recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**"Renessansi kirjanduse antoloogia"** on 1984. aastal ilmunud antoloogia, mille andis välja kirjastus Eesti Raamat. Antoloogia väljaandmise mõtte algataja ning sisuline koostaja ja kommenteerija oli Villem Alttoa, selle toimetasid Aleksander Kurtna ja Harald Rajamets. Raamatu trükiarv oli 7000.

Sisu
----

Antoloogias on avaldatud tõlkeid itaalia, hispaania, portugali, prantsuse, inglise, saksa, madalmaade, dalmaatsia, ungari, tšehhi ja poola renessansskirjandusest. See on varustatud autoritutvustuste ja lühikeste kommentaaridega ning sissejuhatava käsitlusega.

Antoloogias on lühemate terviktekstide või katkenditega esindatud alljärgnevad autorid ja anonüümsed tekstid.

### Itaalia kirjandus

Francesco Petrarca, Giovanni Boccaccio, Franco Sacchetti, Caterina da Siena, Lorenzo de' Medici, Angelo Poliziano, Luigi Pulci, Masuccio, Matteo Boiardo, Lodovico Ariosto, Jacopo Sannazaro, Pietro Bembo, Giangiorgio Trissino, Niccolò Macchiavelli, Baldassare Castiglione, Pietro Aretino, Vittoria Colonna, Francesco Berni, Matteo Bandello, Giambattista Cinzio, Benvenuto Cellini, *commedia dell'arte* tekst "Abielumees", Giovanni Battista Guarini, Giordano Bruno, Torquato Tasso.

### Hispaania ja portugali kirjandus

Juan Ruiz, Juan Manuel, Jorge Manrique, Fernando de Rojas, Juan del Encina, Gil Vicente, Bartolomé de Las Casas, kolm rahvalikku romanssi, Luis de León, Fernando de Herrera, Lope de Rueda, Amadís de Gaula, Jorge de Montemayor, "Tormese Lazarillo elukäik" (katkend), Mateo Alemán, Luís Vaz de Camões, Miguel de Cervantes.

### Prantsuse kirjandus

"Sada uut novelli" (novell "Õnnetud armastajad"), Pierre Gringore, Marguerite de Navarre, Clément Marot, Bonaventure Des Périers, Louise Labé, François Rabelais, Pierre de Ronsard, Joachim Du Bellay, Guillaume Du Bartas, Agrippa d'Aubigné, Menippose satiir (1594, katkendeid), Michel de Montaigne.

### Inglise kirjandus

"Igamees" (katkendeid), Thomas More, Thomas Wyatt, Surrey, Edmund Spenser, Philip Sidney, John Lyly, Thomas Lodge, Thomas Nashe, Raphael Holinshed, Robert Greene, Thomas Kyd, Christopher Marlowe, Ben Jonson, Francis Beaumont ja John Fletcher, John Webster, Francis Bacon.

### Saksa ja Madalmaade kirjandus

Erasmus Rotterdamist, Sebastian Brant, Thomas Murner, "Pimedusemeeste kirjad" (valimik), Ulrich von Hutten, Martin Luther, talupoegade sõja laule, Thomas Müntzer, "Lõbusad lood Till Eulenspiegelist" (valimik), "Lugu doktor Johann Faustist" (katkendeid), "Kilplased" (valimik), Johannes Pauli, Burkhard Waldis, Hans Sachs, Johann Fischart.

### Dalmaatsia, ungari, tšehhi ja poola kirjandus

Marin Držić, Ivan Gundulić, Bálint Balassa, Bohuslav Lobkowicz, Mikołaj Rej, Jan Kochanowski.

Tõlkijad
--------

Antoloogia tekstide tõlkijad on Villem Alttoa, Aleksander Aspel, Viktoria Hain, Lehte Hainsalu, Arthur Hone, Ferdinand Hörschelmann, Ain Kaalep, Jaan Kaplinski, Jaan Kross, Aleksander Kurtna, Riina Lõhmus, Uku Masing, Ellen Niit, Ülle Nurk, Ott Ojamaa, Aleksander Raid, Harald Rajamets, Tiina Randviir, Paul-Eerik Rummo, Tiiu Samuel, August Sang, Johannes Semper, Ly Seppel ja Ülo Torpats.
**Eure-et-Loiri departemang** on 2. järgu haldusüksus (departemang) Prantsusmaal Centre-Val de Loire'i piirkonnas. Ta on nime saanud Eure'i ja Loiri jõe järgi.

Departemang jaguneb halduslikult:

| Ringkond | Elanike arv(2010) | Pindala(km²) | Valdu |
| --- | --- | --- | --- |
| Chartres | 204 202 | 2130 | 148 |
| Châteaudun | 59 759 | 1439 | 61 |
| Dreux | 127 497 | 1500 | 108 |
| Nogent-le-Rotrou | 37 475 | 811 | 48 |

Vaata ka
--------

* Eure-et-Loiri departemangu haldusüksuste loend

Viited
------

1. ↑  Populations légales 2019

Prantsusmaa departemangud

Ain **·** 
Aisne **·** 
Allier **·** 
Alpes-de-Haute-Provence **·** 
Alpes-Maritimes **·** 
Ardèche **·** 
Ardennes **·** 
Ariège **·** 
Aube **·** 
Aude **·** 
Aveyron **·** 
Bas-Rhin **·** 
Belfort **·** 
Bouches-du-Rhône **·** 
Calvados **·** 
Cantal **·** 
Charente **·** 
Charente-Maritime **·** 
Cher **·** 
Corrèze **·** 
Corse-du-Sud **·** 
Côte-d'Or **·** 
Côtes-d'Armor **·** 
Creuse **·** 
Deux-Sèvres **·** 
Dordogne **·** 
Doubs **·** 
Drôme **·** 
Essonne **·** 
Eure **·** 
Eure-et-Loir **·** 
Finistère **·** 
Gard **·** 
Gers **·** 
Gironde **·** 
Guadeloupe **·** 
Haut-Rhin **·** 
Haute-Corse **·** 
Haute-Garonne **·** 
Haute-Loire **·** 
Haute-Marne **·** 
Haute-Saône **·** 
Haute-Savoie **·** 
Haute-Vienne **·** 
Hautes-Alpes **·** 
Hautes-Pyrénées **·** 
Hauts-de-Seine **·** 
Hérault **·** 
Ille-et-Vilaine **·** 
Indre **·** 
Indre-et-Loire **·** 
Isère **·** 
Jura **·** 
Landes **·** 
Loir-et-Cher **·** 
Loire **·** 
Loire-Atlantique **·** 
Loiret **·** 
Lot **·** 
Lot-et-Garonne **·** 
Lozère **·** 
Maine-et-Loire **·** 
Manche **·** 
Marne **·** 
Martinique **·** 
Mayenne **·** 
Meurthe-et-Moselle **·** 
Meuse **·** 
Morbihan **·** 
Moselle **·** 
Mayotte **·** 
Nièvre **·** 
Nord **·** 
Oise **·** 
Orne **·** 
Pariis **·** 
Pas-de-Calais **·** 
Prantsuse Guajaana **·** 
Puy-de-Dôme **·** 
Pyrénées-Atlantiques **·** 
Pyrénées-Orientales **·** 
Réunion **·** 
Rhône **·** 
Saône-et-Loire **·** 
Sarthe **·** 
Savoia **·** 
Seine-Maritime **·** 
Seine-et-Marne **·** 
Seine-Saint-Denis **·** 
Somme **·** 
Tarn **·** 
Tarn-et-Garonne **·** 
Val-d'Oise **·** 
Val-de-Marne **·** 
Var **·** 
Vaucluse **·** 
Vendée **·** 
Vienne **·** 
Vosges **·** 
Yonne **·** 
Yvelines
Varbla kirik
**Varbla kihelkond** (lühend **Var**) oli kihelkond Läänemaal ja Eestimaa kubermangu Haapsalu kreisis. 

Haapsalu kreis Eestimaa kubermangus. Liivimaa atlas (1798)
1934. aasta seisuga elas kihelkonna alal 2233 inimest.

Piirkonna ajalugu
-----------------

Kihelkond moodustati aastal 1611 Hanila kihelkonna lõunaosast. Oli hiljemgi mitu korda Hanilaga ühendatud. Kihelkonnakirik ehitati aastal 1858, teistel andmetel 1860–1861 vana puukiriku asemele. 

Aastatel 1883–1889 siirdus suur osa elanikke õigeusku, rajati Paadrema kirik.

> „V. khk. asetseb Läänemaa äärmises lõunaosas, põhja–lõunasuunaliselt voorestatud alal. Maapind kerkib kahe valdava suurvoorena, millele on koondunud põllumaa ja asustus, voorte vaheline lohkus ala on aga soode, puisniitude ja metsade all. Kirik ühes lähedalolevate suuremate küladega asetseb läänepoolse voore lael."
> 
> 
>  – Eesti Entsüklopeedias, August Tammekannu kirjeldus Varbla kihelkonnast
> 
>

Varbla kihelkonna mõisad
------------------------

Varbla kihelkonnas paiknes 6 mõisat – 1 kirikumõis ning 4 rüütlimõisast peamõisat koos 1 kõrvalmõisaga.

* Varbla kirikumõis (*Pastorat Werpel*)
* Orasaare mõis (*Orrasaar*) Saulepi kõrvalmõis
* Saulepi mõis (*Saulep*) rüütlimõis
* Uue-Varbla mõis (*Neu-Werpel*) rüütlimõis
* Vaiste mõis (*Waist*) rüütlimõis
* Vana-Varbla mõis (*Alt-Werpel*) rüütlimõis

Varbla kihelkonna vallad
------------------------

* Saulepi vald (1866–1917)
* Uue-Varbla vald (1866–1891)
* Vana-Varbla vald (1866–1891)

Kihelkonna alad tänapäeval
--------------------------

Tänapäeval hõlmavad kihelkonna osad Pärnu maakonna Lääneranna valla ning Vaiste mõisa ja Rammuka küla piirkonna Pärnu linnas.

Viited
------

1. ↑  Varbla kihelkond, Eesti Ajalooarhiiv

Välislingid
-----------

* Varbla kihelkonnast Eesti mõisaportaalis
* Eesti Entsüklopeedia, VIII köide, veerg 771.
* *"EE 10", Tallinn 1998, lk. 222*

Läänemaa kihelkonnad 20. sajandi algul

Emmaste – Hanila – Karuse – Kirbla – Kullamaa – Käina – Lihula – Lääne-Nigula – Martna – Mihkli – Märjamaa – Noarootsi – Pühalepa – Reigi – Ridala – Varbla – Vigala – Vormsi


Haapsalu-Lääne kreis

**Kreisilinn**: Haapsalu  

**Kihelkonnad**:Märjamaa kihelkond  | Kullamaa kihelkond  | Vigala kihelkond  | Kirbla kihelkond  | Mihkli kihelkond  | Haapsalu kihelkond  | Ridala kihelkond  | Martna kihelkond  | Lihula kihelkond  | Karuse kihelkond  | Hanila kihelkond  | Varbla kihelkond  | Lääne-Nigula kihelkond  | Noarootsi kihelkond  | Vormsi kihelkond  | Pühalepa kihelkond  | Käina kihelkond  | Reigi kihelkond  | Emmaste kihelkond
**Renfrewshire** on omavalitsus Šotimaa keskosas, Glasgow'st läänes.

Traditsiooniline Renfrewshire'i krahvkond oli tänapäeva omavalitsusest tunduvalt suurem. Krahvkonnalinn oli Renfrew, kuid tänapäeval asub halduskeskus Paisleys. 1996. aastal eraldati Renfrewshire'ist East Renfrewshire'i ala.

Viited
------

1. ↑

Välislingid
-----------

 Renfrewshire – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* 

Šotimaa omavalitsused

Aberdeen **·**  Aberdeenshire **·**  Angus **·**  Argyll and Bute **·**  Clackmannanshire **·**  Dumfries and Galloway **·**  Dundee **·**  East Ayrshire **·**  East Dunbartonshire **·**  East Lothian **·**  East Renfrewshire **·**  Edinburgh **·**  Falkirk **·**  Fife **·**  Glasgow **·**  Highland **·**  Inverclyde **·**  Midlothian **·**  Moray **·**  Na h-Eileanan Siar (Välis-Hebriidid) **·**  North Ayrshire **·**  North Lanarkshire **·**  Orkney saared **·**  Perth and Kinross **·**  Renfrewshire **·**  Scottish Borders **·**  Shetlandi saared **·**  South Ayrshire **·**  South Lanarkshire **·**  Stirling **·**  West Dunbartonshire **·**  West Lothian
**Bertrand de Jouvenel des Ursins** [bertr'aa(n) dö žuvn'el dezürs'ä(n)] (31. oktoober 1903 Pariis – 1. märts 1987 Pariis) oli prantsuse liberalistlik mõtleja, ajakirjanik, poliitik ja majandusteadlane. Ta on üks tuntumaid prantsuse futurolooge.

1925. aastal astus ta radikaalsotsialistlikku parteisse (*Parti républicain, radical et radical-socialiste*). 1928. aastal avaldatud raamatus "L'Économie dirigée" ("Juhitud majandus") kaitseb ta dirigismi liberaalse kapitalismi vastu. Ta oli vasakpoolse meelestatusega patsifist. Ta pooldas Prantsusmaa ja Saksamaa tugevat koostööd.

1934. aastal jõudis ta veendumusele, et traditsioonilised poliitilised parteid ei ole efektiivsed, ning lahkus radikaalsotsialistlikust parteist, eelistades tegutseda "vaba elektronina". 

Koos Pierre Andreuga asutas ta nädalalehe La Lutte des jeunes (Noorte võitlus), mis kritiseeris valitseva režiimi korruptiivsust. Samal ajal tegi ta kaastööd ka teistele ajalehtedele. Muu hulgas tegi ta 1936. aasta veebruaris ajalehele Paris-Midi intervjuu Adolf Hitleriga. 

1936. aastal astus ta siiski taas parteisse, seekord Prantsuse rahvaparteisse (*Parti populaire français*), mille oli asutanud Jacques Doriot.. Temast sai selle liikumise väljaande L'Émancipation nationale (Rahvuslik emantsipatsioon) peatoimetaja. Külastades 1938. aasta septembris Saksamaad, avaldas talle suurt mõju Saksamaa võimsus ja natsifanatism, mille sarnast polevat nähtud "alates Muhamedist". Ta lahkus siiski parteist 1938. aastal pärast seda, kui Doriot kiitis heaks Müncheni kokkuleppe.

Saksa okupatsiooni ajal tegutses Bertrand de Jouvenel taas "vaba elektronina", luues suhteid nii kollaboratsionistide kui vastupanuliikumisega. Vangistushirmus suundus ta 1943. aasta septembris Šveitsi. Ta otsustas loobuda poliitilisest tegevusest, et pühenduda majandusele, sotsioloogiale ja keskkonnaküsimustele. Pärast okupatsiooni lõppu Prantsusmaale naasnuna pääses ta süüdistustest natsimeelsuses, ent ta enda sõnul koheldi teda kui katkutõbist.

De Jouveneli on mitmel korral kritiseeritud tema väidetava natsimeelsuse tõttu. Ajaloolane Zeev Sternhell pidas teda üheks enim fašismi soosivaist prantsuse intellektuaalidest.. Nende väidete tõttu kaebas Bertrand de Jouvenel autori kohtusse, kus too mõisteti süüdi laimamises.

Bertrand de Jouvenel avaldas 37 raamatut, mille hulgast tuntuim on "Du pouvoir" ("Võimust", 1945). 

1947. aastal asutas ta koos Friedrich Hayeki, Jacques Rueffi, Milton Friedmani ja teistega Mont Pelerin Society.

Tsitaate
--------

Bertrand de Jouvenelile omistatakse ütlust "lammaste ühiskond sünnitab aja möödudes huntide valitsuse".

Viited
------

1. ↑  Laurent Kestel, "L’engagement de Bertrand de Jouvenel au PPF de 1936 à 1939, intellectuel de parti et entrepreneur politique", *French Historical Studies*, n.30, 2007, lk. 105-125
2. ↑  Simon Epstein, *Un paradoxe français. Antiracistes dans la Collaboration, antisémites dans la Résistance*, éd. Albin Michel, 2008, lk. 238.
3. ↑  Bertrand de Jouvenel, *Un voyageur dans le siècle 1903-1945*, lk. 456 jj.
4. ↑  Zeev Sternhell, *Ni Droite ni Gauche, l'idéologie fasciste en France*, Le Seuil, Paris, 1983.
**Besano** on vald (*comune*) Itaalias Lombardia maakonnas Varese provintsis. Halduskeskus asub Besanos. Esimene vallanõukogu (*consiglio comunale*) valiti 1831. aastal.

350 meetri kõrgusel merepinnast asuva Besano asustustihedus on keskmiselt 720 inimest ruutkilomeetri kohta.

Besano piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Bisuschio, Cuasso al Monte, Mendrisio (CH-TI), Porto Ceresio, Viggiù.

Besano halduspiirides asuvad järgmised fraktsioonid: Belvedere, Bernasca, M.o. Ginaga, Monte San Martino, Novella.

Besano kivistised
-----------------

1993. aastal leiti valla territooriumilt mitmeid kivistisi, teiste seas Triiase ajastust pärit roomaja kivistis. Umbes 235 miljoni aasta vanune reptiil nimetati Besanosauruseks.

* Besano mere rekonstruktsioon Milano loodusmuuseumisBesano mere rekonstruktsioon Milano loodusmuuseumis
* Besano kivististe muuseumBesano kivististe muuseum

Viited
------

1. ↑  AA. VV. *Dizionario di toponomastica. Storia e significato dei nomi geografici italiani*, Milano, GARZANTI, 1996, p. 76.
2. ↑  Popolazione Residente al 1° Gennaio 2018, vaadatud 16.03.2019.
3. ↑  BESANOSAURUS: A SIX-METER-LONG ICHTHYOSAUR FROM NORTHERN ITALY (*inglise keeles*)

Välislingid
-----------

 Besano – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Koduleht (itaalia keeles)
**"Metskits"** on Jaan Koorti 1929. aastal valminud pronksist skulptuur Tallinnas Nunne tänava haljasalal.

Skulptor Jaan Koort modelleeris "Metskitse" 1929. aastal ja valas sellest kolm pronksskulptuuri. Üks neist asub tänapäeval Moskvas Tretjakovi galeriis, teine Eesti Kunstimuuseumis ja kolmas Tallinna Linnamuuseumis. Viimase ostis Kultuurkapitali Kujutavate Kunstide Sihtkapitali Valitsus ja kinkis selle Tallinna linnale. 4. novembril 1930 asetati skulptuur haljasalale Toompea nõlva all Nunne ja Laia tänava ristumiskohal, vaatega tänavale. 

Skulptuur oli selles kohas kuni 1992. aastani. Vargusohu ja korduvate lõhkumiskatsete tõttu deponeeris Tallinna Kultuurimälestiste Inspektsioon 31. märtsil 1992. aastal skulptuuri Tallinna Linnamuuseumisse. 

1995. aastal paigaldati haljasalale, madalale alusele, kuju algse asukohaga võrreldes Toompea nõlvale lähemale ARS-Monumentaal OÜs valmistatud koopia, mida restaureeris 2014. aastal Paul Uibopuu.

Skulptuur on muinsuskaitse all alates 1964. aastast.

Viited
------

1. 1 2  Lepik, Sandra. Povilaitis, Dmitri. FOTOD JA VIDEO: Tallinnas avati Nunne tänava alguses Kitseaed. Pealinn, 14. november 2018.
2. ↑  Koorti metskitse kuju üritati taas varastada. Postimees, 19. detsember 1996.
3. 1 2  1311 Skulptuur «Metskits», J. Koort, 1929 (pronks). Kultuurimälestiste register.

Välislingid
-----------

* Metskits kultuurimälestiste riiklikus registris Muuda Vikiandmetes
**Metsmesindus** ehk **metsamesindus** on mee korjamine puuõõnsustes pesitsevatelt mesilastelt. 

Ajalooliselt kujutab metsmesindus endast üleminekuvormi meejahilt tarumesindusele. 

Metsmesinduse puhul kasutatakse kasvavaid puid, mille puuõõnsus on suuremaks uuristatud või tehislik. Puud võivad olla talude ligidal ning sülemeid võidakse neisse ka inimese poolt paigutada. Selliseid puid on kutsutud *mesipuudeks* või *tarupuudeks*. Tavaliselt märgistas iga talu oma tarupuu peremärgiga.

Eestis hakkas metsmesindus aeglaselt asenduma kodumesindusega 16. sajandil, kadudes kasutuselt valdavalt 19. sajandil. Üksikutes kohtades jätkus see ka 20. sajandil. Eesti metsmesinduse ajaloo uurija Ferdinand Linnus leidis kasutusel olevaid tarupuid (*tarupettäid*) 1920. aastail Lõuna-Eestist. Üksikuid kasutusel olnud tarumände on leidunud Kaika ja Ähijärve külas veel 20. sajandi teisel poolel.

Vaata ka
--------

* meejaht
* kodumesindus
* tarumesindus
* metsamesi (lehemesi)

Viited
------

1. ↑  Eesti etnograafia Eesti Entsüklopeedia, 2. köide. Tartu, Loodus, 1933.

Kirjandus
---------

* Metsamesindusest mesindusleksikonis (vaadatud 16.07.2013)
Varbola Jaanilinna kaev on kihistu stratotüüpne paljand
**Varbola kihistu** (inglise *Varbola Formation*) on siluri ladestu Juuru lademe kihistu. Seda hakkas esimesena eristama Ago Aaloe aastal 1958. Kihistu on nime saanud Varbola Jaanilinna järgi, kus asuvas kaevus kihistut esimest korda eritleti.

Kihistiku stratotüüp on Varbola Jaanilinna kaev, kus paljanduvad ligi 6 meetri ulatuses erinevad lubjakivikihid. Lisastratotüüp on Juuru 335 puurauk, kus see on esindatud 2,85–15,2 meetril.

Kihistu sisaldab Koigi kihistikku. Sellel lasub Tamsalu kihistu. Varbola kihistut eristatakse Kesk-ja Lääne-Eestis ning saartel.

Kihistu on Pusku puuraugus 8,8, aga Käru puuraugus 24,6 meetri paksune. See koosneb mergli vahekihtidega sõlmjast lubjakivist.

Viited
------

1. 1 2  Varbola kihistu Eesti geokogude infosüsteemis (vaadatud 07.04.2018)
2. ↑   (vaadatud 13.09.2020)
3. ↑  Eesti stratotüüpsed paljandid
4. ↑  Juuru Stage H. Heinsalu & V. Viira: Raukas, A. Teedumäe, A. (eds). 1997. Geology and Mineral Resources of Estonia. Estonian Academy Publishers, Tallinn. ISBN 9985-50-185-3.

Välislingid
-----------

* Varbola kihistu Eesti geokogude infosüsteemis
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on erakonnast, mis eksisteeris aastail 1991–1998; praegusest Eesti Rohelisest erakonast vaata artiklit Erakond Eestimaa Rohelised.* |

---

**Eesti Rohelised** (lühend **ER**) oli Eesti erakond, mis tekkis 9. detsembril 1991, kui liitusid Eesti Roheline Partei ja Eesti Roheline Erakond.

Erakonna esimehed olid asutamisest kuni 16. jaanuarini 1995 Jüri Liim ja sealt edasi kuni 21. maini 1998 Jüri Martin.

Erakond osales Euroopa Roheliste Parteide Föderatsiooni töös.

Aastal 1995 erakond lõhenes: üks tiib, mille eesotsas otsas oli Jüri Liim, pooldas selgelt rahvuslikku ja parempoolset poliitikat ega pooldanud valimisliitu Eesti Rojalistliku Parteiga.

Teine tiib, mille liider oli Jüri Martin, järgis rohkem vasakpoolset rohelist suunda.

1995. aasta Riigikogu valimistel osalesid Eesti Rohelised siiski valimisliidus Neljas Jõud, mis moodustati koos Eesti Rojalistliku Parteiga, mis ei ületanud Riigikogu valimiskünnist.

21. mail 1998 kaotas erakond Eesti Rohelised registreeringu seoses 1000 liikme künnise kehtestamisega Eesti erakondadele. Ühegi erakonnaga ei liitutud, kuid paljud ER liikmed, kes soovisid poliitikas jätkata, astusid ER likvideerimise järel Keskerakonda.

Vaata ka
--------

* Erakond Eestimaa Rohelised

Viited
------

1. ↑  Riigikogu valimine. 5. märts 1995. Vabariigi valimiskomisjoni koduleht. (Kasutatud 14. aprillil 2010.)
Töökoda Mõisakülas 20. sajandi algul
Mõisaküla raudteetehase hooned aastal 2013
**Mõisaküla Raudteetehas** valmis 1901. aastal. Depoos ehitati ja remonditi valdavalt kitsarööpmelise raudtee veeremit, hiljem laiarööpmelise.

Raudteetehases ehitati lisaks mitmeid unikaalseid vedureid ja muud veeremit, sealhulgas ka rööbasomnibuss.

Tehase hooned said sõja käigus 1944. aastal tugevalt kannatada ja taastati.

1961. aastal anti raudteetehase hooned üle Tallinna Ekskavaatoritehasele (alates 1975 Talleks), mis rajas Mõisakülla oma tsehhi. 
Raudteetehas kolis sellal naabrusesse rajatud pindadele.
1971. aastal nimetati "Mõisaküla jaoskonna Tallinna vagunidepoo" Mõisaküla Vaguniremondi tsehhiks. 

Mõisaküla depoo lõpetas tegevuse 2001. aasta kevadel. Maikuu lõpus koondati ettevõttesse allesjäänud 22 vaguniremontijat.

Ajalooline hoone on praegu osaliselt kasutusel metallitöökojana.

Vaata ka
--------

* Mõisaküla raudteejaam
* Valga–Ruhja–Pärnu raudtee

Viited
------

1. ↑  EPL: "Valitsus otsustab homme Pärnu-Mõisaküla raudtee ülesvõtmise", 03.10.2007
2. ↑  MÕISAKÜLA RAUDTEETEHAS DOKUMENTEERIMINE
3. ↑  Mõisaküla raudteetehas • XX sajandi arhitektuur • Kultuurimälestiste riiklik register

Välislingid
-----------

* "Mõisaküla jääb reisirongita" Ärileht, 01.02.1996
* "Mõisaküla elutähtis raudtee võib Eesti ühendada Euroopaga" Postimees, 20.01.1997
* "Mõisaküla vagunidepoost on koondatud pooled töötajad" Sakala, 10.02.1999
* "Edelaraudtee sulgeb Mõisaküla depoo" Ärileht, 31.01.2001
* "Mõisaküla vaguniremontijad kaotavad töökoha" Sakala, 01.02.2001
**Euratomi leping** ehk ametliku nimega **Euroopa Aatomienergiaühenduse asutamisleping** on leping, millega rajati Euroopa Aatomienergiaühendus. Leping allkirjastati 1957. aasta 25. märtsil koos Euroopa Majandusühenduse (EMÜ) loomise lepinguga ning see jõustus 1958. aasta 1. jaanuaril. Kui Roomas Kapitooliumil allkirjastatud lepingule andsid algselt oma allkirjad Belgia, Prantsusmaa, Itaalia, Luksemburgi, Hollandi ja Lääne-Saksamaa esindajad, siis nüüdsest on lepingul 28 osapoolt (kõik Euroopa Liidu liikmesriigid).

Tänu lepinguga rajatud organisatsiooni madalamale profiilile on Euratomi leping üpris vähetuntud. Kui EMÜ on kujunenud praeguseks Euroopa Liiduks, on Euratom jäänud suures osas samasuguseks kui see oli aastal 1957, kuigi organisatsiooni üle valitsevad Euroopa Liidu institutsioonid. Euratom rajati küll oma sõltumatute institutsioonidega, kuid 1967. aasta liitmislepinguga liideti seni eraldi olnud Euratomi ning Euroopa Söe- ja Teraseühenduse institutsioonid Euroopa Majandusühenduse institutsioonidega.

Kuna tänapäeval on kõik tuumaenergiat puudutav Euroopa avalikus arvamuses tundlik teema, on Euratomi lepingut vaid väga vähe muudetud. Seetõttu väidetakse ka, et leping on liiga aegunud ning seda eriti demokraatliku järelevalve kohta käivates punktides. Kartes, et tuumaenergia teema lisamine kavandatavasse kõiki varasemaid lepinguid koondavasse Euroopa põhiseaduse lepingusse pööraks rohkem inimesi selle vastu, ei lisatud sinna Euratomi lepingut.

Euratomi leping kehtib seetõttu tänaseni, kuid seda kui eraldiseisev õiguslik leping. See moodustab ka osa aktiivsetest Euroopa Liidu lepingutest.

Vaata ka
--------

* Euroopa Aatomienergiaühendus
* Euroopa Majandusühendus
* Rooma leping

Välislingid
-----------

* Euroopa Aatomienergiaühenduse asutamislepingu konsolideeritud versioon. Eesti keeles.
* 50 years of the Euratom Treaty: reflecting on the past, safeguarding the future.
**Mõigu mõis** (saksa keeles *Moik*) oli rüütlimõis Jüri kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb kunagise mõisa territoorium peamiselt Rae valda, kuid väike osa ka Tallinna linna aladele.

Ajalugu
-------

Mõigu mõis eraldati 1670. aastatel Rae mõisa põhjapoolsetest aladest.

Mõisa keskus paiknes Rootsi ajal hilisemast umbes kilomeeter lõuna pool, hilisema Järveküla küla aladel.

Ilmselt 18. sajandi keskel viidi mõisakeskus praegusse asupaika. Sajandi lõpus kinkis Katariina II mõisa Tallinna toomkiriku Tallinna toomkogudusele. Mõis muutus sisuliselt toomkoguduse kirikumõisaks, millisena toimis kuni 20. sajandi alguseni.

1770. aastatel rajati Mõigu mõisa Tallinna linna poolsesse otsa toomkoguduste kalmistu.

Mõigu ehk Peetri mõis

Mõisakompleks
-------------

Ühekorruseline kivist peahoone rajati ilmselt 1800. aasta paiku. Nüüdisajal on hoone säilinud ümberehitatud kujul ning on eravalduses ja kasutusel elamuna.

Peahoone lähedal paiknes ka hulgaliselt kõrvalhooneid, mis on tänapäeval enamasti varemeis, hävinud või tugevalt ümber ehitatud. 

Peahoone taga asub ka väike park, mis ulatub Ülemiste järveni.

Vaata ka
--------

* Eesti mõisate loend

Välislingid
-----------

* Mõigu mõisast Eesti mõisaportaalis


Jüri kihelkond

**Kirik**: Jüri  

**Mõisad**: Aruvalla mõis | Kautjala linnamõis | Kurna mõis | Lagedi mõis | Lehmja mõis | Mõigu mõis | Nabala mõis | Rae linnamõis | Sausti mõis | Vaida mõis
Prandi mõisakeskus 1829 Palmse mõisa viinavabrik Janeda mõisa tall - kõrts Musta Täku Tall
Vääna mõisa park
**Mõisakompleks** (teisisõnu mõisaansambel, ing k *manor ensemble*) on mõisahoone, kõrvalhoonete, sealse pargi, ühendavate teede, veekogude ja piirdeaedade kogum.

Ülesehitus
----------

Mõisakompleks koosneb, olenevalt mõisa suurusest ja jõukusest, suurest hulgast erineva otstarbega hoonetest. Kompleksi kuuluvad mõisa peahoone (härrastemaja), ait, jääkelder, tallid, tõllakuur, sepikoda, saun, mõisatööliste eluasemed, metsniku maja, laut, magasiait, pesuköök, teenijatemaja. Lisaks on mõnda mõisakompleksi kuulunud veel supelmaja ja kõrts. Mõisate juures on läbi ajaloo asunud ka erinevaid tööstushooned, nagu viinaköögid, meiereid ja veskid, tihti vesiveskid. Just nende tööstushoonete toodang oli mõisate tuluallikaks.

Mõisakompleksid Eestis
----------------------

Eesti üks vanemaid mõisakomplekse on Albu mõis ja sellele kuuluvad alad. Kompleksi kuuluvad lisaks peahoonele mitmed kõrval- ja tööstushooned, kõrtsid, sild, park ning kalmistu. Kõrvalhooneteks on Albu mõisal kaks aita, hobusetalli, karjaaeda, lauta, saun ja aiamaja. Eesti vanimasse mõisakompleksi kuulub kolm viinakööki.

Mõisakompleksid välismaal
-------------------------

Välismaal on suurimateks mõisakompleksideks näiteks Inglismaal Saltford’i ja Dulwichi mõisakompleksid.  Mõisatel on suur maa-ala, millest enamus on metsamaa ja põllud. Väike veekogu võib, kuid ei pea olema. Juurde lisanduvad erinevad kõrvalhooned, näiteks laut, viinaköök, teenijate maja, hobusetallid, ait, saunad ja palju muud. Pierrepont’i mõisakompleks asub Ameerika Ühendriikides Jeffersoni osariigis. Seal on kompleksis lisaks peahoonele veel tõllakuur, Zion’i piiskopikirik ja vallamaja koos kooliga. Selle mõisakompleksi puhul on tegemist ajaloolisväärtusliku alaga.

Vaata ka
--------

* Eesti mõisate loend

Viited
------

1. ↑   Vaadatud 24. märts 2023
2. ↑   Vaadatud 24. märts 2023
3. ↑   20. mai 2004. Vaadatud 27. märts 2023
4. ↑   Vaadatud 25. märts 2023
5. ↑   Vaadatud 27. märts 2023
6. ↑   Vaadatud 27. märts 2023
7. ↑   Vaadatud 28. märts 2023
**Peri külanõukogu** oli külanõukogu Eesti NSV-s aastatel 1945–1968.

Peri külanõukogu moodustati Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 13. septembri 1945 seadlusega Võrumaa Põlva valla koosseisus. Külanõukogu halduskeskus asus Peri asunduses. Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 26. septembri 1950 seadlusega Põlva vald likvideeriti ning Peri külanõukogu territoorium arvati Põlva rajooni koosseisu.

1954. aasta seisuga tegutsesid Peri külanõukogu maadel А. A. Matrossovi nimeline, E. Vilde nimeline, А. H. Tammsaare nimeline kolhoos ja Oktoobri Võidu kolhoos. Külanõukogu keskus asus Peri külas.

1968. aastal liideti Peri külanõukoguga Põlva alevi ümbruskond ja osa Mooste külanõukogust ning nimetati ümber Põlva külanõukoguks, samas osa senise Peri külanõukogu maadest liideti Alaküla ja Veriora külanõukoguga.

Viited
------

1. 1 2  Eesti nõukogude entsüklopeedia, nr 6, 1974: 84
2. ↑  Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlus "Võru maakonna valdades küla töörahva saadikute nõukogude moodustamise kohta". Eesti NSV Teataja, 1945, 33, 520
3. ↑  Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlus "Maarajoonide moodustamise kohta Eesti NSV-s". Eesti NSV Teataja, 1950, 11, 114
4. ↑  Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 17. juuni 1954 seadlus "Eesti NSV külanõukogude ühendamisest". Eesti NSV Teataja, 1954, 10, 104
Paul Verner
**Paul Verner** (26. aprill 1911 Chemnitz – 12. detsember 1986 Ida-Berliin) oli Saksa DV partei- ja riigitegelane.

Paul Verner oli pärit metallitöölise perekonnast. Rahvakooli lõpetamise järel õppis ta masinalukksepaks. 1929. aastal astus ta Saksamaa Kommunistlikku Parteisse ja tegutses seejärel parteitöötajana. Aastatel 1932–1933 oli ta ajalehe Komsomolskaja Pravda korrespondent Moskvas. Alates 1933. aastal lõpust oli ta Kommunistliku Noorsoointernatsionaali Skandinaavia büroos väljaande Jugendinternationale toimetaja ja alates 1934. aastast ajalehe Junge Garde toimetaja Pariisis. 1936–1939 võttis ta internatsionaalsete brigaadide koosseisus osa Hispaania kodusõjast. 1939. aastal läks ta partei ülesandel Rootsi, kus ta 1940. aastal interneeriti. Vabanes 1942. aastal ja töötas alates 1943. aastast metallitöölisena.

Saksamaale tagasipöördumise järel töötas Paul Verner alates 1946. aastast kirjastuse Neues Leben peatoimetajana. Alates 1949. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee orgosakonna juhataja.

1950–1953 ja 1958–1984 oli Paul Verner Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee sekretär. Alates 1958. aastast oli ta Saksa DV Rahvakoja (parlamendi) liige. 1959–1971 oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Berliini piirkonna esimene sekretär. Alates 1971. aastast oli ta Saksa DV Riiginõukogu liige, 1981–1984 Riiginõukogu aseesimees.

Alates 1958. aasta juulist kuni 1984. aasta maini oli Paul Verner Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo liige.

1984. aastal astus ta tervislikel põhjustel kõigist ametitest tagasi.

Viited
------

1. ↑  Paul Verner berliinstreet.de
2. ↑  SED-Führungsgremien :Übersicht über die Mitglieder und Kandidaten des Politbüros des ZK der SED (1949-1989) Bundesarchiv. SED- und FDGB-Archivgut
3. ↑  Paul Verner DDR-Lexikon
Partia riik oma suurimas ulatuses
**Partia** oli hellenistlik suurriik tänapäeva Iraani ja Iraagi aladel, aastatel 247 eKr – 224 pKr.

Partia riik ja hilisem impeerium moodustus 3. sajandi eKr keskpaiku, kui Seleukiidide Süüria suurriik kaotas idapoolsed alad ja Kesk-Aasias moodustus hellenistlik Baktria riik ja Iraani aladel lõi lahku kohalikku päritolu Partia dünastia.

Iraani rändhõimu, Indoiraani keelkonda kuulunud parmide pealik Aršak hõivas 239–238 eKr Seleukiididelt Kaspiast kagus asuva Parthava (kreeka keeles *Parthia*) maakonna (pealinnad Nisa ja Hekatompylos) ja rajas Aršakiidi ehk Aršakaniidi dünastia. Riik koosnes pooliseseisvaist iraani ja hellenistliku kreeka kultuuriga valdustest, tähtsad olid Siiditee ja Mesopotaamia kaubalinnad (Dura-Europos, Hatra). 

Rooma keisririik-Seleukiidide riik-Partia, 200 aastal eKr
232–231 eKr tunnustasid Seleukiidid kuningas Tiridates I (248–211 eKr) iseseisvust. Mithridates I (170–138 eKr) laiendas Partia valdusi Baktrias, hõivas Meedia ja Eelami, tungis Mesopotaamiasse ning võttis endale kuningate kuninga tiitli. Pealinn viidi Ekbatanasse ja hiljem Ktesiphoni. Partia purustas 129 eKr Seleukiidid ja alistas seejärel Armeenia, kus tulid võimule nn Armeenia Aršakiidid.

Rooma-Partia sõjad
------------------

 *Pikemalt artiklis Rooma-Partia sõjad*
Sassaniidide riik, 224–651
Karrhai lahingus 53 eKr peatas Partia Vana-Rooma tungi itta, Rooma väejuhi Marcus Licinius Crassus tapeti ebaedukal Partia sõjakäigul, tema kolbast tehti veinikarikas. 

1.–2. sajandil hakkas Partia nõrgenema ning sai Mesopotaamias ja Armeenias Vana-Roomalt ja Kesk-Aasias rändhõimudelt mitu korda lüüa. 1. sajandi keskpaiga poole vaidlustas Partia mõju Rooma ülemvõimu, mis taastati Gnaeus Domitius Corbulo kampaaniatega. See konflikt lõppes pärast Rhandeia lahingut ametliku kompromissiga: Partia Aršakiidide prints võis nüüdsest istuda Armeenia troonil, kuid tema kandidatuuri pidi heaks kiitma Rooma keiser. Aastal 113 tungis Trajanus Partiasse, kuna ta tahtis taastada Armeenia vasallkuninga (mis mõned aastad varem langes Partia kontrolli alla). Aastal 114 marssis Trajanus Antiookiast Süürias Armeeniasse ja vallutas pealinna Artashati. Trajanus kukutas siis Armeenia kuninga Partamasirise ja käskis annekteerida Armeenia Rooma keisririigi uueks provintsiks. Aastal 118 loobus Hadrianus Armeeniast ja seadis Partamaspatese selle kuningaks. Partamaspates sai varsti partlalastelt lüüa ja põgenes taas roomlaste juurde. Aastal 161, kaotati Armeenia taas Partia Vologases IV-le. Aastal 163 võitis Statius Priscuse juhitud Rooma vasturünnak partlasi Armeenias.

224. aastal purustas Pärsia valitseja Ardašir I (224–239) Partia kuninga Artaban V (213–227) väe ja rajas Sassaniidide riigi, mis hõlmas järgnevalt tänapäeva Iraagi, Iraani, Afganistani, Ida-Süüria, Kaukaasia maa-alad ning piirkondi Türgis ja Araabia poolsaarel.

Välislingid
-----------

 Partia – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
**Parthenopaios** on vanakreeka mütoloogias üks või kaks tegelast.

Tavaliselt räägitakse ühest Parthenopaiosest, kes oli Hippomenese ja Atalanta ainus laps ja langes sõjas Seitse Teeba vastu ühena sõjapealikest, olles kaotajate poolel.

Esiteks tundub Hippomenese ja Atalanta poeg liiga noorena selleks, et sõjas Seitse Teeba vastu pealikuks saada. Äärmisel juhul sobiks 10 aastat hiljem toimunud epigoonide sõjaretk. Teiseks torkab silma, et enamik sõjapealikke olid omavahel sugulased; ei Hippomenes ega Atalanta kuulunud Argose kuningasukku. Kolmandaks kasvas Hippomenese ja Atalanta poeg üles Boiootias, mille pealinn oli Teeba, ja pidi seetõttu sõdima oma pealinna vastu.

Apollodorose järgi oli Parthenopaioseid kaks. Üks neist oli Hippomenese ja Atalanta poeg. Teine oli Argose kuninga Talaose poeg ning seega Adrastose ja Hippomedoni vend, Amphiaraose naisevend, Polyneikese ja Tydeuse äia vend.

Parthenopaiose tappis Apollodorose järgi Periklymenos, Euripidese järgi **Amphidikos**. Adrastos pidas langenute matusetuleriida juures kõne, mille järgi Parthenopaiost mehed austasid ja paljud naised armastasid. Ta ei teinud iial ülekohut, rõõmustas, kui tema rahvas rõõmu tundis, ja kurvastas, kui tema rahvas oli kurb.

Pole teada, et tal oleks naist või järglasi olnud.
**Paul Uusman** (2. juuni 1910 Tallinn – 21. veebruar 1988 Tallinn) oli eesti kultuuritegelane.

1940. aastal sai ta Riigi Ringhäälingu direktoriks ja Eesti NSV Raadiokomitee esimehe asetäitjaks. Teise maailmasõja aastatel oli ta Leningradi ja Moskva Raadio Eesti toimetuse diktor ja vastutav toimetaja. Aastatel 1944–1949 oli ta Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu ja Eesti NSV Ministrite Nõukogu juures asuva Eesti NSV Raadiokomitee esimees, 1949–1953 Eesti NSV Raadioinformatsiooni Komitee esimees. Aastatel 1953–1975 oli ta Eesti NSV Kultuuriministeeriumis ministri asetäitja.

Aastatel 1940–1950 oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu saadik.

Aastatel 1953–1987 oli ta ajalehe Sirp ja Vasar toimetuskolleegiumi liige.

Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.

Tunnustus
---------

* 1965 Eesti NSV teeneline kultuuritegelane
* Tööpunalipu orden
* Punatähe orden
* Orden "Austuse märk"
* Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi aukiri

Viited
------

1. ↑  Paul Uusman (nekroloog). Sirp ja Vasar, 26. veebruar 1988
2. ↑  1096. Vabariigi Presidendi käskkiri nr. 262. Riigi Teataja, nr. 107, 22 august 1940
3. ↑  Paul Uusmani juubeli puhul. Sirp ja Vasar, 5. juuni 1970
4. ↑  Aksel Tamm: Kolleegium ei olnud vandekohus. Sirp, 20.02.2004
5. ↑  Kalmistute register HAUDI

Välislingid
-----------

* Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Uusman, Paul – Eesti NSV kultuuriministri asetäitja (1969)
* ERR arhiiv. Käidud teedelt: Paul Uusman, 21.06.1985
* ERR arhiiv. Kirjutamata memuaare: Paul Uusman, 31.08.1986
**Paul Voldemar Kuusik** (28. mai 1890 Tartu – 16. juuli 1963 Gadebusch, Mecklenburg-Vorpommern, Saksa Demokraatlik Vabariik) oli eesti vaimulik.

Paul Voldemar Kuusik õppis Tartu Aleksandri gümnaasiumis ja lõpetas selle aastal 1909. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1909–1914. Tema ülikooliaegne teaduslik töö "Steifragen über commudian" krooniti ülikooli juures hõbeaurahaga. Lõpetas ülikooli *cand. theol.* astmega. Oli prooviaastal Tarvastu (praost Mihkel Jürmanni) ja Valga Peetri koguduste (märterpastor Richard Alexander Georg Wühneri) juures. Ordineeriti õpetajaametisse 31. oktoobril 1916.

Oli aastal 1916 Viljandi praostkonna vikaarõpetaja. 1917–1922 teenis ta Maarja-Magdaleena kogudust. Seejärel teenis ta aastatel 1922–1927 Türi Püha Martini kogudust. Seejärel asus ta õpetajaks Tallinna, asutades seal õhtukoguduse "Emmause", kus 1934–1937 oli abiõpetaja ja 1937–1939 õpetaja. Ta oli 1935–1939 Tallinna praostkonna abipraost ja aastal 1939 praosti kohusetäitja. Samuti oli ta aastatel 1935–1941 Konsistooriumi assessor.

Lahkus aastal 1941 Saksamaale (vabastati 28. veebruaril 1941 kõigist EELK-ga seotud ametitest seoses emigreerumisega Saksamaale). Pidas aastatel 1941–1942 Eestist ja Lätist pärit ümberasujatele Wernecki lossis jumalateenistusi (Baieri liidumaal, Alam-Frangimaa ringkonnas, Schweinfurti kreisis).

Isiklikku
---------

Tema õe Adele Hilda abikaasa oli Keila Miikaeli koguduse õpetaja Ado Köögardal, teise õe Anna Marie abikaasa oli kolonel Johannes Soodla. Tema abikaasa Wendela isa oli Tartu Ülikooli slavistika professor Gotthilf Leonhard Masing, vanaisa Mustjala ja Peterburi Mihkli koguduse pastor Carl Johannes Masing. Tema kälimees Hermann Johannes Ederberg oli Hargla ja Koeru koguduse pastor.

Viited
------

1. ↑  Türi kirik ja kogudus 690. Türi 2010. koostanud Andres Tšumakov
2. ↑  Konrad Veem Eesti Vaba Rahvakirik Dokumentatsioon ja leksikon EVR Stockholm 1988
3. ↑  Eesti Kirik nr.9 1963
4. ↑  Türi kirik ja kogudus 690. Türi 2010. koostanud Andres Tšumakov

Välislingid
-----------

* Paul Voldemar Kuusik Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
**Paul Varul** (sündinud 10. detsembril 1952 Valgas) on Eesti jurist ja poliitik. Ta on Tartu Ülikooli tsiviilõiguse professor ja vandeadvokaat advokaadibüroos TGS Baltic (endise nimega VARUL).

Ta lõpetas 1975. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna *cum laude*. Kandidaadikraadi sai ta 1976. aastal Peterburi Riiklikus Ülikoolis.

Paul Varul oli aastatel 1992–2015 Tartu Ülikooli tsiviilõiguse korraline professor.

Paul Varul oli justiitsminister Tiit Vähi teises ja kolmandas valitsuses 17. aprillist 1995 kuni 17. märtsini 1997 ning Mart Siimanni valitsuses 17. märtsist 1997 kuni 25. märtsini 1999.

Ta on olnud Skandinaavia-Balti maksejõuetusõiguse alase koostöövõrgustiku Eesti töögrupi juht, Euroopa Õigusinstituudi asutajaliige ja esimese nõukogu liige, justiitsministeeriumi juures tegutseva maksejõuetuse ekspertnõukogu töögrupi liige ning paljude teiste erialaste nõukogude ja komisjonide esimees või liige Eestis ja Euroopas.

Aastatel 1973–1990 kuulus ta NLKP-sse.

Tunnustus
---------

* 1997 Pressisõber
* 2005 Valgetähe IV klassi teenetemärk
* 2012 Tartu Ülikooli suur medal
* 2016 Tartu Ülikooli aumärk
* 2020 Tartu linna aukodanik ja Tartu Suurtähe kavaler

Viited
------

1. ↑  "Kes on kes Eesti poliitikas 1988–1992", ISBN 5899000236
2. ↑  Teenetemärkide kavaleride andmekogu – 4691
3. ↑  "Tartu Ülikooli suure medali kavalerid". Vaadatud 3.12.2022.
4. ↑  "Tartu Ülikooli aumärgi kavalerid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 9.12.2022.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Paul Varul**
 |

* Paul Varul Eesti Teadusinfosüsteemis
* CV ajakirja Juridica lehel
* Vandeadvokaat Paul Varul (Advokaadibüroo TGS Baltic)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Jüri Adams** | **Eesti justiitsminister**1995–1999 | Järgnev**Märt Rask** |
Werner Eberlein (1983)
**Werner Eberlein** (9. november 1919 Berliin – 11. oktoober 2002 Berliin) oli saksa poliitik ja Saksa DV riigitegelane.

Werner Eberleini isa Hugo Eberlein oli kommunistlik poliitik, kes oli 1918. aasta lõpul üks Saksamaa Kommunistliku Partei asutajatest. Natsionaalsotsialistide võimuletuleku järel oli Werner Eberlein sunnitud 1934. aastal Saksamaalt lahkuma ja ta asus elama Moskvasse oma kasuema Inna Armandi juurde. 1936. aastal saabus Moskvasse ka vahepeal Prantsusmaal elanud Hugo Eberlein. 1937. aasta juulis Hugo Eberlein arreteeriti ja hukati 1941. aasta oktoobris.

1940. aastal saadeti Werner Eberlein Siberisse asumisele, kuhu ta jäi kuni 1947. aastani. Tagasi Saksamaale pöördus ta 1948. aasta kevadel ja astus Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei liikmeks. Saksamaal töötas ta esialgu Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei peasekretäri Walter Ulbrichti vene keele tõlgina. Hiljem oli Eberlein tänu oma heale vene keele oskusele ka telesaadete sünkroontõlk.

Aastatel 1951–1954 õppis ta Moskvas NLKP Kõrgemas Parteikoolis. 1955–1959 töötas ta ajakirjanikuna. Alates 1960. aastast oli Werner Eberlein Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee töötaja. 1960–1964 oli ta Keskkomitee Poliitbüroo agitatsioonikomisjoni liige, 1964–1983 Keskkomitee Poliitbüroo parteiorganite osakonna juhataja asetäitja. 1981. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liige. 1986. aastal sai ta Keskkomitee Poliitbüroo liikmeks.

1983. aastal määrati suhteliselt kõrges eas Eberlein mõnevõrra üllatuslikult Magdeburgi ringkonna parteiorganisatsiooni esimeseks sekretäriks. 1986. aastast kuni 1990. aasta jaanuarini oli ta ka Rahvakoja (parlamendi) liige.

8. novembril 1989 astus Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo täies koosseisus ametist tagasi. 1989. aasta lõpus oli Eberlein lühikest aega Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei partei keskkontrollikomisjoni esimees. Hiljem kuulus ta Demokraatliku Sotsialismi Partei Vanematekogusse.

Viited
------

1. ↑  Werner Eberlein : deutscher Politiker; fr. SED; PDS Munzinger
2. ↑  Manfred Jäger. Werner Eberlein: Geboren am 9. November. Erinnerungen Deutschlandfunk
3. ↑  Werner Eberlein (1919-2002) : Biografie zeitzeugen-tv.com
4. ↑  Ein kommunistisches Urgestein reller-rezensionen.de
5. ↑  Eberlein, Werner \* 9.11.1919, † 11.10.2002 : Mitglied des Politbüros des ZK der SED, 1. Sekretär der SED-Bezirksleitung Magdeburg Bundesstiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur
6. ↑  Werner Eberlein 2004 Progress Filmverleih
**Paul Vaarask** (18. oktoober 1896 Veriora vald, Võrumaa – 4. juuni 1980 Tallinn) oli eesti keeleteadlane ja pedagoog.

Haridus
-------

Vaarask lõpetas 1917 Tartu Õpetajate Seminari, 1925 eksternina Tallinna Reaalkooli, 1929 Londoni Ülikooli kursused inglise keele foneetika ja intonatsiooni alal, 1931 Tartu Ülikooli õigusteaduskonna, sai 1932 Tartu Ülikoolis inglise ja 1940 vene keele õpetaja kutse, oli 1948–1951 Leningradi ülikooli (kaugõppe) aspirantuuris, filoloogiakandidaat (1951, Leningradi ülikool), väitekiri "Критический очерк учений о речевой интонации и интонационно-грамматическое членение речи в английском языке в сравнительном аспекте с эстонским языком", filoloogiadoktor (1967, Gruusia Teaduste Akadeemia Keeleinstituut), väitekiri käsitles kõne intonatsioonilisi vahendeid.

Töökohad
--------

Vaarask oli 1917–1944 mitmel pool Eestis (1918–1920 ka Venemaal) õpetaja ja koolidirektor (sh Tallinna Inglise Kolledži asutajaid 1936 ja aastani 1940 direktor), 1944–1950 Vabariikliku Õpetajate Täiendusinstituudi võõrkeelte kabineti juhataja, aastast 1945 Tallinna Pedagoogikaülikooli keelte (aastast 1946 võõrkeelte) kateedri õppejõud, sh 1947–1972 kateedri juhataja, 1953–1967 dotsent, 1967–1972 professor; koostanud inglise ja saksa keele õpikuid jm õppevahendeid, olnud nende toimetaja.

Oli Eesti NSV Haridusministeeriumi (1945–1950), Eesti NSV Kõrg- ja Keskerihariduse Ministeeriumi võõrkeelte komisjoni esimees (1960–1972) ning Eesti NSV Teaduste Akadeemia võõrkeelte eksamikomisjoni liige (1952–1976).

Uurimisvaldkonnad
-----------------

Vaaraski uurimisvaldkonnad olid üld- ja võrdlev keeleteadus, kõne intonatsioonilised vahendid ning inglise keele õpetamise metoodika.

Tunnustus
---------

* 1939 – Valgetähe IV klassi teenetemärk

Teoseid
-------

* Аналитический и синтетический строй языка. Tallinn, 1961;
* Вопросы фонематики 1. Tallinn, 1962; 2. Tallinn, 1963;
* The tone elements of speech. Tallinn, 1964;
* Вопросы изучения интонационного строя эстонской речи. Tallinn, 1965;
* Inimkõne tonaalsed vahendid. Tallinn, 1966;
* Kõnerütm. Tallinn, 1967.
* 75 teadustrükist.

Isiklikku
---------

Paul Vaaraski abikaasa Johanna Vaarask oli samuti pedagoog. Nende tütar Aili Vaarask oli arst (neuroloog).

Välislingid
-----------

* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 4. köide: *Sar-Y. Lisa* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013, lk. 959

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
Esimese esmaspäevamiitingu toimumiskoht, Norrmalmstorgi väljak Stockholmis
**Esmaspäevamiitingud** olid Baltimaade iseseisvuse toetuseks korraldatud miitingud Rootsis, mille algatajad olid Rootsis elavad eestlased Peeter Luksep ja Andres Küng ning rootslased Gunnar Hökmark ja Håkan Holmberg. Seda ettevõtmist on nimetatud ka **esmaspäevaliikumiseks**.

  

Koosolekud toimusid 1990. aasta märtsist 1991. aasta septembrini, kokku 79 esmaspäeval. Esimest korda koguneti Norrmalmstorgi väljakul Stockholmis, seejärel 
samaaegselt igal esmaspäeval kell 12 üle Rootsi 20–30 linnas. Miitingutel osales tavaliselt paarsada, dramaatiliste sündmuste ajal kuni paar tuhat inimest. Miitingutel esinesid nii Rootsi kui Eesti juhtivad poliitikud ja kultuuritegelased, orkestrid ja koorid tulid miitingutele tasuta esinema.

Esmaspäevamiitingute korraldamispaika Norrmalmstorgil paigaldas Stockholmi linn skulptuuri Vabaduse allikas (Frihetens källa), mille pidulik avamine leidis aset 28. mail 2004.

15. augustil 2011 tähistati Norrmalmstorgil esmaspäevamiitingute 20. aastapäeva. Kõnega esines Rootsi peaminister Fredrik Reinfeldt, kohal olid ka Eesti peaminister Andrus Ansip, Läti peaminister Valdis Dombrovskis ja Leedu peaminister Andrius Kubilius.

27. augustil 2016 tähistati Norrmalmstorgil 25 aasta möödumist sellest, kui Rootsi taastas diplomaatilised suhted taasiseseisvunud Eesti, Läti ja Leeduga. Kõnedega esinesid esmaspäevamiitingute algatajad Gunnar Hökmark ja Håkan Holmberg.

Viited
------

1. 1 2  Lääne diasporaa roll Eesti iseseisvuse taastamisel (Aho Rebase ettekanne Jõhvi kontserdimajas 6. augustil 2008), *Estonian World Review Online*, 8. august 2008
2. 1 2 3 4  Kristel Vaino, *Eesti pilt Rootsi ajalehtedes aastatel 1995-1997 ja 2002-2003*, magistritöö, Tartu 2004, lk. 9.
3. ↑
4. ↑  Sirle Sööt. "Taasiseseisvusele ja vabale Läänemerele pühendatud meeleavaldus". *www.sverigeesterna.se*.
Jean-Frédéric Bazille' maalitud Paul Verlaine'i portree
**Paul Marie Verlaine** (30. märts 1844 Metz – 8. jaanuar 1896 Pariis) oli prantsuse luuletaja, keda peetakse sümbolismi üheks silmapaistvamaks esindajaks kirjanduses.

Tuli kirjandusse 1870. aastail, eriti on tunnustust kogunud tema lüüriline, peente varjunditega ja tabav luule. Kuulsaim luulekogu on "Sõnadeta romansid", mida iseloomustatakse kui lakoonilist, kuid samas meloodilist, tundliku ja täpse rütmiga teost. Võttis esimesena Prantsuse luules kasutusele 9-silbilise värsi, kasutades selles siseriimi. Prantsuse luuletajate ja eeskätt sümbolistide lipukirjaks sai ka tema manifest "Luulekunst".

Verlaine'i teoseid on eesti keelde tõlkinud Johannes Semper (sh "Luulekunsti" ajakirjas Looming 10/1929) ja Villem Ridala (albumis "Noor-Eesti III", 1909), katkeid ka Ülar Ploom (Methis 1-2/2008).

Viited
------

1. ↑  "Paul Verlaine 30 aastat surnud", Postimees, 2 august 1926, lk 4 (vaadatud 07.09.2022)

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Paul Verlaine** |