photograph Lancasteri loss, kus 1612. aasta suvel mõisteti Samlesbury nõidade üle kohut [1] 
**Samlesbury nõiad** olid kolm Samlesbury Lancashire külast pärit naist  – Jane Southworth, Jennet Bierley ja Ellen Bierley  –, keda 14-aastane tüdruk Grace Sowerbutts süüdistas nõidumises. Nende kohtuprotsess Inglismaal Lancaster Assizes'is, mis toimus 19. augustil 1612, oli üks kahe päeva jooksul peetud nõiaprotsesside seerias, mis kuulus Inglise ajaloo kuulsaimate hulka. Need kohtuprotsessid olid sel ajal Inglismaale ebaharilikud kahes aspektis: kohtu sekretär Thomas Potts avaldas menetluse oma ajakirjas The Wonderfull Discoverie of Witches in Lancasteri krahvkond; ning süüdi tunnistatud ja ülesriputatud süüdistatavate arv oli ebaharilikult suur: kümme Lancasteris ja veel üks Yorkis. Kuid kõik kolm Samlesbury naist mõisteti õigeks. 

Naiste vastu esitatud süüdistused hõlmasid laste mõrvu ja kannibalismi. Seevastu teisi, kes katsusid samadel kohtualustel, kelle hulka kuulusid ka Pendli nõiad, süüdistati nõidumisega kahju tekitamises. Kolme naise vastu algatatud kohtuasi langes kokku "suurejooneliselt", kui protsessi kohtunik paljastas süüdistuse peatunnistaja Grace Sowerbuttsi kui "katoliku preestri eksitava vahendina". 

Paljud ajaloolased, eriti Hugh Trevor-Roper, on väitnud, et 16. ja 17. sajandi nõiaprotsessid olid tolleaegsete usuliste heitluste tagajärg. Nii katoliku kui ka protestantlik kirik otsustasid välja juurida selle, mida nad pidasid ketserluseks. Samlesbury nõidade kohtuprotsess on võib-olla selle suundumuse üks selge näide; seda on kirjeldatud kui "suurel määral katoliikliku vastase propaganda osa", ja isegi kui näidiskohtuprotsessi, mis näitab, et Lancashire, mida sel ajal peeti metsikuks ja seadusteta piirkonnaks, puhastati mitte ainult nõidadest, aga ka *popish plotter*'itest *(st* rekusant katoliiklastest, kes ei võtnud omaks Inglismaa kirikut, vaid jäid truuks Vatikani paavstile). [7]

Kuningas James I, kes tuli Šotimaaly Inglismaa troonile 1603. aastal, tundis nõidumise vastu suurt huvi. 1590. aastate alguseks oli ta veendunud, et Šoti nõiad plaanivad tema vastu midagi. Ta 1597. aasta raamat "Daemonologie" juhendas tema järgijaid, et nad peavad kõik nõidumise toetajad või praktiseerijad kohtu alla andma. 1604, aastal pärast Jamesi kroonimist Inglise kuningaks, võeti vastu uus nõidusseadus "Seadus konjugeerimise ja nõiduse vastu ning kurja ja õelate vaimudega tegelemise kohta", millega määrati surmanuhtlus kahju tegemisele maagia või surnukehade ekshumeerimise kaudu. James oli aga nõiaprotsessides esitatud tõendite osas skeptiline, isegi minnes nii kaugele, et paljastas isiklikult lahknevusi mõne süüdistatava nõia vastu esitatud tunnistustes. 

Süüdistatavad nõiad elasid Lancashire'is – Inglismaa krahvkonnas, mida 16. sajandi lõpus võimuesindajad pidasid metsikuks ja seadusteta piirkonnaks, "kes tegelesid varguste, vägivalla ja seksuaalsete vabaduste praktiseerimisega, kus kirikut austati ilma suurema arusaamata selle doktriinidest tavainimeste poolt". Pärast kuninganna Mary I surma ja tema poolõe Elizabethi troonile astumist 1558. aastal olid katoliku preestrid sunnitud end varjama, kuid kaugemates piirkondades nagu Lancashire jätkasid nad missade salaja pidamist. 1612. aasta alguses, kohtuprotsesside aastal kästi Lancashire'is igal rahuõiguse kohtunikul koostada nimekiri nende piirkonnas asuvatest rekusantidest – need, kes keeldusid osalemast Inglismaa kiriku teenistustel, mis oli sel ajal kriminaalne kuritegu.