recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |
| --- |
|  **Poks** |
| Riik |  | Eesti |
|  |
| 1. ring | 1934 | Kukk-kaal |
| Veerand-finaal | 1939 | Sulgkaal |

**Karl Käbi** (19. märts 1914 Samara kubermang, Venemaa – 11. oktoober 1991 Tallinn) oli eesti poksija. Ta poksis aastatel 1932–1950.

Käbi oli kokku viiekordne Eesti meister: kukk-kaalus (kuni 53,5 kg) aastatel 1933–1934 ja sulgkaalus (kuni 57,2 kg) aastatel 1938–1940. Ta oli kokku neljakordne Eesti NSV meister aastatel 1941 ja 1945–1947.

Käbi osales neli korda Eesti-Soome maavõistlustel ning võitis kärbeskaalus (kuni 50,8 kg) oma kohtumise (1932), kukk-kaalus (kuni 53,5 kg) kaotas oma kohtumised (1936 ja 1937) ning sulgkaalus (kuni 57,2 kg) võitis oma kohtumise (1938).

Käbi osales kukk-kaalus (kuni 53,5 kg) IV Euroopa meistrivõistlustel 1934. aastal Budapestis, kuid kaotas esimese kohtumise punktidega. Tema vastane Laurie Case (Inglismaa) langes välja veerandfinaalis. Ta osales sulgkaalus (kuni 57,2 kg) VI Euroopa meistrivõistlustel 1939. aastal Dublinis, kuid kaotas esimese kohtumise kolmandas raundis tehnilise nokaudiga. Tema vastane Antoni Czortek (Poola) sai hiljem II koha.

Käbi osales NSV Liidu meistrivõistlustel kukk-kaalus (kuni 53,5 kg), kuid ei jõudnud auhinnaliste kohtadeni (1945 ja 1947). Ta sai NSV Liidu meeskondlikel meistrivõistlustel Tallinna meeskonnas III koha (1945).

Tunnustus
---------

* 1949 Nõukogude Liidu meistersportlane

Viited
------

1. ↑  4. Euroopa meistrivõistlused poksis. Budapest 1934. Tulemused inglise keeles
2. ↑  6. Euroopa meistrivõistlused poksis. Dublin 1939. Tulemused inglise keeles

Kirjandus
---------

* Spordibiograafiline leksikon. Tallinna Kirjastuse Kooperatiiv. Tallinn 1937
* Henn Saarmann, Erlend Teemägi. "Eesti spordi biograafiline leksikon". Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 2001
* Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009

Välislingid
-----------

* Biograafia ESBL-is
**Aivi Liiv-Kulla**, aastatel 1986–2008 oli abielus Allan Kiiliga, 2008. aastast Kulla (sündinud 10. detsembril 1966 Tallinnas), endine Eesti ujuja.

1973. aastast hakkas Aivi harrastama ujumist koos kaksikvenna Aivo Liiviga Tallinna Kalevi ujulas ja jätkas hiljem Tööjõureservide ujumiskoolis Svea Bestermani juhendamisel. 1985. aastal võitis ta Nõukogude Liidu koondises Kobes Jaapanis toimunud universiaadil 400 m kompleksujumises pronksi ajaga 4.52,04 ning kuldmedalid teatevõistkonnaga nii 4 × 100 m kui ka 4 × 200 m vabaujumises.

Nõukogude Liidu meistrivõistlustel lühirajal (25 m) võitis ta aastatel 1983–1986 individuaalselt 1 kulla (200 m kompleksi), 6 hõbedat (200, 400 ja 800 m vabalt, 400 m kompleksi) ja 2 pronksi (200 m vabalt) ning teateujumistes 2 hõbedat. Nõukogude Liidu meistrivõistlustel 50 m basseinis võitis ta aastatel 1981–1986 individuaalselt 4 hõbedat (400 ja 800 m vabalt, 400 m kompleksi) ja 3 pronksi (800 m vabalt, 200 m selili, 400 m kompleksi) ning teateujumistes 1 hõbeda ja 1 pronksi. 1981. aastal tuli ta kahekordseks Nõukogude Liidu juunioride meistriks.

Aivi on parandanud lühikeses ja pikas ujulas individuaalselt 37 ja teateujumises 13 korral Eesti rekordit.

Aastatel 1980–1988 tuli ta Eesti meistrivõistlustel 50 m basseinis 29 korda (vaba-, selili-, kompleks- ja teateujumises) ning aastatel 1983–1986 25 m basseinis 17 korda Eesti meistriks.

Aivi Liiv lõpetas 1986. aastal Tallinna Spordiinternaatkooli ja 1990. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi (kehalise kasvatuse alal).

Välislingid
-----------

* Biograafia ESBL-is
Tüüpiline 19. sajandi luksuslik pime- ja kuldtrükiga kirjastusköide, Theodor Fontane "Der Stechlin"
Franz Kafka "Karistuskoloonias" esmaväljaanne, ilmunud Leipzigis 1919. aastal. Kirjastusköide on poolnahkköide, kuldtrükiga seljal.
**Kirjastusköide** (inglise keeles *publisher's binding*, prantsuse keeles *reliure d'éditeur*), ka **originaalköide** on köide, mille raamat saab trükikojas kirjastuse tellimuse kohaselt.

Ajaloost
--------

Kirjastusköide kujunes välja umbes 19. sajandi keskpaigas raamatute tööstusliku seeriatootmise arenguga koos. Kirjastusköide võib väikeste tiraažide puhul harvadel kordadel olla ka käsitsitöö.

19. sajandil tehtud pigem luksuslikud kirjastusköited nõudsid sageli kaaneümbrist, vahel ka vutlarit. Kaaneümbriseid tehakse siiski vähesel määral ka tänapäeval, eriti kunsti ja arhitektuuri teemalistele raamatutele, samuti soovitud kunstilise terviklahenduse loomiseks väikese tiraažiga, erikujundusega raamatutele.

Tänapäeval on kirjastusköide laialt levinud. Kogu trükikojast väljuva tiraaži kõik eksemplarid on identse kujunduse ja välimusega. Köite kujunduse ülesanne on raamatuköitjatelt läinud kujundusgraafikute kätte ja raamatukujundus hõlmab reeglina ka teose kaanekujundust.

Viited
------

1. ↑  Raamatukogusõnastik
**Hainfeld** on linn (*Stadtgemeinde*) Austrias Alam-Austria liidumaal Lilienfeldi ringkonnas.

Hainfeld asub Gölseni jõe ääres Alam-Austria kaguosas. See on suurim linn Gölseni orus (*Gölsental*). Gölseni jõgi saab alguse Hainfeldis, kui ühinevad *Fliedersbach* ja *Ramsaubach* (ka *Innere Gölsen*). Läbi linna kulgeb tee B18 (ka *Hainfelder Straße*). Kõrgeim mägi vallas on *Kirchenberg* (Kirikumägi) (924 m).

Ajalugu
-------

Püha Nepomuki Johannese kuju Hainfeldis, 2015
Vanaajal oli Hainfeldi piirkond Rooma provintsi *Noricumi* osa. 1280. aastal mainiti Hainfeldi kui *forumit* (turgu), mis näitab teatud tähtsust kohaliku piirkonna jaoks. Keskajal oli turg osa Lilienfeldi kloostri mõisamajandusest. 30. detsembril 1888 ühendas Austria poliitik Victor Adler parteikongressil Hainfeldis mõned Austria-Ungari sotsialistlikud ja töölisliikumised ja ühendused Austria Sotsiaaldemokraatlikuks Töölisparteiks (saksa keeles: *Sozialdemokratische Arbeiterpartei Österreichs, SDAPÖ*). Sealt sai alguse tänane Austria Sotsiaaldemokraatlik Partei. 26. septembril 1928 andis Alam-Austria liidumaavalitsus Hainfeldile linnaõiguse. Pärast Teist maailmasõda oli Hainfeld Wiener Neustadti järel teiseks enim hävitatud Austria linnaks ja osa Nõukogude okupatsioonitsoonist Liitlasvägede okupeeritud Austrias. Ferdinand Benischkest sai esimene sõjajärgne linnapea aastatel 1945-1962.

Tuntud inimesi
--------------

* Chrysostomus Wieser (1664–1747), Lilienfeldi kloostri abt
* Otto Kemptner (1890–1944), augustiinlasest kanoonik
* Arnold Röhrling (1893–1974), helilooja
* Marianne Zoff (1893–1984), näitleja ja ooperilaulja

Sõpruslinnad
------------

* Issenheim, Haut-Rhini departemang, Prantsusmaa

Viited
------



Lilienfeldi ringkonna vallad

* Annaberg
* Eschenau
* Hainfeld
* Hohenberg
* Kaumberg
* Kleinzell
* Lilienfeld
* Mitterbach am Erlaufsee
* Ramsau
* Rohrbach an der Gölsen
* Sankt Aegyd am Neuwalde
* Sankt Veit an der Gölsen
* Traisen
* Türnitz
**Tanel Meiel** (sündinud 6. mail 1974 Tallinnas) on eesti vaimulik, aastast 2023 EELK Sangaste koguduse õpetaja. 

Ta on lõpetanud aastal 2013 Tartu ülikooli sotsiaalteaduskonna sotsioloogia erialal, 2017 usuteaduskonna religiooniuuringute magistriõppe ja 2018 diakonikoolituse Usuteaduste Instituudi pastoraalseminaris. 

Ordineeriti diakoniks 25. märtsil 2018

Alates 22. juulist 2019 asus vanglate peakaplani ametikohale. Eesti vanglates on 13 kap­lanit ja neid abistavad vabatahtlikud kaastöölised. Meieli sõnul on Jõhvis resideeriva peakaplani ülesandeks koordineerida vanglakaplanite tööd ning seista hea selle eest, et oleks tagatud usuvabadus ja religioosne ning vaimulik teenimine.

Enne seda töötas ta ligi neli aastat Tartu ülikooli infoturbe juhina. Varem oli ta kaitsejõududes kapten, luues küberkaitsealase võimekuse. Samuti on ta töötanud sisekaitseakadeemia kriisireguleerimise nõunikuna.

2023. aasta mai lõpus ordineeriti senine Otepää vallas tegutseva luterliku Sangaste koguduse diakon Tanel Meiel õpetajaks. Senine õpetaja Ivo Pill jätkab abiõpetajana.

Meiel on ka EELK Laatre koguduse hooldajaõpetaja. 2014 asus ta Sangaste ja Laatre kogudusi teenima jutlustajana, seejärel tuli diakoni- ja siis õpetajaamet. 

Hetkel töötab ta kirikuõpetaja töö kõrvalt sotsiaalkindlustusametis planeerimistalituse juhatajana.

Tanel Meiel on abielus ja ühe lapse isa. 
Ta on aktiivne kaitseliitlane ning kaitseväe ja Kaitseliidu kaplan reservis.

Tunnustus
---------

Taani laskurmärk, hõbe 1998, 

KL Tartu Maleva teenetemärk 2002, 

KL hoolsusmärk „Pro Patria" 3. klass 2003, 

KL Sakala Maleva teenetemärk 2003, 

KL Tartu Maleva AKMK teenetemärk 2005, 

KL Valgerist 3. klass 2005, 

KL hoolsusmärk „Pro Patria" 2. klass 2007, 

Lõuna Politsei Prefektuuri teenetemärk 2007, 

KV eeskujuliku teenistuse teeneterist 2008, 

Kaitseministeeriumi Kuldne rinnamärk 2011, 

Päästeteenistuse medal 2011.
Krahv Alexander von Keyserling
Krahv **Alexander Friedrich Michael Lebrecht Nikolaus Arthur von Keyserling** (vene: *Александр Андреевич Кейзерлинг*) (15. august 1815 Kabile mõis, Kuramaa – 8. mai 1891 Raikküla mõis) oli baltisaksa geoloog ja paleontoloog ning poliitik.

Alexander von Keyserling sündis Kuramaal Kabile mõisas krahv Heinrich Dietrich Wilhelm von Keyserlingki ja Anna Amalia Benigna von Nolde pojana.

Krahv Alexander von Keyserlingi vappepitaaf Tallinna toomkirikus
Kuni 19-aastaseks saamiseni õppis koduõpetaja Adolph Wilhelm Riemschneideri käe all.

Aastal 1834. asus ta Berliini Ülikoolis õigusteadust õppima kuid peagi vahetas selle loodusteaduste vastu. Keyserling kaitses 1841. aastal seal doktoriväitekirja.

1840–1843 osales ta mitmel teaduslikul uurimisreisil Siberisse. 1843. aastal sai ta kammerjunkru tiitli.

1846–1847 oli ta suurvürstinna Jelena reisikaaslane.

1847. aastal asus ta elama naise kaasavarana saadud Raikküla mõisa.

1848–1857 ja 1876–1879 oli ta Eestimaa Põllumajanduse Seltsi president.

1857–1862 oli Keyserling Eestimaa rüütelkonna peamees ja 1861–1862 ja 1873–1891 Eestimaa rüütelkonna maanõunik.

Aastast 1858. oli Peterburi Teaduste Akadeemia kirjavahetajaliige ja aastast 1887 auliige.

1859–1862 ja 1890–1891 oli ta Eestimaa Kirjanduse Ühingu president. 1859. aastal sai Keyserling kammerhärra, 1866. aastal õuemeistri tiitli.

1862–1869 oli ta Tartu Ülikooli kuraator. 1869 sai ta Tartu Ülikooli audoktoriks.

Charles Darwin märkis oma teoses "Liikide tekkimine" (1859) Keyserlingi kui üht oma eelkäijat evolutsiooniõpetuse väljatöötamisel.

Isiklikku
---------

Alexander von Keyserling on maetud Raikküla mõisa lähedal asuvale perekonnakalmistule.

Tema poeg oli Leo Keyserling ja pojapoeg oli filosoof Hermann Keyserling.

Kirjandust
----------

* Kongo, L.; Rõõmusoks, A. 1990. Alexander von Keyserlingi elu ja tegevus. *Eesti Loodus* 12.

Välislingid
-----------

* Kuulsaid mõisnikke
* Alexander von Keyserlingi eluloolised andmed (arhiiviversioon)
* Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Vabahärra Konstant von Ungern-Sternberg** | **Eestimaa rüütelkonna peamees**1857–1862 | Järgnev**Vabahärra Alexander von der Pahlen** |
Kaart
**Akste–Häätaru tee** (registrinumber 18138) on kõrvalmaantee Põlva maakonnas. 

Tee pikkus on 15 km. Tee haldaja on Maanteeamet.

Tee algab Akste külas Kärsa–Eoste teelt, läbib Kiidjärve ja Koorvere küla, Kanepi vallas Karilatsi küla ja lõpeb Tõdu külas Karilatsi–Heisri teel.

Akste–Häätaru tee ristub Kiidjärve küla piires Kanariku–Kiidjärve tee ja Tartu–Petseri raudteega, Koorvere külas Põlva–Reola maanteega ning Karilatsi külas Vooreküla–Puskaru teega.

Akste–Häätaru teel on silda:

* Kiidjärve sild üle Ahja jõe
* Koorvere sild üle Ahja jõe
* Põrste sild üle Leevi jõe

Viited
------

1. ↑  Riigimaanteede nimekiri, maanteede liigid ja klassid
2. ↑  "Teeregister. Kõrvalmaanteede nimekiri seisuga 1.01.2014". Originaali arhiivikoopia seisuga 8.12.2015. Vaadatud 27.11.2015.
3. ↑  "Teeregister. Riigimaanteede sildade nimekiri". Originaali arhiivikoopia seisuga 5. märts 2016. Vaadatud 27. novembril 2015.

Välislingid
-----------

* OpenStreetMap Akste–Häätaru tee
**Ene Peiker** (6. juuni 1943 – 21. august 2020) oli eesti dirigent, koormeister, hääleseadja ja õpetaja. 

Ta lõpetas 1957 Valga 1. Keskkooli ja 1970 Tallinna Riikliku Konservatooriumi koorijuhtimise alal, kus tema õpetajaks oli Harri Ilja. 

Ene Peiker lõi aastakümneid kaasa Tartu kultuurielus. Ligi 40 aastat oli Peiker Tartu Akadeemilise Meeskoori koormeister ja abidirigent ning õpetas Tartu Õpetajate Seminaris dirigeerimist. Ene Peiker oli tegev ka Tartu Kultuurihoone Sõprade Seltsingu tegevuses, kogudes ja talletades Tartu kultuurielu ajaloolisi materjale, ning osales üle 25 aasta Tartu mälumängurite žüriis. Ta võttis osa Eesti Naislaulu Seltsi ja Meestelaulu Seltsi tegevusest. 

Aastatel 1961–1968 juhendas ta Tartu Kunstikoolis ansambleid ja soliste, 1965–1966 töötas laulmisõpetajana Luunja 8-klassilises koolis. 1966–1974 juhendas ta ENSV Ametiühingute Nõukogu Tartu Kultuurihoones soliste ja oli naiskoori Leelo koormeister. 

Aastatel 1974–1980 töötas Ene Peiker Tartu Pedagoogilise Kooli muusikaõpetajana, 1980–1984 Tartu 3. Keskkooli muusikaklassi õpetajana ja 1984–2001 Tartu Õpetajate Seminaris dirigeerimise õppejõuna, olles mitme kursuse juhataja ja paljude kursusetööde juhendaja. Aastatel 2001–2010 oli ta Tartu Ülikooli Õpetajate Seminari koolimuusika lektoraadi dirigeerimise lektor, kooripraktika ja lõputööde juhendaja, lõputööde hindamiskomisjoni liige. Aastatel 1979–2016 töötas Peiker Tartu Akadeemilise Meeskoori juures koormeistrina.

Ene Peiker maeti 28. augustil 2020 Raadi kalmistule.

Tunnustus
---------

* 2009 Tartu Ülikooli medal
* 2017 Tartu medal (aktiivse osalemise eest linna kultuurielus)

1. ↑  "Tartu Ülikooli medali kavalerid". *Tartu Ülikool*. Vaadatud 5.12.2022.
Herberts Cukurs Gambias 1933. aastal
**Herberts Cukurs** (17. mai 1900 Liepāja, Kuramaa kubermang, Venemaa Keisririik – 23. veebruar 1965 Montevideo, Uruguay) oli Läti lendur ja väidetav sõjakurjategija.

Cukurs võttis osa Läti Vabadussõjast. Hiljem sai temast rahvusvaheliselt tuntud ja tunnustatud lennunduse pioneer. Ta konstrueeris ja ehitas ise lennukeid ning sooritas pikki lende, sealhulgas ka Gambiasse, Jaapanisse, Palestiinasse ja Etioopiasse. Teda kutsuti hüüdnimedega **Balti Lindbergh** ja **Läänemere kotkas**.

Teise maailmasõja ajal oli Cukurs Läti paramilitaarse abipolitsei üksuse Arāja Komando (ka: Sonderkommando Arajs) liige.

Pärast sõda süüdistati teda Läti juutide mõrvamises holokausti ajal, kuid tema süüd ei suudetud kunagi tõestada.

Cukurs asus pärast sõda elama Brasiiliasse, kus talle kuulus lennundusega tegelev firma. Saksamaa Liitvabariik ja Iisrael nõudsid tema väljaandmist, kuid Brasiilia keeldus sellest. 

1965. aastal tapsid Cukursi Iisraeli salaluure Mossad agendid.

Välislingid
-----------

* Herberts Cukursile pühendatud veebileht
* Herberts Cukursi kuulsamad lennud
* Herberts Cukursi lend Jaapanisse
* Herberts Cukurs Brasiilias
* Pilte Herberts Cukursist
* herbertcukurs.blogspot.com/
Ulugbek ja tema astronoomiaobservatooriumi skeem Nõukogude Liidu margil 1987. aastast
**Ulugbek** (usbeki keeles *Muhammad Tarag'ay Ulug'bek*, *Муҳаммад Тарағай Улуғбек*, farsi keeles میرزا محمد طارق بن شاہرخ الغ‌بیگ – *Mīrzā Muhammad Tāraghay bin Shāhrukh Uluġ Bek*; 22. märts 1394 Sultaniyeh, Pärsia – 27. oktoober 1449 Samarkand) oli Timuriidide dünastia valitseja, astronoom, matemaatik ja sultan. *Ulugbek* oli tegelikult tema hüüdnimi, mis tähendas ligikaudselt "suurt valitsejat" ja oli turgi vaste Timuri pärsia-araabia tiitlile *Amīr-e Kabīr*. Tema kodanikunimi oli *Mīrzā Mohammad Tāraghay bin Shāhrokh*.

Ulugbek paistis silma ka saavutustega astronoomiaga seotud matemaatika vallas, näiteks trigonomeetrias ja sfäärilises geomeetrias. 1424–1429 lasi ta Samarkandi rajada suure observatooriumi. See oli oma aja parim observatoorium, kuid põlvkond hiljem lasksid Ulugbeki järeltulijad sellel laguneda.

Ulugbeki observatoorium Samarkandis. Ulugbeki ajal olid need seinad kaetud lihvitud marmoriga
Valitsejana polnud Ulugbek samavõrd edukas. Ta kaotas mõned lahingud naaberriikidele ning lasi 1448. aastal pärast Bai Sunquri poja Mirza Ala-u-dowleh purustamist hukata Herati linna elanikud. Kui Ulugbeki vanem poeg 'Abd al-Latif hakkas tema vastu mässama ja purustas ta väed lahingus, otsustas Ulugbek alistuda. Poeg jättis ta küll ellu ja andis talle loa minna palverännule Mekasse, kuid andis salajas käsu juba tee peal Ulugbeki pea maha raiuda. Ulugbeki mälestuse taastas ta sugulane, 'Abd al-Latifi kuuekuulise valitsusaja järel kukutanud 'Abdullah (1450–1451), kes lasi astronoomi jäänused sängitada Timuri hauda Samarkandis, kust arheoloogid need 1941. aastal leidsid.

Saksa astronoom Johann Heinrich von Mädler nimetas 1830. aastal Ulugbeki järgi oma Kuu kaardil ühe kraatri.

Ulugbeki observatoorium
-----------------------

Ulugbeki observatoorium (usbeki keeles *Ulug‘bek rasadxonasi*) asus Samarkandi lähistel, Kuhaki künkal. See ehitati aastatel 1424–1428. See oli keskaja üks silmapaistvamaid observatooriume.

Viited
------

1. ↑  B.F. Manz "Tīmūr Lang", in Encyclopaedia of Islam, Online Edition, 2006
**Róisín Marie Murphy** (sündinud 5. juuli 1973 Arklow) on Iirimaa laulja, laulukirjutaja ja muusikaprodutsent, kes tegeleb eelkõige elektroonilise muusika loomise ja produtseerimisega.

Murphy sai kuulsaks 1990. aastate keskel tegutsema hakanud elektroonilise muusika ansambli Moloko lauljana. Tema partneriks bändis oli tema toonane poiss-sõber Mark Brydon. Pärast paarisuhte lõppemist andis Murphy 2005. aastal välja oma esimese sooloalbumi "Ruby Blue", mille ta kirjutas ja produtseeris koos Matthew Herbertiga. Tema teine sooloalbum "Overpowered" ilmus aastal 2007. Tema versioon Bryan Ferry laulust "Slave to Love" oli 2008. aasta Gucci reklaami tunnuslaul.

29. jaanuaril 2008 esines Róisín Murphy ka Eestis.

Karjäär
-------

### Moloko (1994–2003)

Murphy tutvus Mark Brydoniga 1994. aastal peol, küsides ta käest: "Kas sulle meeldib mu liibuv sviiter? Vaata, kuidas see mu kehaga sobib." Neil tekkis suhe. Ühiselt loodud bänd Moloko andis 1995. aastal välja debüütalbumi "Do You Like my Tight Sweater?". Selles albumis on *trip hop* ja *funk* kombineeritud elektroonilise muusikaga. Järgnenud album "I Am Not a Doctor" sisaldas sarnast muusikat. Sellel olnud Boris Dlugoschi remiks laulust "Sing it Back" muutis bänd rahvusvaheliselt edukaks.

2000. aasta oktoobris ilmus Moloko kolmas album "Things to Make and Do". See album jõudis Suurbritannia albumite edetabelis kolmandale kohale ja singlist "The Time Is Now" sai bändi müüduim Briti singel: see saavutas edetabelis teise koha. 2003. aastal ilmus album "Statues".

### Soolokarjäär (2004–...)

Murphy hakkas sooloprojektidega tegelema juba Moloko ajal. Ta salvestas esimese ametliku soolomaterjali aastal 2004 koos produtsent Matthew Herbertiga, kes oli varem teinud remikse Molokole. 

Murphy debüütalbum "Ruby Blue" ilmus 2005. aasta juunis. Teise sooloalbumi esimene singel "Overpowered" tuli välja 2. juulil 2007, teine singel "Let Me Know" septembris ja album "Overpowered" varsti pärast seda.

Diskograafia
------------

### Albumid

* 2005 "Ruby Blue"
* 2007 "Overpowered"
* 2015 "Hairless Toys"
* 2016 "Take Her Up to Monto"
* 2020 "Róisín Machine"
* 2023 "Hit Parade"

### Singlid

* 2005 "If We're in Love"
* 2005 "Sow into You"
* 2007 "Overpowered"
* 2007 "Let Me Know"
* 2008 "You Know Me Better"
* 2008 "Movie Star" / "Slave to Love"
* 2009 "Demon Lover"

Viited
------

1. ↑  "Jazz’n Motion *vol.* 8: Róisín Murphy" – fbi.ee (kasutatud 05.10.2009)

Välislingid
-----------

* Valner Valme "Nädala plaat: Roisin, kas pelgalt diskodiiva? Roisin Murphy "Overpowered" (EMI)". Postimees, 20.10.2007
* Tiiu Laks "Róisín Murphy karjäär sai alguse lollidest lausetest". Eesti Päevaleht, 26.01.2008
Frankie Knuckles DJ-puldis (2012)
**Frankie Knuckles** (kodanikunimega **Francis Nicholls**; 18. jaanuar 1955 – 31. märts 2014) oli USA DJ ja muusikaprodutsent. Knucklesi hüüdnimi oli *The Godfather of House Music* ehk *house*-muusika ristiisa.

Ta sündis New Yorgi  Bronxi linnaosas ja kolis 1970. aastate teisel poolel Chicagosse. 1970ndate lõpus ja 1980ndate alguses mängis Knuckles regulaarselt legendaarses Warehouse'i klubis ning 1982–1987 pidas oma klubi The Power Plant. 1980ndatel oli ta *house*-muusikastiili sünni juures ja tal oli oluline osa uue stiili populariseerimisel. 

Knuckles oli tuntud ka oma remikside poolest. Ta tegi remikse näiteks Michael Jacksoni, Luther Vandrossi, Diana Rossi, Eternali ja Toni Braxtoni loomingust. 1997. aastal võitis ta parima (mitteklassikalise muusika) remiksija Grammy.

2004. aastal nimetas Chicago linn endise klubi Warehouse juures olnud tänavajupi Knucklesi järgi – selle nimi on nüüd Frankie Knuckles Way. 2005. aastal lisati Knuckles saavutuste eest tantsumuusika kuulsuste halli nimekirja. 

Ta suri 59-aastaselt diabeedi tüsistuste tõttu.

Viited
------

1. ↑   Matos, Michaelangelo (01.04.2014). Frankie Knuckles, Godfather of House Music, Dead at 59. Rolling Stone.
2. ↑  Barnes, Marcus (28.11.2012). "Frankie Knuckles: An extended chat with the Godfather Of House". The Independent.
3. 1 2  Greg Kot (01.04.2014). "Frankie Knuckles, house music 'godfather,' dead at 59". The Chicago Tribune.
4. ↑  Minsker, Evan. "Frankie Knuckles, Chicago House Legend, Dead at 59". Pitchfork.
5. 1 2  Brandle Lars (01.04.2014). "Frankie Knuckles, House Music Legend, Dies at 59". The Guardian.
Nõmme ujula
**Nõmme ujula** on spordirajatis Tallinnas Nõmme linnaosas Pääsküla asumis. Spordihoone asub Vabaduse puiestee ja Vikerkaare tänava nurgal, aadressil Vabaduse puiestee 156. Ujula lähedal on Tallinna Pääsküla Gümnaasium. 

Hoone projekteeris Hirvesoo Arhitektibüroo OÜ ja ehitas Facio Ehitus OÜ.

Kahekorruselist siseujulat haldab Tallinna Spordihall. Ujula avati külastajatele 10. juulil 2002. Hoone esimesel korrusel on kuuerajaline 25-meetrine bassein ja lastebassein ning tehnilised ruumid, abiruumid ja kohvik. Teisel korrusel on jõu- ja aeroobikasaal.

Nõmme ujula kõrval Vabaduse puiesteel asub bussipeatus "Vikerkaare", kus peatuvad Tallinna bussiliinid 14 (Vana-Pääsküla - Viru keskus) ja 18 (Laagri - Viru keskus).

Viited
------

1. ↑  Avati Nõmme siseujula. Koolielu
2. ↑  Nõmme ujula saab neljapäeval nurgakivi. / Eesti Päevaleht, 15. august 2001
3. ↑  Sõiduplaanid.[*alaline kõdulink*]

Artiklid
--------

* EPL: Nõmme ujula rõhub odavale pääsmele. Koolielu
* Test: paremateks osutusid Keila ja Nõmme ujula. / Tarbija24, 22. veebruar 2008
* Nõmme ujulas püstitati maailmarekord. / Õhtuleht Online, 08. aprill 2009

Välislingid
-----------

* **Nõmme ujula koduleht**
* Pildid: Nõmme ujula raudbetoon karkass. AS Uus Ehitus RC


|  |  |
| --- | --- |
|  | ***Portaal Nõmme***  |
Baromeetriline kõrgusmõõtur
**Kõrgusmõõtur** ehk **altimeeter** on mõõteriist, millega mõõdetakse kõrgust lähtetasandist. Kõrgust mõõdetakse baromeetrilisel või raadiotehnilisel meetodil ning laserseadme abil. Absoluutset kõrgust mõõdetakse merepinna keskmisest tasemest, millel õhurõhk on 760 mm Hg (1013 hPa).

Baromeetriline kõrgusmõõtur
---------------------------

Baromeetriline mõõtmine põhineb sellel, et kõrguse suurenedes väheneb õhurõhk kindla seadusärasuse järgi. Baromeetrilises kõrgusmõõturis kasutatakse rõhutundliku elemendina aneroidkarpi, mis toimib samal põhimõttel nagu aneroidbaromeeteris, kusjuures näidiku skaala on jaotatud rõhuühikute asemel pikkusühikutega (kilomeetrid, -meetrid, lennukõrguse näidikutes ka jalad). 

Baromeetriline sensor (mõõtmed 5×3×1,2 mm)
Kaasaskantavates digitaalseadmetes mõõdetakse õhurõhku kalibreeritud ja temperatuurkompenseeritud baromeetriline sensoriga, mille mõõtesignaal siseneb mikrokontrollerisse.

Mõõtetäpsus ulatub baromeetrilistel mõõturitel ühe meetrini.

GPS-kõrgusmõõtur
----------------

GPS-seade vajab kõrguse määramiseks signaale vähemalt neljalt GPS-satelliidilt. Mõõtetäpsus ei ületa tavaseadmetel kümmet meetrit.

Raadiokõrgusmõõtur
------------------

Lennunduses mõõdetakse kõrgust lisaks vaadeldud meetoditele ka radari põhimõttel, s.t võrreldakse aega, mis kulub elektromagnetlaine impulsi väljasaatmisest kuni selle peegeldunud vastuvõtust maastikult.

Laserkõrgusmõõtur
-----------------

Meteoroloogias kasutatakse laserkõrgusmõõturit maapinnalt pilvisuse täpse alusekõrguse mõõtmiseks.
Auri Jürna 14. aprillil 2014 Eesti Teatriliidus raamatuesitlusel
**Auri Rebecca Jürna** (sündinud 17. detsembril 1984) on eesti lavastaja. 

Auri Jürna lõpetas 2006. aastal Tartu Ülikool eesti kirjanduse erialal, õppides kõrvalerialana teatriteadust. 2012. aastal lõpetas ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli lavastaja erialal (25.lend). Aastatel 2014–2016 õppis ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia Lavakunstikoolis magistriõppes teatripedagoogikat ja psühholoogiat,

Aastatel 2005–2007 oli Auri Jürna raamatusarja "Värske Raamat" tegevjuht ja toimetaja, aastatel 2006–2007 ajakirja Värske Rõhk luuletoimetaja, 2007. aastal ajakirja Avenüü toimetaja ja autor. 2006. aastal töötas ta ka Vaal Galeriis assistendina.

2008. aastal oli Auri Jürna Eesti Kirjanike Liidu kirjanduslike kolmapäevade projektijuht.

2011. aastal oli ta Tallinna Toomklubis lavastaja-trupijuht. Aastatel 2012–2017 oli Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikoolis õppejõud ja vabakutseline lavastaja. 2016. aastast on ta rahvusooperi Estonia lavastuse assistent.

Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia ooperistuudios on ta lavastanud katkendeid ooperitest.

Ta on tegutsenud ka Giorgio Bongiovanni ("Salaabielu", EMTA ooperistuudio lavastus Estonia laval), Christian Römeri ("Black Rider", VAT Teatri lavastus Kultuurikatlas) ja Ain Mäeotsa ("Peko", Vanemuise teatri lavastus Värska laululaval) assistendi, VAT Teatri lavastuse "Tsaar Saltaan" dramaturg-kaaslavastaja ja näitlejana Hardi Volmeri filmis "Elavad pildid" ning Elmo Nüganeni lavastuses "Jumala Narride Vennaskond" Tallinna Linnateatri Põrgulaval. 

Lisaks on ta töötanud harrastusteatrite näitejuhi ja teinud kaastööd ajakirjandusväljaannetele.

Lavastused
----------

* 2011 Polly Stenham, "Kihvad", VAT Teater
* 2012 Paavo Piik, "Lõputöö", Rakvere Teater
* 2012 Leelo Tungal, "Jeti suur soov"
* 2012 Kaur Riismaa, "Vanamõisa legendid", Saue valla harrastustrupid
* 2013 Claudio Monteverdi soolomadrigalide kompositsioon "Magus valu", Pärnu Ooper
* 2014 Eduard Vilde, "Tabamata ime", T-Teater
* 2015 Auri Jürna, "mul on sulle üks jutt…", T-Teater
* 2015 C. Debussy / G. C. Menotti, "Pelléas-Mélisande / Telefon", Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia ooperistuudio / Von Glehni Teater
* 2015 Samuel Beckett, "Sõnadeta mäng", T-Teater
* 2016 Francis Poulenc, "Inimhääl", EMTA
* 2018 Auri Jürna, Piret Eesmaa, "Ma olen paks!", Urban Yogini Õnnelaboratooriumis
* 2019 Georg Philipp Telemann, "Pimpinone", Opera Veto
* 2019 Vendade Grimmide ainetel Mati Unt ja Rein Agur, "Punamütsike", Rahvusooper Estonia

Isiklikku
---------

Ta on Vello Jürna tütar.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  Auri Jürna. Eesti Lavastajate ja Dramaturgide Liidu veebisait.
2. ↑  Oliver Rand, "Estoniast lahkumine murdis ta..", Õhtuleht, 14. juuni 2007
**Sürgavere mõis** (saksa keeles *Surgefer*) oli rüütlimõis Suure-Jaani kihelkonnas Viljandimaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Põhja-Sakala valda Viljandi maakonnas.

Ajalugu
-------

Sürgavere mõis rajati 17. sajandi keskel. Enne 1919. aasta võõrandamist kuulus mõis Wahlide suguvõsale. Viimane omanik oli Oskar von Wahl.

Vabadussõja ajal oli mõisa rentnik Henry C. Reissar.

Mõisaansambel
-------------

Mõisa peahoone rajati ilmselt 18. sajandil. 1921. aastal asus hoonesse kool, mille jaoks härrastemaja 1939. aastal tundmatuseni ümber ehitati. Ka enamik kõrvalhooneid on tugevasti ümber ehitatud või hävinud.

Vaata ka
--------

* Eesti mõisate loend
* Sürgavere Põhikool

Kirjandus
---------

* Hagemeister, Heinrich von; F. von Bulhovden (1836). *Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands T. 1–2*. Riga: E. Frantzen. Lk 204.

Välislingid
-----------

* Sürgavere mõisast Eesti mõisaportaalis

Suure-Jaani kirik
Suure-Jaani kihelkond

**Kirik**: Suure-Jaani  

**Mõisad**: Aimla mõis | Jaska mõis | Lahmuse mõis | Lõhavere mõis | Navesti mõis  | Olustvere mõis | Reegoldi mõis | Sürgavere mõis | Taevere mõis | Vastemõisa mõis | Ängi mõis
Naine tuvidega
**Sofia** on üks keskseid tegelasi Rootsi lastekirjaniku Astrid Lindgreni romaanis "Vennad Lõvisüdamed" (raamat avaldati 1973. aasta sügisel).

Sofia on Nangijaala elanik. Ta elab Kibuvitsaorus Tulbi talus, mis asub päris küla serva peal: kohe tema maja tagant algavad pilvede poole kõrguvad mäed.
Sofia elab Tulbi talus üksi koos oma hobuse, kitsede, mesilaste ja valgete kirjatuvidega. Tal on aias nii palju lilli, et seal mahub vaevalt liikuma.

Karl Lõvisüda ütleb oma esmamulje põhjal Sofia kohta, et ta pole noor ega vana ja et ta on selline tõmmu, nagu ikka inimesed, kes palju päikese käes on.

Külarahvas suhtub Sofiasse aupaklikult, kuna ta juhib Kirsiorust Nangijaala rahva ühist võitlust Kibuvitsaorgu rõhuva türanni Tengili vastu (Kibuvitsaorus teeb sama Orvar).
Kui Kibuvitsaorg valmistub võitluseks, käib ka Sofia maa-aluse salakäigu kaudu seal ja peab Mattiase köögis istudes sõjaplaane. Samuti aitab ta Kibuvitsaorgu toitu toimetada. Sofia võtab ka ise lahingust osa.
Kui sõda läbi saab, kutsub lahkuma valmistuv Sofia Karli endaga kaasa, Karl aga keeldub. Sofia läheb tagasi Kirsiorgu ja see on viimane kord, kui teda selles raamatus mainitakse.

Aastal 1974 Rootsi ajalehes Expressen avaldatud kirjutises, milles Astrid Lindgren kirjeldab vendade Lõvisüdamete edasist saatust, elab Sofia koos Karli ja Joonatani ema Sigridiga nende naabermajas.

Sofia valged tuvid
------------------

"Tuvid ümbritsesid Sofiat valge väreleva pilvena ning Sofia seisis liikumatult keset nende tiivasabinat. Mõtlesin, et just nõnda nägi ta tõesti välja nagu tuvikuninganna."

("Vennad Lõvisüdamed", peatükk V)

Sofiat hüütakse Nangijaalas Tuvikuningannaks, sest ta peab valgeid kirjatuvisid. Need linnud on Nangijaalas ainsad olendid, kes pääsevad kerge vaevaga üle orgusid lahutavate mägede ja võivad nende vahel sõnumeid kanda. Sofia tuvid on võimelised lendama ka kosmoses, nad saavad lennata tähtedevahelisel alal kuitahes kaugele. Üks Sofia tuvidest laenab Joonatanile oma kesta, kui ta käib Maa peal oma venda Karli külastamas.
Raamatus on nimepidi mainitud kolme tuvi. Esimene neist, Violanta, on juba siis surnud, kui Sofia temast kõneleb. Teine, Bianca, hukkub raamatu keskel, kui ta parajasti Kibuvitsaorust Kirsiorgu sõnumit kannab. Ainus, kes kogu sündmustiku lõpuni elus püsib ja jätkuvalt orgude vahel sõnumeid kannab, on Paloma.

Viited
------

1. 1 2  Lindgren, Astrid (2021). *Vennad Lõvisüdamed*. Sinisukk. ISBN 9789949142750.
2. ↑  "What happened to the Brothers Lionheart?". *www.astridlindgren.com* (inglise). Originaali arhiivikoopia seisuga 30. juuli 2023. Vaadatud 30. juulil 2023.
Tim Allen koos televisiooni uudistesaatejuhi Jay Lenoga
**Timothy Allen Dick** (sündinud 13. juunil 1953 Denveris) on USA näitleja ja koomik.

Elulugu
-------

Tim Alleni isa kinnisvaramaakler Gerald Dick hukkus purjus juhi põhjustatud autoõnnetuses, kui sõidutas oma peret koju Colorado Ülikooli jalgpallimängult, kui Tim oli 11-aastane. 

Ta ema Martha Dick abiellus kaks aastat pärast Geraldi surma oma kooliaegse kallima, episkopaalkiriku diakoniga. Timil on üheksa õde-venda. Pere kolis Michigani osariiki Birminghami.

1975 lõpetas Tim Western Michigan University teleproduktsiooni erialal. 1978 sai ta uimastiäri eest 28-kuuse vanglakaristuse.

Osaline filmograafia
--------------------

### Rollid filmides

* "The Santa Clause" (1994)
* "Toy Story" (1995) (hääl)
* "Jungle 2 Jungle" (1997)
* "For Richer or Poorer" (1997)
* "Toy Story 2" (1999) (hääl)
* "Galaxy Quest" (1999)
* "Who is Cletus Tout?" (2001)
* "Joe Somebody" (2001)
* "Big Trouble" (2002, eesti keeles "Suur sekeldus")
* "Santa Clause 2" (2002)
* "Christmas with the Kranks'" (2004; eesti keeles "Kiiksuga jõulud")

### Roll telesarjas

* "Kodu korda" (1991–1999)

Välislingid
-----------

* Näitleja koduleht
* Tim Allen andmekogus IMDb (inglise)
**Gölsen** on jõgi Alam-Austrias, *Mostviertelis*. See on Traiseni jõe parempoolne lisajõgi.

Jõgi algab Hainfeldis Fliedersbachi ja Ramsaubachi (ka *Innere Gölsen*) ühinemiskohas. Seejärel voolab see läbi Hainfeldi, Rohrbach an der Gölseni ja Sankt Veit an der Gölseni valdade, enne kui suubub Traisenis Traiseni jõkke. Gölsen voolab ida-lääne suunas, kõrguste vahe on 80 m.

Jõgi on tänapäeval korduvate üleujutuste tõttu tugevasti takistatud (Gölseni tamm). Korduvate üleujutuste tõttu kontrollitakse Gölsenit tänapäeval hoolikalt (Gölseni tamm, jõesängi astmed). Kuid oma laias jõesängis võib see moodustada kruusakaldaid.

Paralleelselt jõega kulgeb nn *Gölsentalradweg* ("Gölseni oru jalgrattatee"), mis kulgeb *Traisentalradwegilt* Hainfeldi. Kavas on pikendada rada kuni Triestingi oru jalgrattateeni.

Paralleelselt jõega rajati nn *Gölsentalradweg* ("Gölseni oru jalgrattatee"), mis kulgeb pidevalt asfaldil*Traisentalradwegilt* Hainfeldi ja sealt edasi Triestingi orgu *Triestingtalradwegile*.

Piki Gölsenit kulgeb raudteeliin, Leobersdorfi raudtee, Traisenist Hainfeldini. Varem oli liin pikem ning jätkus Kaumbergini ja kaugemale Triestingi orgu. Alates 2004. aastast on sellel liinilõigul aga sõitnud vaid erirongid.

* Gölsen Wiesenfeldi juuresGölsen Wiesenfeldi juures
* Gölsen Sankt Veiti juuresGölsen Sankt Veiti juures
**Vranov nad Topľou** (kuni 1927. aastani ja aastatel 1944–1969 **Vranov**, ungari keeles *Varannó*, saksa keeles *Frö(h)nel*, harva *Vronau an der Töpl*) on linn Slovakkias Prešovi maakonnas, Vranov nad Topľou ringkonna halduskeskus.

Geograafiline asend
-------------------

Vranov nad Topľou asub Topľa jõe ääres, Prešovist ligikaudu 34 km idakagus ja Košicest umbes 36 km idakirdes.

Ajalugu
-------

Vranovit on esmamainitud aastatel 1332–1337. Linnaõigused sai Vranov enne 1363. aastat.

Rahvastik
---------

Slovakkia 2021. aasta rahvaloenduse andmetel oli Vranov nad Topľou elanikest slovakke 90,29%, mustlasi 0,8%, russiine 0,39%, tšehhe 0,35%, ukrainlasi 0,18% ja ungarlasi 0,13%. Rahvus oli teadmata 7,51%-l elanikest.

Sõpruslinnad
------------

* Tšehhi Bystřice nad Pernštejnem, Tšehhi
* Poola Dynów, Poola
* Ukraina Sambir, Ukraina
* Ukraina Võnohradiv, Ukraina
* Ungari Mád, Ungari

Viited
------

1. ↑  Number of population by ethnicity in the municipality Vranov nad Topľou at 1. 1. 2021 Sčítanie obyvateľov, domov a bytov 2021. Vaadatud 2. detsembril 2023
Jääretke obelisk (2006)
Dolomiidist kätereljeefidega püloonid, mille jalamil põles Nõukogude võimu ajal igavene tuli
**Maarjamäe memoriaal** on Tallinnas Kadrioru asumis Pirita tee ääres asuv mälestusmärk.

Ajalugu ja kirjeldus
--------------------

Maarjamäe memoriaali keskne objekt on 35 meetri kõrgune Jääretke obelisk. Obelisk valmis 1960. aastal ja selle autorid olid arhitekt Mart Port ja skulptor Lembit Tolli. Kompleksis on tribüünid. Keskel on tseremooniaväljak, mille kujundasid 1975. aastal arhitektid Allan Murdmaa, Peep Jänes, Rein Kersten, Henno Sepmann, kunstnik Jüri Palm, insener Vello Hüdsi. Nõukogude okupatsiooni ajal põles dolomiidist püloonide vahel igavene tuli. Püloonidel on reljeefsed käejäljed igavese tule kohal ja pronksist "Hukkuvad kajakad" kahe tahuka, kahe võimu sümboli vahel.

Maarjamäe memoriaali esimene etapp avati 1975. aastal kui mälestusmärk "neile, kes võitlesid Eesti vabaduse eest". Peatelje nõlvadesse kavandati graniidist nimeplokid võidelnud kangelaste nimedega, kuid ei jõutud nimedes kokkuleppele ja nii jäid nõlvadesse suured vundamendiplokid. Oli tellitud ka suurejooneline teine ehitusjärk – midagi vabaõhu "katedraali" taolist –, mis pidi selgitama memoriaali sisu Mahtra sõjast kuni Eesti "ühinemiseni" NSV Liiduga. Autorite kollektiivi täiendati uute liikmetega (Enn Põldroos) ja projekteerimine kestis üle kümne aasta. Teostati suuremõõtmelised maketid, sõlmiti sidemed Soomega, kust pidi saadama plastikreljeefide materjal. Töö jäi pooleli seoses Laulva revolutsiooniga ja Eesti Vabariigi taastamisega 1991. aastal.

Esimese Nõukogude okupatsiooni ajal 1940. aasta detsembris maeti Maarjamäele sadakond punaväelast ning toodi sõjalaevade Avtroil ja Spartak 1919. aastal hukatud meremeeste jäänused. Ühtlasi püstitati mälestusmärk, kuhu oli kirjutatud eesti ja vene keeles: "Siin puhkavad 3. – 5. II 1919. aastal Naissaarel miiniristlejate Spartak ja Avtroil 36 mahalastud meremehe põrmud".

11. veebruaril 1945 avati Maarjamäel Punalipulise Balti Laevastiku 35 meremehe ühishaual mälestussammas, mis oli taastatud 1940. aasta samba eeskujul.

Memoriaal asub reformimata riigimaal, obelisk ning kätereljeefidega püloonid kuuluvad vallasvarana Tallinna linnale.

23. augustil 2018 avati nõukogude-aegse Maarjamäe memoriaali kõrval Maarjamäe kommunismiohvrite memoriaal.

Vaata ka
--------

* Jevgeni Nikonov
* Maarjamäe kalmistu
* Maarjamäe kommunismiohvrite memoriaal
* Maarjamäe Saksa sõjaväekalmistu

Viited
------

1. ↑  Maarjamäe memoriaal vajab hädasti rekonstrueerimist. Päevaleht, 15. juuli 2008.
2. ↑  Allan Murdmaa: Kalevipoja kuju kui mõttetu suurushullustus. www.arhliit.ee, 5. märts 2007
3. ↑  Anto Juske, Kalevipoeg, tahan sind aidata!, Sirp, 9. veebruar 2007
4. ↑  Denes Kattago, LINNAISAD: Maarjamäe kompleksi osas ei tohiks langeda rahvusküsimuse lõksu, Õhtuleht, 8. jaanuar 2018

Välislingid
-----------

* Anni Martin: "Tähenduse minetanud memoriaalansambel" Sirp, 6. märts 2020
Kunagise Ehmja mõisa peahoone varemed, 2010
**Ehmja mõis** (saksa keeles *Echmes*) oli rüütlimõis Martna kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Lääne maakonna Lääne-Nigula valla territooriumile.

Mõisa keskus asus Ehmja külas.

Keskajast pärinevat Ehmja mõisat (saksa k *Echmes*) on esmamainitud 1529. aastal, mil see kuulus Haapsalu toomhärrale Johhan Varnsbekele. 

Kunagisi omanikke:

* 1600 + krahv Magnus Gabriel de la Gardie
* 1603 – mõis läänistati Engelbrecht von Tiesenhausenile eluaegseks lääniks. Tema surma järel pikendas Jacob De la Gardie lääni krahv täiendava pandiraha eest
* 1686 – Christoph Heinrich Kursell ja perekond
* 1768 – Friedrich Fromholdi p von Knorring
* 1783 – Friedrich Johanni p Wartmann
* 1821 – Wilhelm Gustav von Essen
* 1837 – Charlotte von Ungern-Steinberg, Peter Ludwig Konstatin von Ungern-Sternbergi lesk.

Peter Ludwig Konstatin von Ungern-Sternberg oli ohvitser, majandustegelane, Hiiu-Kärdla kalevivabriku rajaja (vt \*Hiiu-Kärdla Kalevivabriku Osaühisus).(14.08.1779 Kuuste – 23.09.1836 Harku). I A: Wilhelmine Charlotte von Strandmann; II A: Charlotte Helene Elisabeth von Below. Perekonnale kuulusid Suuremõisa, Võnnu, Jõesse, Ehmja, Keskvere, \*Tagavere, Undla, Nõva, Alavere, Hüüru ja Harku mõis. 

* 1869 – Alexander von Hoyningen-Huene (1848– 1924), ornitoloog, ühtlasi Maalse mõisa omanik

Kahekorruseline hilisbarokne peahoone ehitati oletatavasti 18. sajandi lõpul. On arvatud, et selle massiivsete müüridega keldriruumid pärinevad keskajast. 

1919. aastal mõis riigistati. Peahoone lagunes varemeteks 1960.–1970. aastatel. Ka kõik kõrvalhooned on tänapäevaks hävinud või varemeis. Ainsana on säilinud ja osaliselt ümber ehitatud viinavabrikuhoone 19. sajandi teisest poolest.

Viited
------

1. ↑  Ehmja mõisast Eesti mõisaportaalis (vaadatud 9. jaanuaril 2015)

Välislingid
-----------

* EHA fondiloend Ungern-Sternbergi andmetega
* Ehmja mõisa pildid umbes aastast 1890 Ajapaiga lehel

Martna kirik
Martna kihelkond

**Kirik**: Martna  

**Mõisad**: Ehmja mõis | Enivere mõis | Haeska mõis | Jõesse mõis | Keskvere mõis | Kurevere mõis | Laiküla mõis | Libumäe mõis | Maalse mõis | Niinja mõis | Patsu mõis | Putkaste mõis | Rannamõisa mõis | Suure-Lähtru mõis | Suure-Rõude mõis | Väike-Lähtru mõis | Väike-Rõude mõis
Võnnu uus loss
**Võnnu uus loss** (läti keeles *Cēsu pilsmuiža*, saksa keeles *Schloß-Wenden*) on loss Lätis Cēsise piirkonnas Cēsises.

Võnnu uus loss kerkis Võnnu komtuuride isiklikest maavaldustest välja kasvanud mõisa juurde. Pärast komtuuriameti kaotamist kuulusid need valdused algul ordumeistritele, seejärel oli tegemist aga riigimõisaga. 1747. aastal anti mõis krahv Aleksei Bestužev-Rjuminile, 1755. aastast oli selle omanik Gottlieb Johann von Wolff. 1777. aastal omandas linnuse koos seda ümbritseva alaga krahv Karl Eberhard von Sievers ning Sieversite omandusse jäi see kuni 1920. aasta maareformini.

Sieversid alustasid uue lossi rajamist 1783. aastal. Alguses korrastasid nad Võnnu ordulinnuse Lademacheri torni kaks korrust ja ehitasid selle juurde tellistest kahekorruselise hoone. Esimesel korrusel olid majandusruumid ja teenijate toad, teisel korrusel aga härraste eluruumid.

Carl Gustav von Sievers lasi hoone aastail 1820–1830 ümber ehitada, rajades klassitsistliku lossi. Fassaadi hakkasid ehtima rõdud ja sambad, aia poole avanev hoone külg oli aga biidermeierlike elementidega. Torni keldrikorrus ja esimene korrus ehitati laoruumideks, teisele korrusele rajati aga salong.

Aastail 1840–1850 ümberehitustööd jätkusid. Torn ehitati kõrgemaks ja lisati uusgooti stiilile omaseid elemente – kitsaid võlvitud kaari ja orvasid. Algselt oli torni kolmandal korrusel elutuba, hiljem aga rajati sinna raamatukogu, torni neljandale korrusele rajati aga galerii. Krahv Emmanuel von Sievers lisas lossile kaks verandat.

Pärast võõrandamist kuulus loss algul sõjaväele (nii Läti Vabariigi kui ka Natsi-Saksamaa vägedele). Nõukogude ajal rajati sinna algul 40 korteriga elamu, seejärel anti loss aga Cēsise muuseumile, mille valduses hoone on ka tänapäeval. Muuseum haldab ka lossi ümber asuvaid ordulinnuse varemeid.

Lossikompleksist on peale peahoone säilinud veel mitu kõrvalhoonet. Aidas on *bowling*'u-saal, tallis-tõllakuuris on Võnnu näitusehall. Kutsarimajas asub Vidzeme turismiassotsiatsioon.

1812. aastal rajati romantilises stiilis lossipark jalgteede, eksootiliste taimede ja veekogudega, milles peegelduvad lossivaremed. Tiikide pindala on 1,2 hektarit. Aastal 1845 rajati pargi juurde õigeusu kirik, osa pargist muudeti surnuaiaks.

Lossiga on seotud ka linna õllevabrik. Cēsises asub Läti vanim õlletehas Cēsu alus darītava, mis ehitati 1878. aastal krahv Sieversi residentsi juurde.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Võnnu uus loss** |

* Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (*läti keeles*)
* Video ordulinnusest ja mõisakompleksist
**Žďár nad Sázavou** (saksa keeles *Saar*) on linn Tšehhis Vysočina maakonnas, Žďár nad Sázavou ringkonna halduskeskus. Žďár nad Sázavou asub Sázava jõe ääres, Jihlavast ligi 32 km kirdes.

Žďár nad Sázavou asub merepinnast 580 meetri kõrgusel.

Asula tekkis 1252. aastal rajatud tsitertslaste kloostri ümber. Aleviks on Žďár nad Sázavoud esmakordselt nimetatud 1293. aastal. Linnaõigused sai Žďár nad Sázavou 1607. aastal. Esimesed suured ettevõtted rajati linna 19. sajandi ja 20. sajandi vahetusel. Raudteeühenduse sai Žďár nad Sázavou 1905. aastal.

Žďár nad Sázavou linna piires asub UNESCO maailmapärandi nimistusse kuuluv Johannes Nepomuki palverännukirik Zelená Horal.

Viited
------

1. ↑  Malý lexikon obcí České republiky – 2017, vaadatud 28.08.2018.
2. ↑  Population in municipalities – 1 January 2023, vaadatud 25.05.2023.
3. ↑  Žďár nad Sázavou Místopisný průvodce po České Republice
4. ↑  Brief history of the town Město Žďár nad Sázavou
5. ↑  Pilgrimage Church of St John of Nepomuk at Zelená Hora UNESCO. World Heritage Convention
Dmitri Gudkov, partei esimees
Andrei Netšajev, partei rajaja
**Muutuste Partei** (vene keeles Партия Перемен; kuni 23. juunini 2018 **Ülevenemaaline poliitiline partei Kodanikualgatus**, Всероссийская политическая партия "Гражданская инициатива") on liberaalne poliitiline partei Venemaal. 

2012. aasta märtsis lihtsustusid poliitiliste parteide registreerimise tingimused. See soodustas mitme uue partei tekkimist. Pravoje Delo liige Andrei Netšajev koos mõttekaaslastega hakkas looma oma parteid. 2012. aasta suvel töötas partei loomise orgkomitee. 2013. aasta märtsis Moskvas peetud Kodanikualgatuse asutamiskongressil valiti Netšajev partei esimeheks.

Parteil on lisaks juhtimisorganile (poliitnõukogu) moodustatud ka föderaalnõukogu. Sellesse nõukogusse kutsutakse poliitikuid, kes võivad kaasa aidata partei arengule ja olla kasulikud oma osavõtuga valimistest. Seejuures parteisse astumine pole kohustuslik. Netšajev tegi 2015. aastal ettepaneku tulla föderaalnõukogusse Vladimir Rõžkovile, Maksim Katzile, Dmitri Nekrassovile, Dmitri Gudkovile ja Gennadi Gudkovile. 2016. aasta mais leppisid Kodanikualgatus ja Boriss Titovi juhitud Kasvupartei kokku kandideerida eelseisvatel Riigiduuma valimistel ühisnimekirjaga. Valimised lõppesid mõlema partei jaoks ebarahuldavalt.

23. detsembril 2017 Moskvas peetud Kodanikualgatuse kongressil esitati Ksenija Sobtšak 2018. aasta Venemaa presidendivalimistel kandidaadiks. Ühtlasi valiti ta partei poliitnõukogu liikmeks (9-liikmelisse poliitnõukogusse kuuluvad tuntud poliitikutest Netšajev ja Dmitri Nekrassov).

Uus nimi
--------

Kolm päeva enne 2018. aasta Venemaa presidendivalimisi (märtsis) teatasid presidendikandidaat Sobtšak ja poliitik Dmitri Gudkov uue poliitilise partei loomisest olemasoleva partei Kodanikualgatuse baasil. Partei põhieesmärk oleks pääsemine parlamenti 2021. aasta Riigiduuma valimistel.

23. juunil 2018 toimus Kodanikualgatuse kongress, kus partei uueks esimeheks valiti Dmitri Gudkov ja partei nimetati ümber Muutuste Parteiks.

Viited
------

1. ↑  Партия Грани. aanechaev.livejournal.com, 27. juuli 2012
2. ↑  Кац предлагает победить. maxkatz.livejournal.com, 27. aprill 2015
3. ↑  "Гражданская инициатива" поборется с Демократической коалицией за Калугу. kommersant.ru, 20. mai 2015
4. ↑  Партия роста и "Гражданская инициатива" договорились о взаимодействии. ria.ru, 23. mai 2016
5. ↑  Дмитрий Гудков и Ксения Собчак создадут "Партию перемен". interfax.ru, 15. märts 2018

Välislingid
-----------

* Koduleht
* Собчак и Гудков возглавят партию "Гражданская инициатива" на съезде 23 июня. interfax.ru, 31. mai 2018
Tom Kühnhackl 2023.
Tom Kühnhackl 2017. aastal Pittsburgh Penguinsis mängimas
**Tom Kühnhackl** (sündinud 21. jaanuaril 1992 Landshutis) on Saksamaa jäähokimängija, kes mängib Rootsi kõrgliiga klubis Skellefteå ründajana vasakäärel.

Ta alustas klubikarjääri kodulinna klubis Landshut Cannibals, mille meeskonnas debüteeris ta hooajal 2008–09 Saksamaa esiliigas. Saksamaa kõrgliigas tegi ta debüüdi järgmisel hooajal Augsburger Panther.

2010. aastal valis Pittsburgh Penguins ta NHL-i *draft* '​is 110. valikuna.

2010. aastal suundus Kühnhackl Põhja-Ameerikasse, mängides kaks hooaega Ontario Hockey League'is. 2011. aasta märtsis sõlmis ta Penguinsiga kolmeaastase lepingu. Aastatel 2012–2015 mängis ta põhiliselt American Hockey League'is (AHL) Penguinsi noorteklubis Wilkes-Barre/Scranton Penguins.

NHL-is debüteeris ta Penguinsi meeskonnas hooajal 2015–16. Esimese värava lõi ta liigas 20. veebruaril 2016 mängus Tampa Bay Lightningi vastu. 2016. aasta märtsis pikendas ta Penguinsiga lepingut kahe aasta võrra. Samal hooajal võitis ta klubiga Stanley karika. Kühnhackl sai sellega pärast Uwe Kruppi ja Dennis Seidenbergi kolmandaks Saksamaal sündinud jäähokimängijaks, kes on Stanley karika võitnud. Stanley karika võitis ta Penguinsiga ka 2017. aastal.

2018. aasta juulis liitus ta New York Islandersiga. 2021. aasta jaanuaris sõlmis ta üheaastase lepingu AHL-i klubiga Bridgeport Sound Tigers.

2021. aasta augustis naasis Kühnhackl pärast 11 hooaega Põhja-Ameerikas Euroopasse, sõlmides kaheaastase lepingu Rootsi kõrgliiga klubiga Skellefteå AIK.

Tema isa Erich Kühnhackl on endine jäähokimängija.

Saksamaa jäähokikoondise koosseisus osales Kühnhackl 2021. aasta maailmameistrivõistlustel.

Viited
------

1. ↑  "Tom Kuhnhackl celebrates with Cup in Germany". nhl.com. 16.8.2016. Vaadatud 21.5.2021
2. ↑  "Varmt välkommen, Tom Kühnhackl!". Skellefteå AIK. 12.8.2021. Vaadatud 3.11.2021

Välislingid
-----------

* Tom Kühnhackl NHL.com lehel
* Tom Kühnhackl hockeydb.com lehel