Vabatahtlike merepäästjate õppus 2017. aasta sügisel. Foto: *Urmas Piir/Revali Merekool*
**Vabatahtlik merepääste** on algusest lõpuni vabatahtlikel alustel toimiv päästeteenus, mille eesmärgiks on mereohutuse edendamine ning veekogudel õnnetusse sattunute päästmine. Eesti organiseeritud vabatahtliku merepääste ajalugu ulatub 19. sajandisse. Seisuga 24. veebruar 2018 oli Eestis üle 500 tunnistust omava vabatahtliku merepäästja.

Vabatahtlikud merepäästjad panustavad üha suuremal määral turvalise elukeskkonna loomisel. Kui 2016. aastal kaasati vabatahtlikke 67 sündmuse lahendamisse, siis 2017. aastaks oli selliste sündmuste arv kasvanud 112-ni.

Kvalifikatsiooni alused
-----------------------

Vabatahtliku merepäästja riiklik tunnistus. Allikas: Riigi Teataja
Vabatahtliku merepäästja staatus kehtestati Eestis 2012. aastal. Vabatahtlikuks merepäästjaks on võimalik saada kõigil, kes vastavad riiklikult kehtestatud nõuetele, on läbinud vastava koolituse ja sooritanud eksamid. 

Vabatahtlike merepäästjate väljaõpe jaguneb kahte etappi:

1. vabatahtliku merepäästja I aste, mis peab andma oskused ja teadmised järgmistes punktides:

* teadmised merepäästet ja merepääste tegevust reguleerivate õigusaktide kohta ning vabatahtliku merepäästja õiguste ja kohustuste kohta;
* teadmised merepäästesüsteemist ja juhtimisest;
* teadmised mereõnnetuste ohu ennetamise meetmetest;
* baasteadmised ja -oskused meresidepidamisest ning meresõiduohutuse tagamisest;
* teadmised enesepäästest, tule- ja tööohutusest;
* teadmised ja oskused veepinnalt otsinguteks, kannatanute päästmiseks ja evakueerimiseks;
* teadmised ja oskused esmaabi andmiseks ja kannatanute transpordiks;
* teadmised ja oskused päästevahendite käsitsemiseks.

2. vabatahtliku merepäästja II aste, mis peab andma oskused ja teadmised järgmistes punktides:

* teadmised iseseisva ja merepäästeüksuse koosseisus merepäästetöö teostamiseks;
* teadmised ja oskused otsingu- ja päästeoperatsioonide planeerimiseks;
* teadmised ja oskused vabatahtliku päästeüksuse juhtimiseks.

Vabatahtlikud merepäästjad ei tegutse üksi, vaid osana vabatahtlikest merepäästeühingutest.

Vabatahtlikud merepäästeühingud
-------------------------------

Iseseisvuse taastanud Eestis alustati vabatahtliku merepääste arendamist 2000. aastate keskpaigas. Esimene ühing oli MTÜ Eesti Merepäästeühing, mis registreeriti 9. aprillil 2005. 2018. aasta alguse seisuga tegutseb Eestis ligi poolsada vabatahtlikku merepäästeühingut. Merepäästeühingute juriidiliseks vormiks on üldjuhul mittetulundusühing. Vabatahtliku merepääste kvalifikatsiooni omandanud isik on eelkõige oodatud ühinema oma elukohajärgse ühinguga, sest nii saab tagada reageerimise kiiruse ja olla reaalselt valves.

Esindusorganisatsioonid
-----------------------

Esindusorganisatsioonid esindavad merepäästjate huvisid suhtluses riigi, ajakirjanduse ja toetajatega.

Eesti vabatahtlikel merepäästeühingutel on kaks esindusorganisatsiooni:

* Päästeliit, mis ühendab 36 ühingut ja
* Eesti Vabatahtlik Mere- ja Järvepääste, mis ühendab 29 liikmesühingut:
	1. Tallinna Vabatahtlik Merepääste
	2. Vabatahtlik Merepäästeühing (Viimsi)
	3. Salmistu Paadimees
	4. Käsmu Vabatahtlik Merepääste
	5. Käsmu Lahe Merepääste
	6. Kunda Vabatahtlik Merepääste
	7. Toila Vabatahtlik Merepääste
	8. Narva-Jõesuu Vabatahtlik Mere- ja Jääpäästeüksus
	9. Lohusuu Vabatahtlik Päästeüksus
	10. Mustvee Vabatahtlik Järvepääste
	11. Kuremaa Vabatahtlik Järvepääste
	12. Saadjärve Vabatahtlik Järvepääste
	13. Luunja Vabatahtlik Jõepääste
	14. Võrtsjärve Vabatahtlik Järvepääste
	15. Mulgimaa Järvepääste
	16. Jaagupi Vabatahtlik Merepääste
	17. Pärnu Lahe Merepääste Selts
	18. Kihnu Merepääste Selts
	19. Pärnumaa Merepääste
	20. Muhu Merepääste Selts
	21. Hiiumaa Vabatahtlik Merepääste Selts
	22. Vormsi Merepääste Selts
	23. Pakri Vabatahtlik Merepääste
	24. Tilgu Merepääste Selts
	25. Vabatahtlik Reservpäästerühm
	26. Peipsiääre järvepääste
	27. Vilsandi Vabatahtlik Merepääste
	28. Varbla SAR
	29. Pärispea Vabatahtlike Päästeselts

Rahastus
--------

Vabatahtlikud merepäästeühingud rahastavad oma tegevust järgmistest allikatest:

* riiklikud toetused lepingulistele ühingutele (alates 2017. aastast)
* erasponsorid
* eraisikute annetused
* EL ja regionaalsed projektivoorud
* kohalikud omavalitsused
* liikmemaksud

Vaatamata tervele reale erinevatele allikatele on Eestis tegutsevate vabatahtlike merepäästeühingute rahalise olukorra parandamisel kõvasti arenguruumi.

Ajalugu
-------

RUHNU PÄÄSTEJAAM valmis Sjustaka neemel 1876. aasta lõpuks. Allikas: Eesti Meremuuseum
19. sajandi keskpaigaks kannatas Venemaa laevaehitus ja meresõit juba pikemat aega majanduslikust ja tehnoloogilisest arengust tingitud mahajäämuse all. Palju vajalikke arenguideid tuli üle võtta Euroopast. Sinna hulka kuulus ka merepääste korraldamine. 1866. aastal alustas I järgu kapten Freigang päästetegevuse korraldamiseks *na vodahh* rahakorjamist ja kutsus toetusega ühinema ka meremehi. See ei viinud aga veel päästejaamade asutamiseni. Admiral Posjeti eestvedamisel ning teiste kõrgemate mereväelaste ja merekaubandusringkondade osavõtul koguneti 1870. aastal Peterburis ja moodustati asutav komitee, kes hakkas välja töötama päästeühingu põhikirja.

Ühingu nimeks sai Mereõnnetuste Puhul Abiandmise Ühing. 1872. aastal asutati ülevenemaalise päästeühingu raames Liivimaa komitee ja pool aastat hiljem ka Eestimaa komitee. Päästeühing tegutses tihedas koostöös ja osalistes alluvussuhteis merejõududega, kelle hoole all olid Venemaal tuletornid ja kogu hüdrograafiateenistus. Ruhnu päästejaam asutati esimeste hulgas 1874. aastal, valmis sai see Sjustaka neemel 1876. aasta lõpuks. Päästejaam kuulus koos Saaremaa päästejaamadega Liivimaa komitee tegevuspiirkonda, mille keskus eesotsas kubermangu pealinna bürgermeistriga asus Riias. Ruhnu jaam kuulus kogu oma tegevusperioodil Saaremaa asjaomaste ametnike järelevaatuse alla, kuid tegutses kohaliku tuletorni ülema otseses alluvuses.

Eesti Vabariigi loomisel võttis riik päästejaamad merejõudude juhataja ettekirjutuse põhjal 8. maist 1919 üle. 1. detsembril 1927 andis Mereasjanduse Peavalitsus päästejaamad Eesti Punase Risti haldusesse. 1938. aastal oli Eestis 28 merepäästejaama, millest viis olid talvejaamad. Ruhnu merepäästejaam tegutses 1944. aastani, ruhnlaste lahkumiseni Rootsi.

Viited
------

1. ↑  Kadi Raal (28.02.2018). "Vabatahtlike merepäästjate arv kasvas üle 500". *Postimees*.
2. ↑  Tiit Kuuskmäe. "Vabatahtlik pääste Eesti ühiskonnas 2017" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 23.03.2018. Vaadatud 23.03.2018.
3. ↑  "Nõuded vabatahtlikule merepäästjale, vabatahtliku merepäästja välja- ja täiendusõppele, vabatahtliku merepäästja tunnistusele ja vabatahtliku merepäästja eritunnusele ja selle kandmise korrale". *Riigi Teataja*. 12.09.2012.
4. ↑  "VABATAHTLIKU MEREPÄÄSTJA 1. ASTE". *REVAL SAFETY TRAINING*. Originaali arhiivikoopia seisuga 23.03.2018. Vaadatud 23.03.2018.
5. ↑  "VABATAHTLIKU MEREPÄÄSTJA 2. ASTE". *REVAL SAFETY TRAINING*. Originaali arhiivikoopia seisuga 23.03.2018. Vaadatud 23.03.2018.
6. ↑  "Eesti Vabatahtliku Mere- ja Järvepääste liikmesüksused". Vaadatud 29.10.2021.
7. ↑  Kaarel Lauk (20.03.2017). "RUHNU MEREPÄÄSTEJAAM 1874–1944: "Öösse tuliwad saareelanikud appi…"". *Saarte Hääl*. Originaali arhiivikoopia seisuga 23.03.2018.

Välislingid
-----------

* Vabatahtlikuks merepäästjaks astumise liitumisavaldus Päästeliidus
* Vabatahtlikuks merepäästjaks astumise liitumisavaldus Eesti Vabatahtlikus Mere- ja Järvepäästes