recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Piz Palü** on mägi Alpide Bernina mäestikus, mis paikneb Šveitsi ja Itaalia vahel. See on suur liustikega kaetud massiiv kolme peamise tipuga läänest itta kulgeval seljandikul. Peamine (ja keskne) tipp on 3900 m kõrge ja asub Šveitsi Graubündeni kantonis, kuigi piir Itaalia Lombardia piirkonnaga kulgeb sellest u. 100 m läänes peaaegu samal kõrgusel (3898 m). Läänetipp (3823 m; riikidevahelisel piiril) on nimega *Piz Spinas* ja on ainus, mis pole jääga kaetud. Idatipp (3882 m; Šveitsis) on nimega *Piz Palü Orientale*. Nimi *Palü* tuleb ladinakeelsest sõnast *palus*, mis tähendab sood, ja öeldavasti sai mägi nime *Alpe Palü* järgi, mis on kõrge alpikarjamaa u. 4 km sellest idas.

Ronimisajalugu
--------------

Juba 12. augustil 1835 ronisid idatippu Oswald Heer ning Peter ja M. Flury koos giidide Johann Madutzi ja Gian Marchet Colaniga ('Bernina mägikitsekuningas'), kellele jäi mulje, et see on mäe kõrgeim tipp. See on endiselt tavaline marsruut Šveitsist, sealt pääseb kerget rada pidi kesktipule. Teise tõusu idatippu tegid 24. juulil 1864 Edward N. Buxton, W.F. Digby, William Edward Hall, J. Johnston ja Montagu Woodmass koos Pontresina giidide Peter Jenny, Alexander Flury ja J. B. Waltheriga. See rühm ei teadnud peaaegu 30 aastat varem toimunud mäkketõusust ja uskus ka jõudmist kõrgeimasse tippu (neil ei olnud tipust ettekujutust). Itaalia (lõuna) poolelt lähenedes ronisid Douglas Freshfield, J. D. Walker ja R. M. Beachcroft koos giid François Devouassoudiga neli nädalat hiljem (17. augustil 1864) kesk- ja idatippude vahelisele kurule, kuid valisid taas idatippu ronimise.

Pole kindel, millal jõuti esimest korda kesksesse ja kõrgeimasse tippu (mida mõnikord eristatakse nimega *Muot da Palü*). Robin Collomb usub, et sellega sai hakkama 1866. aastal Kenelm Edward Digby koos eelnevalt mainitud giidi Peter Jenny ja portjeega. Kindlasti tõusid sinna 28. juunil 1868 Adolphus Warburton Moore, Horace Walker ja Jakob Anderegg. Vaid neli nädalat hiljem 22. juulil 1868 tegid tõusu kõigile kolmele tipule Albert Wachler, Wallner ja George koos giidide Hans ja Christian Grassiga.

Hans ja Christian Grass Pontresinast
Mägi on saavutanud mõningase silmapaistvuse tänu filmile "Die weiße Hölle vom Piz Palü" (1929), kaasrežissöörideks mägifilmide pioneer Arnold Fanck ja Georg Wilhelm Pabst ning peaosas noor Leni Riefenstahl.

Panoraam
--------

Piz Palü panoraam

Suurenda
 Piz Palü panoraam 

Päikesetõus Piz Palül
**Pohla kasvukohatüüp** (PH) (*Vaccinum vitis-idaea site type*)  on laialdaselt levinud lavamaadel, mõhnastikel, nõlvadel ja kõrgustikel.  Pohla kasvukohatüüp käib palumetsade tüübirühma alla.  Eestis leiab neid metsaalasid peamiselt Lõuna- ja Kagu-Eestis, lisaks saartel ja Põhja-Eestis, vähem on leida Kesk-Eestis.  Samuti kuulub pohla kasvukohatüüp II rühma jahiulukite elupaikade tüübirühma. 

Harilik pohl ehk *Vaccinium vitis-idaea*

Mullad
------

Pohla kasvukohatüübi muldade lähtekivimiks on tüüpiliselt tüsedad, erineva päritoluga peeneteralised liivad, mis sisaldavad saviliiva või liivsavi vahekihte. Iseloomulikud nõrgalt või keskmiselt leetunud leedemullad. (LI-LIII) Metsakõdukiht on umbes 3-7 cm ning leethorisont kuni 20 cm. Reaktsioonilt on muld happeline (pHKCl 3.5-5.5), küllastusaste on madal kuni 25%)

Alusmets
--------

Alusmets tüüpiliselt väga hõre või puudub, esineda võib kadakat, kuuski ja pihlakat. 

Männik

Alustaimestik
-------------

Palu-härghein
Üldiselt on liigivaene. Puhmastest esinevad pohl, mustikas ja harva kanarbik.  Samblikurinne suhteliselt hästi arenenud ning moodustab pideva katte.  Sinna alla lähevad näiteks palusammal, harilik laanik, lainjas kaksikhammas ja lehviksammal.  Rohurinne on hõre, leiduda võivad palu-härghein, võnk-kastevars, karvane piiphein, leseleht ja kilpjalg.  Põõsarinne suhteliselt liigivaene, mõned liigid, mida leidub, on kadakas, harilik vaarikas ning harilik pihlakas.

Oluline taimekooslus
--------------------

Tähtsaim taimekooslus pohla kasvukohatüübis on pohlamännik (*Vaccinio vitis-idaeo-Pinetum*) ehk *Vaccinium vitis-idaea pine forest*. 
Pohlamännik on väga mitmekülgne metsatüüp, kust võib leida majapalki, seeni ja marju.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Lõhmus, E. (2004). Eesti metsakasvukohatüübid. Tartu: Eesti Loodusfoto.
2. 1 2 3 4 5 6  J, Paal. (1997). Eesti taimkatte kasvukohatüüpide klassifikatsioon. Tallinn: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus.
3. ↑  Masing, V. Tooming, H. Reintam, L. Aruksaar, H. Frey, T. (1979). Botaanika III. Tallinn: Valgus.
4. ↑  Jahimaakorraldusjuhend. (2003). RTL 2003, 63, 891.  (5.06.2023)
5. 1 2  Põllendik, P. Laheranna 1,5-8 haljastuse hinnang
*Fuzz-*efekt (ingl k mõra, hämu) on eriline äärmusliku moonutuse, täpsemalt ülevõimenduse (ingl k *distortion* või *overdrive*) tüüp, mille algselt lõid kitarristid, kasutades vigaseid seadmeid (nt ületüüritud elektronlampseadmeid, mida on alates 1960. aastatest jäljendatud mitmete "*fuzzbox*" efektipedaalidega). 

Moonutusefekt leiutati algselt 1950. aastatel, kui (lamp)kitarrivõimendit mängiti nii valjusti, et võimendi ei suutnud puhtalt heli tekitada, kuid heli oli moonutatud. Lisaks võidakse kasutada katkist või läbitorgatud kõlarielementi, mis moonutab heli veelgi. Moonutus muutus peagi kitarristide seas nii populaarseks efektiks, et arendati välja omaette kitarriefektipedaal juba võimendisse mineva signaali ületüürimiseks. Hiljem on välja töötatud erinevad moonutusefektid, et tekitada soovitud moonutatud heli isegi vaiksema helivaljuste juures. 

Transistorvõimendi ületüürimiselemisele on omane nelinurklainekujuline moonutus: transistorvõimendi rõhutab Fourier' jada paarituid kordajaid, muutes heli mootorsaega sarnaseks. Transistorvõimendi ei kompresseri signaali nii pehmelt kui lampvõimendi, vaid järgib signaali lainekuju kuni katkestuspiirini ja lõikab seejärel amplituudi tipud järsult täielikult ära. Tulemuseks on terava nurgaga lainekuju, mis meenutab nelinurklainet.

Vaata ka
--------

Audiosignaali töötlus

Lainekuju

Jimi Hendrix

Harvey Mandel
Esiplaanil torn, tagapool vaade kirikule ristlöövi poolt
Utrechti toomkiriku põhiplaan
**Utrechti toomkirik** (hollandi keeles *Sint-Maartenskathedraal*, *Dom van Utrecht*) oli 1580. aastani Utrechti piiskopkonna toomkirik.

Alates 1674. aastast, mil kiriku pikihoone tugeva tormi tõttu sisse varises, koosneb kirik vaid kooriruumist, põikhoonest ja tornist (*Domtoren*), mis 112 meetri kõrgusena on Madalmaade kõrgeim kirikutorn. Toomkiriku torn on üks Utrechti sümbolitest.

Kiriku säilinud osa võlvlagi on 32 meetrit kõrge. Kirikupingid asetsevad üksteise suhtes risti, säilinud on hauamälestusmärke ja vitraažaknaid. Skulptuurid kirikus on lõhutud või peadeta – see on jäetud nõnda mälestusena 1566. aasta pildirüüstest, mil kalvinistid väljendasid sel viisil oma raevu katoliku kiriku pillava rikkuse suhtes.

Utrechti toomkiriku juures töötas 17. sajandil organistina ja kariljonimängijana pime kellamänguehitaja ja -häälestaja ning plokkflöödivirtuoos Jacob van Eyck.

Ajaloost
--------

Katedraali hakati ehitama 1254. aastal. Kirik on pühitsetud pühale Martinile. Hoone on ehitatud kivist ja tellistest Prantsusmaa gootika vormides. Ehitamine peatati mitmel korral raha puudumise tõttu.

Aastani 1580 oli katedraal katoliiklik, siis Hollandi reformeeritud kiriku pühakoda ja alates 2003. aastast kuulub Hollandi protestantlikule kirikule.

Pildid
------

* Utrechti toomkiriku torn van Eyckide Genti altari keskpaneelil "Talle kummardamine"Utrechti toomkiriku torn van Eyckide Genti altari keskpaneelil "Talle kummardamine"
* Toomkiriku kujutis altariretaablil (1457–1467)Toomkiriku kujutis altariretaablil (1457–1467)
* Pikihoone enne 1665. aastat (Pieter Saenredam)Pikihoone enne 1665. aastat (Pieter Saenredam)
* Kiriku välisvaade enne varingutKiriku välisvaade enne varingut
* Pikihoone varemed. Hermann Saftleveni joonistus (u 1674–1685)Pikihoone varemed. Hermann Saftleveni joonistus (u 1674–1685)
* Toomkiriku kooriruumToomkiriku kooriruum
* Purustatud retaabel ühes kabelisPurustatud retaabel ühes kabelis

Viited
------

1. ↑  Building and Rebuilding the Utrecht Cathedral. – Spotlight Stories. Google Arts and Culture
2. ↑  Building and Rebuilding the Utrecht Cathedral. – Spotlight Stories. Google Arts and Culture
3. ↑  "Utrecht. St. Martin's Cathedral. – holland.com". Originaali arhiivikoopia seisuga 9. aprill 2021. Vaadatud 9. aprillil 2021.

Välislingid
-----------

* Utrecht. St. Martin's Cathedral. – holland.com
* Building and Rebuilding the Utrecht Cathedral. – Spotlight Stories. Google Arts and Culture
* Video: HOLLAND: St. Martin's Cathedral / Dom van Utrecht

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Utrechti toomkirik** |
**Linksmakalnis** on küla (endine linn) Leedus endise Kaunase maakonna aladel Kaunase rajoonis, Linksmakalnise valla keskus. Küla asub Jiesia jõe kaldal.

Külas on raamatukogu. Vaatamisväärsuseks on Linksmakalnise mõisa hoonekompleks ja Nõukogude-aegne sõjaväelinnak. Linksmakalnises on sündinud Leedu oboemängija Juozas Vytautas Rimas.

Ajalugu
-------

XIX sajandil rajati küla asukohta Liustbergise mõis. Aastal 1944 rajati mõisa juurde Nõukogude sõjaväebaas, endisse mõisa rajas KGB aga raadioluurekeskuse. Kõik piirkonna elanikud sunniti sealt lahkuma, ehitustöid tegid aga saksa sõjavangid.

15. mail 1958 muudeti asula nimi Liustbergis Linksmakalniseks. Samal ajal sai asulast ametlikult linn. Sealses sõjaväebaasis oli mitu tuhat sõjaväelast, asulas elasid ka tõlgid ja nende pered, kel puudus luba mujal elada ja töötada. Püsielanikke oli asulas vähe, aastal 1968 oli neid 268. 30. septembril 1977 muudeti linn ametlikult külaks.

Vene väed lahkusid Linksmakalnisest 16. juunil 1993. Linksmakalnis läks Kaunase rajooni koosseisu aastal 1995, pärast seda hakkasid sinna asuma leedulased. Samal aastal avati külas leedukeelne kool.

* Sõjaväelaste klubiSõjaväelaste klubi
* Endine kontrollpunkt asula servalEndine kontrollpunkt asula serval
* Raadioluurekeskuse hoone aastal 1992Raadioluurekeskuse hoone aastal 1992

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Linksmakalnis. Mažoji lietuviškoji tarybinė enciklopedija, Kd. 2 (K–P). Vilnius, Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1968, 442 lk.
3. ↑  Linksmakalnis. Visuotinė lietuvių enciklopedija, Kd. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 415 lk.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Linksmakalnis** |

* Küla portaalis vietoves.Lt
Kuressaare vapp
**Kuressaare vapp** on Saare maakonnas asuva Eesti linna Kuressaare vapp.

Vapp on kinnitatud juunis 1992. Vapi kavandi autor on Endla Tuutma.

Vapi kirjeldus
--------------

Linna vapil on kujutatud sinist kilpi ja sellel asuvat kahe torniga hõbedast lossi, mille parempoolsel tornil on tuulelipuga kuldne teravatipuline kiiver. Lossi väravas langevõre all seisab hõbedane vasakule vaatav nimbusega kotkas. Vapi kilbil on lint tähtedega I. P. E. V. (esitähed Johannese evangeeliumi esimesest lausest: "In principio erat verbum" – 'alguses oli sõna').

Kuressaare vapi sinine toon Pantone värvitabeli järgi on 285C ja CMYK värvides C91%, M43%, Y0%, K0%.

1940. aastal ette valmistatud Vabariigi Presidendi otsuse kavandis on Kuressaare vapi kirjeldus: *Kuressaare linna vapiks kilbi sinisel väljal hõbedane lossikivisein torniga kummalgi flangil. Parempoolne torn on kant kuldse koonusekujulise katusega, mille tipul kuldne lipp. Vasakpoolne torn on lahtise sakmelise äärega. Lossi lahtises väravas asetseb ülestõstetud kuldne langevõre ja selle all hõbedane kotkas, kuldsel lindil, millel tähed "I.P.E.V." (algustähed Johannese evangeeliumi I peatükist, ladinakeelses tekstis "In principio erat verbum").*

Põhjendus
---------

Kuressaarele Magnuse poolt linnaõiguse andmise puhul 1563. aastal linnale antud esimese vapi kirjeldus pole säilinud. Sellel, kuni 1944. aastani kasutatud vapil oli kujutatud piiskopkonna kaitsepühaku evangelist Johannese kotkast lossivärava all. 19. sajandil väideti linna eestikeelsele nimele tuginedes mõnede autorite poolt, et vapil kujutatud lind peaks tegelikult olema kurg.

Uus Kuressaare vapp on joonistatud Endla Tuutma poolt linna esimese suure pitsati (asub Saaremaa muuseumis) jäljendi alusel. Kotka joonise eeskujuks oli kotkas piiskopilinnuses asuva piiskopi eluruumi kaminalt (18. sajandist).

Vaata ka
--------

* Kuressaare lipp
* Saare maakond

Välislingid
-----------

* Kuressaare sümboolika linna kodulehel
**Saikava** on küla (*mazciems*) Lätis Madona piirkonnas Prauliena vallas.

Saikava asub valla lõunaosas merepinnast 90 meetri kõrgusel Aiviekste jõe kaldal. Küla jääb valla keskusest Praulienast 14, piirkonna keskusest Madonast 19 ja Riiast 170 kilomeetri kaugusele. Sinna jääb Saikava bussipeatus.

Saikava on kujunenud endise Saikava valla vallamaja juurde. Saikavas on rahvamaja, külas on asunud ka haigla, pood ja postkontor.

Rahvamaja juurde istutati aastal 1942 vallast Siberisse küüditatute mälestuseks tammed. Hiljem püstitati sinna ka mälestustahvel natsismiohvritele.

Aastal 1915 sündis külas Brasiilia vaimulik Andrejs Ceruks.

Looduskaitse all on Kaitseväe maja tammed ja Amatnieki tamm. Küla jääb osaliselt Teiči looduskaitseala kaitsevööndisse.

Aastal 2008 oli külas 60 elanikku.

Viited
------

1. ↑  Autotransporta direcija
2. ↑  Список памятников и памятных мест, связанных с событиями Великой Отечественной войны, на территории Латвийской Республики
3. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
4. ↑  Vietvārdu datubāze

| * v
* r
Prauliena valla asulad |
| --- |
| 
Baltiņi **·**  Būdāni **·**  Graviņas **·**  Kaļpi **·**  Kamatauskas **·**  Lazdona 1 **·**  Lūza **·**  **Prauliena** **·**  Saikava **·**  Silkaļpi **·**  Skaistkalni **·**  Slavieši **·**  Trakši **·**  Vecpoļi **·**  Vecsaikava |
Vaade linnale ja Korjaki sopkale Avatša lahelt
**Petropavlovsk-Kamtšatski** on linn Venemaal, Kamtšatka krai halduskeskus.

Ajalugu
-------

Petropavlovsk-Kamtšatski asutas Vitus Bering 1740. aastal itelmeeni küla Autšini kohale. Ta andis sellele nimeks Petropavlovsk oma laevade järgi.

1779 külastasid sadamat James Cooki kolmanda ümbermaailmareisi ajal tema laevad "Discovery" ja "Resolution". Augustis maeti sinna Charles Clark, kes oli pärast Cooki hukkumist ekspeditsiooni juhtimise üle võtnud.

1812 nimetati asula linnaks (esialgse nimetusega Petropavlovski sadam) ja Kamtšatka poolsaare halduskeskuseks. 2. detsembril 1849 moodustati Kamtšatka oblast ja selle pealinna nimetati seekord Petropavlovski Port.

1913 kehtestati linna vapp, mis üldjoontes langes kokku oblasti vapiga, ainult sellele oli üles lisatud kolmest tornist koosnev kroon ja alla kaks ankrut, mis olid kokku seotud Aleksandri lindiga. Linnavalitsuse algatusel taastati vapp 1993. aastal.

1924 nimetati linn ümber Petropavlovsk-Kamtšatskiks, et eristada linna Kasahstanis asuvast Petropavlovskist.

21. aprillil 1933 alustas linnas tööd elukutseline teater. 6. novembril 1936 valmis esimene laevaehitustehas. 31. augustil 1958 avati Kamtšatka esimene kõrgkool, Kamtšatka Pedagoogiline Instituut, mis 31. oktoobril 2000 nimetati ümber Kamtšatka Riiklikuks Pedagoogiliseks Ülikooliks, see 15. juulil 2005 omakorda Kamtšatka Riiklikuks Ülikooliks ja 6. märtsil 2006 Vitus Beringi nimeliseks Kamtšatka Riiklikuks Ülikooliks.

31. oktoobril 1972 autasustati Petropavlovsk-Kamtšatskit Tööpunalipu ordeniga.

1. juulil 2007 valiti Petropavlovsk-Kamtšatski rahvahääletuse tulemusel Kamtšatka krai administratiivkeskuseks.

Transport
---------

Raudteesid Kamtšatkal ei ole.

Nõukogude ajal toimus reisilaevaühendus Vladivostokiga. 1980. aastate lõpus see lõpetati kahjumlikkuse tõttu.

Seetõttu toimub peamine ühendus välismaailmaga Jelizovo lennujaama kaudu. Sealt toimuvad regulaarsed reisid paljudesse Venemaa linnadesse, näiteks Habarovskisse, Krasnojarskisse, Moskvasse, Novosibirskisse, Peterburi ja Vladivostokki ning isegi USA-s Alaskal olevasse Anchorage'isse. Lisaks korraldatakse mitmesse paika nii Kamtšatka krais, mujal Venemaal kui välismaal (Tai) tšarterlende.

Viited
------

1. ↑  , vaadatud 2021.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Petropavlovsk-Kamtšatski** |

* Koduleht
* Fotod
**Harald Tikk** (15. veebruar 1931 Navesti küla, Olustvere vald – 22. aprill 2023) oli eesti loomakasvatusteadlane, põllumajandusdoktor (1976).

Elulugu
-------

Tema haridustee algas Reegoldi algkoolis, millele järgnes Tääksi 7-klassiline kool ja Viljandi II Keskkool. Pärast keskkooli lõpetamist 1950. aastal asus Harald Tikk õppima Tartu Riikliku Ülikooli agronoomia teaduskonna zootehnika osakonda, mille lõpetas Eesti Põllumajanduse Akadeemias õpetatud zootehnikuna 1955. aastal. 

Juba õpingute ajal töötas Tikk eriloomakasvatuse kateedri katsetehnikuna ja jäi sellele tööle 1962. aastani. 1962–1965 õppis Tikk aspirantuuris eriloomakasvatuse kateedris ja kaitses edukalt kandidaadidissertatsiooni teemal *Üleskasvatusviiside mõju kalkunibroilerite kasvule ja lihaomadustele*. Pärast aspirantuuri EPA eriloomakasvatuse kateedri assistendina ja 1966. aastast vanemõpetajana asus Harald Tikk sügavuti kalkunikasvatusega seotud teemasid uurima ja kaitses 1974. aastal põllumajandusteaduste doktori kraadi eriloomakasvatuse alal *Uurimus kalkuniliha toodangu ja selle kvaliteedi tõstmiseks Eesti NSV tingimustes*. 

Aastatel 1974–1979 töötas Harald Tikk EPA zootehnikateaduskonna prodekaanina, 1977–1997 eriloomakasvatuse kateedri professorina, sealhulgas 1980–1991 kateedri juhatajana ja 1992–1997 Eesti Põllumajandusülikooli (EPMÜ) loomakasvatusinstituudi väikelooma ja linnukasvatuse osakonna juhatajana. Seejärel oli ta aastast 1997 surmani EPMÜ emeriitprofessor. 

Tikk on õpetanud erilooma-, linnu- ja karusloomakasvatust, lindude geneetikat, inkubatsiooni ja söötmist. Uurimusi põllumajanduslindude pidamise, söötmise ja aretuse ning karusloomakasvatuse alalt.

Tikk oli 1988. aastal tõuks tunnistatud eesti vuti aretanud autorite kollektiivi juht.

Aastast 1974 Ülemaailmse Linnukasvatuse Teadusliku Assotsiatsiooni liige, aastast 1992 selle assotsiatsiooni Eesti osakonna president.

Aastatel 1959–2009 on Harald Tikk laulnud meeskooris Gaudeamus.

Tunnustus
---------

Harald Tikku on mitmeti tunnustatud tema suure panuse eest Eesti linnukasvatusteadusse.

* 1987 – Eesti NSV teeneline teadlane
* 1988 – ENSV Ministrite Nõukogu preemia (eesti vutitõu loomise kollektiivi liikmena)
* 2008 – Valgetähe IV klassi teenetemärk

Töid
----

* Kalkunikasvatus (1963, 1976, 1984)
* Kanamunade ja linnuliha tööstuslik tootmine (1980, autoreid)
* Uusi põllumajanduslinde (1986, koos Viive Tikuga)
* Karusloomakasvatus (1987)
* Linnukasvatus I, II, III (1993, autoreid)
**Andra Pärsimägi** (sündinud 19. juulil 1963 Rakveres) on Eesti jurist, kohtunik.

Ta lõpetas 1990. aastal õpingud Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonnas. Aastatel 1987–1992 töötas ta Tartu Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomitee raamatupidaja, kaadriinspektori ja juristina. 1992–1993 töötas ta algul Tartu Maavalitsuse õigusametis spetsialistina, hiljem Tartu Linnavalitsuse korteriametis juhatajana.

29. detsembril 1993 nimetas president Lennart Meri Riigikohtu üldkogu ettepanekul Andra Pärsimäe kohtunikuks Tartu Ringkonnakohtusse. Ta töötab tänini Tartu Ringkonnakohtu tsiviilkolleegiumis.

Ta on Eesti Kohtunike Ühingu liige.

Tunnustus
---------

* 2023 Valgetähe IV klassi teenetemärk

Viited
------

1. 1 2 3 4  Tiia Kotkas, "Eesti kohtunikud" (1996), lk 26.
2. ↑  Kersti Kerstna-Vaks, Toomas Riismaa, Krista Tamm, Tiia Kotkas, "Eesti kohtunikud" (2006).
3. ↑  Krista Tamm, Tiia Kotkas, "Eesti kohtunikud" (2011).
4. ↑  Elektrooniline Riigi Teataja. Vabariigi Presidendi 29.12.1993 otsus nr 241 "Kohtunike ametisse nimetamine". Avaldamismärge: RT I 1994, 1, 1.
5. ↑  "Eesti kohtute veebilehekülg (kohus.ee). Tartu Ringkonnakohtu kontaktandmed". Originaali arhiivikoopia seisuga 12. august 2019. Vaadatud 3. septembril 2019.
6. ↑  Eesti Kohtunike Ühingu veebilehekülg. "Liikmed".
**Normandia hertsogkond** oli hertsogkond Prantsusmaa põhjarannikul aastatel 911–1469. Nime sai hertsogkond selle järgi, et viikingeid kutsuti normannideks.

Normandia hertsogkond tekkis, kui Lääne-Frangi kuningas Charles III Lihtsameelne tunnistas 911. aastal Saint Clair-sur-Epte'i rahulepinguga viikingi väepealiku Hrolfi, ladinapärase nimega Rollo õigusi osale Neustria Roueni krahvkonnast. See oli tulevase Normandia hertsogkonna tuumik Inglise kanali ääres Seine'i suuet ümbritsevad maadel, mida viikingid olid oma rüüsteretkede käigus koloniseerinud 8. sajandist alates. Rollo (Hrolf) tunnistas end kuninga vasalliks, lasi end ristida ning abiellus Charles III tütrega.

Normandia piirnes La Manche'i väina, Bretagne'i hertsogkonna, Mani saare, Orléansi, Île-de-France'i ja Picardiega.

912. aastast oli selle pealinn Rouen.

Põhja-Prantsusmaa Anjou ja Normandia hertsogi dünastiate vahelises võimuvõitluses 11. sajandil saavutas Normandia hertsog võidu Maine'i üle, sellest sai ka tugipunkt Normandia hertsogkonna valitsejale William Vallutajale Inglismaa vallutamisel. 1066. aastal vallutas see Normandia hertsog Inglismaa kuningriigi ning tõusis Inglismaa troonile. Sellest ajast oli "Normandia hertsog" Inglise kuninga tiitel, kuigi 1204. aastal vallutas Normandia (välja arvatud Kanalisaared) Prantsusmaa kuningas Philippe II. 

1069. aasta linnaelanike ülestõusuga läks võim Maine'i linnas Hugh V-le, kellest sai Maine'i hertsog, ning sama pärilusliini kaudu jäi Maine'i valitsema Anjou dünastia. Anjou dünastiast pärit Geoffroy V abiellus 17. juunil 1128 Le Mansi katedraalis Inglismaa-Mathilde'ga (William Vallutaja lapselapsega), millest sai alguse Inglismaa kuninglik Plantagenet' dünastia. Liidust 1130. aastal sündinud Henry II Plantagenet ristiti Le Mansi katedraalis ning 1154 päris ta ka Inglismaa kuningriigi trooni. 

Anjou dünastia valdused 1154. aastal Prantsusmaal
Henry II valdused Inglismaal ja Iirimaal ning Prantsusmaal, sh Bretagne'i hertsogkond, Normandia hertsogkond, Akvitaania hertsogkond, Toulouse'i krahvkond, Anjou krahvkond
Normandia hertsogi tiitlit tarvitavad Suurbritannia valitsejad tänapäeval Kanalisaarte (Guernsey, Jersey) valitsejana.

Normandia hertsogid
-------------------

* Rollo 911–927
* William I Pikkmõõk 927–942
* Richard I Kartmatu 942–996
* Richard II Hea 996–1027
* Richard III 1027
* Robert I 1027–1035
* William II 1035–1087
* Robert II Curthose 1087–1106
	+ William Rufus, regent 1096–1100
	+ William Clito, trooninõudleja 1106–1134
* Henry I 1106–1135
	+ William III Atheling, isa Henry I ülemvalitsuse all
* Blois' Stephen 1135–1144

Plantagenet' dünastia
* Anjou krahv Geoffroy V 1144–1150 (*jure uxoris*)
* Henry II 1150–1189
	+ Henry Noor Kuningas, noore hertsogina 1170–1183
* Richard I Lõvisüda 1189–1199
* John Maata 1199–1216, kaotas Normandia 1204
* Henry III 1216–1259, sai uuesti Normandia hertsogi tiitli 1259 Pariisi rahulepinguga

Vaata ka
--------

* Anjou dünastia
* Hauteville (perekond)
* Normanni vallutus Inglismaal
* Normannide sissetung Lõuna-Itaaliasse
Vainutase kirik
**Vainutas** (vene keeles vanasti Войнуты) on alev Leedus Šilutė rajoonis, Vainutase valla halduskeskus.

Alevis on keskkool ja raamatukogu, kooli juures tegutseb koduloomuuseum. Vaatamisväärsuseks on aastal 1869 ehitatud katoliku kirik.

Ajalugu
-------

Vainutast mainitakse esimest korda aastal 1506. Aastal 1606 ehitati sinna puidust kirik, selle juures hakkas tegutsema kihelkonnakool. XVIII sajandi alguses põles Vainutas maha ja aastal 1711 ei olnud seal mitte ühtegi elanikku.

Aastal 1744 sai Vainutas turuprivileegid, aga aastal 1754 Magdeburgi õigused. Aastal 1770 taastati sealne kirik. Aastal 1816 elas alevis 116 juuti. Aastal 1853 põles Vainutas taas maha.

Aastal 1864 püstitati Vainutase asulasse ajutine kirik, aastal 1869 valmis aga praegune kivist kirik.

Viited
------

1. ↑  Войнуты. Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона, Kd. 6А (12) : Винословие — Волан. С.-Петербургъ, 1892. 939 lk.

Välislingid
-----------

 Vainutas – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Alev portaalis vietoves.Lt
Šoti päritolu Ameerika Ühendriikide heategevuslikku magnaati Andrew Carnegie't kujutav karikatuur aastast 1903
**Filantroopia** ("inimesearmastus", inimsõprus, heategevus) kõige laiemas mõttes on teadlik annetamine või vabatahtlik tegevus ühiskonna üldiseks hüvanguks.

Filantroopia ajalugu
--------------------

Filantroopia kui ühiskondliku nähtuse juured on peidus Euroopas, antiiksete Kreeka ja Rooma tavades aga ka piibliaegades. Tegelikult võimegi leida Piiblist kõige esimesi näiteid filantroopiast ja filantroopiliseks otstarbeks annetuste kogumisest. Tänapäeval on aga filantroopia ühiskondliku mõtteviisina väga tunnuslik nähtus just Põhja-Ameerikale, eelkõige Ameerika Ühendriikidele ja nn Vana-Maailm on pisut maha jäänud.

Filantroopia algusaeg keskendus isiklikule heategevusele. Muutuse mõtteviisi tõi Benjamin Franklin, kes uskus kogukonda ja üldisesse heaollu. Franklin arvas, et ühiskond võib ise ennast ümber kujundada nii, et ei jää enam abivajajaid ja kaob ka vajadus heategevuseks. Ta kasutas inimeste ühenduste (assotsiatsioonide) mõistet, kus inimesed töötavad ühise heaolu nimel.

18. sajandi lõpus hakatigi Ameerikas looma massiliselt ühendusi, esialgu spontaanselt sarnaste huvide ja eesmärkidega inimeste poolt. Üha enam hakati aga tegutsema ka avaliku poliitika raames ja ühendused muutusid juriidilisteks isikuteks. Heategevus, mis tähendas puudust kannatavate kaaskodanike otsest ja kaastundliku teenimist, andis teed filantroopiale, mis pakkus kaudset ja mitteisikustatud tegevus, olles suunatud terve kogukonna sotsiaalsetele probleemidele.

19. sajandi lõpu poole kerkis esile kaks silmapaistvat filantroopi, kes avaldasid maailma filantroopilisele mõtteviisile ja tegevusele mõju pika aja jooksul. Tööstur Andrew Carnegie uskus filantroopia ennetavasse jõusse. Ta arvas et elus edasijõudnud peaksid head tegema kogu ühiskonna muutmiseks, mitte ainult parandama üksikuid ühiskondlikke probleeme. Tema ideedel põhineb tänaseks väga levinud filantroopilise organisatsiooni vorm – fond ehk sihtasutus. John D. Rockefeller andis fondide liikumisele edasise tõuke. Tema teeneks on filantroopilise tegevuse süstemaatiliseks muutmine – enne annetuse tegemist uuriti põhjalikult organisatsiooni või ürituse eesmärke ja vajadusi.

Alates 20. sajandi teisest poolest on filantroopia alane tegevus eelkõige ettevõtete poolt muutunud veelgi süsteemsemaks ja kaalutlevamaks. Kasutusele on tulnud terminid, korporatiivne sotsiaalne vastutus, sponsorlus ja sotsiaalseosega turundus. Üha enam arvestavad ettevõtted head tehes oma äriliste huvidega, katsudes siduda toetuspoliitikat ettevõtte missiooni, visiooni ning toodete ja teenustega. Kasvanud on ka ootused ja nõudmised toetatavatele ühendustele, eeldatakse üha enam professionaalsust organisatsiooni- ja projektjuhtimisel, teadmisi turundusest.

Vaata ka
--------

* heategevus
* strateegiline filantroopia
* vabatahtlik

Allikad
-------

* "Filantroopiaprojekt" EMSLI veebilehelt (vaadatud 28.06.2012)

Välislingid
-----------

* Urmo Kübar "Olivier Zunz: väikeannetajad muudavad heategevuse demokraatlikuks" *edasi.org*, 5. september 2018
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Tallinna tänavast; Rakvere tänava kohta vaata artiklit Sikupilli tänav (Rakvere).* |

---

‹ Kaart ajutiselt peidetud (?) ›
Sikupilli tänav õhtul
**Sikupilli tänav** on tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas Sikupilli asumis. Sikupilli tänav algab Kivimurru tänavalt, ristub Majaka, Killustiku ja Tuha tänavaga ning lõpeb seejärel umbtänavana.

Sikupilli tänav on peaaegu edela–kirdesuunaline ning ligi 400 meetri pikkune.

Tänava nimed ja ajalugu
-----------------------

Tänava venekeelne nimi *Курганная улица* on fikseeritud juba 1916. aastal. 1923. aastal pandi tänavale nimeks **Künka tänav**. Nime kordumine tõttu sai 25. septembril 1959 tänava uueks nimeks Sikupilli tänav. 22. aprillil 1960 sai sellest **Killustiku tänav**. 3. augusti 1990 TLV korraldusega sai tänava nimeks 1. jaanuarist 1991 taas Sikupilli tänav.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Päring kohanimeandmebaasist. Eesti kohanimed
3. ↑  Aleksander Kivi. Tallinna tänavad. Tallinn, 1972, lk. 50
4. ↑  Päring kohanimeandmebaasist. Eesti kohanimed

| * v
* r
Sikupilli asumi tänavad |
| --- |
| Tänavad | 
Asunduse tänav · Katusepapi tänav · Killustiku tänav · Kivimurru tänav · Laagna tee · Lasnamäe tänav · Majaka põik · Majaka tänav · Pae tänav · Paekivi tänav · Paepargi tänav · Pallasti tänav · Peterburi tee · Sikupilli tänav · Tartu maantee · Tuha tänav · Tuulemäe tänav · Võidujooksu tänav |
**Sidrabiņi** on küla (*vidējciems*) Lätis Madona piirkonnas, Sausnēja valla halduskeskus. Küla asub merepinnast 180 meetri kõrgusel, endisest piirkonna keskusest Ērgļist 13 ja Riiast 124 kilomeetri kaugusel. 

Küla kohal asus varem Ozoli mõisa keskus. Küla on nime saanud mõisa viimaste omanike Sudrabsite järgi. Nõukogude perioodil kujunes küla kolhoosi *Liepkalne* keskasulaks. Aastail 2006–2021 kuulus küla Ērgļi piirkonda.

Lisaks vallamajale asuvad külas veel lasteaed ja postkontor. Sidrabiņis tegutseb tervisekeskus *Zīļuks*.

Külast algab looduskaitsealune Ozolmuiža tammeallee. Allees kasvavad lisaks tammedele veel saared, vahtrad ja pärnad.

2015. aastal oli külas 115 elanikku, 2017. aastal 113 ja 2019. aastal 103. 2020. aastal oli külas 101 elanikku.

Viited
------

1. ↑  Läti Ruumiandmete Agentuur
2. ↑  Latvijas pagasti. Enciklopēdija. 1. sējums. Rīga : A/S Preses nams. 2001. 339. lk. ISBN 9984-00-412-0.
3. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
4. ↑  Vietvārdu datubāze, vaadatud 4. juuli 2019

| * v
* r
Sausnēja valla asulad |
| --- |
| 
Kaukuri **·**  Ķurzēni **·**  Liepkalne **·**  Ramļēni **·**  Sausnēja **·**  **Sidrabiņi** |
**Klimavičy** (transkribeerituna **Klimavitšõ**, poola keeles *Klimowicze*, leedu keeles *Klimavičai* või *Klimovičiai*) on linn Valgevenes Mahiloŭ oblastis, Klimavičy rajooni halduskeskus. Klimavičy asub Mahiloŭ linnast 124 kilomeetri kaugusel Orša ja Unetša vahelise raudtee ääres.

Haridust annavad neli keskkooli, põllumajanduskolledž, spordikool ja muusikakool. Linnas on kultuurimaja ja neli raamatukogu. Seal antakse välja ajalehte «Родная ніва». Linnas on toiduainetetööstus, seal valmistatakse ka ehitusmaterjale.

Vaatamisväärsused on koduloomuuseum, osaliselt säilinud vanalinn ja XIX sajandi keskel valminud õigeusu kirik.

Ajalugu
-------

Linnaplaan aastast 1839
Klimavičyt on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1581. Selle varasemad omanikud olid Glinskid. See kuulus toona Mstsisłavi vojevoodkonda.

Aastal 1626 asutati sinna dominiiklaste klooster. XVII sajandiks oli külast saanud alev, mille keskuseks oli katoliku kiriku juures asuv väljak. Aastal 1720 läks alev Bielackite valdusse, aastast 1758 oli see Hołyńskite valdus.

Poola jagamisel läks alev aastal 1772 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Mogiljovi maakonda. Aastal 1777 sai Klimavičyst linn. Aastal 1897 oli seal kolm õigeusu kirikut, kolm palvemaja ja neli kooli. Linnas tegutsesid polikliinik ja trükikoda. Toona olid ligi pooled linna elanikest juudid. Samal aastal avati linnas piiritusevabrik. Aastal 1904 oli linnas apteek, fotosalong ja raamatukogu. Linnas oli toona kaheksa kõrtsi ja üheksa võõrastemaja. 

Aastal 1924 läks Klimavičy Valgevene NSV koosseisu, kus sellest sai Kalinini ringkonna halduskeskus. Aastal 1929 valmis linna läbiv raudtee. Aastal 1932 avati veterinaariatehnikum (praegune põllumajanduskolledž). Teise maailmasõja ajal hukkasid Saksa okupatsiooniväed kõik linnas elanud juudid, hiljem ka segaperekondadesse kuulunud lapsed.

Pilte
-----

* Õigeusu kirikÕigeusu kirik
* RaudteejaamRaudteejaam
* Miaščerskite häärberMiaščerskite häärber

Tuntud elanikke
---------------

* Leanid Karnijenka – Valgevene murdmaasuusataja
* Kryscina Cimanoŭskaja – Valgevene jooksja

Viited
------

1. ↑  Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. / рэд. Г. П. Пашкоў і інш. Kd. 2: Кадэцкі корпус — Яцкевіч. — Мінск: Беларуская Энцыклапедыя, 2005. Lk 109
2. ↑
3. ↑

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Klimavičy** |

* Linn Valgevene fotoentsüklopeedias
* Fotod linnast
* Video linnast
Stakliškės
**Stakliškės** on küla (endine alev ja linn) Leedus Prienai rajoonis, Stakliškėse valla keskus.

Külas on keskkool, postkontor, raamatukogu ja kultuurimaja. Külas tegutseb vabrik, kus valmistatakse mõdu, ka asuvad asula lähistel mineraalveeallikad. Vaatamisväärsusteks on aastal 1776 valminud katoliku kirik, selle väravad ja kabel.

Ajalugu
-------

Küla on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1375 (*Staghelisken*), järgmisel korral aga aastal 1385 (*Stakelisken*). See tekitab küsimuse asula nime päritolust, sest tüvi *staklės*, mis tähendab masinat, on küll võimalik nime allikas, ent isikunimedele omane järelliide -*iškės* muudab taolise nime päritolu äärmiselt kahtlaseks ja ühtki taolise nime kandjat pole ka teada. Võimalik variant on veel see, et tegemist on lühema nimekujuga kas Stanislovasest või Eustachijusest, sest neid nimesid lühendati hiljem sageli Stakaseks või Stachaseks. Kuigi taoliste kristlike nimede esinemine selles piirkonnas tollel ajaperioodil on vähetõenäoline, on see siiski võimalik.

XV sajandil rajati küla juurde mõis. Aastal 1513 sai asula alevi staatuse. Aastal 1549 sai selle omanikuks Barbara Radziwiłłówna. Aastal 1586 rajati alevisse esimene kirik.

Stakliškėse vapp aastal 1791
Aastal 1792 andis Stanisław II asulale linnaõigused, ent see kaotas need pärast Poola jagamist, mil asula läks kindral Muravjovi valdusse. XVIII sajandil avasid Pacid sealse allika juures soolatööstuse. Aastal 1791 uuris selle allika vett professor Stanisław Bonifacy Jundziłł. Aastal 1847 avati allika juures väike kuurort, kus aastal 1853 käis tervist parandamas 200 inimest. See ei suutnud siiski populaarsuselt võistelda Birštonasega ja kui aastal 1857 tulekahjus kuurordi hooned hävisid, siis seda enam ei taastatud.

Tsaariajal kasutati alevi kohta vene keeles nimekuju Стоклишки. Aastal 1889 avati sealne õllevabrik, kus tänapäeval toodetakse mõdu. Pärast Leedu iseseisvumist kasutati ametlikult nimekuju **Stakliškis**. Nõukogude ajal kaotas asula alevi staatuse ja muudeti kohaliku kolhoosi keskasulaks. Sealse õllevabriku direktori Aleksandras Sinkevičiause (1908–1989) initsiatiivil hakati vabrikus aastal 1959 tootma ka mõdu. Aastal 1968 liideti Stakliškėsega Stakliškės I ja Stakliškės II külad.

  

* Stakliškėse kirikStakliškėse kirik
* KoolimajaKoolimaja
* Vabrik, kus valmistatakse mõduVabrik, kus valmistatakse mõdu

Tuntud elanikke
---------------

* Eleonora Kaminskaitė – leedu sõudja
* Liudas Gira – leedu luuletaja

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Lietuvos valdovai (XIII–XVIII a.). Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, Vilnius, 2004. 123 lk.
3. ↑  Prienų rajono savivaldybė[*alaline kõdulink*]
4. ↑  Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона, Т. 31А (62) : Статика — Судоустройство. С.-Петербургъ, 1901. 680 lk.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Stakliškės** |

* Küla koduleht
* Stakliškės Poola geograafilises sõnastikus
* Küla portaalis vietoves.Lt
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib tehnikateadlasest; koduloolase kohta vaata artiklit Heino Ross (kodu-uurija)* |

---

**Heino Ross** (15. oktoober 1929 Rakvere vald, Virumaa – 18. jaanuar 2022) oli eesti tehnikateadlane.

Elulugu
-------

Heino Ross oli kooliõpetajate poeg ja Juhan Rossi vend.

Lõpetas 1948 Tartu 1. Keskkooli, 1953 Tallinna Polütehnilise Instituudi mehaanikateaduskonna elektrijaamade, -võrkude ja -süsteemide erialal, 1957 Leningradi Elektrotehnika Instituudi aspirantuuri; tehnikakandidaat (1959, samas), väitekiri käsitles allveelaevade demagneetimist. Oli 1957 TTÜ elektrijaamade, -võrkude ja -süsteemide kateedri assistent, 1957–1960 teoreetilise ja üldelektrotehnika kateedri assistent ja vanemõpetaja, 1960–1992 automaatika kateedri ja 1992–1996 automaatikainstituudi dotsent, 2006– emeriitdotsent, 1962–1963 ja 1990–1992 ka õhtuse teaduskonna prodekaan, 1963–1990 dekaan. Luges magnetoonika ning süsteemide projekteerimise ja töökindluse kursusi.

Ta oli Eesti Meestelaulu Seltsi asutajaliige (1988), 1988–1996 president, 1996. aastast auliige.

Teadustöö
---------

Uurimisvaldkond: Halli andurid, induktiivsete pingejagurite arvutus ja ehitus. 8 teadustrükist.

Tunnustus
---------

* 1986 Eesti NSV teeneline haridustöötaja
* 1998 Valgetähe III klassi teenetemärk

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Teoseid
-------

* Расчетное определение некоторых параметров датников Холла (kaasautor). // TPI Toimetised 213 (1964)
* О конфигурации датника Холла (kaasautor). // TPI Toimetised 220 (1965)
* Общий анализ передач точного трансформатора с жгутовой обмоткой (kaasautor). // TPI Toimetised 387 (1975).

Kirjandus
---------

* *Eesti entsüklopeedia.* 14. köide: *Eesti elulood.* Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2000, lk 436.
* Tallinna Polütehniline Instituut 1936–1986. Tallinn, 1986, 151, 309, 314, 317, 395
* TTÜ aastaraamat 2004 (2005), 109
* Eesti Meestelaulu Selts 1988–2003. Tallinn, 28–29, 31, 43, 46, 48, 50, 66.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Zelva** on alev Valgevenes Hrodna oblastis, Zelva rajooni ja Zelva külanõukogu halduskeskus. Asula nimi on poola keeles *Zelwa*. Nimi tuleb alevit läbiva Zelvianka jõe nimest, jõe nimi omakorda on aga ilmselt pärit jatvingi keelest.

Alevis on toiduainete tööstus ja kergetööstus, valmistatakse ehitusmaterjale. Asulas on hüdroelektrijaam. Vaatamisväärsusteks on katoliku kirikud aastaist 1815 ja 1913, XIX sajandi lõpus ehitatud raudteejaam ja veski.

Ajalugu
-------

Alevit on esmamainitud 1258. aastal. Toonane asula asus praegusest Zelvast loode pool, kus maapind oli künklikum.

Aastal 1470 ehitati Zelvasse katoliku kirik. Kiriku juures asus toona Suur-Zelvaks (*Вялікая Зэльва*) kutsutud küla, selle lähedal asus aga Väike-Zelva (*Малая Зэльва*), kus asus mõis. XVI sajandil oli see ala Višnevskite, Iliniczite, Zabrzeziňskite, Zenowiczite ja Kamarowskite valduses. Aastal 1524 mainiti Suur-Zelvat dokumentides kui alevit. Zelva kuulus toona Navahradaki vojevoodkonda Vaŭkavyski maakonda.

XVII sajandi alguses läks Zelva Sapiehade valdusse. Aastal 1720 said Sapiehad õiguse pidada Zelvas laata, mis kujunes suurimaks laadaks Leedu aladel. Toona oli Zalvianka veel laevatatav ja jõel asus sadam. XVIII sajandil rajasid Sapiehad Zelvasse teatri. 

Alates kolmandast Poola jagamisest aastal 1795 oli Zelva Venemaa koosseisus. Alevi elanikud võtsid osa kõigist Venemaa vastu suunatud ülestõusudest Poola aladel, seetõttu konfiskeerisid vene võimud alevi XIX sajandi keskel Sapiehadelt. Aastast 1886 hakkas alevit läbima raudtee Baranavičyst Bialystokki. XX sajandi alguses liideti mõlemad Zelvad ühtseks aleviks.

Pärast Esimest maailmasõda kuulus Zelva Poola koosseisu, 1939. aastast Nõukogude Liitu. Aastal 1966 sai Zelvast rajoonikeskus. Aastal 1983 valmis tamm Zalvianka jõel ning rajati veehoidla ja hüdroelektrijaam.

Pilte
-----

* ZelvaZelva

Tuntud elanikke
---------------

* Larysa Hienijuš – Valgevene luuletaja ja rahvusliku liikumise tegelane
* Iosif Kantsepolski – Nõukogude keemik
* Seymour Lubetszky – USA bibliograaf
* Jacob Hardman – USA poliitik
* Eliezer Šereševski – Iisraeli ettevõtja

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. juuni 2015. Vaadatud 24. juunil 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Välislingid
-----------

 Zelva – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Zelva kaart
* Zelva
* Alev Valgevene fotoentsüklopeedias
* Zelva
Kaspars Melnis (2022)
**Kaspars Melnis** (sündinud 28. märtsil 1989 Rēzekne piirkonnas) on Läti põllumees, ärimees ja poliitik, Läti Talurahva Liidu ning Roheliste ja Talurahva Liidu liige. Ta on 15. septembrist 2023 Läti kliima- ja energeetikaminister.

Haridus
-------

Ta lõpetas aastal 2013 Riia Tehnikaülikooli ehitusteaduskonna bakalaureuseõppes transpordiehituse spetsialistina. Aastal 2014 omandas ta Malnava kolledžist põllumajanduse ettevõtlusspetsialisti kvalifikatsiooni, aastal 2017 õiguskõrgkoolist juristi assistendi kvalifikatsiooni ning aastal 2019 lõpetas ta Rēzekne Tehnoloogiaakadeemia juhtimisala akadeemilise magistriõppekava.

Enne seimi valimist oli ta OÜ "Sprūževa M" juhatuse aseesimees, samuti ühingu "Lauksaimniecības statūtsabiedrību asociācija" (*Põllumajanduse põhikirjaliste äriühingute liit*) tegevdirektor.

Poliitiline karjäär
-------------------

2021. aasta Läti kohalike omavalitsuste valimistel valiti ta Roheliste ja Talurahva Liidust Rēzekne piirkonna volikogu liikmeks. 2022. aasta Läti parlamendivalimistel valiti ta Roheliste ja Talurahva Liidu nimekirjas Seimi liikmeks.

15. septembrist 2023 on ta Läti kliima- ja energeetikaminister Evika Siliņa valitsuses.
**Skulte** on küla (*vidējciems*) Lätis Limbaži piirkonnas Skulte vallas ja Skulte kihelkonnas. Küla saksakeelsed nimekujud on olnud *Adiamünde* või *Adjamünde*. Nõukogude ajal kandis küla nime **Vecskulte**, Skulte nime kandis toona sovhoosi ja külanõukogu keskuseks olev Mandegas.

Skulte asub merepinnast 20 meetri kõrgusel paigas, kus Aģe jõgi Liivi lahte suubub. Küla asub maantee A1 ääres, valla keskusest Mandegasest 3, piirkonna keskusest Limbažist 37 ja Riiast 53 kilomeetri kaugusel.

Skulte kirik
Skultes asub sadam ja Riia–Skulte raudteeliini lõppjaam, mis varem oli osa 2006. aastal likvideeritud Tallinna–Pärnu–Mõisaküla–Riia raudteeliinist. Sinna jääb ka Zvejniekciemsi raudteepeatus. Külas asuvad Skulte bussipeatused. Skultes on postkontor, luteri kirik, kalmistu. Skulte kirik, selle portaal, uksed, altar ja kantsel ning selle maalingud on riikliku kaitse all olevad muinsusmälestised.

Looduskaitse all on tamm ümbermõõduga 4,17 ja kõrgusega 27 meetrit, saar ümbermõõduga 4,45 meetrit, tamm ümbermõõduga 5,33 meetrit, tamm ümbermõõduga 4,3 ja kõrgusega 22 meetrit, vaher ümbermõõduga 3,81 ning kõrgusega 26,5 meetrit, tamm ümbermõõduga 5,85 meetrit, Lääne elupuu, Skulte kahe tüvega mänd, Rootsi mänd ning Kirikumänd. Küla põhjaosa asub Põhja-Vidzeme biosfääri kaitsealal.

Ajalugu
-------

Skulte oli Liivimaal Skulte kihelkonna keskus, sealne aastail 1754-1757 valminud luteri kirik on arhitektuurimälestisena muinsuskaitse all. Suurem asula tekkis sinna siiski alles 1930. aastatel, pärast seda, kui Skulte mõisa maad olid taludeks jagatud. 1934. aastal valmis küla läbiv raudtee, millel avati Skulte raudteepeatus.

Nõukogude perioodil rajati Aģe jõe äärde ja selle teisele kaldale arvukalt aianduskooperatiive – VEF-Skulte, Universitāte, Kaija, Diāna, Mežvīns, Alfa, Nākotne, Saule, Koklītes –, millest suur osa on nüüd administratiivselt Skultega liidetud.

Elanike arv
-----------

|  |  |
| --- | --- |
| * 180 (1935)
* 184 (2001)
* 308 (2006)
* 438 (2012)
 | * 469 (2013)
* 432 (2015)
* 895 (2022)
 |

Tuntud elanikke
---------------

* Wessel Freytag von Loringhoven – Baltisaksa sõjaväelane
* Imants Skrastiņš – Läti näitleja

Viited
------

1. ↑  Autotransporta direcija
2. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts
3. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
4. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija, vaadatud 21.07 2017.
5. ↑  Vietvārdu datubāze

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Skulte** |

* Skulte sadama koduleht

| * v
* r
Skulte valla asulad |
| --- |
| 
Aniņi **·**  Ārņi **·**  Dūči **·**  Imšas **·**  Lejasozoli **·**  **Mandegas** **·**  Miršas **·**  Saulītes **·**  Skulte **·**  Skultes muiža **·**  Stiene **·**  Ziemeļblāzma **·**  Universitāte **·**  Vārzas **·**  Vēveri **·**  Viļķi |
**Stalbe** (vanasti ka **Stalbes muiža**) on küla (*vidējciems*) Lätis Cēsise piirkonnas, Stalbe valla halduskeskus. 

Küla asub merepinnast 70 meetri kõrgusel maantee A3 ääres. Stalbe jääb Riiast 77 kilomeetri kaugusele.

Stalbet on esmamainitud 1425. aastal. Küla kujunes Stalbe mõisakompleksi asemele. 2021. aastani kuulus küla Pārgauja piirkonda, seal asus piirkonna administratiivkeskus.

Lisaks valla haldushoonele asuvad Stalbes veel kultuurimaja, raamatukogu ja keskkool. Seal on Grantskalni, Baltiņi, Stalbe ja Stalbes centrsi bussipeatus.

Küla jääb Gauja rahvusparki. Külas asub Teises maailmasõjas hukkunud sõdurite vennaskalmistut, mis on tähistatud obeliskiga.

2015. aastal oli Stalbes 402 elanikku, 2016. aastal 365 ja 2021. aastal 356.

Viited
------

1. ↑  Vietvārdu datubāze
2. ↑
3. ↑  Autotransporta direcija
4. ↑  Autotransporta direcija
5. ↑  Autotransporta direcija
6. ↑  Autotransporta direcija
7. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
8. ↑  Список памятников и памятных мест, связанных с событиями Великой Отечественной войны, на территории Латвийской Республики

  


| * v
* r
Stalbe valla asulad |
| --- |
| 
Daibe **·**  Jurģi **·**  Klētnieki **·**  Rozula **·**  **Stalbe** **·**  |
Endine Rietavase mõisa peahoone.
**Rietavase mõis** (*Rietavo dvaras*) on endine mõis Leedus Rietavase omavalitsuses Rietavase linnas.

Rietavase mõisamainitakse esimest korda aastal 1253. Mõis on kuulunud Tyszkiewiczite suguvõsale ja Zubovidele. Aastal 1812 läks Rietavase mõis Ogińskite valdusse, see suguvõsa ehitas linna uhke mõisakompleksi. Aastal 1909 sai mõisa omanikuks Povilas Jurgaitis, suurem osa mõisast võõrandati temalt aastal 1924.

Aastal 1892 süttisid Rietavase mõisas põlema esimesed elektripirnid Leedu territooriumil. 
Mõisakompleksi peahoone ei ole paraku säilinud. Aastal 1909 süttis hoone põlema, seal hävis palju kunstiväärtusi. Hiljem, Esimese maailmasõja ajal, peatus mõisas Saksa sõjavägi. Peahoone vaskkatus sulatati haavliteks, pargis elanud luiged ja faasanid kütiti toiduks. Hulk varasid viidi Saksamaale. Peale seda lasi lossi uus omanik Povilas Jurgaitis hoone lammutada ja kasutas sealseid telliseid omale uue maja rajamiseks.

Kompleksi juurde kuulub veel suur park, mis ulatub Jūra jõe äärde. Pargi lääneosas asub suur tiik. Parki piirab osaliselt müür, milles asuvad kaks väravat. Plungėsse viiva tee ääres asub Ogińskite pere rahula koos kabel-mausoleumiga.

Mõisakompleksi kuulunud hoonetest on säilinud veel kaheksa kõrvalhoonet, nende seas valvuri maja, veetorn, tall, kontor, muusikute ühiselamu ja muusikakool. Koolis asub praegu Rietavase ajaloomuuseum.

* Rietavase mõisa muusikakoolRietavase mõisa muusikakool
* Rietavase mõisa kontorihooneRietavase mõisa kontorihoone

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Rietavase mõis** |

* Sissekanne Leedu mõisate veebisaidil; fotod (*leedu keeles*)
* Sissekanne Leedu mõisate veebisaidil; asendiplaan (*leedu keeles*)
**Stirnas** on küla (*mazciems*) Lätis Limbaži piirkonnas Katvari vallas. 

Küla asub valla lõunaosas. Asulasse jääb endise Ruhja-Riia raudtee Katvari raudteepeatus. See avati 23. novembril 1935 toonase Katvari valla vallamaja juures.

Stirnases asuv Katvari-Stirnase dendraarium on looduskaitse all. Kaitse all on ka külas kasvav pärn ümbermõõduga 3,5 meerit ja dendraariumis kasvavad punased tammed ümbermõõtudega 1,99 meetrit ning 2,6 meetrit, Stirnase kollane kask ja Stirnase Amuuri korgipuu.

Aastal 2007 oli külas 28 elanikku.

Viited
------

1. ↑  Läti Ruumiandmete Agentuur
2. ↑  T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 186. lk.
3. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
4. ↑  Vietvārdu datubāze

| * v
* r
Katvari valla asulad |
| --- |
| 
Jomalas **·**  Katvari **·**  Līcīši **·**  **Pociems** **·**  Priedes **·**  Stirnas **·**  Tiegaži **·**  Upēni **·**  Viekaži |