recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Jeruusalemma algkogudus** on aasta 30 m.a.j kevadel jeesusliikumise mõjul tekkinud esimene rühmitus Juudamaal, mis püsis kuni 132 m.a.j.

Peale Jeesuse surma hakkasid tema sõbrad kogunema Maarja Magdaleena maja teisel korrusel (nn "ülemine tuba"), Jeruusalemma idaosas. Jeruusalemma koguduse tuumiku moodustasid Jeesuse valitud (üli)õpilased ja Jeesuse sugulased.

Jeruusalemma kogudus kujunes kiiresti. Aeglane kujunemine oleks Jeruusalemmas (kui juutluse keskmes) kiiresti summutatud, sest kujunevat kristlust peeti ohtlikuks ülemprestritele ja saduseride erakonna esindajatele. Seda näitavad Stefanose surm ja Pauluse (Sauluse) innukus koguduse tagakiusamisel. Koguduse rajamine pidi toimuma küllalt kiiresti. Kui arvestada Jeesuse surma ajaks kevadpühad aastal 30 ja Pauluse pöördumise tõenäoliseks ajaks aastad 32–34, siis Jeruusalemma koguduse hellenistliku erakonna vaenamine ja linnast minema ajamine võis toimuda enne Pauluse pöördumist. Seega kogudus pidi üsna kiiresti saavutama sellise mõjukuse, et vaenamisele vastu pidada.

Uku Masing arvab, et lisaks Jeruusalemma kogudusele oli algusest peale oluline ka Galilea kogudus. Nende koguduste vahel valitses võistlus esikoha pärast. Masing arvab, et Galilea koguduse tähtsus on maha vaikitud (kuid peegeldub veel mõningates evangeeliumide pärimuskihistustes). Vaikimise põhjus võis olla Jeruusalemma algkoguduse juhtide soov olla ainus algkogudus. Apostlite tegudes kajastatakse peamiselt Pauluse tegevust, Jeruusalemma kogudust aga ainult seoses Paulusega. Galilea kogudusi ei mainitagi. (Vaikitakse ka Jeruusalemma koguduse esimesest juhist, sest paavstide loend algab Siimon Peetrusest (Galilealane), mitte Jaakobusest.)

Kuna juudakristlased (natsareenid) ei osalenud 66. aasta ülestõusus, siis pidid nad Simon bar Kochba ülestõusu eest põgenema 132. aastal Süüriasse, Jordani jõe idakaldal asuvasse Pellasse. Peale ülestõusu kaotust ei tohtinud juudid Jeruusalemma naasta.

Viited
------

1. ↑  Peeter Roosimaa. *Algkristliku ristimise tähendus lähtudes Johannese ristimisest*. - Usuteaduslik Ajakiri 1 / 2011, lk 29.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib eesti lauljast; samanimelise autosportlase kohta vaata artiklit Vello Mäeots (autosportlane)* |

---

**Vello Mäeots** (19. veebruar 1940  – 25. juuli 2015) oli eesti laulja. 

Ta oli Eesti Rahvusmeeskoori ja kvarteti RAM-3 laulja ning giid Gustav Ernesaksa majas Kadriorus.

Elu ja töö
----------

Vello Mäeots sai lauljahariduse Tallinna Muusikakoolis (1959–1963). 

Aastatel 1961–1963 töötas ta Eesti Televisioonis muusikasaadete režissööri assistendina.

Hääleliigilt oli Mäeots bariton. Suur osa Mäeotsa elust oli seotud Eesti Rahvusmeeskooriga: aastatel 1963–1990 ja 1996–1997 oli ta RAM-i laulja, kes sageli esines ka RAM-i solistina ning kuulus mitmesse ansamblisse, sealhulgas populaarsesse kvartetti RAM-3 (1965–1987). Aastatel 1997–2003 oli ta RAM-i direktor. Ta oli ka Eesti Raadio segakoori direktor. 

2003. aastast töötas ta Tallinna huvikeskuses Kullo tütarlastekoori Ellerhein produtsendina. 

Kunagistest ajakirjandusõpingutest oli Mäeotsal kasu RAM-i ajaloo jäädvustamisel. Ta kirjutas raamatuid, tegi tele- ja raadiosaateid ning koostas ja korrastas RAM-i arhiivi.

Vello Mäeots suri 25. juulil 2015 ja on maetud Rahumäe kalmistule.

Isiklikku
---------

"Mina olen peres kõige väiksem muusik, mina olen ainult laulja," on Vello Mäeots öelnud. Tema abikaasa Anneli Mäeots on dirigent, tütar Ingrid Kõrvits Ellerheina dirigent ja poeg Kristjan Mäeots ERSO löökpillimängija.

Teosed
------

* Raamat "RAMipalavik. Rammipoiste purj(u)etamisi laulumere lainetel" (2011)
* Kaheosaline telesaade "Rahvusmeeskoor 60" (2004) – kaasautor
* Dokumentaalfilm "Laulutaadi hümnid" (2008) – kaasstsenarist
* Muud RAMi-ainelised raadiosaated ja artiklid

### RAM-i ajaloo jäädvustamise näiteid

* Rahvusmeeskoor 60: Gustav Ernesaksa aeg. err arhiiv. I osa
* Rahvusmeeskoor 60: Las poisid teevad. err arhiiv. II osa
* Rahvusmeeskoor 60: Teekond Grammyni. err arhiiv. III osa
* RAMipalavik. RAMi elumere- ja logiraamat.
* Eesti Rahvusmeeskoor 70. Esimene tagasivaade: RAMi dirigendid
* Eesti Rahvusmeeskoor 70. Teine tagasivaade: uus RAM ja uued dirigendid

Viited
------

1. ↑  "Äriregister". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. märts 2016. Vaadatud 1. juulil 2022.
2. ↑  BBC Music
3. ↑  RAM 3
4. ↑  RAM poolsada.03. err arhiiv Vaadatud 22.04.2015.
5. ↑  err arhiiv, tele- ja raadiosaated Vaadatud 01.08.2015.
6. ↑  Elu lugu: RAM-i laulja Vello Mäeots. (vaadatud 6.04.2015)
7. ↑  Rahvakultuuri keskus vaadatud 6.04.2015)

Välislingid
-----------

* In Memoriam Vello Mäeots, Postimees, 29. juuli 2015
**Jevgeni Ivanovitš Sedov** (vene keeles Евгений Иванович Седов; sündinud 9. detsembril 1954 Gorkis) on vene tsirkuseartist (õhuakrobaat ja kloun), Venemaa Föderatsiooni teeneline kunstnik.

Huvi tsirkusekunsti vastu tärkas tal 1965. aastal. Aastatel 1965–1970 tegeles ta sellega isetegevuslikult. Pärast keskkooli lõpetamist 1970. aastal pääses ta tööle Gorki tsirkusse.

Alates 1977. aastast on Sedov esinenud ringreisidel paljudes riikides, sealhulgas Saksa Demokraatlikus Vabariigis (1977), Saksa Liitvabariigis (1989–1990), Austraalias (1992 ja 2002), Suurbritannias (1998), Prantsusmaal (1998) ja Lõuna-Aafrika Vabariigis (2004–2005).

1989. aastal lõi ta tsirkusenumbri "Ekstsentriline number õhupallil" ("Эксцентрика на воздушном шаре"). Number on tsirkuse eeskavas tänini. 2008. aastast esitavad seda Sedovi lapsed Aleksandra ja Gavriil.

1994. aastal esines Jevgeni Sedov Monte Carlo rahvusvahelisel tsirkusefestivalil, kus sai auhinnalise koha.

Venemaa teenelise kunstniku rinnamärk

Tunnustus
---------

* 1996 – Venemaa Föderatsiooni teeneline kunstnik

Isiklikku
---------

Tema lapsed on tsirkuseartistid Aleksandra Sedova (sündinud 1983) ja Gavriil Sedov (sündinud 1988).

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6  Седов Евгений Иванович. circus.spb.ru
*Mitte segi ajada Virumaal asunud Rannu lahingu mälestussambaga*

---

Rannu Vabadussõja mälestussammas eestvaatesRannu Vabadussõja mälestussammas (2023)
**Rannu Vabadussõja mälestussammas** on Vabadussõjas langenutele püstitatud mälestusmärk Tartumaal Rannu asulas Rannu kalmistul.

Mälestussammas avati Rannu maanaiste seltsi "Laine" toel 1931. aasta 23. augustil, selle autor oli kujur Voldemar Mellik.

Sambale oli kantud 27 Vabadussõjas langenud Rannu kihelkonnast pärit sõduri nimed.

Nõukogude okupatsiooni ajal 1949. aasta mais sammas lõhuti.

1976. aastal avati endise samba asukohas Ole Ehelaidi skulptuur "Rannu ema".

1989. aastal arutati samba taastamist, kuid taastama ei hakatud. Samba taastamise asemel paigaldati Rannu kirikule mälestustahvel.

2014. aastal käidi välja idee taastada mälestusmärk ning sama aasta suvel tulid kalmistu korrastustööde käigus välja samba nimedega kiviosad.

Mälestusmärk taastati ja paigutati oma esialgsele asukohale. "Rannu ema" asukohta muudeti pisut.

Mälestusmärk taasavati 23. augustil 2015.

Viited
------

1. 1 2 3  Ain Krillo, Jaak Pihlak, Mati Strauss ja René Viljat. Vabadussõja mälestusmärgid. 1. kd. Keila, 2002. Lk 158–160
2. ↑  "FOTOD: Maa seest tuli välja Vabadussõja ausammas". *Maaleht*. 13. august 2014.
**Ranna Tuhandeaastane tamm** (ka **Sooküla tamm**, **Kodavere tamm**, **Rannaküla tamm**, **Ranna ohvritamm**, **Rootsiaegne tamm**) on pühapuu Tartu maakonnas Kodavere kihelkonna Ranna külas.

Puu kasvab Aovere-Kallaste-Omedu maantee ääres Sookülast loode pool ning on avatud maastikus ja on Jõhvi poolt lähenedes eemalt silmatorkav. Puu ümber on istutatud nooremaid tammesid.

Põlisest ohvritammest on praeguseks säilinud ainult üks haru. Puuõõnsusi on täidetud, saetud üksikuid kuivanud oksi ning toestatud metallteivastega. Puu ümbermõõt on 4,7 meetrit ja kõrgus 15 meetrit. Kuigi rahvasuus on tamme peetud tuhandeaastaseks, on puu vanus tõenäolisemalt 400 aastat.

Ranna Tuhandeaastane tamm on looduskaitse all ja on tunnistatud kultuurimälestiseks.

Kohapärimus
-----------

Ranna tamm umbes 1900
Sääritsa külast 1966. aastal kogutud pärimuse järgi on varem, kui puust oli alles rohkem kui praegune üksik haru, tamme õõnsusse mahtunud magama kümme meest. Rootsi sõja ajal olla tamme alla kivihunnikusse maetud paaditäis või kastitäis kulda. Tamm on olnud seotud põliste kohalike usutavadega: "Eestlased on käind oma usku seal tamme all nõidmas, sõjaõnnesid ja." Pärimuse järgi on tamme toonud Venemaalt praegusse kasvukohta vesi, Peipsi järv. Arvatakse, et puu on ainus, mis on jäänud alles varasemast hiiemetsast: 
"see oli vana hiiemets ja üks puu alles jäänud".

Viited
------

1. 1 2 3  Kerttu Kõll, Maris Koert, Merike Laas. Peipsi looderanniku miljööväärtuslikud alad. Tallinn: Entec AS 2004, lk 23.
2. ↑  RKM II 211, 55/7 (20 ja 21) < Sääritsa k. (1966), ilmunud raamatus: Mall Hiiemäe. Kodavere pajatused. Kujunemine ja koht rahvajututraditsioonis. Tallinn: Eesti Raamat 1978, lk 125-126.

Välislingid
-----------

* Ranna Tuhandeaastane tamm keskkonnaportaalis
* Ranna Tuhandeaastane tamm Hiite Maja SA andmekogus.
* Ranna Tuhandeaastane tamm kultuurimälestiste riiklikus registris Muuda Vikiandmetes
**Johan Müllerson** VR I/2 (ka **Juhan Müllerson**; 24. juuni 1870 Restu – 10. november 1942 Valga) oli eesti arst, omavalitsus- ja ühistegelane.

Johan Müllerson sündis Valgamaal Sangaste vallas Restu külas Jakobi talus. 

Ta õppis Restu vallakoolis, Urvaste kihelkonnakoolis ja Hugo Treffneri Gümnaasiumis.

1892. aastast õppis ta Tartu ülikooli arstiteaduskonnas ning lõpetas ülikooli 1897. aastal. Hiljem täiendas ta end Berliinis.

Tegevus arstina
---------------

Johan Müllerson töötas aastatel 1898–1903 eraarstina Karulas; seejärel Valgas kooliarstina ja hiljem linnaarstina kuni 1941. aastani.

Ta osales arstina Esimeses maailmasõjas. Vabadussõja ajal oli ta algul Tallinna, hiljem II Tartu sõjaväehaigla ülemarst ning soomusrongide diviisi arst.

Poliitiline ja ühiskondlik tegevus
----------------------------------

Aastatel 1921–1922 oli Johan Müllerson Valga linnapea ja korp! Fraternitas Estica vilistlane.

Ta oli muu hulgas Kaitseliidu Valgamaa brigaadi pealik, kauaaegne Valga Vabatahtliku Tuletõrjeühingu esimees ning Valga Säde Seltsi esimees.

Johan Müllerson oli populaarne rahvamees ning tema matustele kogunes peaaegu kogu linnarahvas. Ta maeti Valga kalmistule; kui kalmistut aga 1965. aastal likvideerima hakati, maeti tema põrm ümber sünnikanti Urvaste kalmistule.

Isiklikku
---------

Tema vend Hans Müllerson oli krahv Bergi kutsar (peakutsar). Hans Müllersoni tütrepoeg on rahvusvahelise õiguse spetsialist Rein Müllerson.[*viide?*]

Tunnustus
---------

* Vabadusristi I liigi 2. järk (1920)

Kirjandus
---------

* "Eesti avalikud tegelased 1932"

Välislingid
-----------

* Valgamaa kodulooline andmebaas ISIK
* Marje Laugen. Müllersonist jäid maja ja mälestused Valgamaalane, 27. oktoober 2005
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib alevist; Barstyčiai valla küla kohta vaata artiklit Kruopiai (Barstyčiai vald)* |

---

Kruopiai
**Kruopiai** on alev Leedus Šiauliai maakonnas Akmenė rajoonis, Kruopiai valla halduskeskus.

Kruopiais on keskkool, kultuurimaja ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on aastal 1889 püstitatud katoliku kirik, sealne mõisakompleks ja selle juures asuv park.

Ajalugu
-------

Kruopiaid on esimest korda mainitud XV sajandil, XVI sajandil rajati sinna mõis. Esimene kirik rajati sinna aastal 1786, praegune kirik valmis aastal 1889. Aastal 1920, Leedu vabadussõja ajal, asus alevis bolševike vastu võitlema läinud vabatahtlike staap.

Teise maailmasõja ajal , aastal 1944, põles alev maha, rinne püsis Kruopiai lähistel kaks kuud. Sõja järel tegutsesid alevi ümbruskonnas Leedu metsavennad. Nõukogude ajal oli Kruopiai kohaliku sovhoosi keskasula.

Pilte
-----

* Kruopiai koolKruopiai kool
* Kruopiai mõisakompleksKruopiai mõisakompleks
* Kruopiai kultuurimajaKruopiai kultuurimaja
* Kruopiai kirikKruopiai kirik

Viited
------

1. ↑

Välislingid
-----------

 Kruopiai – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Alev portaalis vietoves.Lt
*See artikkel räägib Kreeka ajaloost alates vanimatest inimasustuse jälgedest kuni laiema kirjaliku pärandi alguseni.*

Paleoliitikum
-------------

Oma asendi tõttu võis Kreekal olla tähtis roll inimese asumises Euroopasse, ent potentsiaalsed arheoloogilised leiukohad hävisid kliimamuutuste, tektoonika, maavärinate , pinnamoe ja üleujutuste tõttu.

### Vanem ja keskmine paleoliitikum

Kreeka vanimaks leiukohaks peetakse alates 2018. aastast Marathousa 1 Megalópoli lähedal Peloponnesosel; koht on ammu teada, aga alles nüüd on kindel, et see kuulub vanemasse paleoliitikumi Die Hominiinid, kes jätsid sinna jäljed, võib-olla ürgelevandi *Palaeoloxodon antiquus* tükeldamisest söömiseks, peatusid järvekaldal. Kütid kasutasid elevandi luid tööriistadena ning töötlesid neid vastavalt. Kivianalüüs näitas suuri sarnasusi näiteks Bilzingslebeni leiukoha ja Schöningeni leiukohtadega, samuti näiteks Itaalia leiukohtadega, mis on dateeritud umbes 400 000 aasta vanuseks. 

Ainult väheseid leiukohti on sarnasuse tõttu dateeritud kultuuridega õnnestunud seostada vanema paleoliitikumiga või keskmise paleoliitikumiga: näiteks Kokkinopilósi leiukohal Epeiroses on Moustier' kultuuri tunnused. Rodiá (Tessaalia) leiukoha killud ja terad koos väheste pihukirvestega on dateeritud 200 000 kuni 400 000 aasta vanuseks. Võib-olla kuulub Rodafnídia leiukoht Lesbosel Acheuli kultuuri. Sel juhul on tegu Kreeka vanima leiukohaga.

Petrálona 1, Thessaloníki arheoloogiamuuseum, 2010
Seni on inimeste jäänuseid vähe välja kaevatud. Aastal 1960 leiti Petrálona koopast Chalkidike poolsaarelt umbes 30-aastase mehe kolju. Surnule pandi ajutiseks nimeks *Archanthropus europaeus petraloniensis*. Aastal 1981 dateeriti see 160 000 kuni 240 000 aasta vanuseks, kaks aastakümmet hiljem vähemalt 300 000 aasta vanuseks. Mõlema dateeringu järgi võib teda pidada hiliseks heidelbergi inimeseks.

Vaata ka
--------

* Kreeka ajalugu

Viited
------

1. ↑  John Bintliff. *The Complete Archaeology of Greece. From Hunter-Gatherers to the 20th Century A.D.*, John Wiley & Sons, 2012.
2. ↑  Vangelis Tourloukis, Nicholas Thompson, Eleni Panagopoulou, Domenico Giusti, George E. Konidaris, Panagiotis Karkanas, Katerina Harvati. Lithic artifacts and bone tools from the Lower Palaeolithic site Marathousa1, Megalopolis, Greece: Preliminary results. *Quaternary International*, 497 (2018), lk 47–64 (academia edu).
3. ↑  Nena Galanidou, Constantin Athanassas, James Cole, Giorgos Iliopoulos, Athanasios Katerinopoulos, Andreas Magganas, John McNabb. The Acheulian Site at Rodafnidia, Lisvori, on Lesbos, Greece: 2010–2012. – Katerina Harvati, Mirjana Roksandic (toim). *Paleoanthropology of the Balkans and Anatolia*, Springer, 2017, lk 119–138, siin lk 135.
4. ↑  Petrálona kolju pilt , Arhiivis.
5. ↑  P. Kokkoros, A. Kanellis. Découverte d'un crâne d'homme paléolithique dans la péninsule chalcidique'. – *L'Anthropologie*, 1960, lk 438–446.
6. ↑  G. J. Hennig, W. Herr, E. Weber, N. I. Xirotiris. ESR-dating of the fossil hominid cranium from Petralona Cave, Greece. – *Nature*, 1981, 292, lk 533–536, Resümee.
7. ↑  Michael Balter. In Search of the First European. – *Science*, 2001, 291.5509.1724. Veebiversioon.
Vladimir Saldo 2013. aastal**Vladimir Vassiljevitš Saldo** (vene keeles *Владимир Васильевич Сальдо*, ukraina keeles *Володимир Васильович Сальдо*; sündinud 12. juunil 1956 Oktjabrskojes Mõkolajivi oblastis) on Ukraina poliitik ja venemeelne kollaborant, alates 27. aprillist 2022 okupeeritud Hersoni oblasti venemeelse administratsiooni juht.

Elukäik ja tegevus
------------------

Sündis Oktjabrskoje külas Žovtnjovo rajoonis Nikolajevi oblastis. Isa oli ehitaja, ema arst. 1978. aastal lõpetas ehitusinsenerina Krivoi Rogi mäeinstituudi tööstus- ja tsiviilehituse erialal. 2008 kaitses Lvivi Regionaaluuringute Instituudi juures doktoriväitekirja majanduses. 

1978–1981 ja 1986–1988 oli ta tehase Hersonpromstroi Promstroi-1 ehitus- ja paigaldusosakonna ülem. 1981–1986 Mongoolia armee sõjaline nõunik. 1988–1991 tehase Hersonpromstroi ehitus- ja paigaldusosakonna Promstroi-6 peainsener. 1991–2001 tehase Hersonstroi ehitus- ja paigaldusosakonna Promstroi-3 juht. 

2001–2002 oli ta Hersoni oblasti administratsiooni aseesimees (ehitus, elamumajandus ja kommunaalteenused), 2002–2012 Hersoni linnapea, ta valiti kolm korda linnapeaks üldise otsese valimisõiguse alusel. 

Detsember 2012 – november 2014 oli ta venemeelse Regioonide Partei poolt valitud Ukraina Ülemraada VII koosseisu liige (ehituse, linnaplaneerimise, elamumajanduse ja kommunaalteenuste ning regionaalpoliitika komitee aseesimees). 

2014–2022 oli ta Hersoni linna ehitajate ja investorite avaliku ühenduse Stroiinvestsojuz juhatuse esimees. 16. märtsil 2022 astus ta "Rahu ja korra päästmise komitee" liikmeks ning alustas koostööd Vene sõjaväega. 26. aprillil määras Vene sõjavägi Saldo Hersoni oblasti okupatsiooni-sõjalis-tsiviilvalitsuse esimeheks. 11. juunil 2022 sai ta 23-liikmelise rühmana esimesena Venemaa passi. 11. juunil 2022 sai ta Hersoni oblasti okupeeritud osa esimeste elanike hulgas Venemaa kodakondsuse. 

5. augustil 2022 sai teatavaks, et Vladimir Saldo sattus Krimmi haiglasse, kus ta viidi meditsiiniliselt põhjustatud koomasse. Arstid ei kinnitanud südameinfarkti ega insulti. Meditsiinilise kooma seisundis transporditi ta spetsiaalse lennukiga Moskvasse. Raskes seisundis paigutati ta Sklifosovski uurimisinstituudi toksikoloogiaosakonna intensiivravi osakonda. 12. septembril postitas Vladimir Saldo oma Telegrami kanalile video, milles ta ütleb, et "ei läinud mõnda aega eetrisse", kuna "ta oli väga tõsiste arstide hoole all". 19. septembril 2022 sai teatavaks tema naasmine Hersoni.

Kriitika ja sanktsioonid
------------------------

2016. aastal hoiti teda kolm kuud Dominikaani Vabariigi vanglas kahtlustatuna seotuses Deniss Paštšenko röövimisega, kes oli väidetavalt talle võlgu umbes 334 000 dollarit.

17. märtsil 2022 alustas Ukraina peaprokuratuur tema vastu menetlust riigireetmise juhtumis, mis on seotud Hersoni oblastis pseudovõimu loomisega.

3. juunil 2022 määras Euroopa Liit talle sanktsioonid seoses tema kollaborantliku tegevusega okupeeritud Hersoni oblasti juhtimisel.

Viited
------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
Ajalehe "Teataja Nalja lisa" 1902 päis.Ajalehe Teataja Nalja Lisa päismik 1902
**Teataja Nalja Lisa** *(Teataja Naljalisa)* oli huumori ja satiiriajaleht (alapealkirjadega *Lisa Teataja Nr. ... Juurde* (1901–1904) ja *Nali : "Teataja" kaasanne* (1904. aasta juuni), mis ilmus 1901.–1904. aastal ebaregulaarselt Tallinnas. Ajaleht oli Teataja lisaleht. 

Toimetasid Eduard Vilde ja Otto Münther. Peamiseks sisuks oli saksa mõisnike ja vaimulike pilamine. Viljakamad karikaturistid oli Toomas Rudolf Gutmann, Voldemar Päts ja Karl August Hindrey. Väljaandja oli Konstantin Päts. 

Teataja Nalja Lisa trükiti Mihkel Martna trükikojas. Esimene number oli 112 lk ja tiraažiga 20 000, edaspidi 6000–7500 eksemplari, 1903. aastal oli lehtede arvuks 192 lk, 1904 aastal oli lehekülgede arv kõigest 16 lk ja tiraaž 8000 eksemplari. Ajakiri suleti ühe Eduard Vilde pamfleti pärast.

Kaastöölised
------------

* Johannes Aavik
* Karl August Hindrey (1901)
* Toomas Rudolf Gutmann (1902–1903)
* Johan Jaks (1901–1903)
* Konstantin Kokla (1902)
* Ants Laikmaa
* Gustav Lauri
* Juhan Lilienbach
* Otto Münther
* Karl Friedrich Pinkovski (1903)
* Voldemar Päts
* Hans Pöögelmann
* Johannes Tobber
* Alfred Vallner
* Eduard Vilde
* Eduard Reinhold Virgo

Viited
------

1. 1 2  Endel Annus ja Tiina Loogväli (2002). *Eestikeelne ajakirjandus 1766-1940, II osa*. Tallinn: Eesti Akadeemiline Raamatukogu. Lk 669.
2. ↑  "Eesti biograafiline andmebaas ISIK". Originaali arhiivikoopia seisuga 22. märts 2017. Vaadatud 21. märtsil 2017.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib alevist; Šalčininkai rajooni küla kohta vaata artiklit Butrimonys (Šalčininkai rajoon)* |

---

Butrimonysi kirik
**Butrimonys** on alev (endine linn) Leedus Alytuse rajoonis, Butrimonysi valla halduskeskus. Alev asub merepinnast 120-130 meetri kõrgusel.

Butimonysis on gümnaasium, postkontor ja raamatukogu. Alevi lähistel asub Butrimonysi hipodroom. Kooli juures tegutseb koduloomuuseum, vaatamisväärsuseks on sealne aastal 1926 valminud katoliku kirik.

Ajalugu
-------

Asula pärineb tõenäoliselt Vytautase aegadest, kes asustas sinna tatarlasi ja pani aluse alevi kaguosas asuvale Tatari eeslinnale. Alevi staatuse sai asula aastal 1720. Aastal 1744 rajati sinna esimene kirik.

Aastal 1782 sai Butrimonys linnaõigused. Aastal 1878 alev põles; tules hävis 39 sealsest 58 juudi majapidamisest. Linn põles taas aastal 1835. Elasid seal valdavalt käsitöölised, sealsest 140 majapidamisest 120 kuulus käsitöölistele. Lisaks oli seal neli poodi, tegutses ka kõrts. Aastal 1849 kaotas asula linnaõigused.

Alev põles taas aastal 1856, kaks korda aastal 1869, ja viimaks veel aastal 1907. Aastal 1878 avati seal suur turuplats, kus kohtusid Venemaalt ja Saksamaalt tulnud kaupmehed. XIX sajandi algusest elasid Butrimonysis põhiliselt juudid. Tsaariajal oli alevi venekeelne nimekuju Бутрыманцы või Бутриманце. Aastal 1841 oli seal 2400 elanikku.

Aastal 1941 hukkasid Saksa okupatsiooniväed alevi lähistel ligi 1000 sealset elanikku, enamik neist olid juudid. Ühe päevaga hukati 740 juuti, hukatute seas oli ka 303 last. Üks kohalikest juutidest, Khone Boyarski, jäi ellu ja pani toimunu kirja; hiljem hukati ka tema, ent ta aruanne säilis. Sõja ajal põles maha ka alevi keskosa. Aastaks 1957 oli alevisse jäänud vaid 847 elanikku.

Nõukogude perioodil oli alev kohaliku kolhoosi keskasulaks, aastast 1979 tegutses seal ka linnukasvatussovhoos. Aastal 1989 rajati alevi lähistele hobusekasvatuskeskus, mille juures aastast 2000 tegutseb ka hipodroom.

* KoolimajaKoolimaja
* KeskväljakKeskväljak
* TänavavaadeTänavavaade
* Vana arhitektuurVana arhitektuur

Tuntud elanikke
---------------

* Meiras Simča - juudi rabi
* Bernard Berenson - USA kirjanduskriitik
* Senda Berenson Abbott - USA korvpallur
* Adas Jakubauskas - Leedu politoloog

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Бутрыманцы. Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона, Kd. 5 (9) : Буны — Вальтер. С.-Петербургъ, 1891. 85 lk.
3. ↑   Бутриманце. Географическо-статистический словарь Российской империи, Kd. 1 (Аа — Гямъ-маликъ). СПб, 1862, 342 lk.
4. ↑  Austin, Ben (1997). "The Einsatzgruppen -- Mobile Killing Units". Middle Tennessee State University.
5. ↑  Cohen, Nathan (1989). "The Destruction of the Jews of Butrimonys as Described in a Farewell Letter from a Local Jew". Holocaust and Genocide Studies. lk 357–375. ISSN 1476-7937
6. ↑  Algimantas Miškinis. Butrimonys. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 674 lk.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Butrimonys** |

* Alev portaalis vietoves.Lt
**Vega** (akronüüm itaaliakeelsest nimetusest *Vettore Europeo di Generazione Avanzata*) on Arianespace'i kanderakett, mida arendavad Itaalia Kosmoseagentuur ja Euroopa Kosmoseagentuur. Kanderaketi arendamine algas 1998. aastal ja selle esmalend toimus 13. veebruaril 2012 Guajaana kosmosekeskusest.

Vegat kasutatakse väikeste, 300 kuni 2500 kg kaaluvate laadungite jaoks, mis saadetakse polaar- või Maa-lähedasele orbiidile.

7. mail 2013 viidi Guajaana kosmodroomilt kanderaketiga Vega Maa orbiidile Eesti tudengisatelliidi programmi raames ehitatud Eesti esimene tehiskaaslane ESTCube-1.

Kanderakett on nimetatud Lüüra tähtkuju heledaima tähe Veega järgi.

Kanderaketi Vega variant Vega-C tegi esimese eduka stardi 13. juulil 2022, kui viis orbiidile Itaalia satelliidi LARES-2 ja kuus kuupsatelliiti. Vega-C teine start 21. detsembril 2022 ebaõnnestus. Kanderaketi teise astme tööle hakates kaldus rakett plaanitud trajektoorilt kõrvale ja pardal olnud kaks prantsuse kaugseiresatelliiti Pléiades Neo ei jõudnud orbiidile. Kanderaketiga Vega-C oli kavas viia orbiidile eesti kuupsatelliit ESTCube-2. Start pidi aset leidma jaanuaris 2023.

Viited
------

1. ↑  "Vega Programme". *ESA*. Vaadatud 11. juuli 2018.
2. ↑  "Vega launcher makes first flight". *BBC News*. Vaadatud 11. juuli 2018.
3. ↑  ESTCube-1 satelliit ütles kosmosest tere! www.ut.ee (vaadatud 11.07.2018)
4. ↑  "Vega: Europe's Light Launcher". *Space.com*. Vaadatud 11. juuli 2018.
5. ↑  Mike Wall. Europe's Vega C rocket fails on 2nd-ever mission, 2 satellites lost. SPACE.com 21.12.2022
6. ↑  Hans Teras. Hiiglaste õlgadel. ESTCube-2. Horisont 2022, 6, 58-63.
Põltsamaa vana kiriku ase
**Põltsamaa vana Niguliste kirik** oli keskajal ehitatud kirik praeguses Põltsamaal Jõgeva maakonnas.

Ajalugu
-------

Esimene preester tollases Mõhu maakonnas on teada aastast 1234. Arvatavasti oli esimene kirik ehitatud puidust, selle asukoht pole praegu teada. Esimene kivikirik kerkis Põltsamaale arvatavasti juba 13. ja 14. sajandi vahetusel ning see paiknes Põltsamaa jõe vasakul kaldal. 

On tõenäoline, et Põltsamaa Niguliste kirik sarnanes Järvamaa kirikutega, sest kiriku asukohast on leitud võlvikonsool lamereljeefse kaksiknäoga (Põltsamaa suudlus), mis sarnaneb väga Türi kiriku samalaadse keskaegse raiddetailiga. 

Kirikuhoone hävis 17. sajandi alguses Poola-Rootsi sõjas. Kuni 1633. aastani tegutses kirik praegu teadmata asukohaga puithoones, aastast 1633 hakati kohandama kirikuks linnuse kaguküljes asuvat endist värava- või laohoonet, millest hiljem sai Põltsamaa uus Niguliste kirik.

Kiriku ümber oli Põltsamaa kesk- ja uusaegne kalmistu, kuhu maeti arvatavasti veel kuni 1773. aastani.

Vaata ka
--------

* Põltsamaa suudlus
* Põltsamaa Niguliste kirik
* Põltsamaa kesk- ja uusaegne kalmistu

Viited
------

1. ↑  Villem Raam. "Põltsamaa Nigula kirik" // Eesti arhitektuur 4 (Tartumaa, Jõgevamaa, Valgamaa, Võrumaa, Põlvamaa). Valgus. Tallinn 1999. Lk 107

Kirjandus
---------

* Villem Raam. "Põltsamaa keskaegsest kirikuhoonest". Ehitus ja Arhitektuur 3/ 1970. Lk 47-49
* Villem Raam. "Põltsamaa Nigula kirik" // Eesti arhitektuur 4 (Tartumaa, Jõgevamaa, Valgamaa, Võrumaa, Põlvamaa). Valgus. Tallinn 1999. Lk 107

Välislingid
-----------

* Põltsamaa vana Niguliste kirik kultuurimälestiste riiklikus registris
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on sõjaväelasest. Samanimelise kaupmehe ja kirjaniku kohta vaata artiklit Villem Raid (kirjanik).* |

---

**Villem Raid** (kuni 1935 **Villem Rosberg**, 18. märts 1900 Tallinn – 8. august 1979 Stockholm) oli Eesti sõjaväelane (kapten), piirivalvur ja metsavend, Nõukogude piirivalvur ning Saksamaa sõjaväelane (*Hauptsturmführer*).

Ta osales vabatahtlikuna Vabadussõjas, lõpetas Sõjakooli 1. lennu 3. augustil 1919. Teenis Kalevlaste Malevas, hiljem viidi üle Piirivalvesse. Viimati, 1933–1940, oli Kuressaare rajooni ülem. Ülendati kapteniks 24. veebruaril 1932. 

Nõukogude okupatsiooni ajal oli ta Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadi Piirivalve Talituse Valga jaoskonna Mõisaküla rajooni ülem (kapten).

Alates juulist 1941 metsavend. Osales Liivamäe lahingus. Talle on pandud süüks, et ta osales Saksa okupatsiooni ajal Mõisaküla vallutamise järel 16. ja 23. juuli 1941 Omakaitse terroritegudes Mõisakülas ja juulist detsembrini 1941 Pärnus.

Oli pärast Teist maailmasõda Saksamaal sõjavangis, 1951 asus ümber Rootsi.

Ta suri 8. augustil 1979 ja maeti 4. septembril 1979 Stockholmi Metsakalmistule.

Tunnustus
---------

* Kotkaristi V klassi teenetemärk, 1938

Teoseid
-------

* "Piirivalve 1922-1932". Toimetaja Oskar Angelus, kaas Günther Reindorff. Piirivalve Ohvitseride Kogu. Tallinn 1932

Viited
------

1. ↑  Juhan Püttsepp, Toomas Sildam. "Inimene põgenes hauast". Eesti Ekspress, 16. jaanuar 2002
2. ↑  Meelis Maripuu. "65 aastat juudimõrvast okupeeritud Pärnus". Pärnu Postimees, 13. oktoober 2006
3. ↑  Stockholmi avalike kalmistute register

Välislingid
-----------

* Villem Raid Eesti ohvitseride andmekogus
Luol Deng mängimas Chicago Bullsis 2008. aastal
**Luol Ajou Deng** (sündinud 16. aprillil 1985 Waus) on Lõuna-Sudaanist pärit Briti korvpallur. Dengi koduklubi oli aastatel 2004–2014 korvpalliliigas NBA osalev Chicago Bulls, kus ta mängis väikese ääre positsiooni.

Deng sündis Sudaanis Wau linnas (praeguses Lõuna-Sudaanis). Kui ta oli noor, põgenes tema perekond kodusõja eest Egiptusse, kus talle ja ta vennale õpetas korvpalli endine NBA tsenter Manute Bol. Mõne aja pärast emigreerusid nad Suurbritanniasse Lõuna-Londonisse. Inglismaal kutsuti ta mängima U15-koondisse. 13-aastaselt mängis ta Inglismaa koondises noorte EM-i valikmängudel, kus ta viskas mängus keskmiselt 40 punkti ja noppis 14 lauapalli. Tema eestvedamisel pääses koondis ka finaalmängudele, kus Deng viskas keskmiselt 34 punkti ja nimetati tänu sellele kõige väärtuslikumaks mängijaks.

2004. aastal valis Phoenix Suns Luaoli NBA *draft*'ist seitsmenda mängijana, kuid vastavalt meeskondade kokkuleppele vahetati ta kohe Chicago Bullsi. Deng mängis oma esimesel hooajal NBAs 61 mängu ja viskas keskmiselt 11,7 punkti mängus. Ta mängis Chicago Bullsis kuni 2014. aasta alguseni.

2012 ja 2013 valiti ta NBA tähtede mängu.

Jaanuaris 2014 vahetati ta Cleveland Cavaliersi ja juulis 2014 allkirjastas ta lepingu meeskonnaga Miami Heat. Juulis 2016 liitus Luol Deng Los Angeles Lakersiga, kuid alates 2017. aastast sai ta vähe mänguaega. 2018 liitus ta meeskonnaga Minnesota Timberwolves.
Bilderlingi aadlisuguvõsa vapp (Arvid Klingspori raamatust 1882. aastast)
**Bilderling** (ka **Bilterling** või **von/de Büldring-Bilterling**) on üks balti põlisaadlike parunite (Uradel) suguvõsa. 

Perekonna tuntumate liikmete seas on kirjanikke nagu Melchior 17. sajandi lõpus ja Georg Sigismund 17. sajandi lõpus ja 18. sajandi algul, sõdureid ja kunstnikke nagu Alexander von Bilderling, kes paistsid silma Vene-Jaapani sõjas ning tema vend Peter von Bilderling, kes oli 19. sajandi lõpu suurima naftafirma Branobeli firma kaasasutaja.

Perekonna ajalugu
-----------------

Bilderlingi suguvõsa on pärit Vestfaalist: Schultiken Boldering oli Hansa Liidu mõjukas liige, Oetbert ja Bernt Boldering oli Vestfaalis Raalte piirkonnas asuvate Cotwicki ja Overdicki tugipunktide omanikud.

Bilderlingite suguvõsast said Saksa ordu vasallid, kui 14. märtsil 1495 sai Johan Kuramaalt ordumeister Wolter von Plettenbergilt lääni. Perekonna allodiaalne linnus asus Aha jõe ja Kura lahe vahel. Alates 17. sajandist hakkab linnus kandma nime Bilderlingshof. Johanit peetakse suguvõsa esivanemaks (Stammvater).

Perekond registreeriti Kuramaa aadlisse 18. juulil 1634 esimesse klassi (Uradel).

Johani pitsat ja perekonna vappi on kujutatud mitmetes aadliraamatutes ja Baltimaade mälestusmärkides, näiteks Neimbsti (1793), Hüpeli (1796), Schaberti (1841), Klingspori (1872) ja Gritzneri (1893) omades. Rietstap (1938) Euroopa tasandil ja Ernst von Mühlendahl (1954).

Seejärel kanti perekond 1872. aastal Vene aadlimatriklisse.

Bilderlinge tunnustati 1903. aastal Vene Senati ediktiga parunitiitliga pärast seda, kui Kuramaa aadel tunnistas 1899. aastal kahe haru, Büldringi ja Bilterlingi erinevate perekondadena.

Viited
------

1. ↑  "Transforming the oil business". Vaadatud 18.09.2023.
2. ↑  "Manor Zapolye Description And Photos - Russia - Leningrad Region: Luga District". Vaadatud 19.08.2023.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib alevist Joniškise rajoonis; alevi kohta Šakiai rajoonis vaata artiklit Kriūkai* |

---

**Kriukai** on alev Leedus Joniškise rajoonis, Kriukai valla halduskeskus. Alev asub Sesava jõe kaldal.

Alevis on põhikool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on aastal 1792 püstitatud katoliku kiriku kellatorn ja Kriukai kabel.

Alevi järgi on nime saanud Volhovi lademe Kriukai kihistu.

Ajalugu
-------

Kriukai alad kuulusid XI–XIII sajandil semgalite Upmale muinasmaakonda. Küla on esimest korda nimetatud aastal 1586. Aastal 1793 õnnistati sisse sealne kirik. Kuni aastani 1842 kuulus küla Žemaitija piiskoppidele. Aastal 1936 põles sealne kirik maha.

XX sajandi alguses oli Kriukais ka suur juudi kogukond, sealt on pärit USA juudi rahvusest poliitik Hillel Kook. Aastal 1941 lasksid Saksa okupatsiooniväed asula lähedal metsas maha 200 sealset juuti. Pärast sõda tegutsesid Kriukai ümbruses Leedu metsavennad. Nõukogude ajal oli Kriukai kohaliku kolhoosi keskasula.

Pilte
-----

* KriukaiKriukai
* Kriukai kabelKriukai kabel
* Kriukai kiriku kellatornKriukai kiriku kellatorn

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Stratigraafia terminoloogia

Välislingid
-----------

 Kriukai – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Alev portaalis vietoves.Lt
*Mitte segi ajada: Starlink*

---

**Starling** (otsetõlge inglise keelest 'tähelaps'; tavaliselt kasutatakse tähenduses 'kuldnokk (lind)') on NASA 2023. aasta projekt, mille eesmärgiks on testida parvedena orbiidile saadetud satelliitide võimekust tähtede abil oma asukoht kindlaks määrata (seda teeb iga üksik parveliige iseseisvalt, kasutades oma kaamerat), samuti katsetada parve manööverdamisoskust (võimet parve liikumist ette planeerida) ja parve liikmete omavahelise suhtluse taset.

NASA saatis missioonile Starling neli 6U-kuupsatelliiti. Satelliidid saadeti orbiidile 17. juulil 2023 ja projekt kestab plaani kohaselt kuus kuud.

Viited
------

1. ↑  "Starling". *Cambridge Dictionary*. Vaadatud 9. augustil 2023.
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 4. august 2023. Vaadatud 4. augustil 2023.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
3. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 18. juuli 2023. Vaadatud 4. augustil 2023.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
**Jaan Jaakson** (10. november 1903 Enge vald, Pärnumaa – 17. september 1944 Kavastu) oli Eesti ohvitser.

Päritolu
--------

Jaan Jaakson sündis Pärnumaal Enge vallas kuuelapselise pere kolmanda lapsena ning kasvas üles Velise vallas, Nurtu külas. Tema vanem vend Juhan Jaakson oli Velise vallavanem. Peres valitses rahvuslik vaimsus.

Jaan Jaakson ja tema hilisem võitluskaaslane Richard Ottomar Saaliste olid üheküla mehed ning head sõbrad. 

Pärast erruminekut elas Järva-Jaani vallas Jalgsema külas ja Paide linnas.

Haridus
-------

Jaan Jaakson käis algkoolis Velise vallas. Seejärel läks ta Pärnu Ühiskaubanduskooli, kus õppis kaks aastat. Selle järel jätkas Jaan Jaakson õpinguid Tallinna Poeglaste Reaalgümnaasiumis (Tallinna Reaalkool), mille lõpetas *cum laude* 1924. aastal.

1924. aastal siirdus õppima Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste Tondi Sõjakooli tehnilisväe osakonda, spetsialiseerudes side erialale, mille lõpetas 1927. aastal, saades nooremleitnandi auastme.

Teenistuskäik
-------------

Pärast sõjakooli lõpetamist määrati Sidepataljoni teenistusse. Alates 1. juulist 1928 oli ta 3. sidekompanii 2. rühma ülem. Alates 6. septembrist 1929 oli ta 1. sidekompanii 3. rühma raadiojaama ülem.

15. septembril 1929 arvati Jaan Jaakson enda palvel reservi (1. Sidepataljoni käskkiri nr 157 paragrahv 4).

Reservis olles valiti Järva-Jaani Kaitseliidu juhiks aastatel 1931–1932. Pidas aastatel 1929–1938 loenguid tsiviilkaitsest gaasirünnakute korral ning osales Eesti Kaitseväe korraldatud ühisõppustel.

### Teine maailmasõda

Saksa okupatsiooni alguses 1940. aastal ei liitunud Jaan Jaakson Saksa vägedega vaid ERNA II rühmaga. ERNA II rühm osales Eesti vabastuslahingutes liikudes Kautla rabast Tallinna peale. Suurimaid võidukaid lahinguid toimus 27. augustil Tallinna külje all Ülemiste rabas Nõukogude mereväe madruste vastu, kelle väeosa purustati täielikult. 

Seejärel võttis Erna II Wehrmachti 217. jalaväediviisi koosseisus osa 17.–27. septembril Saaremaa ja Kuressaare vallutamisest. Kuressaares aidati kohalikke punase terrori ohvrite tuvastamisega. 

Saksa okupatsiooni ajal Jaan Jaakson arreteeriti ning paigutati Rakvere vanglasse. Tõenäoliseks põhjuseks oli majanduslikest erimeelsustest provotseeritud tüli.

Pärast vangistusest vabanemist liitus Jaan Jaakson 1944. aastal Eesti sõjaväelaste baasil formeeritud 1. Piirikaitserügemendiga ning nimetati selle 3. pataljoni 10. kompanii ülemaks. Samas kompaniis teenis reamehena tema kasupoeg Kaljo Vehnik (sündinud 17. septembril 1927 Järva-Jaanis – langenud lahingus 17. septembril 1944 Luunja vallas).

Jaan Jaakson langes Emajõe forsseerimise kaitselahingutes 17. september 1944 Kavastu küla juures Tartumaal Luunja vallas, kui nende staabi punker sai Nõukogude vägede ettevalmistavas kahuritules otsetabamuse.

Viited
------

1. ↑  Sõjaväe Ühendatud Õppeasutuste lõputunnistus nr 1275
2. ↑  "Postimees nr. 196, 28 august 1943". *Postimees*. 28. august 1943.
3. ↑  Urmas Kiil. "Enamlaste julm veretöö Kuressaares". *Saarte Hääl*.
4. ↑  Mart Laar (2005). *Emajõgi 1944*. Eesti: Varrak. Lk 258.
Vanemuise flötist Jüri Hargel, märts 1979
Jüri Hargel Viinis Schönbrunni lossi pargis, aprill 2013
**Jüri Hargel** (sündinud 2. mail 1952 Tartus) on eesti flötist ja muusikapedagoog.

Haridustee
----------

Jüri Hargel lõpetas 1971. aastal flöödi erialal Heino Elleri nimelise Tartu Muusikakooli Anton Schutinski (Sulgar), Jelena Judina ja Aadu Regi juhendamisel ning 1988. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi Elmar Peäske ja Samuel Sauluse juhendamisel.

Tegevus muusikuna
-----------------

Jüri Hargel töötas 1975–1980 Vanemuise teatri orkestris flöödirühma abikontsertmeistrina, mängides vajadusel ka kitarri, 1980–1981 puhkpilliorkestris Tallinn flöödirühma kontsertmeistrina, 1981–1995 flötistina Estonia teatri (praegu Rahvusooper Estonia) orkestris ning 1985–1986 ühtlasi Tele-Raadiokomitee estraadiorkestris, 1992–1995 Jyväskylä sümfooniaorkestris (Jyväskylä Sinfonia) ja 1992–1993 Jyväskylä Linnateatri orkestris, 1995–2004 Eesti Riiklikus Sümfooniaorkestris.
Jüri Hargel on mänginud ka Jyväskylä ja Tallinna kammerorkestris, Hortus Musicuse Akadeemilises Orkestris, NYYD Ensemble'is, Pärnu Linnaorkestris ja Haapsalu Promenaadi Sümfonietis. Ta esines 1975–1980 korduvalt solistina Vanemuise kammerorkestri ees, samuti erinevates kammerkoosseisudes. Lisaks on Jüri Hargel tegutsenud Tartu rokkansamblites Jüngrid ja Kontrastid laulja ja kitarristina (1968–1971) ning sõjaväeteenistuse ajal Vilniuse garnisoni orkestris flötisti ja kitarristina (1972–1974). Aastatel 2004−2019 töötas ta Eesti Riiklikus Sümfooniaorkestris arhivaarina.

Tegevus pedagoogina
-------------------

Paralleelselt interpreeditegevusega on Jüri Hargel töötanud flöödiõpetajana Heino Elleri nimelises Tartu Muusikakoolis (1978–1980), mitmes Soome muusikakoolis ja Jyväskylä Ülikooli muusikateaduse osakonnas (1991–1995), Keila Muusikakoolis (1999–2001) ning alates 2001. aastast Saue Muusikakoolis.

Saavutused
----------

* 1979 – Eesti NSV noorte lavajõudude ülevaatuse laureaat
* 2023 – Saue valla aasta õpetaja

Väljaanded
----------

* Eesti Riiklik Sümfooniaorkester. Raadioansamblist riigi esindusorkestriks. Koostanud Maarja Kasema, toimetanud Jüri Hargel ja Maarja Kasema. ERSO, 2011.
* CD Dirigent Jaan Hargel. Koostanud ja välja andnud Jüri Hargel, 2012.
* Peeter Lilje. Elu kui paljutõotav algus. Koostanud Maarja Kasema ja Tiina Mattisen, lisad koostanud Jüri Hargel, toimetanud Maarja Kasema ja Jüri Hargel. ERSO, 2018.

Isiklikku
---------

Jüri Hargeli isa Jaan Hargel (1912–1966) oli dirigent, pedagoog, oboe- ja flöödimängija, ema Alvi Hargel, aastani 1947 Tilk (1911–1995), oli Vanemuise teatri laulja (metsosopran), vend Jaan Hargel (1948−2010) oli sisearhitekt.

Kirjandus
---------

* *Eesti muusika biograafiline leksikon.* 1. köide: *A–M.* Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2007, lk. 130.

Välislingid
-----------

* Henk Himma. Kuus pilku orkestrisse 4. Jüri Hargel. Flööt. Edasi, 23. oktoober 1979
Anneli Merelaid Hageri orelilAnneli Merelaid mängimas jumalateenistusel külalisorganistina Hageri kiriku orelil 2. aprillil 2017. Foto: Priit Põklik
**Anneli Merelaid** (sünd. 1966) on eesti muusik, organist.

Anneli Merelaid mängimas Jõelähtme kiriku orelil 11. detsembril 2016. Foto: Priit Põiklik
Õppinud Tallinna 22. Keskkooli juures asuvas muusikaklassis klaverit õpetaja Arda Elsoni juures, Tallinna Riiklikus Konservatooriumis muusikapedagoogikat ja klaverit (prof. Karl Sillakivi juures).

Orelit õppinud prof. Rolf Uusväli juures ning lõpetanud Tallinna Kirikumuusikakooli oreli ja koorijuhtimise erialal.

Anneli Merelaid töötab Rannamõisa kiriku organistina. Varem olnud Keila ja Harju-Madise kiriku organist, esinenud kontsertorganistina Tallinna Püha Vaimu, Kaarli, Peeter-Pauli, Suure-Jaani, Viljandi Pauluse ja Jaani, Paldiski, Keila, Tapa, Nissi, Jüri, Saku, Randvere, Hageri ja paljudes teistes kirikutes.

Musitseerinud kontsertidel koos erinevate muusikutega - tšellist Eve Saare, viiuldaja Meelis Vahari, pianist Kirill Lissijenkoga, saatnud organisti ja pianistina paljusid lauljaid: sopranid Arete Kerge (Teemets), Eve Randkivi, Merje Topkin, Varju Kynz, metsosopran Elina Avotina (Läti), baritonid Kristians Krievans (Läti), Harald Weiler, tenor Dainis Kalnacs (Läti) jt.

Osalenud heategevusprojektides ja esinenud heategevuskontsertidel, millega on kogutud raha Tallinna Vaimse Tervise keskusele valgusteraapialampide soetamiseks (kontserdisari Valgus toob rõõmu 2018. aastal), Eesti sakraalhoonete renoveerimise ja orelite taastamise või korrashoiu toetuseks.

2019. aasta suvel andis Anneli Merelaid koos bariton Harald Weileriga 24 heategevuskontserti Eesti kirikutes, millega koguti annetusi Türi koolipoisi Rasmus Juhansoni taastusravi toetuseks (Järva Teataja). Kontsertsarjas astuvad üles ka organist Anne Jalakas, sopran Ragne Saul, sopran Merje Parts, sopran Eve Randkivi, sopran Helle-Moonika Helme jt muusikud. (Virumaa Teataja), (Tapa vald)

Anneli Merelaid esineb heategevuse korras regulaarselt eakate keskustes ja vanadekodudes.

Viited
------




  



1. ↑
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 15. märts 2017. Vaadatud 14. märtsil 2017.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
3. ↑
4. ↑
5. ↑
Johan Mojica (2018)
**Johan Andrés Mojica Palacio** (sündinud 21. augustil 1992 Calis) on Colombia jalgpallur, kes mängib vasakkaitsjana Hispaania kõrgliigaklubis Osasuna ja Colombia jalgpallikoondises.

Klubikarjäär
------------

Ta alustas klubikarjääri Colombia klubis Academia, debüteerides 2011. aastal klubi meeskonnas Colombia esiliigas. 2012. aastal liitus ta samuti Colombia esiliigasse kuuluva Llanerosega. Colombia kõrgliigas mängis Mojica esimest korda 2013. aastal Deportivo Cali ridades.

2013. aasta juulis läks Mojica Llanerosest laenule Hispaania kõrgliigaklubisse Rayo Vallecano. 2014. aasta juulis sõlmis ta Rayo Vallecanoga püsiva lepingu, kuid ta mängis seejärel kaks hooaega laenul Hispaania esiliigaklubis Valladolidi Real. Hooajal 2014–15 valiti Mojica Hispaania esiliiga hooaja sümboolsesse koosseisu. 2017. aasta jaanuaris läks ta laenule Gironasse, kellega tõusis ta Hispaania kõrgliigasse ja sõlmis seejärel 2018. aasta juunis klubiga püsiva lepingu.

2020. aasta septembris läks Mojica Gironast laenule Itaalia kõrgliigaklubisse Atalanta ja 2021. aasta jaanuaris Hispaania kõrgliigaklubisse Elche, kellega sõlmis sama aasta augustis püsiva, kolmeaastase lepingu.

2022. aasta septembris sõlmis ta nelja-aastase lepingu Hispaania kõrgliigaklubiga Villarreal. 2023. aasta juulis läks ta laenule samasse liigasse kuuluvasse Osasunasse.

Koondisekarjäär
---------------

Colombia jalgpallikoondises tegi Mojica debüüdi 26. märtsil 2015 sõprusmängus Bahreini vastu ja lõi selles mängus ka värava. Ta kuulus Colombia koondisse 2018. aasta maailmameistrivõistlustel.

Viited
------

1. ↑  "Welcome, Johan Mojica!". Villarreal CF. 1. september 2022. Originaali arhiivikoopia seisuga 17. oktoober 2022. Vaadatud 2. septembril 2022.
2. ↑  "Osasuna logra la cesión de Mojica". *CA Osasuna - Web Oficial* (hispaania). 26. juuli 2023. Vaadatud 27. juulil 2023.

| * v
* r
Colombia koondis  –  2018. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused |
| --- |
| 

* 1 Ospina
* 2 Zapata
* 3 Murillo
* 4 Arias
* 5 Barrios
* 6 C. Sánchez
* 7 Bacca
* 8 Aguilar
* 9 Falcao (c)
* 10 James
* 11 Ju. Cuadrado
* 12 Vargas
* 13 Mina
* 14 Muriel
* 15 Uribe
* 16 Lerma
* 17 Mojica
* 18 Díaz
* 19 Borja
* 20 Quintero
* 21 Izquierdo
* 22 Jo. Cuadrado
* 23 D. Sánchez
* Treener: Pékerman

 | Colombia |
**Uudo Tari** (sündinud 19. detsembril 1931 Tartus) on eesti luterlik vaimulik.

Tari õppis Tartu 15. Algkoolis, lõpetas 1946. aastal Jageli Eesti Algkooli (Schleswig-Holsteini liidumaal) ja 1950. aastal Lingeni Eesti Gümnaasiumi (asus Emsi jõe ääres Emslandi kreisis Alam-Saksi liidumaal). Sõjaolukorras oli perekond põgenenud 1944. aastal Saksamaale, Saksamaalt siirduti 1950. aastal USA-sse Marylandi osariiki Baltimore'i linna. 

Uudo Tari alustas õpinguid Gettysburgi College’is Pennsylvania osariigis, kuid siis võeti ta sõjaväeteenistusse. Pärast sõjaväeteenistust asus ta õppima Marylandi ülikooli inseneriteaduskonda. Aastal 1961 lõpetas ta ülikooli aeronautikainsenerina bakalaureusekraadiga ning asus tööle lennutööstusse: Pratt & Whitney ettevõttesse Connecticuti osariigis. Aastal 1967 sai ta mehaanikainseneri magistrikraadi Connecticuti Ülikoolist. Pratt & Whitney tehastes töötas ta 32 aastat, kuni erruminekuni aastal 1993. 

Usuteaduslikke õpinguid alustas ta aastal 1988 EELK Usuteaduse Instituudis, omandades diplomi aastal 1994. Prooviaastal oli ta E.E.L.K. Connecticuti koguduses abipraost Valdeko Kangro juhendamisel. Tari oli ka sama koguduse juhatuse esimees aastatel 1977–1993. Õpetajaametisse ordineeriti Tari 19. juunil 1994 peapiiskop Udo Petersoo poolt, keda assisteerisid praost Edgar Heinsoo ja abipraost Tõnis Nõmmik. 

Pärast ordineerimist asus Uudo Tari ametisse USA Esimese praostkonna vikaarõpetajana. EELK Connecticuti kogudust asus ta teenima õpetajana 22. augustil 1996 (introdutseeriti ametisse 1. novembril 1997), EELK New Yorgi Kogudust aastal 1997 (introdutseeriti ametisse 2. novembril 1997). Aastal 2001 valiti õpetaja Tari juba USA Esimese praostkonna praostiks. 

Uudo Tari arvati emerituuri alates 18. jaanuarist 2023 ja otsustati anda talle EELK aukiri pikaajalise ustava teenimise eest. New Yorgi Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku koguduse hooldajaõpetajaks alates 18. jaanuarist määrati Markus Vaga.

Viited
------

1. ↑  Eesti Kirik nr. 4. 1994
2. ↑  Eesti Kirik nr. 1. 1998

Välislingid
-----------

* Sissekanne Väliseesti isikuloolises andmebaasis (VEPER)
* Ylo Anson "Praost ja magister Uudo Tari - 75" Vaba Eesti Sõna, 20. detsember 2006
**Anatoli Savtšenko** (vene keeles *Анатолий Михайлович Савченко*; 30. juuni 1924 Novotšerkassk – 18. august 2011 Moskva) oli vene lasteraamatute illustraator ja multifilmide kunstnik-lavastaja.

17-aastaselt astus Savtšenko Punaarmeesse ja läbis Suure Isamaasõja jalaväes. Ta sai Põhja-Kaukaasias jalast haavata ning teda autasustati Isamaasõja ordeni ja paljude medalitega. Demobiliseeriti 1947.

Anatoli Savtšenko lõpetas 1953. aastal Üleliidulise Kinematograafiainstituudi (VGIK). Pärast seda töötas ta 37 aastat Sojuzmultfilmis, kuni pensionilejäämiseni.

Kõige rohkem on Savtšenko tuntud Karlssoni-multifilmide illustreerijana. Sealjuures töötas ta nende multifilmide tegelased välja ilma Astrid Lindgreni vastavaid raamatuid lugemata. Lisaks valis ta Majasoku teksti lugema ühe NSV Liidu enim autasustatud näitlejaid Faina Ranevskaja.

Aastast 1990 oli ta pensionil ja tegeles raamatute illustreerimisega. Sealhulgas illustreeris ta muinasjutte Pöialpoisist ja Punamütsikesest ning vene muinasjutte "Haned-luiged" ja "Naeris".

1992. aasta postmark Anatoli Savtšenko illustratsiooniga
Anatoli Savtšenko lavastatud ja joonistatud multifilme on umbes 25, sealhulgas

* "Murzilka seiklused" (1956)
* "Jälle "kaks"" (1957)
* "Petja ja Punamütsike" (1958)
* "Väikevend ja Karlsson" (1968)
* "Karlsson on tagasi" (1970)
* "Kadunud papagoi tagasitulek" (1984).
**Raimu Aas** (1. september 1934 – 2. jaanuar 2020 Saunja Lääne-Nigula, Läänemaa) oli eesti ettevõtja ja aednik.

Aas lõpetas Tallinna 2. Keskkooli 1953. aastal ja õppis Tallinna Polütehnilises Instituudis laeva- ja autoehitust. Ta töötas aastaid ETK-s ja asutas pärast Eesti taasiseseisvumist logistikaettevõtte Kaubaekspress.

1970. aastatel rajas ta suvekodu Läänemaale Saunja lahe kandale. Ta oli Eesti ühe suurima viljapuude kogu omanik, ca 900 sorti: viinapuid 180, ploomipuid 220, pirnipuid 146, õunapuid 71, magus- ja hapukirsi sorte 60, lisaks aprikoosid ja virsikud. Tema loodud pargis kasvas 150 taksonit ilupuid ja põõsaid.

Aas mägisuusatas, mängis jäähokit ja kuulus vabariigi tennisekoondisesse. Tema esimene treener oli Evald Kree.

Viited
------

1. 1 2  Andrus Karnau, Suri ettevõtja ja aednik Raimu Aas, Lääne Elu, 3. jaanuar 2020
2. 1 2  Sau, Tiit (10. jaanuar 2020). "Järelhüüe Raimu Aasale". *Eesti Aiandusliit*. Vaadatud 27. augustil 2023.
3. ↑  Kaie Ilves, Raimu Aas ajab Läänemaa viinamarjadest vahuveini, Lääne Elu, 14. oktoober 2017

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Raimu Aas** |