recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Andres Paris 1982. aastal
**Andres Paris** (sündinud 11. juulil 1951) on eesti alpinist. 

Ta on osa võtnud kuuetuhandelise mäetipu esmavallutusest ja tõusnud korduvalt tehniliselt rasketel marsruutidel Kaukasuse mäestikus. Ta täitis 1988. aastal meistersportlase kandidaadi normi alpinismis.

Alpinism
--------

Mägironimisega hakkas ta tegelema 1977. aastal. Samal aastal astus ta Alpiklubi Firn liikmeks. Aastatel 1988–1990 töötas ta Ullu-Tau alpilaagris instruktorina. 1991. aastal täiendas ta end Elbruse laagris instruktorite koolis, sai seal II-kategooria instruktoriks. Hiljem töötas ta Ullu-Tau alpilaagris päästeülemana.

### Kuuetuhandelise esmavallutus

1982. aastal võttis ta osa Tartu Riikliku Ülikooli 350. aastapäeva auks korraldatud ekspeditsioonist Kesk-Pamiiri Tanõmasi ahelikule. Selle käigus esmavallutati kaks nimeta mäetippu. 6350 meetri kõrgune mägi, mille tippu ronis esimeste seas ka Andres Paris, nimetati Tartu Ülikool 350-ks.

### Tehniline alpinism ja talvine alpinism

Alates 1987. aastast ronis ta tehniliselt raskematel marsruutidel Kaukasuses (5A-marsruut Allo-Uzlovajal). 1988. aastal läbis ta neli 5B-marsruuti, neist tähelepanuväärseim oli koos Urmas Graueniga 5B-tõusumarsruut Džailõkile.

1989. aastal lubati Nõukogude Liidus alpinistidele taas talvine alpinism (oli keelatud aastast 1965). Paris tegi sel talvel kuus tippu, nende seas Ullu-Tau esmaläbimisega 5B-marsruut koos Urmas Graueniga. 1990. aasta suvel juhtis ta tõusu Ullu-Taule 5B-marsruudil.

### Pamiiris 1991

1991. aastal toimus ekspeditsioon Pamiiri Urmas Graueni juhtimisel. Lenini mäetippu (7134 m) tõusis mööda tavamarsruuti 11 inimest, nende seas tõenäoliselt ka Andres Paris. Sama ekspeditsiooni käigus sooritati ka esmatõusud kahele viietuhandelisele mäele, mis nimetati Norma (5467m) ja Paide (5341 m) tipuks.

### Kilimanjaro

1994. aastal võttis ta osa eestlaste teisest retkest Aafrikas Kilimanjaro (5895 m) tippu (ekspeditsiooni juht Urmas Grauen).

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Andres Paris. firn.ee
2. ↑  Ülevaade Eesti alpinismi ajaloost. jkalpiklubi.ee
3. ↑  Ajalugu 1990–1999. ajaveeb.alpinism.ee

Välislingid
-----------

* Andres Paris. firn.ee
**Veselí nad Lužnicí** (saksa keeles *Wesseli an der Lainsitz*, varem *Frohenbruck an der Lainsitz*) on linn Tšehhis Lõuna-Tšehhi maakonnas Tábori ringkonnas. Veselí nad Lužnicí asub Táborist umbes 25 km lõunas ja České Budějovicest ligikaudu 29 km kirdes.

Veselí nad Lužnicí asub merepinnast 407 meetri kõrgusel.

Veselí nad Lužnicít on esmamainitud 1259. aastal. Raudteeühenduse sai Veselí nad Lužnicí 1871. aastal ja kujunes seejärel oluliseks raudteesõlmeks. Linnaõigused sai Veselí nad Lužnicí 1908. aastal.

Veselí nad Lužnicís on sündinud endine Tšehhoslovakkia riigitegelane Lubomír Štrougal (1924–2023), kes oli aastatel 1959–1961 Tšehhoslovakkia põllumajandusminister, 1961–1965 Tšehhoslovakkia siseminister ja 1970–1988 Tšehhoslovakkia valitsuse esimees (sisuliselt peaminister).

Viited
------

1. ↑  Malý lexikon obcí České republiky - 2017, vaadatud 28.08.2018.
2. ↑  Population in municipalities - 1 January 2022, vaadatud 2.05.2022.
3. ↑  Veselí nad Lužnicí Místopisný průvodce po České Republice
4. ↑  Veselí nad Lužnicí - a town upon two rivers Tourist Information Centre Tábor
5. ↑  Lubomír ŠTROUGAL Totalita.cz
Esimene Kuriili väin on kirdepoolseim
Pildil on vasakult paremale Paramuširi saar, Teine Kuriili väin, Šumšu saar, Esimene Kuriili väin ja Lopatka neem
**Esimene Kuriili väin** ehk **Kuriili väin** (vene keeles Первый Курильский пролив, jaapani keel€s 占守海峡) on väin, mis eraldab Kuriile (Šumšu saart) Kamtšatka poolsaarest (Lopatka neemest) ja ühendab kõige põhjapoolsema väinana Ohhoota merd Vaikse ookeani põhiosaga. Väina geograafilised koordinaadid on 50° 51′ N, 156° 34′ E. 

Väina pikkus on umbes 15 km, minimaalne laius 12 km. Rand on järsk. Saarest algavad liivaseljakud vähendavad väina laiust 12,4 kilomeetrilt 6,5 kilomeetrini. Väina keskmine sügavus on 25–40 m, keskosas liivaseljakute tõttu ainult 5,5 m. Väinast läände jääb Atlassovi saar, millel asub 2339 m kõrgune vulkaan Alaid.

Väinas on Odinetsi kalju (kekur), Vostotšnõi kari, Lopatka kari ja Kurbatovskaja leede. Väina põhjaosas Lopatka kari ja Kamtšatka vahel on Kamtšatka väin. Väina suubuvad Koškini jõgi, Ozernaja jõgi ja Bolotinka jõgi. Lõunarannikul on palju veealuseid ja -pealseid kive.

Tõusu keskmine kõrgus väina ääres on 1,0 m.

Aastatel 1875–1945 kulges mööda väina Venemaa, hiljem Nõukogude Liidu piir Jaapaniga. 

Väina nimi tuleb sellest, et ta on põhja poolt lugedes esimene väin Suur-Kuriilides. 

Šumšu saarel on väina ääres Kurbatovo asula, Kamtšatka poolsaarel Semjonovka küla. 

Piki väina kulgeb Sahhalini oblasti ja Kamtšatka krai piir.

Vaata ka
--------

* Kuriili väinad

Viited
------

1. 1 2  Suur maailma atlas, lk. 85
2. 1 2 3  Topograafiline kaart
3. 1 2  kurilstour.ru
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Kamtšatka poolsaarest, teiste tähenduste kohta vaata lehelt Kamtšatka (täpsustus).* |

---

Kamtšatka poolsaare asendikaart
Kamtšatka poolsaare füüsiline kaart
**Kamtšatka poolsaar** on poolsaar Euraasia mandri kirdeosas Venemaal.

Kamtšatka rannikut ümbritsevad Ohhoota meri läänest ja Vaikse ookeani Beringi meri idast. Kamtšatka poolsaar moodustab koos Komandorisaarte ja poolsaare mandriosaga Kamtšatka krai territooriumi.

Poolsaare pindala on umbes 472 000 tuhat km², pikkus kirdest edelasse 1200 km, suurim laius 450 km Kronotski neeme juures. Seda ühendab ülejäänud Euraasiaga 93 km laiune maakitsus Parapolski Doli kohal.

Poolsaare lõunatipus olevalt Lopatka neemelt jätkub edela suunas Kuriili saareahelik, mis kuulub Sahhalini oblastisse. 

Poolsaare idarannikul on palju lahtesid: lõuna poolt põhja poole Avatša, Kronoki, Kamtšatka, Ozernoi, Karaga, Korfi ja Oljutori laht. Kamtšatka looderannikul tungivad sügavale mandrisse Šelihhovi ja Penžina laht. 

Poolsaare läänerannik on tasane ja isegi soine, aga muidu on poolsaar mägine. Selle lääneosas kulgeb Kesk-Kamtšatka mäestik ja idaosas Ida-Kamtšatka mäestik. Nende vahel asub Kesk-Kamtšatka madalik, millel voolab poolsaare suurim, Kamtšatka jõgi. Kirdest ulatuvad poolsaarele kuni 1059 m kõrgune Penžina ahelik ja Korjaki mägismaa. 

Kamtšatkal on palju tegevvulkaane. Ida-Kamtšatka mäestikus asuvad 4688 m kõrgune Kljutševskaja Sopka, 3521 m kõrgune Kronotskaja Sopka, 3456 m kõrgune Korjaki Sopka ja 3307 m kõrgune Šivelutš. Kesk-Kamtšatka mäestikus asub 3607 m kõrgune Itšinskaja Sopka.

Ajalugu
-------

Kamtšatka poolsaare põliselanikud on korjakid, eveenid (põhjaosas), itelmeenid (keskosas) ja ainud (lõunaosas). Tänapäeval on üle 80% elanikest venelased.

Ametlikult jõudsid esimestena eurooplastest Kamtšatkale jakuudi ja anadõri kasakad 18. sajandi algul. Nähtavasti polnud nad siiski päris esimesed, on olemas rahvajutte ja Georg Wilhelm Stelleri viited venelastele, kes olevat viibinud Kamtšatkal juba 17. sajandil, aga nendest on teada liiga vähe, et midagi kindlat väita.

Paljud sellest ajast pärinevad dokumendid on hävinud, sest nad olid kirjutatud kasetohule ja neid hoiti Ust-Bolšeretskis niiskes kohas.

1729 avastas Vitus Bering Kamtšatka idarannikul olevad Avatša ja Kamtšatka lahe.

1740. aastatel täheldas Steller Kamtšatkat külastades, et poolsaarel on neli asulat: Alam-Kamtšatkal, Ülem-Kamtšatkal, Kihhi jõel ehk Suurjõel (tänapäeva Ust-Bolšeretsk) ning Peetri ja Pauli (tänapäeva Avatša) lahes (tänapäeva Petropavlovsk-Kamtšatski). Tegelikult oli tollal veel viieski asula Tigili jõel (tänapäeva Tigil).

Viited
------

1. 1 2 3 4  Suur maailma atlas, lk. 85

Kirjandus
---------

* Olev Remsu, Inge ja Epp, kaks pruuti. Teekond Kamtšatka, Tänapäev, 2014
**Esimene Rootsi ristiretk** oli 1150. aasta paiku toimunud võib-olla müütiline sõjaline retk, mida on traditsiooniliselt nähtud Soome vallutamisena Rootsi poolt ning paganlike soomlaste ristiusku pöördumisena. Vastavalt legendile juhtis ristiretke kuningas Erik IX. Teda saatis Uppsala piiskop Henrik, kes jäi soome ning kellest sai seal ka märter.

Teadlased arutlevad jätkuvalt selle üle, kas see ristisõda üldse toimus. Seda ei tõenda mingidki arheoloogilised andmed ja ükski säilinud kirjalik allikas ei kirjelda Soomet Rootsi võimu alla kuuluvana ajal enne 1240. aastaid. Veelgi enam, allikates, mis on koostatud enne 1250. aastaid, ei mainita ei Soome piiskopkonda ega piiskoppi Rootsi vastavate institutsioonide kõrval.

Sel ajal oli *leidangi* juhatamine jarli kohustus. See andis tõuke teooriale, et Erik viis retke läbi enne kui ta sai kuningaks või trooninõudlejaks. Legend ise ei sisalda viidet retke toimumise aastale ning püüd seda dateerdia täpse aastaga 1150. aastatel on hilisem teoretiseering. Kõik, mis on kuningas Eriku ja piiskop Henriku kohta teada, on see, et nad olid mingil hetkel 12. sajandi keskpaigas Rootsis kõrgel positsioonil.

Idapoolsete sõjaretkedega oli reeglina seotud Linköpingi piiskop, mitte Uppsala piiskop.

12. sajandi keskpaik oli Läänemere põhjaosas väga vägivaldne aeg, mil soomlased ja rootslased olid sageli konfliktis Novgorodiga; sel ajal võis toimuda Rootsi sõjaretk Soome vastu. Novgorodi esimeses kroonikas leidub lugu, mille järgi rüüstas 1142. aastal 60 laevast koosnev Rootsi laevastik eesotsas "printsi" ja piiskopiga vaid kolme Novgorodi kaubalaeva kusagil "teisel pool merd", olles ilmselt mingil tähtsamal retkel.

Vaata ka
--------

* Teine Rootsi ristiretk
* Kolmas Rootsi ristiretk
* Rootsi-Novgorodi sõjad
* Põhjala ristisõjad

Viited
------

1. ↑  "Eriku ristiretk Soome". Originaali arhiivikoopia seisuga 27.09.2007. Vaadatud 20.03.2014.. Algne keskaegne legend ladina keeles.
2. ↑  "Novgorodi esimene kroonika sissekanne 1142. aasta rünnaku kohta". Originaali arhiivikoopia seisuga 27.09.2007. Vaadatud 20.03.2014.. Rootsi keeles.
**Tihhi Don** (vene keeles *Тихий Дон*) on nelja tekiga neljatärniline Vladimir Iljitši tüüpi (projekt 301, I seeria) Venemaa jõereisilaev, mis on ehitatud VEB Elbewerften Boizenburg/Rosslau laevatehases Boizenburgis Saksamaal 1977. aastal. Laeva saksa tüübinimetus on BiFa 125M (Binnenfahrgastschiff 125 meetrit). Laev sai nime Mihhail Šolohhovi romaani "Vaikne Don" auks.

Kiil pandi laevale tehasenumbriga 330 VEB Elbewerften Boizenburg/Roßlau laevatehases ning laev anti Rostov Doni ääres asuvale Volga-Doni Laevakompaniile (vene keeles Волго-Донское речное пароходство МРФ РСФСР) üle 1977. aasta märtsis. Laevakompanii ja hiljem selle tütarettevõte on kasutanud Tihhi Doni Doni ja Volga jõel ning Saksamaal Sassnitzi sadamas. 2005. aastal ostis jõereisilaeva USA ettevõte Grand Circle Cruise Line ja laev moderniseeriti Rumeenias täielikult.

Pärast moderniseerimist 2006. aastal sai laev "Ameerika nurgakeseks" Venemaal ja „kõige-kõige" paremaks Samaras. 2012. aastal kasutab laevakompanii Tihhi Doni kruiisideks Moskvast Peterburi ja tagasi ainult oma USA klientide ja turistide jaoks.

Vaata ka
--------

* Jõereisilaevade loend

Viited
------

1. 1 2  Тихий Дон (vene keeles)
2. ↑  Teatmik, Projekt 301 (vene keeles)
3. 1 2 3  Tikhi Don
4. ↑  VDJL laeva nimekiri (vene keeles)
5. 1 2  Тихий Дон возвращается в Москву (inglise ja vene keeles)

Välislingid
-----------

* Deck Area on the Grand Circle Small Ship Cruises M/S (inglise keeles)
* Tikhi Don
* Tihhi Doni pildid ning turistide kommentaarid (vene keeles)
* M/S Rossia's Sister Ship, the M/S Tikhi Don, on the Volga-Baltic Waterway (inglise keeles)
Tihendeid
**Tihend** on tahke keha, mis on ette nähtud liikuvate ja mitteliikuvate liidete tihendamiseks. Nad on vajalikud masina sisu eraldamiseks väliskeskkonnast ja teistest masina osadest.

Tihendada tuleb enamasti kerest väljuvad võlliotsad ja muud liikuvad elemendid.

Tihendite ülesanne
------------------

Tihendite ülesandeks on takistada õli väljavoolamist koostust ning tolmu ja niiskuse tungimist laagritesse ja sealt edasi masina teistesse osadesse. Hea tihendamine väldib enneaegset abrasiivkulumist, korrosiooni ja määrdeõli riknemist. Tihendamine on vältimatu rõhu säilitamise vahend torustikes, mootorites, kompressorites jms. seadmetes.

Töökindlad tihendid on väga olulised pumpadele, energeetilistele jm. masinatele. Nad hoiavad ära hõõrdepaaride mustumise, säästavad määrdeainet ja väldivad keskkonna saastumist. Halva tihendamise tõttu väheneb järsult ka kergel režiimil töötavate masinate töökindlus.

Konstruktsiooni eesmärgi alusel liigitatakse tihendeid pöörleva ühenduse tihenditeks, kulgeva ühenduse tihenditeks ja liikumatu ühenduse tihenditeks.

Täiustused
----------

Paljud tihendid sisaldavad väikesi täiustusi, et pikendada nende kasutuskestust või töötingimuste vahemikku.

Sisemine surverõngas võimaldab äärikutel taluda suuremat survet, mis muidu ääriku või tihendi purustaks. Surverõnga mõju on muidu väike; seda kasutatakse peamiselt siis, kui ilma surverõngata tihend kipub purunema.

Välimine juhtrõngas võimaldab tihendit hõlpsamini paigaldada. Mingil määral vähendab ta survet tihendile. Mõnikord kasutatakse seda topelttihendites, et oleks lihtsam aru saada, kui üks tihenditest on purunenud.

Erinevad tihendid
-----------------

* Kaelustihend
* Lauptihend
* Pilutihend
* Labürinttihend
* Tsentrifugaaltihend
* Elastne terasseib
* Diima
**Esimene oopiumisõda** (tuntud ka kui **Oopiumisõda** ja **Inglise-Hiina sõda**) oli Ühendkuningriigi ja Hiina Qingi riigi vaheline sõda aastatel 1839–1842, mille ajendiks sai riikidevaheline vaidlus diplomaatiliste suhete, rahvusvahelise kaubanduse ja välismaalaste jurisdiktsiooni üle Hiinas.

17. ja 18. sajandil Euroopas kasvanud nõudlus Hiina kaupade (eelkõige siidi, portselani ja tee) järele viis kaubandusbilansi tasakaalust välja, kuna Hiinas praktiliselt puudus turg Lääne kaupadele. Hiina majandus oli suuresti eneseküllane ning eurooplasi ei lubatud riigi siseprovintsidesse. Seetõttu liikus Euroopa hõbe Hiinasse, kus 18. sajandi keskel juurutatud Kantoni süsteem piiras merekaubanduse Cantoni (tänase Guangzhou) sadama ning Kolmeteistkümne Faktooria Hiina kaupmeestega. Analoogne monopol Briti kaubanduses kuulus Briti Ida-India Kompaniile, mis hakkas müüma oma India istandustes kasvatatud oopiumi hõbeda eest teiste riikide kaupmeestele. Seejärel toodi oopium Hiina rannikule ja müüdi kohalikele vahendajatele, kes seda Hiina sisemaal edasi müüsid. Hõbeda väljavool ja oopiumisõltlaste arvu kasv ärritasid Hiina ametnikke.

1839. aastal keeldus keiser Daoguang oopiumi legaliseerimast ja maksustamast ning määras asekuninga Lin Zexu oopiumikaubandust lõpetades probleemi lahendama. Lin konfiskeeris umbes 20 000 kasti oopiumit (ligikaudu 1210 tonni) ilma kompensatsiooni pakkumata, tõkestas kaubanduse ja sulges välismaised kaupmehed neile määratud kvartaleisse. Ehkki Briti valitsus ei eitanud ametlikult Hiina õigust kontrollida narkootikumi sissevedu, protesteeris siiski ootamatu konfiskeerimise vastu ning kasutas oma mereväge ja tulejõudu, et Hiinat kiirelt ja otsustavalt lüüa; hiljem hakati seda taktikat nimetama "suurtükilaevadiplomaatiaks" või "suurtükipaadidiplomaatiaks" (*gunboat diplomacy*).

1842. aastal sõlmitud Nankingi rahuleping, esimene reast lepinguist, mida hiinlased hakkasid hiljem nimetama ebavõrdseteks rahudeks, andis Suurbritannia valdustele Hiinas puutumatuse ja ekstraterritoriaalsuse, avas kaubanduseks viis lepingusadamat ja kohustas Hiinat andma brittide käsutusse Hongkongi saare. Leping ei rahuldanud siiski Briti soove kaubanduses ja diplomaatias ning viis Teise oopiumisõja puhkemiseni (1856–60). Hiina ajalookirjanduses peetakse Esimest oopiumisõda Hiina tänapäevase ajaloo algustähiseks.

Vaata ka
--------

* Taipingi ülestõus
* Teine oopiumisõda
* Niani ülestõus
* Tunganite ülestõus

Viited
------

1. ↑  Le Pichon 2006 lk. 36–37.
2. 1 2 3 4  Martin 1847, lk. 80–82.
3. 1 2  Tsang 2007, lk. 3–13, 29.
4. ↑  Farooqui, Amar (March 2005). *Smuggling as Subversion: Colonialism, Indian Merchants, and the Politics of Opium, 1790–1843*. Lexington Books. ISBN 0-7391-0886-7.
5. ↑  Tsang 2007, lk. 29

Kirjandus
---------

* Tsang, Steve (2007). *A Modern History of Hong Kong*. I.B.Tauris. ISBN 1-84511-419-1.
* Martin, Robert Montgomery (1847). *China: Political, Commercial, and Social; In an Official Report to Her Majesty's Government*. Volume 2. London: James Madden.
* Le Pichon, Alain (2006). *China Trade and Empire*. Oxford University Press. ISBN 0-19-726337-2.
**Verst** (vene keeles *верста́*, mitmuse omastav *вёрст*) on vana Vene pikkusühik.

Verst on võrdne 500 süllaga ehk 1066,781 meetriga. Verst vastab 3500-le 20. sajandi alguse Inglise jalale (jalg oli siis praegusest veidi lühem). Versta mainitakse kirjalikes allikates alates 11. sajandist, 17. sajandil asendas see lõplikult Vana-Vene termini *поприще*.

Versta pikkus on korduvalt muutunud, sõltudes süldade arvust ja sülla enese pikkusest. Venekeelne Brockhausi ja Efroni entsüklopeediline sõnastik räägib "vanast vene verstast", milles oli 656 sülda ja teisest, milles oli 875 sülda. Veelgi vanem metroloogiline käsiraamat räägib aga "vanast verstast", milles oli 700 sülda ja veel vanemast, milles 100 sülda. Tõenäoliselt on Brockhausi ja Efroni koostajad arvutanud varasemad süllad ümber hilisemaks, 48-verssokiliseks süllaks ja tegelikult on juttu 45-verssokilise süllaga 700-süllalisest verstast ja 42-verssokilise süllaga 1000-süllalisest verstast.

1649. aasta koodeksiga kehtestati versta pikkuseks 1000 sülda. Selle ühiku kõrval hakati 18. sajandil kasutama teepikkuse versta pikkusega 500 sülda.

Ajalooliselt on Venemaal kasutusel olnud ka piiriverst, mis võrdus kahe verstaga.

Soome verst erineb Vene omast, selle pikkus on 1068,80 meetrit.

Nõukogude ajal tuli Volga autotehases kasutusele termin "VAZ-i verst", mis võrdus tehase konveieri pikkusega 1433 meetrit. Selle nime all toimuvad siiani erinevad spordiüritused ja termin sümboliseerib autotehase töötajate solidaarsust.

Etümoloogia
-----------

Versta kui pikkusmõõdu nimetust on vene keelest eesti keelde laenatud korduvalt. Murretes ja kirjakeeles üldlevinud *verst* on laen uusvene keelest, mis kodunes eesti keeles 18. sajandist alates. Murrakuti esinev *vörst* toetub vene mitmuse genitiivile *вёрст*. Eesti vanemas kirjakeeles, idapoolsetes murretes ja kirderannikumurretes, samuti enamikus teistes läänemeresoome keeltes esinev *virst, -a* on laen muinasvene keelest < ***вьрста***.

Viited
------

1. ↑   **Vene laensõnad Eesti murretes.** Tallinn, Eesti Keele Sihtasutus, 2000. Lk 467-468.
---

**# A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S Š Z Ž T U V W Õ Ä Ö Ü X Y**

---

A
-

* Aia tänav
* Allika tänav

H
-

* Heina tänav
* Hiie tänav

J
-

* Jaama tänav

K
-

* Kalmu tänav
* Karja tänav
* Kivi tänav
* Kopli tänav

L
-

* Lasteaia tänav
* Lasteaia põik
* Linnuse tee

N
-

* Niidu tänav
* Nurme tänav

M
-

* Metsa tänav
* Mulla tänav
* Mäe tänav

N
-

* Nõlva tänav

O
-

* Oja tänav

P
-

* Pargi tänav
* Penijõe tee
* Piiri tänav
* Pioneeri tänav
* Põllu põik
* Põllu tänav
* Pärna tänav
* Pärnu maantee

R
-

* Raudtee tänav
* Ristiku tänav

S
-

* Saue tänav
* Soo tänav
* Sooaluse tee
* Staadioni tänav

T
-

* Tallinna maantee
* Tiigi tee
* Tööstuse põik
* Tööstuse tänav

U
-

* Uus tänav
* Uus-Pärnu maantee

V
-

* Vahtra tänav
* Valuste tee
* Valuste põik
* Vee tänav
* Veski tänav

Eesti linnade tänavate loendid

Abja-Paluoja •
Antsla •
Elva •
Haapsalu •
Jõgeva •
Jõhvi •
Kallaste •
Kärdla •
Karksi-Nuia •
Kehra •
Keila •
Kilingi-Nõmme •
Kiviõli •
Kohtla-Järve •
Kunda •
Kuressaare •
Lihula •
Loksa •
Maardu •
Mõisaküla •
Mustvee •
Narva •
Narva-Jõesuu •
Otepää •
Paide •
Paldiski •
Pärnu •
Põltsamaa •
Põlva •
Püssi •
Rakvere •
Räpina •
Rapla •
Saue •
Sillamäe •
Sindi •
Suure-Jaani •
Tallinn •
Tamsalu •
Tapa •
Tartu •
Tõrva •
Türi •
Valga •
Viljandi •
Võhma •
Võru
**Liia Lüdig-Algvere** (sündinud 16. mail 1950 Hiiumaal) on eesti maalikunstnik.

Haridus
-------

Liia Lüdig on lõpetanud 1969. aastal Tallinna 21. Keskkooli füüsika eriklassi. Aastatel 1969–1970 õppis ta Silvia Jõgeveri käe all Tartu Kunstimuuseumi Kujutava Kunsti Kaugõppekursusel. Aastatel 1970–1972 ja 1974–1976 õppis ta Tartu Kunstikoolis, kus peamiseks õpetajaks oli Alfred Kongo. 1976. aastast õppis ta Mari-Liis Küla juhendamisel Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis (ERKI-s) teatridekoratsiooni erialal, mille vahetas 1979. aastal tahvelmaali eriala vastu, juhendajaks seal oli Enn Põldroos. 1982. aastal lõpetas ta ERKI maalikunstnik-pedagoogi diplomiga.

Looming
-------

Liia Lüdig joonistab ja maalib akvarelle ja õlimaale. Tema illustratsioone leidub ajakirja Akadeemia 1996. aasta esimeses numbris, Tiiu Jüriado raamatus "Luule on ime" (kirjastus Kentaur, ilmunud aastal 2006), Liina Vagula koostatud raamatus "Kirjad emale" (kirjastus Ilo, ilmunud aastal 2009) ja mujalgi. 2001. aastal valmis tal postkaardikomplekt "Aastaring vanal Hiiumaal" – 12 koopiat Hiiumaa-teemalistest akvarellidest (suurus 48x36) "Mälestuste mälestused", mis valmisid aastatel 1990–2000 koostöös Hiiumaa Muuseumi peavarahoidja Helgi Põlloga.

Kunstniku teoseid asub Eesti Kunstifondis, Hiiumaa Muuseumis, erakogudes Eestis, Austraalias, Kanadas, Saksamaal, Soomes, Rootsis, Itaalias, USA-s ja Venemaal.

Liia Lüdig on Eesti Kunstnike Liidu ja Eesti Maalikunstnike Liidu liige.

Isiklikku
---------

Tema abikaasa on metallikunstnik Aado Algvere.

Välislingid
-----------

* Koduleht
Map
Ventė neeme tuletorn.  
Foto: Kontis Šatūnas, 25. august 2005
**Ventė neeme tuletorn** (leedu keeles *Ventės rago švyturys*; saksa keeles *Leuchtturm Windsburg*) on mitteaktiivne tuletorn tulejaamas Leedu ranniku lõunaosas Nemunase suubumisest Kura lahte läänes Ventė neemel. Halduslikult kuulub see Ventė külla Kintai valda Šilutė rajooni Leedus ja asub aadressil Marių g. 24. Tuletorn jääb Nemunase delta regionaalpargi territooriumile.

Tulejaam Ventė neemele rajati esmalt 1837. aastal Saksa võimu ajal. Vana puittorn ei pidanud kaua vastu ning 1860. aastaks ehitati uus punastest tellistest tulejaam, milles oli torn ja sellega ühendatud ülevaataja elamu.

Torni hulknurkne tüvi (kõrgus 11 m) on punastest tellistest ning tipneb rõdu ja tuleruumiga. Tüvi on punast ning rõdu ja tuleruum on praegu valget värvi. Tornis asub metallist ornamentidega keerdtrepp.

Tuli oli valge, praegu seda enam pole. See paiknes merepinnast 13 m kõrgusel ja oli nähtav 3,5 km kaugusele.

Aastail 1863–1873 valmis Minijat Klaipėdaga ühendav Kuningas Wilhelmi kanal. Nemunasele suunduvad laevad hakkasid kasutama seda kanalit ja vajadus tuletorni järele kadus, kuna laevaliiklus Kura lahes ei olnud enam kuigi intensiivne. Aastal 1880 rajati tuletorni veemõõdujaam.

Aastal 1929 rajas Tadas Ivanauskas tuletornikompleksi esimese Leedu linnuvaatlusjaama. Algselt kasutasid seda linnuvaatlejad Saksamaa Rositteni ornitoloogiajaamast, esimesed Leedu linuvaatlejad saabusid sinna aastal 1931 Vytautas Suure Ülikoolist

Tulejaamas asub praegu linnuvaatlusjaam ning torni kasutatakse linnuvaatlustornina. Tuletorn ja selle juures asuv elamu on tehnikamälestistena muinsuskaitse all; kaitstava ala pindala on 48 539 m². Ornitoloogiajaama juures tegutseb ka muuseum (Leedu Zooloogiamuuseumi osakond).

Viited
------

1. ↑  Ventės Rago ornitologinė stotis
2. ↑  "Ventės švyturio statinių kompleksas - Kultūros paveldo departamentas". Vaadatud 25. mail 2019.
3. ↑

Kirjandus
---------

* "*Ventė Cape Lighthouse*. Ventė neeme tuletorn. *Ventes raga bāka. Ventės rago švyturys*". // *Visiting Neighbours. 100 Treasures of Estonia, Latvia and Lithuania*. Tallinn 2018. Lk 196–197

Välislingid
-----------

 Ventė neeme tuletorn – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* *"Ventes Ragas Svyturis (Windsburg), Memelmündung Nordseite, Litauen"*. Saksa keeles
* *"Lighthouses of Lithuania"*. Inglise keeles
* Ventė neeme tuletorn lehel *Lightphotos.net*
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib asulast; valla kohta Soomes Kainuu maakonnas vaata Paltamo vald.* |

---

**Paltamo** (varem **Kiehimä**) on küla Soomes Oulu läänis Kainuu maakonnas, Paltamo valla kirikuküla.

Paltamo asub Kiehimänjoe suudmes Oulujärve kaldal.

Raudteejaam
-----------

Paltamos on 1926. aastal avatud raudteepeatus Oulu–Kontiomäki raudteel. Kõik Iisalmi–Kajaani–Oulu suunal sõitvad reisirongid peatuvad Paltamos. Raudteepeatuses on üks perrooniga rada, lisaks kaks haruteed ja üks rada kaubarongide laadimiseks. Puidust jaamahoones ei toimu piletimüüki ega ole muid töötajaid.

Kirik
-----

Paltamo koguduse vana kirik asub Paltaniemi külas. Praegusse kirikukülla hakati kirikut kavandama 19. sajandi lõpul. Ehitama saadi hakata alles 1939. aasta suvel ning Talvesõda lükkas nurgakivi paneku 1941. aastasse. Jätkusõda takistas ehitust veelgi. Kirik pühitseti lõpuks 4. augustil 1946. Valgeks krohvitud telliskirik on tüübilt kolmelööviline kodakirik.
Palsmane kirikumõis 1904. aasta kaardil. Väljavõte kaardilt "Wegekarte des Walkschen Kreises mit den Kirchspiels- und Gutsgrenzen" (1904). Mõisa valdused on kaardil tähistatud ristiga
**Palsmane kirikumõis** (saksa keeles *Pastorat Palzmar*, läti keeles *Palsmanes mācītājmuiža*) oli kirikumõis Liivimaal Valga kreisis Palsmane kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Smiltene piirkonnas Grundzāle vallas.

Ajalugu
-------

Kirikumõisa asutas 1665. aastal riiginõunik Svante Banér, kes eraldas selleks Rauna mõisast ühe adramaa.

Mõisa suurus
------------

Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 1/2 adramaad, sellele allus 83 mees- ja 104 naishinge.

Aastal 1758 oli mõisa suurus 1/2 adramaad, aastal 1823 ag1 1 ja 1/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 1 ja 7/20, aastal 1881 aga adramaad puudusid.

Viited
------

1. ↑  Bienestamm, H. von. Geographischer Abriss der drei deutschen Ostsee-Provinzen Russlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland. Riga: Deubner, 1826, lk 270.
2. ↑  Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 274.
3. ↑  Stryk, Leonhard von. Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Zweiter Teil. Der lettische District. Dresden: Druck von Albanus´schen Buchdruckerei, 1885, lk 386.

Palsmane kirik
Palsmane kihelkond

**Kirik**: Palsmane kirik  

**Pastoraat**: Palsmane kirikumõis  

**Peamõisad**: Mēri mõis | Palsmane mõis | Rauza mõis | Vizla mõis  

**Karjamõisad**: Ahsiti mõis | Cecili mõis | Dauguli mõis | Duckerni mõis | Lazdiņi mõis | Latase mõis | Mālejase mõis (Palsmane) | Mālejase mõis (Rauza) | Neuhofi mõis | Rauselei mõis | Tūlase mõis | Vicburga mõis | Vijspuķe mõis | Vilciņši mõis
**Veonoot** on kaldale, laevale või jääle väljaveetava kurnpüünise üldnimetus.

Veonooda ehitus
---------------

Veonoot on suure pära ja harilikult kahe tiivaga veovõrk, mille tiibadel on pikad veoköied. Pära kujutab endast toestamata võrkkotti. Mõlemal pool pära on ühepikkused või eri pikkusega tiivad ja tiibade otsas veoköied, mis võimaldavad ujuvvahendil manööverdada enne püünise väljavõtmist. Esimesena veesatavat veoköit nimetatakse kannaköieks, viimasena veesatavat jooksuköieks. Tiivad on ühepikkused, kui mõlemad veoköied võetakse välja üheaegselt.

Osadel nootadel on pära peaosaks trapetsikujulised võrgulina lõiked, mis moodustavad pärakoti küljed. Lõigete laiemad servad moodustavad pära suu, kitsamad põhja ehk *timbu*. Saagi väljavõtmisel vallandatakse timbunöör ning kalad lastakse tekkinud avausest kaldale või paati.

Püügiviis
---------

Noodal lastakse esmalt sisse pära ja siis kahest paadist üheaegselt tiivad. Noodapärasse jäävad kalad tõstetakse väljatõmbamisel kahvaga väiksematesse paatidesse.

Veonooda omapära seisneb selles, et tema võrksein peab ulatuma kogu kokkuvedamise ajal pinnast põhjani.

Ajalugu
-------

Noot oli arvatavalt Eestis kasutusel juba kiviajal. 19. sajandil oli Eestis kasutusel nii lihtsaid kui keerulise ehitusega nootasid. Suured noodad (tiiva pikkus kuni 400 m ja kõrgus 5 m) valmistasid nootkonna liikmed, kes olid enamasti ühe küla mehed. Neile kuuluvatest osadest pandi noot kokku püügihooaja alguses, selle lõppedes igaüks oma osa koju tagasi.

Tänapäev
--------

Veonooda definitsioon kehtivas kalapüügieeskirjas on – koosneb veoköitest, tiibadest, kerest ja pärast, mis kokku vedamisel kurnab läbi kogu veekihi ümberpiiratud alal. Veonooda alaliigid on kaldanoot ja pöördnoot.

Vaata ka
--------

* noot
* põhjanoot
* vähinatt
* liiv
* kuurits
* püüvõrk

Viited
------

1. 1 2  Eesti rahvakultuuri leksikon (2. trükk). 2000. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 176
2. ↑  Eesti etnograafia sõnaraamat. 1995. Koostanud Arvi Ränk. Tallinn, AS Pakett trükikoda. Lk 80
3. ↑  Kalapüügieeskiri § 8.2.4

Välislingid
-----------

* Noot, Eesti Rahva Muuseum
* Kurnpüünised
Liia Hänni 2011. aastal
**Liia Hänni** (sündinud **Liia Juulik**; 4. oktoobril 1946 Atla külas Lümanda vallas) on eesti astrofüüsik, ühiskonnategelane ja endine poliitik.

Haridus
-------

Liia Hänni lõpetas 1965. aastal Viktor Kingissepa nimeline Kingissepa Keskkooli ning 1970. aastal Tartu Riikliku Ülikooli füüsika osakonna. 1986. aastal kaitses ta AAI-s kandidaadiväitekirja astrofüüsikas "Punaste hiidude atmosfääride uurimine sünteetilise spektri meetodil", juhendaja Tõnu Kipper.

Teadustegevus
-------------

Aastatel 1970–1990 oli ta Eesti TA Astrofüüsika ja Atmosfäärifüüsika Instituudi (hilisema Tartu Observatooriumi) nooremteadur ja vanemteadur.

Uurinud hilise spektriklassi tähti.

Ta on Eesti Teadlaste Liidu liige (1989).

Publikatsioone
--------------

* TiO isotoopide ridade uurimine külmade tähtede spektrites. // Tartu AO Publikatsioonid (1982) 49
* Liitiumisisaldus hiidtähtede atmosfääris. // Tartu AO Publikatsioonid (1982) 49
* *The lithium-rich K-giant 9-Bootis*. // Soviet Astronomy Letters, 10(1), 51-53 (1984)
* Liia Hanni, J. Sitska. *On the red giant titanium-oxide bands*. // Soviet Astronomy Letters, 11(6), 367-369 (1985)
* Evolutsioonilised efektid punaste hiidtähtede keemilises koostises. // Tartu Tähetorni Kalender 1988. aastakas. Tallinn 1987

Poliitiline tegevus
-------------------

Liia Hänni ja Valve Kirsipuu Riigikogus 2002. aastal
1990. aastast kuulus ta Eesti Maa-Keskerakonda. Oli Eesti Kongressi liige. 1992. aastal valiti ta Mõõdukate valimisliidus (Jõgeva ja Tartu valimisringkonnast) Riigikogu liikmeks.

Avaldanud kirjutisi erastamise ja reformide käigust.

### Kuulumine esinduskogudesse

* Eesti Kongress 1990–1992
* Eesti Komitee 1990–1992
* Põhiseaduse Assamblee 1991–1992
* Eesti Vabariigi Ülemnõukogu 1990–1992
* VII, VIII ja IX Riigikogu liige 1992–1999

Ta kuulus kõigis koosseisudes Riigikogu põhiseaduskomisjoni (IX koosseisus komisjoni esimees)

Ta oli Eesti Vabariigi valitsuse minister 1992–1995

Aastatel 1996–1999 oli ta Mõõdukate Naiskogu president.

Ta on e-Riigi Akadeemia e-demokraatia ja e-osaluse programmi direktor ning 2011. aastast Vabaühenduste liidu EMSL nõukogu liige.

Tunnustus
---------

* 2001 Riigivapi III klassi teenetemärk
* 2006 Riigivapi II klassi teenetemärk
* 2010 Kodanikuühiskonna aasta missiooniinimene

Isiklikku
---------

Liia Hänni on abielus Uku Hänniga. Neil on poeg Kristjan Hänni.

Ta kuulub Tartu Zonta Klubisse.

Viited
------

1. ↑  "Eesti teaduse biograafiline leksikon", 1. köide

Kirjandus
---------

* "Keda me valisime?". Kirjastus Tartumaa. Tartu 1993

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Liia Hänni** |

* Tutvustus Riigikogu lehel

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Uus-Estonia** oli 1886. aastal Venemaa Keisririigi Jerevani kubermangus Karsi linna lähedal asutatud eesti väljarändajate asula. 

Suurem osa Karsi rännanud eestlasi pärines Virumaalt ja kõige enam Rägavere vallast Põlula mõisast. Rakverest asus rongiga 10 vagunist koosnev väljarändajate ešelon Rakvere jaamast teele 22. aprillil 1885. Doni-äärsesse Rostovisse jõudes oli toidumoon ja raha otsas ja kohalikud võimud kandsid hoolt, et väljarändajad ei sureks nälga. Kuna Põhja-Kaukaasias enam vabu maid ei leidunud, jätkati 1886. aasta kevadel teekonda edasi Karsi ringkonda. 

Mais 1886 rajatigi 6 kilomeetri kaugusel Karsi linnast eesti küla Uus-Estonia (*Novoestonka*). Asunduses oli siis 84 eesti peret ja 282 inimest.

Esimese maailmasõja puhkedes, jaanuaris 1915, põgenesid eesti asunikud Karsi linna. Lõplikult tuli koduküla maha jätta 1918. aasta kevadel türklaste pealetungi ajal, kui enamus asunikke (21 peret ja 107 isikut) põgenes Tbilisi kaudu Põhja-Kaukaasiasse ja leidis peavarju eesti asunduses Livonias. Küla rüüstati türklaste ja kurdide poolt ning põletati maha. Karsi jäänud eestlased pääsesid erinevalt teistest kristlastest sõja aegsetest tapatalgutest (Karsis tapeti 63 000 armeenlast), kuna neid peeti sakslasteks.

Kiriku olevat purustanud Karsit 1919. aasta maist kuni järgmise aasta novembrini valitsenud armeenlased. 

1920. aasta lõpul hakkasid asunikud kodukülla tagasi pöörduma, kuigi neile tehti selleks igasuguseid takistusi. Külla jõudis tagasi 8 eesti perekonda umbes 50 inimesega.

Nõukogude Venemaa ja Türgi vahel 23. märtsil 1921 sõlmitud Karsi lepinguga läks Kars Türgi koosseisu. Seejärel kaotasid Karsi eestlased igasugused sidemed ülejäänud eestlastega ja pikaks ajaks ka kogu välismaailmaga. Karsi kuulutati piiriäärseks välismaalastele suletud piirkonnaks.

1960. aastate algul oli endises Uus-Estonia asustus ametlikult nimetatud türgi nimega Karacaören. Küla enamus elanikke olid türklased. 40 majapidamisest kuulus eestlastele kolm. Samal kümnendil tekkisid kontaktid välisilmaga ja ka väliseestlastega. Kaks perekonda läks 1961. aastal NSV Liitu ja paljud nooremad eestlased tööle Saksamaale. 1969. aastal elas asunduses 6 eesti perekonda ja mitmeid segaperekondi. Karsi eestlasi elas sellel ajal Türgis, sealhulgas ka mujal Karsi maakonnas ning Karsi linnas ja İstanbulis 58, neist eesti keele rääkijaid aga 20.

Aastal 2002 elas ja võimalik, et ka praegu elab külas ilmselt neli eesti päritoluga isikut: Olga, Petro, August ja Melissa Albuk. Petro ja Augusti ema Olga oskab pisut eesti keelt.

Viited
------

1. ↑  Elmar Ots, Viimased Türgi eestlased, elu.ohtuleht.ee, 20. september 2002

Kirjandus
---------

* Jüri Meomuttel. "Nowo-Estonka". - Eesti asunikud laialises Wene riigis. Tartu 1900. Lk 47
* August Nigol. "Uue-Estonia asundus". - Eesti asundused ja asupaigad Wenemaal. Tartu 1918. Lk 71-72
* Aarand Roos. "Jumalaga Kars ja Erzurum". Lund 1975. 2 trükk: Maarjamaa. Rooma 1976
* Aarand Roos. "Jumalaga, Kars ja Erzurum: Türgi eestlaste ajalugu". 3. ja täiendatud trükk: Tallinn 1992

Välislingid
-----------

* Postimees (Tartu : 1886–1944) nr. 205, 8. september 1916, lk 1
* Aarand Roos. Jumalaga Kars ja Erzurum
**"Naiste maailm"** on Eesti kirjaniku Henn-Kaarel Hellati kaheköiteline ulmeromaan, mille esimene osa ilmus 1976. ja teine osa 1978. aastal.

Antiutoopia kirjeldab tulevikumaailma, mida asustavad peamiselt naised, väikesel hulgal mehi aga aretatakse pelgalt paljunemisfunktsiooni tagamiseks.

Hellatile tuntuse toonud romaan ilmus krimi- ja ulmeromaanide sarjas "Mirabilia". See oli sarjas esimene Eesti algupärand ning ilmus tiraažiga 40 000.

Ajakirjanik Ardo Kaljuvee on nimetanud Eesti Päevalehes Hellati teost esimeseks eesti ulmeromaaniks. Teisalt on ulmekirjanik Siim Veskimees öelnud "Naiste maailma" (ja samuti Eiv Elooni romaani "Kaksikliik") kohta: "Kuulsaks on saanud hoopis soperdised, mis meie algupärase ulme mainet sedavõrd kahjustasid, et see siiamaale tunda annab."

Viited
------

1. ↑  Kati Murutar [ "
Henn-Kaarel Hellat kiirtee kõrval"] Elukiri 8/2007.
2. ↑  "Henn-Kaarel Hellat (75)" EPL, 31. märts 2007.
3. ↑  Siim Veskimees "Ulmest siin külmal ja armetul maal" Kes-Kus 5/2009.
Luisa Diogo (2009)
**Luisa Dias Diogo** (sündinud 11. aprillil 1958) oli Mosambiigi peaminister 17. veebruarist 2004 kuni 16. jaanuarini 2010, Mosambiigi esimene naispeaminister.

Tema eelkäija oli Pascoal Mocumbi, kes oli selles ametis 9 aastat. Diogo järglane on Aires Ali.

Diego on õppinud majandust Maputos Eduardo Mondlane Ülikoolis. Tal on bakalaureusekraad 1983. aastast. 1992 sai ta magistrikraadi rahanduses, mida õppis Londoni Ülikoolis.

1980 hakkas ta tööle Mosambiigi rahandusministeeriumis. 1986 sai ta seal osakonnajuhatajaks ja 1989 riigieelarve direktoriks. Pärast seda töötas ta Maailmapanga programmi juhina Mosambiigis ja alates 1994 aserahandusministrina.

Enne peaministriks saamist oli ta rahandusminister ja seda ametit pidas ta peaministri koha kõrvalt kuni 2005. aasta veebruarini. Ta kuulub parteisse Mosambiigi Vabastusrinne (FRELIMO), mis on maad valitsenud alates iseseisvumisest 1975. aastal.

2005. aasta septembris osales ta külalisena Briti Leiboristliku Partei konverentsil.

2007. aastal avaldas ajakiri Forbes maailma 100 kõige mõjuvõimsama naise nimekirja, kus Diogo oli 89. kohal.
**Naistekas** on 1990. aastate lõpu kõnekeelest lähtuv väljend, mis tähistab naise elu ja armastust kujutavaid meelelahutuslikke teoseid, peamiselt romaane, filme ja teleseriaale. Sellised teosed orienteeruvad suguvõsa või perekonnaelu keskmesse jääva naise elu keerdkäikude emotsionaalsele kujutamisele.

Naisteka tunneb ära selles käsitletud teemadest, milleks üldiselt on armastus, usaldus, kättemaks, karistus, halastus, õigluse ja ülluse võit. Rõhutatakse algset truudust, järgnenud ahvatlust, sellega kaasnevat saatuslikku juhust, ootamatuid seiklusi ja keerulist elupööret. Arhetüüpseks naistegelaseks on nn süütu kannataja, naine, kes heitleb ja kannatab, püüab olla suurem oma saatusest, mis on talle ette määratud patriarhaalse maailma poolt.

Mõiste "naistekas" on omandanud mõnevõrra üleoleva ja halvustava varjundi naiste endi suhtes, kuid tegemist on siiski proosažanriga. Naistekaid võib liigitada ajaviitekirjanduseks, mille lugejate sihtrühma moodustavad naised. Naistekas peab võimaldama lugejal põgeneda tema enda reaalsusest, lohutama ja julgustama.

Viited
------

1. 1 2 3  Veidemann, Rein 2005. Naistekad kui kohanev tekst. – Virve Sarapik, Maie Kalda, Tiina Randviir, Richard Adang (toim). Kohanevad tekstid. Tartu: Eesti Kirjandusmuuseum, Eesti Kultuuriloo ja Folkloristika Keskus, Tartu Ülikooli eesti kirjanduse õppetool, lk 207–215.
2. ↑  Eesti keele seletav sõnaraamat, 2009 (veebis).
**İzmit** (türgi keeles ka **Kocaeli**) on linn Türgi lääneosas Marmara mere İzmiti lahe kaldal, Kocaeli provintsi halduskeskus.

İzmiti varasem kreekakeelne nimi oli **Nikomedeia** (vanakreeka *Νικομήδεια*).

Ajalugu
-------

İzmiti kohal asus linn, mille nimi oli Astacus või Olbia (asutatud 712 eKr). Pärast selle purustamist ehitas Bitüünia kuningas Nikomedes I 264 eKr samasse kohta uue linna, mille nimeks sai Nikomedeia. Nikomedeiast sai üks Väike-Aasia tähtsamaid linnu.

Nikomedeia oli Rooma riigi idapoolne pealinn 286–324. 324–330 oli Nikomedeia Bütsantsi ajutine pealinn.

17. augustil 1999 toimunud maavärin magnituudiga 7,4 purustas linna ja selle ümbruse.

Vaatamisväärsused
-----------------

Linnas on säilinud antiikaegse agoraa, akropoli, amfiteatri ja nekropoli varemed.

Majandus
--------

İzmit on tööstuskeskus, seal asub naftatehas, paberi- ja tsemenditehased. Linnas töötab ka Fordi autotehas.

Välislingid
-----------

 İzmit – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* İzmiti koduleht
Kalmistu väravaehitis

**Uus-Jaani kalmistu** on kalmistu Tartus.

Kalmistu asub Puiestee tänava ääres Vana-Peetri kalmistust linna pool, piirnedes jõe pool Kalmistu paljandiga. 

Esimesed matused Uus-Jaani kalmistule pärinevad aprillist 1890. Esialgu nimetati seda uueks saksa koguduse surnuaiaks.

Kalmistule maetud isikuid
-------------------------

Sellele kalmistule on maetud teiste seas 

* Erich Dörwald
* Gustav Grofe
* Karl August Hermann
* Emil Hoeger
* Christlieb Lundman
* August Rauber
* Edmund August Friedrich Russow
* Andreas Schiele
* Carl Ernst Heinrich Schmidt
* Frommhold Tomberg
* Hugo Treffner
* Mihkel Veske
* Erasmus Wittoff
* Mart Murdvee

* Mihkel Veske haudMihkel Veske haud
* Karl August Hermanni haudKarl August Hermanni haud
* Hugo Treffneri haudHugo Treffneri haud

Uus-Jaani kalmistul asub ka 1930. aastal Läti valitsuse poolt püstitatud Esimese maailmasõjas 1915.-1918. a. langenud läti kütivägede 180 sõduri ja 98 läti põgeniku mälestuseks I maailmasõjas hukkunute ühishaua monumendiga. Autor on läti arhitekt A. Birzenieks, monumendi restaureeris 1976. aastal Elmar Rätsep.

Vaata ka
--------

* Vana-Jaani kalmistu
* Tartu kalmistud

Viited
------

1. ↑  I maailmasõjas hukkunute ühishaud kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 07.08.2022)

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Uus-Jaani kalmistu** |

* Uus-Jaani kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris
Pikla rannaniit Luitemaa looduskaitsealal
Tolkuse raba õpperada
**Luitemaa looduskaitseala** asub Pärnu maakonnas Saarde ja Häädemeeste valla territooriumil. Kaitseala suurus on 11301,3 ha (maismaad sellest 8722,5 ha).

Ajalugu
-------

Sealne piirkond võeti osaliselt kaitse alla 1939. aastal mets-kuukressi kaitseks. 1964. aastal laiendati kaitset Rannametsa luidete ja Tolkuse rabale. Aastal 2000 organiseeriti see *Rannametsa-Soometsa looduskaitsealaks* (pindala 9865 hektarit). Aastal 2006 sai eeskirjad ja piirid praegune Luitemaa looduskaitseala. 

Looduskaitsealal säilitatakse muu hulgas soo- ja metsakooslusi, rannaluiteid (seal asuvad ka Eesti kõrgeimad luited Tõotusemägi ja Tornimägi) ja kahte raba. 

Kaitsealal on mitmekesine elustik ja kaitset leiavad mitmed kaitsealused liigid, näiteks kõre, merikotkas ja musträhn. Kõrgemaid taimi on seal loendatud umbes 250 liiki.

Kaitsealal on 17 sihtkaitsevööndit ja 2 piiranguvööndit.

Kaitseala vapilill on niidu-kuremõõk, mille asurkond on sel kaitsealal tõenäoliselt Euroopa suurim.

Viited
------

1. ↑  Sissekanne Eesti looduse infosüsteemis
2. ↑  "Luitemaa looduskaitseala", Eesti Loodus, 7/2007

Välislingid
-----------

* Luitemaa looduskaitseala kaitse-eeskiri
* Luitemaa looduskaitseala ja Luitemaa hoiuala kaitsekorralduskava 2017-2026
* Sissekanne Eesti looduse infosüsteemis
**Naistevalla** on Viljandimaal Mulgi vallas asuv küla. 

Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Halliste valda.

Külast voolab läbi Kõpu jõgi.

Lähimad külad on kirdes Kuninga, kagus Saksaküla, edelas Tilla ja loodes Supsi. Muudest paikadest asuvad lähedal põhjas Jõeküla, idas Ülejõe, lõunas Tuhalaane ja läänes Napsi.

Seda kohanime esmamainiti kohe külana 1551 kujul *Naistewaldt*. 1584 kirjutati külanime *Nastiwalth* ning 1797 ja 1839 *Naistewald*. Küla asus Halliste kihelkonnas ja kuulus Vardi mõisale.

Miks küla sellist nime kannab, on teadmata.

Viited
------

1. ↑  Maa-amet, vaadatud 21.11.2020.
2. ↑  Statistikaamet, vaadatud 10.11.2020.
3. ↑  Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
4. ↑  Kõpu jõgi Eesti looduse infosüsteemis (vaadatud 19.08.2016)
5. ↑  eesti kohanimeraamat, kaart 30
6. 1 2  Eesti kohanimeraamat, lk. 413

Mulgi valla asulad

**Linnad:** Abja-Paluoja • Karksi-Nuia • Mõisaküla   

**Alevikud:** Halliste • Õisu   

**Külad:** Abja-Vanamõisa • Abjaku • Ainja • Allaste • Atika • Ereste • Hirmuküla • Hõbemäe • Kaarli • Kalvre • Kamara • Karksi • Kulla • Kõvaküla • Laatre • Lasari • Leeli • Lilli • Maru • Metsaküla • Morna • Mulgi • Muri • Mõõnaste • Mäeküla • Naistevalla • Niguli • Oti • Penuja • Polli • Pornuse • Põlde • Päidre • Päigiste • Pärsi • Pöögle • Raamatu • Raja • Rimmu • Räägu • Saate • Saksaküla • Sammaste • Sarja • Sudiste • Suuga • Tilla • Toosi • Tuhalaane • Umbsoo • Univere • Uue-Kariste • Vabamatsi • Vana-Kariste • Veelikse • Veskimäe • Äriküla • Ülemõisa
Biser Kirov (2012)
**Biser Hristov Kirov** (bulgaaria keeles Бисер Христов Киров; 4. september 1942 Sofia – 6. november 2016 Berliin) oli bulgaaria muusik (estraadilaulja ja helilooja) ning diplomaat, Venemaa Föderatsiooni teeneline kunstnik.

Ta töötas aastatel 2006–2010 Bulgaaria Moskva saatkonnas kultuurinõunikuna. Ta on töötanud telesaatejuhina Moskvas. Lauljana on ta andnud ainuüksi Nõukogude Liidus üle 2000 kontserdi.

Tema lauljakarjäär algas 1967. aastal Sotšis peetud rahvusvahelisel poliitilise laulu konkursil Punane Nelk, kus ta saavutas kolmanda preemia.

Haridustee
----------

Ta lõpetas 1961. aastal gümnaasiumi Sofias. Nõukogude Liidus elades lõpetas ta 1973. aastal Moskva keemilise tehnoloogia instituudi ja 1989. aastal GITIS-e punase diplomiga ning astus aspirantuuri.

Tunnustus
---------

* 1967 – kolmas preemia lauluvõistlusel Punane Nelk
* 1970 – esimene preemia lauluvõistlusel Kuldne Orfeus
* 1985 – Bulgaaria Rahvavabariigi teeneline kunstnik
* 2009 – Venemaa Föderatsiooni teeneline kunstnik
* 2012 – Moskva tehnoloogiaülikooli audoktor

Viited
------

1. ↑  России Болгарский певец. newlookmedia.ru

Välislingid
-----------

* Прощание с Бисером Кировым. rus.bg, 9. november 2016
* Бедрос Киркоров рассказал о последних годах жизни Бисера Кирова. mk.ru, 7. november 2016
|  |
| --- |
|  |
| Medalikohad |
| Euroopa U-21 meistrivõistlused |
| **Kuld** | 2017 |  |
| **Hõbe** | 2019 |  |

**Nadiem Amiri** (sündinud 27. oktoobril 1996 Ludwigshafenis) on Saksamaa jalgpallur, kes mängib ründava poolkaitsjana Itaalia kõrgliiga klubis Genoa ja Saksamaa jalgpallikoondises.

Ta alustas klubikarjääri 1899 Hoffenheimis. Bundesligas tegi ta debüüdi 7. veebruaril 2015 mängus VfL Wolfsburgi vastu ja lõi oma esimese värava sama aasta 28. novembril mängus Mönchengladbachi Borussia vastu.

2019. aasta juulis sõlmis ta viieaastase lepingu Saksamaa kõrgliiga klubiga Leverkuseni Bayer. 2022. aasta jaanuaris läks ta laenule Genoasse.

2017. aastal tuli Amiri Saksamaa kuni 21-aastaste koondisega omavanuste Euroopa meistriks. Saksamaa jalgpallikoondises tegi ta debüüdi 9. oktoobril 2019 sõprusmängus Argentina vastu. Ta kuulus 2020. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril Saksamaa olümpiavõistkonda.

Ta on afgaani päritolu.

Viited
------

1. ↑  "Amiri joins the Werkself". Bayer04.de. Vaadatud 10.7.2020
Juustufondüü
**Fondüü** (prantsuse keeles *fondue* [fɔ̃dy] 'sulatatud') on Šveitsi roog sulatatud juustudest, mis sisaldab tavaliselt ühte või mitut sorti Emmentali, Vacherini või Gruyère’i juustu. Valmistamisel kuumutatakse valget veini küüslauguga hõõrutud pajas, mida kutsutakse *caquelon*'ks ([kakˈlɔ̃]). Kuumale veinile lisatakse riivitud juust koos vähese maisitärklise, muskaatpähklite või kirsiviinaga. Fondüüd süüakse ühiselt pajast. Söögikohad pakuvad kõrvale kuubikukujulisi koorikuga saiatükikesi, mis on pika varrega kahvli otsa torgatud, et kuuma segu sisse kasta.

Ajalugu
-------

Legendi järgi pärineb roog 16. sajandist protestantliku ja rooma-katoliku šveitslaste vaheliste võitluste ajast. Pärast vaherahu välja kuulutamist jagasid osapooled sarnast rooga, üks pool pakkus saia ja teine juustu.

Kasu tervisele
--------------

Juust on tervislik allikas kaltsiumile, mida on vaja tugevate luude ja hammaste jaoks. Šveitsi juust on valmistatud lehmapiimast ja on kahvatukollase värvusega. Viil Šveitsi juustu sisaldab 221 milligrammi kaltsiumit, mis on ligikaudu neljandik päevasest kaltsiumivajadusest. 

Loomsed toidud, sealhulgas juust, on valguallikad.  Valku leidub kõikides kehaosades ja see toetab paljusid funktsioone nagu näiteks hapniku transportimist ja energia tootmist. Kuna juust on loomne valguallikas, peetakse seda täielikuks valguks. Täielikud valguallikad sisaldavad kõiki aminohappeid, mida keha valgu saamiseks vajab. Tervislik on tarbida 8 grammi valku 20 kg kehakaalu kohta iga päev. Üks viil Šveitsi juustu sisaldab 7,54 grammi valku.

Šveitsi juust sisaldab rasva, suur osa kogu rasvast on küllastunud. Suure küllastunud rasva sisaldusega dieet võib suurendada südamehaiguste, diabeedi, vähi ja rasvumise riski. Üks viil Šveitsi juustu sisaldab 7,78 grammi üldrasva, millest 4,97 grammi on küllastunud. Sellepärast on soovituslik piirata täisrasvaste piimatoitude ja küllastunud rasvade tarbimist kuni 10 protsendini või vähem kogu kaloraažist, et vähendada haiguste riski.

Viited
------

1. 1 2  Rodriguez, Emily; Lotha, Gloria; Parrott-Sheffer, Chelsey; Tikkanen, Amy; (16.06.2020). "Fondue". *Encyclopedia Britannica*. Vaadatud 14.12.2020.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: mitu nime: autorite loend (link) CS1 hooldus: üleliigsed kirjavahemärgid (link)
2. ↑  National Institutes of Health (26.03.2020). "Calcium". *National Institutes of Health*. Vaadatud 14.12.2020.
3. ↑  Harvard T.H. Chan School of Public Health (14.05.2018). "Protein". *Harvard T.H. Chan School of Public Health*. Vaadatud 14.12.2020.
4. ↑  Harvard T.H. Chan School of Public Health (9.4.2018). "Fats and Cholesterol". *Harvard T.H. Chan School of Public Health*. Vaadatud 14.12.2020.

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Fondüü**
 |