recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Tallinna teeneka kultuuritegelase preemia** on Tallinna linna autasu, mis antakse füüsilisele isikule pikaajalise väljapaistva loomingulise tegevuse eest kunsti, teatri, filmi, tantsu, muusika, arhitektuuri või kirjanduse alal. Preemia saaja elukohana peab rahvastikuregistrisse olema kantud Tallinna linn. Preemia suurus on 4430 eurot, preemiaga kaasneb tunnistus, millele kirjutab alla linnapea. Tunnistuse annab autasustatavale kätte linnapea Tallinna päeval või mõnel muul pidulikul üritusel. Preemia asutati 2010. aastal ning esimese preemia pälvis 2011. aastal maalikunstnik Valli Lember-Bogatkina. Preemia andmise otsustab Tallinna linnavalitsus ja selle maksab välja Tallinna Kultuuri- ja Spordiamet. Preemia antakse välja üks kord aastas ja seda ei või jagada mitme isiku vahel. Tavaliselt antakse välja aastas üks preemia kuid mõnel korral on välja antud kaks preemiat.

Tallinna teeneka kultuuritegelase preemia laureaadid
----------------------------------------------------

* 2011 – Valli Lember-Bogatkina
* 2012 – Ferdinand Veike
* 2013 – Valter Ojakäär
* 2014 – Eri Klas ja Eino Baskin
* 2015 – Olav Ehala
* 2016 – Arvo Kruusement
* 2017 – Anne Erm
* 2018 – Lydia Rahula ja Aino Pervik
* 2019 – Ivari Ilja ja Mai-Ester Murdmaa
* 2021 – Tõnu Naissoo ja Liidia Golovataja
* 2024 – Helle Laas

Välislingid
-----------

* Tallinna teeneka kultuuritegelase preemia asutav määrus
* Tallinna teeneka kultuuritegelase preemia laureaadid Tallinna kodulehel
* Pealinn 2018: Tallinna teeneka kultuuritegelase preemia pälvivad Aino Pervik ja Lydia Rahula
* Pealinn 2019: Tallinna teeneka kultuuritegelase preemia pälvivad Ivari Ilja ja Mai-Ester Murdmaa
* Pealinn 2021: Teeneka kultuuritegelase preemia pälvisid Tõnu Naissoo ja Liidia Golovataja
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib poliitikust; samanimeliste inimeste kohta vaata lehekülge Hans Rebane (täpsustus)* |

---

Karl August Hindrey šarž Hans RebanesestKarl August Hindrey šarž Hans Rebasest
**Hans Rebane** (24. detsember 1882 Halliste kihelkond – 16. detsember 1961 Stockholm) oli Eesti poliitik, diplomaat ja ajakirjanik.

Hans Rebane sündis Mulgimaal Halliste kihelkonnas Ärma talus. Ta õppis Tartu Ülikoolis arstiteadust ja hiljem Berliinis majandust. Aastatel 1906–1917 oli Rebane ajalehe Postimees toimetuse liige (1913–1914 ja 1916–1917 Postimehe vastutav toimetaja). Aastatel 1918–1927 oli Rebane ajalehe Päevaleht peatoimetaja.

Ta valiti Riigikogu III koosseisu liikmeks ning 1927. aastal sai temast Jaan Tõnissoni juhitud valitsuse välisminister. Seda ametit pidas Rebane 1928. aastani.

Seejärel nimetati ta saadikuks Soome Vabariiki, kus ta rajas tänini Eesti suursaatkonna kasutatava saatkonnahoone. 1936. aastal nimetati ta saadikuks Läti Vabariiki, kus ta töötas kuni saatkonna sulgemiseni Nõukogude Liidu okupatsioonivõimude poolt.

Sarnaselt paljude teiste Eesti diplomaatidega arreteeriti Rebane 1940. aastal, kuid tal õnnestus vange transportinud laevalt Jaen Teär merre hüpata ja kaldale ujuda. 1944. aastal põgenes Rootsi. Ta nimetati ministriks ja välisministri kohuste täitjaks eksiilis August Rei poolt salaja 15. jaanuaril 1945, kuid August Rei tühistas nimetamise kui teostamatu 24. juunil 1949. Hans Rebane ei ole kunagi olnud eksiilvalitsuse välisminister. Rebane maeti 1961. aastal Stockholmi.

Hans Rebase mälestuseks asutati erakondadevälise mittetulundusühinguna 2006. aasta alguses Hans Rebase Euroopa Instituut.

Isiklikku
---------

Hans Rebane on Toomas Hendrik Ilvese ema kasuisa vend. Tema abikaasa oli Johanna Sild-Rebane.

Vaata ka
--------

* Eesti poliitikute loend

Välislingid
-----------

* Hans Rebane Eesti biograafilises andmebaasis ISIK

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Aleksander Hellat** | **Eesti välisminister**9. detsember 1927 – 4. detsember 1928 | Järgnev**Jaan Lattik** |

| * v
* r
Eesti välisministrid |
| --- |
| Kuni 1940. aastani | 
Jaan Poska • Ants Piip • Ado Birk • Karl Robert Pusta • Otto Strandman • Ants Piip • Aleksander Hellat • Friedrich Akel • Otto Strandman • Karl Robert Pusta • Ants Piip • Friedrich Akel • Aleksander Hellat • Hans Rebane • Jaan Lattik • Jaan Tõnisson • Mihkel Pung • August Rei • Ants Piip • Julius Seljamaa • Friedrich Akel • Karl Selter • Ants Piip |
| Eksiilis | 
August Rei • Aleksander Warma • August Koern • Elmar Lipping • Olev Olesk |
| Alates 1991. aastast | 
Lennart Meri • Jaan Manitski • Trivimi Velliste • Jüri Luik • Riivo Sinijärv • Siim Kallas • Toomas Hendrik Ilves • Raul Mälk • Toomas Hendrik Ilves • Kristiina Ojuland • Rein Lang • Urmas Paet • Keit Pentus-Rosimannus • Marina Kaljurand • Jürgen Ligi • Sven Mikser • Urmas Reinsalu • Eva-Maria Liimets • Urmas Reinsalu • Margus Tsahkna |
**Jahilaskmine** on laskespordiala, kus sileraudsetest sportrelvadest lastakse lendavaid pigitaldrikuid või liikuvaid märke ning vint-sportrelvadest seisvaid või liikuvaid märke.

Ainuüksi Euroopa riikides on jahilaskmises kasutusel üle 80 liigi jahilaskeharjutusi. Kogu maailmas kasutatavate jahilaskeharjutuste liikide arv pole täpselt teada.

Jahilaskmine lendavate märkide ehk nõndanimetatud pigitaldrikute, rahvasuus ka pigilindude (*clay pigeon shooting*) laskmise osas jaguneb kahte liiki laskealadeks:

* klassikalised harjutused: kaarrada (*skeet*), kaevikrada (*trap*), paariskaevikrada (*double trap*), ja automaatkaevikrada (*automatik trap*). Neid laskealasid koordineerib Eestis Eesti Laskurliit;
* jahipraktilised jahilaskeharjutused: *sporting*, *compak sporting*, kõrge kukk, jahikahevõistlus (JKV) ja Eestis veel vähe levinud *Helies*, *St. Hubert* jt. Neid laskealasid koordineerib Eestis Eesti Jahispordi Liit.

Lendavate märkide pihta laskmiseks kasutatakse 12-kaliibriseid sileraudseid jahisportrelvi, mis omakorda võivad olla kas kaheraudsed jahipüssid või üheraudsed poolautomaatsed jahirelvad. Laskemoonana kasutatakse sõltuvalt harjutusest kas 24- või 28-grammise haavlilaenguga padruneid, kus haavlite lubatud läbimõõt on 2,0–2,5 mm ehk haavleid numbritega 9–7.

Märkidena kasutatakse põhiliselt lendavaid ja veerevaid, enamasti oranži värvi 60–110 mm läbimõõduga ja 36–182 g kaaluvaid pigitaldrikuid. Standardmärk on 110 mm läbimõõdus ja kaalub 105 g. Märkide (taldrikute) materjaliks on pigi ja kukermiidi (või mõne muu analoogse aine) segu, mis tõhustab märkide purunemist.

Jahilaskmise alla kuuluvad ka vint- ja sileraudsetest relvadest lastavad jahipraktilised kuuliharjutused liikuvate ja seisvate märkide pihta. Näiteks "jooksev metssiga" (JM) lastakse sileraudse relvaga distantsilt 35 meetrit, harjutused JM-1 – JM-7 aga 50 meetri distantsilt, harjutused VJM-1 – VJM-4 ja "jooksev põder" (JP) lastakse vintrelvast 50 ja 100 meetri distantsilt, harjutused JP-1 – JP-4, "seisvad siluetid" ehk harjutus VSS lastakse vintrelvast 100 meetri distantsilt. Neid kuuliharjutusi koordineerib ja arendab Eesti Jahispordi Liit.

Eestist pärit jahilaskurid on maailmas tuntud ja tunnustatud. Eestlased on võitnud olümpiamängude hõbemedali kaevikrajal (Tokio), tulnud maailmameistriks kaarrajal (2006) ning saavutanud muidki kõrgeid kohti Euroopa ja maailmameistrivõistlustel.

Vaata ka
--------

* 1956. aasta NSV Liidu meistrivõistlused jahilaskmises
* 1956. aasta Eesti meistrivõistlused jahilaskmises
* 1951. aasta NSV Liidu meistrivõistlused jahilaskmises
Maria Listra esinemas Tallinna päeval Vabaduse väljakul  
Foto: Ave Maria Mõistlik, 15. mai 2015
**Maria Listra** (sündinud 1. märtsil 1989) on eesti laulja.

Muusikaõpinguid alustas viieaastaselt klaveri erialal Nõmme Muusikakoolis, kus hiljem lisandusid flöödiõpingud. Laulmist on õppinud oma ema Liivi Listra laulustuudios. Ta on võitnud Eesti Televisiooni laste lauluvõistluse "Laulukarussell" aastatel 1996 ja 1998. 

2008. aasta juulis lõpetas ta Londoni Chigwelli Kooli, mis on spetsialiseerunud muusika, draama ja kunstide õpetusele. Seejärel õppis University of Londonis. Aastal 2000 ilmus 11-aastase Maria Listra sooloplaat "Anno Domini 2000", mille müügituluga abistas ta Tallinna Lastehaigla Toetusfondi. Tema sooloesinemised on toimunud paljudes Eesti linnades ning ka Soomes ja Inglismaal. 2007. aastal nimetati Maria Listra Chigwelli Kooli aasta muusikuks. Võiduga pälvis Listra võimaluse esitada Londoni Brentwoodi katedraalis kammerorkestri saatel W. A. Mozarti motetti "Exsultate, Jubilate". Augustis 2008 osales Listra Inglismaal Abingdonis kõrgetasemelisel vokalistide meistrikursusel. Maria Listral on Londoni ülikooli bakalaureusekraad. 

Pärast seitset aastat Londonis kolis ta 2013. aastal Eestisse tagasi.

Ta mängib 2014. aasta oktoobrist muusikalis "Ooperifantoom" Christine'i.

Viited
------

1. ↑  Piret Parik, Hõbekõri Maria Listra kolis Eestisse tagasi, Õhtuleht, 1. märts 2013

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Maria Listra** |
**Pendipäev** on 21. märtsil. Kirikukalendris on see päev benediktiini ordu alusepanija, Monte Cassino kloostri abti Benedictus Nursiast mälestuspäev.

Eestis on teateid selle päeva tähistamisest vaid üksikutes 18. sajandi ja 19. sajandi allikates. Päev oli 19. sajandi lõpuks peaaegu täiesti unustatud.

Kuusalu koguduse õpetaja Johann Wolfgang Boecleri kirjutatud raamatus "Eestlaste ebausukombed, viisid ja tavad" (ilmus 1854. aastal Fr. R. Kreutzwaldi kommentaaridega) nimetatakse seda Harjumaal "usside ärkamise päävaks", mil talveunes ussid uuesti ellu ärkavad. Sel päeval ei või terariista kätte võtta ega metsast midagi koju tuua, nagu madisepäevalgi.

Risti kihelkonnas on 1889. aastal kirja pandud: Pendipäeval ei tohigi puid raiuda, kui soovid, et kevadil kala saad, sest pendipäeval pöörab kala pea kalda poole. Raiud ehk põrutad sa sel päeval, siis pöörata kala tagasi suure merde.

Viited
------

1. 1 2  Pendipäevast Eesti rahvakalendri tähtpäevade andmebaasis *Berta* (vaadatud 27.10.2013)
2. ↑  Pendipäev. Eesti rahvakalender.
3. ↑  Pendipäev. folklore.ee/erk

Kirjandus
---------

* Ehsten abergläubische Gebräuche, Weisen und Gewohnheiten / von Johann Wolfgang Boecler mit Dr. Friedrich Reinhold Kreutzwald. Leipzig : Leopold Voss, 1854.

Välislingid
-----------

* Pendipäevast Eesti rahvakalendri tähtpäevade andmebaasis *Berta*

Maarahva pühad

6. I kolmekuningapäev  • 
13. I nuudipäev ehk kanutipäev  • 
14. I taliharjapäev ehk korjusepäev  • 
17. I tõnisepäev, ka jõuluemapäev  • 
1. II pudrupäev  • 
2. II küünlapäev  • 
9. II luuvalupäev  • 
22. II talvine peetripäev  • 
24. II talvine madisepäev  •
kihlakud: liugupäev ja tuhkapäev  • 
9. III sirgupäev  • 
17. III käädripäev  • 
21. III pendipäev  •
eidepäev  •
urbepäev  •
kevadine pööripäev  •
kiigepüha  •
suur neljapäev  •
suur reede  •
ülestõusmispühad  • 
25. III marjapunapäev  • 
1. IV karjalaskepäev  • 
14. IV künnipäev  •
maahingaus  • 
23. IV jüripäev  •
suvisted  • 
9. V ligupäev, ka kevadine nigulapäev  • 
25. V urbanipäev  •
taevaminemispüha  •
nelipüha  •
suvine pööripäev  • 
23. VI leedopäev  • 
24. VI jaanipäev  • 
29. VI suvine peetripäev  • 
2. VII heinamaarjapäev, ka heinaleedo  • 
10. VII seitsmevennapäev  • 
13. VII karusepäev  • 
25. VII jakobipäev  • 
26. VII annepäev  • 
29. VII olevipäev, ka jakepäev  • 
10. VIII lauritsapäev, ka esimene rukkiema päev  • 
15. VIII rukkimaarjapäev, ka suur rukkiema päev  • 
24. VIII pärtlipäev, ka viimane rukkiema päev  • 
8. IX ussimaarjapäev, ka ussiurguminemisepäev  •
pekopäev  •
sügisene pööripäev  • 
21. IX sügisene madisepäev  • 
29. IX mihklipäev, ka kasupäev  • 
14. X kolletamispäev  • 
26. X midruskipäev  • 
28. X simunapäev  • 
2. XI hingepäev  • 
10. XI mardipäev  • 
25. XI kadripäev, ka hanipäev  • 
30. XI andresepäev  • 
6. XII talvine nigulapäev  • 
7. XII tõnnipäev  • 
13. XII luutsinapäev  • 
21. XII toomapäev  • 
21.–24. XII jõulud  • 
25. XII ajastaja päev
31. XII näärid  •
**Tabasalu Kool** on põhikool Harju maakonnas Harku vallas Tabasalu alevikus. 

Kool avati keskkoolina 1986. aastal. Seoses Tabasalu Gümnaasiumi avamisega 2021. aastal muudeti õppeasutus põhikooliks.

Ajalugu
-------

Kooli rajamise idee pakkus 1980. aastal välja Ranna sovhoosi direktor Vello Lind. Koolimaja ehitati aastail 1984–1986. **Tabasalu Keskkool** alustas tegevus 1. septembril 1986 – samal ajal, kui alustas ka Tabasalu Muusikakool.

1996. aastast anti koolile nimi **Tabasalu Ühisgümnaasium**.

2020. aastal anti Tabasalu Muusikakoolile üle algklasside õppehoone ja 1. septembriks 2021 valmis hariduslinnak, kus on uus algklasside õppehoone. Sellest ajast on õppeasutuse nimeks **Tabasalu Kool**, sest gümnaasiumiklassid eraldati värskelt avatud riigigümnaasiumi – Tabasalu Gümnaasiumi.

Juhtimine
---------

Tabasalu kool
Kooli esimene direkto oli Ott Kasuri. 1996. aastal jõudsid kooli juhtida nii Juhan Sepp kui ka Aino Sokk, kuid 1997. aastal sai uueks direktoriks Mait Tõitoja. 2005. aastast juhtis kooli Harri Kõo, 2010. aastast Carolin Kadaja ja 2016. aastast Martin Öövel. 2022. aastal sai direktoriks Olga Saikovskaja.

Viited
------

1. ↑   (vaadatud 28.06.2017)
2. 1 2 3 4  Ajalugu Tabasalu Kool (vaadatud 8. jaanuaril 2022)

Välislingid
-----------

* Kooli koduleht
* Kooli vana koduleht
**Heinrich Friedrich Emil Lenz** (24. veebruar/vkj 12. veebruar 1804 Tartu – 10. veebruar 1865 Rooma) oli baltisakslasest füüsik. Ta sõnastas 1833 induktsioonivoolu suuna määramise reegli (Lenzi reegel). Tema järgi on valitud induktiivsuse tähis *L*.

Ta lõpetas 1820 Tartu Kubermangugümnaasiumi. Aastail 1820–1823 õppis ta Tartu Ülikoolis keemiat ja füüsikat.

1823–26 võttis Lenz osa Otto von Kotzebue kolmandast ümbermaailmareisist füüsikuna. Ta mõõtis külastatud paikades ilma ja merevee füüsikalisi omadusi. Ekspeditsiooni tulemused avaldati 1831 "Peterburi Teaduste Akadeemia Toimetistes".

Tema nime kannab Lenzi neem Taimõri järves.

Hiljem mõõdistas Lenz Kaukaasias Kaspia mere rannikut.

Aastast 1828 kuulus Lenz Peterburi Teaduste Akadeemiasse, esialgu adjunktina, alates 1834 akadeemikuna. 1836. aastast oli ta Peterburi ülikooli õppejõud (aastast 1840 professor ja matemaatika-füüsikateaduskonna dekaan, 1863. aastast surmani rektor). Lisaks õpetas ta 1830–31 St. Petri-Schules, samuti Mihhaili suurtükiväekoolis.

Lenzi loengud füüsikast ja füüsikalisest geograafiast paistsid silma selguse ja range süstemaatilisuse poolest. Sama kehtis tema gümnaasiumide füüsikaõpiku ja füüsikalise geograafia käsiraamatu kohta. Kumbagi anti välja mitu trükki. Eriti levinud oli neist füüsikaõpik.

Lenzi reegli järgi tekitab indutseeritud elektromotoorjõud alati elektrivoolu, mille magnetväli püüab kompenseerida muutusi induktsioonivoolu esilekutsuvas magnetvoos. Selle reegli avaldas ta 1834 artiklis "*Über die Bestimmung der Richtung durch elektrodynamische Vertheilung erregten galvanischen Ströme*" Füüsika ja Keemia Aastaraamatus ("*Annalen der Physik und Chemie*", alates 1900 kuni tänapäevani kannab see ajakiri nime "*Annalen der Physik*").

Elektromagnetismi hakkas Lenz õppima 1831. Lisaks omanimelisele seadusele avastas Lenz James Prescott Joule'ist sõltumatult 1842 Joule'i seaduse ja sellepärast nimetatakse seda Joule'i-Lenzi seaduseks.

Lenz osales agaralt galvanoplastika väljatöötamises. Selle meetodi oli leiutanud tema sõber ja kolleeg Moritz von Jacobi. 1839 valmistas Lenz selle meetodi abil mitu medaljoni. Koos ühe reljeefiga, mille Jacobi samal aastal valmistas, on need maailma esimesed galvanoplastilised skulptuurid.

Füüsikalise geograafia vallas uuris Lenz õhutemperatuuri ja merevee soolsust, Kaspia mere veetaseme kõikumist, õhurõhu muutuse sõltuvust kõrgusest merepinnast, maamagnetismi mõõtmist, magnetilist inklinatsiooni jm.

Lenz suri Roomas rabandusse.

Isiklikku
---------

Tema vanaisa Friedrich David Lenz oli Tarvastu koguduse õpetaja ning Tartu Ülikooli eesti ja soome keele lektor.

Tema poeg Robert Lenz (1833–1903) oli füüsik, Vene Geograafiaseltsi füüsikalise geograafia osakonna juht, Peterburi Teaduste Akadeemia korrespondentliige ja salanõunik.

Viited
------

1. ↑  Eesti entsüklopeedia, 5. köide, Tallinn 1990, ISBN 5899000090
2. ↑  Valdek Pütsep, Repliik, Sirp ja Vasar, 29. detsember 1978, lk 13
Erastvere mõisa peahoone
**Erastvere mõis** (saksa keeles *Errestfer*) oli rüütlimõis Kanepi kihelkonnas Võrumaal.

Erastvere mõisa on esmamainitud 1452. aastal, kui Johann Soye ostis mõisa Tartu piiskopilt. 1657. aastal läks mõis Ungern-Sternbergide valdusse. Viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli parun Gerhard von Ungern-Sternberg (1882–1946).

2005. aastal pühitseti kalmistul uus kabel, mille ehituseks andis raha viimase paruni Gerhard von Ungern-Sternbergi Saksamaal elav poeg Gerd Ungern-Sternberg.

1926. aastal avati mõisas vanadekodu, kuhu juba siis paigutati psüühikahäiretega isikuid. Härrastemaja lammutati 1972. aastal ja 1976. aastal avati hooldekodu uus kahekorruseline peamaja. Erastvere Hooldekodus on ligi 200 kroonilise psüühikahäire ja vaimse puudega inimest üle Eesti. Hooldekodu juhatajana töötas 1996–2009 psühhiaater Rein Suija.

Vaata ka
--------

* Erastvere mõisa kalmistu

Viited
------

1. 1 2 3  Erastvere, Piigandi ja Kooraste mõis - 1380 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis (vaadatud 19.11.2015)
2. ↑  Herbert Ligi. Põlva ala 13.-17. sajandil. Põlva rajoonis. Tallinn, 1978
3. ↑  Jaanika Kressa, Vabahärrad von Ungern-Sternbergid, Kultuur ja Elu 3/2019

Välislingid
-----------

* Erastvere, Piigandi ja Kooraste mõis - 1380 Eesti Ajalooarhiivi fondiloendis

Kanepi kihelkond

**Kirik**: Kanepi kirik  

**Mõisad**: Erastvere mõis | Heisri mõis | Hurmi mõis | Jõksi mõis | Kaagri mõis | Kanepi kirikumõis |Karaski mõis | Karste mõis | Krootuse mõis | Mügra mõis | Piigandi mõis | Pikajärve mõis | Põlgaste mõis | Saverna mõis | Soodla mõis | Sõreste mõis | Tamme mõis | Valgjärve mõis | Vana-Piigaste mõis | mõis |
|  |
| --- |
| **Artiklit tuleb tõlkida ja kohandada!** |

**Kirimale naiste rahvusvaheline suurmeister** (inglise keeles *Correspondence Chess Ladies Grandmaster*; lühend **LGM**) on kirimales sportlike saavutuste eest naismaletajatele tulemuspõhiselt antav nimetus.

Nimetuse võttis kasutusele Rahvusvaheline Kirimaleföderatsioon (ICCF) 1996. aastal. Selline otsus võeti vastu augustis 1996 Rheinland-Pfalzis Bad Neuenahris toimunud ICCF-i kongressil (Eestist võttis sellest osa Ervin Liebert). Otsustati, et naiste suurmeistri nimetuse andmist rakendatakse tagasiulatavalt. See tähendas, et tingimustele vastas 8 naiskirimaletajat (esimene maailmameister Olga Rubtsova oli surnud 1994. aastal). Need 8 maletajat kinnitatigi septembris 1997 Buenos Aireses toimunud ICCF- kongressil kirimale naiste suurmeistriteks (teiste seas Ljudmila Belavenets, Lora Jakovleva, Ljuba Kristol, Merike Rõtova ja postuumselt nimetuse saanud Gertrude Schoißwohl, kes suri jaanuaris 1997).

Kirimale naiste suurmeistri nimetus antakse kirimaletajatele, kes on tulnud kirimale naiste maailmameistrivõistluste finaalturniiril esikolmikusse või kes saab naiste kirimaleolümpia finaalturniiril naiskonna esimesel laual mängides parima tulemuse või kes on täitnud kaks naiste suurmeistri normi rahvusvahelistel kirimale tiitlivõistlustel.

2012. aasta novembri seisuga oli kirimale naiste suurmeistri nimetuse saanud kokku 43 kirimaletajat, 2019. aasta oktoobri seisuga 86 maletajat, sealhulgas Eestist kaks maletajat.

Naissoost suurmeistrid
----------------------

Esimesi kirimale suurmeistreid Ljudmila Belavenets
**Venemaa**(16): Lyudmila Sergeevna Belavenetz 1991, Lora Grigorievna Yakovleva 1997, Irina Vladimirovna Perevertkina 1998, Nina Grigorievna Shcebenuyk 2006, Olga Mikhailovna Sukhareva 2006, Tamara Porfirevna Zaitseva 2008, Lansa Vasilevna Morokova 2012, Maria Aleksandrovna Lisitcina 2014, Svetlana Vladimirovna Lobanova 2014, Galina Vladimirovna Dmitrieva 2015, Natalya Evgenyevna Churakova 2017, Maria Aleksandrovna Matveeva 2017, Oksana Nicolaevna Zhak 2017, Nadezda Ivanovna Churakova 2018, Elena Aleksandrovna Tryufilkina 2018, Tatyana Sergeevna Kozenko 2020.

**Saksamaa**(15): Sabine Plauth Herr 1998, Myrna Siewert 2004, Annemarie Burghoff 2005, Anja Schmidt 2005, Ricarda Flügel 2008, Laura Hartmann 2009, Sandra Seidel 2010, Constanze Jaeckel 2012, Svetlana Koster 2013, Sabine Willert Betker 2013, Kristin Achatz 2015, Barbara Bolz 2015, Victoria Schweer 2016, Elke Schludecker 2017, Greta Lombeck 2020.

  

  

### Kirimale naiste suurmeistri nimetuse saanud Eesti maletajad

* 1997 – Merike Rõtova
* 2009 – Svetlana Zainetdinova

Vaata ka
--------

* Kirimale suurmeister
* Kirimale naiste rahvusvaheline meister

Viited
------

1. ↑  ICCF Congress, Bad Neueunahr, Germany 25th-31st August 1996[*alaline kõdulink*]. lk 19, iccfwebfiles.blob.core.windows.net
2. ↑  Title Awards: Lady International Grandmaster. congress.iccf.com
3. ↑  Lady Grandmasters November 2012.iccf.com
4. ↑  ICCF Rules iccfwebfiles.blob.core.windows.net

Välislingid
-----------

* ICCF-i andmebaas. iccf.com
* Naiste suurmeistrite nimistu 2012. aasta seisusga. iccf.com
**Paaritu puiduüraja** (*Xyleborus dispar* ehk *Anisandrus dispar*) on mardikaliste seltsi ürasklaste alamsugukonna üraja perekonnast. Ta on levinud ka Eestis. 

Liiki kirjeldas 1792. aastal Johan Christian Fabricius. 

Paaritu puiduüraja uuristab käike paljude vilja- ja metsapuude tüvesse ja okstesse.

Isased valmikud on 1,8–2 mm ja emased 3–3,5 mm pikkused. Keha on poolsilindrilise kujuga. Eestiivad on tumedad, säravad ja pikitriipudega.

Pärast paaritumist, alates aprillist-maist, kaevavad emased puude okstesse iseloomulikke käikude võrke, kuhu kuuluvad ristsuunaline läbistuskäik oksa pinnal, täieliku ringi moodustav ring-käik ning emakäigud – munemiseks mõeldud vertikaalsed lühikesed ummikkäigud oksaraos. Mõnepäevase haude järel kooruvad vastsed. 

Umbes viis nädalat pärast koorumist tõugud nukkuvad. Nad ei uurista käike, vaid toituvad käiguseintes kasvavatest ambroosiaseentest (täpsemalt liigist *Ambrosiella hartigii*), kelle eoseid toovad emased.

Pärast nukkumist, mis kestab umbes kaks nädalat, veedavad valmikud ülejäänud suve ning sügise ja talve liikumatult käikudes, kuni nad järgmisel kevadel peret heidavad.

Kogu elutsükkel kestab seega aasta. 

Paaritu puiduüraja ründab paljusid puuliike (tamm, pöök, vaher, kastan, plaatan, kreeka pähklipuu jt), kuid eelkõige viljapuid (õunapuu, pirnipuu, aprikoosipuu, ploomipuu, virsikupuu jt).

Kõige haavatavamad on viljapuud, sealhulgas heas seisukorras eksemplarid. Paaritu puiduüraja rünnak viib sageli vanade puude kuivamiseni, kuid ka noored puud võivad hukkuda. Väga tugevad noored puud peavad hästi vastu. 

Paaritute puiduürajate tõrjeks pihustatakse pereheitmise ajal insektitsiide, lõigatakse ära kahjustatud oksi ning väetatakse viljaaeda mõõdukalt sõnnikuga, et soodustada puude kasvu ja suurendada vastupanuvõimet.

Viited
------

1. ↑  Paaritu puiduüraja andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes Kasutatud 16.11.2016
2. ↑  *Xyleborus dispar* (F.) *www.agroatlas.ru* Kasutatud 16.11.2016 (inglise)
3. ↑  Salmane, I. *et al*. (2015). *Investigation of European shot-hole borer, Xyleborus dispar (Coleoptera, Scolytidae), in apple orchards of Latvia. Environment. Technology. Resources, Rezekne, Latvia Proceedings of the 10th International Scientific and Practical Conference*, vol II, lk 256–260. *www.researchgate.net* Kasutatud 16.11.2016 (inglise)

Välislingid
-----------

* Paaritu puiduüraja andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes

* Üraskid ja seened
**Erki Pehk** (sündinud 23. märtsil 1968 Võrus) on eesti dirigent.

Haridus
-------

Erki Pehk õppis aastatel 1982–1986 Tallinna Muusikakeskkoolis klaverit ja koorijuhtimist (õp. Reet Ratassepp). 1986–1993 õppis ta Tallinna Riiklikus Konservatooriumis Ants Üleoja juures koorijuhtimist ja Peeter Lilje juhendamisel orkestrijuhtimist. 1992–1994 täiendas ta end Läti Muusikaakadeemias Paul Mägi käe all. Ta on osalenud Kirill Kondrašini nim. meistrikursustel Hilversumis (1990) ja interpretatsioonikursustel Stuttgardis John Eliot Gardineri juhendamisel (1991).

Töökäik
-------

1991–1997 oli Erki Pehk Tallinna Muusikakeskkooli dirigeerimisõpetaja. 1997 täiendas end Guildhalli muusika- ja draamakoolis Londonis Mauritz Sillemi käe all. Aastatel 1999 ja 2001 esines ta edukalt Besançoni (Prantsusmaa) rahvusvahelisel dirigentide konkursil.

Aastatel 1994–2011 töötas Erki Pehk rahvusooperi Estonia dirigendina.

Jaanuaris 2000 kutsus ta ellu projektipõhise XXI Sajandi Orkestri, et produtseerida alternatiivseid muusikaprojekte sõna otseses mõttes barokist rokini. Väljapaistvamad esinemised on olnud kontserdid kontratenor Max Emanuel Cenčićiga, viiuldaja Tatiana Grindenkoga, Tallinna Lauluväljakul toimunud sümfooniline rokk-kontsert "Rujaleidja", televisioonikontsertide sari rahvusvahelisel AIDS-i vastu võitlemise päeval Kaarli kirikus Eesti ja välismaa silmapaistvamate muusikutega, kuid kindlasti ka osalemine Smithbridge Productionsi muusikalide lavaletoomises Tallinna Linnahallis aastatel 1998–2008, millest eredamad on "Linnupuur" (1999), "Vampiiride tants" (2000), "Hüljatud" (2001), "Miss Saigon" (2002), "Crazy For You" (2004), "Tuhkatriinu" (2005).

Aastast 2001 on ta Klaudia Taevi nimelise rahvusvahelise noorte ooperilauljate konkursi ja aastast 2005 Pärnu rahvusvahelise ooperimuusika festivali PromFest kunstiline juht. Festivali raames on ta muusikalise juhina välja toonud koostöös Pärnu Endla Teatri ja Pärnu Linnaorkestriga Verdi "Rigoletto" (2003), Rubinsteini "Deemoni" (2005), Bizet' "Carmeni" (2007) ja Massenet' "Thaïs'" (2009), koostöös Kaunase Riikliku Muusikateatriga Verdi "Attila" (2011), Rimski-Korsakovi "Tsaari mõrsja" (2013), Verdi "La traviata" (2017), Bellini "Kapuletid ja Montekid" (2019), Rossini "Türklane Itaalias" (2021) ja Massenet' "Tuhkatriinu" (2023); koostöös Vanemuise Teatriga (2015) Verdi ooperi "Aida".

Aastast 2014 elab ja töötab Leedus.

Tunnustus
---------

* 2009 Eesti Teatriliidu aasta lavastuse auhind (rokkooperi "Ruja" lavastusmeeskonna liige)
* 2010 Eesti Teatriliidu muusikaauhind PromFesti järjepideva kunstilise juhtimise ja Massenet' ooperi "Thaïs" lavaletoomise eest

Välislingid
-----------

* Koduleht
* Operabase
Toimumiskoht ehk Schloß Reichstadt praeguses Zákupys Tšehhias; litograafia aastast 1853
**Reichstadti lepe** oli 1876. aasta juulis Austria-Ungari ja Venemaa keisririikide vahel peetud kohtumisel sõlmitud, kuid salastatuses hoitud suuline nõusolek Balkani, Bessaraabia ja Kaukaasia küsimuses. Mõlemad impeeriumid olid samal ajal liidus Saksamaa keisririigiga, liitu teati kui Kolmekeisriliitu (*Dreikaiserbund* või *Союз трёх императоров*). 

Kohtumisel olid kohal mõlemad keisrid koos enda välisministritega: Franz Joseph I ja krahv Andrássy ning Aleksander II koos vürst Gortšakoviga. Suuline koosolek toimus 8. juulil Böömimaa linnas Reichstadtis (nüüdne Zákupy). Nad leppisid kokku Ida-küsimuse (*Orientalische Frage* või *Восто́чный вопро́с*) lahendamise ühises lähenemisviisis, mis oli seotud Osmanite impeeriumi rahutuste ja koosolekul osaleva kahe suurriigi huvidega Balkani poolsaarel. Nad arutasid tõenäolise üheksanda Vene-Türgi sõja (peetigi aastatel 1877–1878) teemat, selle võimalikke tulemusi ja mis peaks juhtuma iga stsenaariumi korral.

Pool aastat hilisem Budapesti 1877. aasta kokkulepe kinnitas Reichstadti leppe peamised punktid. Kuigi sõda otsustati San Stefano lepinguga 1878. aastal lõpetada, olid selle tingimused varem sõlmitust üsna erinevad. Budapesti konventsioon lubas Austria-Ungaril nõuda rahulepingu tingimuste revideerimist. See tõi kaasa Viini tungiva nõude, et hiljem samal aastal kutsutakse Berliini kongressil kokku revisjon. Need sündmused tõid kaasa järgneva Bulgaaria kriisi aastatel 1885–1888 ning määrasid lõpuks I maailmasõja nii-öelda tausta.

Leppe tingimused
----------------

* Balkani kristlased saavutaksid iseseisvuse mõõtme[*küsitav*];
* Viin lubaks Peterburil kasu saada Bessaraabiast ja Kaukaasiast;
* Peterburi lubaks Viinil saada kasu Bosniast;
* Peterburi ja Viin nõustuvad mitte looma suurt lõunaslaavlaste riiki Balkanil.

Asjaosalised
------------

* krahv Andrássykrahv Andrássy
* keiser Franz Joseph Ikeiser Franz Joseph I
* keiser Aleksander IIkeiser Aleksander II
* vürst Gortšakovvürst Gortšakov

Vaata ka
--------

* Budapesti 1877. aasta kokkulepe
* Vene-Türgi sõda (1877–1878)
* San Stefano rahuleping
**Cillian Murphy** (sündinud 25. mail 1976 Corkis) on Oscariga pärjatud Iirimaa filminäitleja. 

Filmis "Oppenheimer" kehastas ta füüsikud Robert Oppenheimerit ning pälvis rolli eest parima meespeaosatäitja Oscari, lisaks võitis ta samas kategoorias Kuldgloobuse ja Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia auhinna.

Elukäik
-------

Cillian Murphy sündis Iirimaal 1976. aastal. Tema isa oli kooliinspektor ja ema prantsuse keele õpetaja.

Teismeeas mängis Murphy sellistes bändides nagu The Sons of Mr. Green Genes, kus ta mängis rütmikitarri.

Murphy käis Corki kolledžis ja plaanis saada advokaadiks. Pärast neljandal kolledžiaastal näitlemise vastu huvi tundmist lahkus Murphy õigusteaduskonnast, et jätkata näitlejakarjääri.

Filmikarjäär
------------

Murphy esimene film oli *Sweety Barrett* (1998), millele järgnes koomiline draama *Sunburn*. Murphy on teinud ka "28 päeva hiljem" (2002), "Külmale mäele" (2003) ja "Tütarlaps pärlkõrvarõngaga" (2003). Vaatamata kasvavale rahvusvahelisele filmiedule jagas Murphy oma aega ikkagi filmi ja teatri vahel.[1]

Murphy kõige tuntumad rollide hulka kuuluvad Hernehirmutis filmis "Batman alustab" (2005) ja selle kaks järge, Patrick Braden komöödia-draamas "Hommikusöök Pluutol" (2005), Robert Michael Fischer ulmepõnevikus *"*Algus" (2010), sõduri roll sõjafilmis "Dunkirk" (2017), füüsik Robert Oppenheimer filmis "Oppenheimer" (2023) ja tema tuntud roll oli Thomas Shelby BBC krimidraamasarjas "Peaky Blinders" (2013–2022).

Isiklikku
---------

Murphy on olnud abielus Yvonne McGuinnessiga alates 2004. aastast. Nad kohtusid kaheksa aastat varem Murphy bändi kontserdil. Neil on kaks last. Perekond elas kuni 2015. aastani Londonis ja kolis seejärel Iirimaale Dublinisse.

Välislingid
-----------

* Cillian Murphy andmekogus IMDb (inglise)
* Cillian Murphy andmekogus Filmiveeb
**Silvi-Aire Villo** (sünninimi **Silvi-Aire Kirs**; sündinud 7. veebruaril 1939) on tõlkija ja toimetaja, endine Eesti NSV parteitöötaja.

1970-ndatel aastatel oli ta ELKNÜ Keskkomitee sekretär, Eesti NSV Pioneeriorganisatsiooni nõukogu esimees ja EKP Tallinna Oktoobri rajoonikomitee sekretär.

1981. aastast oli ta EKP Tallinna Linna Lenini rajoonikomitee I sekretär ja EKP Keskkomitee liige. 1987–1988 EKP Keskkomitee propaganda ja agitatsiooni osakonna juhataja ning EKP Keskkomitee ideoloogiaosakonna juhataja esimene asetäitja.

Aastatel 1985–1990 oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu XI koosseisu liige.

Pärast Eesti taasiseseisvumist on ta tegutsenud tõlkija ja toimetajana.

Aastatel 1999–2008 oli ta kirjastuse ILO juhatuse liige.

Tunnustus
---------

* 1976 Medal "Töövapruse eest"
* 1989 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi aukiri

Viited
------

1. ↑  Heiki Suurkask, 25 aastat tagasi: Kes oli kus Laulva revolutsiooni aastal 1988, Forte.ee, 20.08.2013
2. ↑  E-kataloog ESTER
3. ↑  E-äriregister. AS Kirjatus ILO

Välislingid
-----------

* ERR fotoarhiiv. ELKNÜ Keskkomitee sekretär Silvi-Aire Villo. Fotograaf Arnold Moskalik, 18.11.1970
* Rahvusarhiivi fotoinfosüsteem Fotis. Villo, Silvi-Aire, EKP Tallinna Linna Lenini Rajoonikomitee esimene sekretär. Fotograaf Arnold Moskalik, 1984
**Eneken Priks** (kuni 1969. aastani ja praegu **Eneken Aksel**; sündinud 23. märtsil 1947 Tallinnas) on eesti näitleja.

Ta lõpetas 1965. aastal Tallinn 10. Keskkooli ja 1969. aastal Moskva Štšukini-nimelise Teatrikõrgkooli.

Eneken Priks töötas aastatel 1969–1984 Tallinna Draamateatri näitlejana. Oli aastatel 1984–1992 Eesti Teatriliidu vanemkonsultant ja aastast 1992 erialaliitude vastutav sekretär. 2008–2012 oli Mladen Kiselovi abikaasa.

Ta on mänginud ka telelavastustes. Tema tuntuim roll oli lennujaama töötaja 1981. aastal valminud Eesti Televisiooni estraadietenduses "Igihaljas vaatemäng".[*viide?*]

Aastatel 1973–1976 oli Eneken Priks "Reklaamiklubi" saatejuht.

Rollid
======

### Teatris

* 1971 George Bernard Shaw "Ei või iial teada" (Dolly)
* 1972 Tammsaare / Voldemar Panso / Mari-Liis Küla "Inimene ja inimene" (Helene)
* 1973 István Örkény "Kassimäng" (Ilus)
* 1974 Aleksandr Vampilov "Möödunud suvel Tšulimskis" (Valentina)
* 1975 Teuvo Pakkala "Parvepoisid" (Katri)
* 1976 Iko Maran "Ära ole pärdik" (Mari)
* 1980 Elias Lönnrot / Károly Kazimir / Gyula Ortutay "Kalevala" (Ainikki)
* 1983 Luigi Pirandello "Nii see just ongi" (sinjoora Ponza)

### Telelavastustes

* 1981 "Igihaljas vaatemäng" (Lennujaama töötaja)
* 2006 "Kelgukoerad" (Sirje)

Viited
------

1. ↑  Eesti teatri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Eesti Teatriliit. Tallinn 2000

Välislingid
-----------

* Eneken Priks andmebaasis IMDb
* Eneken Priks kino-teatr.ru kodulehel
**Eduard Piiroja** (6. veebruar 1931 Tallinn – 4. märts 1996 Tallinn) oli eesti keemik.

Haridus
-------

Lõpetas Tallinna 10. Keskkooli 1949, Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) keemia-mäeteaduskonna anorgaaniliste ainete tehnoloogia erialal 1954 (*cum laude*), samas aspirantuur, lõpetas 1957. Tehnikakandidaat 1958 (TPI), väitekiri "Mõnede kahealuseliste fenoolide polükondentsatsioonireaktsiooni uurimine"; dotsent 1962; tehnikateaduste doktor 1993 (TTÜ), väitekiri "Oxidation and destruction of polyethylene". Täiendanud end Moskvas 1974.[*viide?*]

Töökäik
-------

TTÜs 1954–1996: polümeeride sünteesi laboratooriumi vaneminsener 1954–1962; orgaanilise keemia kateedri dotsent 1962–1992, kateedrijuhataja 1990–1992; polümeermaterjalide instituudi dotsent ja direktor 1992–1995, TTÜ orgaanilise ja biokeemia kateedri professor 1995–1996.

Teadustöö põhisuunad
--------------------

Polümeeride keemia ja tehnoloogia,polüeteeni oksüdatsioon ja destruktsioon. Loonud polüeteeni vaba pinnaenergiat tõstes ja adhesiooni parandades sellele trükkimise tehnoloogia, samuti trükivärve, mis on patenteeritud seitsmes riigis. Tema loodud termilise destruktsiooni menetlus võimaldab looduses mittelagunevat materjali kasutada uue toormena. Balti Materjalitehnika Ühingu ja Ameerika Materjaliuuringute Seltsi liige. NSV Liidu Rahvamajanduse Saavutuste Näituse kuldmedal (1968) ja pronksmedal (1975). Üle 100 teadustrükise, õppevahendid, 22 NSV Liidu ja 42 välisriikide patenti.

Teoseid
-------

* Plastmassid. Tallinn, 1965, 1975
* Makromolekulaarsete ühendite identifitseerimine. Tallinn, 1973
* Plastmasside värvimine. Tallinn, 1974
* Low-temperature oxidation of unstablized low-density polyethylene (kaasautor H. Lippmaa). // Acta Polymerica 36 (1985) 4
* Термическое разложение полиэтиленовых отходов (kaasautor N. Nikitina). // Пластмассы (1991) 2.

Isiklikku
---------

Eduard Piiroja oli puusepa poeg.

Viited
------

1. 1 2 3  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Kirjandus
---------

* EE 14, 372
* TPI, 185, 209, 277, 278
* Eesti NSV TA Keemia Instituut, 18
* Tallinna Tehnikaülikooli professorid läbi aegade. Tallinn, 2008, 322.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
Jefferson Savarino 2019. aastal Venezuela koondises
**Jefferson David Savarino Quintero** (sündinud 11. novembril 1996 Maracaibos) on Venezuela jalgpallur, kes mängib äärepoolkaitsjana Brasiilia kõrgliigaklubis Botafogo ja Venezuela jalgpallikoondises.

Ta alustas klubikarjääri Venezuela klubis Zulia, debüteerides riigi kõrgliigas 2013. aastal. 2016. aastal tuli ta Zuliaga Venezuela meistriks.

Aastatel 2017–2020 mängis ta Major League Socceri klubis Real Salt Lake.

2020. aasta veebruaris liitus ta Brasiilia kõrgliigaklubiga Atlético Mineiro. 2021. aastal tuli ta klubiga Brasiilia meistriks. Aastatel 2022–2023 mängis ta taas Real Salt Lake'is.

2024. aasta jaanuaris naasis Savarino Brasiilia kõrgliigasse, kui sõlmis lepingu Botafogoga.

Venezuela jalgpallikoondises debüteeris Savarino 3. juunil 2017 sõprusmängus USA vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 9. juunil 2019, kui sõprusmängus kohuti tas USA-ga. Savarino on kuulunud Venezuela koondisse 2019. ja 2021. aasta Copa Américal.

Saavutused
----------

Zulia
* Venezuela Primera División: Clausura 2016
* Copa Venezuela: 2016

Atlético Mineiro
* Campeonato Brasileiro Série A: 2021
* Copa do Brasil: 2021
* Campeonato Mineiro: 2020, 2021
* Supercopa do Brasil: 2022

Viited
------

1. ↑  "Savarino chega ao Rio e explica escolha pelo Botafogo: "Foi pelo projeto". ge.globo.com. 17.1.2024. Vaadatud 19.4.2024
2. ↑   (vaadatud 22.2.2022)
**Viru Keemia Grupp** on Eesti suurtööstusettevõte ning suurim põlevkiviõli tootja nii Eestis kui ka maailmas. Tegutsetakse kogu põlevkivi töötlemise ahelas põlevkivi kaevandamisest suure puhtusastmega peenkemikaalide tootmiseni. Viru Keemia Gruppi iseloomustavad avatus, pühendumus oma tegevusele ning pidev areng.

Viru Keemia Grupp kujunes ASi Kiviter baasil pärast ASi Kiviteri vara ostmist enne selle pankrotti. VKG kuulub Eesti suuremate tööstusettevõtete hulka. 2010. aastatel moderniseeriti ja laiendati tootmist 800 miljonit euro ulatuses.

Tegevusala
----------

Kontserni põhifookus kuulub Eesti peamisele maavarale – põlevkivile. Viru Keemia Grupp tegutseb pühendunult kogu põlevkivi töötlemise ahela ulatuses alates selle kaevandamisest kuni suure puhastusastmega peenkemikaalide tootmiseni.

Ettevõtte tütarettevõtted on VKG Oil AS, VKG Kaevandused OÜ, VKG Logistika AS, VKG Energia OÜ. 

Viru Keemia Grupi juures tegutseb investeerimisüksus VKG Invest, mis tegeleb peamiselt kinnisvarainvesteeringutega. Ettevõttele kuulub näiteks nii Tallinnas kui ka Riias asuv Stockmanni kaubamaja.

* Põlevkivi kaevandaminePõlevkivi kaevandamine
* Põlevkiviõli tootminePõlevkiviõli tootmine
* VKG Ojamaa konveierVKG Ojamaa konveier
* VKG EnergiaVKG Energia
* Viru Keemia GruppViru Keemia Grupp

Põlevkiviõli tootmine
---------------------

Viru Keemia Grupp on Eesti suurtööstusettevõte ning suurim põlevkiviõli tootja nii Eestis kui ka maailmas. Tegutseme kogu põlevkivi töötlemise ahelas põlevkivi kaevandamisest suure puhtusastmega peenkemikaalide tootmiseni. Meid iseloomustavad avatus, pühendumus oma tegevusele ning pidev areng.

Viited
------

1. 1 2  "VKG suuromanik pärast 500 inimese koondamist: 24 kuud suudame veel elus püsida" Eesti Päevaleht, 18. jaanuar 2016
2. ↑  "VKG andis üle miljoni dividende" Äripäev, 22. juuli 2014
3. ↑  "VKG kahjum 7 miljonit" Äripäev, 10. november 2015
4. ↑   (vaadatud 28.11.2015)
5. ↑  "Stockmann müüs Tallinna ja Riia kaubamajad 87 miljoni euroga VKG-le" ERR, 29. detsember 2021

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Viru Keemia Grupp** |

* Ettevõtte koduleht
* "Asmann: kliimaneutraalse äri finantseerimiseks tuleb VKG kaheks jagada" ERR, 30. november 2022
**Aime Maripuu** (1960. aastani **Aime Kõrma**, kodanikunimi 1974. aastast **Aime Prand**; sündinud 25. detsembril 1934 Tallinnas) on eesti kirjanik. 

Aime Maripuu sündis müüja perekonnas. 1953. aastal lõpetas ta Tallinna 10. Keskkooli ja 1958. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi elektriinsenerina. Töötas 1958–1963 Eesti Tööstusprojektis ja 1963–1986 Energiavõrkude Projekti Eesti osakonnas inseneri ja projekteerijana.

Esimene lastejutt ilmus ajakirjas Täheke 1966. aastal, esimene novell Loomingus 1967. aastal. Aime Maripuu on kirjutanud ka kuuldemänge.

Proosa
------

* "Majas rappuvad seinad : jutustused" (1971)
* "Ma küsin : jutustused" (1974)
* "Oota järgmise hommikuni" (1989)
* "Maarjamäe lossi kummitused ja teised kummalised lood" (2008)

Lasteraamatud
-------------

* "Metsarahval oma jutud" (1975)
* "Mets tare taga" (1976)
* "Jäljed ümber järve" (1978)
* "Paganamaa legend" (1980)
* "Jõgi ei peatu kunagi" (1984)
* "Miks rähnipojad alailma karjuvad" (2011)

Viited
------

1. ↑  Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn, 1995, lk. 323

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Aime Maripuu** |
Tõnu Timm, 2018  
Foto: erakogu
**Tõnu Timm** (sündinud 17. juunil 1964) on eesti kitarrist, laulja, helilooja, raadio muusikasaadete toimetaja, etnomuusika kollektsionäär. Tema hüüdnimi on Tõun.

Muusikaga seotud tegevus
------------------------

Ta on mänginud ja laulnud ansamblites Beergrass (1986–1990), Jäääär (alates 1991), Bonzo ja Tõun (2004–2011), Jaanus Nõgisto ja Tõnu Timm (alates 2013). Koostöös Nõgistoga on ilmunud albumid "Eesti Kuningriik" (2013) ja "Tulevikupärimused" (2015). Annab kontserte koos Ilona Aasvere (Folkmill) ja Katrin Mandeliga (esinejanimega Kate). Koos Peep Pihlaku ja Teet Vellinguga moodustati 2018. aastal ansambel Graniidi 17. 2019 kevadel andis Tõnu Timm välja esimese sooloalbumi "Tõun". 

### Pillid ja partnerid

Ta on pühendunud pedal-steel-kitarri[*küsitav*], Weissenborni kitarri ja Havai kitarri mängija. Stuudiomuusikuna on ta mänginud *slide*-kitarri ja *steel*-kitarri paljude Eesti muusikute ja muusikakollektiivide plaatidel (Ultima Thule, Tõnis Mägi, Ivo Linna, Bonzo, Jaak Tuksam, Liisi Koikson, Silvi Vrait, Kukerpillid, Curly Strings, Justament, Airi Allvee, Popidiot, Kollane Allveelaev G, Nine Lives,The Sun, Revolver, Maryann & The Tritones, Revals jpt). Soleerinud külalisena Taani rokkansamblis Seagulls. Samuti mängis ta Havai kitarri filmi "Röövlirahnu Martin" (2005) taustamuusikas, kitarri 2017. aastal linastunud Andres Puustusmaa filmis "Rohelised kassid". 

### Raadiosaated

Ta tegi 1990. aastatel Kuku Raadios saadet "Maailmamuusika". 2000–2008 tegi Vikerraadios samalaadset etnomuusikasaadet "Ilmahelid". 

### Akadeemiline tegevus

Ta on pidanud etnomuusikaloenguid Tallinna Ülikoolis[*viide?*]. On maailmamuusika asjatundjate paneeli World Music Charts of Europe liige[*viide?*].

Isiklikku
---------

Tema vend on hüdrobioloog Henn Timm[*viide?*].

Vaata ka
--------

* Diip

Viited
------

1. ↑  "Päring inforegister.ee andmebaasis". Originaali arhiivikoopia seisuga 9. august 2020. Vaadatud 11. veebruaril 2017.
**Evald Lutsius** (6. jaanuar 1922 Tallinn – 17. juuli 1976) oli eesti ajakirjanik, satiirik ja karikaturist.

Ta lõpetas 1941. aastal Nõmme Gümnaasiumi. Esimesed karikatuurid ilmusid kooli õpilasalbumis „Sulesädemed".

Mobiliseeriti Nõukogude armeesse, ja tegi läbi II maailmasõja Eesti Laskurkorpuse koosseisus. 

Töötas ajakirjanikuna: 1947–1957 ajalehe Harju Elu vastutav toimetaja ja toimetaja asetäitja, Kallaste rajooni ajalehe Nõukogude Küla toimetaja, 1958–1965 ajalehe Noorte Hääl osakonnajuhataja, siis ajalehe Õhtuleht satiiriosakonna juhataja, ajalehe Signaal toimetuses ja Eesti NSV Autotranspordi ja Maanteede Ministeeriumi pressigrupis. Avaldas neis väljaannetes rohkesti satiirilisi kirjutisi ja karikatuure. Oli NSV Liidu Ajakirjanike Liidu liige.

Viited
------

1. ↑  Evald Lutsius: in memoriam. Noorte Hääl (1976) 20. juuli, lk.4
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. juuni 2016. Vaadatud 22. oktoobril 2019.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
3. ↑
4. ↑
**Estía** (*Ἑστία*) on Ateenas välja antav üleriigilise levikuga kreeka päevaleht. Estía on parempoolse, konservatiivse suunitlusega kvaliteetleht. Nime sai leht jumalanna Hestia järgi.

1980. ja 1990. aastatel oli Estía ainuke kreeka päevaleht, mis järgis endiselt uuskreeka keele arhailist ja puristlikku *katharevusa* kirjakeelevormi. Alates 1976. aastast on riigis ametlikult kasutusel *dimotiki* kirjakeelevorm. Enne seda kaldusid konservatiivse ja tsentristliku orientatsiooniga lehed kasutama *katharevusat* ja vasakpoolsed lehed *dimotikit*. 

Estíat trükitakse suuremõõtmelises formaadis ja tavaliselt on selle mahuks 8 lehekülge päevas. Esikaanele pilte ei trükita, samuti puuduvad lehest värvifotod. 

Estía asutati 1876. aastal. Algul oli see kord nädalas ilmuv kirjandusajakiri. 1894. aastal muutis luuletaja ja ajakirjanik Geórgios Drosínis väljaande poliitikast, kultuurist ja majandusest kirjutavaks päevaleheks. 1941. aastal saksa okupatsiooni käigus Estía suleti, kuid peagi pärast vabanemist jätkas leht ilmumist. Üle 120 aasta on Estíat välja andnud Kyrou perekond.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Kiruna valla järvest; Pajala valla järve kohta vaata artiklit Yli Lompolo (Pajala)* |

---

[[Pilt:Yli\_Lombolo\_Kiruna\_2022-08-22\_07.jpg|pisi}}
**Yli Lompolo** (ka *Yli Lombolo*) on madal soojärv Rootsis Lapimaa maakonnas Norrbotteni läänis Kiruna vallas Kiruna Lombolo linnaosast läänes. Järv piirneb lõunas ja edelas märgaladega, põhjas maanteega E10. Geograafilised koordinaadid on 67°50′25″ N, 20°14′10″ E.

Yli Lompolo toitub Luossajoki kaudu põhja poolt Luossajärvist ning järvest voolab lõuna pool välja Luossajoki, mis järgmisena läbib Ala Lompolo. Et järv on nii madal (keskmine sügavus on umbes meeter), on põhi suuremalt jaolt niisugune, kus osakesed ei setti, vaid jäävad lahtiselt põhja, kuni vool neid edasi kannab.

Kuni aastateni 1954–1955, mil ehitati veepuhastusjaam, võttis järv Luossajoki kaudu vastu Kiruna kanalisatsiooniveed. Et vesi oli puhastamata, sisaldas see suured kontsentratsioonis raskemetalle, eriti elavhõbedat, põhiliselt kaevandamise tõttu Kiirunavaaras Luossajärvi ääres. Praegu on suur elavhõbedasisaldus setetes. 

Yli Lompolo ja Ala Lompolo on mitmete lindude pesitsuskohad. Pesitsejate seas on sarvikpütt ja väikekoskel. Järvel viibivad ka laululuiged, pardid ja teised linnud.
**Juuru vald** (saksa keeles *Jörden*) oli vald Juuru kihelkonnas Harju kreisis ja Harju maakonnas 1866–1939.

Eesti haldusjaotus 1925. aastal
Valla pindala oli 205 km² ja elanikke 2990 (1922. aasta seisuga). Vallamaja asus Juuru külas.

Juuru kihelkonna Juuru valda kuulusid Atla mõis, Hiiru mõis, Härgla mõis, Hõreda mõis, Juuru mõis, Juuru kirikumõis, Järlepa mõis, Mahtra mõis, Maidla mõis, Pae mõis, Pirgu mõis, Purila mõis, Saaremõisa mõis, Umbru mõis.

Juuru kihelkonna Juuru vallaga liideti Atla vald (1866–1891), Härgla (Härgküla) vald (1866–1891), Hõreda-Pae vald (1866–1891), Järlepa vald (1866–1891), Mahtra vald (1866–1891), Maidla vald (1866–1891), Pirgu vald (1866–1891), Purila vald (1866–1891).

Vallas sündisid Eduard Riisna, Kaljo Kivi, Aleksander Arro, Hans Vanaveski, Helmut Vaag, Lennart Maurer.

1939. aasta valdade reformiga läks valla maa-ala uue Juuru valla koosseisu, välja arvatud Röa küla, mis läks Kohila valda, ja Purila-Ülejõe küla, mis läks Rapla valda.

Viited
------

1. ↑  Juuru vald (Juuru kihelkond) Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
2. ↑  *Eesti Entsüklopeedia.* 4. köide: *Jaapan–Käolina.* Tartu: Loodus, 1934, lk 149.
3. ↑  Maa-ameti kaardirakendused
4. ↑  Härgla (Härgküla) Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
5. ↑  Hõreda-Pae vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
6. ↑  Järlepa vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
7. ↑  Pirgu vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
8. ↑  Purila vald Rahvusarhiivi Eesti ala valdade registris 1866–1917
**Paul Kondas** (31. märts 1900 Uue-Põltsamaa vald, Pauastvere – 7. august 1985 Viljandi) oli eesti maalikunstnik, naivist. 

Ta lõpetas Põltsamaa Ühisgümnaasiumi. Osales Vabadussõjas. 1921–1923 õppis Tartu Ülikoolis õigusteadust ja kaubandust. 1924. aastal omandas Valgas õpetajate kursustel pedagoogikutse ning alates 1925. aastast töötas Suure-Jaani 6-klassilisse algkooli õpetajana, hiljem juhatajana kuni 1941. aastani, mil asus elama Viljandisse, kus töötas kooliõpetajana. 

Suurem osa tema maalidest sündisid pensionieas. Kondase eluajal ei toimunud ühtegi tema tööde näitust.

Viljandis asub Kondase Keskus, kus on 36 Kondase õlimaali.

Mark Soosaare 1979. aastal valminud dokumentaalfilmi "Pühapäevamaalijad" üks lõik on pühendatud Paul Kondasele.

Paul Kondas elas Viljandis Hiire ja Oru tänava nurga peal asuvas suures kivimajas teisel korrusel. See maja hävis 1943. või 1944. aastal. Ta töötas Viljandis Valuoja koolis. Oskas mängida viiulit. Andis eratunde oma kodus, kus käisid peale tunde õpilased õppimas lisaks koolikursusele veel lisateadmisi joonistamisest ja viiulist. Olevat olnud lahke, pakkus teed ja võileiba. Peale 50. aastat asus elama Tartu tänavale, Koidu tänava nurgast vasakut kätt teise majja, kus ta elas surmani. Armastas fotografeerida. Välimuselt oli keskmise kasvuga, tumedapäine, hiljem hallipäine. Elas üksi.[*viide?*]

Kondase järgi kutsutakse Kondase majaks Suure-Jaani kooli kunagist hoonet, kus ta oli koolijuhataja. Tänapäeval asub hoones Suure-Jaani kultuurimaja.

Kirjandus
---------

* Tiiu Männiste. "Paul Kondas ja tema värviline maailm. The Colorful World of Paul Kondas". Kunst, 2001.

Välislingid
-----------

* Paul Kondas ja tema värviline maailm Viljandi Muuseumi veebisaidil
* Portree
* Maasikasööjad (1965)
* Kalamehed (1963)
* Drezden
* Paunvere poisid (1961)