Vidzemes ja Lõuna-Eestis, Tartus ja Pärnus. Tema kui kubermanguarhitekti teeneks võib lugeda ka uuendusmeelse arhitektuuri soosimist oma piirkonnas: tema toetusel valmisid praeguse Läti Rahvusteatri hoone (arhitekt August Reinberg), Uus Püha Gertrudi luteri kirik, Riia Kommertskool (praegune Läti Kunstiakadeemia) ja palju juugendstiilis maju (arhitektid Wilhelm Bockslaff, Mihhail Eisenstein, Heinrich Scheel, Alfred Aschenkampff, Karl Felsko), mis loovad Riia arhitektuurilise ilme.

Vladimir Lunski on maetud Riia Ivanovo kalmistule.

Teoseid
-------

* 1889 Jelgava Jumalaema Uinumise õigeusu kirik
* 1892–1893 Ķemeri Peeter-Pauli õigeusu kirik
* 1892–1894 Eesti Rahva Muuseumi endine peamaja. Veski 32, Tartu
* 1897 Riia maja aadressil Elizabetes 11
* 1897–1898 Lohusuu Issanda Ristimise kirik
* 1897–1898 Valga Issidori peakirik
* 1897–1898 Tänassilma Arsenios Suure kirik
* 1899–1900 Angerja Issanda Taevaminemise kirik
* 1902–1904 Tapa Ristija Johannese kirik
* 1902–1904 Pärnu Issandamuutmise kirik
* 1904 Jaama Püha Nikolause kirik
* 1914–1918 Tartu Püha Aleksandri kirik

Pildid
------

* Jelgava Jumalaema Uinumise kirikJelgava Jumalaema Uinumise kirik
* Ķemeri Peeter-Pauli kirikĶemeri Peeter-Pauli kirik
* Maja Riias Elizabetes iela 11Maja Riias Elizabetes iela 11
* Eesti Rahva Muuseumi peamaja Veski 32Eesti Rahva Muuseumi peamaja Veski 32
* Lohusuu Issanda Ristimise kirikLohusuu Issanda Ristimise kirik
* Valga Issidori peakirikValga Issidori peakirik
* Tänassilma Arsenios Suure kirikTänassilma Arsenios Suure kirik
* Kohila Angerja Issanda Taevaminemise kirikKohila Angerja Issanda Taevaminemise kirik
* Tapa Ristija Johannese kirikTapa Ristija Johannese kirik
* Pärnu Issandamuutmise kirikPärnu Issandamuutmise kirik
* Tartu Püha Aleksandri kirikTartu Püha Aleksandri kirik

Viited
------

1. ↑  Владимир Лунский. - Русские Латвии. - russkije.lv

Välislingid
-----------

* Владимир Лунский. - Русские Латвии. - russkije.lv
Nikolai Krestinski
**Nikolai Krestinski** (vene keeles *Николай Николаевич Крестинский*; 25. oktoober (vkj 13. oktoober) 1883 Mahiloŭ – 15. märts 1938 Moskva) oli Nõukogude Venemaa ja Nõukogude Liidu riigiametnik ja kommunistliku partei funktsionäär.

Nikolai Krestinski oli aastail 1918–1921 Vene SFNV Rahanduse Rahvakomissariaadi rahvakomissar; aastail 1921–1930 oli ta Vene SFNV ja NSV Liidu volitatud esindaja Saksamaal Weimari vabariigis. 1930. aastast oli ta NSV Liidu Välisasjade Rahvakomissariaadi rahvakomissari asetäitja; 1937. aasta märtsis- mais oli ta NSV Liidu Justiitsrahvakomissariaadi rahvakomissari asetäitja.

Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei siseses võimuvõitluses toetas Krestinski Lev Trotski juhitud opositsiooni ning vahistati 1937. aastal.

Nikolai Krestinski hukati 1938. aastal Nõukogudevastase parempoolse trotskistliku bloki süüasjas süüdimõistetuna.

Nikolai Krestinski oli kommunistlikus parteis:

* aastail 1917–1921, ÜK(b)P KK liige;
* aastatel 1919–1921 ÜK(b)P KK Poliitbüroo liige ja ÜK(b)P KK sekretär.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Issidor Gukovski** | **Vene SFNV Rahanduse Rahvakomissariaadi rahvakomissar**1918–1922 | Järgnev**Grigori Sokolnikov** |
**Vladimir Kotšenovski** (1894 Vilno kubermang – 3. juuli 1941) oli Eesti arst.

Ta sündis Vilno kubermangus sõjaväelase ja 2. gildi kaupmehe tütre pojana. Ta õppis Peterburi Esimeses Kadetikorpuses. Aastatel 1913–1918 õppis ta Tartu Ülikoolis arstiteadust, ülikooli lõpetas arsti astme väärilisena.

Ta töötas Tallinna Linnahaiglas ja teenis Vabadussõja ajal II sõjaväehaigla arstina. Pärast Vabadussõda töötas ta eraarstina sisehaiguste alal. Aastal 1936 asus ta Petserisse, kuid aastal 1938 oli ta jälle tagasi Tallinnas laste- ja sisehaiguste arstina.

Vladimir Kotšenovski arreteeriti 12. novembril 1940. Sõjatribunali otsusega 4. mail 1941 määrati ta § 58-8 ja § 58-11 alusel mahalaskmisele, mis viidi täide 4. juulil 1941. Tema surma- ja matmiskoht on teadmata.

Isiklikku
---------

Tema abikaasa oli halastajaõde. Neil oli kolm poega, kellest noorim oli arhitekt ja arhitektuuriteoreetik Oleg Kotšenovski.

Kirjandus
---------

* Helbe Merila-Lattik. "Eesti arstid 1940–1960". Lk 210

Välislingid
-----------

* Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
**Aleksander Ferdinand Mägis** (5. juuli 1891 Tallinn – 27. oktoober 1957 USA) oli eesti vaimulik.

Mägis õppis aastatel 1901–1910 Tallinnas gümnaasiumis. 1910. aastal õppis ta Tartu ülikoolis õigusteadust ja aastatel 1912–1916 usuteadust. Ordineeriti 30. juulil 1917 õpetajaks.

Ta töötas aastatel 1917–1919 Tallinna Toompea Kaarli koguduse adjunktõpetajana ning 1919–1939 Simuna Siimona ja Juuda koguduse õpetajana. 1934. aastal kandideeris ta Avanduse vallavolikogu valimistel vapside nimekirjas.

1941. aastal põgenes Saksamaale. Seejärel oli politseipataljoni Ostland liige (nagu ka tema kaks poega). Aastatel 1943–1945 oli ta luterlik vaimulik Ostrovo kreisis (praegu on see Ostrów Wielkopolski maakond Suur-Poola vojevoodkonnas). 1945. aastal oli ta Ülem-Frangimaal Baieri liidumaal Helmbrechtsis vikaarõpetaja, teenides Baierimaal elavaid eestlasi. 

1955. aastast elas Ameerika Ühendriikides, kus ta 1957. aastal ka suri.

Isiklikku
---------

Tema poeg Olaf Mägis (1924–2000) oli vaimulik USA-s.

Viited
------

1. ↑  Õpetaja A. Mägis suri Vaba Eesti Sõna, 14. november 1957.
2. ↑  Aleksander Mägis. In memoriam Stockholms-Tidningen Eestlastele, 12. detsember 1957.
3. ↑  Die Pastoren des Konsistorialbezirk Estland 1885-1919. Böhlau Verlag Köln Wien
4. ↑  Lexikon deutschbaltischer Theologen seit 1920. Bearbeitet von Wilhelm Neander. 2 auflage 1988, bearbeitet von C. Helmut Intelmann
**Walburga** (eesti keeles ka *Valburga*; rööpkujud *Walpurga*, *Walpurgis*, *Wealdburg*, *Walderburger*, *Waltpurde*; Skandinaavias *Valborg*; Prantsusmaal *Vaubourg*, *Falbourg*, Perche'is *Gauburge*; umbes 710 Wessex, Devonshire – 25. veebruar 779 Frangimaa (Baieri), Heidenheim) oli inglise misjonär Saksamaal, katoliku ja õigeusu pühak.

Koos oma vendade püha Willibaldi ja püha Winibaldiga (Wunibaldiga) läks ta Württembergi oma ema vennale pühale Bonifaciusele appi. On võimalik, et Walburga tegutses algul Tauberbischofsheimis oma sugulase Lioba juures. Ta hakkas nunnaks ning elas Winibaldi (või Willibaldi) asutatud Heidenheimi benediktiini kloostris Eichstätti lähedal. Hiljemalt 761 oli ta selle kloostri abtiss. Heidenheimi kloostrist sai peagi haridus- ja halastustöökeskus. 

Walpurga suri 25. veebruaril 779.

Püha Walburga kuju Luksemburgis Konteri kirikus
Aastal 870 viis Eichstätti piiskop Otgar Walburga säilmed Eichstätti. Praegu asuvad need Eichstätti Walburga kirikus. 

Walburga eluloo kirjutas Wolfhard von Herrieden rohkem kui 200 aastat pärast pühaku surma. Wolfhard kirjutas hiljem ka teose "*Historica carmina de sancta Walburga*" ("Ajaloolised laulud püha Walburgast"). 

Walburga surmakuupäev 25. jaanuar on püha Walburga mälestuspäev katoliku kirikus. Et Walpurga kuulutati pühakuks arvatavasti mõnel 1. mail paavst Hadrianus II valitsusajal (867–872), on õigeusu kirikus ja oli Inglismaa katoliku kirikus tema mälestuspäev 1. mail (volbripäev). Ka Rootsi luteri kalendris on 1. mai volbripäev. Volbriööl ei ole püha Walburgaga mingit sisulist seost. 

Püha Walburga on populaarsemaid katoliku pühakuid. Püha Walpurga on Eichstätti linna ja piiskopkonna, Antwerpeni, Oudenaarde, Groningeni, Weilburgi ja Zutpheni kaitsepühak. 

Teda peetakse katoliku traditsioonis nurganaiste, talupoegade ja koduloomade kaitsepühakuks. Ta edendavat põlluviljade kasvamist ning aitavat koerahammustuse, marutõve, katku, köha ja silmahaiguste vastu. 

Püha Walburga atribuut on õlilambike.
Rudolf Viest
**Rudolf Michal Viest** (24. september 1890 Groß-Rauschenbach – 1945 Flossenbürgi koonduslaager) oli slovaki rahvusest Tšehhoslovakkia väejuht. Ta oli Tšehhoslovakkia eksiilvalitsuse liige, Slovaki Rahvusnõukogu liige. Slovaki Rahvusliku Ülestõusu ajal oli ta 1. Tšehhoslovakkia armee komandör. Kahe maailmasõja vahel oli ta ainus slovaki rahvusest kindral.

Ta sündis aastal 1890 Groß-Rauschenbachis Austria-Ungaris, praeguse haldusjaotuse järgi Revúcas Revúca ringkonnas Banská Bystrica maakonnas Slovakkias. Aastal 1910 lõpetas ta Revúcas keskkooli. Aastal 1911 astus ta vabatahtlikult sõjaväkke. Ta võttis osa esimesest maailmasõjast.

Esimesest maailmasõjast jõudis ta koju aastal 1920. Ta lõpetas Praha Sõjaväeakadeemia. Seejärel oli ta aastani 1939 Tšehhoslovakkia armee- ja diplomaatilises teenistuses; ta oli Tšehhoslovakkia sõjaväeatašeeks Poolas ja Ungaris. Aastal 1933 sai ta brigaadikindraliks, aastal 1938 diviisikindraliks.

Aastal 1939, pärast Tšehhoslovakkia okupeerimist emigreerus ta Ungari kaudu Prantsusmaale, kus temast sai Tšehhoslovakkia Rahvusliku Komitee liige ja 1. Tšehhoslovakkia armee komandör Prantsusmaal. Pärast seda, kui aastal 1940 Saksamaa purustas Prantsusmaa, asus ta ümber Suurbritanniasse, kus temast sai Tšehhoslovakkia eksiilvalitsuse minister.

Augustis 1944 lendas ta Tšehhoslovakkia delegatsiooni koosseisus Nõukogude Liitu, aga sealt oktoobris 1944 Banská Bystricasse, kus asus Slovaki Rahvusliku Ülestõusu staap. Tšehhoslovakkia eksiilvalitsus püüdis saavutada Rudolf Viesti kaudu kontrolli ülestõusu üle, kuid öösel vastu 28. oktoobrit 1944 andis oma viimase käsu: Võitlus Tšehhoslovakkia vabaduse eest pole lõppenud, see jätkub mägedes.

3. novembril 1944 arreteeriti ta Pohronský Bukovecis (asub Banská Bystrica lähedal). Ta viidi Saksamaale, mõisteti surma ja hukati aastal 1945 Flossenbürgi koonduslaagris.
**Walcourt** (prantsuse [walkuʁ]) on linn ja vald Belgias Valloonia piirkonnas Namuri provintsis.

Asulad
------

Lisaks Walcourt'ile paiknevad valla piirides veel Berzée, Castillon, Chastrès, Clermont, Fontenelle, Fraire, Gourdinne, Laneffe, Pry, Rognée, Somzée, Tarcienne, Thy-le-Château, Vogenée ja Yves-Gomezée.

* BerzéeBerzée
* ChastrèsChastrès
* FraireFraire
* Thy-le-ChâteauThy-le-Château
* TarcienneTarcienne
* LaneffeLaneffe
* WalcourtWalcourt
* WalcourtWalcourt

Viited
------

1. ↑  Wettelijke Bevolking per gemeente op 1 januari 2018, vaadatud 9.03.2019.

Välislingid
-----------

 Walcourt – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis

Namuri provintsi vallad

Andenne **·** Anhée **·** Assesse **·** Beauraing **·** Bièvre **·** Cerfontaine **·** Ciney **·** Couvin **·** Dinant **·** Doische **·** Éghezée **·** Fernelmont **·** Floreffe **·** Florennes **·** Fosses-la-Ville **·** Gedinne **·** Gembloux **·** Gesves **·** Hamois **·** Hastière **·** Havelange **·** Houyet **·** Jemeppe-sur-Sambre **·** La Bruyère **·** Mettet **·** Namur **·** Ohey **·** Onhaye **·** Philippeville **·** Profondeville **·** Rochefort **·** Sambreville **·** Sombreffe **·** Somme-Leuze **·** Viroinval **·** Vresse-sur-Semois **·** Walcourt **·** Yvoir
**Rudolf Uus** (eesnimi ka **Rudolph**; 4. september 1894 Laeva vald, Kursi kihelkond, Tartumaa – 28. august 1964 Toronto, Kanada) oli Eesti politseinik.

Ta mobiliseeriti 1915. aastal ja võttis osa Esimesest maailmasõjast. Läks 1917. aastal üle 1. Eesti Polku, võttis osa Vabadussõjast.

Hariduskäik
-----------

Ta lõpetas 1927. aastal Tallinna Rahvaülikooli Seltsi Erakolledži. Õppis aastatel 1927–1931 (lõpetas) Tartu Ülikoolis õigusteadust. Akadeemiliselt kuulus ta korporatsioon Ugalasse.

Töökäik
-------

Astus 1920. aastal Eesti kaitsepolitsei teenistusse Narvas ja teenis pikemat poliitilise politsei juhina Valgas. Oli ka Valga linnavolikogu liige.

Ta oli aastatel 1939–1940 Pärnu poliitilise politsei komissar. Ta läks 21. juunil 1940 põranda alla ja oli edaspidi Nõukogude võimuorganite poolt tagaotsitav.

Ta määrati Saksa teise okupatsiooni aegu 28. augustil Tallinna välispolitsei juhatajaks, oli ka Tallinna ja Harju abiprefekt ning prefekt. Vastuolude tõttu Saksa politseijuhtidega viidi ta Tallinnast ära ja määrati juulis 1944 Võru ja Petseri prefektiks. 

Põgenes 1944. aastal koos perega Rootsi ja läks sealt 1952. aastal Kanadasse.

Viited
------

1. ↑  A. K. "Prefekt Rudolf Uus 60-a". Vaba Eestlane nr 69, 4. september 1954. Lk 6

Kirjandus
---------

* A. K. "Prefekt Rudolf Uus 60-a". Vaba Eestlane nr 69, 4. september 1954. Lk 6

Välislingid
-----------

* Eesti ohvitseride andmekogu
* *Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944*
* Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
**Karl Sahk** (29. oktoober 1913 Narva – 12. juuli 1988) oli eesti ökonomist.

Ta õppis aastatel 1932–1939 Tartu Ülikoolis matemaatikat. Akadeemiliselt kuulus ta korporatsiooni Vironia. 1960. aastal lõpetas Üleliidulise Kaugõppe Rahandus-Majandusinstituudi ökonomistina.

1938. aastast töötas ta kindlustusseltsis Eesti Lloyd, 1940. aastast Eesti Riiklikus Kindlustuses. Töötas Jegorjevski õppekombinaadis, 1944. aastal tuli tagasi Eestisse ja jätkas tööd kindlustuse alal. Aastast 1967 kuni pensionile siirdumiseni 1977. aastal oli ta Eesti NSV Riikliku Kindlustuse Valitsuse (1976. aastast Peavalitsuse) juhataja asetäitja. Pensionärina jätkas kuni 1983. aastani tööd samas asutuses isikukindlustuse osakonnas. Ta juhendas ja retsenseeris kandidaadiväitekirju kindlustuse alal, samuti juhendas kindlustuse alaseid diplomitöid Tartu Riiklikus Ülikoolis ja Tallinna Polütehnilises Instituudis.

Ta on maetud Pärnamäe kalmistule.

Isiklikku
---------

Tehnikateadlane Eva Saks oli tema tütar.

Tunnustus
---------

* 1971 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi aukiri
* 1974 Eesti NSV teeneline ökonomist

Viited
------

1. ↑  Karl Sahk (nekroloog). Õhtuleht, 18. juuli 1988
2. ↑  Kalmistute register HAUDI

Välislingid
-----------

* Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
**Aleksander Eelmaa** (6. november 1946 Viljandi – 21. juuli 2021 Saueaugu Teatritalu, Ohtla, Lääne-Nigula vald, Lääne maakond) oli eesti näitleja.

Ta õppis aastatel 1968–1969 Eesti NSV Teatriühingu pantomiimistuudios. 1976. aastal lõpetas ta Tallinna 10. Õhtukeskkooli.

Ta on töötanud Viljandi Kultuurikolledži õppejõuna.

Teatrinäitlejana
----------------

Aleksander Eelmaa esines Maret Kristali pantomiimirühmas miimina. Aastatel 1976–1981 töötas ta näitlejana Eesti NSV Riiklikus Noorsooteatris, 1981–1990 Vanalinnastuudios, 1990–2006 Eesti Draamateatris ja 2007–2014 Tallinna Linnateatris, 2015–2021 jälle Eesti Draamateatris. Eesti Draamateatris tegi ta 2020/2021. hooajal kaasa neljas lavastuses: Klaus Manni „Mefistos", Andrus Kivirähki „Eesti matuses" ja „Keiserlikus kokas" ning Helen Käiti ja Mehis Pihla „Lohe needuses".

Tema viimaseks teatrirolliks jäi Saare vana osatäitmine Saueaugu Teatritalus 20. juulil 2021 esietendunud lavastuses "Kadunud kodu" (lavastajad Margus Kasterpalu ja Priit Põldma).

Filmi- ja telerollid
--------------------

Aleksander Eelmaa tegi kaasa paljudes filmides ja telelavastustes, mh "Metskannikesed" (1980), "Rudolf ja Irma" (1985), "Pildikesi Paunverest" (1986), "Viimane suvi" (1987), "Õnne 13" (alates 1993), "Tuli sinu käes" (1996), Tulivesi (1994), "Kõrbekuu" (1999), "Ferdinand" (2002), "Agent Sinikael" (2002), "Fender Bender" (2003), "Vanameeste paradiis" (2005), "Vana daami visiit" (2006), "Ruudi" (2006), "Kinnunen" (2007), "Tuulepealne maa" (2008), "Kalevipojad" (2011), "Üks mu sõber" (2011), "Rotilõks" (2011), "Tupiktänava mehed" (2012). 

Tema viimased ülesastumised ekraanil olid tudengifilmides "Vanad mehed ja meri" (2020) ja "Vinguv jalaluu" (2021).

Tunnustus
---------

* 1984 – Ants Lauteri nimeline auhind
* 1996 – Suure Vankri auhind
* 2004 – Valgetähe IV klassi teenetemärk
* 2004 – Eesti Kultuurkapitali näitekunsti aastapreemia ("Külmetava kunstniku portree" lavastamise eest Viinistu Kunstimuuseumis)
* 2004 – Eesti Teatrikriitikute Ühenduse Hea Teatri Auhind
* 2005 – Helmi Tohvelmani nimeline auhind

Isiklikku
---------

Ta oli Liisi, Taavi ja Sander-Ott Eelmaa isa.

Viited
------

1. ↑  Suveetenduse lavastaja Aleksander Eelmaa surmast: ta lihtsalt ei ärganud enam...
2. ↑  Seljamaa, Liis (30. märts 2023). "„Sellelt kursuselt võib kõike oodata, seal õpib geenius Gaute Kivistik."". *Maaleht*. Vaadatud 30. märtsil 2023.
3. ↑  Teenetemärkide kavaleride andmekogu – 4348

Välislingid
-----------

* Aleksander Eelmaa Draamateatri kodulehel
* Keil, Andres. Aleksander Eelmaa. Eesti Päevaleht, 10. jaanuar 2009.
Karl Schirdewan (1952)
**Karl Schirdewan** (sünninimi **Karl Arentz**; 14. mai 1907 Stettin (tänapäeval Szczecin, Poola) – 14. juuli 1998 Potsdam) oli Saksa DV riigitegelane.

Karl Schirdewan oli vallaslaps. Ta ema Josephine Arentz loobus pojast ja andis ta kasvatada Schirdewanide perekonda. Rahvakooli lõpetamise järel õppis Schirdewan 1922–1924 Breslaus kaubandust. 1923. aastal astus ta Saksamaa Kommunistlikku Noorsooliitu ja 1925. aastal Saksamaa Kommunistlikku Parteisse. 1926–1929 töötas ta Breslaus jooksupoisi ja bürooabilisena, 1929–1931 oli töötu. Alates 1928. aastast kuulus ta Saksamaa Kommunistliku Noorsooliidu juhtkonda, oli selle Sileesia piirkonna esimees. 1931–1932 juhatas ta Saksamaa Kommunistliku Noorsooliidu kirjastust Junge Garde. Seejärel oli mitmel juhtival ametikohal Saksamaa Kommunistlikus Noorsooliidus.

Natsionaalsotsialistide võimuletuleku järel jätkas Karl Schirdewan põrandaalust poliitilist tegevust. 1934. aastal ta vahistati, 10. mai 1934 karistati teda kolmeaastase vabaduskaotusega. Vabaduskaotuse ärakandmise järel peeti teda 1937–1945 kinni koonduslaagrites.

Vangilaagrist vabanemise järel sai Karl Schirdewanist Saksamaa Kommunistliku Partei Keskkomitee liige. Kommunistide ja sotsiaaldemokraatide sundliitmise järel 1946. aastal sai ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liikmeks. Alates 1947. aastast juhtis Schirdewan töögruppi, mis uuris illegaalset parteitööd. Alates 1949. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Eestseisus läänekomisjoni juhataja asetäitja ja alates 1950. aastast Keskkomitee lääneosakonna juhataja. 1952. aastal sai ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Saksimaa ja Leipzigi piirkonnaorganisatsiooni juhatajaks.

1953. aasta juulis sai Kari Schirdewan Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo liikmeks. Ta oli 1953–1958 Keskkomitee juhtivate organite ja kaadri sekretär. 1954–1957 oli ta Keskkomitee julgeolekukomisjoni liige. 1952–1958 oli ta ka Rahvakoja (parlamendi) liige.

1950. aastad olid Karl Schirdewani poliitilise karjääri tippaeg, ta tõusis parteijuhi Walter Ulbrichti järel teiseks võimumeheks riigis. Ent Schirdewan kaotas võimuvõitluse Ulbrichtiga ja Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei 35. pleenumil 6. veebruaril 1958 vabastati ta fraktsioonilises tegevuses süüdistatunata kõigist ametitest.

1958–1965 oli Karl Schirdewan Riikliku Arhiividevalitsuse juhataja Potsdamis. 1965. aastal jäi ta pensionile. 1976. aastal kustutati tema parteiline karistus. 20. jaanuaril 1990 rehabiliteeris Demokraatliku Sotsialismi Partei vahekomisjon Karl Schirdewani ja ta sai partei vanematekogu liikmeks.

Viited
------

1. ↑  Karl Schirdewan : fr. deutscher Politiker (DDR); SED; PDS Munzinger
2. ↑  SED-Führungsgremien : Übersicht über die Mitglieder und Kandidaten des Politbüros des ZK der SED (1949-1989) Bundesarchiv. SED- und FDGB-Archivgut
3. ↑  Schirdewan, Karl (eigtl.: Aretz) \* 14.5.1907, † 14.7.1998 :Mitglied des Politbüros des ZK der SED Bundesstiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur
4. ↑  Der zweite Mann hinter Ulbricht luise-berlin.de
Karjala ANSV lipp 1978–1993
**Karjala ANSV lipp** oli Vene NFSV haldusüksuse Karjala ANSV lipp.

1923. aastal moodustatud Karjala ANSV sai endale lipu 17. juunil 1937, see oli punane kangas mille vardapoolses ülanurgas oli üksteise alla kirjutatud vene-, karjala- ja soome keeles "VNFSV" (Vene Nõukogude Föderatiivne Sotsialistlik Vabariik), nende all aga omakorda üksteise all kolmes keeles "Karjala ANSV". Sama aasta 29. detsembril eemaldati soomekeelsed kirjad. Lippu kasutati 31. märtsini 1940, kui Karjala ANSV-st sai Karjala-Soome NSV.

16. juulil 1956, kui Karjala-Soome NSV-st oli saanud taas Karjala ANSV, võeti kasutusele uus lipp. See oli Vene NFSV lipp millele oli lisatud sirbi ja vasara alla kirillitsa "КАССР" (venekeelne lühend Karjala ANSV) ja ladina tähed "KASNT" (soomekeelne lühend Karjala ANSV).

30. mail 1978 muudeti lipul kirju "КАССР"-ist sai "Карельская АССР" ja "KASNT"-ist "Karjalan ASNT". Lipu vahetas välja 16. veebruaril 1993 Karjala Vabariigi lipp ( Karjala ANSV-st oli saanud Venemaa Föderatsiooni kuuluv Karjala Vabariik).

Vaata ka
--------

* Karjala ANSV vapp
* Karjala-Soome NSV lipp
* Karjala Vabariigi lipp
* Vene NFSV lipp
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Tallinna väravast, Tartu värava kohta vaata artiklit Karjavärav, Narva värava kohta vaata artiklit Karjavärav (Narva).* |

---

Repro Johannes Hau maalist Karjavärav, Johannes Hau
**Karja värav** (saksa keeles *Karripforte; Karri-Pforte*) oli lõplikult 15. sajandil (1456. aastal) Tallinna linnamüüri osana valminud kaitseehitis, mis asetses Tallinna all-linnast kagus (linnamüüri Harju värava ja Viru väravate vahel), tänapäeva Suur-Karja ja Müürivahe tänava ristumiskohal, ulatudes koos ees- ja Karja valliväravaga peaaegu kuni praeguse Pärnu maanteeni. Linnamüüri väravad asusid linnamüüriga ühel joonel, kuid nende ees- ja valliväravad asusid kaugele etteulatuvalt. 

Suure Rannavärava eesvärava aastatel 1518–1529 ehitatud suurtükitorn Paks Margareeta, Lurenburgi suurtükitorni analoog
Suurem osa Tallinna keskaegsest Karjavärava kompleksist lammutati seoses muldkindlustuste rekonstrueerimisega 18. sajandi II poolel, Lurenburgi suurtükitorn lammutati 1767. aastal). 18.-19. sajandil nimetati väravat ka vene keeles Михайловскія ворота. Karja värav ise lammutati 1849. aastal, kui avardati Tallinna vanalinna viivaid liiklusteid.

Vaade Suur-Karja tänavale, umbes Karja värava asukohalt 1920. aastal
Karjaväravat on kirjalikes allikates esmamainitud 1365. aastal. Aja jooksul täiendati peaväravatorni ja selle kaitseehitisi, 14. sajandi keskpaiku rajati kõigi kolme all-linna lõuna- ja kagukülje väravate ette vesiveskid, mille käigushoidmiseks juhiti vesi kraavi veejuhtme abil Ülemiste järvest. 14. sajandil rajatud esimese lihtsa eesvärav rekonstrueeriti 15. sajandi keskel kahe ümmarguse nurgatorniga eesväravaks. 1530.–1550. aastatel täiendati kaitseehitisi ja kuhjati väljapoole linnamüüri keskaegse vallikraavi väliskaldale muldvall, millest läbipääsuks ehitati vallivärav, selle kõrvale aga Lurenburgi suurtükitorn.

Karja peaväravatorn oli massiivne neljatahuline ehitis, oma lõplikul kujul neljakorruseline, millest esimesel korrusel oli võlvitud väravakäik ja selle välimine portaal oli suletav langevõrega. Peaväravatorni väravakäigu laiuseks kahe paralleelse loode–kagusuunalise müüri vahel oli 5,25 m. Rein Zobeli andmetel oli Harju värava ja Karjavärava vahelises osas linnamüüri üldpaksus õigus 2,5 m, kuid müüri siseküljele jäetud teravkaarsete niššide kohal 1,3 m.

20. sajandi alguses kasutati venekeelses kirjanduses värava kohta ka nimetust *Mihhaili värav* (vene k. *Михайловские ворота*), naabruses asuva Suur-Karja tänav (Mihhailovskoje ulitsa) järgi.

Vaata ka
--------

* Karjavärava plats
* Karjavärava vesiveski

Välislingid
-----------

* Ragnar Nurk, Täiendusi Tallinna Karjavärava ehitusloole. Vana Tallinn 2014 lk 57–73. Tallinn
**Tähnikpihklane** (*Pissodes castaneus*) on putukaliik.

Levila
------

Neid võib kohata Kesk- ja Põhja-Euroopas (sh Eestis) ning Põhja-Ameerikas.

Kirjeldus
---------

Täiskasvanud tähnikpihklased on 5–8 mm pikkused punakaspruunid mardikad. Nende eluiga võib küündida 2–3 aastani. Pea on veninud pikaks kärsaks, mille külge kinnituvad tavaliselt põlvjad tundlad ja haukamissuised. Kärsal on suur tähtsus – selle abil puuritakse nooremapoolsete puude, näiteks männi tüvede koore sisse auk, kuhu asetatakse 2–3 muna. Vastsed on jalutud valkjad tõugud, kes kaevandavad koore all käike ning nukkuvad tüve alaosas koore all, ulatudes sügavale puitu.

Tüvekahjurina
-------------

Vastsete uuristatud käigud lõhuvad puu, näiteks männi koore näärmerakke ning takistavad puul vaikmahla ringlust, seetõttu peetakse neid taimekahjuriteks.

Viited
------

1. ↑  Tähnikpihklane andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes, Eesti eElurikkus, Veebiversioon (vaadatud 27.11.2016)
2. ↑  Kaljo Voolma,Olulisemad putukkahjurid taimlates, puukoolides, metsakultuurides ja puistutes, Veebiversioon (vaadatud 02.02.2014)

Välislingid
-----------

* Tähnikpihklane andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes
* Sissekanne Fauna Europaeas

*Selles artiklis on kasutatud saksakeelset artiklit de:Kiefernkulturrüssler seisuga 02.02.2014.*
**Karjaallikas**, ka **Karja-allikas**, oli Tallinnas praeguse Tatari tänava ääres Allika tänava vastas 24. kinnistu hoovis asunud veevõtukoht.

Ajalugu
-------

Algselt kasutati veevõtukohta Tallinna linnamüüri taga karjatatavate linnaelanike kariloomade jootmiseks ja allikalt algasid joogikünad, millest joodeti Karja värava juures kariloomi. Karjaallikalt veeti vaatidega vett Tallinna all-linna jõukamate linnaelanike tarbeks.

1536. aastal pärandas Tallinna suurkaupmees Johan Selhorst testamendiga 400 Riia marka, mille eest ehitati Karjaallikalt algav veekanal, mis kulges kohani, kus tänapäeval asub Tallinna Inglise Kolledži hooneni (Pärnu maantee 13), kuid kuhu toona rajati avalik veekaev, nn Karjakaev.

Karjaallikalt alguse saanud Karjakaevu kasutati kuni 20. sajandi alguseni, kui selgus, et vesi on kasutuskõlbmatu ning kaev suleti.

Karjakaevu ehitised lammutati 1915. aastal enne Tallinna Tütarlaste Kommertskooli hoone ehitamist.

Viited
------

1. ↑  Gustav Jakobson, Aleksander Kivi, Heldur Lond, Ain Soik. "Tallinna vesi ja sajandid". Karja-allikas. Kirjastus "Eesti Raamat", Tallinn 1967, lk 24–26.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib 1939. aastal loodud vallast, varasema valla kohta vaata artiklit Kaagjärve vald (Karula kihelkond).* |

---

**Kaagjärve vald** oli vald Valgamaal aastail 1939–1950. Vallamaja asus tänapäeva Pugritsa küla aladel.

Eesti valdade kaart. Musta kontuuriga vanad vallapiirid, punasega 1939. aastal moodustatud vallad
Vald moodustati senise Kaagjärve valla maa-alast, välja arvatud Mürgi talu maa-ala; senise Tõlliste valla Kingsepa, Surdi-Kotter, Surdi-Hindrek, Püsniku-Abram, Püsniku-Peeter ja Kakko-Jaan talude maa-aladest; senise Laanemetsa valla Juuta küla, Lepa asunduse ja Lutsu nr. 30 ja 31, Eomõisa, Ohsul, Juta, Kunagu, Uiometsa, Mahlamäe, Oisu-Poola, Simsoni nr. 19-b, Lepingu ja Nõmme nr. 7-a talude maa-aladest; senise Karula valla Paluotsa, Orandu, Sikamäe, Ujametsa ja Mäesika talude maa-aladest; senise Sooru valla Paju asunduse ja Läti piiri ääres oleva riigimetsa maa-aladest.

1. aprillil 1939 oli vallas 1794 elanikku.

31. märtsil ja 1. aprillil 1940 valiti Kaagjärve vallavolikokku Jaan Elerand, Ferdinand Lillipuu, Ernst-Teodor-Loos (uus), Mihkel Luha (uus), Karl Madiste (uus), Jakob Morus, Jaan Palvadre, Peeter-Aleksander Polis, Jakob Tavinov (uus), Eduard Treumuth, Villem Truuväli ja Alfred-Eduard Villist. Kokku kandideeris vallavolikoguss 35 isikut. Hääletamas käis üle 80% hääleõiguslikest. Kõige rohkem hääli (390) sai vallavanem Jaan Palvadre.

Viited
------

1. ↑  Maa-ameti kaardirakendused
2. ↑  Väljavõte 776. Vabariigi Presidendi otsusest nr. 88. Riigi Teataja, nr. 87, 14 oktoober 1938

Kirjandus
---------

* Kaagjärves kaks kolmandikku endisi volinikke. Päevaleht, 3. aprill 1940, nr. 88, lk. 3.
Vladimir Makogonov (1938)
**Vladimir Andrejevitš Makogonov** (vene keeles Владимир Андреевич Макогонов; 27. august 1904 Naxçıvan – 2. jaanuar 1993 Bakuu) oli Nõukogude Liidu maletaja, rahvusvaheline meister (1950). 

Makogonov jagas koos Mihhail Botvinnikuga 1927. aastal NSV Liidu meistrivõistluste finaalturniiril Moskvas 5.–6. kohta. Samal aastal täitis ta meistrinormi. 1937. aasta meistrivõistlustel tuli neljandaks (eespool Igor Bondarevskist ja Andor Lilienthalist). 1939. aastal jagas ta Leningradi-Moskva rahvusvahelisel turniiril 3.–6. kohta ja jõudis NSV Liidu meistrivõistlustel esikuuikusse. 1940. aastal jagas meistrivõistlustel 7.–9. kohta. 

1942. aastal võitis Makogonov Bakuus matši Salo Flohriga tulemusega 7,5:4,5. Mais 1943 tuli Sverdlovskis peetud tugevakoosseisulisel turniiril Botvinniku järel teiseks, edestades Vassili Smõslovi, Issaak Boleslavskit ja Vjatšeslav Ragozinit. 1944. aastal NSV Liidu meistrivõistlustel tuli esikuuikusse, edestades Aleksandr Tolušit, Lilienthali, Aleksandr Kotovit, Ragozinit ja David Bronšteini. 

1945. aastal mängis Makogonov NSV Liit–USA raadiomatšis üheksandal laual (Abraham Kupchiki vastu). 1947. aastal mängis Pärnu turniiril, kus sai 11. koha. 

Ta tuli kuuel korral Aserbaidžaani NSV malemeistriks (1938, 1947–1949, 1951, 1952).

Kui Rahvusvaheline Maleföderatsioon (FIDE) 1950. aastal võttis kasutusele rahvusvahelise meistri nimetuse, oli Makogonov üks neist, kes sai selle nimetuse kohe samal aastal. 1987. aastal andis FIDE talle varasemate teenete eest ausuurmeistri nimetuse.

Tunnustus
---------

* 1943 – NSV Liidu teeneline meistersportlane
**Lienzi ringkond** (itaalia *Distretto di Lienz*) on ringkond Austrias Tiroolis. See on ainus ringkond Ida-Tiroolis. Ringkond külgneb Pinzgauga (Salzburg) põhjas, Spittal an der Drau ja Hermagori ringkondadega (mõlemad Kärnten) idas, Venetoga (Itaalia) lõunas ja Lõuna-Tirooliga (Itaalia) läänes.

Ringkonna pindala on 2016,41 km², seal elas 1. jaanuaril 2012. aastal 49 568 inimest ja asustustihedus on 25 inimest / km². Ringkonna halduskeskus on Lienz.

1918. aastal okupeeris selle Itaalia armee. 1919. aastal eraldati Saint-Germaini rahuga Trento provints ja Lõuna-Tirool sellest, mis nüüd on Austria Tirooli liidumaa (need kolm üksust moodustasid vana Austria-Ungari Tirooli krahvkonna). Sellest ajast saati on Ida-Tirool eraldatud Põhja-Tiroolist umbes 5 km piirilõiguga Salzburgi liidumaa ja Lõuna-Tirooli vahel. Seega moodustab see Tirooli liidumaa eksklaavi sise-Austrias. See oli ka ainus tänapäevase Tirooli osa, mida pärast Teist maailmasõda ei okupeerinud Prantsusmaa, vaid see moodustas osa Briti tsoonist.

Haldusjaotus
------------

Talu Lienzi ringkonnas
Mäed ja orud Ida-Tiroolis
Ringkond jaguneb 33 vallaks *(Gemainde)*:

1. Abfaltersbach
2. Ainet
3. Amlach
4. Anras
5. Assling
6. Außervillgraten
7. Dölsach
8. Gaimberg
9. Heinfels
10. Hopfgarten in Defereggen
11. Innervillgraten
12. Iselsberg-Stronach
13. Kals am Großglockner
14. Kartitsch
15. Lavant
16. Leisach
17. Lienz
18. Matrei in Osttirol
19. Nikolsdorf
20. Nußdorf-Debant
21. Oberlienz
22. Obertilliach
23. Prägraten am Großvenediger
24. Sankt Jakob in Defereggen
25. Sankt Johann im Walde
26. Sankt Veit in Defereggen
27. Schlaiten
28. Sillian
29. Strassen
30. Thurn
31. Tristach
32. Untertilliach
33. Virgen

Lienzi ringkonna vallad
Elanike arvult on suurim vald Lienz, pindalalt Matrei in Osttirol.

Välislingid
-----------

* 

Tirooli liidumaa ringkonnad

* Imst
* Innsbruck (linnaringkond)
* Innsbruck (maaringkond)
* Kitzbühel
* Kufstein
* Landeck
* Lienz
* Reutte
* Schwaz