recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Sapockin** (transkribeerituna **Sapotskin**) on alev Valgevenes Hrodna oblastis Hrodna rajoonis. Alev on Sapockini külanõukogu halduskeskuseks. Asula nimi on poola keeles *Sopoćkinie*, leedu keeles *Sapackinė*.

Sapockini valitsev tööstusharu on metsandus. Alev on kohaliku poolakate kogukonna keskuseks, erandlikuna terve Valgevene peale on seal kakskeelsed tänavasildid (valgevene keeles ja poola keeles), samuti asub seal Poola saatkond. Sapockinis on keskkool ja laste muusikakool. Alevis asuvad ka kultuurimaja ja kaks raamatukogu.

Vaatamisväärsusteks on Tealini eeslinnas asuv katoliku kirik XVIII sajandist samuti ka mitmed kohalikul surnuaial asuvad kabelid. Asula piirides on ka vana X–XI sajandil püstitatud kurgaan. Lisaks on alevis Sapockini botaanilise kaitseala keskus.

Ajalugu
-------

Aastal 1514 said lähedal asuva Sviacki mõisa omanikeks Sopoćkod, ilmselt panid nad aluse ka Sapockinile ja seetõttu kannab see nime Sapockin. Alevit mainitakse esimest korda XVI sajandil. Toona kuulus Sapockin Trakai vojevoodkonda ja Hrodna maakonda. Põhjasõja ajal hõivasid asula Rootsi väed Karl XII juhtimisel. Aastal 1786 sai Sapockin õiguse korraldada laatasid. Aastal 1793 läks Sapockin üle Hrodna vojevoodkonda.

Poola jagamisel läks Sapockin aastal 1795 Preisimaa koosseisu. Aastast 1807 oli alev Varssavi hertsogiriigi osa, aga aastast 1815 oli asula Venemaa koosseisus. Algul kuulus Sapockin Augustowi kubermangu, hiljem aga Suwalki kubermangu.

Pärast Esimest maailmasõda kuulus Sapockin Poola koosseisu, 1939. aastast Nõukogude Liitu. Kuni Teise maailmasõjani oli Sapockinis ka suur juutide kogukond, sõja ajal moodustati alevisse geto, kus tapeti 539 inimest. Aastani 1959 oli Sapockin Sapockini rajooni keskuseks. Aastal 1978 moodustati Sapockini botaaniline kaitseala.

Tuntud elanikke
---------------

* Jarasłaŭ Ramančuk – Valgevene poliitik

Viited
------

1. ↑
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. juuni 2015. Vaadatud 24. juunil 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Sapockin** |

* Asula ajaloost
* Sapockin *valgevene keeles*
**Visagals** on küla (*skrajciems* ehk hajaküla) Lätis Madona piirkonnas Indrāni vallas.

Visagals asub valla lõunaosas Aiviekste jõe kaldal. Seal asub Ezerkalnsi bussipeatus. Aastail 2007–2021 kuulus küla Lubāna piirkonda.

Külas kasvav vaher ümbermõõduga 4,07 ja kõrgusega 17,7 meetrit, pärn ümbermõõduga 3,62 meetrit ning kõrgusega 12,3 meetrit, ja Visagalsi kalmistu elupuu ümbermõõduga 1,92 meetrit on looduskaitse all.

Külas asuvad Visagalsi ehk Brākaļi linnamägi on muinsusmälestisena riikliku kaitse all. Kohaliku kaitse all on Karātavu kalnsi karistuspaik ja hiiepaik Kirikumägi.

Visagalsi kalmistule on maetud Oskars Kalpaks.

Aastal 2008 oli külas 32 elanikku.

Oskars Kalpaksi hauatähis Visagalsi kalmistul

Viited
------

1. ↑  Autotransporta direcija
2. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
3. ↑  Visagala (Brākaļu) pilskalns
4. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija
5. ↑  Vietvārdu datubāze

| * v
* r
Indrāni valla asulad |
| --- |
| 
Apogi **·**  Branti **·**  Cepurītes **·**  Dambīši **·**  Ērgala **·**  Gundegas **·**  Indrāni **·**  Meirāni **·**  Mežsētas **·**  Moroza **·**  Roznieki **·**  Vecumi **·**  Visagals |
Jordan King (2019)
**Jordan King** (sündinud 26. veebruaril 1994 Warwickis) on Briti võidusõitja.

Karjäär
-------

### Algused ja Briti Vormel Renault 2.0

King alustas oma karjääri kardisõidus, seejärel liikus 2010. aasta lõpus ühekohaliste autode juurde, kui astus Briti Vormel Renault 2.0 ja tuli järgmisel aastal meistriks koos Ollie Millroy, Alice Powelli ja Josh Hilliga.

2009. aastal, olles kõigest viieteistkümneaastane, testib King Vormel 2 autot. Ta osaleb 2010. aastal Silverstone'is peetud nädalavahetusel neljal Vormel Palmer Audi võidusõidul, kus õnnestus tõusta poodiumile pärast muljet avaldamist kategooria juhile Jonathan Palmerile. 2011. aastal sõlmis ta lepingu, et sõita kolmel meistrivõistlustel: Spa-Francorchamps, Nürburgring ja Brands Hatch, mis peeti Briti Vormel Renault 2.0 suvepausi ajal koos Ollie Millroy, Josh Hilli ja Alice Powelliga. King on noorim autojuht, kes on kaasajal selles kategoorias osalenud.

### GP2 Series/FIA Vormel 2 meistrivõistlustel

2015. aasta veebruaris kolis King GP2-sse, kus ta võistles Racing Engineeringis koos Alexander Rossiga. Ta saab üldarvestuses poodiumi ja 12. koha. 2016. aasta hooajal jätkab ta kategoorias samas meeskonnas koos meeskonnakaaslase Norman Natoga. Ta suudab võita oma kaks esimest võitu selles kategoorias, Red Bull Ringi ja Silverstone'i sprindisõitudel, lõpetades meistritiitli seitsmendal positsioonil. 2017. aasta hooajal jätkab ta GP2-s, mille nimeks sai Vormel 2, kuid vahetab koos Sérgio Sette Câmaraga meeskonna MP Motorsportiks. Hooaja lõpuks püsib ta liigas 62 punktiga üheteistkümnendal kohal.

2019. aasta hooajal naaseb ta kategooriasse, kihutades taas MP Motorsport meeskonnas koos Mahaveer Raghunathaniga. Ta saab kaks poodiumit ja edetabelis üheksanda koha.

### IndyCar Series

5. jaanuaril 2018 tehti ametlikuks tema tulek Ameerika IndyCar Series koos Ed Carpenter Racingu meeskonnaga koos Spencer Pigotiga. Ta läbib 11 jooksu, saavutades parima tulemusena üheteistkümnenda koha.

King naaseb 2019. aastal IndyCariga sõitma, teeb oma debüüdi 500 Indianapolises koos Rahal Letterman Lanigan Racing meeskonnaga koos Graham Rahali ja Takuma Satoga ning saavutab võistluse 24. koha.

### Vormel 1 ja Vormel E

Manori meeskond valib Kingi 2015. ja 2016. aasta Vormel 1 hooajaks testisõitja ja kolmanda piloodi rollis koos Will Stevensi, Roberto Merhi, Rio Haryanto ja Pascal Wehrleiniga. Ta debüteeris ametlikul Vormel 1 sessioonil 2016. aasta Ameerika Ühendriikide Grand Prix vabatreeningul koos Esteban Oconi ja Pascal Wehrleiniga.

Praegu on ta Vormel 1 Alpine F1 Teami simulaatorisõitja koos Fernando Alonso ja Esteban Oconiga ning Mahindra Racing meeskonna Vormel E koos Rudy van Bureniga.

Välislingid
-----------

* Koduleht, jordanking.co.uk. (Arhiivitud algselt URL-ilt 3. oktoobril 2011). (inglise keeles)
* Juhi profiil DriverDB-s, aadressil driverdb.com. (inglise keeles)
**Uus-Iirimaa provints** on kirdepoolseim 1. järguhaldusüksus (provints) Paapua Uus-Guineas. Haldusüksus asub ainult saartel, suurim neist on Uus-Iirimaa saar, teised on oluliselt väiksemad, need on Lavongai, Saint Matthiase saared (Mussau, Emirau), Tabari saared (Tabar, Tatau, Simberi), Tanga saared (Malendok, Boang), Feni saared (Ambitle, Babase), Djaul, Lihir ja Anir. Kõik need saared kuuluvad Bismarcki saarestiku alla. Provintsi kogupindala on umbes 9600 km².

Rahvastik
---------

Praegune rahvaarv on ligikaudu 100 000, millest enamik inimesi elab väikestes külades. Tähtsaim linn ja provintsi keskus on Kavieng; teine tähtis linn on Namatanai. Uus-Iirimaal räägitakse ligikaudu 20 keelt ning 45 murret. Kõik need keeled kuuluvad Austroneesia keelkonda, välja arvatud üks isoleeritud keel (Kuot).

Kultuur
-------

Uus-Iirimaal, nagu enamikus Paapua Uus-Guineas, on uue ja vana kultuuri segu. Vana traditsiooniline kultuur on laiahaardeline ja universaalselt austatud, kuid tänapäeval on ühiskond muutumas ning seda just kiriku tegevuse ja urbaniseerumise tagajärjel. Arvatavasti on Uus-Iirimaa kõige kuulsam kultuurisüsteem Malagan.

Ajalugu
-------

Viimase 40 000 aasta jooksul on Uus-Iirimaal toimunud vähemalt kolm migratsioonilainet. Kuulus Lapita potikultuur oli esindatud ligikaudu 3300 aastat tagasi.

Sidemed Hiina ja Kagu-Aasiaga paistavad olevat pikaajalised, kuigi tõendeid selle kohta napib.

Esimesena eurooplastest puutusid Uus-Iirimaaga kokku hollandlased aastal 1516. Usulevitustegevus algas alles aastal 1877. Uus-Iirimaa oli aastast 1886 Saksamaa koloonia **Uus-Mecklenburg**, samuti nagu seda oli pool põhjapoolsest tänapäeva Paapua Uus-Guineast.

Paapua Uus-Guinea 1. järgu haldusüksused

Bougainville **·** Chimbu **·** Eastern Highlands **·** Enga **·** Gulf **·**  Hela **·** Ida-Sepik **·** Ida-Uus-Britannia **·**  Jiwaka **·** Keskprovints **·** Lääneprovints **·** Lääne-Sepik **·** Lääne-Uus-Britannia **·** Madang **·** Manus **·** Milne Bay **·** Morobe **·** Port Moresby **·** Põhjaprovints **·** Southern Highlands **·** Uus-Iirimaa **·** Western Highlands
Keila algkooli hoone
Keila algkooli hoone talvel
Keila algkooli hoone küljelt
**Keila algkooli hoone** asub Keilas aadressil Pargi tänav 2. 

Keila algkooli hoone valmis 1930. aasta septembris ja see rajati Vabadussõjas langenute mälestuseks. Tänapäeval õpivad hoones Keila Kooli 1.-4. klassi õpilased.

Algkooli hoone on lihtne traditsionalistlik kolmekorruseline kivimaja. Pargi tänava poolset otsafassaadi rõhutab monumentaalne barokne portaal. Soklikorruse välissein on väljastpoolt vooderdatud klombitud paega.

Hoone ehitati aastaga ehk 1929–1930. Arhitekt oli Tõnis Mihkelson, teistel andmetel osales ka arhitekt August Tauk. Ehitas ettevõtjast arhitekt Madis Kolk 95 000 krooni eest.

Hoones oli 15 klassiruumi, saal ja muud kõrvalruumid.

1960. aastail ehitati vana kõrvale tüüpprojekti järgi uus keskkoolihoone.

Keila algkooli hoonel asuv Vabadussõja mälestustahvelKeila algkooli hoonel asuv Vabadussõja mälestustahvel (2023)

Vabadussõja mälestusmärk
------------------------

Sissepääsu kõrval vasakul asub marmortahvel aastaarvuga 1930 ja paremal marmortahvel tekstiga: "Austawaks mälestuseks Wabadussõjas langenuile ehitasid selle koolimaja Keila alew ja Keila wald". 1990. aasta septembris paigaldati välisukse kõrvale tahvli koopia. Originaal asub teise korruse fuajees. Tahvel säilis kooli pööningul, prahi ja liiva sees.

Viited
------

1. ↑  Käsi, Eike. See õppeaasta tuleb teisiti. Keila Leht, 28. august 2020.
2. 1 2  "Eesti arhitektuur" 3. osa. Üldtoimetaja Villem Raam. Valgus. Tallinn, 1997. Lk 22.
3. ↑  "Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon". Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn, 1996. Lk 313.
4. 1 2 3  "Eesti koolimajad". Koostanud Hanno Talving. Tänapäev. 2011.
5. ↑  Vabadussõja mälestusmärk – Keila algkooli hoone. Kultuurimälestis. Kultuurimälestiste riiklik register.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Keila algkooli hoone** |

* Vabadussõja mälestusmärk – Keila algkooli hoone kultuurimälestiste riiklikus registris
**Franklin Ramón Chang-Diaz** (sündinud 5. aprillil 1950) on Ameerika Ühendriikide ärimees, füüsik ja endine NASA astronaut.

Chang-Diaz kolis Costa Ricast Ameerika Ühendriikidesse 1967. aastal ja 1977. aastal sai ta Ameerika Ühendriikide kodakondsuse. 1973. aastal sai ta Connecticuti Ülikoolist bakalaureusekraadi masinaehituses ja 1977. aastal sai ta Massachusettsi Tehnoloogiainstituudist doktorikraadi plasmafüüsikas. Chang Diazi emapoolsed juured on Costa Ricas ja isapoolsed Hiinas. 

Ta valiti 1980. aastal NASA astronaudiks ja on Jerry Rossi järel teine inimene, kes on kosmoses käinud rekordilised seitse korda. Chang-Diazi esmalend oli STS-61-C, mis toimus 1986. aastal. Järgmised missioonid olid 1989. aastal toimunud STS-34, 1992. aastal STS-46, 1994. aastal STS-60, 1996. aastal STS-75 ja 1998. aastal STS-91. Tema viimane missioon oli 2002. aastal toimunud STS-111, mille ajal väljus ta kolm korda avakosmosesse. Chang-Diaz lahkus NASAst 2005. aastal.

Pärast NASAst lahkumist asutas ta Ad Astra Rocket Company, mis tegeleb rakettmootorite väljatöötamisega. Peale selle on ta keskkonnaaktivist ja õpetab Rice'i ülikoolis füüsikat ja astronoomiat.

Viited
------

1. ↑  "Meet the First Hispanic American in Space". *TIME*. Vaadatud 23. august 2019.
2. ↑  "Franklin Chang-Diaz". *American Physical Society*. Vaadatud 23. august 2019.
3. ↑  "Franklin Chang-Diaz". *NASA*. Vaadatud 23. august 2019.
4. ↑  "Franklin Chang-Diaz" (PDF). *NASA*. Vaadatud 23. august 2019.
**Louise Elisabeth Glück** (sündinud 22. aprillil 1943 New Yorgis) on Ameerika Ühendriikide luuletaja ja professor.

Elulugu
-------

Louise Glück sündis 22. aprillil 1943 New Yorgis ärimehe Daniel Glücki (1905–1985) ja koduperenaise Beatrice Glücki (neiuna Grosby, 1909–2011) perekonnas. Tal oli kaks õde: noorem õde Teresa Glück (1945–2018) ja vanem õde Susana (1941), kes oli surnud enne tema sündi. Glücki ema oli Vene juudi päritolu, tema isapoolsed vanavanemad aga Ungari juudid, kes olid emigreerunud Ameerika Ühendriikidesse veel enne isa sündi. 

Teismeeas sai Glück *anorexia nervosa* diagnoosi. 1961. aastal lõpetas ta Hewlettis George W. Hewletti keskkooli, kuid tervise tõttu ei saanud ta kõrgkooli astuda ja sai kuni 1968. aastani psühhoanalüütilist ravi, käies samal ajal Sarah Lawrence'i kolledži ja (1963–1965) Columbia ülikooli luuleseminaridel, kus tema õppejõud olid Léonie Adams ja Stanley Kunitz.

Tunnustus
---------

* 1993 – valiti Ameerika Kunstide ja Teaduste Akadeemia liikmeks
* 1996 – valiti Ameerika Kunstide ja Kirjanduse Akadeemia liikmeks
* 2014 – valiti Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks
* 2020 – Nobeli kirjandusauhind

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Louise Glück** |

Nobel
Nobeli kirjandusauhinna laureaat

1901 Prudhomme • 1902 Mommsen • 1903 Bjørnson • 1904 F. Mistral, Echegaray • 1905 Sienkiewicz • 1906 Carducci • 1907 Kipling • 1908 Eucken • 1909 Lagerlöf • 1910 von Heyse • 1911 Maeterlinck • 1912 Hauptmann • 1913 Tagore • 1915 Rolland • 1916 von Heidenstam • 1917 Gjellerup, Pontoppidan • 1919 Spitteler • 1920 Hamsun • 1921 France • 1922 Benavente • 1923 Yeats • 1924 Reymont • 1925 Shaw • 1926 Deledda • 1927 Bergson • 1928 Undset • 1929 Mann • 1930 Lewis • 1931 Karlfeldt • 1932 Galsworthy • 1933 Bunin • 1934 Pirandello • 1936 O'Neill • 1937 du Gard • 1938 Buck • 1939 Sillanpää • 1944 Jensen • 1945 G. Mistral • 1946 Hesse • 1947 Gide • 1948 Eliot • 1949 Faulkner • 1950 Russell • 1951 Lagerkvist • 1952 Mauriac • 1953 Churchill • 1954 Hemingway • 1955 Laxness • 1956 Jiménez • 1957 Camus • 1958 Pasternak • 1959 Quasimodo • 1960 Perse • 1961 Andrić • 1962 Steinbeck • 1963 Seféris • 1964 Sartre • 1965  Šolohhov • 1966 Agnon, Sachs • 1967 Asturias • 1968 Kawabata • 1969 Beckett • 1970 Solženitsõn • 1971 Neruda • 1972 Böll • 1973 White • 1974 Johnson, Martinson • 1975 Montale • 1976 Bellow • 1977 Aleixandre • 1978 Singer • 1979 Elýtis • 1980 Miłosz • 1981 Canetti • 1982 García Márquez • 1983 Golding • 1984 Seifert • 1985 Simon • 1986 Soyinka • 1987 Brodski • 1988 Mahfuz • 1989 Cela • 1990 Paz • 1991 Gordimer • 1992 Walcott • 1993 Morrison • 1994 Ōe • 1995 Heaney • 1996 Szymborska • 1997 Fo • 1998 Saramago • 1999 Grass • 2000 Gao • 2001 Naipaul • 2002 Kertész • 2003 Coetzee • 2004 Jelinek • 2005 Pinter • 2006 Pamuk • 2007 Lessing • 2008 Le Clézio • 2009 Müller • 2010 Vargas Llosa • 2011 Tranströmer • 2012 Mo • 2013 Munro • 2014 Modiano • 2015 Aliaksijevič • 2016 Dylan • 2017 Ishiguro • 2018 Tokarczuk • 2019 Handke • 2020 Glück • 2021 Gurnah • 2022 Ernaux • 2023 Fosse
**Seppo Henrik Räty** (sündinud 27. aprillil 1962 Helsingis) on endine Soome odaviskaja. Ta on oma spordialal üks edukamaid: maailmameister, kolmekordne olümpiamedalist, EM-i medalimees ja endine maailmarekordiomanik.

Räty võitis 1987. aastal maailmameistrivõistlustel Roomas kulla tulemusega 83.54 m, kuigi kukkus esimesel viskel. 1991. aastal MM-il Tokyos viskas Räty 88.12 m ja sai Kimmo Kinnuneni järel MM-hõbeda. Räty kukkus 1993. aastal MM-il Stuttgardis täielikult läbi ja ta jäi finaalist välja. Pärast seda ütles ta ühes intervjuus: *"Saksamaa on nõme riik"*. 1986. aasta EM-il mis oli peetud ka Stuttgardis samal staadionil, ei suutnud Räty samuti pääseda finaali võistlema. Räty on tuntuks saanud oma otsekohesuse poolest.

Räty on kolmas Soome kergejõustiklane, kes on võitnud kolmel olümpial medali (1992 hõbe, 1988 pronks ja 1996 pronks). Teised on Paavo Nurmi ja Vilho Tuulos. 

1991. aastal parandas Räty kahel korral maailmarekordit. Esmalt mais Jaapanis Shizuokas 91.98 meetrini ja hiljem 2. juunil Punkalaitumis 96.96 meetrini. Mõlemad tulemused viskas Räty Sandviken Championi odaga. Oda otsas oli takjapael, mis tekitas golfipallilaadse õhuvoolu efekti, mis võimaldas odal normaalsest kauem õhus püsida. Varustuse arendamist alustas Miklós Németh, töötades välja curlingu pinnaga oda, mille IAAF aga pärast Tokyo MM-i ära keelas. Kõik selle odaviske mudeliga visatud tulemused, sealhulgas Rädy maailmarekord, tunnistati kehtetuks ja kustutati statistikast, kuid need jäävad IAAF-i poolt tunnustatud ratifitseeritud maailmarekorditeks. Tema parim heide praeguse odaga on 90.60 m, saavutatud 1992. aastal.

Tohmajärvelt pärit Räty kimbutas sportlaskarjääri jooksul mitmeid vigastusi. Ta töötas Niirala tollis ja otsustas 2013. aastal seljaprobleemide tõttu pensionile jääda. Pärast sportlaskarjääri on Räty juhendanud teiste hulgas odaviskaja Oona Sormuneni.

2016. aasta juunis määrati Rädyle riigisportlase pension.[4]
​

Välislingid
-----------

* Seppo Räty ROK-i veebilehel
* Seppo Räty World Athletics veebilehel
* Seppo Räty Olympedia.org veebilehel
* Seppo Räty Track and Field Statistics veebilehel

| * v
* r
Meeste odaviske maailmameistrid |
| --- |
| 
1983: Detlef Michel • 1987: Seppo Räty • 1991: Kimmo Kinnunen • 1993: Jan Železný • 1995: Jan Železný • 1997: Marius Corbett • 1999: Aki Parviainen • 2001: Jan Železný • 2003: Sergei Makarov • 2005: Andrus Värnik • 2007: Tero Pitkämäki • 2009: Andreas Thorkildsen • 2011: Matthias de Zordo • 2013: Vítězslav Veselý • 2015: Julius Yego • 2017: Johannes Vetter • 2019: Anderson Peters • 2022: Anderson Peters • 2023: Neeraj Chopra |
Gruždziai mõisa väravad ja tõllakuur
**Gruzdžiai mõis** (leedu *Gruzdžių dvaras*) on endine mõis Leedus Šiauliai rajoonis Gruzdžiais.

Mõisa on esimest korda mainitud XVI sajandi alguses. Aastal 1793 läks see Platon Zubovi valdusse ja kuulus aastani 1858 tema suguvõsale. Seejärel ostis mõisa Aleksander Narõškin, tema järglastele kuulus mõis kuni Esimese maailmasõjani. Aastal 1923 hakkas mõisakompleksis tegutsema Gruzdžiai põllumajanduskool. 

Mõisakompleks ehitati välja aastail 1810–1812. Lisaks peahoonele on tänapäeval alles ka palju kõrvalhooneid, nende seas rohkesti lautu, veetorn, kontor, meierei, auruveski-kuivati ja majandusjuhi elamu.

* LaohooneLaohoone
* VeetornVeetorn
* Auruveski, kuivati ja pruulikodaAuruveski, kuivati ja pruulikoda
* Kontorihoone, tagaplaanil teenijate majaKontorihoone, tagaplaanil teenijate maja
* LehmalautLehmalaut
* TallTall

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Gruzdžiai mõis** |

* Sissekanne Leedu mõisate veebisaidil; fotod (*leedu keeles*)
* Sissekanne Leedu mõisate veebisaidil; asendiplaan (*leedu keeles*)
**Chätrin Bagala** (22. august 1967, Pärnu – 6. juuni 2012, Ungari)  oli ungari taustaga Eesti filminäitleja. Ta saavutas tuntuse oma esimese ja ainsa filmirolliga, milleks oli peaosa filmis "Karoliine hõbelõng" (1984) - kuningatütar Karoliine.

Haridustee
----------

Chätrin Bagala veetis oma lapsepõlve Pärnus, kus ta käis Lydia Koidula nimelises Pärnu 2. keskkoolis (sellist nime kandis Chätrini lapsepõlve aastatel Pärnu Koidula Gümnaasium. Ta lõpetas kooli kuldmedaliga.
Aastatel 1985-1990 õppis Chätrin Bagala Tartu Ülikoolis Eesti kirjanduse erialal. Tema lõpudiplomi kuupäevaks oli 21. juuni 1990.

Filmiroll "Karoliine hõbelõngas"
--------------------------------

"Karoliine hõbelõng" võeti üles suvel 1984 filmistuudios Tallinfilm, filmirežissöör Helle Murdmaa käe all. Filmivõtted toimusid eri paigus Harjumaal, sealhulgas oli üheks võttepaigaks Jägala juga. Chätrin Bagala filmipartner, Martin Veinmann, mäletab Bagalat võtetel kui eksootilist kaunitari, kelle naiivne imestamisvõime pani paljud temasse armuma. 2012. aasta mälestusartikli jaoks antud intervjuus ütles Veinmann Delfi ajakirjanikule järgmist: "See oli see aeg, kus kõik oli ees, ei olnud aega ega tulnud pähegi küsida, kaua see kestab. Mida tema mulle või mina talle õpetasin, oleks olnud hea tema enda käest küsida, aga tema õpetas minule küll palju. Aga mida, seda ei saa ma veel välja öelda. Me olime olnud liialt lähedased, et tuttavateks muutuda." Bagala oli "Karoliine hõbelõnga" üles võtmise ajal 17-aastane.

Isiklikku
---------

1990. alguses kolis Chätrin Bagala Ungarisse, kus ta veetis valdava osa oma ülejäänud elust, elades sealses mõisas (Ibranyi mõis Galgagyörkis). Ta oli kaks korda abielus (mõlemad abikaasad olid ungarlased) ja ta kasvatas üles kolm last. Esimesest abielust, Laszlo Lehel'iga, olid tal poeg Martin-Erik ja tütar Dorothy-Maarja ning teise abikaasa Sabyga poeg Benedek Gabor.   2011. aasta novembris  kolis Chätrin Bagala koos abikaasa Saby ja nende ühise lapsega Tallinnasse, kus nad asutasid Männikul asuvas endises safaripargis Ungari maja. Jaanuaris 2012 avastati Bagalal aga vähk ja sama aasta juunikuus ta suri, olles sel hetkel 44-aastane. Ta maeti Vana-Pärnu kalmistule.

Viited
------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑  https //koidulag.edu.we/et/medaliga-lopetanud-1980-1989
6. ↑
7. ↑
8. ↑  uudis.net/597434
9. ↑
10. ↑
11. ↑
12. ↑
13. ↑
14. ↑
15. ↑
16. ↑
17. ↑
18. ↑

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Chätrin Bagala**
 |

* Chätrin Bagala andmekogus IMDb (inglise)
* Chätrin Bagala Geni's
* Fotod "Karoliine hõbelõnga" võtteplatsilt Meediateegis.
* Artikkel Bagalast 1. juuni 2007 Pärnu Postimehes.
**Rečyca rajoon** on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Homieli oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 2714 km². 2018. aasta seisuga elas seal 97 979 inimest.

Rajoon moodustati 1926. aastal, aastast 1938 Homieli oblasti koosseisus. Tänapäevastes piirides on rajoon aastast 1966. See koosneb järgmistest külanõukogudest: Azierščyna, Babičy, Barščoŭka, Biełaje Bałota, Chołmieči, Hłybaŭ, Kamsamolski, Karavacičy, Liski, Pierasviatoje, Rovienskaja Słabada, Sałtanoŭ, Zachody, Zaspa, Zaščobje, Žmuraŭka ja Vyšamiri külanõukogu. Lisaks moodustavad omaette haldusüksuse veel Rečyca linn, mis on ka rajooni halduskeskus, Vasilevičy linn ja Zarečča alev. Teisi asulaid: Azierščyna, Kałočyn, Kaparaŭka, Miłahrad.

* Biarezina jõgiBiarezina jõgi
* KrynkiKrynki
* Nafta tootmineNafta tootmine

Rajoon asub Dnepri madalikul, kõrgused jäävad enamasti vahemikku 130-140 meetrit. Kõrgeim koht (161 meetrit) asub Kamsamolski agrolinnakese juures. 45 % rajoonist katavad metsad. Maavaradest leidub seal naftat, maagaasi, liiva, savi ja turvast. Tähtsaimaks jõeks on Dnepr, teised suuremad jõed on selle lisajõed Biarezina ja Viedryč. 

2009. aasta seisuga oli elanikest 89,29% valgevenelasi, 7,54% venelasi, 1,69% ukrainlasi ja 1,48% muust rahvusest inimesi. 57,47% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 40,22% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kasutas valgevene keelt 17,34% elanikke, vene keelt aga 79,6%.

Viited
------

1. ↑   Численность населения на 1 января 2018 г. и среднегодовая численность населения за 2017 год по Республике Беларусь в разрезе областей, районов, городов и посёлков городского типа. // Национальный статистический комитет Республики Беларусь. — Мн. 2018.
2. ↑  «Дзяржаўны зямельны кадастр Рэспублікі Беларусь»

Välislingid
-----------

 Rečyca rajoon – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Rajooni täitevkomitee koduleht (*vene keeles*)
* Rajooni kaart

| * v
* r
Homieli oblasti haldusjaotus |
| --- |
| Rajoonid | 
Akciabrski rajoon • Brahini rajoon • Buda-Kašalova rajoon • Čačerski rajoon • Chojniki rajoon • Dobruši rajoon • Homieli rajoon • Jelski rajoon • Kalinkavičy rajoon • Karma rajoon • Lelčycy rajoon • Łojeŭ rajoon • Mazyri rajoon • Naroŭla rajoon • Pietrykaŭ rajoon • Rahačoŭ rajoon • Rečyca rajoon • Svietłahorski rajoon • Žłobini rajoon • Žytkavičy rajoon • Vietka rajoon |
| Oblastilise alluvusega linnad | 
Homiel |
**Vīķi** ([viitji] saksa keeles *Zarnau*) on küla (*aprupes ciems*) Lätis Limbaži piirkonnas Staicele vallas.

Külas on veski, pood ja Vīķi mõis, kus kuni 2010. aastani tegutses laste psühhiaatriahaigla. Aastatel 2009–2021 kuulus küla Aloja piirkonda.

Mõisa ühes kõrvalhoones on tänapäeval rehabilitatsioonikeskus. Külas asuvad Tiltsargi ja Vīķi bussipeatus.

Mõisaomanike seas on olnud baltisaksa päritolu Venemaa riigitegelane Jacob Johann von Sievers, mõis on kuulunud ka Löwenwoldede suguvõsale.

Külast voolab läbi Salatsi jõgi. Vīķi asub Salatsi oru maastikukaitsealal. Külas kasvavad Vīķi veski tamm, Vīķi mänd ja Vīķi hall pähklipuu on looduskaitse all.

* Vīķi mõisa peahooneVīķi mõisa peahoone
* Kohalik poodKohalik pood
* Veski hooneVeski hoone
* Salatsi jõgi Vīķi külasSalatsi jõgi Vīķi külas

Viited
------

1. ↑  Autotransporta direcija
2. ↑  Autotransporta direcija
3. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Vīķi** |

| * v
* r
Staicele valla asulad |
| --- |
| 
Karogi **·**  Ķila **·**  Limšeni **·**  Līciems **·**  Mārciems **·**  Puršeni **·**  Rozēni **·**  Vīķi |
Liechtensteini kuristik
**Liechtensteinklamm** (Liechtensteini kuristik) on kuni 300 m kõrgete seintega eriti kitsas kuristik Austria Alpides 50 km Salzburgist lõunas. See on u. 4 km pikk ja saanud nime Liechtensteini vürsti Johann II järgi, kelle käiguteed paigaldati 1875. aastal.

Kuristik on u. 4 km pikk, millest 1 km on puidust käiguteede kaudu külastajatele ligipääsetav (talvekuudel suletud). Selle sügavus on kuni 300 m ja mõnes kohas on see vaid mõne meetri laiune. Kuristiku lõpus on kosk. Aastas käib seal u. 100 000 külastajat.

Kosk kuristikus
Mägioja Großarler Ache veed moodustasid kuristiku aastatuhandete jooksul. 1875. aastal alustasid Pongau Alpiklubi liikmed töid teha kuristik ligipääsetavaks, kuid raha puudumisel jäid need lõpetamata. Lähedalasuvas Großarlis jahimaja omanud Liechtensteini vürst Johann II annetas 600 kuldnat tööde laiendamiseks. Tööde lõppedes 1876. aastal nimetati kuristik vürsti helde annetuse auks ümber.

Legendi järgi loodi kuristik siis, kui kurat, täis viha ja raevu ebaõnnestunud plaani pärast, lendas üle kanjoni, visates sellesse vett sellise jõuga, et raius kivi.

Liechtensteinklamm (Austria)Liechtensteinklamm
Asukoht Austrias
**Dembel** (Djoma, Dunai, Djomkin; 1978 – 4. juuni 2000) oli piirivalvekoer Rutja külas (Haljala vald, Lääne-Virumaa). Ta oli karmikarvaline terjer.

Teenistus piirivalves
---------------------

Koer alustas teenistust 1980. aastal, patrullis piirivalvuritega Rutja külas.

Elu pärast Nõukogude Liidu vägede lahkumist
-------------------------------------------

Kui Nõukogude Liidu väed lahkuma hakkasid, võeti koer autokastis kaasa, kuid Dembel hüppas autost välja ja põgenes. Ta jäi Rutja piirkonda peremehetult elama ja patrullis omapäi vanal marsruudil kuni kõrge eani edasi. Koera eest hoolitsesid Rutja kordoni piirivalvurid ja külaelanikud.

Surm ja mälestamine
-------------------

Dembelil tekkis 20-aastaselt halvatus ja ta pandi magama. Koera haud asub endise kordoni, nüüdse Rutja noortelaagri aia veeres. Hauale istutati vaher ja paigaldati viskiklubi poolt põletatud kirjaga puuplaat, 2002. aastal paigaldasid kohalikud mälestuskivi, millel oli Dembeli kujutis ja kiri "Piiril surmani".

Dembelit käib iga aasta haual mälestamas Viskiklubi.

Liivlaste rahvamuusikaansambli Skandinieki asutaja Dainis Stalts pani koera loo liivikeelse laulu sisse.

Kultuuriloolane Indrek Rohtmets jäädvustas Dembeli loo teosesse „Kultuurilooline Eestimaa", mis on ilmunud ka inglise keeles.

Soome filmimees Untamo Eerola talletas Dembeli loo kavatsusega näidata seda lühifilmina YLE TV 1 hommikuprogrammis.

Vaata ka
--------

* Koer Riku bareljeef
* Žorik

Viited
------

1. 1 2 3 4  Päevaleht, Eesti; Sikk, Rein (3. juuni 2002). "Legendaarne piirivalvekoer Dembel puhkab kivist ausamba all". *Eesti Päevaleht*. Vaadatud 17. märtsil 2023.
2. 1 2 3  Päevaleht, Eesti; Sikk, Rein (28. märts 1998). "Piirivalvekoer teenib surmani". *Eesti Päevaleht*. Vaadatud 17. märtsil 2023.
3. ↑  "Eestimaa koera legend vapustas soome filmimehi". *Koer.ee*. Vaadatud 17. märtsil 2023.
4. ↑  Päevaleht, Eesti; Sikk, Rein (26. november 2009). "Eestimaa koera legend vapustas soome ﬁlmimehi". *Eesti Päevaleht*. Vaadatud 17. märtsil 2023.
5. ↑  "Video ∣ Raul Vaiksoo: ma tahaks, et eestlane ei oleks vandaal". *ERR*. 26. aprill 2018. Vaadatud 17. märtsil 2023.
6. ↑  "Piirivalvekoera hauale peab paremini ligi pääsema". *Uudised*. 24. oktoober 2019. Vaadatud 17. märtsil 2023.
7. 1 2 3 4  Päevaleht, Eesti; Sikk, Rein (26. november 2009). "Eestimaa koera legend vapustas soome ﬁlmimehi". *Eesti Päevaleht*. Vaadatud 17. märtsil 2023.
8. ↑  "Legendaarsest Eesti piirivalvekoerast valmis lühifilm". *Koerad*. 26. november 2009. Vaadatud 17. märtsil 2023.
**Köismäe** (saksa keeles *Reeperbahn-Vorstadt*) oli ajalooline Tallinna eeslinn-alev. 

Alevi piirideks loeti Tallinna kindlusmüüri ning Suurtüki, Vana-Kalamaja ja Suur-Patarei tänavaid. Suur-Patarei tänav kandis varem, 17. ja 18. sajandil Köismäe tee nimetust.

Köismägi paiknes Suure Rannavärava ees, seal elasid köiepunujad. Tallinna Kalamaja eeslinna nimetatakse kirjalikult aastatel 1374 ja 1421 ja umbes samast ajast pärinevad ka andmed Kalamaja ja Tallinna linnamüüri vahel asuvast Köismäest. Ilmselt tuleb Köismäed või vähemalt Kalamaja ja selle merepoolset osa lugeda Kalamaja osaks ja tõenäoliselt kehtis ka Köismäel Kalamaja eeslinnale juba keskajast omane teatud omavalitsus. Päris Köismäe alev oma püsivamate elanikega asus praegusest Soo tänavast põhja või kirde pool ja Köismäe lõunapoolses osas asusid suured hõredalt hoonestatud krundid, millel olid peamiselt Tallinna linnakodanike abimajapidamised.

Telliskopli, Kalamaja piirkond, Seegitagune torn ja Skoone bastion, 1879. aasta kaardil
Köismäe (saksa keeles *Reperbahn*) on saanud nime Tallinna sadama lähedal elavate ja töötavate köiepunujate järgi, keda nimetati vahel ka kanepiketrajateks. Saksa keeles tähendas Reperbahn pikka köisteed, mida köiepunujad köie valmistamiseks vajasid. Köiepunujad tegelesid peamiselt kanepi pooltoodete valmistamisega, ketrasid kanepiheiet, ropsisid ja praagisid kanepit, mida eksporditi Saksa sadamalinnadesse, Hollandisse ja Rootsi. Köit ja nööre valmistati ka kohalikuks tarbeks ja kuna kanepiketramine oli must ja raske töö, tegelesid sellega peamiselt kohalikud eestlased ja maalt linna tulnud talupojad.

Krimmi sõja ajal, kui Inglise-Prantsuse laevastik blokeeris Venemaa Balti mere sadamaid ja nende seas ka Tallinna sadamat, laskis Eesti alal tegutsevate Venemaa keisririigi vägede ülemjuhataja jalaväekindral ja Soome kindralkuberner Friedrich Wilhelm Rembert von Berg 24 tunni jooksul lammutada Köismäe alevi elamud ja hävitada aiad, kartes dessanti.

Vaata ka
--------

* Köismäe torn
* Köie tänav

Viited
------

1. ↑  Köismäe, EKI KNAB: Eesti - Eesti Keele Instituut, Eesti kohanimed (vaadatud 06.12.2021)
2. ↑  LIBAHUNDIJAHT KÖISMÄEL 1618, linnaarhiiv.wordpress.com, 24 märts 2017
3. ↑  Aleksander Kivi, Mäed ja mäenimelised tänavad Tallinnas, Kultuur ja Elu, 1964 nr 7, lk 410
**Paluknys** (poola keeles  *Połuknia*) on küla Leedus Trakai rajoonis, Paluknysi valla halduskeskus.

Küla asub Lukna jõe ääres. Paluknysis on postkontor ja raamatukogu. Haridust annavad kaks gümnaasiumi (poolakeelne ja leedukeelne). Seal tegutseb põllumajandusühistu *Merkys*. Külas on lennuväli.

Ajalugu
-------

Lukna jõe kallastel sulatati XV sajandist XVIII sajandi kekspaigani soorauda. Aastal 1794 rajati külla kabel.

Sõdadevahelisel ajal kuulus Poola koosseisu. Aastal 1921 moodustati sinna kihelkond, sealne kirik valmis aastal 1943.

Nõukogude perioodil oli küla loomakasvatus- ja veterinaariainstituudi Merkys katsemajandi keskasulaks. Sinna rajati ka Leedu kergetööstusministeeriumi Vilniuse lennuspordiklubi lennuväli, kus harrastati purilendu.

Elanikkond
----------

|  |  |
| --- | --- |
| * 310 (1905)
* 450 (1931)
* 320 (1959)
* 399 (1970)
* 533 (1980)
 | * 764 (1986)
* 693 (1989)
* 742 (2001)
* 693 (2011)
 |

* PaluknysPaluknys
* TänavavaadeTänavavaade

Viited
------

1. ↑  2011 m. surašymas

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Paluknys** |

* Küla portaalis vietoves.Lt
**Oskar Albert Suursööt** (18/30. mai 1893 Saku vald, Harju kreis Eestimaa kubermang – 3. veebruar 1942 Vjatlagi vangilaager, Kirovi oblast, NSV Liit) oli Eesti poliitik.

Oskar Suursööt õppis Saku vallakoolis ja Tallinna Nikolai I gümnaasiumis, mille lõpetas 1915. aastal. Seejärel astus Peterburi ülikooli õigusteaduse fakulteeti, kuid mobiliseeriti sõjaväkke 1916. aastal.

1918. aastal oli ta Kaitseliidu organiseerija Tallinnas ja Harjumaal. 

1920. aasta omavalitsuste esituskogude valimistel valiti Oskar Suursööt Tallinna linnavolikogu, revisjonikomisjoni ja Harju maakonnanõukogu liikmeks ning ühtlasi Harju maakonnavalitsuse esimeheks, oli aastatel 1920–1922 Harju Maakonnanõukogu esimees. Oskar Suursööt oli üks Eesti Maakondade Liidu asutajaid ja esimene liidu juhatuse esimees, kuni hakkas õppima Saksamaal.

1924. aastal lõpetas ta Detmoldis Saksamaal asuva Fürst Leopold-Akademie für Verwaltungswissenschafteni omavalitsuse erialal, cand. rer. poi.

1925–1928 Kaitseliidu Harju maleva pealik. IV ja V Riigikogu liige. Majandusminister 1932. Aastast 1935 Isamaaliidu keskjuhatuse esimees. 1938–1940 I Riigivolikogu liige. 

Vahistati NKVD poolt 24. juulil 1940. Peeti kinni Vjatlagi vangilaagris Kirovi oblastis. Suri vangistuses.

Tunnustus
---------

* 1929 Kotkaristi V klassi teenetemärk
* 1935 Kotkaristi III klassi teenetemärk

Viited
------

1. ↑  geni.com

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Johannes Reinthal** | **Harju maavanem**1920-1922 | Järgnev**Martin Kruusimaa** |
| Eelnev**August Jürman** | **Eesti majandusminister**1932 | Järgnev**Johannes Zimmermann** |
**Šķilbēni mõis** (*Šķilbēnu muiža*) oli mõis Lätis. Endine mõisasüda jääb Balvi piirkonda Šķilbēni valda Šķilbani külla. Poola keeles *Szkielbany*.

Šķilbēni mõis kuulus aastani 1866 Ulanowskitele, aga kuna see suguvõsa osales Kastuś Kalinoŭski juhitud ülestõusus, siis konfiskeeriti mõis ja anti see tsaariarmee ohvitserile Zinovjevile. Aastast 1899 sai mõisa omanikuks Ivan Lebedev. Enne võõrandamist aastal 1920 oli mõisa pindala 1140 hektarit.

Mõisa peahoone on punastest tellistest hoone, mis ehitati 1859. aastal. Peale Teist maailmasõda on hoones asunud vallamaja, kohalik klubi ja raamatukogu, peale Läti taasiseseisvumist oli seal aga baar. Tänapäeval seisab hoone tühjalt. 

Mõisa juurde kuulusid vähesed kõrvalhooned - oli olemas teenijate maja, mille vundamendile on tänapäeval ehitatud uus hoone, samuti asus seal ka lehtla, mis kolhoosikorra ajal lammutati, säilinud on vaid üksikud detailid. Lisaks kuulus mõisakompleksi juurde ka park, mida ehtis õunaaia juurde viinud roosiallee.

Välislingid
-----------

* Sissekanne Läti mõisate veebisaidil; fotod *läti keeles*
Jaan Rõõmussaar 1994. aastal
**Jaan Rõõmussaar** (7. november 1950 Tallinn – 14. detsember 2020) oli eesti ajakirjanik ja näitleja.

Ta lõpetas 1969. aastal Tallinna 42. Keskkooli ja 1974. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (VI lend, juhendajad Grigori Kromanov ja Mikk Mikiver).

Näitlejana töötas ta aastatel 1974–1977 Lydia Koidula nimelises Pärnu Draamateatris ja aastatel 1977–1982 Eesti Riiklikus Noorsooteatris.

Hiljem töötas ta ajakirjanikuna Eesti Raadios, Kuku Raadios, TV 1-s ja Kanal 2-s. Pärast aktiivset ajakirjanikutööd oli ta Tallinna Trammi- ja Trollibussikoondise pressiesindaja, lõppeks töötas Tallinna Linnakantseleis linna avalike suhete teenistuses.

Rolle
-----

* 1974 Shakespeare "Suveöö unenägu" (Demetrius)
* 1975 Molière "Tartuffe" (Damis)
* 1975 Bertolt Brecht/Kurt Weill "Kolmekrossiooper" (Walter)
* 1976 Tennessee Williams "Iguaani öö" (Pancho)
* 1977 Rūdolfs Blaumanis "Rätsepad Sillamatsil" (Ruudi)
* 1977 Fernand Crommelynck "Suurepärane sarvekandja" (Estrugo)
* 1978 Olav Ehala/Aleksei Tolstoi/Adolf Šapiro "Buratino" (Pierrot)
* 1978 Anton Tšehhov "Kajakas" (Treplev)
* 1979 August Kitzberg/Priit Aimla "Rätsep Õhu Meenutused" (Henn)
* 1981 Mati Unt "Kameeliadaamid" (Armand Duval)

Isiklikku
---------

Ta oli aastatel 1974–1979 abielus Kaie Mihkelsoniga. Nende poeg on oboemängija Nils Rõõmussaar.

Viited
------

1. ↑

Kirjandus
---------

* Eesti teatri biograafiline leksikon. Tallinn 2000

Välislingid
-----------

* "Suri ajakirjanik Jaan Rõõmussaar" ERR, 14. detsember 2020
Gelgaudiškise mõisa peahoone eestvaates
**Gelgaudiškise mõis** (*Gelgaudiškio dvaras*) on endine mõis Leedus Šakiai rajoonis Gelgaudiškise vallas Gelgaudiškise linnas. Mõisakompleks asub Panemunė regionaalpargi territooriumil Nemunase jõe oru lõunanõlval.

XV sajandi alguses kuulus Nemunase teisel kaldal asuv Skirsnemunė mõis Jurgis Gedgaudasele ja mõisa maad allusid temale. Sealse Gedigaudiškise karjamõisa andis Aleksander 1504. aastal Jan Sapiehale ja seda aastat loetakse mõisa asutamise ajaks.

Esimesed omanikud olid Sapiehad, hiljem kuulus mõis Massalskitele, Dembińskitele, Oziembłowskitele, Gelgaudastele, Zabiełłodele, Czartoryskitele. XVIII sajandi alguses jagati see ametlikult kaheks: Aukštosios Gelgaudiškise ja Žemosios Gelgaudiškise mõisaks, kuigi neil oli üks omanik. (Poola keeles vastavalt *Giełgudyszki górne* ja *Giełgudyszki dolne*). Kui mõis pärast Poola jagamist Preisimaa koosseisu kuuluma hakkas, hakkas see kuuluma Keudellide suguvõsale. 1887. aastal olid Keudellid sunnitud mõisa maha müüma, kuna Venemaa seadused ei lubanud välismaistel suguvõsadel piiri ääres maad omada. Kuni 1892. aastani kuulus mõis neljaliikmelisele ühistule, seejärel said omanikeks Komarid. Maade viimaseks omanikuks sai 1918. aastal J. Budrys, mille järel valdus tükeldati.

Praeguse peahoone lasi ehitada Gustav Keudell ja see valmis aastail 1842–1846. 1890. aastatel ehitasid Komarid selle veidi ümber. Hoone on uusklassitsistlik, seda liigendavad arvukad sambad. Peahoone asub Nemunase oru kohal. See on riikliku tähtsusega arhitektuurimälestis. 

Peahoone tagakülg
Esimese maailmasõja ajal müüsid Komarid peahoone Leedu emade ühendusele, pärast sõda oli see kasutusel orbude varjupaigana. Teise maailmasõja ajal oli hoones sõjaväe staabihoone, hiljem sõjaväehaigla. Nõukogude ajal muudeti hoone lastekoduks, 1966. aastast oli see kasutusel internaatkoolina. 2009. aastal hakati hoonet restaureerima.

Lisaks peahoonele kuuluvad mõisakompleksi veel köök, kontorihoone, kaks keldrit, ait, laut, kasvuhoone ja torn. Mõisakompleksi hoonete vahele on hiljem lisandunud mitmeid uusehitisi.

Peahoone juures paikneb park, mille pindala on 118,5 hektarit; tegemist on ühe suurema pargiga Leedus. Pargi keskmeks on kaheksa allee ristumispaik, seal asub ka Keudellide suguvõsa rahula. Park on keeruka struktuuriga, range planeeringuga osa saab kokku Nemunase oru nõlvadel kasvava ürgmetsaga. 2009. aastani kasvas seal Leedu jämedaim kuusk. XX sajandi alguses istutati sinna mitmeid võõrliike, seal kasvavad hõbevaher, harilik hobukastan, must ja valge mänd, harilik robiinia ja ameerika pärn.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. jaanuar 2017. Vaadatud 16. juulil 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Välislingid
-----------

* Sissekanne Leedu mõisate veebisaidil; fotod (*leedu keeles*)
* Sissekanne Leedu mõisate veebisaidil; asendiplaan (*leedu keeles*)
* Artikkel mõisa ajaloo kohta (*leedu keeles*)
**Senta** (serbia keeles Сента, Senta; ungari keeles *Zenta*) on Serbias Vojvodinas Põhja-Banati ringkonnas Tisza kaldal asuv linn, Senta valla keskus.

Ungarlased saabusid sellesse piirkonda 9. sajandil ja sellest ajast peale on selle elanikud peamiselt ungarlased. 2011. aasta rahvaloenduse järgi elas Sentas 18 704 inimest, aga Senta vallas 23 316. Seega moodustas linna elanike arv valla elanike arvust kolmveerandi. Ungarlasi oli linna elanikest 77,1%, serblasi 13,1% ja mustlasi 1,2%.

Linna on esmamainitud 1216 nime all *Szintarev*. Tollal kuulus see Ungari kuningriiki. Kogu seda piirkonda laastasid 1241–42 mongolid. 1506 andis kuningas Ulászló II Sentale kuningliku vabalinna staatuse. 1526, pärast Ungari lüüasaamist Mohácsi lahingus kuulutas seni Ungarile allunud Serbia väepealik Jovan Nenad end iseseisva riigi tsaariks ja Senta kuulus tema riigi koosseisu. Juba järgmisel aastal sai Nenad lüüa ja tapeti ning tema riik liideti taas Ungariga. 1542 vallutasid linna osmanite väed. 

11. septembril 1697 toimus Sentast lõunas Senta lahing, milles Saksa ja Ungari ühendatud väed purustasid Türgi sõjaväe. Kristlaste poolel langes vähem kui 500 meest, moslemid kaotasid üle 30 tuhande mehe. Kristlaste kätte langesid Türgi sultani haarem, aardekirst ja riigipitsat ning peaaegu kõik kahurid. See on üks Osmanite riigi suurimatest kaotustest. Lahingu tulemusena läks Senta Habsburgide kätte ja ametlikult kinnitati see 1699 Karlowitzi rahuga.

1751. aastast kuulus Senta Ungari Bács-Bodrogi komitaati. 1910. aasta seisuga rääkis linlastest 91,8% emakeelena ungari keelt ja 6,8% serbohorvaadi keelt. 1918 sai osaks Jugoslaavia Kuningriigist. 1941–1944 oli Senta okupeeritud teljeriikide poolt ja liidetud Ungariga.

Sentas sajab aastas keskmiselt 569 mm. Sademed jaotuvad kuude lõikes suhteliselt ühtlaselt. Kõige sajusemad on mai (69 mm) ja juuni (61 mm), kõige kuivemad veebruar (28 mm) ja jaanuar (30 mm).

Sõpruslinnad
------------

* Niš, Serbia
* Dunajská Streda, Slovakkia
* Hódmezővásárhely, Ungari
* Kranj, Sloveenia
* Mukatševe, Ukraina
* Gödöllő, Ungari

Välislingid
-----------

 Senta – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Senta koduleht
**Āraiši** (vanasti ka **Āraišu mācītājmuiža**, saksa keeles *Arrasch*) on küla (*mazciems*) Lätis Cēsise piirkonnas Drabeši vallas Āraiši järve kaldal Gauja rahvuspargi territooriumil. Aastail 2000–2021 kuulus küla Amata piirkonda.

Āraiši asub valla idaosas merepinnast 124 meetri kõrgusel Valga–Riia rongiliini ja Āraiši järve ääres. Küla jääb valla keskusest Ausmasest 4 ja Riiast 84 kilomeetri kaugusele.

Külas asuvad Āraiši Rootsi mänd, mänd kõrgusega 22 ja ümbermõõduga 2,52 m, remmelgas kõrgusega 22 m, vaher kõrgusega 23 m ja paju kõrgusega 24 m on looduskaitse all.

Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Āraiši kirikumõisa ansambel, sealhulgas heinalakaga kanala, tall-tõllakuur, jääkelder, ait, koolimaja, õpetajamaja ja kaks sealset ahju, Āraiši kirik, selle orel ja kaks vitraaži, Āraiši ordulinnus koos asulakohaga, Āraiši muuseumpargi ajaloolised hooned ja Āraiši järvelinnus. Kohaliku kaitse all on Āraiši kiriku keskaegne kalmistu. Asulas on ka Drabeši mõisale kuulunud hollandi tuulik. Külas asub Āraiši bussipeatus, selle lähistele jääb Āraiši raudteejaam.

Aastal 2007 oli külas 35 elanikku.

* Āraiši tuulikĀraiši tuulik
* Āraiši kirikumõisa hoonedĀraiši kirikumõisa hooned
* Āraiši järvelinnusĀraiši järvelinnus
* Āraiši ordulinnuse varemedĀraiši ordulinnuse varemed
* KalmistuKalmistu
* Āraiši Rootsi mändĀraiši Rootsi mänd
* Āraiši kirikĀraiši kirik

Viited
------

1. ↑  Läti Ruumiandmete Agentuur
2. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
3. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts
4. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts
5. ↑  Autotransporta direcija
6. ↑  Vietvārdu datubāze

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Āraiši** |

| * v
* r
Drabeši valla asulad |
| --- |
| 
Agra **·**  Amata **·**  Amatciems **·**  Āraiši **·**  Bille **·**  Drabeši **·**  Ieriķi **·**  Kalnavērši **·**  Kārļi **·**  Līvi **·**  Meijermuiža  **·**  Mūrnieki **·**  Rāceņi **·**  Vāļukalns |
**Blocki mõis** (*Bloka muižiņa*) oli poolmõis Lätis Riia linnas Torņakalnsi asumis peahoone aadressil Vienības gatvē 27. Saksa keeles *Blocksches Höfchen*.

Blocki mõisa klassitsistlik peahoone püstitasid XIX sajandi algul Scheibed. 1852. aastal ostis maja ja selle ümbruses olevad maad kapten Eduard Block, kes saavutas maadele poolmõisa staatuse. Aastatel 1894–1937 tegutses mõisamajas apteek. Kuna suurem osa mõisa maadest oli selleks ajaks ehituskruntideks müüdud, jäi Blocki mõis võõrandamisprotsessist kõrvale. Pärast Läti iseseisvumist sai 1930. aastatel mõisa omanikuks J. Benšons.

Aastail 1952–1954 restaureeriti mõisa peahoone (esimene kultuurimälestis, mis Riias pärast Teist maailmasõda renoveeriti) ja kohandati seal tegutsema hakanud raamatukogu vajaduste järgi ümber. 2000. aastal soovis hoonet osta Lido, ent tehing jäi pooleli. 2006. aastast kuulub kinnisvarafirmale Capitolia Group. Hoones asusid bürooruumid, ent seoses majanduskriisiga jäi maja tühjaks.

Välislingid
-----------

* Sissekanne Riia mõisate veebisaidil; fotod (*läti keeles*)
* Infot mõisa kohta; fotod (*läti keeles*)
Paljassaare poolsaar õhust. Taamal paistab ka Kopli poolsaar. Väike Paljassaar on pildi keskosas ja Suur Paljassaar jääb sellest paremale 
**Suur Paljassaar** on Paljassaare poolsaare kõrgem loodeosa Paljassaare lahe ja Saartevahe lõuka vahel Tallinnas Paljassaare asumis. Liitus mandriga Paljassaare poolsaare moodustumise käigus 20. sajandi teisel kümnendil.

Varasem ajalooline nimetus oli germaani keeltes (rootsi, saksa, taani) tüvega Karl(os): alamsaksa Blote-Karl "paljas Karl" ja Rughen-Karl "kare Karl", u 1250 Karlsö, 1297 Blocekarl et Rughenkarl (1. nimi ilmselt \*Blotekarl), 1689 Kahl Holmar, 1855 Paljas-saar, 1883 Paljasaar; rootsi keeles Stora och Lilla Karlön, saksa keeles Karlos. Eestikeelne nimi Paljassaar on lagedat maastikku kirjeldav ning on arvatavasti aluseks olnud ka muukeelsetele nimedele. Paljassaare poolsaar sai nimetuse (Suur ja Väike Paljassaare saarte) järgi, mis aja jooksul kokku sulasid ja 1912–1917 Uue sadama (Miinisadama) ehitamisel täideti mere täitmise teel Kopli poolsaarega ühendati.

Tallinna ümbruse kaart 1791–1810 avaldatud Ludwig August Mellini Liivimaa atlasest. Eraldatuna Suur Karli ehk Suur-Karlose saar ja Väike Karli ehk Väike-Karlose saared
Suur Paljassaar lõpeb põhjas Kõrgemäe otsaga. Kõrgeim koht on Kõrgemägi (14,4 m). 

Randa liigestavad väikeste neemedena Paljassaare lahte sirutuvad Suur haak ja Väike haak ning Saartevahe lõukasse veidi suurem Saartevahe haak. Esineb valdavalt kivine moreen- või kamarrand, liivasemat randa leidub Saartevahe lõuka ääres Saartevahe haagist läänes. Itta Väikese Paljassaare poole jääb roostikuline rannajärvedega Saartevahe. Varem lage ala on nüüd kattunud lehtmetsaga.

1915. aastal rajati põhjaossa Kõrgemäele Peeter Suure Merekindluse rannakaitsepatarei nr 12, mille säilinud osad on muinsuskaitse all.

See kuulub Paljassaare hoiualasse.

* Sõjategevuse kaart 1790. aasta Tallinna merelahingu ajal. Johann Christoph Brotze kogustSõjategevuse kaart 1790. aasta Tallinna merelahingu ajal. Johann Christoph Brotze kogust
* Sõjategevuse kaart 1790. aasta Tallinna merelahingu ajalSõjategevuse kaart 1790. aasta Tallinna merelahingu ajal

Vaata ka
--------

* Väike-Paljassaar

Viited
------

1. ↑  Paljassaare, www.eki.ee, (vaadatud 10.09.2023)

Välislingid
-----------

* Kopli ja Paljassaare poolsaar olid veel hiljaaegu saared, Eesti Loodus 10/ 2008