recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Vaade kirikule edelast, parekklesioni poolt
Pammakaristose kiriku detailid Istanbuli Arheoloogiamuuseumis
**Pammakaristose kirik**, ka **Theotokos Pammakaristose kirik** (kreeka keeles Θεοτόκος ἡ Παμμακάριστος, 'Kõigist õnnistatud Jumalaema'), praegu **Fethiye mošee** (türgi keeles Fethiye Camii) on İstanbulis asuv 11.-12. sajandil ehitatud Bütsantsi kirik, Oikumeenilise patriarhaadi viimane asukoht enne Osmanite riigi koosseisu minekut. 1591. aastal muudeti kirik mošeeks. Kiriku *parekklesion* '​is tegutseb muuseum.

Ehitis on Konstantinoopoli Palaiologoste aegse arhitektuuri üks tähtsamaid näiteid ja Bütsantsi mosaiikide hulgalt kolmandal kohal Hagia Sophia ja Chora kiriku järel. Kiriku kõige silmapaistvam osa on lõunaküljes asuv parekklesion, väike ristkuppelkiriku taoline kabel, mis ehitati 1310. aasta paiku Michael Glabas Tarchaniotese haua jaoks.

Ajaloost
--------

Kiriku ehitamise ajaks peetakse valdavalt 11.-12. sajandit. Ehituse algatajaks peetakse Michael VII Dukast (1071–1078) või paigutatakse selle algus Komnenoste valitsusaega.

*Parekklesion* ehitati kiriku lõunakülge Palaiologoste ajal ja see pühitseti Kristusele-Sõnale (Christos ho Logos). Pärast 1310. aastat lasi Maria Glabas ehitada väikese pühakoja oma abikaasa, Andronikos II Palaiologose väejuhi protostrator Michael Doukas Glabas Tarchaneiote mälestuseks. *Parekklesion* '​i sise- ja välisseinas jookseb luuletaja Manuel Philese loodud elegantses sõnastuses pühendtekst Kristusele. Samal ajal uuendati ka peamist kirikut ennast.

Konstantinoopoli langemise järel 1453. aastal viidi Kreeka Õigeusu patriarhaat Hagia Sophiast Apostlite kirikusse. Seejärel viidi see 1456. aastal Pammakaristose kirikusse, kuhu seee jäi 1587. aastani. Viis astat hiljem muutis sultan Murad III kiriku mošeeks ja nimetas selle oma Gruusia ja Aserbaidžaani vallutuste auks Fethiye Camii ('vallutuse mošee'). Palvetajatele ruumi tegemiseks eemaldati enamik siseseinu.

1949. restaureeriti ehitis Ameerika Bütsantsi Instituudi ja Dumbarton Oaksi eestvõttel. Selles ajast alates tegutseb parekklesionis muuseum. Hoonet restaureeriti uuesti 2021.-2022. aastal.

Pildid
------

### Peakirik

* SisevaadeSisevaade
* SisevaadeSisevaade
* SisevaadeSisevaade
* SisevaadeSisevaade
* SisevaadeSisevaade
* SisevaadeSisevaade

### Parekklesion

* Välisvaade kagustVälisvaade kagust
* Vaade peakuplile parekklesioni tagantVaade peakuplile parekklesioni tagant
* Vaade kiriku keskelt peakuplileVaade kiriku keskelt peakuplile
* Kristus Kõigevalitseja peakuplilKristus Kõigevalitseja peakuplil
* Mosaiik apsiidisMosaiik apsiidis
* Püha Antonius laemosaiigilPüha Antonius laemosaiigil
* Püha AntoniusPüha Antonius
* Püha Gregorios, Armeenia valgustajaPüha Gregorios, Armeenia valgustaja
* KapiteelKapiteel

Viited
------

1. ↑  R. G. Ousterhout. Late Byzantine church architecture. - Smarthistory
2. ↑  Fethiye (Pammakaristos) Museum. - muze.gen.tr

Välislingid
-----------

* Theotokos Pammakaristos. - The Byzantine Legacy
* Fethiye (Pammakaristos) Museum. - muze.gen.tr
**Anne Reino** (sündinud 30. märtsil 1972) on eesti majandusteadlane ja Tartu Ülikooli juhtimise dotsent.

Elukäik
-------

Reino lõpetas 1994. aastal Tartu Ülikooli majandusteaduskonna ning 1998. aastal sai sealsamas magistrikraadi. 2009. aastal kaitses ta Tartu Ülikooli majandusteaduskonnas doktoritööd teemal "Manifestations of organizational culture based on the example of Estonian organizations" ("Organisatsioonikultuuri avaldumine Eesti organisatsioonide näitel", juhendaja Maaja Vadi).

Anne Reino oli aastatel 2002–2019 Tartu Ülikooli teadur ning 2008–2014 organisatsioonikäitumise, organisatsioonikultuuri ja ärieetika lektor. Alates 2014. aastast on ta Tartu Ülikooli juhtimise dotsent ning 2019. aastast majandusteaduskonna asejuhataja õppe alal. 

Lisaks on Reino Tartu Ülikooli majandusteaduskonna toimetiste seeria toimetaja ja majandusteaduskonna nõukogu liige.

Teadustöö
---------

Tema peamised uurimisteemad on organisatsioonikultuur, organisatsiooni väärtused, ärieetika ja organisatsiooni innovatiivsus. Reino on toimetanud ja retsenseerinud rahvusvahelisi artikleid ja kogumikke. 

Ta on üliõpilaskorporatsiooni Amicitia vilistlaskogu liige. Alates 2010. aastast on ta ajakirjade EBS Review ja Baltic Journal of Management retsensent ning alates 2016. aastast ajakirja Akadeemiake toimetuskolleegiumi liige.  2020. aastast kuulub ta vabaühendusse Korruptsioonivaba Eesti.

Tunnustus
---------

* 2007 – Erich Rannu perekonna stipendium, Tartu Ülikooli Sihtasutus
* 2010 – Voldemar Jaanbergi stipendium, Tartu Ülikooli Sihtasutus
* 2010 – Üliõpilaste riiklik teadustööde konkurss, 2. koht sotsiaalteaduste ja kultuuri valdkonnas doktoritööde kategoorias
* 2012 – Tartu Raefondi preemia
* 2014 – Tartu Ülikooli majandusteaduskonna parim õppejõud
* 2018 – Tartu Ülikooli majandusteaduskonna preemia õpetamiskvaliteedi eest (teaduskonna tunnustus)

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  "Eesti Teadusinfosüsteem. Anne Reino".
2. ↑  "LinkedIn. Anne Reino".
3. ↑  "Tartu Ülikool. Aasta õppejõu auhind".

Välislingid
-----------

* Anne Reino Google Scholari veebileht
* Anne Reino ResearchGate'i veebileht
Eesti esimesi alalisi esindajaid ÜRO juures Trivimi Velliste (1994–1998)
**Eesti alaline esindaja Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni juures** on Eesti Vabariigi alaline esindaja Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni juures ja ÜRO juures oleva Eesti alalise esinduse juht. Tihtipeale nimetatakse Eesti alalist esindajat ka Eesti suursaadikuks ÜRO juures. 30. augustist 2022 on Eesti Vabariigi alaline esindaja ÜRO juures Rein Tammsaar.

Ajalugu
-------

Pärast seda, kui Eesti sai Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liikmeks 17. septembril 1991, valiti Eestist ÜRO juurde esindaja. Esimeseks Eesti alaliseks esindaja ÜRO juures sai külma sõja ajal Eesti järjepidevuse säilitaja New Yorgi peakonsul Ernst Jaakson.

### Eesti suursaadikud ÜRO juures

* 1991–1994 Ernst Jaakson
* 1994–1998 Trivimi Velliste
* 1998–2000 Sven Jürgenson
* 2000–2004 Merle Pajula
* 2004–2004 Jaak Jõerüüt
* 2004–2010 Tiina Intelmann
* 2010–2015 Margus Kolga
* 2015–2022 Sven Jürgenson
* Alates 2022 Rein Tammsaar

Viited
------

1. ↑  "Suursaadik ÜRO juures". *Eesti alaline esindus ÜRO juures*. Vaadatud 06.10.2022.
2. ↑  "Suursaadik ÜRO juures Rein Tammsaar andis üle volikirja ÜRO peasekretärile António Guterresele". *Eesti alaline esindus ÜRO juures*. 30.08.2022.
3. 1 2  "Eesti ÜROs". *Välisministeerium*. 15.09.2022. Vaadatud 06.10.2022.

Välislingid
-----------

* Suursaadik ÜRO juures. un.mfa.ee
**Skidziel** (valgevene *Скі́дзель*, transkribeerituna **Skidzel**) on linn Valgevenes Hrodna oblastis Hrodna rajoonis. Linn on Skidzieli külanõukogu halduskeskuseks. Leedu keeles *Skidlius*, poola keeles *Skidel*. Asub Hrodna ja Masty vahelise raudtee ääres.

Asula nimi pärineb ilmselt jatvingi keelest ja tähendab väikest kilpi.

Linna piirides on kolm keskkooli, muusikakool ja spordikool. Linnas on ka kaks kultuurimaja ja kolm raamatukogu.

Vaatamisväärsusteks on raudteejaam XX sajandi algusest, juutide kvartal (XX sajandi algus), katoliku kirik aastast 1870 ja aastal 1863 valminud õigeusu kirik. Skidzieli linnas asub ka XIX sajandil rajatud mõisakompleks (park, väravad, majandushooned). Linna on ehitatud uued katoliku ning õigeusu kirikud, samuti asub Skidzielis luuletaja Michaś Vasiloki muuseum.

Tööstusettevõtetest on Skidzielis toiduainetetööstus, toodetakse ka ehitusmaterjale. Valmistatakse leiba, sidrunhapet ja suhkrut.

Ajalugu
-------

Skidzielit on esmamainitud 1469. aastal. Toona asus Skidziel Trakai vojevoodkonda kuuluvas Hrodna maakonnas. Aastal 1516 läks asula Radziwillide valdusse. Aastal 1644 sai Skidziel õiguse kaks korda aastas laata pidada, samuti turuplatsi, kuigi tegemist ei olnud aleviga. Asulast sai alev alles aastal 1783.

Alates kolmandast Poola jagamisest aastal 1795 läks Skidziel Vene impeeriumi koosseisu, kuuludes seal Hrodna kubermangu. Aastal 1885 oli Skidzielis viinaköök, seal töödeldi ka nahkasid. Tegutsesid kool ja apteek.

Aastast 1921 oli Skidziel Poola koosseisus, 1939. aastal liideti Valgevene NSV-ga. Toona korraldasid kohalikud juudid ja valgevenelased kommunistliku partei juhtimisel alevis mässu, korraldades rünnakuid poolakate vastu ka ümbruskonnas (sealhulgas Małaja Bierastavicas).

II maailmasõja ajal lõid natsid Skidzielisse geto, kus tapeti 2330 juuti. Skidzielist sai linn aastal 1974.

Pilte
-----

* Skidzieli uus katoliku kirikSkidzieli uus katoliku kirik
* Skidzieli uus õigeusu kirikSkidzieli uus õigeusu kirik
* Skidzieli mõisa väravadSkidzieli mõisa väravad
* Skidzieli raudteejaamSkidzieli raudteejaam
* Skidzieli katoliku kirikSkidzieli katoliku kirik

Tuntud elanikke
---------------

* Aleś Čobat – valgevene luuletaja
* Piotr Siaŭruk – valgevene luuletaja

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. juuni 2015. Vaadatud 24. juunil 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Välislingid
-----------

 Skidziel – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Skidziel
**Lust** on perekonnanimi.

Ameerika Ühendriikides oli perekonnanime Lust kandjaid 2014. aastal üle 1900 isiku. Belgias ja Saksamaal oli sellenimelisi isikuid üle 900.

Statistika Eestis
-----------------

2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Lust 174 inimesel: 98 mehel ja 76 naisel. Perekonnanimede levikult oli Lust meeste puhul 853. kohal ja naiste puhul 1361. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Lust vanuserühmas 0–4, kus neid on 10 000 elaniku kohta 2,20. Nimi oli kõige sagedasem Jõgeva maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 6,45 inimest.

19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Läänemaal Kirbla, Karuse, Vigala ja Lääne-Nigula kihelkondades; Tartumaal Rõngu, Nõo ja Maarja-Magdaleena kihelkondades; Järvamaal Ambla ja Peetri kihelkonnas; Viljandimaal Suure-Jaani ja Paistu kihelkonnas; Võrumaal Urvaste ja Rõuge kihelkonnas; Pärnumaal Halliste kihelkonnas ning Virumaal Vaivara kihelkonnas 15 korral nimeks Luist ja Lust.

Nimede eestistamisel vahetati perekonnanimi Lust aastatel 1936–1940 5 korral isikute poolt, kes võtsid uueks perekonnanimeks Alliksaar, Kivirand, Luhand, Luhaste ja Tammiksaar.

Nime kandjaid
-------------

* Enn Lust, eesti keemik (1956–)
* Erika Lust, rootsi filmilavastaja, publitsist ja produtsent (1977–)
* Jaan Lust, Narva linnapea (1879–1942)
* Katrin Lust, eesti ajakirjanik ja blogija (1982–)
* Kersti Lust, eesti ajaloolane (1976–)
* Mare Lust, eesti advokaat (1955–)
* Valdo Lust, eesti vaimulik (1973–)

Viited
------

1. ↑  Lust Surname. Vaadatud 14. oktoober 2023.
2. ↑  Statistikaamet: Nimede statistika (vaadatud 14.10.2023)
3. ↑  Onomastika andmebaas. Nimede panemine: Lust.
4. ↑  Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine: (vana nimekuju): Lust.

Välislingid
-----------

* Lust statistikaameti andmebaasis
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib jumalannast; kääbusplaneedi kohta vaata artiklit 136199 Eris, teiste tähenduste kohta vaata lehekülge Eris (täpsustus)* |

---

**Eris** (vanakreeka keeles Ἔρις "tüli") on vanakreeka tülijumalanna.

Eris Atika mustafiguurilisel *kylix*'l, umbes 575-525 eKr
Eris oli Nyxi (öö) tütar, sõjajumal Arese õde. Et Erist polnud kutsutud Peleuse ja Thetise pulmapeole, heitis ta kättemaksuks külaliste hulka kuldõuna, millele oli kirjutatud "kõige kaunimale". Jumalannad Hera, Athena ja Aphrodite, kellest igaüks nõudis õuna endale, kutsusid tüli lahendama Parise. Kuna Aphrodite oli tõotanud aidata Parisel endale saada Helenat, määras Paris õuna Aphroditele. See otsus sai Trooja sõja ajendiks.

Kultuuriline mõju
-----------------

### Diskordiaanlus

Eris on kaasaegse Diskordiaanliku religiooni matroonjumalanna. Selle usundi juured ulatuvad 1950ndatesse, mil Gregory Hill ning Kerry Wendell Thornley andsid varjunimede *Malaclypse the Younger* ning *Omar Khayyam Ravenhurst* all välja diskordiaanluse algteksti *Principia Discordia*. Diskordiaanlik versioon Erisest ei ole sama pahatahtlik kui tema kreeka-romaani originaal.

Erise algset *Principia Discordia* kontseptsiooni laiendas hiljem ulmekirjanduslik triloogia *Illuminatus!*, mille kirjutasid Robert Shea ning Robert Anthony Wilson. Selles teoses on Eris üks peategelasi.

Vaata ka
--------

* Tüliõun
* Parise otsus
**Lott** on perekonnanimi.

Ameerika Ühendriikides oli perekonnanime Lott kandjaid 2014. aastal üle 34000 isiku. Saksamaal oli sellenimelisi isikuid üle 2900 ja Inglismaal üle 1500.

Statistika Eestis
-----------------

2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Lott 44 inimesel: 17 mehel ja 27 naisel. Perekonnanimede levikult oli Lott meeste puhul 7460. kohal ja naiste puhul 4930. kohal. Perekonnanime Lott kandja oli keskmiselt 47 aasta vanune. Nimi oli kõige sagedasem Viljandi maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 1,53 inimest.

19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Järvamaal Koeru ja Türi kihelkonnas; Tartumaal Rõngu ja Otepää kihelkonnas; Pärnumaal Karksi ja Saarde kihelkonnas; Viljandimaal Pilistvere kihelkonnas; Võrumaal Rõuge kihelkonnas ning Virumaal Jõhvi kihelkonnas 10 korral nimeks Lodt, Loth, Lot ja Lott.

Nimede eestistamisel vahetati perekonnanimi Lott aastatel 1938–1939 4 korral isikute poolt, kes võtsid uueks perekonnanimeks Jaansoo, Kirss, Loit ja Luhand.

Nime kandjaid
-------------

* Alexander Lott, eesti õigusteadlane (1987–)
* Asta Lott, eesti näitleja (1927–1979)
* Johannes Lott, Eesti NSV partei- ja riigitegelane (1930–)
* Raivo Lott, eesti ajakirjanik (1957–)
* Salme Lott, eesti näitleja (1911–1994)
* Toomas Lott, eesti filosoof (1979–)

Viited
------

1. ↑  Lott Surname. Vaadatud 10. november 2023.
2. ↑  Statistikaamet: Nimede statistika (vaadatud 10.11.2023)
3. ↑  Onomastika andmebaas. Nimede panemine: Lott.
4. ↑  Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine: (vana nimekuju): Lott.

Välislingid
-----------

* Lott statistikaameti andmebaasis
Anseküla tuletorn (2007)
Enne kõrgenduse lisamist (2005)
**Anseküla tuletorn** on tuletorn Saaremaal Saaremaa vallas Sõrve poolsaare idarannikul.

Moodustab Lõu tulepaagiga sihi, kus Anseküla tuletorn on sihi ülemine märk.

Neljatahulise betoonist tuletorni kõrgus on jalamist 22 meetrit ja merepinnast 42 meetrit. Ülalt on tuletorn must ja alt valge.

Asukoht
-------

Tuletorni geograafilised koordinaadid on 58° 5′ 54″ N, 22° 13′ 53″ E.

Asub sihi alumisest Lõu tulepaagist 3 kilomeetri ja 128 meetri kaugusel.

Ajalugu
-------

Tuletorn ehitati 1952. või 1953. aastal Anseküla kiriku (hävis 1944) kohale, rannast 3 kilomeetri kaugusele.

2007. aastal tehti tuletornile juurdeehitus. Tuletorni tuli paigaldati 8 meetrit kõrgemale, sest see ei paistnud puude tagant enam välja.

1990. aastate keskpaigast töötab tuletorn päikesepatareide toitel. Selle ajani oli majakavaht Armin Aste, kes oli ka Lõu tulepaagi vaht.

Viited
------

1. 1 2  Raul Vinni. Anseküla tuletorn sai pikenduse. Oma Saar, 25. mai 2007.
2. ↑  Anseküla tuletorn navigatsioonimärkide andmekogus
3. ↑  Viis majakat. Eesti Ekspress, 18. märts 2004.

Välislingid
-----------

 Anseküla tuletorn – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Anseküla tuletorn navigatsioonimärkide andmekogus
* Pilt kiriku ja tuletorni asukohast (1)
* Pilt kiriku ja tuletorni asukohast (2)
**Smalavičy** (valgevene-eesti transkriptsioonis **Smaljavitšõ**, poola keeles *Smolewicze*) on linn Valgevenes Minski oblastis, Smalavičy rajooni halduskeskus. Linn asub Plisa jõe ääres, 35 kilomeetri kaugusel riigi pealinnast Minskist. Linna läbib Orša ja Minski vaheline raudtee.

Linna nimi tuleneb tõrvast (valgevene keeles *смала*). Linna elanike peamiseks tegevusalaks on paljude sajandite jooksul olnud tõrvaajamine.

Haridust annavad kolm keskkooli, muusikakool ja spordikool. Smalavičys on kino, kultuurimaja ja kolm raamatukogu. Tööstusest on linnas masinaehituse, puidu töötlemise ja ehitusmaterjalide (raudbetoon) valmistamisega tegelevad ettevõtted, lisaks veel piimakombinaat.

Vaatamisväärsusteks on vanalinn ja XIX sajandil ehitatud sünagoog.

Ajalugu
-------

Smalavičyt mainitakse esmalt aastal 1448, toona kuulus see Kreva vürstidele. Aastal 1508 olevat asula Konstanty Ostrogskile kingitud, ent ajaloolane Viačasłaŭ Nasievič on tulnud järeldusele, et seda tõendav dokument on võltsitud.

XVI sajandi teisel poolel läks Smalavičy Radziwillide valdusse. Aastal 1586 asutas Krzysztof Radziwiłł Smalavičy alevi. Mõnda aega eksisteeris edasi ka Smalavičy küla. Asulad kuulusid Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda.

Poola teisel jagamisel 1793. aastal liideti Smalavičy Venemaaga. Ühtlasi läks alev Sayn-Wittgensteinide valdusse, XIX sajandi alguses ehitasid Wittgensteinid sinna lossi, ent juba aastal 1819 põles see maha. 1871 ehitati läbi Smalavičy raudtee, asula juurde tekkis Wittgensteinovski jaam. Aastaks 1883 oli alev läinud Hohenlohede valdusse. Toona olid suurem osa alevi elanikest juudid.

Raudtee tõi kaasa ka tööstusettevõtete tekke. Aastal 1890 rajati asulasse veski ja saekaater, aastal 1894 teine saekaater ja puidutööstus, aastal 1895 kolmas saekaater. Aastal 1909 hakati seal valmistama klaasi.

1919. aastal hakkas Smalavičy kuuluma Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1924 sai alevist rajoonikeskus. Linn aastast 1968.

Pilte
-----

* AdministratiivhooneAdministratiivhoone
* Õigeusu kirikÕigeusu kirik
* Mälestusmärk juudi geto asukohasMälestusmärk juudi geto asukohas
* SmalavičySmalavičy

Tuntud elanikke
---------------

* Piatro Kraŭčanka – Valgevene diplomaat
* Uładzimir Alejnik – Valgevene vettehüppaja
* Vasil Bandarčyk – Valgevene etnoloog ja ajaloolane
* Gavriil Tihov – Vene astronoom
* Nadzieja Trajan – Valgevene partisan

Viited
------

1. ↑  Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich. Tom X: Rukszenice — Sochaczew. — Warszawa, 1889.

Välislingid
-----------

 Smalavičy – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Smalavičy Valgevene fotoentsüklopeedias
* Smalavičy (*inglise keeles*)
* Smalavičy YouTube'is
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib helisünteesi mõistest; teiste tähenduste kohta vaata lehekülge Modulatsioon* |

---

  

**Modulatsioon** on helisünteesis üks heli manipuleerimise vahendeid, mille käigus toimub kahe helilaine põimumine. 

Kuna üldine teooria lainete omadustest on universaalne ning ei sõltu lainetüübist ega võnkesagedusest, on võimalik sidetehnikas rakendatavaid modulatsiooniprintsiipe üle kanda ka helilainete käsitlemisele.

Sidetehnikas kasutatakse kahe põimuva laine eristamiseks mõisteid kandesagedus (*carrier frequency*) ja moduleeriv sagedus (*modulating frequency*). Moduleeriv sagedus sisaldab ülekantavat informatsiooni: näiteks raadiosaade, telepilt või faksipilt. Kui raadioside puhul eraldatakse moduleeriv sagedus vastuvõtmisel kandesagedusest, siis helisünteesi puhul on oluliseks tulemuseks moduleeritud helilaine ise. Raadiosidetehnikas on moduleeriv sagedus alati kandesagedusest oluliselt madalam. Helisünteesi puhul eksperimeteeritakse kõige erinevamate helilainete sagedussuhetega.

Helisünteesil kasutatavateks põhilisteks modulatsiooniliikideks on 

* amplituudmodulatsion (*amplitude modulation*)
* ringmodulatsioon (*ring modulation*)
* sagedusmodulatsioon (*frequency modulation*)
* faasimodulatsioon
* servamodulatsioon
**Lembit Sossi** (22. juuni 1943 – 3. veebruar 2012) oli eesti füüsik.

Sossi oli Eesti juhtivaid teadlasi optika valdkonnas. Alates 1971. aastast töötas ta Tartu Riikliku Ülikooli teoreetilise füüsika kateedris, tõustes aja jooksul vanemlaborandist dotsendiks ja teaduriks. 1980. aastal anti talle füüsikakandidaadi kraad optiliste interferentskatete teooria uurimise eest. 

Tema uurimishuviks olid lisaks optiliste katete teooriale mittelineaarse dünaamika probleemid, diferentsiaalvõrrandite teooria ja arvutusmeetodid. Ta oli aastaid tegevõppejõud, lugedes mitmeid teoreetilise füüsika põhikursusi ning juhendades teadustöid. 

1985. aastal sai ta koos Paul Kardi, Nikolai Kristoffeli ja Vladimir Feodossejeviga optiliste interferentskatete teooria alaste uuringute eest Eesti NSV teaduspreemia. 2011. aastal tunnustati teda pikaajalise teadus- ja haridustegevuse eest Tartu Ülikooli medaliga.

Viited
------

1. ↑  "Tartu Ülikooli medali kavalerid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 5.12.2022.

Temast
------

* Lembit Sossi 22. VI 1943 – 3. II 2012 : [nekroloog]. – *Sirp*, 10. veebruar 2012, lk 29.
Markus Villig 2018. aastal Lissabonis Web Summitil
**Markus Villig** (sündinud 17. detsembril 1993) on eesti ettevõtja ja tehnoloogiaettevõtte Bolt kaasasutaja ning tegevjuht.

2022. aasta septembris hindas Äripäev tema vara väärtust 1,1 miljardile euro suuruseks. Aasta varem oli Villigu vara hinnatud 694 miljonile eurole.

Haridus
-------

Markus Villig alustas oma haridusteed 2001. aastal Tallinna Inglise Kolledžis. 2013. aastal lõpetas ta Tallinna Reaalkooli, misjärel suundus edasi õppima Tartu Ülikooli arvutiteaduse instituuti, kus alustas bakalaureusekraadi õpinguid.

Isiklikku
---------

Tema vend on Bolti kaasasutaja Martin Villig.

Viited
------

1. 1 2  Villig, Markus. "Markus Villig". Vaadatud 28.08.2021.[*alaline kõdulink*]
2. ↑  "Rikaste TOP: Markus Villig kihutas Boltiga miljardäriks". *Äripäev*. 28. september 2022.
3. ↑  Tallinna Reaalkooli Vilistlaskogu. "Vilistlaste otsing". *Tallinna Reaalkooli Vilistlaskogu*. Vaadatud 28.08.2021.
4. ↑  Priit Pullerits. Markus ja Martin Villig – vennad, kes lubavad säästa teie aega ja raha, Postimees, 16. juuni 2018
**Rakvere Täiskasvanute Gümnaasium** oli kuni 2020. aastani Lääne-Viru maakonnas Rakveres tegutsenud üldhariduskool. 

Kooli direktor oli 1988. aastast Elle Allikvee.

Ajalugu
-------

Rakvere Täiskasvanute Gümnaasiumi eelkäija oli 1946. aastal loodud Rakvere Töölisnoorte Kool.

1965. aastal asutati **Rakvere Kaugõppekeskkool**. Selle asemel alustas 1. septembril 1987 tööd **Rakvere Õhtukeskkool**. Rakvere Õhtukeskkool tegutses aadressidel Tööstuse tänav 12 ja Pikk tänav 29.

2010. aastal otsustati kool ümber nimetada **Rakvere Täiskasvanute Gümnaasiumiks** ja 2011. aastast tegutsetigi Rakvere Täiskasvanute Gümnaasiumi nime all.

31. augustil 2020 lõpetas Rakvere Täiskasvanute Gümnaasium tegevuse. Kõik senised täiskasvanute gümnaasiumi õpilased said soovi korral jätkata haridusteed Rakvere Ametikoolis. Ametikoolis avati klassid mittestatsionaarses õppevormis nii põhikooli riikliku kui ka gümnaasiumi õppekava järgi õppida soovivatele õpilastele. Samuti said jätkata üksikaineõppes keskharidust omandavad õpilased.

Viited
------

1. 1 2 3  Grünfeldt, Inna. Täna lõpetab Rakvere Täiskasvanute Gümnaasium oma tegevuse koolina. Virumaa Teataja, 31. august 2020.
2. ↑  "Rakvere õhtukeskkool saab uue nime" Virumaa Teataja, 26. november 2010

*
**"Laenatud naene"** on 1913. aastal esilinastunud ja hiljemalt 1912. aastal Tallinnas filmitud 12-minutiline mängufilm (komöödia). See on vanim teadaolev Eesti mängufilm. Varem peeti vanimaks Eesti mängufilmiks Johannes Pääsukese filmi "Karujaht Pärnumaal".

Lavastaja nime pole teada. Näitlejate seas on Paul Pinna (peategelase onu) ja Alfred Sällik (teener). "Laenatud naest" filmiti Tallinnas Riia levikontori omaniku Mintuse tellimusel, välisvaadetelt on äratuntavad Pikk tänav ja Paks Margareeta, Patkuli vaateplatvorm koos trepiga ning Snelli tiik.

Nitroalusel originaal on hävinud, ent säilinud on heas seisukorras koopia filmilindil. Tiitrid ja vahetekstid pole säilinud, näha on vaid viimaste asukohad. Filmi ainsat teadaolevat eksemplari säilitatakse Gosfilmofondis Venemaal.

Film põhineb samanimelisel näitemängul, mille 1908. aastal tõlkis eesti keelde Mihkel Aitsam. Selles küsib vennapoeg rikkalt onult raha oma olematu perekonna toetuseks. Kui onu külla sõidab, laenab vennapoeg endale naise ja lapsed, kuid ootamatult armuvad tema "naine" ja onu.

"Groteski võtmes mängitud jantlik lugu, mille kõige huvitavam osa on ehk tuntud Tallinna paigad," iseloomustas filmi Eesti Kinoliidu esimees Peeter Simm.

Jaak Juske hinnangul on mõned kaadrid filmitud juba 1912. aasta jaanuaris või veelgi varem, kuna läbi Suure Rannavärava avanevas vaates pole näha elektrijaama hoonet, mida hakati ehitama 1912. aasta jaanuari lõpus ja mis valmis "Laenatud naese" esilinastuse aegu 1913. aastal.

2017. aastal taastas filmi Mart Sander; tema helindatud, vahetekstidega varustatud, koloreeritud ja õigeks korrigeeritud kiirusega versioon kestab 22 minutit.

Sisu
----

Peategelane (August Kuuskmann) elab muretut poissmeheelu. Rikkalt onult (Paul Pinna) elamisraha saamiseks on ta aga luisanud, et on võtnud naise ja saanud isaks. Kui onu oma kirjas teatab peatsest küllatulekust, asub peategelane külaskäigu ajaks „laenunaest" otsima. Meeleheitlikult püüab ta naisi ära rääkida linnatänaval, uisujääl, Toompea nõlval. Leidnud kaastundliku naise (Betty Kuuskmann), tõttab ta vaksalisse onule vastu. Kodus jagab onu kingitusi, kuid tahab last näha. Peategelane tormab õue sobivat last otsima, samal ajal sõbruneb onu noore daamiga ja saab teada tõe, mis talle vägagi meeltmööda on. Nüüd saab onu naise kätt paluda, tema tunnetele vastatakse. Kui vennapoeg varastatud lapsega koju jõuab, ootab teda ees õnnelik paar ning suuremeelne onu, kes pettused andeks annab.

Välislingid
-----------

* Laenatud naene (1913) EFIS
* "Venemaalt leiti kõige vanem eesti film" Postimees, 10. november 2014
* "Venemaalt leitud vanim Eesti mängufilm annab tõuke filmipärandi digiteerimiseks" ERR Kultuur, 10. november 2014
* Esimene Eestis vändatud film on rahvalik jant Postimees, 11. november 2014
* "Kas "Laenatud naesest" saab vanim Eesti mängufilm, otsustavad filmiajaloolased" Õhtuleht, 12. november 2014
* Jaak Lõhmus. Kelle oma on "Laenatud naene"?, sirp.ee, 14. november 2014
* Jaak Juske Kuidas ma juhuslikult Eesti filmiajalugu muutsin. Blogipostitus, 13. november 2015
Kuri kalmistu (2010)
Kuri kalmistu (2023)
**Kuri kalmistu** on kalmistu Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Kuri külas. 

Kuri kalmistu rajamine jääb samasse perioodi kui Kuri õigeusu koguduse asutamine 1885. aastal ning Kuri kiriku ehitamine vahemik 1888–1891.

Kalmistu jääb Kuri õigeusu kirikust 200 m kaugusele Hellamaa suunas. Kalmistu pindala on 0,97 ha.

Kalmistu on piiratud suures osas puitlippaiaga (1,4–1,8 m) ning osaliselt kõrval asuvatel kruntidel paiknevate kuuride tagaseinte või nende vahelise plankaiaga. Kalmistul on kaks väravat. Peavärava moodustavad paepostid (0,6x0,6) avaga 2,2 m, mille vahel on sepisvõred. Kalmistu tagumisel küljel on puitpostidel jalgvärav (1,2 m). Muud ehitised ja rajatised peale kuuri kalmistul puuduvad. Kalmistul on uhke pühitsusrist otse kaseallee lõpus.

Kalmistul on umbes 1200 kalmu. Vanemad kui 1945. aasta (II maailmasõja lõpp) hauatähised ja piirded: metallhauatähiseid 204, sealhulgas sepisriste 79 ja kivist hauatähiseid 37. Kalmistule on maetud üks Saksa okupatsiooni ajal (1917–1918) hukkunud kütiüksuse reamees Berthold Brauer. Säilinud on kaks plekkpärga.

Kuri kalmistu on kasutusel ka tänapäeval.

Viited
------

1. ↑  Kuri kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris (vaadatud 22.09.2014)

Välislingid
-----------

* Kuri kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris
**Heiki Soome** (**Heiki Herman Soome**; sündinud 7. jaanuaril 1952 Tallinnas) on eesti endine raadiotöötaja ja diskor.

Haridus
-------

Türi Näidissovhoostehnikum, lõpetanud Viljandi Kultuurhariduskooli kultuuritöö ja meedia-fotograafia eriala, Tallinna Pedagoogiline Instituut (3 aastat), Göteborgi ülikool (3 termiini), Göteborgi meediakool (TV ja filmindus, 2 aastat), Göteborgi Handelsakademia (Kaubandusakadeemia, 2 aastat).[*viide?*]

Töö helikujundajana
-------------------

Aastatel 1975–1979 oli ta Eesti Raadio muusikasaadete toimetaja, muusikaline kujundaja ja saadete autor.[*viide?*]

Aastatel 2003–2007 oli ta Göteborgi lähiraadio saate "Melodiradio med Heiki" saatejuht ja muusikaline kujundaja.

Heiki Soome toimetas ja koostas Eesti Raadios muusikasaateid "Stereoraadio soovikontsert", muusikalise tunni soovikontserte, samuti saateid "Laupäeva tantsuõhtu", "Puhkepäeva muusikahommik", "Meloodia, rütm, improvisatsioon", "Meloodiatund" jm. Ta täiendas Eesti Raadio üldmuusika fonoteeki, eriti stereofonoteeki hulgaliste muusikaalbumite ja lugude salvestiste-ümbervõtetega.

Ta on kujundanud kuuldemängude ja luulekavade heli. Eesti Televisioonis kujundas saatesarja "Nii palju pilte" heli ning on teinud saate Viljandi Kultuurikoolist, oli ise saatejuht.[*viide?*]

Kujundas muusikaliselt ja uudsete heliefektidega Tallinna Vene Draamateatris lavastuse "Klaasist loomaaed" (autor Tennessee Williams, lavastaja Aleksander Zukermann), mis pälvis aasta parima muusikalise ja helikujunduse preemia.

Tegevus diktaatorina
--------------------

Diskorina ühitas Soome laval ansamblid (nt punkansambli Generaator M), sõna ja etenduse diskomuusikaga.

Ta algatas[*viide?*] Nõmme kultuurimajas noorte öödiskode korraldamise. Diskoteek Computer ja Heiki Soome esinesid oma etendustega paljudes Eesti paikades. Kaasa lõid peaaegu kõik tollased Eesti kuulsamad estraaditähed, lauljad, ansamblid jne. Diskoteegi Computer (1983–1984) viimane etendus toimus hotelli Sport klubis Pirita Purjespordikeskuses.

NSV Liidust põgenemise katse
----------------------------

Heiki Soome arreteeriti 1984. aastal Ukraina NSV-s, kui ta tahtis koos kahe kaaslasega põgeneda Nõukogude Liidust Ungari kaudu Austriasse.[*viide?*]

Karistus – ENSV ÜK 21.11.84 §17,15 1 aasta 6 kuud tingimisi töölaagris. Karistus Ukraina NSV Kr.K alusel.[*viide?*]

Enne arreteerimist töötas Heiki Soome Eesti NSV Spordikomitees spordi-kultuurimetoodikuna.[*viide?*]

Praegu elab Heiki Herman Soome Göteborgis.[*viide?*]

Heiki Soome tegevust on kajastatud Mihkel Raua raamatus "Musta pori näkku".

Viited
------

1. ↑  Eksdiskor ähvardab Rauda poriloopimise pärast politseiga

Välislingid
-----------

* Ülo Jalakas, "Foto number 18", Eesti Ekspress, 7. jaanuar 2013
* "Poliitilised arreteerimised Eestis 1940–1988". Raamat 2, köide 2 lk 481
* Heiki Soome: Vem vill bli begravd i rå och kall betong?
* 
* Nõukogude Eesti raadio oli kuuldav ja populaarne välismaal... telefoniintervjuu Soome Raadio toimetaja Jari Luukkoneniga
* 
* Stereokuuldemäng "Kas konnad lendavad?" ERR-i arhiivis (eeter: 7. aprill 1979)
Vladimir Kokovtsov
**Vladimir Nikolajevitš Kokovtsov** (vene keeles Владимир Николаевич Коковцов; 18. aprill 1853 (vkj. 6. aprill) Novgorodi kubermang – 29. jaanuar 1943 Pariis) oli Venemaa keisririigi poliitik, rahandusminister ja peaminister (keiser Nikolai II Ministrite Nõukogu esimees) aastatel 1911–1914.

Ta sündis 1853 Novgorodi kubermangus Borovitši maakonnas Gorna-Pokrovskoje mõisas. Ta õppis Teises Peterburi Gümnaasiumis, seejärel 1866–1872 Tsarskoje Selo lütseumis ja lühikest aega Peterburi Ülikooli õigusteaduskonnas. Ülikoolist pidi ta loobuma isa surma tõttu, misjärel peres tekkisid rahalised raskused. Ta asus tööle riigiteenistusse.

Alates 1900 oli ta senaator ja alates 1905 tõeline salanõunik.

Kokovtsov oli 1904–05 ja 1906–14 Venemaa rahandusminister ja 18. septembrist 1911 30. jaanuarini 1914 Venemaa peaminister. Nikolai II nimetas ta peaministriks pärast Pjotr Stolõpini tapmist. Nikolai II ta ka vabastas ametist, kuid jättis ta Riiginõukogu liikmeks ja senaatoriks ning omistas talle krahvitiitli.

Pärast Oktoobrirevolutsiooni põgenes ta Soome kaudu välismaale ja asus elama Pariisi, kus juhatas rahvusvahelist kommertspanka. Alates 1923 juhatas ta ühtlasi keiser Nikolai II mälestusele ustavate liitu.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Eduard Pleske** | **Venemaa keisririigi rahandusminister**1904−1905 | Järgnev**Ivan Šipov** |
| Eelnev**Ivan Šipov** | **Venemaa keisririigi rahandusminister**1906−1914 | Järgnev**Pjotr Bark** |
**Rein Agur** (sündinud 25. novembril 1935 Paides) on eesti lavastaja.

Ta on esimene Eesti nukuteatri lavastaja, kes on saanud akadeemilise nukuteatrialase hariduse: ta õppis Leningradi Riiklikus Teatri-, Muusika- ja Kinematograafia Instituudis (LGITMiK), mille lõpetas 1963. aastal nukunäitleja erialal. Samal aastal tegi ta Eesti NSV Riiklikus Nukuteatris oma esimese lavastuse, tuues lavale Oskar Liigandi nukunäidendi "Pardike Tuttpütt".

Rein Agur töötas Nukuteatris aastatel 1963–1966 lavastaja assistendina ning 1966–1981 ja 1992–1994 lavastajana. Aastatel 1981–1992 oli ta Nukuteatri peanäitejuht. 1994. aastast on vabakutseline.

Ta on loonud Nukuteatris üle 70 lavastuse. Tema 1960. aastate lavastused, milles võis märgata seniste trafarettide eiramispüüdu, olid tegelikult eelmänguks 1970. aastate plahvatuslikule väljundile sirmivaba nukuteatri näol.

Rein Agur tõi Eesti Nukuteatri ajaloos esimese lavastajana meie nukureaalsusse sügava kunstilise taotluse. Tema lavastustele on omane mängulisus, kujundlikkus, mitmetasandilisus, fantaasia, eri mängulaadide ja stiilide põimumine. Tema lavastused rajanevad enamasti "avatud mängule", kuid nii mõnigi kord pöördus ta ka traditsioonilise sirmiteatri poole. Nii mõnigi kord toimus teatrimäng mitmel tasandil, st kasutati "teater teatris" või "mäng mängus" lavalist väljendusvormi.

Rein Agur on olnud Eesti nukuteatris samasugune uuendaja nagu Evald Hermaküla, Jaan Tooming, Kaarin Raid ja Ingo Normet draamažanris.[*viide?*]

Tunnustus
---------

* 1971 Eesti NSV teeneline kunstitegelane
* 1987 Eesti NSV rahvakunstnik
* 2008 ASSITEJ Eesti Keskuse Tähelepanuteatri preemia pikaajalise loomingu eest
* 2011 Salme Reegi nimeline auhind
* 2022 Väikese Printsi tunnustusauhind pikaajalise silmapaistva töö ja panuse eest laste- ja nukuteatri arengusse
* 2023 Valgetähe IV klassi teenetemärk

Lavastusi
---------

* "Punamütsike" 1973
* "Väike Illimar" 1975
* "Gulliver ja Gulliver" 1979
* "Pessi ja Illuusia" 1982
* "Suveöö unenägu" 1985

Viited
------

1. 1 2 3  Rein Agur. Eesti Lavastajate ja Dramaturgide Liidu koduleht.
2. ↑  Ajalugu. ASSITEJ Eesti Keskus, vaadatud 12.01.2021.
**Baikal** on alkoholivaba, tugevalt gaseeritud, väga magus toniseeriv limonaad, mis sisaldab looduslikke lõhnaaineid (taimede ekstraktid ja eeterlikud õlid).

Loomise lugu
------------

Limonaadi Baikal loomise lugu sai alguse 1973. aastal, kui Nõukogude Liidu Kommunistlik Partei tegi Õlle- ja Karastusjookide Tööstuse Üleliidulisele Teaduslikule Uurimisinstituudile (ВНИИ ПБП) ülesandeks luua Ameerika Ühendriikides toodetud Coca-Cola ja Pepsi-Colaga sarnane jook. Esmakordselt toodeti Baikalit Moskva karastusjookide tehases 1973. aastal. Jook on turul sellest ajast peale.

Tootmine
--------

Alates 1991. aastast toodetakse Baikalit Venemaal. Selle koostis ja tootmistehnoloogia oli saladus.

Joogi kontsentraadi tootmistehnoloogia ja kaubamärgi omanik on riigiasutus Venemaa Õlle-, Karastusjookide ja Veinitööstuse Teaduslik Uurimisinstituut. Joogi populaarsust näitab asjaolu, et litsentsi selle tootmiseks omandas Venemaa karastusjookide ettevõte ZAO Ost-Akva (ЗАО "Ост-Аква").

Filmistuudio 07 Продакшн dokumentaalfilmi "Nõukogude defitsiidi saladused" (esimene film) andmetel ei õnnestunud naistepuna põllumajapidamistes kasvatada ja kuna looduslike toorainete kogumine oli piiratud, ei jätkunud jooki kodumaisel turul ja selle kontsentraati ei olnud võimalik välismaale tarnida.

Süsihappegaasirikka Baikali pudelid peavad vastu pidama hüdrostaatilisele rõhule 15 atmosfääri.

Koostis
-------

### 1973. aasta retsept

Joogi Baikal 1973. aasta retseptis olid järgmised koostisosad:

* töödeldud joogivesi
* valge kristallsuhkur
* sidrunhape (happesuse regulaator)
* naatriumbensoaat (säilitusaine)
* looduslikud lõhnaained:
	+ taimsed lõhnaained, sh järgmised taimeekstraktid:
		- salvei
		- koirohi
		- kikkaputke juur
		- emajuur
		- koriander;
	+ humalaõli
	+ eukalüptiõli
	+ loorberiõli
	+ looduslik õuna lõhnaaine
	+ leedripuu õite ekstrakt
	+ lagritsajuure ekstrakt
* veinipärmi destillaat.

### Muu koostis

Joogi põhikoostis on vesi, suhkur, sidrunhape, süsinikdioksiid ja originaalne segu looduslikest eeterlikest õlidest ja ürdiekstraktidest. Joogile annavad iseloomuliku maitse ja ergutavad omadused järgmised taimeekstraktid ja looduslikud lõhnaained:

* naistepuna ja lagritsajuure tõmmis
* eleuterokoki (ogapaanaks) või maralijuure ekstrakt
* eukalüpti eeterlik õli
* sidruni eeterlik õli
* hariliku loorberi eeterlik õli
* eeterlik nuluõli või isobornüülatsetaat
* sidrunhape

Vaata ka
--------

* Limonaad
* Coca-Cola
* Pepsi-Cola

Viited
------

1. ↑  Напиток Байкал 1977. Дань традициям BarNews, 17. august 2018 (vaadatud 10.06.2019)
2. ↑  Зыков Н. Квас, ситро и «пепси-кола» // Наука и жизнь. 1973, nr 8: lk 30, 32.
3. ↑  Riigiasutuse Venemaa Õlle-, Karastusjookide ja Veinitööstuse Teadusliku Uurimisinstituudi (ГУ ВНИИ ПБ и ВП) ametlik koduleht: Instituudist arhiivitud 26. septembril 2015.
4. ↑   Loe lähemalt leheküljelt FB.ru

Allikad
-------

* Riigiasutuse Venemaa Õlle-, Karastusjookide ja Veinitööstuse Teadusliku Uurimisinstituudi (ГУ ВНИИ ПБ и ВП) ametlik koduleht
**Jumalaema Kiirestikuulja ikooni kirik**, tuntud ka kui **Lasnamäe kirik**, on õigeusu kirik Tallinnas Lasnamäel aadressil Loopealse puiestee 8.

Uue Moskva Patriarhaadi õigeusu kiriku ehitamist Lasnamäele hakati kavandama ja kirikule kohta otsima 21. sajandi esimesel kümnendil, kui Tallinna linnavalitsust juhtis Keskerakond ja linnapea oli Edgar Savisaar. Tallinn toetas pühakoja ehitust linna omanduses olevale kinnistule Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku kasuks hoonestusõiguse seadmisega. Detailplaneering algatati novembris 2003. Kiriku projekteeris konkursi võitnud arhitektuuribüroo Z-Projekt OÜ koos arhitektide Oleg Žemtšugovi, Nikolai Djatko ja Jevgeni Kolomenkiniga. 2003. aasta septembris pühitses patriarh Aleksius II oma Eesti visiidi käigus kiriku nurgakivi. Ehitusloa andis linnavalitsus 11. mail 2006 ja ehitust alustati 22. novembril 2006.

Õigeusukirik Lasnamäel
  

* Rajaja: Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kirik
* Asukoht: Puju tänav 11, 13 ja 15 kinnistu
* Ehitised: kirik koos abihoonega
* Krundi suurus: 7819 ruutmeetrit

Lasnamäe kiriku ehitamiseks küsis Edgar Savisaar toetusraha AS-i Venemaa Raudtee presidendilt Vladimir Jakuninilt. Otsuse 1,5 miljoni euro suuruse toetuse eraldamiseks tegi Jakunin teatavaks 9. veebruaril 2010 toimunud visiidil. 2010. aasta veebruarist kuni oktoobrini kanti vene ärimehe Sergei Petrovi äriühingute kontodelt MPEÕK kontole sihtotstarbeliselt kiriku ehitamiseks ligikaudu 13,5 miljonit krooni. 26. novembril 2010 allkirjastati tagantjärele leping Lasnamäe kiriku rahastamiseks, milleks saabus Moskvast Tallinna V. Bušujev, kaasas Andrei Pervozvannõi Fondi presidendi Sergei Štšeblõgini poolt Moskvas allkirjastatud leping.

Kiriku kellad valati Saksamaal. 

Lasnamäe kirikut avati korduvalt. 19. veebruaril 2011 pühitseti kiriku rist. Kohal olid Tallinna linnavalitsuse esindajad ja metropoliit Kornelius. Venemaalt tuli kohale Andrei Pervozvannõi fondi delegatsioon eesotsas Venemaa raudteejuhi Vladimir Jakuniniga.

Kiriku kellatorn avati 5. mail 2013, avasid Tallinna linnapea Edgar Savisaar ja Lasnamäe linnaosa vanem Olga Ivanova, kellatorni pühitses metropoliit Kornelius.

16. juunil 2013 pühitses valmiva kiriku sisse Eestis visiidil viibinud Moskva ja kogu Venemaa patriarh Kirill.

Järjekordselt avasid kiriku 28. septembril 2013 Tallinna linnapea Edgar Savisaar ja metropoliit Kornelius.

Kiriku ees asub Patriarh Aleksius II väljak. 2012. aastal avati kiriku juures Aleksius II monument.

Viited
------

1. ↑   Tallinna Jumalaema Kiirestikuulja Ikooni kirik.
2. ↑  Küllike Rooväli. Lasnamäe veerule planeeritud vene kiriku rajamine venib.  Postimees 13.09.2004.
3. ↑  Raul Sulbi. Jakunin lubas Savisaarele 1,5 miljonit eurot valimiste rahastamiseks.  Postimees 21.12.2010.
4. ↑   Reporter.ee 19.02.2011.
5. ↑   Lasnamäel avati õigeusu kiriku kellatorn - Lasnamäe Leht, mai 2013.
6. ↑   Postimees 11.06.2013.
7. ↑   Lasnamäe õigeusukiriku avamine, Delfi 28.09.2013

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Tallinna Jumalaema Kiirestikuulja ikooni kirik** |

* Jumalaema Kiirestikuulja ikooni Tallinna kiriku koduleht
Apollo 16 missiooni käigus tehtud foto Kuu tagaküljest
**Kuu tagakülg** on Kuu hemisfäär, mis on alati suunatud Maast eemale. Tagakülje maastik on konarlik. Seal on palju kraatreid ning suhteliselt vähe lamedaid Kuu meresid. Kuigi mõlemad Kuu pooled saavad kahe nädala kestel päikesevalgust, millele järgneb kaks nädalat ööd, öeldakse mõnikord Kuu tagakülje kohta ka Kuu pime pool (ingl the dark side of the Moon), see nimi tuleneb sellest, et Kuu tagakülje kohta teati väga vähe, mitte sellest, et seal oleks vähe valgust.

Umbes 18% Kuu tagaküljest on libratsiooni tõttu vahetevahel Maalt nähtav. Ülejäänud 82% polnud inimkond näinud kuni 1959. aastani, mil Nõukogude Liidu kosmosesond Luna 3 sellest foto tegi. NSVL Teaduste Akadeemia andis aastal 1960 välja esimese Kuu tagakülje atlase. Aastal 1968 vaatlesid Apollo 8 astronaudid esimeste inimestena seda regiooni oma silmaga. Tänapäevani ei ole ükski inimene viibinud Kuu tagakülje pinnal.

Astronoomid on välja käinud idee ehitada Kuu tagaküljele suur raadioteleskoop, kuna seal varjab Kuu Maalt tulevaid raadiolaineid, mis muidu vaatlusi segaksid.

Erinevused nähtava küljega
--------------------------

Kuu kaks hemisfääri on välimuselt erinevad. Nähtav külg on kaetud Kuu meredega. Tagaküljel on palju kraatreid ja vähe meresid. Ainult 1% tagakülje pinnast on kaetud meredega, seevastu nähtaval küljel on meredega kaetud 31.2% pinnast.

Viited
------

1. ↑  "Dark side of the moon captured by Nasa satellite a million miles from Earth". www.theguardian.com (06.08.2015). vaadatud 15.04.2016.
2. ↑  "Dark No More: Exploring the Far Side of the Moon". www.planetary.org (29.04.2013). vaadatud (15.04.2016).
3. ↑  "In a new video, NASA reveals the other dark side of the moon (+video)". www.thetimesgazette.com (09.02.2015). vaadatud 15.04.2016.
4. ↑  Kenneth Silber. "Down to Earth: The Apollo Moon Missions That Never Were". www.scientificamerican.com (16.07.2009). vaadatud 15.04.2016.
5. ↑  "Apollo 8 Man around the Moon". er.jsc.nasa.gov. vaadatud (15.04.2016).
6. ↑  J. J. Gillis, P. D. Spudis (1996). "The Composition and Geologic Setting of Lunar Far Side Maria". *Lunar and Planetary Science* **27**: 413–404. Bibcode:1996LPI....27..413G.
**Maipõrnikasupp** on maipõrnikatest valmistatud valmistatud Euroopa roog. Saksamaal ja Prantsusmaal oli see üks maiuspalasid kuni 1900. aastate keskpaigani. Selle maitse meenutab krabisuppi. Kuna maipõrnikad olid kunagi Euroopas äärmiselt levinud kahjurid, mille populatsioon kasvas plahvatuslikult iga 4 aasta järel, oli supi valmistamiseks piisava hulga maipõrnikate kogumine väga lihtne. Liigne pestitsiidide kasutamine põhjustas nende populatsioonide kokkuvarisemise 1970. aastateks, paljudes piirkondades hävis liik täielikult. Kuna mardikad on praegu suhteliselt haruldased, on maipõrnikate supi valmistamine piirkondades, kus see kunagi oli tavaline, peaaegu täielikult kadunud.

Valmistamine
------------

1800. aastatest pärit prantsuse retsepti järgi koosneb maipõrnikasupi ports 500 grammi putukatest, kellelt on eemaldatud jalad ja tiivad. Neid praetakse võis, seejärel keedetakse kana- või vasikalihapuljongis. Suppi võib kurnata ja süüa puljongina või purustatud maipõrnikaid segada munakollase ja jahuleemega. Suppi serveeriti vasikamaksa- või tuvirinna  ja krutoonidega. Üks portsjon sisaldab ligikaudu 30 mardikat.

Vaata ka
--------

* Putukad toiduna
* Suppide nimekiri

Viited
------

1. ↑  Manoi. "Maikäfersuppe" (saksa). Originaali arhiivikoopia seisuga 20. aprill 2018. Vaadatud 4. mail 2018.
2. ↑  Helge May. "Die Maikäfer sind wieder da" (saksa). Originaali arhiivikoopia seisuga 3. september 2014. Vaadatud 4. mail 2018.
3. ↑  Schneider, Johann Joseph (1844). "Maikäfersuppen, ein vortreffliches und kräftiges Nahrungsmittel". *Magazin für die Staatsarzneikunde Nr 3* (saksa). Kd 3. Lk-d 403–405. ISBN 3-87038-366-6.
4. ↑  "Maikäfer in Luxemburg : Historisches und Kurioses" (PDF) (saksa). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 28. mai 2016. Vaadatud 4. mail 2018. `{{cite journal}}`: viitemall journal nõuab parameetrit `|journal=` (juhend)
5. ↑  Heyden, Bertha (1887). *Kochbuch oder Gründliche Anweisung, einfache und feine Speisen mit möglichster Sparsamkeit zuzubereiten* (saksa) (16 ed.). Reutlingen: Enßlin und Laiblin. Lk 40.
**Thukydidese lõks** on Ameerika politoloogi Graham T. Allisoni poolt kasutusele võetud mõiste, millega ta kirjeldas ühiskonna ilmset liikumist sõja suunas, kui tärkav jõud ähvardab olemasolevat jõudu piirkondliku või rahvusvahelise hegemoonina välja tõrjuda. 

Mõiste põhineb Vana-Kreeka ajaloolase ja kindrali Thukydidese tekstis "Peloponnesose sõja ajalugu" asuval väitel, et 5. sajandil eKr toimunud Peloponnesose sõda Ateena ja Sparta vahel oli vältimatu, kuna spartalased kartsid Ateena ülemvõimu kasvu.

Tänapäeval kasutatakse seda peamiselt võimaliku USA ja Hiina Rahvavabariigi vahelise konflikti kirjeldamiseks.

Graham Allison tugineb oma väidetes Harvardi ülikooli Belferi teaduse ja rahvusvaheliste suhete keskuses läbi viidud uuringule, milles leiti, et 16 ajaloolisest juhtumist, kus esilekerkiv võim konkureeris valitseva võimuga, lõppes 12 sõjaga. See uuring on aga pälvinud märkimisväärselt kriitikat ja teadlaste arvamused Thukydidese lõksu kontseptsiooni paikapidavuse suhtes, eriti võimaliku USA-Hiina sõjalise konflikti kontekstis, lähevad lahku.
Soolhape
**Vesinikkloriidhape** ehk **soolhape** (keemiline valem **HCl**) on gaasilise vesinikkloriidi vesilahus. Soolhape on tugev hape ja selle käitlemisel tuleb olla ettevaatlik. Soolhapet kasutatakse laialdaselt tööstuses. Inimeses on soolhape maohappe koostises. Vesinikkloriidhape on kõikide metallikloriidide lähtehape.

Omadused
--------

Soolhape on tugev, üheprootoniline ja hapnikuta hape, mis eraldab happejäägina lihtaniooni Cl–. 

Soolhape on veest tihedam. Ta moodustab positiivse aseotroobi, mille keemistemperatuur on 110 °C ja mis sisaldab 20% vesinikkloriidi. Suurema kontsentratsiooniga soolhappest lendub kergesti vesinikkloriidi, mis õhuniiskusega kokku puutudes võib moodustada suitsu – sellest nimi "suitsev soolhape".

Soolhape lendub lahusest kergesti.

Tootmine
--------

Vesinikkloriidi molekulaarmudel
Laboritingimustes saadakse soolhapet kontsentreeritud väävelhappest ja keedusoolast:

{\displaystyle \mathrm {2\,NaCl+H\_{2}SO\_{4}\longrightarrow Na\_{2}SO\_{4}+2\,HCl} }
Keemiatööstuses saadakse soolhapet kloorpaukgaasi põlemisel: 

{\displaystyle \mathrm {Cl\_{2}+H\_{2}\longrightarrow 2\,HCl} }
Valmis happe saamiseks lahustatakse HCl vees:

{\displaystyle \mathrm {HCl+H\_{2}O\longrightarrow H\_{3}O^{+}+Cl\_{(aq)}^{-}} }
Teise võimalusena saab kasutada ka NaCl (keedusoola) elektrolüüsi. Naatriumkloriidi vesilahusesse alalisvoolu juhtimisel hakkavad Na+ ja Cl- ioonid liikuma vastaslaenguga elektroodide suunas. (vastavalt - Na+ liigub anoodi juurde ja Cl- katoodi juurde) Katoodil liidab naatriumioon endaga elektroni ja muutub neutraalseks aatomiks Na++e-=Na (toimub redutseerumine). Klooriga toimub oksüdeerumine (anoodil). Kuna Cl pole püsiv aine, liituvad kaks klooriaatomit molekuliks: 2Cl=Cl2. 

Skemaatiliselt võib lühidalt avaldada elektrolüüsi järgmiselt:

Na < Na++e- < NaCl > Cl--e- > Cl

Naatriumi reageerimisel veega saame naatriumhüdroksiidi.
**Hessen-Homburg** moodustati eraldi maakrahvkonnaks aastal 1622 Hessen-Darmstadti maakrahvi poolt. Seda hakkas valitsema tema poeg, kuigi see ei saanud Hessen-Darmstadtist sõltumatuks enne 1668. aastat.

Lühikeseks ajaks jagati see Hessen-Homburgiks ja Hessen-Homburg-Bingenheimiks, kuid need osad taasühendati aastal 1681.

Hessen-Homburgi maakrahvkond koosnes kahest osast, Homburgi ringkond Reini paremkaldal ja Meisenheimi ringkond, mis liideti aastal 1815, sama jõe vasakkaldal.

Aastal 1866 päris Hessen-Homburgi Hessen-Darmstadti suurhertssog, kui Meisenheim läks Preisimaale. Hiljem samal aastal võeti need territooriumid Hessen-Darmstadtilt ära ja endine maakrahvkond kombineeriti koos Hesseni kuurvürstkonna, Nassau hertsogkonna ja vabalinna Frankfurdiga Preisimaa Hessen-Nassau provintsiks.

Tänapäeval moodustab see osa Saksamaa Hesseni liidumaast.

Vaata ka
--------

* Hesseni valitsejate loend
* Hesseni maakrahvkond
* Hesseni kuurvürstkond
* Hesseni suurhertsogkond
* Hessen-Darmstadti maakrahvkond