recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Eduard Poland** (1. jaanuar 1883 Rannu vald – 20. august 1957 Tallinn) oli eesti maali- ja teatrikunstnik.

Elulugu
-------

Poland sündis Tammel Võrtsjärve ääres, kuid pere kolis 1884. aastal Tallinna. Tallinnas leidis Polandi isa Jaan tööd kiviraidurina ja pere sai korteri Kaupmehe tänavale, kus samas majas elanud sakslaste kunstiraamatutega tutvumine oli Polandi esimene kokkupuude kunstiga. Polandil väljendus juba noorena suur huvi maalimise vastu, näiteks käis poiss juba kümneaastaselt Kluge & Ströhmi kaupluse akna taga vitriinis müügiks pandud maale vaatamas ja proovis kodus neid järgi maalida. Samuti maalis ta fotode järgi pereliikmete portreid, hiljem hakkas neid juba tellimuse peale teistelegi tegema. Veel teenis Poland noorena leiba fotoateljeedele tagaseinu tehes ja raamatuköitja õpilane olles.

1901. aastal sai Poland Tallinna Saksa Teatri dekoraatori Voldemar Mareschi õpilaseks-abiks, peagi liikus edasi Franz von Bazani abiks ning hakkas maalima teatridekoratsioone nii Tartus kui ka Tallinnas. 1907. aastal sõitis Poland koos Bazaniga Berliini, kus töötati Schilleri teatris ning reisiti ka Itaaliasse ja Pariisi. Poland proovis Berliinis ka õhtuses õppes kõrgemat haridust omandada, kuid lahkus Saksamaalt enne lõpetamist ja naasis Eestisse 1910, kus keskendus pereelule – abiellus Leontine Vahtrikuga, 1911. aastal sündis poeg Armand, 1916 tütar Alice. Eestis jätkas Poland nii tarbegraafiku kui ka ennekõike dekoraatori ametit. Äramärkimist väärib Polandi tegevus Estonia teatris, kust mees ootamatult 1921. aastal lahkus.

Eduard Poland on joonistanud karikatuure, mida avaldati 1912–1913 satiiriajakirjas Kilk.  
Vähem on teada, et Poland jõudis tegeleda ka arhitektuuriga, näiteks on tema projekteerinud elumaja kunstnik Teodor Ussisoole Nõmmel, Pärnu mnt 247 (1911) ning maja Karl Ernst Särgavale Pirita-Kosel (1914; hävinud).   
Pärast teatrist lahkumist tegutses Poland vabakunstnikuna, viljeledes peamiselt tahvelmaali.

Eduard Poland suri 20. augustil 1957 Tallinnas ja ta maeti 21. augustil 1957 Rahumäe kalmistule.

Viited
------

1. ↑  Artikli koostamisel on kasutatud Elvi Pirgi koostatud ettekande materjale (EKMA)
2. ↑
**Jaani-Mardi Suurkivi** on silmisgraniidist hiidrahn Harju maakonnas Kuusalu vallas Viinistu külas. 

Kivi pikkus on 13,2 m, laius 9,2 m, kõrgus 5,7 m, ümbermõõt 34,5 m ning maapealne maht 288 m3.

Rahn on halli värvi, nooleotsakujuline ja järsu lõunaküljega. Põhjakülg on lauge, kust saab rahnu otsa ronida. Suurkivi on sileda pinnaga ja oluliste kinnislõhedeta. Pind on kaetud kooriksamblikega ja vaid ülemisel pinnal esineb rohttaimi. Rahn asetseb lohukeses, kus pinnaseks on munakaline kruus, mille all on lokaalmoreen.

Eesti Vabariigi algusaastatel olevat kaalutud võimalust rahnust tänavasillutuskive valmistada, aga tööd peetud liiga kalliks.

Rahn on alates 1937. aastast üksikobjektina looduskaitse all ning asub Lahemaa rahvuspargi territooriumil. Kaitse alla võeti kivi eksikombel Sorrukivi nime all ning on seda seni, kuigi tegelik Sorrukivi asub 170 m kirde pool.

Legend
------

Kalevipoeg olevat selle rahnu Soomest sinna visanud, tahtnud küll Pärispeale visata, kuid ei tabanud õieti.

Vaata ka
--------

* Eesti hiidrahnude loend

Viited
------

1. ↑  Pirrus, Enn (2009). *Eestimaa suured kivid*. Tallinn: Teaduste Akadeemia kirjastus.
2. 1 2 3  "Jaani-Mardi Suukivi". *EELIS Infoleht*. Vaadatud 28.12.2022.
3. 1 2  Kaitsealune ala või üksikobjekt: Sorrukivi; (Sõrrukivi; Jaani-Mardi suurkivi) (KLO4000922) Eesti looduse infosüsteemis

Välislingid
-----------

* Jaani-Mardi Suurkivi ürglooduse objektina Eesti looduse infosüsteemis
* Jaani-Mardi Suurkivi keskkonnaportaalis
Giorgio Napolitano (2006)
**Giorgio Napolitano** [dž'ordžo napolit'aano] (29. juuni 1925 Napoli – 22. september 2023 Rooma) oli Itaalia poliitik.

15. maist 2006 kuni 14. jaanuarini 2015 oli ta Itaalia 11. president.

Ta valiti presidendiks 10. mail 2006. 20. aprillil 2013 valiti ta teiseks ametiajaks presidendiks tagasi. 2014. aasta aastalõpukõnes teatas 89-aastane president kavast tagasi astuda. Ta täitis oma lubaduse 14. jaanuaril 2015.

Elulugu
-------

Giorgio Napolitano astus 1942 Napoli Federico II Ülikooli, mille lõpetas juristina. 

Teise maailmasõja ajal asutas ta antifašistliku rühmituse, millega osales võitluses Mussolini ja Saksa vägede vastu. 1945–1991 kuulus ta Itaalia Kommunistlikku Parteisse. IKP-s kuulus ta eurokommunistlikku suunda ehk eitas kommunismi kehtestamist revolutsiooni teel. 1953 valiti ta Saadikutekotta ja erakonna juhatusse. Ta juhtis erakonna Lõuna-Itaalia komisjoni, 1966–1969 erakonna keskbürood, hiljem vastutas erakonna majanduspoliitika ja välissuhete eest. 

1970. aastate keskel kutsuti Napolitano Massachusettsi Tehnoloogiainstituuti külalisõppejõuks, ent USAei andnud talle kui aktiivsele kommunistile viisat. Tänu president Giulio Andreotti toetusele ja heale läbisaamisele USA suursaadiku Richard Gardneriga sai ta 1980. aastate keskel USA viisa ning sellest ajast on ta korduvalt USA-s käinud, sealhulgas mitmes ülikoolis külalisõppejõuna. 

Pärast IKP laialisaatmist 1991 kuulus ta sotsiaaldemokraatlikku Vasakdemokraatlikku Parteisse, mis 1998. aastal reorganiseeriti Vasakdemokraatideks. 

1992–1994 oli ta Saadikutekoja eesistuja. 1996–1998 oli ta Itaalia esimene kommunistist siseminister, 1999–2004 Euroopa Parlamendi liige. Oktoobris 2005 nimetati ta eluaegseks senaatoriks. 

2006–2015 oli ta Itaalia president.

Viited
------

1. ↑  "Italy's president Napolitano announces imminent resignation". Deutsche Welle. 1. jaanuar 2015. Vaadatud 1. jaanuar 2015.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Giorgio Napolitano** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Carlo Azeglio Ciampi** | **Itaalia president**2006–2015 | Järgnev**Sergio Mattarella** |
**Adamova mõis** (poola keeles *Adamowa*, läti keeles *Adamovas muiža*, saksa keeles *Adamhof*) oli mõis Vitebski kubermangus Režitsa maakonnas Makašēni vallas. Tänapäevase haldusjaotuse järgi asub see koht Lätis Rēzekne piirkonnas Vērēmi vallas Adamovas.

Ajalugu
-------

Mõisa kohta on teateid 18. sajandi esimesest poolest. Varem kuulus see Kuramaalt pärit Korffide aadlisuguvõsale. 1866. aastal oli mõisa omanik Peter Nodhaft. XIX sajandil kuulus mõis veel Natalja Sergejevna Žemtšužnikovale (sündinud vürstinna Obolenskaja) (1841−1913), kes oli dekabrist vürst Jevgeni Petrovitš Obolenski vennatütar. 1898. aasta paiku omandasid mõisa Karaulovid. XX sajandi algul kuulus valdus Jelena Nikolajevna Karaulovale.

Mõisaansambel
-------------

### Häärber

Esimene häärber ehitati Adamovasse juba 1740. aastatel. See oli puidust hoone ja seda nimetati "kollaseks majaks" (*dzelteno māju*). Uus peahoone valmis 1851. aastal. 1984. aastal see aga lammutati ja selle asemele ehitati koolimaja.

### Kõrvalhooned

19. sajandil rajatud mõisaansamblist on säilinud vaid punastest tellistest ehitatud **teenijatemaja**. See on ühekorruseline historitsistlik ehitis, mida iseloomustab maakivist sokkel. Hoonet kaunistavad eri värvi telliskarniisid.

### Mineraalveeallikas

1905. aastal avastati mõisa juurest mineraalvee allikas, mis sai nime püha Helena järgi. Vett hakati müüma mitmel pool maailmas, aastal 1919 rajati aga mõisa juurde sanatoorium, millest kasvas välja hilisem Adamova sanatoorne internaatkool.

### Park

Mõisapark pärineb 18. sajandist ja see on ajaloomälestis.

Viited
------

1. ↑  Rēzeknes rajona vērēmu pagasta teritorijas plānojums. 2006, lk 25 .
2. ↑  Sakk, Ivar. Läti mõisad. Reisijuht. Tallinn: EVG Print, 2006, lk 397.
3. ↑  Sakk, Ivar. Läti mõisad. Reisijuht. Tallinn: EVG Print, 2006, lk 397.

Kirjandus
---------

* Sakk, Ivar. *Läti mõisad*. Reisijuht. Tallinn: EVG Print, 2006. Lk 397.

Välislingid
-----------

* Sissekanne Läti mõisate veebisaidil; fotod (*läti keeles*)
**Karl Rube** (eesnime rööpkuju: **Carl**, 26. juuni 1901, Tallinn – 10. aprill 1946, Berliin) oli Eesti keemik-tehnoloog.

Elulugu
-------

Ta lõpetas 1918. aastal Tallinna Reaalkooli ja 1926. aastal Tartu Ülikooli keemia osakonna tehnoloogia haru; *mag. chem. techn.* (1927, TÜ), väitekiri "Versuche über die Trennung der gesättigten und ungesättigten Verbindungen des Leinöls mit Schwefeldioxyd". Oli Tallinnas Riikliku Katsekoja keemik (1930–1935) ja vanemkeemik (1936–1939).

1939. aastal põgenes Saksamaale, kus töötas Berliinis Materjalide Kontrolli Ametis keemikuna.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkond: linaseemneõli keemiline koostis ja orgaaniliste ühendite eraldamine sellest.

Viited
------

1. 1 2 3 4  *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

Kirjandus
---------

* Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. I–III. Trt, 1994, II, 87
* Tallinna Tehnikumi TTÜ õppe- ja abijõud 1918–1944, 75.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**MeMercedes-Benz GLE**, varasema nimega **Mercedes-Benzi M-klass**, on Mercedes-Benzi toodetav luksusmaastur, mida toodetakse alates aastast 1997. Tema otsesed konkurendid Euroopa autode hulgas on BMW X5 ja Volkswagen Touareg. M-klassist on kolm põlvkonda: W163 (1997–2005), W164 (alates 2005) ja W166.

Esimene põlvkond (W163; 1997)
-----------------------------

Mercedes-Benz tõi 1998. aasta mudeliaastaks Ameerika Ühendriikides turule esimese põlvkonna W163-seeria M-klassi 19. veebruaril 1997, autode müük algas sama aasta septembris. See on keskmise suurusega raamile ehitatud maastur, millel on istekohad viiele või seitsmele koos lisavarustuses oleva kolmanda istmereaga. 

* Mercedes-Benz W163 (1997–2005)Mercedes-Benz W163 (1997–2005)
* Mercedes-Benz W163 (1997–2005)Mercedes-Benz W163 (1997–2005)

Teine põlvkond (W164; 2005)
---------------------------

Suurimaks muudatuseks on kandevkere kasutamine erinevalt 1. põlvkonna M-klassist, mille puhul oli tegu raamile ehitatud autoga. Uue M-klassi jaoks kasutatud W164 platvormi jagatakse ka uue GL-klassiga. 

* Mercedes-Benz W164 (alates 2005)Mercedes-Benz W164 (alates 2005)

Kolmas põlvkond (W166; 2011)
----------------------------

Uue disaini saanud M-klassi (mudelitähisega W166) esitleti eeltootmismudeli kujul 10. juunil 2011. a.

Olulisemate täienduste hulka kuuluvad uuendatud 7G-Tronic Plus 7-käiguline automaatkäigukast, mis tagab väiksema kütusekulu, lisavarustuses olev adaptiivne püsikiiruse hoidja (Distronic Plus), aktiivne sõidurajalt kõrvalekaldumise hoiatussüsteem ja reguleeritava kõrgusega õhkvedrustus (AirMatic).

### Mudeliuuendus (GLE)

Kolmanda põlvkonna mudeliuuenduse käigus 2015. aastal nimetati M-klass ümber, uueks nimeks sai Mercedes-Benz GLE.

#### Kereversioonid

##### SUV (W166)

W166 mudeliuuendust esitleti New Yorgi autonäitusel.

##### Kupee (C292)

GLE Coupé (C292) on kupeelik GLE linnamaasturi versioon ning see jagab oma platvormi, mehaanikat ja interjööri tavalise GLE-ga, kuid sellel on erinev sarnase disainiga kere.

Neljas põlvkond (W167/V167; 2019)
---------------------------------

Neljanda põlvkonna GLE esitleti 2018. aasta Pariisi autonäitusel.

Viited
------
Teodor Ussisoo hauasammas Tallinna Siselinna kalmistul. Kujur Ferdi Sannamees, 1961
**Teodor Ussisoo** (ka **Theodor**; kuni 1906 **Uusmann**; 27. veebruar 1878 Paide – 26. september 1959 Tallinn) oli eesti pedagoog, mööblimeister, sisearhitekt ja sporditegelane.

Haridus
-------

Teodor Ussisoo õppis aastatel 1892–1898 Tallinna linnakoolis ja raudteekoolis. Ta lõpetas 1908. aastal eksternina Tallinna Reaalkooli, 1909. aastal Leipzigi puutöökooli ja 1913. aastal Kötheni Tehnilise Kunsttööstuskooli sisearhitektina. Hiljem õppis kaugõppe teel Odessa professorilt Kossodolt kalligraafiat ning sooritas 1911. aastal Tallinnas joonistus- ja kalligraafiaõpetaja kutseeksami.

Elukäik
-------

Aastatel 1912–1922 töötas Teodor Ussisoo õpetajana Tallinna Kunsttööstuskoolis, 1912–1929 erinevates kesk- ja ametikoolides. Ta oli 1922–1941 Riigi Tööstuskooli ja 1924–1940 samaaegselt ka Riigi Tööstusõpilaste Kooli juhataja ning 1932–1939 Tallinna tööoskusameti esimees.

Ta arreteeriti 1949. aastal. Oli Krasnojarski krais vangilaagrites, vabanes 1956.

Looming
-------

Ussisoo osales Eesti Kunstiseltsi tegevuses ning valiti 1923. aastal Rootsi Käsitööühingu liikmeks.

Ta kirjutas mitu tehnika-, puutöö- ja kirjakunstiõpikut ja käsiraamatut.

Ta kujundas muu hulgas Eesti Vabariigi esimesed, 1919. aastal käibele võetud 50-pennised ning 1-, 3-, 5- ja 25-margased rahatähed. Ta kujundas ka postmarke.

Tunnustus
---------

* 1934 Eesti Punase Risti mälestusmärgi II järgu I aste
* 1938 Valgetähe III klassi teenetemärk

Isiklikku
---------

Tema poeg oli entsüklopedist ja tõlkija Uno Ussisoo.

Teodor Ussisoo oli aktiivne tervisesportlane ja spordi populariseerija õpilaste hulgas. Ta oli Tallinna Jalgrattasõitjate Seltsi Kalev üks asutajaliikmeid.

Teoseid
-------

* "Pussnoatööd", 1920
* "Korvipunumine", Rahvaülikool 1922
* "Geomeetriline joonestamine", Riigi Tööstuskool 1931
* "Meister, õppinud tööline ja tööstusõpilane tööstuslikkudes seadustes ja määrustes", 1937
* "Puit tarbematerjalina" (koos Arvo Veskiga), Teaduslik Kirjandus 1942
* "Puidutööriistad ja -abinõud", 1943
* "Tehniline joonestamine. Metallitöö", Pedagoogiline Kirjandus 1947
* "Puidutehnoloogia laudseppadele ja mööbelseppadele. 1. osa, Materjalide tundmine" (koos Arvo Veskiga), Pedagoogiline Kirjandus, 1947
* "Puutehnoloogia : tööstuskoolidele ja mööbelseppadele. II, Mööblitööstus. 2.osa, Liim, liimimine ja puuseotised", Riigi Tööstuskool, 1932
* "Puidutöö jooniseid noortele", 1959

Viited
------

1. ↑

Välislingid
-----------

* Biograafia ESBL-is
**Rohepööre** on majanduskasvu strateegia, mis võimaldab muuta keskkonna jätkusuutlikuks.

Tähendus
--------

Rohepööre on sotsiaalsete muutuste strateegia, mis võimaldab muuta globaalse olukorra uueks jätkusuutlikuks süsteemiks, mis juhib arengut ja rahu. Selle esmane eesmärk on parandada kõigi elutingimusi, edendada jätkusuutlikku linna tulevikku ja muuta puudused võimalusteks.

Eesmärk
-------

Euroopa rohelise kokkuleppe eesmärk on muuta Euroopa 2050. aastaks kliimaneutraalseks, elavdada majandust rohelise tehnoloogia abil, luua jätkusuutlik tööstus ja transport ning vähendada saastet. Kliima- ja keskkonnaprobleemide muutmine võimalusteks muudab ülemineku õiglaseks ja kõiki kaasavaks. 

Roheüleminek aitab lahendada Eesti majanduse madala ressursitõhususe ja tootlikkuse probleemid. Suure tõenäosusega paranevad töötajate tervis ja produktiivsus. Sektoreid, kes suudavad madala süsinikuheitega toota, ootab suurim kasv, kuna keskkonnahoidlikumad tooted aitavad saavutada häid positsioone uutel turgudel.

Toetused
--------

Keskkonnaministeerium juhib rohepööret, toetades seda erinevate toetustega, töötades välja õigusakte ja juhendeid ning hinnates ja luues kriteeriumeid uutele projektidele. Koos teiste ministeeriumide ja huvirühmadega tagatakse üleminekuks vajalike meetmete, stabiilne regulatiivne keskkond ning rahalised ja informatiivsed stiimulid reformide ja investeeringute läbiviimiseks. Rohepöördeks vastava ühiskonna jaoks vajalikke tavasid ja regulatsioone valmistatakse ette nii riiklikult kui ka globaalselt.

Toetuse näited:

* Kliimapoliitika arendamine

* Maakasutuse ja metsamajandamise toetamine (linnaplaneerimine, arukad linnad, metsaarvestus ja metsade inventeerimine)
* Rannikualade kaitse tõhustamine ning üleujutuste ja rannikuerosiooni riskijuhtimine
* Looduspõhiste lahenduste väljatöötamine, et tulla toime kuumalainete, põua ja üleujutustega ning parandada linnades õhukvaliteeti
* ELi heitkogustega kauplemise süsteemi rahastamisvahendite rakendamine

Euroopa Komisjon aitab liikmesriikidel mobiliseerida vahendeid ja võtta meetmeid, et tagada sihtotstarbeline toetus piirkondadele ja sektoritele, mida üleminek kõige enam mõjutab. Struktuurireformide toe peadirektoraat abistab tehnilise toe instrumendi kaudu 17 liikmesriiki, et valmistada ette territoriaalsed õiglase ülemineku kavad, mille liikmesriigid peavad koostama õiglase ülemineku mehhanismi raames rahaliste vahendite saamiseks.

Viited
------

1. ↑  "Green transition". *reform-support.ec.europa.eu*. Vaadatud 27. mail 2023.
2. ↑  "The Green transition: what is it and how can it be boosted?". *www.becas-santander.com*. Vaadatud 27. mail 2023.
3. 1 2  "Rohepööre". *reform-support.ec.europa.eu*. Vaadatud 27. mail 2023.
4. ↑  "Rohepööre | Eesti Vabariigi Valitsus". *www.valitsus.ee*. Vaadatud 27. mail 2023.
5. ↑  "What is the green transition?". *Ministry of the Environment*. Vaadatud 27. mail 2023.
**Liepupe kirik** on luteri kirik Lätis Limbaži piirkonnas Liepupe vallas Jelgavkrastis. See oli Liepupe kihelkonnakirik.

Kirik ja selle kabel on riikliku kaitse all olevad arhitektuurimälestised.

Liepupe kirikumõisa maad, millel kirik asub, olevat piiskop Michael Hildebrandile aastal 1501 koostatud aruande põhjal eraldatud juba aastal 1372. Liepupes oli kirik ka varem, kirikuraamatust on teada, et seal laulatati aastal 1744 parun Münchhausen. Kiriku (või pigem kabeli) varemed on praeguse kirikuhoone lähistel säilinud.

Praegune kirik rajati piirkonda aastail 1777–1783. Hoone on ebahariliku planeeringuga, nimelt ei asu altar mitte kirikulöövi otsas, vaid keskel, kantsli all.

29. novembril 1971 oli kirikus tulekahju. Tuli hävitas hoone sisustuse, tulle jäid ka orel ja kiriku arhiiv. Hoone jäi tühjalt seisma. Kirikut asuti taastama aastal 1989, taastatud hoone pühitseti sisse 22. mail 1999.

Liepupe kirikuaia männid on looduskaitse all.

Viited
------

1. ↑  Liepupes luterāņu baznīca ar kapelu Läti kultuurimälestiste register
2. ↑  Materialen zur Kirchengechichte, E. H. von Busch lk. 519
3. ↑  Liepupes evaņģēliski luteriskā baznīca vietas.lv
4. ↑  Liepupes luterāņu baznīca visitsalacgriva.lv
5. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS

Välislingid
-----------

 Liepupe kirik – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis

Liepupe kirik.
Liepupe kihelkond

**Kirik**: Liepupe kirik  

**Mõisad**: Liepupe kirikumõis | Blome mõis | Dunte mõis | Liepupe mõis | Mētaka mõis | Sproģi mõis | Stiene mõis | Tūja mõis | Vecmuiža mõis
**Klovainiai** on alev Leedus Pakruojise rajoonis, Klovainiai valla halduskeskus. Alev asub Daugyvenė jõe kaldal.

Alevis on põhikool ja raamatukogu. Klovainiais asub dolomiidikarjäär, mille juurde viib Radviliškisest lähtuv raudtee. Ka on seal keraamikatööstus. Vaatamisväärsusteks on XVII sajandi algul ehitatud ja aastal 1853 põhjalikult renoveeritud katoliku kirik, pastoraat, kaunistustega ristid alevi kalmistul, kaks põlist looduskaitsealust tamme ning Klovainiai mõisa hoonetekompleks (XIX sajandi lõpp – XX sajandi algus).

Alevis on sündinud Leedu kunstnik Vytautas Pranas Bičiūnas.

Ajalugu
-------

Sealset mõisa on esimest korda mainitud XVI sajandil, alevit aga XVII sajandi alguses. Aastal 1621 ehitati sinna esimene kirik, mille juures hakkas aastal 1627 tegutsema kihelkonnakool.

Aastal 1784 läks Klovainiai Karpiste perekonna valdusse. Aastal 1808 vabastas Ignotas Karpis oma testamendis sealsed elanikud pärisorjusest.

Aastast 1840 on teada, et Klovainiais asuvad pruulikoda ja vesiveski. Aastal 1880 laastas alevit tulekahju.

Teise maailmasõja ajal hävitasid Saksa okupatsiooniväed alevis elanud juudid. Pärast sõda tegutsesid alevi lähistel Leedu metsavennad. Nõukogude ajal oli Klovainiai kohaliku kolhoosi keskasula. Aastal 1969 hakati seal dolomiiti kaevandama.

Galerii
-------

* Klovainiai dolomiidikarjäärKlovainiai dolomiidikarjäär
* Mõisa häärberMõisa häärber
* Klovainiai kirikKlovainiai kirik
* Üks kaitsealustest põlistammedestÜks kaitsealustest põlistammedest

Viited
------

1. ↑

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Klovainiai** |

* Alev portaalis vietoves.Lt
**Roosärg** (*Scardinius erythrophthalmus*) on karpkalaliste seltsi kuuluv kala.

Suurus on tavaliselt 20–30 cm (maksimaalselt kuni 50 cm) ja raskus 250–300 g (maksimaalselt 2–3 kg). Keha on suhteliselt kõrge, suu ülaseisune, värvuselt on selg hallikasroheline kuni pruunikasroheline, küljed kuldkollaka läikega, kõhu alune hõbedaselt hele. Seljauim paikneb kehauime suhtes eespool. Uimed on oranži kuni punaka tooniga.

Roosärge esineb Euroopas, Püreneedest Uuraliteni ja Lõuna-Soomest Põhja-Itaalia ja Põhja-Makedooniani. Eelistab mudase põhjaga järvesid ja aeglase vooluga jõgede soppe, esineb ka riimveelises rannikumeres. 

Roosärg on soojalembene ja parves liikuv kala, kes hoidub enamasti veekogu taimestikuvööndi ülemistesse kihtidesse, toitub enamasti noorte veetaimede võrsetest, putukatest ja nende vastsetest.

Roosärg on võrdlemisi sarnane särjega, kellega tihti elab samas veekogus.

Eestis tavaline püügikala.

Vaata ka
--------

* Eesti kalade süstemaatiline nimestik

Välislingid
-----------

* Roosärg andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes

* Roosärg TÜ Loodusteadusliku veebipõhises õpikeskkonnas
* Ajakiri Kalastaja: EESTI VETE KALU: Roosärg. Ralf Mae

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Roosärg** |
Gaia Vince Frankfurdi [[raamatumess]] 2023Gaia Vince Frankfurdi raamatumess 2023
**Gaia Vince** (sündinud 1973 või 1974) on Briti ajakirjanik ja teaduskirjanik, kes esimese naisena pälvis Londoni Kuningliku Seltsi maineka teadusraamatu auhinna. 

Ta on õppinud King's College Londonis keemiat ja Bordeaux' Ülikoolis projekteerimist. Saanud magistrikraadi projekteerimises.

Vince on olnud ajakirja Nature Climate Change toimetaja, ajakirja Nature uudistetoimetaja ja New Scientisti veebitoimetaja. Ta on teinud kaastööd väljaannetele The Guardian, The Times, Science, Scientific American, Australian Geographic ja Australian; ta kirjutab BBC Online'ile rubriiki "Smart Planet", teeb BBC-le raadiosaateid ja kirjutab Channel 4-le dokumentaalsarjade stsenaariume.

2016. aastal müüs Vince avalikul oksjonil maha oma teise raamatu "Cultural Being: The Science of our History" ('Kultuuriline olemus. Meie ajaloo teadus') käsikirja kirjastamisõigused kuuekohalise summa eest.

Vince'il on Suurbritannia ja Austraalia kodakondsus.

Tunnustus
---------

* 2015 – Kuningliku seltsi teadusraamatu auhind ("Adventures in the Anthropocene")

Teosed
------

* 2014 – *Adventures in the Anthropocene: A Journey to the Heart of the Planet We Made*, Chatto & Windus
* 2016 – *Cultural Being: The Science of our History*, Penguin

#### Tõlked eesti keelde

* 2017 – *Seiklused antropotseenis. Retk inimese kujundatud planeedi südamesse*. Tõlkinud Mari Arumäe ja Kristiina Raudsepp. Tallinn: Argo, 364 lk, ISBN 978-9949607280

Viited
------

1. 1 2 3 4  Penguin Press strikes six-figure deal to publish scientist Gaia Vince. thebookseller.com

Välislingid
-----------

* Koduleht
* Gaia Vince. "Seiklused antropotseenis". Sissejuhatus. argokirjastus.ee
**Anton Teetsov** (21. november 1889 Pärnu – 19. august 1941 Sosva, Sverdlovski oblast) oli eesti pangandustegelane ja rahandusminister.

Ta õppis aastatel 1899–1908 Pärnu gümnaasiumis ja 1908–1913 Riia Polütehnikumi kaubandusosakonnas, lõpetas ülikooli.

Ta oli Riias kaalude ja mõõtude proovikojas praktikant (aastatel 1909–1911). Aastatel 1911–1917 oli ta Pärnu Vastastikuse Krediit-Ühisuse ametnik ja asjaajaja. Aastal 1917 oli ta Tallinnas Eesti Maavalitsuse pearaamatupidaja. Aastatel 1917–1923 oli ta Eesti Tarvitajateühisuste Keskühisuse direktor, 1923–1927 Eesti Kommertspanga direktor ning 1927–1928 Jaan Tõnissoni kolmandas valitsuses rahaminister.

Ta oli Pärnus Endla seltsi juhatuse liige, Esimese Eesti Kinnituse Seltsi (EEKS) juhatuse liige ja aastatel 1922–1927 esimees; oli aastast 1925 Kaubandus-Tööstuskoja I sektsiooni (panga ja kinnituse sektsiooni) liige (oli ka sektsiooni esimees), aastast 1926 Eesti Kirjastuse Ühisuse "Päevaleht" juhatuse liige ja aastatel 1919–1931 Tallinna Börsikomitee liige.

Teetsov oli tuntud filatelist ja Eesti ühe suurema margikogu omanik.

Anton Teetsov arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941 ja ta suri eeluurimisel 19. augustil 1941 Sverdlovski oblastis, Sosvas.

Isiklikku
---------

Tema väimees Nikolai Viitak oli teedeminister 1937. aasta augustist kuni 1940. aasta juunini (Konstantin Pätsi viiendas valitsuses, Kaarel Eenpalu valitsuses ja Jüri Uluotsa valitsuses). Tema vend Aleksander Teetsov oli näitleja, lavastaja ja Endla teatri direktor.

Tunnustus
---------

* 1930 Kotkaristi V klassi teenetemärk
* 1939 Eesti Punase Risti III klassi teenetemärk

Viited
------

1. ↑  Homseid sünnipäewi, Anton Teetsov 50-aastane, Postimees (1886-1944), nr. 314, 20 november 1939
2. ↑  Eesti riigi-, avaliku- ja kultuurielu tegelased 1918–1938. I. Tallinn, 1939
3. ↑  Pärnu Postimees. 15. mai 2007
4. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. veebruar 2012. Vaadatud 1. novembril 2011.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
5. ↑
6. ↑  Pärnu Postimees. 15. mai 2007
7. ↑  Kes on kes Eesti majanduses 2000. Eesti Kaubandus-Tööstuskoda. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 2000 (lk. 279)
8. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 23. jaanuar 2022. Vaadatud 31. oktoobril 2011.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
**Lieģi** (nõukogude perioodil **Jaunlieģi**) on küla (*vidējciems*) Lätis Lõuna-Kuramaa piirkonnas, Tadaiķi valla halduskeskus. Küla asub merepinnast 47 meetri kõrgusel Trumpe jõe kaldal maantee A9 ääres.

Lisaks administratiivkeskusele asuvad külas veel lasteaed, raamatukogu, Lieģi bussipeatus ja Tadaiķi kultuurimaja ning postkontor. 

Küla tekkis endise Lieģi mõisa (*Leegen*) keskuse juurde, toona jäi see Aistere valda. Aastal 1900 avati Lieģi aladel Durbe raudteejaam. Nõukogude perioodil oli seal kohaliku sovhoosi keskasula. Aastani 2021 kuulus küla Durbe piirkonda, olles selle halduskeskuseks.

Küls kasvav tamm ümbermõõduga 4.08 meetrit ja kõrgusega 22 meetrit on looduskaitse all.

Aastal 2005 oli külas 557 elanikku. Aastal 2018 oli elanikke 415, aastal 2020 aga 405.

Viited
------

1. ↑  Vietvārdu datubāze, vaadatud 18. oktoober 2020
2. ↑
3. ↑  IS Mantojums
4. ↑  Административно-территориальное деление Латвийской ССР 1978 год. — Рига: Лиесма, 1978. — 137 lk.
5. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS

| * v
* r
Tadaiķi valla asulad |
| --- |
| 
Aistere **·**  Aisteres muiža **·**  **Lieģi** **·**  Šukteri **·**  Vārve |
**"Viljandi maastik"** on Eduard Viiralti 1943. aastal kuivnõeltehnikas valminud gravüür. Teos on arvatud riiklikuks kunstimälestiseks.

Gravüüril kujutatud tammepuu on teose järgi tuntuks saanud Viiralti tammena.

Gravüüri saamislugu
-------------------

Ühel 1943. aasta juunikuu päeval sõitsid Juhan Viidang, Eduard Viiralt ja Heino Leek kolmekesi autoga Tallinnast Viljandimaale – Heino Leek sõidutas Viiralti temale kuuluvasse Uusna mõisa. Üle Viiratsi silla sõites ja mäkke tõustes osutas Viidang teest vasakul asuvale iidsele tammele. Kunstnik laskis auto peatada ja astus läbi õitseva ristikupõllu tamme juurde ja vaatas hiiglaslikku puud enam kui tund aega. Pooleteise kuu pärast valmis gravüür "Viljandi maastik" (ilma visandita, otse plaadile).

Viited
------

1. ↑  Graafiline leht «Viljandi maastik», E. Viiralt, 1943 (kuivnõel) kultuurimälestiste riiklikus registris
2. ↑  Viidang, Juhan (28.01.1954). "Eduard Wiiralt". Meie Kodu = Our Home (Sydney, NSW : 1949 - 1954). Lk 2. Vaadatud 19.08.2018.
*Mitte segi ajada Läti kohanimega Bērzaine*

---

**Bērzaune** on küla (*vidējciems*) Lätis Madona piirkonnas Bērzaune vallas.

Külas on postkontor,  ja põhikool. Sinna jääb Bērzaune bussipeatus.

Küla kohal asus varem Bērzaune vasallilinnus, sinna rajati ka Bērzaune kirik ja linnuseläänist kujunes Bērzaune mõis. Tänapäeval on küla praktiliselt naaberküla Sauleskalnsiga kokku kasvanud. Bērzaune vasallilinnuse ase ja kirikus asuv Tiesenhausenite suguvõsa hauaplaat on muinsusmälestistena riikliku kaitse all.

Küla jääb osaliselt Vestiena maastikukaitsealale. Looduskaitse all on hõberemmelgas ümbermõõduga 5,92 meetrit ja tamm ümbermõõduga 4 meetrit.

Aastal 2008 oli külas 380 elanikku, aastal 2022 oli elanikke 314.

Bērzaune vasallilinnuse territoorium

Viited
------

1. ↑
2. ↑   Autotransporta direcija]
3. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija
4. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
5. ↑  Vietvārdu datubāze

| * v
* r
Bērzaune valla asulad |
| --- |
| 
Bērzaune **·**  Dzirnaviņas **·**  Iedzēni **·**  Muižnieki **·**  Ozolkrogs **·**  **Sauleskalns** |
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib kirjamehest; samanimelise vaimuliku kohta vaata artiklit Georg Salomon.* |

---

**Georg Salemann** (6. märts 1597 Ristow Schlawe lähistel, Pommeri – 6. august 1657 Tallinn) oli saksa päritolu eesti kirjamees.

Salemann õppis Schlau, Pasewalki ja Stettini (Szczecini) koolides. 1623. aasta oktoobris immatrikuleerus ta Rostocki ülikooli, kus oli kohal ka aastal 1624. 15. septembril 1626 ordineeriti ta õpetajaks 

Aastatel 1626–1632 oli Salemann Jüri koguduse pastor, 1632 Tallinna Pühavaimu koguduse abipastor ja 1640 sama koguduse eesti koguduse pastor.

Tema poeg Joachim Salemann (1629–1701) oli Eestimaa ja Tallinna piiskop (1693–1701).

Looming
-------

Georg Salemann algatas riimi ja rütmi seatud kirikulaulu eestindamise (arvatavasti 1637). 1656 kirjutas Salemanni 45 kirikulaulu, lisaks on ta kirjutanud ka ilmalikus laadis eestikeelseid värsspalveid ja juhuluulet.

Viited
------

1. ↑  *Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2 Estland, Bd. 2* , Görlitz, 1930, lk.259
2. ↑  Georg Salemann aastal Rostock Matrikelportal
3. ↑  Allgemeines Schriftsteller- und Gelehrtenlexikon der Provinzen Livland, Esthland und Kurland. Hrsg. von Johann Friedrich von Recke, Karl Eduard Napiersky. Bd. 4. Mitau : Steffenhagen und Sohn 1832, lk. 15
4. ↑  Max Hilweg: Nachrichten über die Familie Salemann in Pommern und Estland und ihr verwandte Familien. Riga 1911 Andmed ESTERis

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Georg Salemann** |
**Lobe** on küla (*vidējciems*) Lätis Ogre piirkonna Krape vallas.

Küla asub valla keskosas merepinnast 90 meetri kõrgusel Lobe jõe kaldal. Lobe jääb valla keskusest Krapest 5,5, piirkonna keskusest Ogrest 42 ja Riiast 78 kilomeetri kaugusele. Sinna jääb Lobe bussipeatus.

Asula on rajati nõukogude perioodil kui kolhoosi Ļeņins keskasula. Vanasti kandis asula Krape nime.

Looduskaitse all on Stašase tamm, tamm ümbermõõduga 4,33 ja kõrgusega 22 meetrit ning tamm ümbermõõduga 5,47 meetrit.

Aastail 1989 ja 2000 oli Lobes 170 elanikku. Aastal 2008 oli elanikke 70.

Lõpetamata nõukogudeaegne uusehitis

Viited
------

1. ↑  Autotransporta direcija
2. ↑  Latvijas pagasti. Enciklopēdija. 1. sējums. Rīga : A/S Preses nams. 2001. 498. lk. ISBN 9984-00-412-0.
3. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
4. ↑  Vietvārdu datubāze

| * v
* r
Krape valla asulad |
| --- |
| 
**Krape** **·**  Krapes muiža **·**  Lobe **·**  Veckrapes Kalns |
Egtvedi piiga tammekirst Kopenhaageni Rahvusmuuseumis
Rekonstrueeritud hauakääbas
**Egtvedi piigaks** (taani keeles *Egtvedpigen*) nimetatakse pronksiajal elanud neiut, kelle haud (tammekirstuhaud) leiti Taanist Jüütimaalt Egtvedist. Leid on eelkõige tuntud hästi säilinud pronksiaegse rõivakomplekti pärast.

Egtvedi piiga haud leiti aastal 1921, kui kohalik talumees Peter Platz soovis tasandada tema maal asunud ja aja jooksul suuresti laiali aetud kääpa jäänused.

Tüdruk oli maetud tammetüvest õõnestatud kirstus suurde mätastest kuhjatud kääpasse. Surres oli ta 16–18 aastat vanune ja umbes 1,60 m pikkune, tal olid pikad heledad juuksed. Dendrokronoloogia abil on kindlaks tehtud, et tamm, millest kirst valmistati, langetati aastal 1370 eKr, matused toimusid tõenäoliselt hulk aastaid hiljem. Tammekirst oli vooderdatud lehmanahaga. Neiule pandi kirstu kaasa karbike võrkvöötehnikas juuksevõrgu ja naaskliga ning kasetohust jooginõu, milles on säilinud jälgi nisust, pohladest, porsist ja meest kääritatud mõdust. Tüdruku jalalabade juurde oli pandud riidepamp, mille sees olid 8–9-aastase lapse põletatud jäänused. Tõenäoliselt ei olnud tegemist ema ja lapsega. Tüdruk oli kaetud villase tekiga. Kirstukaane vahele oli jäänud raudrohuõisi, mis näitab, et matus toimus suvel.

Skandinaavia lõunaosas oli pronksiajal tavaks matta tähtsal positsioonil inimesed tammekirstudes suurtesse mätastest ehitatud hauakääbastesse. Jüütimaa muldades tekkis niisugustesse kääbastesse mõnikord vihmavee mõjul rauarikas kiht, mis sulges kääpa sisemuse õhu- ja veekindlalt. Tänu sellele on säilinud suur osa orgaanilisest materjalist.

Egtvedi piiga keha ja luud olid praktiliselt täielikult lagunenud, kuid tema rõivad ja hauapanused on säilinud väga hästi. Tüdruk kandis püsttelgedel kootud poolpikkade varrukatega pluusi ja lühikest nöörseelikut. Käte ümber olid kullast käevõrud, ühes kõrvas kõrvarõngas ja vööl villane vöö, mida ehtis suur pronksist ketas. Tüdruku vöö külge oli kinnitatud sarvest kamm, jalgade ümber olid mähitud väikesed riidetükid.

Egtvedi piiga riided ei olnud Skandinaavia pronksiaja tüüpilised igapäevariided. Nagu teised Taani tammekirstuhauad (nt Borum Eshøj, Skrydstrup) näitavad, kandsid naised tavaliselt pikki ja praktilisi riideid. On arvatud, et Egtvedi piiga võis olla tantsija, kes osales usutseremooniatel. Pronksiajast pärinevatel kaljujoonistel on korduvalt kujutatud tantsijaid või akrobaate. Leitud on paar pronksfiguuri (Grevensvænge, Fårdal), mis kujutavad nöörseelikut kandvat tantsijat. Sarnase nöörseeliku fragmente või seda ehtinud pronksnaaste on leitud ka mitmest teisest pronksiaegsest hauast.

Praegu asub Egtvedi piiga tammekirst koos sisuga Kopenhaagenis Rahvusmuuseumis (*Nationalmuseet*). Egtvedi kääbas on restaureeritud, see on 4 m kõrge ja 22 m läbimõõduga. Kääpa juurde on ehitatud väike muuseum.

Välislingid
-----------

* Nationalmuseet'i koduleht (*inglise keeles*)
* Taani pronksiajast (*taani keeles*)
**Būšnieki järv** (läti keeles *Būšnieku ezers*, vanasti ka **Loši järv**) on järv Lätis Ventspilsi linnas.

Tegemist on jäänukjärvega. Järv asub merepinnast 11,1 meetri kõrgusel Ventspilsi põhjaosas, Läänemerest 1,3 kilomeetri kaugusel. Selle kaldal asub Būšnieki küla. Järve põhja- ja läänekallas on soostunud. Vee läbipaistvus on 1,5 meetrit.

Kaladest elavad järves haug, särg, roosärg, linask, latikas, koger ja ahven. Põhi on savine.

Järve valgla on 77,5 km². Sinna toob Klāņezersi järvest vett Klāņi-Būšnieki kanal. Väljavoolu reguleerib Lošupe jõel asuv lüüs. Aastal 2004 loodi Ventspilsi linna 51 hektari suurune Būšnieki järvekalda hoiuala.

Viited
------

1. ↑  Vietvārdu datubāze
2. ↑  "Īpaši aizsargājamas dabas teritorijas dabas lieguma "Būšnieku ezera krasts" dabas aizsardzības plāns" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 27. oktoober 2017. Vaadatud 28. veebruaril 2019.
3. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Būšnieki järv** |
Jaapani konnatatar ja umbes 90 cm pikkune laps
**Konnatatar** (*Fallopia* Adans.) on nelgilaadsete seltsi tatraliste sugukonda kuuluv mitmeaastaste rohttaimede perekond.

Esimesena kirjeldas konnatatart teaduslikult šoti päritolu Prantsusmaa loodusteadlane Michel Adanson (1727–1806). Nime sai perekond Padua botaanikaaias töötanud Gabriele Falloppio (1523–1562) järgi, kes on üks tänapäevase anatoomia rajajatest.

Perekonda kuulub 15 liiki, kes kasvavad põhjapoolkera parasvöötmest lähistroopikani. Perekonda kuulub ka ronitaimi. 

Paljud konnatatraliigid on umbrohud. Nagu umbrohud ikka, kasvavad konnatatradki sööti jäänud maadel, jäätmaadel, liivastel nõlvadel, teepeenardel, jõgede kallastel jne.

Konnatatra lehed on terve servaga ja 2–8 cm pikad. Õied on rohelised ja asuvad 2–5 kaupa lehekaenaldes. Taim õitseb maist juulini. Vili on kolmekandiline pähklike.

Paljud konnatatrad on head meetaimed.

Mitut konnatatraliiki peetakse kahjulikuks, invasiivseks liigiks, eriti jaapani, sahhalini ja himaalaja konnatatart. Jaapani konnatatar toodi 19. sajandil ilutaimena Jaapanist Suurbritanniasse, kus pääses vabadusse. Samamoodi jõudis jaapani konnatatar hiljem USA-sse.

Konnatatar kasvab väga kiiresti väga kõrgeks. Üheainsa suvega saavutab sahhalini konnatatar kõrguse 4½ m ja jaapani konnatatar kõrguse 3 m. Himaalaja konnatatar on nende kõrval kääbus, kasvades 1½–2 m kõrgeks.

Konnatatar levib väga kiiresti oma laialdase juurestiku, täpsemalt risoomide abil. Juurestik võib emataimest ulatuda 7–20 m kaugusele ja 2 m sügavusele. Juure- ja varretükkidest, isegi kõigest 1 cm pikkustest, võib alguse saada uus taim. Suurvesi ja üleujutused võivad juurestikku ja taime maapealset osa lõhkuda ning selle tükke allavoolu kanda. Kui need jälle pinnast kohtavad, võivad need veekogu kaldal aluse panna uuele taimele. Nagu teisedki invasiivsed liigid, saab konnatatar suurepäraselt kasvada pinnasel, kus varem taimestikku polnud. Suure kasvu tõttu suudab konnatatar terve pinnase enda valdusse võtta, nii et teised liigid sellel kasvada ei suuda. Taime ei saa kergesti hävitada ka lõikamise, niitmise, väljakaevamise ja isegi mõnede taimemürkidega, sest kui taim katki teha, siis paneb see taime allesjäänud osas olevad uinunud pungad puhkema ning taim annab rohkesti juure- ja varrevõsusid, et taastada hävinud osa.

Eestis on levinud kaks liiki, mis võivad oma vahel anda ka hübriidseid järglasi:

* võsa-konnatatar (*Fallopia dumetorum*)
* põld-konnatatar (*Fallopia convolvulvus*)

Sahhalini pargitatar, vooljas pargitatar (vooljas kirburohi) ning nende hübriidid kuuluvad keskkonnaministri määruses toodud looduslikku tasakaalu ohustavate taimeliikide nimekirja. Ehk nende toomine Eestisse on keelatud ning neid ei tohi kasvatada ja levitada ilma keskkonnaameti loata.

Viited
------

1. ↑  A. Kähr. "Kõrgekasvulised püsililled". Tallinn, AS Ajakirjade kirjastus
2. ↑  "Keelatud võõrliigid, load". *Keskkonnaamet*.
**Püha Gertrudi kabel** oli keskajal sakraalhoone Tallinnas. 

Pühale Gertrudile kui rändajate kaitsepühakule pühitsetud kabel ehitati väljapoole Tallinna linnamüüri, Suure Rannavärava ees asunud alale meremeeste teenimiseks 1438.–1450. aasta vahel. 

Kabelis teenis 1515. aastal vikaar Reymer Wintberch.

Pärast reformatsiooni, 1524. aastast kuni kabeli lammutamiseni 1535. aastal kasutasid seda ka Kalamaja eeslinna elanikud.

Kabel oli ehitatud paekivist. Hoone pikkus ei ületanud 13 meetrit ja hoone laius oli umbes 6 m.

Kabeli juures asus ka Gertrudi kalmistu ja kalatiik.

Uus Gertrudi kirik ehitati Kalamaja kalmistu lähedale, tegutses 1545–1571, põletati Liivi sõja ajal maha, ehitati uuesti 1602, põletati lõplikult 1710.

Välislingid
-----------

* Heiki Suurkask, Tallinna eeslinnade keskaegsed kabelid ja kalmistud (ja rüüstajate hordid läbi aja), www.forte.ee, 16. märts 2014
* Robert Nerman, Kalamaja esimene kirik ehitati 1450, Eesti Päevaleht, 19. september 2002
* Hugo Peets, Tallinna eeslinnade keskaegsed kabelid ja kalmistud. Päewaleht, nr. 21, 22 jaanuar 1934

Kirjandus
---------

* H. Peets. Püha Gertrudi kabel Tallinnas. Usuteadusline Ajakiri, 1933, nr. 3, lk. 74–81.
Antsla valla lipp
**Antsla valla lipp** on Võru maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Antsla valla lipp.

Antsla vald moodustati 2017. aastal senise Antsla valla ja Urvaste valla ühinemisel. Ühinemise protsessi käigus pakuti uue omavalitsusüksuse „Antsla vald" sümboolika aluseks võtta endise Urvaste vallas kehtivat sümboolikat.

Lipu kirjeldus
--------------

Valla lipul on kollasel väljal roheline tamm.

Põhjendus
---------

Endise Urvaste valla sümboolika keskne kujund oli Tamme-Lauri tamm, mis sai uue moodustatava omavalitsusüksuse Antsla valla sümboolikale. Tamme-Lauri tamme kujutis on tuntud sümbol nii Võrumaal kui ka Eestis tervikuna. Tegemist on Eesti jämedaima ja võimsaima puuga.

Lipu kasutamise kord
--------------------

1. Valla lipp heisatakse alaliselt vallavalitsuse hoonel kõrvuti riigilipuga.
2. Valla lipu võib heisata:
	1. valla tähtpäevadel ja avalikel üritustel;
	2. valla ametiasutuse hallatavate asutuste üritustel;
	3. suhtlemisel teiste omavalitsusüksustega;
	4. ettevõtete, asutuste ja ühenduste hoonetel ning elamutel riigilipu heiskamise päevadel, pidulikel sündmustel, samuti perekondlike sündmuste puhul;
	5. muudel juhtudel vallavalitsuse loal.
3. Valla lipu heiskamisel lähtutakse Eesti lipu seadusest.
4. Valla lippu tuleb kohelda väärikalt. Kasutamiskõlbmatuks muutunud valla lipp hävitatakse sündsal viisil.

Antsla valla endine lipp
------------------------

Antsla valla endine lipp
Lipp oli kinnitatud Antsla vallavolikogu poolt 21. novembril 2000. Lipu autor on Endel Saarepuu.

Lipuks oli roheline ristkülik, millel on keskosas kaks paralleelset valget horisontaallaidu. Laidude laiused on 2+1+1+1+2 ühikut. Lipu normaalmõõtmed on 105×165 cm ning laiuse ja pikkuse suhe 7:11.

Antsla valla lipu ajalugu
-------------------------

14. septembril 1938 kinnitas Antsla linnavolikogu heaks lipu, millel olid oranž ja sinine värv. 1940. aasta lipukirjelduses aga märgitakse, et Antsla lipu rohelisel põhjal on kaks valget paralleelset horisontaalset riba, kumbki üks seitsmendik üldlaiusest. See lipp esitati ka presidendile kinnitamiseks. Toona jäi see aga kinnitamata. 

Linnalipuna kinnitas riigisekretär lipu 27. mail 1994, kuid 29. juuni 1999. aasta Eesti Vabariigi Valitsuse määrusega moodustati senise Antsla linna ja Antsla valla põhjal uus omavalitsusüksus Antsla vald. Vastavalt Antsla vallavolikogu 21. novembri 2000 otsusele said Antsla valla lipuks ja vapiks endise Antsla linna lipp ja vapp.

Vaata ka
--------

* Antsla valla vapp
* Võru maakond

Viited
------

1. 1 2  Antsla valla sümboolika muutmise avalik väljapanek (vaadatud 06.07.2021)
2. 1 2  Antsla valla põhimäärus (vaadatud 06.07.2021)
3. ↑  Kõik Eesti omavalitsuste sümbolid Riigikantselei saidil (vaadatud 06.07.2021)

Kirjandus
---------

* "Eesti vapid ja lipud 16 sajand - 1940". Olion 1993, lk 57.
**Carnikava** on küla (*lielciems*) Lätis Ādaži piirkonnas, Carnikava valla halduskeskus. Asub Koiva jõe suudmes. Asulas oli Carnikava mõisa süda.

Carnikavat on esimest korda mainitud aastal 1211. Asula nimi on liivi keeles *Sarnikau*, saksa keeles *Koivemund*, vana lätikeelne nimi on aga *Sānkaule*. Carnikavas on kool ja Carnikava raudteejaam, külas on ka valla raamatukogu. Sinna jäävad bussipeatused Strēlnieki, Pagrieziens uz Carnikavu, Nagaiņi, Carnikava (tirgus), Dārziņi Dārznieku iela, Zušu iela ja Carnikava.

Carnikavas peeti aastal 1880 II Läti laulupidu. Aastal 1933 sai asula raudteeühenduse Riiaga. XX sajandi alguses oli külas Ādaži valla keskus.

Osa külast asub Piejura maastikukaitsealal. Looduskaitse all on hõberemmelgas ümbermõõduga 6,7 meetrit, pihlakas ümbermõõduga 1,3 meetrit ja tammed ümbermõõtudega 4,3 ja 4,35 meetrit.

Carnikavas on elanud Christian Heinrich Pander.

Carnikavas asuval Teises maailmasõjas langenud sõdurite haual on mälestusmärk.

Aastal 2015 oli külas 4015 elanikku, aastal 2020 oli elanikke 4689.

* Carnikava jaamahooneCarnikava jaamahoone

Viited
------

1. ↑  Vietvārdu datubāze
2. ↑
3. ↑  Autotransporta direcija
4. ↑  Autotransporta direcija
5. ↑  Autotransporta direcija
6. ↑  Autotransporta direcija
7. ↑  Autotransporta direcija
8. ↑  Autotransporta direcija
9. ↑  Autotransporta direcija
10. ↑  Autotransporta direcija
11. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
12. ↑  Список памятников и памятных мест, связанных с событиями Великой Отечественной войны, на территории Латвийской Республики

| * v
* r
Carnikava valla asulad |
| --- |
| 
**Carnikava** **·**  Eimuri **·**  Garciems **·**  Garupe **·**  Gauja **·**  Kalngale **·**  Laveri **·**  Lilaste **·**  Mežciems **·**  Mežgarciems **·**  Siguļi |
**Lūza** on küla (*mazciems*) Lätis Madona piirkonna Prauliena vallas. Asub merepinnast 102 meetri kõrgusel, valla keskusest Praulienast 6 ja piirkonna keskusest Madonast 10 kilomeetri kaugusel.

Agraarreformi eel asus seal Lūza karjamõis. Aastal 1935 rajati sinna Prauliena raudteejaam, mis rajati sealsete suhkrupeedikasvatajate tarbeks. Jaama juurde tekkis kohalikku savi kasutav pottsepatööstus. Tööstuse tarbeks rajati aastal 1961 külla kaks kahekorruselist korterelamut. Aasta hiljem avati seal ka tellisetööstus. Aastal 1963 hakati seal tootma drenaažitorusid. Jaam kasutas kütteks raudteed pidi kohale toodud turvast. Tööliste tarbeks rajati külla ka kino, kuid see töötas üksnes suvel, sest talvel olid ruumid liialt külmad. Aastal 1963 lõppes raudteel reisirongiliiklus, jaam suleti aastal 1990. Tehase ruumidesse rajati hiljem rohujahu tootev tsehh.

Küla jääb Kuja loodusparki.

Aastal 1989 oli külas elanikke 46, aastal 2000 aga 67. Aastal 2003 oli elanike arv 65.

Prauliena raudteejaama ase

Viited
------

1. ↑  Vietvārdu datubāze
2. ↑   A. Līdums. «Madonas būvmateriālu rūpnīcā». Stars, 1963.
3. ↑   I Liede. «Pavardā vienmēr kvēlo liesma». Stars. Skatīts: 1965.
4. ↑  A. Lietaviete. «Jāuzlabo preču apgāde». Stars, 1965.
5. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS

| * v
* r
Prauliena valla asulad |
| --- |
| 
Baltiņi **·**  Būdāni **·**  Graviņas **·**  Kaļpi **·**  Kamatauskas **·**  Lazdona 1 **·**  Lūza **·**  **Prauliena** **·**  Saikava **·**  Silkaļpi **·**  Skaistkalni **·**  Slavieši **·**  Trakši **·**  Vecpoļi **·**  Vecsaikava |
**Carnikava vald** (läti keeles *Carnikavas pagasts*) on vald Lätis Ādaži piirkonnas. Asub Riiast kirdes Liivi lahe kaldal.

Vald piirneb Riia linnaga ning Ādaži, Garkalne ja Saulkrasti vallaga.

Ajalugu
-------

Valla eellaseks oli Carnikava kihelkond. Seal asunud Carnikava mõisa pindala oli 1920. aasta agraarreformi eel 2237 ha.

Ādaži vallas moodustati 1945. aastal Ādaži, Berģi, Carnikava ja Garkalne külanõukogu, vald likvideeriti 1949. aastal. 1954. aastal liideti Ādaži külanõukoguga likvideeritav Carnikava külanõukogu. 

1990. aastal moodustati Ādaži külanõukogust vald. 1992. aastal eraldati sellest moodustatava Carnikava valla alad. 2006. aastal moodustati vallaga samades piirides Carnikava piirkond (1. järgu haldusüksus). 2021. aastal liideti Carnikava piirkond Ādaži piirkonnaga.

Loodus
------

60% territooriumist katab mets ja 24% on põllumajanduslik maa.

Valda läbib Koiva jõgi. Suuremad järved on Dzirnezers, Ummis, Laveri järv, Pulksteņezers ja Garezersi järvestik, Vald piirneb Lilaste järvega. 

Looduskaitse all on Siguļi hiidmänd ja Lindbergi mänd. Lisaks on vallas looduskaitse all arvukalt nimetuid põlispuid. Osa vallast asub Piejūra looduspargis.

Kaitstavad objektid
-------------------

Muinsuskaitse all on kohaliku mälestisena Baltgalvji Ohvriküngaste hiiepaik. Carnikava kirik on regionaalse kaitse all.

Rahvastik
---------

Arvestuslikel andmetel oli 1. jaanuaril 2011 Carnikava valla elanikest lätlasi 62,1%, venelasi 24,6%, ukrainlasi 3,2%, valgevenelasi3,3%, poolakaid 1,7% ja teistest rahvustest inimesi 3.4%. 1,8% elanike rahvus oli märkimata.

Vallas on järgmised külad.

| Küla | Küla tüüp | Elanike arv |
| --- | --- | --- |
| **Carnikava** | *lielciems* | 4689 (2020) |
| Eimuri | *skrajciems* | 13 (2020) |
| Garciems | *lielciems* | 1363 (2020) |
| Garupe | *vasarnīcu ciems* | 504 (2020) |
| Gauja | *lielciems* | 1191 (2020) |
| Kalngale | *lielciems* | 1073 (2020) |
| Laveri | *mazciems* | 15 (2020) |
| Lilaste | *skrajciems* | 148 (2020) |
| Mežciems | *vidējciems* | 54 (2020) |
| Mežgarciems | *mazciems* | 48 (2020) |
| Siguļi | *vidējciems* | 369 (2020) |

Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.

Viited
------

1. ↑  Latviešu konversācijas vārdnīca. I. sējums. Rīga : Anša Gulbja izdevniecība. 1427. sleja.
2. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
3. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts, vaadatud 27.07 2023
4. ↑  "STATISTIKA - IEDZĪVOTĀJU REĢISTRS". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. august 2016. Vaadatud 11. oktoobril 2020.
5. ↑  Vietvārdu datubāze. Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra.
6. ↑  Vietvārdu datubāze. Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Carnikava vald** |

* Valla koduleht