recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Patrick Timothy Kane Jr.** (sündinud 19. novembril 1988 Buffalos New Yorgi osariigis) on Ameerika Ühendriikide elukutseline jäähokimängija. Praegu mängib ta NHL-i klubis New York Rangers ründajana paremäärel.

2007. aastal valiti ta NHL-i *draft* '​is Blackhawksi poolt esimese valikuna. Oma esimesel hooajal NHL-is valiti ta liiga uustulnukaks.

Blackhawksis mängis Kane kokku kuusteist hooaega. Aastatel 2010, 2013 ja 2015 võitis ta Blackhawksiga Stanley karika. Tema resultatiivseim hooaeg oli 2018/19, mil tal kogus 110 punkti (44+66). Enim väravaid lõi ta hooajal 2015/16 (46).

2023. aasta veebruaris kaubeldi Kane Blackhawksis New York Rangersi.

Karjääri jooksul on ta NHL-is pälvinud väljalangemismängude väärtuslikumale mängijale antava Conn Smythe Trophy (2013), põhiturniiri resultatiivseimale mängijale antava auhinna Art Ross Trophy (2016), põhiturniiri silmapaistvamale mängijale antava Ted Lindsay Awardi (2016) ja hooaja väärtuslikumale mängijale antava Hart Memorial Trophy (2016).

NHL-i tähtede mängul on ta osalenud kokku üheksa korda.

2017. aastal valiti NHL-i ajaloo saja parima mängija sekka. 2020. aasta jaanuaris jõudis Kane kõige noorema Ameerika mängijana NHL-is 1000. resultatiivsuspunktini.

USA jäähokikoondise koosseisus võitis Kane 2010. aasta taliolümpiamängudel hõbemedali ja 2018. aasta maailmameistrivõistlustel pronksmedali.

Viited
------

1. ↑  "Kane goes to Rangers in 3-team trade with Blackhawks, Coyotes". *NHL*. NHL. 1. märts 2023. Vaadatud 1. märtsil 2023.

Välislingid
-----------

 Patrick Kane – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Patrick Kane NHL.com lehel
* Patrick Kane hockeydb.com lehel

| * v
* r
New York Rangers |
| --- |
| 
**Väravavahid**: Jaroslav Halák **·** Igor Šestjorkin |
| 
**Kaitsjad**: Adam Fox **·** Libor Hájek **·** Ben Harpur **·** Ryan Lindgren **·** Niko Mikkola **·** K'Andre Miller **·** Braden Schneider **·** Jacob Trouba |
| 
**Ründajad**: Jonny Brodzinski **·** Filip Chytil **·** Barclay Goodrow **·** Kaapo Kakko **·** Patrick Kane **·** Chris Kreider **·** Alexis Lafrenière **·** Jake Leschyshyn **·** Tyler Motte **·** Artemi Panarin **·** Vladimir Tarassenko **·** Vincent Trocheck **·** Jimmy Vesey **·** Mika Zibanejad |

Mall:Stanley karikas 2010
Mall:Stanley karikas 2013

| * v
* r
Chicago Blackhawks – Stanley karika võitja 2015 |
| --- |
| 
**2** Duncan Keith **·** **4** Niklas Hjalmarsson **·** **5** David Rundblad **·** **7** Brent Seabrook **·**  **10** Patrick Sharp **·** **11** Andrew Desjardins **·** **13** Daniel Carcillo **·** **16** Marcus Krüger **·** **19** Jonathan Toews (C) **·** **20** Brandon Saad **·** **23** Kris Versteeg **·** **26** Kyle Cumiskey **·** **27**  Johnny Oduya **·** **29** Bryan Bickell **·** **32** Michal Rozsíval **·** **33** Scott Darling **·** **42** Joakim Nordström **·** **44** Kimmo Timonen **·** **50** Corey Crawford **·** **57** Trevor van Riemsdyk **·** **65** Andrew Shaw **·** **80** Antoine Vermette **·** **81** Marián Hossa **·** **86** Teuvo Teräväinen **·** **88** Patrick Kane **·** **91** Brad Richards |
**George Balanchine** (õieti **Giorgi Balantšivadze**; 22. jaanuar (vana kalendri järgi 9. jaanuaril) 1904 Peterburi – 30. aprill 1983) oli üks 20. sajandi väljapaistvamaid koreograafe ja üks American Balleti rajajaid. Ta moodustab silla klassikalise ja moodsa balleti vahel. 

Tema isa oli Meliton Balantšivadze (1862–1937), gruusia helilooja, üks gruusia ooperi rajajaid. Ka tema vend Andria Balantšivadze (1906–1992) oli tuntud gruusia helilooja. 

Aastal 1921 lõpetas ta Maria teatri kooli balletiklassi ning 1923 Petrogradi konservatooriumi. 1921–1924 oli ta Petrogradi Ooperi- ja Balletiteatri näitleja. 

Aastal 1924 kuulus ta väikese balletitantsijate trupi koosseisu, kes käisid turneel Lääne-Euroopas. Londonis nägi teda Sergei Djagilev, kes tegi talle ettepaneku ühineda trupiga Ballets Russes, algul tantsijana, hiljem peakoreograafina. Põlvevigastus tegi tema tantsijakarjäärile lõpu. 

George Balanchine ja Suzanne Farrell
Metseen Lincoln Kirstein (1907–1996) veenis 1933 Balanchine'i tulema USA-sse ja rajama ameerika balletitrupi. Balamchine rajas kõigepealt balletikooli. Aasta hiljem avati American Ballet ning sellest sai Metropolitan Opera balletitrupp. Balanchine lahkus peagi.

Aastal 1946 rajas ta New York City Balleti. 

Aastal 1954 lavastas ta "Pähklipureja", millest alates ballett hakkas USA-s seostuma jõuludega. 

Balanchine on olnud koreograaf ka muusikalis, filmis ja televisioonis. 

Balanchine suri 1983 Creutzfeldt-Jakobi tõppe.

Tunnustus
---------

* 1983 – valiti Ameerika Kunstide ja Kirjanduse Akadeemia auliikmeks

Kirjandus
---------

* Uno Ussisoo, "George Balanchine" – TMK 1984, nr. 7, lk. 81–84
Letneri asukoht kiriku põrandaplaanil
Hildesheimi toomkiriku renessanss-stiilis letner triumfiristi ja saatjafiguuridega
**Letner** (saksa keeles *Lettner*, ladina keeles *lectorium* ettelugemiskoht kirikus) on võidukaare alla või ette ehitatud massiivne inimkõrgune kuni peaaegu ruumi kõrgune vahesein, mis eraldab vaimulikele ja kõrgaadlile määratud kooriruumi rahvale kuuluvast pikihoonest. Letneri seinal on üks või mitu läbipääsu, seina ees paiknes tavaliselt rahvast teenindav Püha Risti altar ja ülal kattis kogu seinapealse puldiga rõdu, kust loeti ette evangeeliumi või epistlit ja esitati liturgialaul. Letnerid muutusid 13. sajandil tavaliseks eriti toomkirikutes ning kloostreile ja muudele eriorganisatsioonidele kuulunud kirikuis; likvideeriti üldiselt 16. sajandil. Paiguti esines letnereid ka Eestis (näiteks Keila, Valjala ja Koeru kirikus). Samuti on andmeid Järva-Jaani letneri kohta.  Tänapäevani on letner alles Ridala kirikus.

Pildid
------

* Triumfirist hilisromaani letneril Wechselburgi kloostri Püha Risti kirikus, 1230–1240Triumfirist hilisromaani letneril Wechselburgi kloostri Püha Risti kirikus, 1230–1240
* Brou klooster. Kivist letnerBrou klooster. Kivist letner
* Letner gooti stiilis, Püha Peetri kirik Löwenis BelgiasLetner gooti stiilis, Püha Peetri kirik Löwenis Belgias
* Magdeburgi toomkiriku kivist kõrge lugemispuldiga letnerMagdeburgi toomkiriku kivist kõrge lugemispuldiga letner
* Zürichi Peetri kiriku letner kantsligaZürichi Peetri kiriku letner kantsliga
* Ridala kiriku renessanss-stiilis letner (Berendt Lorenz)Ridala kiriku renessanss-stiilis letner (Berendt Lorenz)

Vaata ka
--------

* Koorivõre
* Ikonostaas
* *Templon*

Viited
------

1. ↑  Arhitektuuri oskussõnastik. Kirjastus Valgus 1993
2. ↑  Letner. Ridala Püha Maarja Magdaleena koguduse koduleht
**Miguel Arturo Layún Prado** (sündinud 25. juunil 1988 Córdobas) on endine Mehhiko jalgpallur (kaitsja ja poolkaitsja).

Ta alustas profikarjääri 2006. aastal Mehhiko kõrgliigaklubis Veracruz. Aastatel 2010–2014 mängis ta Mehhiko kõrgliigas Club América ridades, kellega tuli kahel korral Mehhiko meistriks. Klubikarjääri jooksul mängis väljaspool Mehhikot veel Itaalia kõrgliigaklubis Atalanta (2009–2010), Inglismaa klubis Watford, Portugali kõrgliigaklubis Porto ning Hispaania kõrgliigaklubides Sevilla ja Villarreal.

2019. aasta jaanuaris liitus ta Mehhiko kõrgliigaklubiga Monterrey. Ta tuli klubiga 2019. aastal Mehhiko meistriks ja Põhja-Ameerika klubide meistriks.

2021. aasta juunis naasis Layún Américasse. 2023. aasta detsembris tuli ta Américaga Mehhiko meistriks, mis oli Layúnile neljandaks Mehhiko meistritiitliks ja kolmandaks Américaga. 17. detsembril 2023 peetud Mehhiko meistrivõistluste finaali teine mängu Tigres UANL-i vastu jäi Layúni viimaseks mänguks jalgpallurina, kuna juba sama aasta oktoobris oli ta teatanud jalgpallurikarjääri lõpetamisest.

Debüüdi Mehhiko jalgpallikoondises tegi Layún 2013. aasta CONCACAF Gold Cupi teises alagrupimängus Kanada vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 28. mail 2014 sõprusmängus Iisraeli vastu. Ta kuulus Mehhiko koondisse veel ka 2014. aasta maailmameistrivõistlustel, 2015. aasta CONCACAF Gold Cupil, 2016. aasta Copa América Centenariol, 2017. aasta FIFA konföderatsioonide karikaturniiril ja 2018. aasta maailmameistrivõistlustel.

Mehhiko koondises mängis ta aastatel 2013–2020 kokku 71 korda ja lõi kuus väravat.

Saavutused
----------

América
* Liga MX (3): Clausura 2013, Apertura 2014, Apertura 2023

Porto
* Primeira Liga (1): 2017–18

Monterrey
* Liga MX (1): Apertura 2019
* Copa MX (1): 2019–20
* CONCACAF-i Meistrite Liiga (2): 2019, 2021

Viited
------

1. ↑  "América defender Miguel Layún announces retirement". Diario AS. 8. oktoober 2023.

Välislingid
-----------

 Miguel Layún – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis

| * v
* r
Mehhiko koondis  –  2014. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused |
| --- |
| 

* 1 Corona
* 2 Rodríguez
* 3 Salcido
* 4 Márquez (c)
* 5 Reyes
* 6 H. Herrera
* 7 Layún
* 8 Fabián
* 9 Jiménez
* 10 dos Santos
* 11 Pulido
* 12 Talavera
* 13 Ochoa
* 14 Hernández
* 15 Moreno
* 16 Ponce
* 17 Brizuela
* 18 Guardado
* 19 Peralta
* 20 Aquino
* 21 Peña
* 22 Aguilar
* 23 Vázquez
* Treener: M. Herrera

 | Mehhiko |

| * v
* r
Mehhiko koondis  –  2018. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused |
| --- |
| 

* 1 Jo. Corona
* 2 Ayala
* 3 Salcedo
* 4 Márquez
* 5 Gutiérrez
* 6 J. dos Santos
* 7 Layún
* 8 Fabián
* 9 Jiménez
* 10 G. dos Santos
* 11 Vela
* 12 Talavera
* 13 Ochoa
* 14 Hernández
* 15 Moreno
* 16 Herrera
* 17 Je. Corona
* 18 Guardado (c)
* 19 Peralta
* 20 Aquino
* 21 Álvarez
* 22 Lozano
* 23 Gallardo
* Treener: Osorio

 | Mehhiko |
**Mohamed Irfaan Ali** (sündinud 25. aprillil 1980) on Guyana poliitik, alates 2. augustist 2020 riigi president.

Irfaan Ali omandas bakalaureusekraadi ärijuhtimise alal Sunderlandi Ülikoolis, magistrikraadi tööjõu planeerimise alal Anglia Ruskini Ülikoolis ning doktorikraadi linna- ja regionaalplaneerimise alal Lääne-India Ülikoolis.

Irafaan Ali oli Progressiivse Rahvapartei kandidaat 2020. aasta Guyana valimistel. Vastaskandidaadiks oli ametis olev president David Granger, kes oli Kodanike Rahvuskongressi kandidaat. Esialgsetel tulemustel kogus Kodanike Rahvuskongress 49,82% häältest ja Progressiivne Rahvapartei 48,26%. David Granger kuulutas ennast valimiste võitjaks. Opositsioon ja vaatlejad väitsid, et häälte lugemisel oli esinenud rikkumisi. Guyana Ülemkohtu otsusel loeti hääled uuesti üle. Ülelugemise tulemusel selgus, et Progressiivne Rahvapartei sai 50,69% häältest ja Kodanike Rahvuskongress 47,34%. Granger keeldus neid tulemusi tunnistamast ja süüdistas vastaspoolt pettuses.

Guyana Valimiskomisjon kuulutas Irfaan Ali valimiste võitjaks 2. augustil 2020.

Irfaan Ali asus Guyana presidendi ametisse 2. augustil 2020.

Viited
------

1. ↑  Biography of His Excellency Dr Mohamed Irfaan Ali – President of the Co-operative Republic of Guyana and Commander-in-Chief of the Armed Forces Office of the President. Cooperative Republic of Guyana
2. ↑  Guyana Faces Crucial National Elections on March 2 Center for Strategic and International Studies, 27. veebruar 2020
3. ↑  Guyana enters election crisis endgame The Economist Intelligence Unit Limited, 22. juuli 2020
4. ↑  Elections 2020 Guyana News and Information
5. ↑  Guyana swears in Irfaan Ali as president after long stand-off BBC, 3. august 2020
6. ↑  Guyana: Irfaan Ali declared the winner of March 2 presidential vote on August 2 /update 5 Crisis24, 2. august 2020
**Voldemar Tuberik** (vene keeles *Туберик Вольдемар Хансович* (poliitilises illegaalses tegevuses pseudonüüm Robert Hansu p. Nadson *Надсон Роберт Хансович*) [15(27. aprill 1897-1942(?), oli Eestimaa Kommunistliku Partei partei ning komsomolitegelane.

Voldemar Tuberik sündis Tallinnas maalri peres. 

Pärast Eesti Vabadussõda astus Eestimaa Kommunistliku Parteisse. Voldemar Tuberik oli 1920. aastal üks Eestimaa Noorte Proletaarlaste Liidu organiseerijaid ning juhatuse liige. Alates 1922 Eestimaa Kommunistliku Noorsooühingu Keskkomitee liige, Kommunistliku Noorsooühingu Täitevkomitee liige. 

Aastatel 1923-24 Töötas NSV Liidus NSV Liidu Välisasjade rahvakomissariaadis. 

Alates 1925. aastast illegaalne Eestimaa Kommunistliku Noorsooühing Keskkomitee sekretär Eestis. 

Aastail 1926-30 NSV Liidus, Leningradis asuva Julian Marchlewski nimeline Lääne Rahvusvähemuste Kommunistliku Ülikooli jaoskonna sekretär. 

Aastail 1931-34 töötas Voldemar Tuberik Kominterni Täitevkomitees. 

Alates 1934 oli ta Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee vastutav organisaator illegaalselt Eestis asudes; vahistati 1935. aasta 27.juulil ja mõisteti 15 aastaks sunnitööle; vabastati 1938 amnestia alusel augustis. 

Voldemar Tuberik hukkus Teise maailmasõja ajal.

Välislingid
-----------

* Туберик Вольдемар Хансович
Diego Valdés (2019)
**Diego Alfonso Valdés Contreras** (sündinud 30. jaanuaril 1994 Puente Altos) on Tšiili jalgpallur, kes mängib ründava poolkaitsjana Mehhiko kõrgliigaklubis Club América ja Tšiili jalgpallikoondises.

Ta alustas klubikarjääri Tšiili klubis Audax Italiano, mille põhimeeskonnas debüteeris ta Tšiili kõrgliigas 2012. aasta septembris.

Aastatel 2016–2018 mängis Valdés Mehhiko kõrgliigaklubis Morelia ja 2019–2021 samasse liigasse kuuluvas Santos Lagunas. 2022. aasta jaanuaris liitus ta Américaga. 2023. aasta *Apertura*-hooajal tuli ta Américaga Mehhiko meistriks. 2021. aasta 2023. aasta *Apertura*-hooajal ja 2022. aasta *Clausura*-hooajal valiti Valdés Mehhiko kõrgliiga hooaja sümboolsesse koosseisu. Hooajal 2022/23 valiti ta liigahooaja parimaks ründavaks poolkaitsjaks.

Tšiili jalgpallikoondises debüteeris Valdés 2015. aasta jaanuaris sõprusmängus USA vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 8. juunil 2018 sõprusmängus Poola vastu. Ta kuulus Tšiili koondisse 2019. aasta Copa Américal, kus saavutati neljas koht,

2018. aasta septembris sattus Valdés skandaali, kui enne sõprusmängu Lõuna-Korea jõudis ajakirjandusse foto, kus Valdés oli tegemas rassistlike žeste.

Viited
------

1. ↑   (vaadatud 22.12.2023)
2. ↑   (vaadatud 22.12.2023)
3. ↑  "Chile international Valdes apologizes for derogatory gesture" (arhiivilink). Washington Post. 11.9.2018. Vaadatud 22.12.2023
**Kerttu Soans** (kodanikunimega **Kerttu Soans-Tammisto**; sündinud 9. oktoobril 1961 Tallinnas) on eesti kirjanik, ajakirjanik, dokumentalist ja maalikunstnik.

Kerttu Soans lõpetas 1979. aastal Keila 1. Keskkooli ning Tallinna Pedagoogilise Instituudi kunstiõpetajana ja Tartu Ülikooli ajakirjanikuna kaugõppes 1992. aastal.

Ta on töötanud Eesti Raadios[*viide?*], mitmes ajalehes[*viide?*] ja ajakirjas[*viide?*]. Alates 1999. aastast on ta vabakutseline kirjanik. 

Ta on Kirjanike Liidu liige.

Looming
-------

### Raamatud

* "Olivia ja esimene maailm" (2003 ja 2005). Lühijutud. See raamat on ilmunud ka vene keeles (2005).
* "Kruubi-Ruudi ja tema inimesed" (2004, üks 5 lasteraamatust, mis kandideeris Eesti Kultuurkapitali kirjanduse aastapreemiale)
* "Teistmoodi Sirel" (2005, üks 5 lasteraamatust, mis kandideeris Eesti Kultuurkapitali kirjanduse aastapreemiale)
* "Mari ja Jüri 10 ametit" (2007)
* "Tere, Nööp!" (2008)
* "Külaline vannis" (2008, üks 6 lasteraamatust, mis kandideeris Eesti Kultuurkapitali kirjanduse aastapreemiale)
* "Kui ma armastasin tislerit" (2008, jutustused täiskasvanutele, koos kunstnik Kadi Kuremaga)
* "Ingli kübaratrikk" (2009, kahe kaanega raamat, teise poole - "Martti ja Kuldtiib" - autor on Tiia Kõnnussaar).
* "Käolehm ja tibu" (2010)
* "Suur või väike Ingel?" (2015, kahe kaanega raamat, teise poole – "Martti läheb kooli" – autor on Tiia Kõnnussaar).
* "Inimene puudlinahas" (2016), illustraator Kadi Kurema

Kõigi nimetatud lasteraamatute (väljaarvatud "Ingli kübaratrikk" ja "Suur või väike Ingel?", mille illustratsioonid on teinud Katrin Ehrlich) kunstnik on Urmas Viik. 

Armen Tõuguga kahasse on Kerttu Soans kirjutanud antroposoofiast lähtuva kasvatusalase raamatu "Indigolapsed. Kas uus põlvkond?" See raamat on tõlgitud leedu, vene ja heebrea keelde ja saksa keelde.

2006. ilmus Eesti Raadio 80. aastapäevaks kogumik "Rääkiv plekk-kruus ja teisi raadiojutte", mille koostas Kerttu Soans.

### Filmid

Kerttu Soans on olnud "Eesti lugude" sarjas nelja dokumentaalfilmi stsenarist ja režissöör: "Kahe näoga saar", "24/1 ehk alla 7-aastastele keelatud", "Suurem kui sport", "Randvere Leonardo".

Tunnustus
---------

Kolmel korral (raamatutega "Kruubi-Ruudi ja tema inimesed" (2004), "Teistmoodi Sirel" (2005) ja "Külaline vannis" (2008) on Kerttu Soans valitud Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia nominendiks. Kahel korral on ta valitud Keila linna kultuuripreemia nominendiks.

Isiklikku
---------

Tema vanemad on Olev Soans ja Helvi Jürisson. Tal on tütred Olivia Soans ja Sirel Tammisto. Tema abikaasa on ajaloolane Peeter Tammisto. Tema poolvend on Peeter Volkonski.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 18. juuni 2016. Vaadatud 23. märtsil 2017.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
2. ↑  "Kes? Mis? Kus?" 2006, lk. 348
Vasakult Evelin Naptal, Laurabell Kabrits, Carmely Reiska, Arina Okamanchuk, Alina Vesselova

**Carmely Reiska** (sündinud 8. augustil 2002 Tallinnas) on Eesti iluvõimleja, kes aastatel 2018–2021 kuulus Eesti iluvõimlemise rühmkava koondvõistkonda.

Haridus
-------

Carmely Reiska on lõpetanud põhikooli Kadrioru Saksa Gümnaasiumis 2018. aastal ja jätkanud seal ka gümnaasiumihariduse omandamist.

Spordikarjäär
-------------

Aastatel 2016–2017 kuulus ta Eesti juunioride iluvõimlemise rühmkava koondvõistkonda ning 2017. aasta lõpust kuni 2021. aasta detsembrini treenis ta Eesti iluvõimlemise rühmkava rahvuskoondise koosseisus. 

Carmely Reiska on võistkonna koosseisus olnud Euroopa meistrivõistluste finalist 2017. aastal Budapestis (Ungari), 2018. aastal Guadalajaras (Hispaania) ja 2020. aastal Kiievis (Ukraina) ning esimene eestlaste Euroopa meistrivõistluste pronksmedalist viie palli kava finaalvõistlusel (Kiiev 2020). Carmely on osalenud 2019. aastal Minskis (Valgevene) toimunud Euroopa mängudel, kus ta saavutas oma rühmaga kokkuvõttes 7. koha, ja võistelnud kahel maailmameistrivõistlustel (2018 Sofia, Bulgaaria ja 2021 Kitakyushu, Jaapan), saavutades mõlemal võistluses 13. koha.

Ta on ka 2018. aasta Grand-Prix Holon (Iisrael) hõbemedalist kolme palli ja kahe hüpitsa kava finaalis ning pronksmedalist viie rõnga kava finaalis, 2019. aasta Grand-Prix Thiais ja 2021. aasta Grand-Prix Moskva pronksmedalist viie palli kava finaalis.

Carmely Reiska on kahekordne Eesti iluvõimlemise rühmkavade meister (2016 ja 2017).
**Airbus A380** on rahvusvahelise lennukiehitusettevõtte Airbus Groupi loodud laiakereline kahekorruselise reisijatekiga neljamootoriline reaktiivreisilennuk.

A380 on maailma suurim reisilennuk (enne oli 35 aasta kestel seda olnud reisilennuk Boeing 747). Lennukaalult ületab A380-t üksnes Antonov An-225. Senini (oktoober 2020) on kokku ehitatud 243 reisilennukit A380. 

Airbus A380 prototüüp toodi avalikkuse ette 18. jaanuaril 2005. A380 esmalend toimus 27. aprillil 2005 Toulouse'is, esimene liinilend 25. oktoobril 2007 Singapurist Sydneysse, mille sooritas reisilennufirma Singapore Airlines. 25. oktoobril alustas lennuk plaanipäraseid liinilende.

Suurimad A380 lennukipargiga reisilennufirmad on Emirates Airline (112 lennukit, 11 veel tellitud), Singapore Airlines (19), Qantas Airlines (12), Air France (10), Lufthansa (14), Korean Air (10), China Southern Airlines (5), Malaysia Airlines (6), Thai Airways (6), British Airways (12), Asiana Airlines (6), Qatar Airways (10), Etihad Airways (10), Hi Fly Malta (1) ja All Nippon Airways (2 ostetud, 1 tellitud).

Lennukite lõplik koostetehas asub Prantsusmaal Toulouse'is. Sinna veetakse kokku lennukiosad, mis on valmistatud Prantsusmaal, Saksamaal, Hispaanias ja Walesis asuvates ettevõtetes.

Standardkonfiguratsioonis on lennukis 555 kohta: 22 esimese klassi, 96 äriklassi ja 437 turistiklassi istet. Turistiklassi istmeid on peatekil 10 kõrvuti, ülatekil 8 kõrvuti. Lennufirmad on tellinud erinevaid sisustusi. Airbus katsetas 29. märtsil 2006 edukalt reisijate evakueerimist 853 reisijaga (sellises lennukis, kus olid ainult turistiklassi istmed). Hiljem pakkus Airbus välja täiendava standardkonfiguratsiooni 525 kohaga: 12 esimese klassi, 80 äriklassi ja 433 turistiklassi istet.

### Märkimisväärsemad marsruudid

Lühim regulaarne A380 lend toimub Dubaist Muscati. Reisikorraldajaks on Emirates ja lennu pikkus on 349 km. Enne seda oli lühimaks marsruudiks Air France'i lend Paris Charles de Gaulle'i lennuväljalt Londoni Heathrow' lennuväljale. Selle lennu pikkus oli 344 km. A380 pikim vahemandumisteta lend on Dubaist Aucklandi. Liini pikkus on 14 203 km ning see on maailmas pikkuselt neljas lennumarsruut.

Tehnilised andmed
-----------------

Airbus A380 tehnilised andmed:

* Kõrgus: 24,1 m
* Tühikaal: 275 t
* Maksimaalne kaal õhkutõusmisel: 569 t
* Kasulik last: 66,4 t
* Tiiva noolsus: 33,5°
* Kere välislaius: 7,14 m
* Keskmise teki suurim siselaius: 6,58 m
* Ülemise teki suurim siselaius: 5,92 m
* 4 turboventilaatormootorit: Rolls-Royce Trent 970 või Engine Alliance GP7270, tõmbega 4 x 311 kN.

Airbus A380 sihtkohad
---------------------

  

Airbus A380 sihtkohad 2018. aasta esimese kvartali seisuga

Vaata ka
--------

* Boeing 747-8
* Qantasi lend 32

Viited
------

1. ↑  Routes Online. "Where does the Airbus A380 fly? Q1 2018 network update".

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Airbus A380** |

* Airbus A380 ametlik koduleht
**Joosu savimaardla** on savimaardla Põlva maakonnas Põlva vallas.

Tootsa kihi paksus on 7–13 m ja geoloogiliselt on see Devoni ladestu Burtnieki lademe savi. Maardla pindala on 25 ha, maardla katendi paksus on maksimaalselt 9 m.

Joosu maardla savi kuulub rasksulava savi kategooriasse, savi sulamistemperatuur on 1530–1750 kraadi.[*viide?*]

Joosu maardla savi on kasutatud 1920. aastatest telliste, šamottkivide, keraamika ja portselani tootmiseks. Nõukogude perioodil kasutasid Joosu savi tellisetehas Võrukivi ja Tallinna Ehituskeraamika Tehas.

Käesolevaks ajaks on maardla ammendatud. Karjäär on täitunud veega, tekkinud järve nimetatakse Savijärveks.

Viited
------

1. ↑  Üleriigilise tähtsusega maardlad Vabariigi Valitsuse 9. juuni 2005. a määrus nr 131. Elektrooniline Riigi Teataja
2. 1 2 3  EE 12. köide, 2003: 167.
3. ↑  Albert Ivask. Võru. Tallinn: Eesti Raamat, 1967, lk 51
4. ↑  "Eesti Geokogud. Joosu savikarjäär (ID: 13700)". Originaali arhiivikoopia seisuga 22. detsember 2015. Vaadatud 13. detsembril 2015.
Enno Selirand 1988. aastal  
Foto: Jaan Künnap
**Enno Selirand** (8. oktoober 1950 Tallinn – 14. detsember 2015) oli eesti psühholoog.

Ta oli Eesti esimese usaldustelefoni rajaja ning Hingeabi assotsiatsiooni "Usaldus" president.

Elulugu
-------

Lõpetas Tallinna 4. Keskkooli 1969. aastal.

Õppis Tallinna Eduard Vilde nimelises Pedagoogilises Instituudis kultuurharidustööd ja käis ka Tallinna Riiklikus Konservatooriumis 7. lennuga režiid õppimas; lõpetas Pedagoogilise Instituudi Kultuurhariduse režii eriala. Lõpetas 1987. aastal Tartu Riiklikus Ülikoolis psühholoogina, mille järel lõi ka usaldustelefoni.

Töötas erinevates kultuurivaldkondades (Tallinna Puhkeparkide Direktsioon, Karskusühing), Välisministeeriumis ja Eesti Vabariigi Suursaatkonnas Venemaal.

Samuti töötas ta Tallinna Linnavalitsuses ja linnaosavalitsuses ning Vigala ja Viimsi Vallavalitsuses.

Lisaks oli õppejõud Tallinna Ülikoolis, Eesti-Ameerika Äriakadeemias ja Euroülikoolis. Samuti tegi ridamisi täiskasvanu-koolitusi ja omas andragoogi V kategooriat. Õppis Tallinna Tehnikaülikooli majandusteaduskonna rahvusvahelise suhete doktorantuuris (väitekiri kaitsmata).

Suurimad tööd: Usaldustelefoni loomine, Eestimaa Laul 1988 stsenaarium ja läbiviimine, Vabaduse laul 1991 korraldamine, Ülemaailmsed Eesti Noorte Päevad (väliseestlaste koju kutsumine esmakordselt pärast Nõukogude okupatsiooni 1989. 1990. ja 1991. aastal, kui kodumaal käis üle 2750 väliseestlase, kellest paljud sidusid end edaspidi Eestiga).

Oli Tallinna vanalinna päevade (II–XV) korraldajate seas.

Hobid olid talumajandus ja mesindus.

Isiklikku
---------

Tema tütred on režissöör Elo Selirand ja tekstiilidisainer Helen Susan Selirand ning poeg on Allan Selirand.

Kirjandus
---------

* Enno Selirand. "444–444". (Intervjuu. Usaldustelefoni tööst aastal 1992.) Intervjueerija: Ann Must. – Ajakiri Sina ja Mina, 1/1992. Lk 13–15
* Enno Selirand. "Eestimaa Laul 1988"

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Enno Selirand** |
**Lilian Vellerand** (enne 1935 **Lilian Valkenklau**; 1987. aastast **Lilian Tamm**; sündinud 25. novembril 1932 Tallinnas) on Eesti teatriteadlane, -ajaloolane ja -kriitik.

Ta lõpetas 1951. aastal Tallinna 7. Keskkooli, 1956 lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli eesti filoloogina ja 1969 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudi aspirantuuri teatriajaloo valdkonnas.

Lilian Vellerand oli 1956–1957 Keila ajalehe Kollektiivne Töö korrektor, 1957–1965 ja 1975–1977 Eesti NSV Teaduste Akadeemia raamatukogu bibliograaf, 1965–1970 Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudi laborant ja seejärel teadur. 1970–1975 töötas ta Draamateatri kirjandusala juhatajana. 1977–1981 ja 1985–1987 oli Eesti NSV Teatriühingu konsultant ja teatripropaganda osakonna juhataja, 1981–1985 Kultuuriministeeriumi draama- ja muusikateoste kolleegiumi liige.

Alates 1968. aastast on avaldanud teatriarvustusi, kirjutanud hooaja- ja aastakümneülevaateid, näitleja- ja rolliportreid, koostanud teatriartiklite kogumikke. Ta on osalenud kollektiivse monograafia „Eesti sõnateater 1965–1985" I köite (Tallinn, 2015) koostamisel.

Ta on tõlkinud näidendeid, näiteks Nikolai Gogoli "Hullumeelse päeviku".

Tunnustus
---------

* 1984 Eesti NSV Teatriühingu kriitikaauhind
* 1993 Eesti Teatriliidu kriitikaauhind
* 1997 Priit Põldroosi nimeline auhind
* 2003 Valgetähe III klassi teenetemärk

Isiklikku
---------

Tema abikaasa oli tõlkija ja toimetaja Aksel Tamm.

Viited
------

1. 1 2 3 4  *Eesti entsüklopeedia.* 14. köide: *Eesti elulood.* Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000, lk 596.
2. ↑  Lilian Vellerand. Eesti Entsüklopeedia.
3. ↑  Lilian Vellerand. Eesti Entsüklopeedia.
4. ↑  Teenetemärkide kavaleride andmekogu – 4154
Adolf Eichmann (1962)
Adolf Eichmann SS-i mundris (1942)
Adolf Eichmanni süüdimõistmine sõjakuritegudes
**Otto Adolf Eichmann** (19. märts 1906 Solingen, Saksamaa – 31. mai 1962, Ramla) oli Saksamaa sõjaväelane ja riigiametnik, Saksa Riigi Julgeoleku Peaameti ametnik, Riikliku Salapolitsei osakonna B IV ülem. Ta vastutas natsionaalsotsialistliku Saksamaa rassipoliitika elluviimise ja inimsusvastaste kuritegude (Holokaustiplaanide) realiseerimise eest Teise maailmasõja ajal.

Adolf Eichmann sündis töösturi Adolf Karl Eichmanni ja tema abikaasa Maria (neiuna Schefferling) pojana. Ema suri 1914. aastal ja pere kolis Austriasse Linzi. Adolf Eichmann õppis reaalkoolis, kuid langes sealt välja lõputunnistuseta. Seejärel hakkas ta õppima mehaanikuks, aga jättis ka selle katki. 1923. aastal hakkas ta töötama oma isa kaevanduses. Aastatel 1925–1927 töötas ta Oberösterreichische Elektrobau AG müügiesindajana ja sealtpeale kuni 1933. aasta kevadeni Standard Oili tütarettevõtte Vacuum Oil Company AG piirkonnaesindajana. Sel ajal oli ta aktiivne Hermann Hilti paremäärmusliku organisatsiooni noorteosakonna Jungfrontkämpfervereinigung liige. 1933. aasta juulis kolis ta Saksamaale.

21. märtsil 1935 abiellus Eichmann Veronika Liebliga (1909–1997). Abielust sündis neli poega, igaüks ise riigi pealinnas: Klaus (1936) Berliinis, Horst Adolf (1940) Viinis, Dieter Helmut (1942) Prahas ja Ricardo Francisco (1955) Buenos Aireses.

1942. aastal osales Eichmann Wannsee konverentsil sekretärina. Sellel konverentsil arutati lõplikku lahendust juutide hävitamiseks. Seejärel anti Eichmannile holokausti transpordiadministraatori amet: Eichmann vastutas selle eest, et rongid viiksid juute kõikjalt Saksamaa kontrolli all olevatelt aladelt Poolas olevatesse koonduslaagritesse.

1944. aastal saadeti Eichmann Ungarisse pärast seda, kui Saksamaa oli selle riigi okupeerinud. Saksamaal oli juba esmatarbekaupadest suur puudus ja sellepärast tegi Eichmann vahendajana toiminud Joel Brandi kaudu lääneliitlastele ettepaneku, et hakkab Saksamaa juute lääneriikidesse saatma, kui saab vastutasuks autokoormate kaupa mitmesuguseid kaupu. Lääneliitlastelt ei tulnud vastust ja seepeale saatis Eichmann 430 000 Ungari juuti surma gaasikambrites.

Pärast Saksamaa kaotust maailmasõjas põgenes Adolf Eichmann Saksamaalt ja asus lõpuks valedokumentidega elama Argentinasse. Ta muutis ära enese nime, kuid ei muutnud oma naise ja laste nimesid, mistõttu Iisraeli välisluure Mossad ta üles leidis, röövis 1960. aasta mais ja Iisraeli toimetas. Seal mõisteti ta kohtus süüdi ja hukati 1962. aastal. Eichmann on ainus inimene, kelle Iisraeli tsiviilkohus on surma mõistnud.
Grand Prismatic Spring Yellowstone'i rahvuspargis
Euroopa suurim kuumveeallikas Deildartunguhver Islandil (180 l/s, 97 °C)
**Kuumaveeallikas** on allikas, mille vee temperatuur on üle +20 °C või ületab asukoha aasta keskmist õhutemperatuuri.

Suurem osa kuumaveeallikaid toituvad põhjaveest, mis saab soojust magma intrusioonidest vulkaanilistes piirkondades. Kõik kuumaveeallikad ei ole seotud vulkanismiga, vesi võib saada soojust ka konvektiivse tsirkulatsiooni käigus. Põhjavesi liigub allapoole ja jõuab üle ühe km sügavusse. Seal on geotermilise gradiendi (10 km sügavuseni umbes 30 °C ühe km kohta) tõttu kivimite temperatuur kõrgem, kui ülevalpool.

20 °C isoterm kulgeb maakoores sügavusel alates 1500–2000 m igikeltsa piirkondades kuni vähem kui 100 m lähistroopikas, troopikas jõuab ta pinnasesse. Aktiivse vulkaanilise tegevuse piirkondades ilmuvad kuumaveeallikad geisrite ja veeaurujugade kujul, sest vesi ja veeaur on seal ülekuumendatud (150–200 °C). Selliseid kuumaveeallikaid esineb Kamtšatkal (Paužetka), USAs (Suured geisrid), Uus-Meremaal (Uairakei), Itaalias (Larderello), Islandil jms.

Vaata ka
--------

* ekstremofiilid
* geiser
* termofiilid

Viited
------

1. 1 2  Значение слова "Термальные воды" в Большой Советской Энциклопедии
2. 1 2  Hot spring teoses *Encyclopædia Britannica*
Kangiga kükkiv isik
Kangi keskosa kurrutus
**Kang** on treeninguvahend, mida kasutatakse jõutreeningul, kulturismis, tõstmises ja jõutõstmises. 

Kang koosneb pikast latist, mille otstele saab kinnitada kettaid (raskusi). 
Kangide pikkus jääb vahemikku 1,2–2,4 meetrit, kõige populaarsem on 2,2-meetrine kang. Kangi keskosa diameeter jääb 25–50 millimeetri vahele. Kang on keskelt kurrutatud, et tagada kasutajale hea haare. Kangiraskusi ehk kettaid kinnitatakse kangi otstele (selleks et raskused maha ei libiseks, kasutatakse klambreid). 

Kang on pikem versioon hantlist. Kangiga saab teha mitmesuguseid harjutusi, näiteks kükkimine, jõutõmme ja rinnalt surumine.

Ajalugu
-------

Esimeste kangide puudus oli see, et need paindusid läbi. Firma Eleiko parandas seda puudust. 1957. aastal tegi firma järelevaataja härra Hellström, kes oli ühtlasi ka tõstja, ettepaneku firma tegevdirektorile, et firma võiks tootma hakata kange – seni oli firma tootnud väikseid kodumasinaid (rösterid, vahvlimasinad jne).

1963. aastal valmis Eleiko esimene kang, mis püsis terve kogu võistluse jooksul, ilma et seda oleks pidanud välja vahetama.  See oli suur saavutus tõstespordi ajaloos.

Tänapäeval on Eleiko üks tuntumaid kangide, ketaste ja muude spordivahendite tootjaid. 
Eleiko kangid on valmistatud spetsiaalsest karastatud terasest, millel on vahvelmustriga kurd.

Viited
------

1. ↑  "Tõstekang".
2. ↑  "Eleiko". Originaali arhiivikoopia seisuga 20. mai 2021. Vaadatud 20. mail 2021.
Ryan O'Neal 1968. aastal
**Ryan O'Neal** (20. aprill 1941 Los Angeles – 8. detsember 2023) oli Ameerika Ühendriikide filminäitleja.

Ryan O'Neal näitlejakarjäär sai alguse Rodney Harringtoni rolliga telesarjas "Peyton Place". 1970. aastal mängis ta Arthur Hilleri lavastatud filmis "Armastuse lugu", milles mängitud rolli eest nomineeriti ta parima meespeaosatäitja Oscarile ja Kuldgloobusele. Ta ei võitnud kumbagi.

1975. aastal mängis ta nimitegelast Stanley Kubricku lavastatud filmis "Barry Lyndon".

Aastatel 2005–2017 mängis ta USA telesarja "Kondid" Emily Deschaneli kehastatud nimitegelase doktor Temperance "Bones" Brennani isa Maxi.

Isiklikku
---------

Ryan O'Neal'i esimene abikaasa oli aastatel 1963–1967 Joanna Moore. Sellest abielust sündis poeg Griffin O'Neal ja tütar Tatum O'Neal, kes on samuti näitlejad. Tema teine abikaasa oli samuti näitleja Leigh Taylor-Young, kellega tal on poeg. Aastast 1979 oli ta suhtes näitleja Farrah Fawcettiga.

Välislingid
-----------

* IMDb link puudub andmekogus IMDb (inglise)
Viljandi Vabadussõjas langenute kalmistul (piirneb Viljandi vana kalmistu sees), asuv mälestussammas koos hauaplaatidega , sh kapten Anton Irve hauaplaat.Viljandi Vabadussõjas langenute kalmistul asuv mälestussammas (2023)
Kalmistul vahetatakse dolomiidist hauatähiseid graniidist tehtutega.  
Foto: Robert Treufeldt, 14. august 2011
**Viljandi Vabadussõjas langenute ühiskalmistu** on kalmistu Viljandi kihelkonnas Viljandimaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Viljandi linnas Viljandi maakonnas.

Ajalugu
-------

Vabadussõjas langenud sõjaväelastele eraldati üks idapoolsem osa vana kalmistust 1919. aastal ning kuni märtsini 1920 maeti sinna 38 langenud sõjameest.

Kalmistu kavandati ümber 1933. aastal kujur Roman Haavamäe projekti järgi, sinna maeti mälestussamba juurde 27. juulil ümber kapten Anton Irv ning avati pidulikult 6. augustil 1933.

Kalmistule maeti edaspidi ümber kolm inimest. 1939. aastal taheti kalmistu kõrvale rajada eraldi kalmistu Vabadusristi kavaleridele. Viimane matus toimus 29. septembril 1944. Kokku on kalmistule maetud 42 inimest, neist kolm tundmatuna.

Nõukogude kolmanda okupatsiooni ajal hävitati kalmistu mälestusmärk 11. septembril 1945 ning hiljem hävitati ja kaeti mullaga ka muud kalmistu tähised, kuid ala säilis ilma pealematusteta. Kalmistut hakati korrastama 1988. aastal, 19. juunil 1991 avati uuesti pidulikult mälestusmärk ning 15. septembril 1991 avati pidulikult kalmistu. Viljandi Vabadussõjas langenute ühiskalmistu on 2003. aastast riiklik ajaloomälestis.

Algselt olid kõik kalmistuehitised (mälestusmärk, piire ja hauatähised) dolomiidist. 1991. aastal paigaldati uued ehitised algsete koopiana. 2011. aastal asendati algne paigaldis hallist graniidist ehitistega.

Kalmistule maetuid
------------------

* 1919 – lipnik Martin Kiisvek (1896–1919)
* 1920 – reamees Joosep Sõrg (3. november 1885 – 13. veebruar 1920)
* 1920 – reamees Aleksander Rüger (15. veebruar 1900 – 17. veebruar 1920)
* 1920 – reamees Johan Hallik (22. september 1893 – 29. veebruar 1920)
* 1944, 29. september – kolonelleitnant Aleksander Tilgre (1897–1944)

### Kalmistule ümbermaetud

* 1933, 27. juuli – kapten Anton Irv (1886–1919)
* 1936, 29. märts – major Otto Oidermann (1893–1929)
* 1937, 22. august – kolonel Johan Schmidt (1885–1931)

Viited
------

1. ↑  "Viljandi Vabaduse Risti vendadele oma kalmistu". Päevaleht, 19. mai 1939
2. ↑  Vabadussõjas hukkunute matmispaik mälestussambaga kultuurimälestiste riiklikus registris

Kirjandus
---------

* "Leinapraad mälestussamba juures". Sakala, 5. jaanuar 1928
* Toomas Mattson. "Ühe kalmistu lugu". Sakala, 11. august 1988
* Jaak Pihlak. "Vabadussangareid mälestades". Sakala, 12. september 1991
* Maire Sala. "Viljandimaa kalmistute lugu". Viljandi 2007. Lk 77 ja 111

Välislingid
-----------

* Vabadussõjas hukkunute matmispaik mälestussambaga kultuurimälestiste riiklikus registris
* Viljandi Vabadussõjas langenute ühiskalmistu. Viljandimaa kalmistute bibliograafia
* Rannar Raba. "Hallid hauaplaadid vabaduse sünni märgiks". Sakala, 22. detsember 2007
INALCO/BULAC, 2015
**Riiklik ida keelte ja kultuuride instituut** (prantsuse keeles *Institut national des langues et civilisations orientales*, lühend *INALCO*) on Prantsusmaal Pariisis tegutsev instituut, kus õpetatakse ja uuritakse Kesk-Euroopa, Ida-Euroopa, Aafrika, Aasia, Ameerika ja Okeaania keeli. Instituudis õpetatakse üle 90 keele, seejuures on riiklik ida keelte ja kultuuride instituut ainus ülikool Prantsusmaal, kus saab õppida eesti keelt.

Instituut asutati 1795. aastal.

Eesti keel ja kultuur Pariisi riiklikus ida keelte ja kultuuride instituudis
----------------------------------------------------------------------------

Riiklikus ida keelte ja kultuuride instituudis on alates 1931. aastast tegutsenud soome-ugri keelte õppetool. Eesti keelt hakati õpetama õppetooli juhataja Aurélien Sauvageot’ initsiatiivil 1935. aastal. Esimeseks eesti keele õpetajaks oli Aleksander Aspel. Ametlikult nimetati Aleksander Aspel eesti keele lektoriks 1938. aastal ja ta töötas sellel ametikohal kuni 1946. aastani, mil siirdus Ameerikasse. Pärast Aspeli lahkumist katkes eesti keele õpetamine Pariisis kolmeteistkümneks aastaks. 1959. aastal hakkas eesti keelt õpetama Vahur Linnuste, kes töötas õppeülesande täitjana kuni oma pensionile minekuni 1989. aastal. Kahel järgmisel aastal tõmbus eesti keele õpetamine kokku üheks iganädalaseks teoreetilise grammatika tunniks, mida andis soome-ugri keelte professor Jean-Luc Moreau. 1991. aastal õnnestus tal kokku panna ulatuslikum õppekava ja tööle võtta uus õpetaja. Õpetajana tegutses kolm aastat tolleaegne Eesti asjur Pariisis Malle Talvet. Seejärel õpetasid eesti keelt Prantsusmaa riikliku stipendiumiga Pariisis viibinud eesti üliõpilased (Tiiu Grünthal, Tanel Lepsoo, Ilmar Raag, Marek Tamm jt). 1999. aastal asus vastloodud eesti ja soome keele ja kirjanduse dotsendi kohale Antoine Chalvin. 2011. aastal muudeti koht professori kohaks.

Alates 2003. aastast toetatakse eesti keele ja kultuuri õpetamist riiklikus ida keelte ja kultuuride instituudis akadeemilise välisõppe programmi (EKKAV) raames. Esimese eesti keele lektorina asus Pariisis 2003. aastal tööle Malle Rüütli. Programmi koordineeris Eesti Instituut, alates 2021. aastast haldab programmi Haridus- ja Noorteamet.

2007. aastal mindi üle Euroopa diplomite süsteemile. INALCO oma diplomite kõrvale loodi bakalaureuse- ja magistriõpe. INALCO on ainus ülikool maailmas, kus on võimalik prantsuse keele baasil eesti keelt õppida kõikidel akadeemilistel astmetel doktorikraadini välja (esimene doktorikraad eesti kirjanduse alal kaitsti 2013. aastal).

### Eesti keele ja kultuuri lektorid

* 2003–2007 Malle Rüütli
* 2007–2012 Katre Talviste
* 2012–2017 Viivian Jõemets
* alates 2017 Merit Kuldkepp

Viited
------

1. 1 2 3  Chalvin, Antoine; Jõemets, Viivian. Eesti keele õpetamine Prantsusmaal. Oma Keel, 1/2016.
2. ↑  Selgus Peterburi Riikliku Ülikooli eesti keele lektor. Haridus- ja Teadusministeeriumi veebisait, 21. juuni 2005.
3. ↑  Välisülikoolid, kus saab õppida eesti keelt. Eesti keele ja kultuuri akadeemiline välisõpe (EKKAV). Haridus- ja Noorteameti veebisait.

Välislingid
-----------

* INALCO koduleht
Fragment Babülonis asunud Nebukadnetsar II palee troonisaali 56 meetrit laiast fassaadist. Värvitud glasuuritud tellised. (604–562 eKr)
**Ees-Aasia muuseum** (saksa keeles *Vorderasiatisches Museum Berlin*) on maailma tuntumaid arheoloogiamuuseume. Muuseum asub Berliini keskel Spree jõel asuval Museuminseli saarel Pergamoni muuseumi lõunatiiva esimesel korrusel.

Kogud
-----

Fragment bareljeefist Dareios I palee seintelt Susas, mis kujutab Pärsia surematuid. Glasuuritud tellis. (U 510 eKr)
Ees-Aasia muuseumi kogudest suuremat huvi pakuvad Babüloni Ištari värav ja sellega külgnenud protsessioonitee säilinud elemendid, Etemenanki tsikuraadi jäänused, Uruki Eanna ja Anu templite fragmendid, Nebukadnetsar II troonisaali fragmendid. Peale selle on muuseumis hoiul suur hulk pitsateid ja kiilkirjatahvleid.

Ajalugu
-------

Muuseumis on 14 väljapanekusaali kogupinnaga üle 2000 ruutmeetri, kus eksponeeritakse Saksa ekspeditsioonide käigus Ees-Aasiast saadud arheoloogilisi leide. Eksponaatide vanus ulatub 8000 aastani ja leiud pärinevad territooriumilt, mis vastab tänapäeva Iraagi, Süüria ja Türgi territooriumile.

Muuseumis on Sumeri, Babüloonia, Assüüria ja Ida-Anatoolia kultuuri esindavaid eksponaate. Kogude aluseks on leiud, mis on saadud Urukist, Šuruppakist, Assurist, Hattusast, Amarnast, Halaffist, Samalist, Rusahinilist ja Babülonist. Samuti on muuseumi kogudes hilisemate väljakaevamiste leide Nimrodist, Niinivest, Susast ja Persepolisest, mis esindavad sumerlaste, akadlaste, babüloonlaste, assüürlaste, hetiitide ja aremealaste kultuuri.

Saksa ekspeditsioone rahastas ja pani kokku Saksa Orientaalselts (*Deutsche Orient-Gesellschaft*). Leiud viidi Saksamaale.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib laiust Väinameres; laiu kohta Saare maakonnas Muraja lahes vaata artiklit Kõrgelaid (Muraja laht); laiu kohta Saare maakonnas Kiudu lõpes vaata Kõrgelaid (Kiudu lõpp); laeva kohta vaata artiklit Kõrgelaid (laev)* |

---

**Kõrgelaid** (ka **Kõrglaid**) on laid Hiiumaa vallas Väinameres Hiiumaast kagus. Saar kuulub Hiiumaa laidude maastikukaitseala Laidude sihtkaitsevööndisse.

Nimi
----

Laidu on esmamainitud 1770. aastal kui *Korgeland*. 1798 Ludwig August Mellini "Liivimaa atlases" on laid kui *Körgelaid*. 

Kõrgelaiu nimi tuleb tema kõrgusest. Laiu kallas on järsk just enamkasutatava sadamakoha juurest.

Asukoht
-------

Kõrgelaiust kirdes asub Vareslaid, lõunas Hanerahu ning kagus Ankrurahu ja Ahelaid.

Loodus
------

Üksik saarepuu Kõrgelaiu loodeosas
Kõrgelaiu pindala on 14,4 hektarit. Väikesele pindalale vaatamata on ta paljude teiste Väinamere saarte kõrval üpris kõrge (kuni 4,4 meetrit merepinnast), mille järgi ta on ka nime saanud. Laiu põhjaosa on kõrge ja 1 hektari ulatuses metsaga kattunud, palju on saarepuid. Laiul on 2 hektari ulatuses puiskarjamaad. Kõikjal esineb türnpuid, mis on kohati väga jämedad, meenutades Hanerahu olustikku. Saarelt ei puudu ka kadakad.

Haruldasematest taimedest kasvab laiul rand-kirburohi ja samblikest neersamblik.

2005 pesitses laiul 6 paari tõmmuvaeraid.

Inimtegevus
-----------

### Ajalugu

Kõrgelaiul tegutses 1842–1860 kõrts, kõrtsmikuks oli Saarnaki laiult pärit elanik.

2000. aasta suvel olid saarel tõsielusarja Robinsonid võtted koos televisiooni võttegrupiga, et jälgida eestlaste, lätlaste ja leedulaste elu eraldatud saarel. Võttegrupi mahajäetud praht ja tarbeesemed põhjustasid looduskaitsjate seas pahameele.

Laiu järgi on nimetatud reisilaev Kõrgelaid.

### Külastamine

Kõrgelaid on armastatumaid Hiiumaa laide. Selle külastamine on suhteliselt harv tema kauguse ja maastikukaitseala piirangute tõttu.

Kõrgelaiul on lubatud viibida kaitseala valitseja nõusolekuta jääkatte tekkimisest selle lagunemiseni.

Viited
------

1. ↑  Kõrgelaid Eesti looduse infosüsteemis, vaadatud 11. juulil 2019.
2. ↑  Marja Kallasmaa: "Hiiumaa kohanimed." Eesti Keele Sihtasutus. Tallinn, 2010.

Välislingid
-----------

* Kõrgelaid Eesti looduse infosüsteemis
* Eesti Televisiooni saade "Osoon": "Rabahani. Geeniprojekt. Kõrgelaiu hülged"
Lumesadu Soomes
Lumesadu Dresdenis
**Lumesadu** on loodusnähtus, mille käigus sajab pilvest lund.

Lumesaju kestus on pöördvõrdeline intensiivsusega.

Nõrga lumesaju juhul on horisontaalne nähtavus (juhul, kui puuduvad teised loodusnähtused – udulinik, udu jne) 4–10 km, keskmisel 1–3 km ja tugeva lumesaju korral alla 1000 meetri.

Kui puhub tuul, siis tekib lumetuisk ehk lumetorm.

Tugevad lumesajud põhjustavad tuisuvaale teedel, kahjustada saavad kõrgepingeliinid, hooned jne. Mägedes põhjustavad tugevad lumesajud lumikatte ebastabiilsust ja laviinide tekkimist.

Teke
----

Üks väga olulisi tingimusi korraliku lumesaju tekkeks on soodne veepiisakeste ja jääkristallide suhe pilvedes. See on vahemikus 1:1000 – 1:1000000, sobivaim umbes 1:100000 ehk kui ühe jääkristalli kohta tuleb pilves ligikaudu tuhat kuni miljon veepiisakest, on korralik sadu võimalik, sest jääkristallid kasvavad veepiisakeste arvelt.

Lumi tekib pilvedes, kus on piisavalt kondenseerunud veeauru ning temperatuur on alla vee külmumispunkti. Erinevad pilved annavad erinevat lund ja lumeliike: kihtsajupilved annavad lauslund, kihtpilved lumeteri (väga külma ilmaga ja mereefekti korral ka lauslund), kihtrünkpilved väga külma ilmaga nõrka ja pigem hootise iseloomuga lund, rünkpilved annavad harva nõrka hooglund ja teralund, rünksajupilved hooglund (tihti läbisegi teralume, lumeterade ja eriti lumekruupidega), kõrgkihtpilved nõrka, harva mõõdukat või tugevat lauslund, kiudkihtpilved väga harva nõrka lauslund.

Lumesaju intensiivsus ja selle hindamine
----------------------------------------

Lumesadu Tartus
Lumesadu iseloomustab lumesaju intensiivsus, st sademete hulk veekihi millimeetrites tunni või päeva jooksul. Nõrga lumesaju intensiivsus on alla 0,1 mm tunnis, keskmise lumesaju korral 0,1–1 mm tunnis, tugeva lumesaju korral üle 1 mm tunnis. Lumehelveste arv õhu kuupmeetris on nõrga lumesaju korral alla 10, keskmise korral 10–100, tugeva lumesaju juhul üle 100 (võib ulatuda mitme tuhandeni). Silma järgi on võimalik hinnata lumesaju intensiivsust kümnepallisüsteemis. Järgmised kriteeriumid pole küll täpselt mõõdetavad ega seetõttu ametlikud, kuid iseloomustavad siiski lumesaju intensiivsust (hindamisskaala pallide kaupa):

1. Kui sajab alla kõigest mõnikümmend helvest ja nähtavus on hea
2. Nähtavus on juba halvem, kuid lund sajab endiselt vähe
3. Sajab väikeste helvestena ja nähtavus on veidi rohkem halvenenud
4. Lumesadu on muutunud rohkem tihedamaks ja nähtavus halveneb kiiresti
5. Lund sajab juba veelgi tihedamalt, kuid veel kannatatav
6. Sadu tiheneb ja on näha kõigest 10 m kaugusele
7. Lumesadu on nüüdseks muutunud veelgi tihedamaks ja näha on kõigest 5 m kaugusele
8. Näha on kõigest enda ette (tõuseb ka tuul)
9. Nähtavus on halb ja lund sajab väga tihedalt
10. Nähtavus on väga halb ja mõne minutiga sajab maha vähemalt 5–10 cm lund. Võib nimetada lumetormiks.

Hinnanguline lumesaju tugevus on 4/10 (tähendus: mõõduka tihedusega lumi, mis juba piirab nähtavust).

Viited
------

* *Selles artiklis on kasutatud venekeelset artiklit ru:Снегопад seisuga 17.10.2009.*
Ecser (Ungari)Ecser
Asukoht Ungaris
**Ecser** [ˈätšär] on asula ja suurvald (*nagyközség*) Ungaris Pesti komitaadis Budapestist kagus.

Küla ainus mälestis on katoliku kirik 1740. aastast.

Külas tantsitakse maailmakuulsat rahvatantsu "Ecseri pulm" (*Ecseri lakodalmas*).

Küla vapil on kujutatud kirikut, rahvatantsu ja tamme, mis on küla kolm peamist sümbolit.

Ajalugu
-------

Ecseri küla on kirjalikult esmamainitud 15. detsembril 1315, kuid küla eksisteeris juba 896. aastast, mil ungarlased saabusid nende praeguseaegse riigi territooriumile.

Legendi järgi sai küla nime ungari suguharust pärit prints Árpádilt. Kui ta küsis küla nime kohta, ei osanud kohalikud elanikud talle vastata. Seega Árpád ütles külarahvale, et need kutsuksid seda küla ühe tamme (ungari keeles *cser*) järgi.

Türgi võimu ajal (1526–1686) suri küla välja. Esimesed asunikud saabusid tagasi 1699. aastal. Rákóczi vabadusvõitluses (1703–1711) osales Ecseri külast 11 sõdurit.

18. sajandi alguses tõi küla omanik krahv Antal Grassalkovich sinna elama slovakke.

Sõprusvallad
------------

* Zlaté Klasy (Slovakkia)
* Kumbağ (Türgi)
**Keel** on perekonnanimi.

Ameerika Ühendriikides oli perekonnanime Keel kandjaid 2014. aastal üle 11000 isiku, Šveitsis üle 1000 ning Inglismaal üle 800 isiku.

Statistika Eestis
-----------------

2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Keel 111 inimesel: 51 mehel ja 60 naisel. Perekonnanimede levikult oli Keel meeste puhul 2042. kohal ja naiste puhul 1862. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Keel vanuserühmas 85+, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,86. Nimi oli kõige sagedasem Võru maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 7,42 inimest.

19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Viljandimaal Põltsamaa kihelkonna, Virumaal Haljala kihelkonna, Tartumaal Sangaste kihelkonna ning Võrumaal Kanepi ja Karula kihelkonna mõisavaldades viiel korral nimeks Keel ja Kehl.

Nimede eestistamisel vahetas üks isik 1936. aastal perekonnanime Keel uue nime Vainomaa vastu.

Nime kandjaid
-------------

* Avo Keel, eesti võrkpallur ja treener (1962–)
* Markkus Keel, eesti võrkpallur (1995–)
* Martti Keel, eesti võrkpallur (1992–)

Viited
------

1. ↑  Keel Surnames. Vaadatud 22. detsember 2023.
2. ↑  Statistikaamet: Nimede statistika (vaadatud 22.12.2023)
3. ↑  Onomastika andmebaas. Nimede panemine: Keel.
4. ↑  Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine: (vana nimekuju): Keel.

Välislingid
-----------

* Keel statistikaameti andmebaasis