recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Vaalu mõis** (saksa keeles *Wahlenhof*) oli rüütlimõis Sangaste kihelkonnas Tartumaal.

Mõisast on teateid alates 1516.

1790. aastal omandas Vaalu mõisa Hans Reinhold von Plateri vara oksjonilt Paul Ludwig Johann von Löwenstern (1752–1802), kellele kuulusid eri aegadel Tartumaa Pringi, Soontaga, Vaalu, Kuigatsi, Viljandimaa Suure-Kõpu ja Valgamaa Vana-Laitsna mõis. 1814. aastal loovutas Paul Ludwig Johann von Löwenstern, Pringi, Kuigatsi, Soontaga ja Vaalu mõisa oma abikaasale Christine Friederikele (sünd von Gersdorff). 1849. aastal loovutas Friederike von Löwenstern Kuigatsi, Vaalu, Pringi ja Soontaga mõisa titulaarnõunik Paul von Löwensterni omandusse. Paul von Löwensterni surma järel tema vennapoja Paul von Löwensterni omandisse ja Paul von Löwensterni surma järel läks Vaalu mõis Liivimaa õuekohtu 21.02.1877. a otsusega tema laste omandusse. Pärandvara jagamise lepinguga läksid Kuigatsi, Pringi, Vaalu ja Soontaga mõis Ludwig von Löwensterni (1856–1883) omandusse. Ludwig von Löwensterni surma järel läks Vaalu mõis Liivimaa õuekohtu 19.07.1883. aasta otsusega tema õdede paruness Josephine von Nolckeni (sünd Löwenstern) ja Charlotte von Löwensterni ühisomandisse, kelle vahel 1884. aastal sõlmitud pärandvara jagamise lepingu järgi läks Vaalu mõis Josephine von Nolckeni (1857–1919, abikaasa Arved Georg von Nolckeni ainuomandisse. Mõis võõrandati 1919. aasta maareformiga.

Viited
------

1. ↑   (vaadatud 06.03.2016)
2. ↑  Vaalu mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris (vaadatud 06.03.2016)
3. ↑  Leonhard von Stryk: Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Erster Teil, Der ehstnische District mit vier karten, 1877, lk.133, 157, 158, 159, 192, 346
4. ↑  Heinrich von Hagemeister: Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. 1, 1836, lk.262
5. ↑  Vaalu mõis (Sangaste khk), Eesti Ajalooarhiivi Kinnistute register

Välislingid
-----------

* Vaalu mõis Rahvusarhiivi Eesti ala mõisate registris
* Vaalu mõis (Sangaste khk), Eesti Ajalooarhiivi Kinnistute register
* Muistsed külad ja läänid. Postimees (1886-1944), nr. 16, 17 jaanuar 1928

Sangaste kirik
Sangaste kihelkond

**Kirik**: Sangaste  

**Mõisad**: Iigaste mõis | Keeni mõis | Kuigatsi mõis | Laatre mõis | Lota mõis  | Pringi mõis | Restu mõis | Sangaste mõis | Tõlliste mõis | Uniküla mõis | Uue-Puka mõis | Vaalu mõis | Vastse-Tõlliste mõis
**Tsisternvagun** ehk **paakvagun** *(*ingl.k. *tank car)* on kasutatav vedelike ja veeldatud gaaside veoks. Tsisternvagunitega veetakse peamiselt „heledaid" naftasaadusi (diislikütus, autobensiin jms) ja „tumedaid" naftatooteid (toornafta ja kütteõli), tööstuslikke kemikaale, toiduainete tööstuse tooraineid ja toidukaupu (toiduõlid jms).

Ülevaade
--------

Tsisternvagunitel on üleval täiteluuk ja all torustike ja ventiilidega tühjendusseade. Tühjendusseade kujutab endast mehaaniliselt avatavat luuki vaguni põhjas või tühjendustorude ja ventiilide süsteemi, kust vedelik isevoolu teel väljub. Mõnel juhul on nähtud ette ka tsisterni tühjendamine survega (ülerõhuga). 

**Universaalvaguniga** võib vedada mitmesuguseid vedelikke. Paagil on ülaluuk ja alumine tühjendusseade. Kaubaliigi vahetamisel/muutmisel tuleb paak enne pesta või aurutada. Erinevate vedelike veol on omavahel lubatud vahetada ainult naftatoodete tsisterne. Nende vahepealne pesu enne muu naftaprodukti vedamist on ökonoomsem kui iga naftasaaduse tarvis oma tsisternipargi soetamine. 

**Masuuditsistern** on toornafta ja tumedate naftasaaduste veoks. Paagil on ülaluuk ja alumine tühjendusseade, sageli ka auru- või elektrisoojendusseadmed. **Bituumenitsistern** on sitkete naftasaaduste veoks. **Bensiinitsistern** on mõeldud heledate naftasaaduste veoks. Üldjuhul sellel alumist tühjendusseadet ei ole. 

Osa tsisternvaguneid on kahe paagiga, kus kaupa sisaldaval tsisternil on ümber omakorda paak. Selliseid vaguneid kasutatakse ainete veol, mida saab laadida ainult kuumalt, vedelas olekus. Tavatemperatuuridel muutuvad need ained tahkeks (näit. bituumen, tõrv ja vaha). Kauba uuesti ülessoojendamine ning vedelasse olekusse viimine, toimub auru juhtimisega kahe tsisterni vahelisse ruumi. 

Tsisternvagunid on nelja- ja kaheksateljelised. Kaheksateljelised tsisternvagunid on kasutusel ainult naftasaaduste (peamiselt kütused) ja mõnede kemikaalide veol. Kandejõud on neljateljelistel tsisternvagunitel enamasti kas 60–66 t ja kaheksateljelistel 120–125 t. Tsisternide mahud on kaheksateljelistel vagunitel 140–161 m3, neljateljelistel naftatoodete veoks mõeldud vagunitel 61–91 m3. Toodetakse ka väikeste tsisternidega, kemikaalide veoks mõeldud vaguneid. Nii veetakse kangeid happeid tsisternidega, mille ruumalad on vahemikus 32–38 m3. 

Tsisternvagunid Ülemistel

1. 1 2 3 4 5 6  *Transport ja transporditehnoloogiad*. Seilecs. 2021. ISBN 9789916960035.
Maria Casarès (1944)
**Maria Casarès** (sünninimi **María Victoria Casares Pérez**; 21. november 1922 A Coruña, Hispaania – 22. november 1996 La Vergne, Charente-Maritime'i departemang) oli Galiciast pärit prantsuse teatri- ja filminäitleja.

Casarès sündis Hispaania poliitiku Santiago Casares Quiroga (valitsusjuht 1936. aastal) perekonnas. Pärast Hispaania kodusõda emigreerus Casarès koos perega Prantsusmaale. 1942. aastal lõpetas Pariisi Konservatooriumi. 1944. aastal hakkas mängima filmides, tema debüütroll oli 1945. aastal linale tulnud Marcel Carné filmis "Ülemise rõdu lapsed".

Casarèsi tuntuim roll on Surmaprintsess 1950. aastal valminud Jean Cocteau filmis "Orphée" ("Orpheus"). Pärast 1950. aastat pühendas ta end teatritööle, filmis esines harvemini. Aastatel 1952–1954 töötas teatris Comédie-Française ja 1954–1960 teatris Le Théâtre National Populaire. 

Pärast Francisco Franco surma (1975) naasis 1976. aastal Hispaaniasse. 1980. aastal avaldas memuaarid "Résidente privilégiée". 1989. aastal oli Casarès nomineeritud Césari auhinnale kategoorias "Parim kõrvalosatäitja".

Välislingid
-----------

* Maria Casarès – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Maria Casarès. Filmography. Imdb.ee
**Basiiliku ürt**, ka **basiiliku lehed** (*basilici herba,* *herba basilici,* *basilici folium*), on peamiselt vürtsbasiilikult korjatud ja töödeldud maapealsed osad (lehed ja varred), mida kasutatakse mitmesugustel eesmärkidel ning valmistusviisidel nii tööstuses kui ka kodumajapidamises. Kulinaarmaailmas on basiilik kasutusel maitsetaimena, rahvameditsiinis ravimtaime ja droogina. 

Vürtsbasiiliku toimega sarnaseks peetakse ka püha basiiliku (*Ocimum tenuiflorum*) ja väikese basiiliku (*Ocimum minimum*) ürti.

Maitsetaimena
-------------

Värskeid ja kuivatatud rohelisi taimeosi kasutatakse vürtsika maitseainena liha- ja kalatoitudes, jookide, magustoitude, kastmete ja marinaadide maitsestamiseks. Kombinatsioon rosmariinist, salveist ja basiilikust on hea valik salatite, köögiviljasuppide ja pastakastmete jaoks. 

Vürtsbasiilikut säilitatakse kuivatatult või külmutatult, lisaks saab värskete lehtedega maitsestada toiduõli ja veiniäädikat.

Rahvameditsiinis
----------------

Kuivatatud lehtedest teed on sajandeid kasutatud vereloome tugevdamiseks ning ka seedeprobleemide ja maokrampide puhul. Kurguvalu korral kasutatakse basiilikuteed kuristamiseks. Vahemere-äärsetes maades on basiilikut kasutatud peamiselt seedimise edendamiseks, spasmide leevendamiseks ja vannivette lisatult ergutamiseks. Basiilikut võib tänapäeval leida hingamisteede haiguste ravimiseks mõeldud mikstuuride ja siirupite koostises, kosmeetika ja parfüümide tootmisel asendab basiiliku eeterlik õli populaarset reseedalõhna.

Droogil on mikroobi- ja põletikuvastane toime. See toimib rahustavalt, kõhupuhitustevastaselt ja spasme lõõgastavalt.

Vesitõmmist (basiilikutee) kasutatakse seespidiselt eritus- ja seedeelundite põletiku leevendamiseks ja seda on soovitatud ka külmetushaigusest tulenevate nähtuste, nagu palavik, nohu ja köha, pehmendamiseks.

Kuivatatud droogi veeauruga destilleerides saadakse basiiliku eeterlik õli (*Basilici aetherolum*, *Ocimi aetherolum*).

### Toime

Basiilik sisaldab nii vähki inhibeerivaid kui ka põhjustavaid aineid. Näiteks on loomkatsed näidanud, et basiiliku eeterlikus õlis sisalduv estragool võib keha sees muutuda mürgiseks ja pärilikkust muutvaks aineks, põhjustades eriti maksavähki.

Raseduse ja lapse rinnaga toitmise ajal ei tohiks basiilikusaadusi suurtes kogustes tarbida. Väikelastele ei soovitata basiilikut manustada.

Biokeemiline koostis
--------------------

Kuivatatud basiilik sisaldab vitamiine C, B6, B12, A, E ja D.

Viited
------

1. 1 2 3  Ain Raal, "Maailma ravimtaimede entsüklopeedia", lk 612-613, Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2010
2. ↑  "Meelte ja tunnete taimed" 368:2007
3. ↑  Denys J. Charles, "Antioxidant Properties of Spices, Herbs and Other Sources", lk 175, 2013

Välislingid
-----------

* Encyclopedia of Plants and Herbs, Basilici herba
**Jüri Raudsepp** (27. märts 1922 Tartu – 13. jaanuar 2010 Tallinn) oli eesti rahvusest Nõukogude Liidu armee kindralmajor.

Ta lõpetas aastal 1941 keskkooli. 3. juulil 1941 mobiliseeriti ta Tartus Punaarmeesse. Ta oli tööpataljonis Tatari ANSV-s ja Sverdlovski oblastis. Aastast 1942 Eesti Laskurkorpuse 7. Eesti Laskurdiviisi 23. suurtükiväepolgus. Ta läbis sõjatee Velikije Lukist Kuramaani. Ta paistis silma lahingutes Neveli ja Novosokolniki all. 2. maailmasõja lõpetas ta vanemleitnandi auastmes.

Sõjajärgsetel aastatel jätkas ta teenistust Nõukogude Armees. Aastal 1957 lõpetas ta Moskva V. I. Lenini nimelise Sõjalis-Poliitilise Akadeemia. Aastatel 1960–1961 oli ta Tallinna Mererajooni Sõjakomissar. Aastatel 1961–1989 oli ta ALMAVÜ Eesti NSV Keskkomitee esimees. Aastast 1977 oli ta kindralmajor.

Viimastel aegadel tegutses ta Eesti Laskurkorpuse veteranide klubi esimehena.

Aastal 2006 tegi ta koos Soome Sõjaveteranide Eesti Ühenduse auesimehe Raul Kuutmaga peaminister Andrus Ansipile ettepaneku Pronkssõdur teisaldada Maarjamäele.

Jüri Raudsepp suri 13. jaanuaril 2010 Tallinnas ja ta maeti 25. juunil 2010 Metsakalmistule.

Viited
------

1. ↑
2. ↑
**Gotthard Wilhelm von Uexküll** oli Rootsi sõjaväelane ja ooberstleitnant, kes osales Põhjasõjas.

Elulugu
-------

Gotthard Wilhelm von Uexküll sündis Hans Jürgen von Uexkülli ja Marie von Plateri peres.

1688. aastal teenis von Uexküll kaptenina Hollandis Bielke jalaväerügemendis. Põhjasõja alguseks oli Uexküll juba ooberstleitnandi auastmes.

25. augustil 1702 vkj piirasid Vene väed Boriss Šeremetjevi juhatusel Uexküllide pere valduses olevat Mõniste mõisa. Gotthard Wilhelm kaitses Mõnistet koos 200–300 jalaväelase ja talupoja ning 30 traguniga. Lõpuks vallutasid venelased aga mõisa ning Uexküll langes vangi.

Isiklikku
---------

Gotthard Wilhelm von Uexküll abiellus Anna Ebba Horniga. Nende abielust sündis Hans Jürgen von Uexküll.

Viited
------

1. 1 2  "Gotthard Wilhelm von Uexküll". Vaadatud 03.11.2023.
2. ↑  Lk 786 (Lewenhaupt, 1920)
3. ↑  Lk 204-207 (Kelch, 2009)

Kirjandus
---------

* Lewenhaupt, Adam. Karl XII:s officerare. Biografiska anteckningar. 1920.
* Kelch, Christian. Liivimaa kroonika järg. Tõlkinud Ivar Leimus Toimetanud ja registrid koostanud Kai Tafenau. Tartu : Eesti Ajalooarhiiv. 2009.
Nālandā jäänused
**Nālandā** (hindi नालंदा) oli Indias Biharis 450. aastast eKr kuni 12. sajandini pKr tegutsenud vihaara ehk budistlik klooster.

Ajalugu
-------

Ajaloolane Sukumar Dutt jaotab Nālandā kooli ajaloo kahte ajajärku: 6.–5. sajand eKr, kui kool kasvas, arenes ja õitses ning seda iseloomustasid liberaalsed kultuuritraditsioonid, ning 9.–12. sajand, kui toimus kooli allakäik.

Õppeasutuse ajalugu ulatub tagasi Buddha aega. Usutakse, et Siddhārtha Gautama isiklikult külastas Nālandā kooli ja Pāvārika puudesalu, kus õpetas rahvast. Kevatta Sutta järgi olevat Nālandā olnud juba sel ajal mõjukas ja heal järjel linn, kuigi ei olnud veel õppekeskusena kuulsust kogunud. Buddha õpilane Sāriputta on sündinud ja ka surnud Nālandās. Arvatakse, et kuningas Ašoka olevat Nālandāsse tema auks lasknud ehitada templi. Tiibeti allikad väidavad, et Nāgārdžuna õpetas Nālandās.

Aastal 450 eKr rajasid Gupta dünastia Nālandā vihaara. Seda ja sellele järgnevat ajastut iseloomustab areng ja õitseng. Nendel aegadel õppis koolis kuni 20 000 üliõpilast, keda õpetas 2000 õppejõudu. Üks mahasiddhadest, Nālandā kuninga poeg Ghandhapa omandas hariduse Nālandās, kus temast sai munk-õpetlane. Hiljem tegutses ta Patna lähedal kuningas Devapala (809–849) valduses. 

Nālandā hiilgeaeg jäi 7. sajandisse, kui kooli eestseisja oli Harsavardhana Kannaujist (606–647). Nālandā õpilaskond oli rahvusvaheline. Teiste seas õppis seal Tangi dünastia (618–907) ajal aastaid hiina palverändur Xuanzang (602–644/664), samuti oli rahvast Koreast ja mujalt. Õppeprogrammis olevat ka olnud eriainena i-tsing. Xuanzang on oma kirjutistes sellest ajastust detailse pildi maalinud.

Iidses Bengalis ja Magadhas tekkis Pāla ajastul (750–1174) arvukalt kloostreid-õppeasutusi. Tiibeti allikate järgi eristus viis tähtsamat: Vikramashila (esinduslikem ülikool), Nālandā (juba endist hiilgust kaotanud, kuid siiski eriliselt tuntud), Somapura, Odantapurā ja Jaggadala. Need viis kooli moodustasid võrgustiku.

1193. aastal rüüstasid ülikooli türklased. Verise vandaalitsemise käigus olevat hukkunud tuhanded mungad ning hävitatud raamatukogu. Õppeasutus tegutses raskustele vaatamata siiski edasi. Kui Tiibeti tõlkija Chag Lotsawa (1197–1264) aastal 1235 Nālandāt külastas, leidis ta eest lagunenud ja rüüstatud kooli, kus 90-aastane õpetaja andis ligi 70 õpilasele tundi. Chag Lotsawa eluajal põgenesid needki õpilased, sest türklased jätkasid oma rüüsteretki.

Viited
------

1. ↑  "Buddhist Monks And Monasteries Of India: Their History And Contribution To Indian Culture" by Dutt, Sukumar. George Allen and Unwin Ltd, London, 1962, lk 344
2. ↑  Hopkins, Jeffrey. "Meditation on Emptiness". Wisdom Publications, 1996
3. ↑  Altekar, Anant Sadashiv. "Education in Ancient India". Sixth, Varanasi: Nand Kishore & Bros, 1965
4. ↑  "Vajrayogini: Her Visualization, Rituals, and Forms by Elizabeth English". Wisdom Publications, 2002, lk 15
**Orange Prize for Fiction** (ka *Orange Broadband Prize for Fiction*) on Ühendkuningriigi prestiižikamaid kirjandusauhindu. Auhind antakse naiskirjanikule parima romaani eest, mis on kirjutatud inglise keeles ja Ühendkuningriigis eelneval aastal välja antud. Auhinda sponsoreerib Orange. 2012. aastal teatati, et Orange lõpetab auhinna sponsimise. Otsitakse uut sponsorit.

Auhind loodi 1996. aastal, eesmärgiks pöörata enam tähelepanu naiste kirjutatud teostele. Võitja saab 30 000 naela ja Grizel Niveni pronksskulptuuri "Bessie".

Esimesed 17 aastat oli auhinna sponsoriks telekommunikatsiooniettevõte Orange, mistõttu kasutati auhinna kohta nime *Orange Prize for Fiction*. Aalates aastast 2014 on auhinna sponsoriks alkoholibränd Baileys Irish Cream, seega auhinna täisnimetus on *Bailey's Women's Prize for Fiction*.
2017. aasta juunis tuli toetajailt teade, et auhinna nimi muudetakse *Women's Prize for Fiction*, auhinda hakkab toetama sponsorite perekond ning muudatus hakkab kehtima alates 2018. aastast.

Auhinda antakse välja igal aastal ja selle võib võita ükskõik mis rahvusest naiskirjanik, kes möödunud aasta jooksul on avaldanud inglise keeles täispika romaani. Ka žürii töös osalevad ainult naised. Võitja saab 30 000 naela ja kunstnik Grizel Niveni loodud *Bessie*-nimelise pronksskulptuuri.

Viited
------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 20. november 2019. Vaadatud 2. juulil 2018.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Beberbeķi asendikaart
**Beberbeķi** on asum Lätis, Riia linna Zemgale eeslinna osa pindalaga 1,204 km². Asub Mūkupurvsist idas ja Imantast lõunas. 432 elanikku (2010). 

Asum on nime saanud lähedal asuva raba kuivendamiseks rajatud Neriņa oja Koprakraavi (*Bebber Beke*) järgi. Sealsed maad asusid Kuramaa ja Riia linna piirialadel. Asumi maad kuulusid Riia linnale alates aastast 1215, ent alles aastal 1922 liideti Beberbeķi alad lõplikult Riia linnaga.

Oja ääres on asunud mitu vesiveskit, ka olid seal Riia linnale kuulunud Beberbeķi mõisa maad. Praegu asuvad Beberbeķis eramajad, suvilad ja aiad.

Välislingid
-----------

* Beberbeki koduleht (*läti keeles*)

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Beberbeķi** |

| * v
* r
Zemgale eeslinna asumid |
| --- |
| 
Āgenskalns **·**  Atgāzene **·**  Beberbeķi **·**  Bieriņi **·**  Bišumuiža **·**  Katlakalns **·**  Mūkupurvs **·**  Pleskodāle **·**  Salas **·**  Šampēteris **·**  Torņakalns **·**  Ziepniekkalns **·**  Zolitūde |
**Oskar Alexander Brackmann** (22. oktoober (10. oktoober vkj) 1841 Mihhailovskoje, Tula kubermang – 10. veebruar 1927 Pärnu) oli baltisakslasest omavalitsustegelane.
Ta oli Pärnu raehärra, sündik, bürgermeister ja linnapea aastatel 1879–1915 ja 1918.

Ta õppis Pärnu Kõrgemas Kreiskoolis ja jätkas õpinguid Tartu Ülikoolis meditsiini ja õigusteaduse alal. Töötas raesekretäri abina Jelgavas ja alates 1868. aastast töötas Pärnus. 

Oskar Brackmann oli Jochmanni elementaarkoolis ning Moskva ja Peterburi konservatooriumis õppiva Mihkel Lüdigi toetamise komitee esimees ja toetas Lüdigit ka isiklikult.

Pärnu linnapea (1879–1915)
--------------------------

Brackmann pani oma ametiajal aluse Pärnu kuurordi plaanipärasele arendamisele. Tema eestvõttel rajati Rannapark, muda- ja kümblusravila ning Waldhofi tselluloosivabrik. Brackmanni linnapeaks oleku ajal sai Pärnu raudteeühenduse Valga ja Tallinnaga, esimese linnana tolleaegsel Tsaari-Venemaal võeti kasutusele elektrivalgustus. 

1915. aastal küüditati Brackmann koos abikaasaga Siberisse. Pärast tsaariaja lõppu 1917. aastal naasis Brackmann Pärnusse. 

1918. aastal lühiajalise Saksa okupatsiooni ajal nimetati Brackmann jälle Pärnu bürgermeistriks, kuid tegelik võim linnas jäi Saksa armee kätesse.

1918. aasta novembris, kui Saksa väed linnast lahkusid, taastas oma õigused 1917. aastal valitud eestlastest koosnev linnavalitsus ning sellega lõpes Brackmanni linnapeakarjäär.

Isiklikku
---------

Ta oli abielus Johanna Brackmanniga, kes suri 89-aastaselt 18. jaanuaril 1936.

Mälestuse jäädvustamine
-----------------------

Oskar Brackmanni büst Pärnus (skulptor Mati Karmin, 1989)
1991. aastal avati Pärnus Oscar Brackmanni mälestusmärk, mis asub samanimelises Brackmanni pargis. Büsti autor on skulptor Mati Karmin.

2023.aastal algatas Pärnumaa Ettevõtete Koda auhinna Brackmanni Pärand, et tunnustada Pärnumaa paimaid juhte ja juhtimispraktikaid.

Viited
------

1. ↑  "Pärnu linnaveeb: Pärnu linnapead läbi aegade". Originaali arhiivikoopia seisuga 6. oktoober 2014. Vaadatud 6. oktoobril 2014.
2. ↑  Mihkel Lüdig. Mälestused. Tallinn, Eesti Raamat, 1969, lk. 19, 21, 36.
3. ↑  OSCAR ALEXANDER BRACKMANN, pärnu.ee
4. ↑  "Pärnumaa ettevõtluses on sündimas uus suurejooneline algatus". *Pärnu Postimees*. 26. jaanuar 2023. Vaadatud 4. aprillil 2024.

Välislingid
-----------

* Album academicum der Kaiserlichen Universität Dorpat
* Pärnu linnapea hädas karuga, Eesti Ekspress 28. oktoober 1999
* 2016, Kogus ja seadis kokku Hilja TreubergPÄRNU LINNAPEA OSCAR ALEXANDER BRACKMANN, Fakte, Meenutusi, Mälestusi, parnu.ee
PPŠ-41
**PPŠ-41** ehk **PPŠ 1941**, tuntud ka kui **Špagini püstolkuulipilduja** (vene keeles *Пистолет-пулемет Шпагина*, *ППШ 1941*), on NSV Liidu tuntuim püstolkuulipilduja teise maailmasõja päevilt.

Ajalugu
-------

Relva konstrueeris Georgi Špagin odava ja lihtsustatud alternatiivina PPD-40 asemele ja see muutus peagi põhiliseks püstolkuulipildujaks teises maailmasõja Idarindel. Seda oli odav toota stantsides ja sel oli tulevaliku võimalus. PPŠ-d kasutati veel isegi Vietnami sõjas ning kohati leidub seda relvastuses veel tänapäevalgi (Süüria kodusõda). 

PPŠ loomise ajend oli Talvesõda, kus Soome kasutas edukalt Nõukogude armee vastu Suomi KP-31 püstolkuulipildujat lähivõitluses nii linnalahingutes kui ka metsas. Kui 1941. aastal toodeti neid mõnisada, siis järgmise viie kuuga valmistati neid 155 000. 1942. aasta kevadeks toodeti juba 3000 relva päevas. PPŠ on hea näide teise maailmasõja võiduni viiva massitootmise mõjust. Selle osi võis toota vähekoolitatud tööjõuga kas või autotöökodades. PPŠ koosnes 87 osast ning selle valmistamiseks kulus 7,3 töötundi. Relvaraud saadi tootmisel Mossin-Naganti vintpüssi rauast, lõigates selle lihtsalt pooleks ja puurides 7,62 mm vintraua padrunipesa ümber Tokarevi püstolipadrunile 7,62.

PPŠ oli populaarne ka Wehrmachti poole peal, kus võeti neid meeleldi vastaselt kasutada, sest Tokarevi padrun ja  Mauseri püstolipadrun olid nii lähedase kaliibriga, et PPŠ tulistas normaalselt ka nendega. Teise maailmasõja lõpu poole võttis Wehrmacht selle lausa ametlikult kasutusele, konvertides selle 9x19 mm Parabellum moona peale, ristides selle ümber MP41(r). Nõukogude armee relvastas sellega sõja lõpuks terveid roode (kompaniisid) ja pataljone, sõja lõpuks oli ligi pool Nõukogude jalaväest relvastatud PPŠ-ga. Tuhanded püstolkuulipildujad visati vaenlase tagalasse suurtele partisaniüksustele, kes häirisid sellega Saksa vägede varustamist ja liikumist. Kokku toodeti neid ligi 6 miljonit.

Modifikatsioonid
----------------

* MP41(r): Saksa vägede poolt 9x19 mm Parabellum laskemoona peale ümber tehtud püstolkuulipilduja.

Taktikalis-tehnilised andmed
----------------------------

* Kaliiber: 7,62 mm
* Padrun: 7,62 × 25 Tokarev (9x19mm Parabellum-MP41(r))
* Kaal: 3,63 kg salveta
* Salv: 35 või 71 padrunit (32 padrunit (MP41(r))
* Laskekiirus: 1000 lasku/minutis
* Relva pikkus: 843 mm
* Kuuli algkiirus: 488 m/s
* Efektiivne laskekaugus: 300 m

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **PPŠ-41** |
**Aleksandr Tšakovski** (vene Александр Борисович Чаковский; 26. august (vkj 13. august 1913) Peterburi – 17. veebruar 1994 Moskva) oli juudi rahvusest Vene kirjanik ja ajakirjanik.

Aleksandr Tšakovski sündis Peterburis juudi perekonnas, tema isa oli arst. Ta õppis õigusinstituudi õhtuses osakonnas, lõpetas 1938. aastal Moskvas Maksim Gorki nimelise Kirjandusinstituudi. Aspirantuuri lõpetas ta Moskva Filosoofia, Kirjanduse ja Ajaloo Instituudis. Kõrgkoolis õppimise ajal töötas ta ajakirja Oktjabr toimetuses.

Teise maailmasõja ajal teenis ta Punaarmees ajalehe Frontovaja Pravda ja teiste ajalehtede korrespondendina.

Aastatel 1955–1963 oli ta ajakirja Inostrannaja Literatura peatoimetaja. 1962– 1988 oli ta ajalehe Literaturnaja Gazeta peatoimetaja.

1961–1986 oli ta Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei Keskkomitee liikmekandidaat. Nõukogude Liidu Kirjanike Liitu kuulus ta alates 1941. aastast. Aastatel 1962– 1991 oli Aleksandr Tšakovski Nõukogude Liidu Kirjanike Liidu juhatuse sekretär.

Aleksandr Tšakovski teoste tõlked eesti keeles
----------------------------------------------

* Meil on juba hommik : romaan. Tallinn, 1952
* Kauge tähe valgus : jutustus. Tallinn, 1964
* "Vaba maailma" vaim. Tallinn, 1973
* Blokaad : romaan. 1–3. Tallinn, 1974–1978
* Võit : poliitiline romaan. 1–3. Tallinn, 1981–1984
*
"Kaana pulm" (1562–63)
"Pidusöök Leevi majas" (1528)
Veronese maja Veneetsias.
**Paolo Veronese** (1528 Verona – 19. aprill 1588) oli itaalia kunstnik. 

Ta sündis Verona linnas. Tema isa oli kiviraidur Gabriele ja ema oli Caterina. Pole teada, et tema vanematel oleks olnud perekonnanimi, niisiis valis ta endale ise perekonnanimeks Caliari või Cagliari, aga tuntuks sai ta oma sünnilinna järgi Veronese nime all.

14-aasta vanuselt läks Veronese õppima kohaliku meistri Antonio Badile juurde. Võimalik, et ta õppis ka Giovanni Francesco Caroto juures. Badile 1543 tehtud altarimaal meenutab sedavõrd Veronese hilisemat loomingut, et tõenäoliselt maalis suurema osa sellest 15-aastane õpipoiss Veronese. Veronese oskused ületasid varsti tema õpetaja omi ja järgmisel aastal ta enam Badile juures ei töötanud. Kuigi teda õpetati maalima maneristlikus stiilis, kujundas ta varsti välja omaenda säravama stiili.

1548 asus Veronese Mantovasse, kus lõi sealse toomkiriku jaoks freskod. 1553 asus ta Veneetsiasse ja jäi sinna surmani. Ta juhtis seal perekonnale kuuluvat töökoda, kus töötasid tema vend Benedetto Caliari ning pojad Carlo ja Gabriele Caliari. Tema õpilaste hulgas olid Giovanni Battista Zelotti, Giovanni Antonio Fasolo ja Luigi Benfatto.

Tema tuntuimad maalid on "Kaana pulm" ja "Pidusöök Leevi majas".

Maal, mida tänapäeval tuntakse nime all "Pidusöök Leevi majas", valmis 1573 Veneetsias asuva Püha Johannese ja püha Pauluse basiilika söögisaali ehk refektooriumi jaoks. See oli mõeldud asendama Tiziani maali "Püha õhtusöömaaeg", mis oli tules hävinud. Maal oli 5 meetrit kõrge ja 12 meetrit lai ning sellel olid kujutatud mitte üksnes Jeesus apostlitega, vaid Saksamaa sõdurid, koomilised kääbused, mitmesugused loomad ja muid selliseid tegelasi, keda Veronese loomingus sageli kohtab. Veronese värvikasutus sel maalil saavutas hiilgavuse ja suure väljendusjõu. Kuid kui Itaalias hakkas tegutsema vastureformatsioon, kutsuti Veronese sama aasta juulis vastust andma, miks tema maalil kujutatu Piibli tekstist sedavõrd lahku läheb. Veronese selgitas: "Meie, kunstnikud, võtame endale samu vabadusi kui luuletajad ja hullumeelsed." Lõpuks ei kästud tal oma teost üle maalida, vaid piirduti maali nime vahetamisega vähem ambitsioonika vastu.

Veronese on maalinud paljusid vanakreeka mütoloogia tegelasi: Arachnet, Arest, Europet, Hermest, Herset, Ledat, saatüreid ja Zeusi.

Vaata ka
--------

* Veronese roheline

Viited
------

1. ↑  Antiigileksikon, 1. kd, lk 54
2. ↑  Antiigileksikon, 2. kd, lk 338
3. ↑  Antiigileksikon, 1. kd, lk 148
4. ↑  Antiigileksikon, 1. kd, lk 188
5. ↑  Antiigileksikon, 1. kd, lk 189
6. ↑  Antiigileksikon, 1. kd, lk 309
7. ↑  Antiigileksikon, 2. kd, lk 154
8. ↑  Antiigileksikon, 2. kd, lk 204

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Paolo Veronese** |
**Suurelehine pärn** (*Tilia platyphyllos*) on pärnaliste sugukonda pärna perekonda kuuluv lehtpuu.

Levila ja kasvukoht
-------------------

Suurelehise pärna levila on Lääne- ja Kesk-Euroopas. Eestisse on suurelehine pärn sisse toodud ja kasvab peamiselt pargipuuna.

Botaanilised tunnused
---------------------

Koor on noorelt valkjashall, vanemas eas hallikaspruun. Võrsed noorelt helepruunid, valkjate karvadega. Lehed on ümmargused, läbimõõt harilikult 6–10 cm pikad, tömpja või südaja alusega, teravneva tipuga, teravsaagja servaga. Alt helerohelised, pealt tumerohelised. Vanemas eas on lehed alt pehmekarvased. Leheroots on kuni 5 cm pikk ja on karvane. Õitsemise aeg on juulis, õisikus on 3–8 õit mõlemast soost. Kollakasvalged õied on meerikkad ja lõhnavad hästi. Õite hea lõhn meelitab ligi putukaid, kes aitavad puud tolmeldada. Vili on pähklisuurune pikal rootsul, kuni 0,9 cm pikk ja pikliku või kerajas kujuga. Pähklikeses on 1–2 halli- või pruunikarvast seemet.

Suurelehisele pärnale on kõige lähedasem sugulasliik harilik pärn (*Tilia cordata*). Erinevad selle poolest, et hariliku pärna lehtede alaküljel roodude hargnemiskohtadel on roostjad karvad, aga suurelehisel pärnal on seal valged karvad.

Kasvutingimused
---------------

Suurelehine pärn on mullastiku suhtes nõudlik. Tormikindel, kuna sammasjuurestik on hästi arenenud.

Kasutamine
----------

Puit on kerge, mille tõttu on see väga hinnatud puidutööstuses. Suurelehine pärn on väga hea meetaim, ta talub saastunud õhku ja seetõttu leidub teda põhiliselt haljastuses, kasutatakse mitmeid võravorme.

Vaata ka
--------

* läänepärn

Viited
------

1. 1 2  http://www.iucnredlist.org/details/203361/0
2. 1 2  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 7. veebruar 2017. Vaadatud 7. veebruaril 2017.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
3. ↑

Välislingid
-----------

* Suurelehine pärn andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes
**Sisekaitseakadeemia justiitskolledž** (varasema nimega *korrektsioonikolledž*) on Sisekaitseakadeemia õppeüksus, kus alates 1992. aastast õpetatakse välja vanglaametnikke. Koos Sisekaitseakadeemia loomisega 1992. aastal avati Korrektsioonikolledž, mis 2004. aastal nimetati Justiitskolledžiks. Kolledžis on loomisest saadik õpetatud korrektsiooni eriala. Vanglaametniku eriala õpetati varem mitmes erinevas koolis, 2005/2006. õppeaastast hakati seda õpetama vaid justiitskolledžis. 

16. jaanuarist 2024. aastal nimetati justiitskolledž ümber Sisekaitseakadeemia vanglateenistuse kolledžiks.

Justiitskolledž pakub nii rakenduskõrgharidust kui ka kutseõpet vähemalt keskharidusega noortele, kes huvituvad õigusest, õiglusest ja ühiskonna turvalisusest. Kutseõppe erialadel kestab õpe kuni üks aasta, rakenduskõrgharidus omandatakse kolme aastaga, mille järel on võimalus jätkata õpinguid Sisekaitseakadeemia sisejulgeoleku magistriõppes. Justiitskolledži peamised koostööpartnerid on Justiitsministeerium ning kõik Eesti vanglad. Samuti on kolledžil mitmeid välispartnereid. Õppetöö toimub Tallinnas ning praktikate ajal vanglates üle Eesti. 

Alates 2016. aastast on Justiitskolledži direktor Laura Kikas. 

Kolledžit on juhtinud Uno Ilm (1992-1994 ja 1994-1999), Jüri Saar (1993-1994), Urmo Paal (1999-2005), Hannes Liivak (2005-2011) ja Erkki Osolainen (2011-2016).

Välislingid
-----------

* Sisekaitseakadeemia Justiitskolledži koduleht
**Georg Heinrich von Langsdorff** (vene *Григорий Иванович Лангсдорф*; 18. aprill 1774 Wöllstein – 29. juuni 1852 Freiburg) oli saksa päritolu Venemaa loodusteadlane ja etnograaf, Keiserliku Peterburi Teaduste Akadeemia liige ja korrespondent (1821).

Ta õppis Göttingeni Ülikoolis meditsiini ja ajalugu.

1803–1806 osales ta loodusteadlase ja arstina Adam Johann von Krusensterni juhitaval ümbermaailmareisil, mis oli Venemaa esimene ümbermaailmareis. Langsdorff purjetas luubil Nadežda Kopenhaagenist ümber Hoorni neeme Petropavlovsk-Kamtšatskisse, sealt edasi Jaapanisse, Aleuutidele ja Loode-Ameerikasse; 1807. aastal lõpetas reisi Siberis asuvast Ohhotskist maad mööda Peterburi sõites.

Aastal 1812 nimetati ta Venemaa konsuliks Rio de Janeiros, mis tollal oli Portugali valduse Brasiilia pealinn. 

Ta juhatas Venemaa korraldatud ekspeditsiooni 22. juunist 1826 kuni 13. märtsini 1829 Brasiilia sisealadele, mille eesmärk oli looduse ja põliselanike uurimine. Ekspeditsioonil osalesid ka kunstnikud Johann Moritz Rugendas, Hércules Florence ja Adrien Taunay ning tulevane jalgratta leiutaja Karl Drais. Kunstnikke oli vaja, et jäädvustada reisil kohatut (tollal polnud fotograafiat). 

Ekspeditsioon kogus mahuka zooloogia-, botaanika- ja mineraloogiaalase kollektsiooni. Materjal Brasiilia põlisrahvaste (guana, apiaka, bororo jt) kultuuri ja keelte kohta on asendamatu, sest mitu reisil kohatud põlisrahvast on tänapäevaks välja surnud. Kaua aega peeti kollektsiooni kadunuks ja see avastati alles 1930. aastal NSV Liidu Teaduste Akadeemia arhiivis.

Ekspeditsioon ei lõppenud hästi, sest Taunay uppus jaanuaris 1828 Guaporé jõkke, Rugendas lahkus ekspeditsioonist enne selle lõppu ning Langsdorff ise läks ekspeditsiooni kimbutanud troopilise palaviku (tõenäoliselt kollapalaviku) tõttu hulluks. 1830 naasis Langsdorff Euroopasse ja suri 1852 Saksamaal tüüfusse.

2010. aasta uuring näitas, et Langsdorffil on tänapäeval Brasiilias poolteist tuhat järeltulijat.[*viide?*]

Välislingid
-----------

 Georg Heinrich von Langsdorff – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Bishapurist välja kaevatud Sassaniidide mosaiik harfimängijast
**Harf** on näppekeelpill, millel on enamasti 47 keelt ja diapasoon kuus ja pool oktavit. 

Harfi kõlakast laieneb ülevalt alla madalamate keelte suunas. Pilli kaela (lookleva ülaosa) küljes asuvad häälestusvirblid ja kettad keelte pikkuse muutmiseks. Sammas on instrumendi toetamiseks, selle sees asub pedaale ja kettaid ühendav mehhanism. Harfi mängitakse istudes, nii et pill toetub mängija õlale. Vasaku käega mängitakse madalamaid, parema käega kõrgemaid keeli. Heli järelkõla summutatakse vajadusel peopesaga. Pilli jala sees on seitsme pedaaliga mehhanism. Iga pedaaliga saab kõrgendada talle vastavat astet oktavi seitsmest helist (keelest) kõikides oktavites pool- või täistooni võrra.

Päritolu
--------

Tõenäoliselt leiutati harf sõltumatult mitmes maailma piirkonnas juba esiajal. Sageli on öeldud, et harfi leiutamisele võis kaasa aidata pinguletõmmatud vibunööri tinistamine. Üks harfitüüp, vibuharf, ongi sisuliselt vibu, millele on kinnitatud kõlakast ja mitu keelt. Selleks, et harfile oleks võimalik kinnitada rohkem keeli, hakati hiljem harfe tegema mitte ühest, vaid kahest puutükist, mis ühest otsast omavahel kinnitati. Seda harfitüüpi nimetatakse nurkharfiks.

Harfide vanimad kujutised kunstis pärinevad Vana-Egiptuse 6000 aastat tagasi (need olid eessambaga[*küsitav*]) ja Pärsiast 5000 aastat tagasi.

Näppekeelpille on traditsiooniliselt mainitud ka Piiblis, eriti seoses kuningas Taavetiga, kuid vastava heebrea sõna "nevel" tähendus on teadmata: see võib tähendada ka lüürat, lautot või isegi flööti. Sellele segadusele on kaasa aidanud asjaolu, et ajalooliselt on ingliskeelne sõna *harp* tähistanud mitte üksnes harfi, vaid enam-vähem iga keelpilli, mida ei mängita poognaga, alates parmupillist (*jew's harp*) ja suupillist (*french harp*) kuni orelini välja. Sageli on mõistlik ingliskeelne *harp* tõlkida kandleks.

Vanad kreeklased tundsid küll mitut sorti kolmnurkharfe (trigonon, sambuuk), kuid omaseks see pill neile ei saanud. Nad eelistasid lüürat.

Lääne-Euroopasse jõudis harf 8. sajandil mauride kaudu, kes sel ajal Pürenee poolsaare vallutasid.

Tänapäeva harfimängija
Aafrika rahvamuusikas kasutatakse mitut sorti harfe, nii vibu- kui ka nurkharfe. Aafrika harfid on eessambata. Peale selle on Aafrikas eurooplase jaoks veidraid pille, näiteks Lääne-Aafrikast pärit kora, mida sageli kirjeldatakse harflautona.

Harf on kujutatud Iirimaa vapil.

Vaata ka
--------

* Harfimängijate loend

Viited
------

1. ↑  "Antiigileksikon", I kd. lk. 176

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Harf** |
1996
**Galina Starovoitova** (Галина Васильевна Старовойтова; 17. mai 1946 Tšeljabinsk – 20. november 1998 Peterburi) oli Venemaa poliitik ja inimõiguslane.

Lõpetas 1971. aastal Leningradi Riikliku Ülikooli psühholoogiateaduskonna. Aastatel 1973. kuni 1976. Nõukogude Liidu Teaduste Akadeemia Etnograafiainstituudis aspirantuuris.

* 1977–1991 teadustöötaja;
* 1989–1991 Nõukogude Liidu Rahvasaadikute Kongressi liige, valitud Armeeniast;
* 1990. aastast Vene NFSV Rahvasaadikute Kongressi liige, Ülemnõukogu inimõiguste komisjoni liige;
* 1991–1992 Vene NFSV presidendi nõunik rahvustevaheliste suhete küsimustes;
* 1995. aastast Riigiduuma liige, 1996. aasta jaanuaris Riigiduuma ühiskondlike organisatsioonide ja usuühenduste komisjoni liige.

1996. aasta jaanuaris loodi initsiatiivgrupp Galina Starovoitova kandidatuuri ülesseadmiseks Venemaa presidendi kohale, kuid aprillis keeldus Keskvalimiskomisjon kandidatuuri registreerimast.

1998. aasta aprillis sai Starovoitovast partei Demokraatlik Venemaa esimees. Ta kavatses kandideerida sama aasta detsembris Peterburi Seadusandlikusse kogusse.

Starovoitova tapeti 1998. aasta 20. novembri õhtul Peterburis oma kodumaja trepikojas. Teda saatnud abi sai raskelt vigastada.

Palgamõrva organiseerijana mõisteti 2006. aastal süüdi endine GRU töötaja Juri Koltšin, täideviijana Vitali Akinšin. Kaks kohtualust mõisteti õigeks, kaks süüdi vaid telefonikõnede pealtkuulamises.

2008. aastal kinnitas Ülemkohus süüdimõistvad otsused Vjatšešlav Leljavini (mõrva kaasosaline) ja Pavel Stehnovski (relvade vahendamine ja omandamine) suhtes.
**Tšaitja** (sanskriti keeles *caitya* ‘pühapaik’; paali keeles *cetiya*; tiibeti keeles *mchod rten*; hiina keeles ⽀提 *zhiti*; jaapani keeles *shitai*) oli budismis algupäraselt Buddha või mõne teise auväärse isiku säilmete hoidmiseks ja nende austamiseks rajatud ehitis või ehitiste kompleks.

Laiemas tähenduses on tšaitja tempel või pühakoht üldse, kuna säilmete hoidmiseks püstitatud ehitise nimetuseks kitsamas mõttes sai stuupa.

Kitsamas mõttes on tšaitja palvesaal budistlikus või hinduistlikus templikompleksis. Sageli kuulus kaljusse raiutud tšaitja koobaskloostri (vihaara) juurde. Laiemalt võib see sõna tähistada muud pühaks peetavat objekti, näiteks allikat, metsatukka või koobast.

Budismi pühakohad Indias
Erilisteks kohtadeks on budistide jaoks Buddhaga seotud neli suurt pühapaika (sanskriti keeles *mahācaitya*):

* sünnipaik Lumbinī,
* virgumispaik Bodhgayā,
* esimese jutluse paik Sārnāth ja
* parinirvaana paik Kušinagara.

Vaata ka
--------

Pistriku mäetipp

Viited
------

1. ↑  Kunstileksikon. Eesti Klassikakirjastus, 2001

Välislingid
-----------

Vidushie Shriya. Evolution and Development of Chaitya Halls

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Ida mõtteloo leksikoni" materjale.*
**Stephanus de Velde** (surnud 1428 või 1438) oli keskaegne Tartu vaimulik (vikaar), kelle hauaplaat leiti 2008. aastal Tartu toomkirikust.

Stephanus de Velde kohta pole seni teada rohkem infot kui ainult see, mida saab tuletada tema hauaplaadilt. See leiti 2008. aastal Tartu toomkirikus toimunud arheoloogiliste väljakaevamiste käigus, mille viisid läbi Heiki Valk ja Martin Malve. Plaadil puudus vasakpoolne ülemine nurk, kuid enamik sellest oli suhteliselt hästi säilinud. Esialgu dateeriti hauaplaat 15. sajandisse või 16. sajandi algusse.

Kunstiajaloolane Anu Mänd avastas, et hauaplaadil on kujutatud Tartu vikaari, õpetatud meest, magister (või isand) Stephanus de Veldet, kuna hauaplaati ümbritsenud kaherealise teksti välimine rida kõlab järgmiselt: "[---]<x>x octo u[---]tis a na/talicio d[omi]ni felice notis vir sapiens d[omi]n[u]s stephan[us] de velde votus / atq[ue] vicari[us] hic defu[n]ct[us] hic est [---] natus / cu[m] steph[an]i [---] fine(?) [---]" Teksti säilinud osa lõpp viitab sellele, et keegi võidi matta Stephanusega ühte hauda.

Hauaplaadil kujutatud mehe rõivastuse, näo kujutusviisi ning plaadi üldise kujutusviisi järgi võib plaadi suhteliselt suure tõenäosusega dateerida 15. sajandi I poolde ning et teksti säilinud osa algab pooliku aastaarvuga (*xx octo* ehk võimalikud kombinatsioonid oleksid 28, 38, 78 ja 88), siis tõenäoliselt suri Velde kas 1428. või 1438. aastal. Hauaplaat on valmistatud Lasnamäe paest.

Velde-nimelisi isikuid pole keskaegselt Liivimaalt väga palju teada, kuid näiteks 14. sajandil oli Tartu piiskopiks Heinrich I Velde ning samast ajast on pärit ka samanimeline toomhärra. Velde-nimelisi isikuid leidub ka Tallinna, Riia ja Lübecki allikates.

Viited
------

1. ↑  Martin Malve & Heiki Valk, "Archaeological Excavations in Tartu Cathedral", in: *Arheoloogilised välitööd Eestis = Archeological fieldwork in Estonia*, 2008, lk 141–150, siin lk 145–147.
2. ↑  Anu Mänd, "Vicarius, canonicus et episcopus: Three Late Medieval Grave Slabs from Tartu and Tallinn", *Baltic Journal of Art History*, 7, lk 11−30, siin lk 14.
3. ↑  Mänd, "Vicarius, canonicus et episcopus", lk 17.
4. ↑  Mänd, "Vicarius, canonicus et episcopus", lk 14.
5. ↑  Mänd, "Vicarius, canonicus et episcopus", lk 18.
6. ↑  Mänd, "Vicarius, canonicus et episcopus", lk 17.
**Ivan Oja** (29. juuni 1909 Alam-Linda – 27. detsember 1997) oli Eesti NSV partei- ja riigitegelane.

Ta lõpetas 1931. aastal Tbilisi hüdromelioratsiooni tehnikumi ja 1956. aastal NLKP KK juures asuva Kõrgema Parteikooli.

Ta oli aastatel 1947–1948 Eesti NSV sovhooside ministri asetäitja ja 1948–1950 EK(b)P Järvamaa maakonnakomitee I sekretär. Aastatel 1951–1953 oli ta Eesti NSV põllumajandusminister, 1953–1954 Eesti NSV põllumajanduse ja varumise ministri asetäitja ja 1954–1955 Eesti NSV põllumajandusministri asetäitja. Aastatel 1955–1957 oli ta Rakvere Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee esimees, 1957–1960 EKP Jõhvi Rajoonikomitee I sekretär, 1960–1962 EKP Kohtla-Järve Linnakomitee I sekretär. Aastatel 1963–1966 EKP Parteikontrollikomisjoni osakonna juhataja.

Ta on olnud EKP Keskkomitee ja Eesti NSV Ülemnõukogu III koosseisu saadik.

Ivan Oja suri 27. detsembril 1997 ja ta maeti 31. detsembril 1997 Tallinna Aleksander Nevski kalmistule.

Tunnustus
---------

* 2 Tööpunalipu ordenit
* Isamaasõja orden (I ja II järk)
* Kuulsuse orden

Viited
------

1. ↑

Kirjandus
---------

* Eesti majanduse biograafiline leksikon 1951\*2000 AS Kirjastus Ilo, 2003
Vostoki järve asukoht (tähistatud punase ringiga) Antarktises
**Vostoki järv** on Antarktisel asuv maa-alune järv, mis on suurim umbes 140 mandrijääalusest järvest. Järv asub Venemaale kuuluva Vostoki polaarjaama all (77°S, 105°O).

Vostoki järv on mageveeline ja (hüper)oligotroofne. Järve vanuseks hinnatakse mitu miljonit aastat [*viide?*].

Järve pindala on 15 690 km² ja maht umbes 5400 km³. Järv on piklik. Selle suurim pikkus on 250 km ja laius 50 km, nii et ta sarnaneb mõõtmete poolest Ontario järvega. Järve kattev jääkiht on 4 km paks, täpsemalt 3600 m põhjas kuni 4250 m lõunas. Samal ajal on järve põhjaosas maapind (ehk jääpind) järve kohal ainult 40 m madalam kui lõunaosas.

Järve keskel paiknev ahelik jagab järve kaheks. Järve sügavus ahelikust põhja pool asuvas nõos on umbes 400 m ja lõunapoolses 800 m, aheliku kohal on sügavus umbes 200 m. 

Vene ja Briti teadlased avastasid järve 1996. aastal, mil järve võimaliku olemasolu kohta oli kogunenud hulgaliselt materjale. Venemaa poolt oli geoloog ja geomorfoloog Andrei Kapitsa, kes oletas järve olemasolu juba 1957. aastal. Hiljem toetas neid väiteid jääd läbiv radar. Aastal 2005 avastati järve keskel saar.

Veetemperatuur on vahetult jää all –3,2 °C. Selle temperatuuriga vesi on vedelas olekus ülalt rõhuva paksu jääkihi tõttu. Sügavamal on järv märksa soojem, vähemalt +10 °C. Tõenäoliselt saab järv soojust maa-alustest geotermilistest soojusallikatest.

Jääkiht tekitab järves rõhu üle 300 atm. Suure rõhu tõttu on seal vesi hapnikuga üleküllastunud. Vee hapnikusisaldus on seal 50 korda suurem kui harilikus magevees. Hapnik satub järve läbi kilomeetritepaksuse jääkihi.

Jääaluses veekogus valitsevad tingimused võivad sarnaneda tingimustega Maal krüogeenis (850–630 miljonit aastat tagasi), kui Maa pind mitu korda globaalselt jäätus kuni 10 miljoniks aastaks.

Oletatakse, et järve uurimine on kasulik Jupiteri kaaslastel Europal ja Callistol valitsevate tingimuste uurimiseks. Nendel kaaslastel olevates jääalustes veekogudes võib leiduda maaväline elu.

*Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Lake Vostok seisuga 2.05.2008*.
EELK **Nõva Püha Olevi kogudus** on luterlik kogudus Nõval.

Kogudus kuulub Lääne praostkonda. 

Kogudust teenib hooldajaõpetajana Lääne-Nigula koguduse õpetaja Kristo Hüdsi. Juhatuse esimees on Silja Silver. 

Jumalateenistused toimuvad Nõva Püha Olevi kirikus kuu 2. ja 4. pühapäeval algusega kell 11.00, suveperioodil aga kõigil pühapäevadel. 

**Nõval teeninud luterlikud vaimulikud alates aastast 1525**

**1525. aastal kuulus Nõva kabel Lääne-Nigula kihelkonda, mida teenisid:**

1. pastor Jacob Voss 1525–1528 

2. pastor Anton Treiden 1530–1558 

3. pastor Andreas Holste 1566–1567 

4. pastor Bartholomäus Jenitz 1605–1627? 

5. pastor Friedrich Runge 1633–1653 

**7. IX 1653 viidi Nõva piirkond Lääne-Nigula kihelkonnast üle Harju-Risti kihelkonda, mida teenisid:**

6. pastor Laurentius Kylander 1653–1657 

7. pastor Andreas Andreae Tremulander 1659–1669 

8. pastor Gabriel Gabrielis Herlin 1671–1688 

9. diakon Mag. Gustav Johann Laurentius 1688–1697 

10. pastor Johann Jacob Seebach 1697–1709 

11. diakon Mag. Johann Caspar Costerus 1709–1709 

**Aastast 1710–1870 oli Harju Risti kihelkonna vaimulik teenimine ühendatud Harju – Madise teenimisega:**

12. pastor Johannes Matthias Arvelius 1712–1716

13. pastor Daniel Berthold–1716 

14. pastor Samuel Stricker 1717–? 

15. pastor Gustav Heinrich Petraeus 1736–1752 

16. pastor Christian Heinrich Seelmann 1753–1759 

17. pastor Johann Christoph Henckel 1760–1776 

18. pastor Carl Friedrich Strümer 1776–1795 

19. pastori adjunk Carl Gustav Strümer 1795–?

20. pastor Carl August Wehrmann 1822– 1857 

21. pastor Nikolaus Friedrich Hermann Spindler 1857–1870

**1870. aastal eraldati Harju-Risti kogudus uuesti Harju-Madise kogudusest. Harju-Ristil teenisid:**

22. pastor Aleksander Assmuth 1870–1880

23. pastor Johannes Ernst Mickwitz 1881–1893 

24. pastor William Grohmann 1893–1896

25. pastor Julius Schmidt 1896–1910 

26. õpetaja Hugo Hahn 1910–1917

27. õpetaja Roderich Bidder 1917– 1923

**24. juulil 1919 kinnitati Nõva kogudus iseseisva kogudusena, kuid kuni 1989. aastani oli sellel Harju-Risti kogudusega ühine vaimulik.**

28. diakonõpetaja Wilhelm Reinhold Schwartz /Dunkelmann/ 1924–1934

29. õpetaja Kristjan Valdma (Valdmann) 1935–1937

30. õpetaja Gerhard Normann 1937–1939

31. õpetaja Ernst Puusepp 1939–1943

32. õpetaja Martin-Aleksander Terasmaa (Teimann) 1943–1949

33. õpetaja Heinrich-Rudolf Laas 1949–1960

34. õpetaja Raul Okk (Ok) 1960–1981

35. õpetaja Juta Siirak 1981–1982 

36. hooldajaõpetaja Urmas Arusoo 1982–1989

37. hooldajaõpetaja praost Paul Saar 1989–1991

**14. juulist 1991 oli Nõva kogudusel oma vaimulik:**

38. diakon Jaan Kähar 1991–1992

39. hooldajaõpetaja Leevi Reinaru 1992–2006

40. diakon Arvo Orav 1992–2002

41. diakon Indrek Kõiv 2003–2006

42. õpetaja Kaisa Kirikal 2006–2010

43. hooldajaõpetaja praost Tiit Salumäe 2011–2014

44. diakon Peeter Krall 2011–2013

45. õpetaja Peeter Krall 2014–2020

46. hooldajaõpetaja Leevi Reinaru 2021–2022 

47. hooldajaõpetaja Kristo Hüdsi ja diakon Lev Lekarkin 2022–
**Jesse Matias Joensuu** (sündinud 5. oktoobril 1987 Poris) on Soome jäähokimängija, kes mängib Soome kõrgliigaklubis Ässät.

Ta alustas Ässates ka klubikarjääri. Soome kõrgliigas debüteeris ta hooajal 2003/04.

2006. aastal valiti ta NHL-i *draft* '​is New York Islandersi poolt 60. valikuna. Põhja-Ameerikasse suundus ta hooajal 2007–08. Islandersi meeskonnas tegi ta NHL-is debüüdi 2009. aasta märtsis, kuid hooaegadel 2008–09 ja 2009–10 mängis ta põhiliselt Islandersi noorteklubiga Bridgeport Sound Tigers American Hockey League'is.

2013. aasta juulis sõlmis ta lepingu Edmonton Oilersiga, kus mängis poolteist aastat. Hooajal 2011–12 mängis ta veel Rootsi kõrgliigaklubis HV71, hooajal 2012–13 NHL-i tööseisaku ajal taas klubis Ässät ja hooajal 2014–15 Šveitsi kõrgliigaklubis SC Bern.

Aastatel 2015–2022 mängis ta seitse hooaega KHL-i klubis Jokerit.

2022. aasta aprillis naasis ta oma esimese koduklubi Ässäte juurde.

2011. aastal tuli ta Soome jäähokikoondise koosseisus maailmameistriks, kuigi ta turniiril üheski mängus väljakule ei pääsenud.

Tema isa on jalgpallitreener Jouni Joensuu.

Viited
------

1. ↑  "Jesse Joensuu returns to Aces". Ässät. 8. aprill 2022. Originaali arhiivikoopia seisuga 29. detsember 2022. Vaadatud 8. aprillil 2022.

Välislingid
-----------

* Jesse Joensuu hockeydb.com lehel
*See artikkel räägib Vietnami linnast. Teiste tähenduste kohta vaata artiklit Hue (täpsustus).*

**Huế** on linn Vietnamis, Bắc Trung Bộ piirkonnas asuva Thừa Thiên Huế provintsi keskus. Hue (ajaloolise nimega Thuận Hóa) oli aastatel 1738–1775 Đàng Trongi pealinn ja aastatel 1802–1945 Nguyễni dünastia ajal kogu Vietnami pealinn. Alguses oli Hue Nguyễni dünastia keisrilinn, hiljem, Prantsuse Indohiina ajal Prantsuse Annami protektoraadi halduskeskus. Hues on UNESCO maailmapärandi nimistusse kuuluv Huế monumentide kompleks, mis on populaarne turismiatraktsioon. Kompleksi kuulub paksude müüridega ümbritsetud paljude paleedega keisrilinnus ja kunagine keisri residents Keelatud Lilla Linn. Aastal 2019 külastas Hued 4,2 miljonit turisti.

Viited
------

1. ↑  "Nghị quyết 1264/NQ-UBTVQH14 2021 điều chỉnh địa giới hành chính cấp huyện Thừa Thiên Huế". *thuvienphapluat.vn*. Vaadatud 4. mail 2023.
2. ↑  "Complex of Hué Monuments". *UNESCO World Heritage Centre*. Vaadatud 28. novembril 2020.
3. ↑  VnExpress. "Hue set to achieve federal city status by 2025 - VnExpress International". *VnExpress International – Latest news, business, travel and analysis from Vietnam*. Vaadatud 28. novembril 2020.