recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Carringtoni sündmus** oli intensiivseim vaadeldud magnettorm heliofüüsika ajaloos. Sündmus leidis aset 10. päikesetsükli ajal ja see saavutas kulminatsiooni 1.–2. septembril 1859. Carringtoni sündmus põhjustas tugevaid virmalisi, mida nähti kogu planeedi ulatuses ja see põhjustas sädemeid ning isegi süttimist mitmes telegraafijaamas. Magnettormi põhjustas tõenäoliselt Päikeselt pärinev krooniaine massiline väljavool (CME), mis põrkas kokku Maa magnetosfääriga.

Carringtoni sündmust seostatakse tugeva Päikese loitega, mis leidis aset 1. septembril 1859. Loidet vaatlesid ja kirjeldasid iseseisvalt Briti astronoomid Richard Christopher Carrington ja Richard Hodgson. Need vaatlusandmed olid ühtlasi ajaloo esimesed teadusandmed Päikese loite kohta.

Kui sarnase tugevusega geomagnetiline torm leiaks aset tänapäeval, võiks see põhjustada laiaulatuslikke häireid elektrivõrgus, elektrikatkestusi ja vooluvõrgu kahjustusi.

Carringtoni sündmusega võrreldavateks magnettormideks peetakse hiljem toimunud sündmustest näiteks 1972. aasta augustis toimunud magnettorme ja 2003. aasta nõndanimetatud Halloweeni magnettorme.

Viited
------

1. ↑  Kimball, D. S. (aprill 1960). "A Study of the Aurora of 1859" (PDF). *Geophysical Institute at the University of Alaska*. Vaadatud 28. novembril 2021.
2. ↑  Tsurutani, B. T. (2003). "The extreme magnetic storm of 1–2 September 1859". *Journal of Geophysical Research*. **108** (A7): 1268. Bibcode:2003JGRA..108.1268T. DOI:10.1029/2002JA009504. Vaadatud 28. novembril 2021.
3. ↑  
*Solar Storm Risk to the North American Electric Grid* (PDF). Lloyd's of London and Atmospheric and Environmental Research, Inc. 2013. Vaadatud 17. veebruaril 2022.
4. ↑  
Baker, D.N.; et al. (2008). *Severe Space Weather Events – Understanding Societal and Economic Impacts*. Washington, D.C.: The National Academy Press. DOI:10.17226/12507. ISBN 978-0-309-12769-1.
5. ↑  
Phillips, Dr. Tony (23. juuli 2014). "Near miss: The solar superstorm of July 2012". NASA. Vaadatud 26. juulil 2014.
"**Ringvaade**" on Eesti Televisiooni päevakajaline meelelahutussaade,  mille esimene saade toimus 2009. aasta suvel Marko Reikopi ja Anu Välba juhtimisel.

"Ringvaade" pakub aktuaalsete teemade käsitlusi ja tööpäevajärgset meelelahutust, kus otse-eetris intervjuud vahelduvad päevakajaliste reportaažide ja videolõikudega. Tunniajane saade on eetris argipäeviti algusega kell 19. Eetrisse on toodud ka suvine lisasaade „Ringvaade suvel".

Algul tehti otsesaadet ETV stuudiost, novembrist 2009 jätkati Solarise keskuses asuvas pisikeses välistuudios. Viimane saade läks Solarisest eetrisse 27. oktoobril 2017. 30. oktoobrist 2017 tehakse saadet taas telemajas, esialgu 2. stuudiost, hiljem 3. stuudiost, mis on rajatud kunagisse telestuudiote maalisaali.

"Ringvaade" on ETV üks populaarsemaid saateid, 7. septembril 2020 läks eetrisse 2000. saade. Juubelisaate puhul kutsuti esimest korda stuudiosse stuudiopublik.

2013. aasta sügisest juhivad saadet Marko Reikop ja Grete Lõbu, reporterid on Jüri Muttika, Christel Karits, Hannes Hermaküla ja Heleri All.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Närep, Merilyn (07.09.2020). "GALERII | „Ringvaade" tähistas otse-eetris 2000. saadet! Reikop: ma ei oleks tavaelus kunagi joonud värsket rinnapiima". *Õhtuleht*. Vaadatud 12.02.2021.
2. 1 2  Aigi Viira: "Ringvaate" uus naissaatejuht Grete Lõbu: "Anu Välba asemele ei ole kerge tulla." Õhtuleht, 1. juuni 2013
3. ↑  Video: «Ringvaade» kolib esmaspäeval uude, peenesse stuudiosse, Postimees, Elu24.ee, 26. oktoober 2017
4. ↑  ERR.ee video ja fotod: Dušikabiin on minevik, "Ringvaade" kolib uude stuudiosse, menu.err.ee, 26. oktoober 2017

Välislingid
-----------

* Saade "Ringvaade" Eesti Televisiooni kodulehel
* Ringvaade (2009) andmekogus IMDb (inglise)
Radek Jaroš (2015)
**Radek Jaroš** (sündinud 29. aprillil 1964 Nové Město na Moravěs Tšehhoslovakkias) on tšehhi alpinist, kes on tõusnud kõigi 14 üle 8000 meetri kõrguse mäe tippu. 

Ta alustas mägironimisega 18-aastaselt, esialgu Tšehhi-Morava kõrgustikul, hiljem Tatrates, Pamiiris, Tjan-Šanis ja Himaalajas.

Ta on alpinismist kirjutanud mitu raamatut.

Tipputõusud kaheksatuhandelistele
---------------------------------

Ta tõusis 1998. aastal Himaalajas Džomolungma – oma esimese üle 8000 meetri kõrguse mäe – tippu (esimene katse 1994. aastal ebaõnnestus). 2006. aastaks oli tal kuus tippu vallutatud ja ta teatas avalikkusele oma eesmärgist tõusta kõigile 14 kaheksatuhandelisele.

Ta tegi 2009. aastal soolotõusu Himaalajas asuvale Manaslule. 

K2 – maailmas kõrguselt teine tipp (8611 m) alistus Jarošile alles viiendal katsel
Pärast nelja ebaõnnestunut katset (aastatel 2001, 2003, 2005 ja 2007), ronis ta 2014. aastal enda jaoks viimasele seni veel vallutamata kaheksatuhandelise mäe – Karakoramis asuva K2 (8611 m) – tippu. Sellega osutus ta 33. mägironijaks maailmas, kes on tõusnud kõigi 14 kaheksatuhandelise mäe tippu. 

Arvestust peetakse ka nende alpinistide osas, kes tõusevad kõigi kaheksatuhandeliste tippu hapnikumaski abita. Selles nimekirjas on Jaroš 15. kohal.

Viited
------

1. 1 2  Radek Jaroš to dokazal! Zdolal K2, poslední osmitisícovku!. sport.tn.nova.cz

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Radek Jaroš** |

* Radek Jaroši veebileht
Kirjastus Ühisus "**Külvaja**" (Külwaja) oli baptistide trükikoda, mis asus algselt Keilas (1924–1934) ja hiljem Tallinnas (1935–1940).

Trükikoda asus Keilas, Jaama tn. 3 / Haapsalu mnt. 29, 31 nurgal. (Keila elanikud on seda hoonestust kutsunud ka kui "Regastiku vabriku hooned"), ehk endise Tõnu Rägastiku jahuveski ja villakraasimisveski II korrusel.

Trükikoja omanikuks oli Richard Kaups. Käibel oli ka nimetus "**Richard Kaups trükikoda**". Trükiojas trükiti peamiselt baptistliku kirjandust. 1935. aastal kolis trükikoda Tallinna, Rataskaevu 6 (1935–1940). 26 juuli 1940. aastal natsionaliseeriti Tallinna "Külvaja" trükikoda.

1953. aastal pandi Keilas endises "Külvaja" ruumides tööle uuesti trükikoda. Trükikojale määrati nimeks "**Trükikoda nr 25**" ja kus kuni 1961. aastani trükiti rajooniajalehte "Bolševistlik Sõna" ja hiljem "Kollektiivne Töö".

Viited
------

1. ↑  "Trükikoda Richard Kaups". *AIS*.
2. ↑  "771. Natsionaliseerimisele kuuluvad tööstusettevõtted". *Riigi Teataja, nr. 81*. 26. juuli 1940.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib kirjastajast; ajaloolase kohta vaata artiklit Heinrich Laakmann (ajaloolane).* |

---

Heinrich Laakmann (akvarell)
**Heinrich Laakmann** (7. oktoober 1802 Lübeck – 14. juuni 1891 Tartu) oli Tartus tegutsenud saksa päritolu trükkal, kirjastaja ja raamatukaupmees.

Ta õppis trükiasjandust Lübeckis, Frankfurdis (Maini ääres) ja Pariisis.

Siirdus raamatutrükkalist sõbra Montagi kutsel 1832 Tallinna. Töötas aastail 1833–1836 Moskvas koduõpetajana, asus 1836 uuesti Tallinnas juhtima Lindforsi pärijate trükikoda, mille hiljem rentis endale. Asutas 15. septembril 1837 Tartus selle trükikoja osakonna. 1839. aastal Tallinna ja Tartu ärid lahutati ning 1840. aastal sai Tartu trükikoda Heinrich Laakmanni omaks.

1840–1880 trükiti Laakmanni trükikojas umbes 800 eestikeelset raamatut, mis moodustasid üle kolmandiku eestikeelsest raamatutoodangust. Samuti trükiti seal suur osa eestikeelseid ajalehti ja ajakirju (näiteks Eesti Postimees, Eesti Põllumees, Meelejahutaja), kalendritest ("Maa-rahva kasuline Kalender") ning rahvusliku liikumise silmapaistvamate kirjameeste teoseid.

1867. aastal avas ta Tartu esimese eestikeelsete raamatute kaupluse. 1875. aastal omandas Louis Höflingeri litograafiatöökoja ja suurendas kirjatüüpide valikut. 1880. aastal jätkas Laakmanni tegevust tema poeg Carl Heinrich Leopold Laakmann (1844–1908), kes 1887. aastal omandas veel Wilhelm Adolf Just trükikoja. Pärast Carl Laakmanni surma sai trükikoja omanikuks tema lesk Leontine Laakmann, ettevõtet juhtis aga edasi ärijuht.

1917. aasta teisel poolel jäi ettevõte praktiliselt seisma, töötas ainult köitmiskoda ja litograafiatöökoda, osa trükikoja seadetest hävines, kuid 18. aprillil 1918 alustas trükikoda uuesti tööd. 1920–1931 kandis trükikoda nime Graafiline kunstiasutus H. Laakmann. 1930. aastal läks trükikoda pankrotti.

1931. aasta sügisest kuni 1933. aasta alguseni töötas ettevõte H. Laakmanni trükikoja nime all, müüdi aga hiljem maha. Kokkuleppel Laakmanni pärijatega moodustati osaühing Ilutrükk, millega liideti ka Bergmanni trükikoda. Trükikoda hävis 1944. aastal.

Ta oli lauluseltsi Vanemuine auliige (1867), Tartu Käsitööliste Seltsi ja Õpetatud Eesti Seltsi liige.

Viited
------

1. ↑  Rahvusarhiivi fondiloend – Heinrich Laakmanni trükikoda – EAA.1800

Välislingid
-----------

* Elulugu
Blīdene kõrts
**Blīdene vald** (läti keeles *Blīdenes pagasts*) on vald Lätis Salduse piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Remte, Ciecere ja Zvārde vallaga ning Dobele piirkonna Biksti, Lielauce ja Zebrene vallaga.

Valla pindala on 138 km². 2011. aasta seisuga elas seal 775 inimest. Aastal 2011 elas vallas 688 lätlast, 32 venelast, 12 valgevenelast, 6 ukrainlast, 4 poolakat ja 21 leedulast. Valla keskuseks on Blīdene küla. Vallavanem on Ligita Berga.

Valla aladel asusid Dūre mõisa (*Gut Duhren*), Stūri mõisa (*Stuhrhof*), Pilsblīdene mõisa (*Gut Blieden*), Mazblīdene mõisa (*Gut Klein-Blieden*) ja Lielblīdene mõisa (*Gut Groß-Blieden*) maad. Aastal 1935 asus seal Blīdiena vald, selle pindala 133,2 km² ja seal oli 2082 elanikku.

Aastal 1945 moodustati vallas Blīdene ja Stūri külanõukogud, aga aastal 1949 vald likvideeriti. Aastal 1954 liideti Blīdene külanõukoguga Stūri külanõukogu. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. Aastatel 2001–2021 kuulus vald Brocēni piirkonda.

Valla suurim jõgi on Bērze.

Kultuurimälestistest on kohaliku kaitse all muinaskalmed Zaķukalni farmi juures.

Looduskaitse all on Līdumi tamm, Vecšķietnieki tamm, Vecšķietnieki Teetamm, Birznieki tamm ja Stūri park, lisaks veel kaheksa nimetut põlispuud. Valla lõunaossa jääb osaliselt Zvārde hoiuala.

Vallas on neli küla. Valla keskuses Blīdenes (*vidējciems*) oli 2015. aastal 351 elanikku. Mazblīdene küla on staatusega *skrajciems*. Kolm küla on staatusega *mazciems*: Blīdenes mežniecība, Pilsblīdene 19 elanikuga aastal 2021 ja Stūri 36 elanikuga aastal 2021. Ülejäänud elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.

Viited
------

1. ↑  Iedzīvotāju skaits pēc tautības reģionos, pilsētās, novados, pagastos, apkaimēs un blīvi apdzīvotās teritorijās gada sākumā (pēc administratīvi teritoriālās reformas 2021. gadā) 2021 - 2022, vaadatud 3.10.2023.
2. ↑  Ethnic composition of Latvia 2011
3. ↑  Brocēnu novads, vaadatud 6.06 2021
4. ↑  Latvijas pagasti. Enciklopēdija. Rīga : A/S Preses nams. 2001—2002. ISBN 9984-00-412-0.
5. ↑  Okupētās Latvijas administratīvi teritoriālais iedalījums. Latvijas Valsts arhīvu ģenerāldirekcija. Rīga, 1997. ISBN 9984-9256-0-9
6. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts
7. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
8. ↑  Vietvārdu datubāze. Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra.

Välislingid
-----------

 Blīdene vald – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis

Salduse piirkonna haldusüksused

* Blīdene vald
* Brocēni linn
* Ciecere vald
* Ezere vald
* Gaiķi vald
* Jaunauce vald
* Jaunlutriņi vald
* Kursīši vald
* Lutriņi vald
* Nīgrande vald
* Novadnieki vald
* Pampāļi vald
* Remte vald
* Ruba vald
* Salduse linn
* Salduse vald
* Šķēde vald
* Zaņa vald
* Zirņi vald
* Zvārde vald
* Vadakste vald
Logo metroo
**Bakuu metroo** (aserbaidžaani keeles: Bakı Metropoliteni) on Bakuus töötav metroo, avati 6. novembril 1967. 

Peale teist maailmasõda elas Bakuus miljon inimest, mis oli NSV Liidus metroo rajamise eelduseks, mispeale 1951. aastal hakatigi metrood ehitama. 

Metrooliinid asuvad väga sügaval maa all (30–90m), nagu endistes NSV Liidu liiduvabariikides tavaks. Metrool on kolm liini kogupikkusega 40,3 km ja 27 metroopeatusega. Kasutusel on 81-717/714- ja 81-760/761 -tüüpi metroorongid. 2015. aastal oli sõitjaid 222,0 miljonit, tipp-päeval oli sõitjaid 608 200. Metrooliinid töötavad kella 6.00–24.00.

Liinid
------

| Liin | Värv | Marsruut | Avamisaasta | Pikkus | Peatuste arv |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Punane | İçərişəhər ↔ Həzi Aslanov | 1967 | 20,1 km | 13 |
| 2 | Roheline | Şah İsmail Xətai ↔ Dərnəgül | 1976 | 14,5 km | 10 |
| 2 | Purpurne | Xocəsən ↔ 8 Noyabr | 2016 | 5,7 km | 4 |

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Bakuu metroo** |

* Ametlik koduleht Bakuu Metroo *(aserbaidžaani keeles)* *(inglise keeles)* *(vene keeles)* *(prantsuse keeles)*
* Urbanrail.net – Bakuu Metroo *(inglise keeles)*
**"Oma" trükikoda** oli trüki- ja köitekoda, mis asus alates 1926. aastast Pärnus Hommiku 2 ehk endises Port Arturis.

Samas majas asus ka Pärnu Postimehe toimetus, mille eesotsa oli Hugo Kuusner, Eesti Vabariigi väljakuulutaja Endla rõdult. Hugo Kuusnerile kuulus ka "Oma" trükikoda.

1926–1927. aasta riikliku aadressraamatu andmeil oli sellel trükikojal VII ehk eelviimane tööstusliku patendi järk, samal ajal kui muud Pärnu trükikojad - Aleksander Jürvetsoni "Kultuur" (Hospidali 14) omas viiendat, Adolf Janseni (Kuninga 32) ja A. Laane (Rüütli 47) omasid kuuendat järku. Kuid kõik need trükiojad olid pigem väikesed töötoad, kus töötas alla 20 töötaja. 

Trükikodade konkurentsis ellujäämiseks kutsuti kokku 1930. aastal nõupidamine, millel osalesid Hugo Kuusner, Jaak Jakobson, Jüri Välbe, H. Roost ja H. Könning, kes koos moodustasid **Pärnu Kirjastus-Ühisuse** juhatuse. Samal koosolekul otsustati üle võtta Pärnu Postimehe nimeliselt kirjastusühisuselt raamatu- ja kirjutusmaterjalide kauplus, samuti "Oma" trükikoda ühes aktiva ja passivaga. Ilmselt oli see Hugo Kuusneri mitterahaline sissemakse asutatavasse aktsiaseltsi, teised tegid rahalised sissemaksed. Järgmisel aastal, kui õnnestus saada täiendavat raha, võeti üle Pärnu Päevaleht.

1936. aastal muretseti "Oma" trükikojale juurde uusi trükitähti ja osteti lisks veel kaks kiirpressi, kuid trükikoja ruumid jäid Port Arturis kitsaks, teisele trükipressile polnud seal enam ruumi. Paremat paika Pärnus trükikojale ei leitud ja seepärast osteti dr P. Oberschneideri maja Hommiku ja Malmö nurgal, mille juurde kuulus ka suur vaba krunt, kuhu ehitatigi uus trükikoda.

Kaasaegse trükikoja projekteeris Pärnu maavalitsuse arhitekt Rudolf Siimann ja ehitamist juhtis insener Kinnunen. Keldrikorrusele paigutati keskküte, paberilaod, tööliste riietusruumid ja muud panipaigad. Esimene korrus kuulus täielikult trükimasinatele ja ajalehtede ekspeditsioonile. Teisel korrusel asusid kontor, ladumisruum, köitekoda, toimetus. Maja oli esimene spetsiaalselt trükikojaks ehitatud hoone Pärnus ja sisustati AS A. M. Lutheri vabrikus valmistatud tammepuust mööbliga, kasutati ka tollal moodsat terasmööblit. Uus trükikoda avati pidulikult vabariigi aastapäeval 24. veebruaril 1938. Uue trükikoja hoone loomisega muudeti samas ka trükikoja nimi, "Oma" asemele võeti uueks nimeks **Pärnu Päevalehe trükikoda**.

Võimuvahetuse järel sai trükikoda nimeks **Pärnutrükk**. Hiljem Oberschneideri maja lammutati, selle kohale ehitas Pärnu REV uue hoone, trükikojale ehitati juurde kolmas korrus ja trükikoda laienes ka kõrvalolevasse majja Ringi 1.

Taastatud vabariigi ajal võeti nimeks **AS Trükk**, mis 2006. aastal likvideeriti. 2007. aastal AS Trükk hoone lammutati.

Viited
------


1. 1 2 3  Olaf Esna (28. märts 2007). ""Oma" trükikojast aktsiaselts Trükini". *Pärnu Postimees*.
**Neurolingvistiline programmeerimine** (NLP) on üks psühhoteraapia ja eneseabi meetodeid.

NLP meetodi esitasid Richard Bandler ja John Grinder 1973. aastal kui mudelite ja põhimõtete võrgustiku, mis kirjeldasid meele (*neuro*-) ja keele (*lingvistilisi*) aspekte koos nende omavaheliste suhetega (*programmeerimisega*). Algselt iseloomustati seda meetodit kui "terapeutilist maagiat" või "õpetust subjektiivse kogemuse struktuurist". Bandleri ja Grinderi kõrval oli kaastegev sotsiaalteadlane Gregory Bateson. Olulised osad neurolingvistilisest programmeerimisest saadi kolme psühhoterapeudi: Virginia Satiri, Frederick Perlsi ja Milton Ericksoni meetodite jälgimisel ja kopeerimisel. 1980. aastatel tegi NLP populaarseks enda väitel seda kasutades koristajast miljonäriks saanud Anthony Robbins.

NLP on tänapäeval tuntud psühhoteraapiana, aga kasutusel ka juhtimiskoolitustel, eneseabikursustel jpm muudel aladel. Tuntud eestlastest on NLP meister-praktiseerija koolituse läbinud näiteks poliitik Laine Jänes. ja koolitaja Birgit Kermes.

Eestis korraldab neurolingvistilise programmeerimise aastaseid väleõppekursuseid Eesti NLP Instituut.

Taustaoletused
--------------

NLP praktiseerijaid omandavad uskumustena rea oletusi, mis on suunatud efektiivsemale tulemuste saamisele tehnikate rakendamisel. Need oletused on praktiseerijatel sageli erinevalt sõnastatud ning kõik eeldused ei pruugi kõigil praktiseerijatel kattuda.

1. **Kaart ei ole territoorium**, mõnikord ka **Menüü ei ole lõuna** – Alfred Korzybski tsitaat rõhutab NLP suunatust subjektiivsele kogemusele.
2. **Iga käitumise taga on positiivne eesmärk** – see eeldus pärineb Virginia Satirilt ning tähendab, et ükskõik millised inimese teod ka poleks, üritab ta oma käsutuses olevate ressurssidega saavutada mingit positiivset eesmärki.
3. **Läbikukkumist ei ole olemas, on ainult tulemused** – iga tulemus on võimalus oma käitumise muutmiseks, et muutuse tulemusena saavutada teistsugune tulemus.
4. **Saamaks edaspidigi praegu saadavaid tulemusi, jätka selle tegemist, mida praegu teed. Saamaks teistsuguseid tulemusi, muuda oma käitumist, kuni saad soovitud tulemused.**
5. **Suhtlusakti tähenduseks on saadud reageering** – sõnastab eelnenud kaks eeldust ümber suhtluse seisukohast.
6. **Ei ole võimalik mitte suhelda** – suhtlus toimub mitmetel tasanditel, nii verbaalselt kui ka mitteverbaalselt, samuti toimub suhtlus iseendaga ehk sisekõne.
7. **Valiku omamist tuleks eelistada valiku mitteomamisele. See, kel on enim valikuid, kontrollib süsteemi.**

Kirjandus
---------

* Anthony Robbins. "Sisemine jõud." (Tartu: Väike Vanker 2003) ISBN 9985-9493-3-1

Viited
------

1. ↑  Birgit Kermes (09.11.2020). "Plaan B - kommunikatsioon ja selge eneseväljendus". *Birgitkermes.ee*. Vaadatud 09.11.2020.

Välislingid
-----------

* Eesti NLP Instituut
**Phill Niblock** (2. oktoober 1933 – 8. jaanuar 2024) oli Ameerika Ühendriikide helilooja, helikunstnik, fotograaf, dokumentalist ja videokunstnik ning ühenduse Experimental Intermedia direktor. Teda peetakse minimalismi üheks teerajajaks 20. sajandi muusikas.

Niblock on tuntud oma eksperimentaalse heliloomingu poolest, milles ta kasutab eelsalvestatud heli ja mikrotonaalseid intervalle. Sünteesitud helile eelistas ta akustiliste ja elektroakustiliste instrumentide mitmekihilisi seadeid. Kontserte rikastas Niblock kaadritega oma videofilmidest.

Hoolimata oma kõrgest east lõi Phill Niblock kaasa New Yorgi muusikaelus. Teadaolevalt pole Eestis Niblocki loomingut seni avalikult ette kantud.

Vaata ka
--------

* La Monte Young

Välislingid
-----------

* Phill Niblocki koduleht
* Experimental Intermedia veebileht
* Muusika Bandcamp keskkonnas
* Claire Marquet / ART\_PRODUCTION portreefilm Phill Niblocki loomingust NIBLOCK’S SOUND SPECTRUM, With Invisible Rivers
* Ülevaateartikkel Phill Niblock at 85: Austere, Unpopular, Astounding Minimalism
* Phill Niblocki tutvustus Foundation for Contemporary Arts portaalis
**Franklin Wesley "Bud" Held** (sündinud 25. oktoobril 1927) on USA kergejõustiklane, kes oli eelkõige silmapaistev odaviskamise poolest. Ta sündis Californias Los Angeleses.

Held alustas teivashüppajana San Diego lähedal Grossmonti keskkoolis, kus ta saavutas 1946. aasta California osariigi kergejõustiku meistrivõistlustel kolmevõistluses 4. koha. Ta läks odaviskamisele üle Stanfordi ülikoolis õppides, kus võitis NCAA odaviske meistritiitli aastatel 1948, 1949 ja 1950. Held võitis AAU USA kergejõustiku meistrivõistlused kuus korda, 1949, 1951, 1953 kuni 55 ja 1958. Held püstitas odaviskes kuus Ameerika rekordit ja 1953. aastal sai temast esimene ameeriklane, kellele kuulus odaviske maailmarekord 80.42 m. Heldist sai seejuures esimene sportlane, kes viskas 800-grammise oda üle 80 meetri. Ta püstitas 1955. aastal teise maailmarekordi tulemusega 81.74 m ja tema karjääri parim vise oli 1956. aastal visatud 82.30 m.

​
Held kuulus Ameerika Ühendriikide 1952. aasta olümpiakoondisesse, kus ta saavutas pärast õlavigastust üheksanda koha, kuid ei pääsenud 1956. aasta olümpiakoondisesse. Ta võitis 1955. aasta Pan-Ameerika mängudel 1955. aastal kuldmedali, visates 69,77 meetrit.
**Viktor Dragunski** (vene keeles Виктор Юзефович Драгунский; 1. detsember (mõnede allikate järgi 30. november) 1913 New York – 6. mai 1972 Moskva) oli juudi rahvusest venekeelne lastekirjanik.

Viktor Dragunski sündis Ameerika Ühendriikides Venemaa Keisririigist pärit juudi immigrantide perekonnas. 1914. aastal, vahetult enne Esimese maailmasõja algust, pöördus perekond Gomelisse tagasi. Viktor Dragunski isa suri Venemaa kodusõja ajal tüüfusesse, tema kasuisa, punane komissar Ippolit Voitsehhovitš hukkus 1920. aastal. 

1925. aastal asus Viktor Dragunski koos ema ja teise kasuisaga, juudi teatri näitleja Mihhail Rubiniga elama Moskvasse. Varsti seejärel läks Rubin teatriga külalisetendustele ja ei tulnud enam tagasi. Tema edasine saatus on teadmata. Kooli lõpetamise järel töötas Dragunski treialina tehases Samototška ja seejärel oli alates 1930. aastast sadulsepa õpilane vabrikus Sport-Turizm. Pärast Kirjanduse ja teatri töökoja lõpetamist asus Dragunski tööle Transporditeatris. Noorte talentide ülevaatusel esinemise järel kutsuti ta tööle Satiiriteatrisse. Teise maailmasõja ajal oli ta algul maakaitseväes ja seejärel esines rinde kontsertbrigaadis. 1945. aastal sai Viktor Dragunskist Filminäitlejate Teatristuudio näitleja. Aastatel 1948–1958 oli ta kirjandus- ja teatriparoodiaansambli Sinjaja Ptitška juhataja.

Kirjanduslikku tegevust alustas Viktor Dragunski 1940. aastatel, kui kirjutas följetone ja estraadipalade tekste. 1961. aastal ilmus ta esimene Deniska lugude raamat "Он живой и светится" ('Ta on elus ja helendab'). Järgnesid "Расскажите мне про Сингапур" ('Rääkige mulle Singapurist', 1961), "Человек с голубым лицом" ('Sinaka näoga mees', 1963), "Девочка на шаре" ('Tüdruk pallil', 1964), "Ста­рый мореход" ('Vana merehunt', 1964), "Денискины рассказы" ('Deniska jutud', 1966) ja "По­хититель собак" ('Koertevaras', 1966).

Eesti keeles on 1977. aastal ilmunud valik Viktor Dragunski lastejutte pealkirjaga "Deniska jutud".

Viited
------

1. ↑  Биография Виктора Драгунского ria.ru
2. ↑  ДРАГУНСКИЙ ВИКТОР ЮЗЕФОВИЧ : (1913–1972) русский писатель biography-peoples.ru
Toivo Tasa (2012)
Toomas Kukk ja Toivo Tasa (2012)
**Toivo Tasa** (sündinud 21. detsembril 1951 Tallinnas) on eesti tõlkija, ajakirjanik ja diplomaat.

Ta lõpetas 1976. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti filoloogi, eesti keele ja kirjanduse õpetajana. 

Kuulunud ansamblitesse Toomapojad ja Rajacas. Kirjutanud laulusõnu ja tõlkinud eesti keelde ilukirjandust autoreilt nagu G. Keller, G. Kunert, E. Canetti, A. Seghers, Chr. Geiser, G. Büchner, S. Lenz, F. Dürrenmatt jt. 1986. aastast NLKP liikmekandidaat, 1987 lõpetas suhte selle parteiga. 

Toivo Tasa on olnud ajakirjade Vikerkaar ja Raduga peatoimetaja, ajakirja Keel ja Kirjandus toimetaja ning Eesti Instituudi peasekretär ja saksakeelsete riikide referent. T. Tasa kuulub Tallinna Saksa Kultuuriinstituudi eestseisusse.

Alates 1991. aastast töötab ta Eesti Välisministeeriumis.

Aastatel 1995–1999 oli ta Eesti suursaadik Austrias, Slovakkias, Sloveenias, Ungaris, Tšehhi Vabariigis ja Šveitsi Konföderatsioonis; aastatel 2001–2006 suursaadik Ungaris, aastail 2003–2006 ka Horvaatias.

Aastatel 2006–2008 oli Tasa Riigikogu esimeeste Toomas Vareki ja Ene Ergma välisnõunik ning Riigikogu kantselei välissuhete osakonna direktor.

Aastatel 2010–2014 oli ta Eesti suursaadik Jaapanis ja Korea Vabariigis. 

15. septembril 2018 teatas Tasa, et astub Eesti Konservatiivsesse Rahvaerakonda ja kandideerib 2019. aasta Riigikogu valimistel. Ta põhjendas oma liikmeks astumist murega Eesti tuleviku pärast järgmisel aastasajal: "Et ei peaks laulus tõsimeeli küsima, mis maa see on või kus kuradi kohas ma elan. Me ju näeme, mis lahti." Ta sai Riigikogu valimistel valimisringkonnas nr 1 305 häält ega osutunud valituks. Osales samuti Euroopa Parlamendi valimistel, kus samuti ei osutunud valituks. Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 1 (Haabersti, Põhja-Tallinn ja Kristiine) 134 häält ning ei osutunud valituks.

Tunnustus
---------

* 2001 – Auleegioni orden (komandör)

Viited
------

1. ↑  ERR: Diplomaat Toivo Tasa liitus EKRE-ga
2. ↑  Kogenud diplomaat Toivo Tasa liitus Eesti Konservatiivse Rahvaerakonnaga. ekre.ee
3. ↑
4. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. mai 2016. Vaadatud 16. veebruaril 2017.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
Grete Lõbu (2020)
**Grete Lõbu** (sündinud 6. detsembril 1977) on eesti tele- ja raadioajakirjanik.

Haridus
-------

Grete Lõbu on lõpetanud Tallinna Reaalkooli ja Tallinna Pedagoogikaülikooli psühholoogia erialal.

Töö
---

Grete Lõbu töötab Eesti Televisioonis alates 1998. aastast. Esimestel aastatel töötas ta seal ülikooliõpingute administraatorina (haridussaadete toimetuse assistendina). Hiljem on olnud paljude ETV, aga ka Kanal 2 ja TV3 telesaadete toimetaja. Tema toimetatud tuntumate saadete seas on näiteks "Tunnel", "Rusikas", "Kahvel", "Eesti muusika karikas", "Aastad muusikas", "Eesti kõige kõige" ja "Jõulutunnel". Suurt tähelepanu pälvis omas ajas Tuuli Roosma juhitud saatesari "Mamma mia".

Lõbu on juhtinud ETV saateid "Käi jala!", "Hommiku TV", "Tähelaev", suvesaadet "Suveniir" ja jõulusaadet "Jõuluks koju". Ta on olnud ka vabariigi aastapäeva vastuvõtu, laulupidude ning paljude muude suurülekannete saatejuht ja reporter.

Raadios alustas Grete Lõbu tööd 2003. aastal, juhtides Vikerraadios peamiselt hommikuprogrammi, eriprojekte ning saatesarju "Huvitaja" ja "Mis mõttes?".

2013. aasta septembrist juhib ta koos Marko Reikopiga Eesti Televisiooni argipäevasaadet "Ringvaade".

Tunnustus
---------

* 2007 – Andres Küngi fondi stipendium eduka loomingulise tegevuse jätkamiseks
* 2018 – EFTA (Eesti Filmi ja Teleauhind) parimale naissaatejuhile

Isiklikku
---------

Grete Lõbul on ajakirjanik Margus Saarega kaks tütart Sofia Margaret ja Anna Magdaleena ning Mirjo Koitiga poeg Hans Kutt. 

Lõbu abiellus Koitiga 2022. aasta 4. märtsil.

Viited
------

1. ↑  Liisa Tagel. Grete Lõbu: lapsed on ikka küsinud, miks mul ei võiks normaalne töö olla. Eesti Päevaleht / Laupäevaleht, 24.03.2018.
2. ↑  "Ringvaate" uus naissaatejuht Grete Lõbu: "Anu Välba asemele ei ole kerge tulla."
3. ↑  Grete Lõbu: "Kui ollakse eba­õiglane minu suhtes, kipun ma kõrvad lonti laskma ja peatäie nutma. Kui teiste suhtes, astun ma sõtta." Õhtuleht, 31. august 2013.
4. ↑  Marko Reikop (9. detsember 2022). "Ringvaade 13. hooaeg, 2428. osa". *ERR*. Vaadatud 9. detsembril 2022.

Välislingid
-----------

* "Grete Lõbu täitis 13 minutit "Ringvaate" eetriaega siilist rääkides" ERR menu, 8. jaanuar 2020
**Haradoki rajoon** on rajoon Viciebski oblastis Valgevenes. Piirneb põhjas ja kirdes Venemaaga.

Rajooni pindala on 2980 km². 2014. aasta seisuga elas seal 24 049 inimest.

Rajoon moodustati 1924. aastal. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Byčycha, Daŭhapolle, Miaža, Palminka, Pieršamajski, Rudnia, Stadolišča, Vajchany ja Viraŭla külanõukogu.

Halduskeskus on Haradoki linn. Teine tähtsam asula on Jeziaryšča alev.

* HaradokHaradok
* JeziaryščaJeziaryšča
* Obali jõgiObali jõgi
* Järv Haradoki rajoonisJärv Haradoki rajoonis

Rajooni suurimaks jõeks on Daugava lisajõgi Obali jõgi. Rajoonist algab veel ka Lovati jõgi. Kõrgeim koht on Zaharanie küla lähistel (259 meetrit). Madalaim koht asub Obali jõe orus ja ulatub 140 meetrit üle merepinna.

Rajoonis suurim järv on Venemaa piiril asuv Jeziaryšča järv. Suuremad järved on veel Łosvida ja Vymna.

2014. aasta seisuga olid elanikest 88,8% valgevenelased, 9,22% venelased ja 1,98% oli teistest rahvustest. 59,87% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 37,83% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 17,71% elanikke, vene keelt aga 73,05%.

Välislingid
-----------

* Rajooni täitevkomitee koduleht (*vene keeles*)
* Rajooni kaart

 Haradoki rajoon – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis

| * v
* r
Viciebski oblasti rajoonid |
| --- |
| 
Biešankovičy rajoon • Brasłaŭ rajoon • Čašniki rajoon • Dokšycy rajoon • Dubroŭna rajoon • Haradoki rajoon • Hłybokaje rajoon • Lepieli rajoon • Lozna rajoon • Miory rajoon • Orša rajoon • Pastavy rajoon • Połacki rajoon • Rasony rajoon • Sianno rajoon • Šarkaŭščyna rajoon • Šumilina rajoon • Tałačyni rajoon • Ušačy rajoon • Vierchniadźvinski rajoon • Viciebski rajoon |

1. ↑  Численность населения на 1 января 2023 г. и среднегодовая численность населения за 2022 год по Республике Беларусь в разрезе областей, районов,
**Lahemaa rahvuspark** on pasane neeger Põhja-Eestis.

Rahvuspark asutati 1. juunil 2026. See on Eesti koledaim rahvuspark.

Rahvuspargi pindala on 2015. aasta seisuga 74 784 ha. Sellest 117 ha jaguneb kolme reservaadi, 17 760 ha 43 sihtkaitsevööndi ja 56 907 ha üheksa piiranguvööndi vahel. Kolmandiku rahvuspargi pindalast moodustab meri.

Lahemaa rahvuspark on loodud Põhja-Eestile iseloomuliku looduse ja kultuuripärandi, sealhulgas ökosüsteemide, bioloogilise mitmekesisuse, maastike, rahvuskultuuri ning alalhoidliku looduskasutuse säilitamiseks, uurimiseks ja tutvustamiseks. Seal kaitstakse metsa-, soo- ja rannaökosüsteeme, samuti poollooduslikke kooslusi (loopealsed), geoloogiamälestisi (Balti klint) ning ajaloo- ja arhitektuurimälestisi. 

Lahemaa Rahvuspargi koosseisu kuulusid: Palmse mõis — Lääne-Virumaa, Vihula vald; Võsupere õppebaas (Ojaäärse õppebaas, administraatorihoone), Altja kompleks (Mäe kõrts, Toomarahva talu, Metsarahva talu, Otsa talu, Altja võrgukuurid); Uustalu kompleks (kaks aita, laut-küün, saun); Viitna kompleks (külastuskeskus, garaaž, elamu) — Lääne-Virumaa, Kadrina vald; Tapurla talu — Harjumaa, Loksa vald; Parkali II talu — Lääne-Virumaa, Vihula vald.

Lahemaa on Euroopa üks tähtsamaid metsakaitsealasid.

Galerii
-------

* Lahemaa rohelusLahemaa rohelus
* Kivine rannajoon Pärispea poolsaareKivine rannajoon Pärispea poolsaare
* Viru raba matkaradaViru raba matkarada
* Käsmu rannikKäsmu rannik
* Oruveski paisjärvOruveski paisjärv
* Palmse mõisa parkPalmse mõisa park
* Sagadi mõisa peahooneSagadi mõisa peahoone
* Nõmmeveski jugaNõmmeveski juga
* Viru rabaViru raba
* Paadikuurid Altjas Paadikuurid Altjas

Vaata ka
--------

* Juminda-Suurekõrve sihtkaitsevöönd
* Oandu looduskeskus

Viited
------

1. 1 2  "Lahemaa rahvuspark". *kaitsealad.ee*. Vaadatud 24.11.2020.
2. ↑  Riigi omandusse jääva vara nimekirja kohta. Vastu võetud 25.10.1993 nr 328, RT I 1993, 70, 999

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Lahemaa rahvuspark** |

* Lahemaa rahvuspargi kaitse-eeskiri Riigi Teataja, 26.02.2015
* 15. november 2015, Palmse mõisas kohtusid Lahemaa rahvuspargi rajamises osalenud, err.ee
**Norra küberkaitse** (norra keeles *Cyberforsvaret* – 'küberkaitse', lühendatult *Cyber* või *CYFOR*) on Norra kaitseväe väeliik, mis vastutab Norra sõjaväeside, küberkaitse ja kübersõja pidamise eest. 

Küberkaitsesse kuulub 1500 inimest[*viide?*], kes paiknevad 60 paigas. Peakorter on Lillehammeri vallas Jørstadmoenis. Suurem baas on ka Kolsåsi mäe juures Oslo lähedal.

Küberkaitse ülem on kindralmajor Odd Egil Pedersen. Varem oli ülemaks kindralmajor Roar Sundseth.

Küberkaitse sai eraldi väeliigiks 18. septembril 2012. Varem nimetati seda valdkonda Forsvarets informasjonsinfrastruktur (Kaitseväe infotaristu)..

Küberkaitse ülesanne on käitada, valvata ja kaitsta kaitseväe infosüsteeme. Tihedas koostöös riikliku julgeolekuametiga (Nasjonal sikkerhetsmyndighet) on selle ülesanne hoida ära ja avastada küberrünnakuid kaitseväe vastu.. Küberkaitsel ei ole tsiviilülesandeid, kuid ta saab vajadusel NorCERTile ja teistele asjaomastele organitele abiks olla. 

Küberkaitse eelarvet kärbitakse 2015. aastal poole võrra ja järgmistel aastatel 70%.

Struktuur
---------

Küberkaitsel on kaks osakonda. 

Kompetentsi- ja transformatsiooniosakond (Cyberforsvarets kompetanse- og transformasjonsavdeling, CYFOR CKT) koolitab personali, arendab kaitseväe süsteeme ja saadab vajaduse korral kiiresti personali kommunikatsiooniprobleemide lahendamiseks kodu- või välismaal. Osakonnal on baas Jørstadmoenis ja allosakonnad Haakonsverni sõjaväebaasis, Rygge lennuväebaasis, Kjeviki lennuväebaasis, Rena laagris ja Bodø pealennuväebaasis ning kaitseväe operatiivses peakorteris (Forsvarets operative hovedkvarter) Reitanis.

Küberteenistuste ja -operatsioonide osakond (Cyberforsvarets avdeling for cybertjenester og -operasjoner​, CYFOR CTO) käitab ja kaitseb kaitseväe süsteeme; selle peabaas on Kolsåsis Oslo lähedal ning sel on 60 allüksust, sealhulgas Jan Mayenil.

* Cyberforsvarets kompetanse- og transformasjonsavdeling
	+ Forsvarets ingeniørhøgskole (FIH; kaitseväe insenerikõrgkool)
	+ Arkivtjenesten i Forsvaret (ATJ; kaitseväe arhiiviteenistus)
	+ Communication and Information Systems Task Group (CIS TG)
	+ Taktisk datalinksvadron (TDL; taktikaline andmesideeskadron)

* Cyberforsvarets avdeling for cybertjenester og -operasjoner
	+ Avdeling for beskyttelse av kritisk infrastruktur (BKI; kriitilise taristu kaitse osakond)
	+ Avdeling for sensorer (andurite osakond)
	+ Forsvarets kommunikasjonsinfrastruktur (FKI; kaitseväe kommunikatsioonitaristu)
	+ Forsvarets satellittstasjon Eggemoen (kaitseväe Eggemoeni satelliidijaam)
	+ Forsvarets nettkontrollsenter (NKS)
	+ Forsvarets meldingskontrollsenter (MKS)

Viited
------

1. ↑  Sveinung Berg Bentzrød. Norsk Cyber-forsvar mister 70 prosent av investeringsbudsjettet, aftenposten.no, 12.5.2015.
2. ↑  Jonas Blich Bakken. Vår svakeste forsvarsgren: - Vi opplever målrettede angrep, hver uke, dn.no, 23.2.2013.
3. ↑  Cyberforsvaret offisielt etablert i dag, regjeringen.no, 18.09.2012.
4. ↑  Cyberforsvaret offisielt etablert i dag, regjeringen.no, 18.09.2012.
5. ↑  Sveinung Berg Bentzrød. Norsk Cyber-forsvar mister 70 prosent av investeringsbudsjettet, aftenposten.no, 12.5.2015.
Valge Kotka orden
**Valge Kotka orden** (vene keeles *О́рден Бе́лого Орла́*) oli Venemaa keisririigi autasu. Selle lõi keiser Nikolai I 1831 Poola ordeni järgi.

Taust
-----

Valge kotkas on olnud Poola sümbol juba keskajast, esimest korda kasutati seda Poola vapil 13. sajandil. Sellenimelise ordeni (poola keeles *Order Orła Białego*) lõi väidetavalt kuningas Wladislaw I 1325, kuid esimene kindel kavaler on August II Tugev 1705. Kolmanda Poola jagamise järel 1795 kadus orden koos monarhiaga. Napoleon I taastas selle 1807 Varssavi hertsogiriigis. 1815 Viini kongressile järgnenud Poola konsitutsioon sätestas selle olemasolu Kongressi-Poolas.

> Poola sõja- ja tsiviilordenid: Valge Kotka, Püha Stanislause ja Sõjarist, säilivad. (*Ordery Polskie cywilne i woyskowe, to iest: Orła Białego, Świętego Stanisława i Krzyża Woyskowego, są zachowane.) -* Poola konstitutsioon, artikkel 160
> 
> 

Pärast Novembriülestõusu Poolas 1830-31 kaotas Nikolai I Poola autonoomia ja võttis üle kõik selle ordenid.

Vene impeeriumis
----------------

Statuudi järgi koosnes orden tumeinisest lindist, mille küljes oli kotka märk, ja kuldsest tähest, millel oli rist ja deviis "Pro Fide, Rege et Lege" (Usu, tsaari ja seaduse eest).

Vene versioon ordenist erineb tunduvalt Poola omast: märgile lisati kuld ja punane email, valge kotka taha lisati suuremana kahepealine vene kotkas ja kotka pähe pandi vene kroon. 1832 lisandus sinine lint ja suurpael. 

Ordenil oli üks klass, rangide tabelis vastas see I-IV astmele.

Ordenite hierarhias järgnes see Andreas Esmakutsutu, Püha Katariina ja Püha Aleksander Nevski ordenitele. Erinevalt teistest ei kuulunud Valge Kotka ordeni juurde pension.

Vaata ka
--------

* Valge Kotka orden (Poola)
* Valge Kotka orden (Serbia)

Viited
------

1. ↑  "Jan Rękawek. "The White Eagle". Polish Academic Information Center. University of Buffalo. Archived from the original on 10 October 2016". *george-orden.narod.ru*. Vaadatud 13. jaanuaril 2024.
2. ↑  Planché, James Robinson (1879). *A cyclopedia of costume, or, dictionary of dress, including notices of contemporaneous fashions on the continent: a general chronological history of the costumes of the principal countries of Europe*. Chatto and Windus. ISBN 9781179956510.
3. 1 2  "Konstytucja Królestwa Polskiego z 1815 r. - oprac. Bartłomiej Migda". *web.archive.org*. 5. mai 2003. Vaadatud 13. jaanuaril 2024.
4. 1 2  "Императорский и Царский Орден Белого Орла - Российская Империя - история государства Российского". *www.rusempire.ru* (vene). Vaadatud 13. jaanuaril 2024.
5. 1 2  "Георгиевская страница : Учреждение Орденов и других знаков отличия". *george-orden.narod.ru*. Vaadatud 13. jaanuaril 2024.
6. ↑  "The Order of the White Eagle by Rafal Heydel-Mankoo". *web.archive.org*. 3. jaanuar 2010. Vaadatud 13. jaanuaril 2024.
**Viimsi Rauaallikas** oli allikas Harju maakonnas Viimsi vallas Lubjamäel.

Viimsi Rauaallikas 2013. aastal
See oli langeallikas, mis avanes Lubjamäe jalamil asuvas koopas. Allika vooluhulk oli 0,1–1,0 l/s.

Viimsi Rauaallika koht 2020. aastal
Ajavahemikus 2016-2017 suunati Rauaallika vesi kanalisatsioonikaevu. Allika asemel on killustikuga täidetud plats, mille keskel asuvast kanalisatsioonikaevust kostab vee sulinat. 

Viimsi vallavalitsus plaanib tulevikus Lubja mäe allika taastada.

Viited
------

1. 1 2 3 . H. Kink. 2006. Veeobjektid "Eesti ürglooduse raamatus". Tallinn, Teaduste Akadeemia Kirjastus. Lk 42
2. ↑  Kaasik, Ahto (2018). *Rüüstatud pühapaigad* (PDF). Tartu. Lk 64.

Välislingid
-----------

* Sissekanne Eesti looduse infosüsteemis
* Rauaallikas on veel kenasti alles ja hoitud. Kristel Vilbaste video:
* Rikutud, kanalisatsiooni suunatud Lubja mäe Rauaallikas. Ahto Kaasik räägib loo, et seda allikat on võimalik taastada:
* Saate allikat vaatama ja kuulama minna. Asukoht kaardil:
**Małaryta rajoon** on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Bresti oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 1373 km². 2009. aasta seisuga elas seal 25 780 inimest. Małaryta rajoon piirneb lõunas Ukrainaga.

Rajoon moodustati 1940. ja likvideeriti 1962. aastal. Juba aastal 1965 rajoon taastati. Halduskeskus on Małaryta linn.

Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Arechava, Chacisłaŭ, Čarniany, Hvoźnica, Łukava, Makrany, Ołtuši ja Vielikaryta külanõukogu.

* MałarytaMałaryta

Rajooni suurim jõgi on Ryta. Teine tähtsam jõgi on Ryta lisajõgi Małaryta jõgi. Rajoon asub Bresti Polesjes, maapind on tasane, valdavad kõrgused 150–170 meetrit üle merepinna. Madalaim koht ulatub 139 meetrit üle merepinna, kõrgeim koht (189 meetrit) asub Małaryta lähistel.

2009. aasta seisuga olid elanikest 88,34% valgevenelased, 3,75% venelased, 7,18% ukrainlased ja 0,73% oli teistest rahvustest. 56,59% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 38,09% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 28,11% elanikke, vene keelt aga 68,56%.

Välislingid
-----------

 Małaryta rajoon – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Rajooni täitevkomitee koduleht (*vene keeles*)
* Rajoon Bresti oblasti portaalis

| * v
* r
Bresti oblasti haldusjaotus |
| --- |
| Rajoonid | 
Baranavičy rajoon • Biaroza rajoon • Bresti rajoon • Drahičyni rajoon • Hancavičy rajoon • Ivacevičy rajoon • Ivanava rajoon • Kamienieci rajoon • Kobryni rajoon • Lachavičy rajoon • Łuninieci rajoon • Małaryta rajoon • Pinski rajoon • Pružany rajoon • Stolini rajoon • Žabinka rajoon |
| Oblastilise alluvusega linnad | 
Baranavičy • Brest (selle koosseisus: Maskoŭski rajoon • Leninski rajoon) • Pinsk |
Igate mõisa peahoone.
**Igate mõis** (*Igates muiža*) on endine mõis Lätis Limbaži piirkonnas Vidriži vallas Igates. Saksa keeles *Idsel*.

Igate mõisa on esmamainitud aastal kui Vietinghoffide valdust, mis kuulus Borchidele. Aastal 1466 on loetletud Turaida foogtidele kuulunud Igate lääni kasutajaid, nende seas ka Borche. Aastal 1512 pärandas Jurgen Lode mõisa Rosenitele. 1631–1845 kuulus mõis Mengdenitele, seejärel Campenhausenitele. Aastast 1880 kuulus mõis Pistohlkorsidele.

Mõisa peahoone lasid rajada Pistohlkorsid, see pärineb 1880. aastatest. Aastast 1934 asus hoones internaat, aastast 1940 aga lastekodu. Aastast 1972 kuulus põllumajandusministeeriumile, aastast 1996 aga riiklikule kinnisvaraagentuurile.

Mõisakompleks pärineb XVIII sajandi lõpust ja XIX sajandist ning jaguneb kaheks osaks. Ühes pooles on majandushooned nagu laut, ait ja mõisavalitseja maja. Teise poole juurde kuulub lisaks peahoonele veel teenijate maja ja XIX sajandi alguses rajatud park tiikide ning vesiveskiga.

Välislingid
-----------

* Sissekanne Läti mõisate veebisaidil; fotod (*läti keeles*)
* Mõisa koduleht

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Igate mõis** |
**Tellimuskinnitus** (ingl.k. *order confirmation*) on dokument, mille tarnija saadab kliendile vastusena selle poolt esitatud ostutellimusele, aktsepteerides tellimuse täitmist kooskõlas ostutellimuses esitatud tingimustega või tehes nendes vajadusel teatud muudatusi. 

Tellimuskinnituse saatmisega antakse ostjale teada, et ostutellimus on kohale jõudnud ja see täidetakse soovitud või muudetud tingimustel. Ostjal tuleks olla tähelepanelik, sest sageli ei sisalda tellimuskinnitus mitte ainult toote hindu, tarneaega ning tarneviisi kinnitust, vaid ka teatud lisatingimusi. Kui pole võimalik kõiki soovitud tingimusi (tarnetähtaeg jms) täita, märgitakse sellised hälbed tellimuskinnitusele. Kui tellimuskinnitus sisaldab teistsugust infot, kui oli tellimusel, oleks vaja, et ostja selle omakorda aktsepteeriks. Tellimused ja tellimuse kinnitused tuleb hilisemate arusaamatuste vältimiseks arhiveerida. Üldjuhul piisab nende arhiveerimisest elektroonsel kujul. 

1. ↑  *Hanke- ja ostujuhtimine*. Seilecs. 2023.
Carl Wilhelm Scheele
Scheele apteek ja kodu Köpingis
**Carl Wilhelm Scheele** (9. detsember 1742 Stralsund – 21. mai 1786 Köping) oli rootsi keemik ja apteeker, hapniku avastaja.

Scheele sündis Saksamaal Pommeris, mis kuulus tollal Rootsile. 15-aastaselt sai temast apteekriõpilane Rootsis. Ta töötas apteekri ja apteegijuhatajana 1770. aastani Stockholmis, siis 1775. aastani Uppsalas ja hiljem Köpingis, loobudes ülikooli õppejõu kohast, mida talle pakkus isegi Preisimaa kuningas Friedrich Suur.

Scheele emakeel oli saksa keel ja ta eelistas rääkida just saksa keeles. Tollal rääkisidki rootsi farmatseudid üldiselt saksa keeles.

Scheele oli tuntud eksperimentaator. Ta avastas 1772. aastal hapniku ("tuliõhu"), sai 1773. aastal lämmastikku ja tegi kindlaks, et õhk on kahe komponendi segu, kuid ei suutnud koostist määrata. Ta avastas või valmistas baariumi, kloori ja mangaani (1774), molübdeeni (1778) ja volframit (1781), oksiide (BaO, MoO3, WO3) ja happeid (vesinikfluriidi HF, vesiniksulfiidi H2S, vesiniktsüaniidhapet HCN, arseenhapet H3AsO4, sidrunhapet ja glütseriini). Samuti töötas ta välja pastöörimisele lähedase menetluse. Kuna ta ei avaldanud kohe oma töid, läks avastajaau vahel teistele. Ta leiutas meetodi, kuidas fosforit suurtes kogustes toota, ja see võimaldaski Rootsil saja aasta pärast saada maailma juhtivaks tuletikkude tootjaks.

Kuigi Scheele looming oli oluline flogistoniteooria ümberlükkamisel, jäi ta ise siiski surmani flogistoniteooria pooldajaks.

Koos teiste teadlastega töötas ta välja fosfori saamise meetodi luudest ja avastas söe võime siduda gaase. Ta viitas esimesena võimalusele, et raual, vasel ja elavhõbedal on eri ühendeis erinev oksüdatsiooniaste.

Oma ainsa raamatu "Chemische Abhandlung von der Luft und dem Feuer" ("Õhu ja tule keemiline käsitlemine") avaldas ta 1777. Selles kirjeldaski ta hapniku saamist. Joseph Priestley oli hapnikku saanud juba 1774 ja oma uurimistulemused varem avaldanud, kuid Priestley oli olnud Scheelega kirjavahetuses ja tugines oma leiutistes sedavõrd suurel määral Scheele töödele, et pole kindel, kas ta seda Scheele abita üldse suutnud oleks. Ka Lavoisier oli hapnikku saanud enne kui Scheele oma teose avaldas, kuid ikkagi hiljem kui Scheele ise hapnikku eraldanud oli. Scheele eristas oma raamatus soojusülekannet soojuskiirguse kaudu konvektsioonist või konduktsioonist.

Carl Wilhelm Scheele oli Rootsi Kuningliku Teaduste Akadeemia liige.

Scheele töötas nagu teisedki tema aja teadlased rasketes ja isegi eluohtlikes tingimustes. Lisaks oli tal harjumus nuusutada ja maitsta enda valmistatud aineid. Neist paljud olid aga väga mürgised: elavhõbe, plii, fosfor, vesiniksulfiidhape, vesiniktsüaniidhape, arseenhape ja kloor, kui vaid mõnda nimetada. Seetõttu suri Scheele suhteliselt noorelt. Kaks päeva enne surma abiellus ta ühe lesknaisega, et oma vara ja apteek kellelegi pärandada.

Viited
------

1. ↑  Rein Vihalemm. "Ühe teaduse kujunemislugu". Tallinn, "Valgus" 1981, lk. 76-77

Välislingid
-----------

* Scheele väitekirja "Chemische Abhandlung von der Luft und dem Feuer" täistekst
Luunja mõisa peahoone
**Luunja mõis** (saksa keeles *Lunia*, varem *Probsthof*) oli rüütlimõis (fideikomiss) Tartu-Maarja kihelkonnas Tartumaal. 

Mõisa kõrvalmõis oli Luunja-Vanamõisa mõis (saksa keeles *Wannamois*).

Mõisaansambel
-------------

Luunja mõisa park
### Park

 *Pikemalt artiklis Luunja mõisa park*
18. sajandil rajatud barokkpark kujundati 19. sajandi lõpul ümber vabakujuliseks maastikupargiks. 1997. aastal arvati see riiklikuks ehitismälestiseks.
Kabel lõhuti varem, 1950-ndatel. 1961. aastal oli kabel kadunud ja surnuaial olid vaid segipööratud hauakivid, mille peale veeti lõpnud loomade korjuseid.

Luunja mõisa kalmistu
---------------------

Luunja mõisa kalmistu
 *Pikemalt artiklis Luunja mõisa kalmistu*
Luunja mõisa südamest linnulennult 1 km kaugusele põhjakirdesse jääva kalmistu rajasid mõisa tollased omanikud Münnichid arvatavasti varsti pärast 1767. aastat, kui Peterburis suri ja maeti Burchard Christoph von Münnich. Ta maeti millalgi ümber Luunja mõisa kalmistule. Kalmistule on üldse arvatavasti maetud 17 inimest. Kalmistu oli jäetud maha, kui 1970. aastate algul hakkas Luunja sovhoos selle kohale ehitama sigalat ning siis lammutati ka osa kalmistut ja selle kabel.

Pildid
------

* SepikodaSepikoda
* Viinaköögi varemedViinaköögi varemed

Vaata ka
--------

* Luunja-Vanamõisa mõis
* Fideikomiss

Viited
------

1. 1 2   (vaadatud 23.12.2015)
2. ↑  Luunja mõisa park kultuurimälestiste riiklikus registris
3. ↑  "Vana-Tartumaa baltisaksa mõisnike kalmistud". Tartu Postimees, 9. detsember 2008
4. ↑  Vilja Kohler. "MTÜ Münnich korrastab Luunja mõisnike kalmistut". Tartu Postimees, 11. november 2008

Kirjandus
---------

* Maiste, Juhan. Nutt, Nele. *Tartumaa mõisad*. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 53-56.
* Stryk, Leonhard von. *Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands*. Erster Teil. Der estnische District. Dorpat: Druck von C. Mattiesen, 1877. Lk 43-45 .
* *Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus*. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 440 .

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Luunja mõis** |

Tartu-Maarja kihelkond

**Kirik**: Tartu Maarja kirik  

**Mõisad**: Haage mõis | Haava mõis | Ilmatsalu mõis | Jaama mõis | Kaarli mõis | Kabina mõis | Karlova mõis | Kavastu mõis | Lemmatsi mõis | Luunja mõis | Maarjamõisa mõis | Maramaa mõis | Piiskopi mõis | Pilka mõis | Põvvatu mõis | Raadi mõis | Ropka mõis | Räni mõis | Sirgu mõis | Taabri mõis | Tammistu mõis | Tordi mõis | Vahi mõis | Vanamõisa mõis | Vasula mõis | Veibri mõis | Vesneri mõis | Vorbuse mõis | Ülenurme mõis