recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Gustav Kunnos** (29. juuni 1878 Kapera küla, Vastseliina vald, Liivimaa kubermang – 17. august 1926 Tallinn) oli Venemaa keisririigi ja Eesti sõjaväelane (kindralmajor).

Gustav Kunnos õppis Pihkva Reaalkoolis, lõpetas Moskva sõjakooli (1901), I järgu tulemustega ja Peterburi Aleksandri sõjaväelise juriidilise akadeemia (1910) (vene keeles *Александровская военно-юридическая академия*). Kunnos oli ainuke sellise sõjaväelise juriidilise kõrgharidusega ohvitser Eesti sõjaväes. 

G. Kunnos teenis 86. Villmanstrandi polgus, osales Vene-Jaapani sõjas, milles ülesnäidatud vapruse eest autasustati Püha Stanislavi ordeni III järguga mõõkade ja lindiga ning Püha Anna ordeni III järguga mõõkade ja lindiga, ülendati ka porutšikuks.

Pärast sõjategevuse lõppu suunati 1. märtsil 1906 teenistust jätkama oma polku. 1908. aastal ülendati staabikapteniks, 23. mail 1910 ülendati kapteniks.

Teenis Peterburi sõjaväeringkonna prokuratuuris. 3. veebruarist 1912 teenis Omski sõjaväeringkonna prokuröri abina, kellena teenis kogu Esimese maailmasõja ajal. Ülendati 6. detsembril 1912 alampolkovnikuks.

Gustav Kunnos ülendati Venemaa Ajutise Valitsuse juhi Kerenski valitsemise ajal 6. augustil 1917 polkovnikuks ja Venemaa kodusõja ajal osaledes Vene valgekaartlaste vägedes Nõukogude Venemaa vastases sõjategevuses ülendati ta 16. märtsil 1919 Venemaa ülemvalitseja Aleksandr Koltšaki poolt kindralmajoriks. 

Pärast Eesti Vabadussõda ja Venemaa kodusõja lõppu opteerus ta Eestisse ja oli 1922. aasta märtsist koloneli auastmes sõjaringkonnakohtu liige ja 1922. aasta 1. septembrist oli ta Eesti Vabariigi Sõjaringkonnakohtu esimees. 

Aastatel 1922–1926 oli ta ka lektor Kõrgemas Sõjakoolis ja Kindralstaabi kursustel.

Kunnos ülendati kindralmajoriks 24. veebruaril 1926.

Gustav Kunnos suri 48-aastaselt vähki, jättes leinama abikaasa 4 lapsega. Maeti 20. augustil 1926 Tallinnas Kopli kalmistule.

Välislingid
-----------

* Eesti ajakirjanduse analüütiline bibliograafia
* E-Kataloog ESTER
* Куннос Густав Фридрихович
* Ohvitseride andmekogu
**Tartu Kolgata baptistikogudus**

Kolgata kirik koos avara pargialaga  
Kolgata koguduse ees on avar pargiala


|  |  |
| --- | --- |
| Liikmeid | 160 |
| Aadress | Veski 40, Tartu, Eesti |
| Koduleht | www.kolgata.ee |
| Facebooki leht | Kolgata Facebook |
|

**Tartu Kolgata baptistikogudus** on üks kuuest baptistikogudusest Tartus. Kogudus kuulub Eesti Evangeeliumi Kristlaste ja Baptistide Koguduste Liitu.

Pühapäeviti toimuvad nii eesti- kui venekeelsed jumalateenistused. Lisaks korraldatakse igal nädalal eri sihtrühmadele suunatud tegevusi: pühapäevakool lastele, noortekogunemised eri vanuses noortele, mitmes laadis muusikakoosseisud, eestpalvetuba, koolitusi. Ristiusu tutvustamiseks toimuvad igal kevadel ja sügisel Alfa-kursused. Teenistustest on videoülekanded, veebilehel ka audiosalvestised. Jumalateenistusi edastab regulaarselt Pereraadio.

Koguduse pastor on Leho Paldre, juhatuse esimees Tõnu Lehtsaar, noortetööd juhib Sander Tulk, lastetööd Erika Ridaliste, muusikalist tegevust Tähti Lehtsaar. 

Kolgata kogudus tegutseb kaasaegses avaras kirikuhoones Veski 40. Varem tegutses Kolgata kogudus pikka aega (1931–2013) Karlova linnaosas, aadressil Tähe 66 asunud palvelas.

Ajalugu
-------

Enne Teist maailmasõda oli Tartus eri aegadel neli baptistikogudust: üks sai alguse 1901, teine 1906 ja kolmas 1911. Kõige suurema, Immaanueli baptistikoguduse palvemaja asus praeguse Kvartali kaubanduskeskuse alal, see palvela põles sõja ajal maha. Peeteli kogudusel ei lubanud nõukogude võim pärast sõda enam rendiruume kasutada. Nii liitusid kolme baptistikoguduse liikmed ainsasse allesjäänud baptistipalvelasse: Kolgata kogudusse, millel oli oma palvela (avatud 1931. aastal). 

Ühinenud koguduse pastorid (alates 1945. aastast) on olnud Artur Eiman (1939–1962), Imant Ridaliste (1963–1985), Ermo Jürma (1986–1993), Toivo Pilli (1993–1998), Leho Paldre (1999–...).

Avalikult tuntud Kolgata koguduse liikmeid
------------------------------------------

* Tõnu Lehtsaar
* Tiidrek Nurme

Pildid
------

* Pühapäevane jumalateenistus Kolgata kogudusesPühapäevane jumalateenistus Kolgata koguduses
* Kolgata koguduse pastor Leho PaldreKolgata koguduse pastor Leho Paldre
* Kolgata noorte kodugrupp ühiselt usuteemadel arutlemasKolgata noorte kodugrupp ühiselt usuteemadel arutlemas
* 
* Kolgata noortetööd korraldav meeskond 2011/2012 hooajalKolgata noortetööd korraldav meeskond 2011/2012 hooajal

Vaata ka
--------

* Tartu Kolgata baptistikoguduse palvemaja
* Tartu Kolgata kirik

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Tartu Kolgata Baptistikogudus** |

* Tartu Kolgata baptistikogudus
* Audiojutlused Tartu Kolgata baptistikoguduselt
**Katrin Saukas** (sündinud 6. aprillil 1958 Tapal) on eesti näitleja ja näitekirjanik.

Ta õppis 1976–1980 Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedris Merle Karusoo juhendataval kursusel ja lõpetas selle IX lennu. 

Koosseisulise näitlejana on Katrin Saukas mänginud Eesti Riiklikus Noorsooteatris. Hiljem on ta osalenud näitlejana Pirgu Arenduskeskuse mälusektori töös ning loomingulise ühenduse R.A.A.A.M. lavastustes. 

Katrin Saukast võib pidada Merle Karusoo näitlejaks. Ta on mänginud paljudes Karusoo lavastustes Eesti Draamateatris ("Kured läinud..."), Vanemuises ("Pisuhänd" – Matilda), Endlas ("Täieline Eesti Vabariik" – Karin Paas), Vargamäe rehetares ("Saunaeide tõde ja õigus" - saunaeit) ja VAT Teatris ("Agnes, kroonikud ja psühhokroonikud" - Agnes). Saukase tipprollid on olnud peaosa Merle Karusoo lavastuses "Elektra saatus on lein", mida Eesti NSV Riikliku Noorsooteatri trupp mängis Tallinnas vanalinnas dominiiklaste kloostri õuel, ja õde Ratchedi roll Vjatšeslav Gvozdkovi lavastuses "Lendas üle käopesa".

Tunnustus
---------

* 1989 Ants Lauteri nimeline auhind
* 1993 Eesti Teatriliidu naispeaosatäitja auhind

Viited
------

1. ↑  Jüri Aarma, "Katrin Saukas: Midagi ei ole mängimata - küll jõuab!", Maaleht, 3. aprill 2008, lk 22-23 (vaadatud 06.04.2023)

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Katrin Saukas** |
Piret Päär esinemas kirjandusfestivalil HeadRead.  
Foto: Ave Maria Mõistlik, 3. juuni 2012
**Piret Päär** (sündinud 8. juunil 1963) on eesti näitleja ja jutuvestja.

Ta lõpetas 1986. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (12. lend), seejärel töötas kaks hooaega Eesti Riiklikus Noorsooteatris.

1991. aastal hakkas tegelema lugude jutustamisega ja korraldama jutuvestmisalast koolitust täiskasvanutele. Lisaks jutuõhtutele-kohtumistele, jututundidele koolides ja raamatukogudes, kontsertidele koos muusikutega on ta korraldanud lugude jutustamise teemalisi kursusi, seminare, töötubasid, näitusi, rahvusvahelisi konverentse ja festivale.[*viide?*]

Praegu tegutseb vabakutselise jutuvestjana.

Tunnustus
---------

* 2000 Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia (tulemuslik tegevus jutuvestmise koolkonna loomisel)
* 2002 Stipendium "Ela ja sära"
* 2005 Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia (mahukas ja vastutusrikas töö autentsete eesti rahvajuttude kogumiku "Estonian Folktales - The Heavenly Wedding" inglise keelde mugandamisel)
* 2016 Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia (jutupärandi elava kandmise eest)
* 2022 Valgetähe V klassi teenetemärk

Viited
------

Välislingid
-----------

* Koduleht
**Viljandi Maakohtu hoone** on hoone Viljandi vanalinnas aadressil Johan Laidoneri plats 5.

Hoone on valminud 1768. aastal. Selles töötas lühikest aega Viljandi Maakohus (saksa keeles *Landesgericht*). Pärast seda tegutsesid hoones pea poolteist sajandit koolid, kus on haridust saanud hulk Eesti avaliku elu tegelasi, teiste hulgas ka Jaan Tõnisson ja Johan Laidoner.

Tänapäeval kuulub hoone Viljandi Linnavalitsusele ja selles asuvad linnaametid.

Ajalugu
-------

Johann Christoph Brotze joonistus aastast 1797. Maakohtu hoone asub vasakul üleval.
Hoone valmis 1768. aastal endise linnakiriku varemete asemele esimese kivimajana Viljandis pärast Põhjasõda kestnud stagnatsiooniaega. Algselt oli hoone ühekorruseline koos mansardkorruse ja murtud kelpkatusega. Hoones asus tööle Viljandi Maakohus, mis aga 1787. aastal kolis Kauba tänavale (praeguse Viljandi vana tuletõrjemaja kohal asunud hoonesse).

1790. aastal hakkas hoones tööle kaheklassiline rahvakool, mis muudeti 1804. aastal kolmeklassiliseks Viljandi kreiskooliks. 1885. aastast töötas hoones linnakool, mis oli algul kolme-, hiljem aga neljaklassiline. 1912. aastal anti koolile Barclay de Tolly nimi ja see muudeti neljaklassiliseks kõrgemaks algkooliks.

1888. aastal ehitati hoonele ärklikorrus. 1890. aastal ehitati hoone kapitaalselt ümber ja selle tolleaegne välimus on säilinud tänapäevani.

Aastatel 1932–1940 asus hoones 5. Suurtükiväegrupi kasarm. Pärast seda asusid hoones ametiasutused, Nõukogude okupatsiooni ajal tegutses hoones Viljandi rajooni haridusosakond.

Viited
------

1. 1 2 3 4  Vislapuu, Ain-Andris (2007). *Viljandi vanadel fotodel*. Tänapäev. Lk 67, 92. ISBN 978-9985-62-590-3.
2. 1 2 3  Aare Olander (2015). *Viljandi kadunud vaated*. Tänapäev. Lk 126. ISBN 978-9949-27-829-9.
**Soome sussid** (ka *soome saapad*, *soome kingad*) olid varasemal ajal heledast juhtnahast ninapealse lapiga pehmed jalatsid.

Ajaloost
--------

Naiste soome sussid (ka *susskingad*) olid madalad, meeste omad (ka *suss-saapad*) olid ligi põlvini ulatuvate säärtega. Kui soome susse määriti korduvalt tökatiga, muutusid nad tumedaks ja vettpidavaks. Soomlaste eeskujul valmistatud soome susse kanti tööjalatsitena Kuusalus ja Virumaa rannakihelkondades 19. sajandi esimeses pooles. Hiljem, kuni 20. sajandi alguseni ka mujal Eestis.

Põhjarannikul järjepidevalt peetud rannarahva pidustustel tõid külla tulnud soomlased alati vahetuskaupa, millest eriti hinnatud olid hülgenahast kõverate ninadega sussid ja kindad, kuna hülgenahk on eriti tihe ja ei lase vett läbi.

Vaata ka
--------

* kalamehesäärikud
* kalavinskid
* kummikud
* saapad
* säärsaapad
* vene saapad

Viited
------

1. 1 2  Eesti etnograafia sõnaraamat. Koostanud Arvi Ränk, toimetanud Õie Ränk. Tallinn 1995. lk 197

Välislingid
-----------

* Soomde sussid (saapad). Eesti Rahva Muuseum.
* Kolmesaja aastane rahva komme, Esmaspäev, 2. oktoober 1937. DIGAR

* 
* 
*
Marlon Freitas tähistamas 2022. aastal Campeonato Goiano võitu
**Marlon Rodrigues de Freitas** (tuntud lihtsalt kui **Marlon Freitas**; sündinud 27. märtsil 1995 Magés) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Brasiilia kõrgliigaklubis Botafogo.

Ta alustas klubikarjääri Brasiilia klubis Fluminense, millega liitus 2013. aastal. 2015. aastal oli ta Fluminensest laenul Ameerika Ühendriikide tugevuselt teise liiga klubis Fort Lauderdale Strikers, kus lõi 31 mänguga kaheksa väravat. Hooaja 2016/17 teises pooles oli ta laenul Slovakkia esiliigaklubis ŠTK Šamorín. Fluminense põhimeeskonnas debüteeris Marlon Brasiilia kõrgliigas 9. juulil 2017, kui kohtuti Bahiaga. 26. juulil 2017 lõi ta Copa Sudamericana teise ringi mängus värava Ecuadori klubi Universidad Católica vastu. Kui 2017. aastal kuulus Marlon Fluminense põhikoosseisu, sai ta järgmisel aasta esimeses pooles võrdlemisi vähe platsile, mistõttu läks ta 2018. aasta juunis aasta lõpuni laenule Brasiilia esiliigaklubisse Criciúma. 2019. aastal oli ta laenul Brasiilia esiliigaklubis Botafogo-SP.

2020. aasta hooaja eel sõlmis Marlon lepingu äsja Brasiilia kõrgliigasse tõusnud klubiga Atlético Goianiense. Esimese värava Brasiilia kõrgliigas lõi Marlon 2. juulil 2021 mängus Atlético Mineiro vastu. Atlético Goianiensega mängis ta Brasiilia kõrgliigas kolm hooaega, kuni 2022. aastal klubi esiligasse langes. Viimasel hooajal oli Marlon klubi kapten. 2022. aastal jõudis ta Atlético Goianiensega Copa Sudamericana poolfinaali, kus kaotati teisele Brasiilia klubile, São Paulo. Aastatel 2020 ja 2022 tuli ta Atlético Goianiensega Goiási osariigi meistriks.

2023. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu Botafogoga.

Viited
------

1. ↑  "Atlético está próximo de anunciar volante que estava no Botafogo-SP" (Brasiilia portugali). Sagres Online. 26. detsember 2019. Vaadatud 23. märtsil 2022.
2. ↑  "Marlon Freitas, reforço do Botafogo, se destaca por liderança e chegada ao ataque". ge.globo.com. 7.1.2023. Vaadatud 7.8.2023
**Udo Kallas** (27. juuli 1913 Tallinn – 15. juuni 1983 Tallinn) oli eesti klarnetist ja saksofonist.

Ta alustas klarnetimänguga Tallinna poeglaste kommertsgümnaasiumi puhkpilliorkestris, aastast 1929 mängis juba mitmesugustes restorani- ja suveorkestrites, eriti paistis silma "**Estonia Dance Orchestra**" (juhendaja Victor Compe). Astus aastal 1933 Tartu Kõrgemasse Muusikakooli (Artur Ojassoni klassi). Ta oli ajateenistuses Tallinna garnisoni orkestris, mängis aastatel 1935–1937 Tartu restoranides "Sinimandria" ja "Vanemuine", paljudes Tallinna tantsuorkestrites (näiteks Dancing Travellers ja Merry Pipers, Kaitseliidu Tallinna Maleva Kalevi Malevkonna puhkpilliorkestris (juhendaja Julius Vaks), aastal 1941 Tallinna Töölisteatri orkestris (dirigent Linda Saul), aastatel 1942–1944 Tallinna kaitsepataljoni puhkpilliorkestris (dirigent Valfried Jakobson), aastatel 1944–1946 Eesti NSV Riikliku Filharmoonia suures džässorkestris (dirigent Vladimir Sapožnin) ning aastatel 1946–1968 Eesti Raadio estraadiorkestris (dirigendid Rostislav Merkulov ja Peeter Saul). Pillimängust tervislikel põhjustel loobunud, töötas ta kuni pensionile minekuni Eesti Raadio muusikasaadete toimetuses.

Isiklikku
---------

Ta oli abielus Rita Kallasega (neiuna Alver, äi oli Eduard Alver), nende poeg on rahandustegelane ja poliitik Siim Kallas, pojatütar on jurist ja poliitik Kaja Kallas. Tema vend oli levimuusik (akordionist ja kitarrist) Valter Kallas (1909–1958).
Lasva rahvamaja
**Lasva rahvamaja** on rahvamaja Võru maakonnas Võru vallas Lasva külas. 

Rahvamaja juhataja on Sirje Kuuseorg.

Ajalugu
-------

Lasva rahvamaja on ehitatud tsaariaegse magasiaida müüridele. Eesti Vabariigi iseseisvuse algaastatel oli see aidahoone. Ehitusprojekti autorid on Võru rajooni Agrotööstuse ehitusjärelevalve insener Kalle Sibul ja Võru KEKi ehitusinsener Enn Martinson. Projekti lähteülesandeks oli kolhoosile Oktoobri Lipp kuuluva aida ümberehitamine kolhoosi kontor-klubiks ja sööklaks. Rahvamaja valmis 1975. aastal.

Tänapäev
--------

Maja esimesel korrusel tegutseb lisaks rahvamajale Lasva raamatukogu ning teisel korrusel MTÜ Lasva Käsitööselts ja MTÜ Lasva Sõprade selts.

Tegevus
-------

Lasva Rahvamajas tegutsevad isetegevuskollektiivid: nais- ja segarahvatantsurühm, Lasva meeskoor, näiteringid Näitelust ja Häänali ning laste huviring ja eakate tantsuring. 

Igal aastal korraldab Lasva rahvamaja traditsioonilist Lasva järvemuusika üritust ja ürituste sarjas „Viis Võru valla päeva" Lasva piirkonna päeva. Lasva rahvamaja haldab Lasva ajalugu tutvustavat veetorn-galeriid, mis on kuulus oma klavertrepi poolest.

Galerii
-------

* Lasva Rahvamaja magasiaida müürLasva Rahvamaja magasiaida müür
* Lasva Rahvamaja saalLasva Rahvamaja saal
* Lasva veetorn-galeriiLasva veetorn-galerii

Viited
------

1. 1 2 3 4  "Kultuuriasutused". *Võru valla koduleht*. Vaadatud 24.04.2022.
2. ↑  "Lasva klavertrepiga veetorn-galerii". *Võru valla koduleht*. Vaadatud 24.04.2022.
**Rafael Augusto Sóbis do Nascimento** (sündinud 17. juunil 1985 Erechimis) on endine Brasiilia jalgpallur (ründaja).

Sóbis alustas klubikarjääri 2004. aastal Internacionalis. 2006. aasta hooajal oli 19 väravaga Internacionali parim väravakütt Brasiilia kõrgliigas. Kõrgliigas saadi teine koht ja Sóbis valiti lisaks kõrgliiga hooaja sümboolsesse koosseisu. 2006. aastal võideti Lõuna-Ameerika klubide meistrivõistlused Copa Libertadores.

2006. aasta augustis liitus ta 21,8 miljoni Brasiilia reaali eest Hispaania kõrgliigaklubiga Real Betis. 2008. aasta suundus ta Araabia Ühendemiraatidesse, liitudes sealse kõrgliiga klubiga Al-Jazira. 2010. aasta juulis liitus ta laenulepingu alusel taas Internacionaliga. Sama aasta augustis tuli ta Internacionaliga teist korda Copa Libertadorese võitjaks, kui finaalseerias alistati Mehhiko klubi Guadalajara.

2012. aasta juulis sõlmis ta lepingu Brasiilia kõrgliigaklubiga Fluminense. Samal hooajal tuli ta klubiga Brasiilia meistriks. 2015. aastal liitus ta Mehhiko klubiga Tigres UANL. 2015. aasta sügishooajal tuli ta klubiga Mehhiko meistriks. Copa Libertadorese finaalis kaotati Argentina klubile River Plate.

2016. aasta juunis sõlmis ta kolme aasta pikkuse lepingu Brasiilia kõrgliigaklubiga Cruzeiro. 2019. aastal naasis Sóbis Internacionali. 2020. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu Cearága. 2020. aasta novembris naasis ta Cruzeirosse, mis oli langenud Brasiilia esiliigasse. Ta lõpetas jalgpallurikarjääri 2021. aasta hooaja järel, kui tema lepingu Cruzeiroga lõppes, kuigi Sóbis oli Cruzeiros olnud üks fännide lemmikuid.

Koondisekarjäär
---------------

Debüüdi Brasiilia rahvuskoondises tegi ta 3. septembril 2006 mängus Argentina jalgpallikoondis vastu. Ainsa värava Brasiilia koondises lõi ta sama aasta 7. oktoobril sõprusmängus Kuiveidi vastu. Brasiilia koondises mängis ta kuni 2008. aastani kokku kaheksa korda.

Ta kuulus Brasiilia olümpiakoondisse 2008. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril. Sóbis lõi turniiril kaks väravat: teises alagrupimängus Uus-Meremaa ja veerandfinaalis Kameruni vastu. Kolmanda koha mängus alistati Belgia ja võideti pronksmedal.

Saavutused
----------

Internacional
* Campeonato Gaúcho: 2011
* Copa Libertadores: 2006, 2010

Fluminense
* Campeonato Carioca: 2012
* Campeonato Brasileiro Série A: 2012

UANL
* Liga MX: Apertura 2015

Cruzeiro
* Campeonato Mineiro: 2018
* Copa do Brasil: 2017, 2018

Viited
------

1. ↑  , globoesporte.com, 10 November 2021
**Gvardiiske (Gvardeiskoje) sõjalennuväli** on sõjaväelennuväli Ukrainas Krimmi poolsaarel, Gvardiiske (ukraina keeles *Гвардійське*, vene keeles *Гвардейское*) asula lääneserval, 4 kilomeetri kaugusel Simferopoli lennujaamast põhjaloodes, 18 kilomeetri kaugusel Simferopolist põhjas.

Lisaks muudele üksustele paikneb Gvardiiske militaarkompleksis ka 43. üksiku mereväe ründe-lennusalga (18 hävituslennukit Su-24M; 4 Hävituslennukit Su-24MR) staap.

2014. aasta 28. veebruaril teavitas Ukraina poliitik Sergii Kunitsõn ajakirjanikke 13 VFle kuuluva sõjaväetranspordilennuki IL-76 maandumisest lennuväljale. Iga lennuk võib võtta pardale umbes 225 inimest või kuni 45 tonni lasti või kuni 3 soomukit.

Viited
------

1. ↑  "World Aero Data". Originaali arhiivikoopia seisuga 10. märts 2014. Vaadatud 10. märtsil 2014.
2. ↑  "літаків з російськими десантника прзібілі до риму куніцин" [13 aircraft with Russian airborne troops arrived to Crimea – Kunitsyn], *UNIAN* (Ukrainian), UA, 28. veebruar 2014`{{citation}}`: CS1 hooldus: tundmatu keel (link).
3. ↑  Information on developments in the Autonomous Republic of Crimea

Välislingid
-----------

* Kirjeldus Wikimapia lehel
**Adam Jakobson** (13. juuli 1817 Haanja vald, Rõuge kihelkond, Võrumaa – 18. detsember 1857 Torma) oli eesti koolmeister ja haritlane, Carl Robert Jakobsoni isa. 

Jakobson oli pärit Võrumaalt ning tegutses esialgu rätsepa ja Tartu Ülikooli teenistujana. Tema haridus oli napp, kuid ta täiendas end iseseisvalt, soovides saada koolmeistriks. Samas tegeles ta ka muusikaga. 1841 abiellus ta vene-läti päritolu Jelizaveta Jegorovaga, kelle kaudu sai ta Torma kihelkonnas kösterkoolmeistri koha. Ta töötas Torma kihelkonnakoolis õpetajana aastatel 1846–1857.

Ta huvitus muusikast, asus laialt propageerima laulmist ja lõi mitmehäälseid laulukoore. 1848. aastal loodi tema algatusel Torma pasunakoor, teda toetas rahaliselt seejuures estofiil dr Georg Schultz-Bertram. Adam Jakobson pühendas orkestrile palju aega ning sellest sai peagi silmapaistev muusikute kollektiiv, mis äratas laia tähelepanu. Ta tegeles ka kirjandusega, andes välja oma muusikaliste saavutuste tutvustamiseks kaks brošüüri: 1856. aastal ilmus "Torma Mängokoor" ja 1857. aastal "Tallorahva süddamerõmust". 

Adam Jakobson kuulus ka Torma vennastekogudesse (hernhuutlaste hulka) ja tõusis seal juhtivaks tegelaseks. Tema algatusel ehitati kiriku kõrvale palvemaja. 

Adam Jakobson tõusis Torma kihelkonna juhtivaks ja populaarseimaks avaliku elu tegelaseks, kuid suri vaid 40-aastaselt.

Isiklikku
---------

Tema pojad olid Carl Robert Jakobson ja Eduard Magnus Jakobson, tütar oli Natalie Auguste Johanson-Pärna.

Viited
------

1. ↑  Ajalugu. Torma Põhikooli veebisait.
**Humanitaarabi** on kiireloomuline materiaalne abi (nt toiduained, vesi, ravimid, eluase jms) tsiviilelanikkonnale looduse või inimese poolt esile kutsutud õnnetuste, näiteks looduskatastroofide ja näljahäda korral või sõjaga kaasnevate kannatuste tagajärgede leevendamiseks või likvideerimiseks.

Humanitaarabi eesmärk on toetada ja täiendada sihtriigi valitsuse vastavaid meetmeid elanikkonna põhivajaduste täitmiseks. Humanitaarabi andmine tugineb mittediskrimineerimise, sõltumatuse ja inimlikkuse printsiipidele.

Humanitaarabi andmist koordineerivad enamasti sellised rahvusvahelised humanitaarorganisatsioonid nagu Rahvusvaheline Punase Risti Komitee (ICRC), ÜRO Humanitaarabiasjade Koordinatsiooni Büroo (OCHA) jms. Erinevad humanitaarabi andvad organisatsioonid on liitunud ka klastritesse, et suurendada humanitaarabi andmise efektiivsust läbi koordineeritud koostöö.

Euroopa Liit on üks maailma suurimatest humanitaarabi andjatest. 1992. aastal loodi Euroopa Komisjoni humanitaarabi amet (ECHO), mille eesmärk on anda abi loodusõnnetuste ja inimeste tekitatud katastroofide ohvritele.

Humanitaarabi ja arengukoostöö vahe seisneb antava abi kestuses ja iseloomus. Humanitaarabi antakse katastroofide tagajärgede leevendamiseks või likvideerimiseks; arengukoostöö on pikemaajaline toetus kogukonna arenguks.

Humanitaarabi Eestis
--------------------

Eestis tegeleb humanitaarabi andmise koordineerimisega Välisministeerium. Näiteks 2014. aastal eraldas ministeerium humanitaarabiks 2,7 miljonit euro ning valdav osa sellest liikus läbi erinevate ÜRO organisatsioonide ja teiste rahvusvaheliste abiorganisatsioonide.

Vaata ka
--------

* Humanitaarabipalve
* Ühine hädaabi palve
* Piirideta Arstid
* Sphere'i standardid

Viited
------

1. ↑  Eesti humanitaarabi andjana Välisministeerium

Kirjandus
---------

* Eero Janson (2016). Humanitaarabi käsiraamat alustavale humanitaatöötajale ISBN 978-9949-81-096-3

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Humanitaarabi** |

* "Eero Janson: kolm kontrollküsimust Ukraina toetajatele" ERR, 23. mai 2023
**Linno** on perekonnanimi.

Statistika
----------

2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Linno 100 inimesel: 43 mehel ja 57 naisel. Perekonnanimede levikult oli Linno meeste puhul 2528. kohal ja naiste puhul 1989. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Linno vanuserühmas 45–49, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,11. Nimi oli kõige sagedasem Järva maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 2,01 inimest.

19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Viljandimaal Paistu kihelkonna Aidu mõisavallas, Tartumaal Palamuse kihelkonna Kaarepere mõisavallas ja Järvamaal Koeru kihelkonna Preedi mõisavallas nimeks Linno.

Nimede eestistamisel võeti Linno aastatel 1935–1940 uueks perekonnanimeks 7 korral isikute poolt, kelle perekonnanimi oli varem Eglit, Limbervek (2 juhul), Linde, Lutterus, Petrov ja Saksberg.

Nime kandjaid
-------------

* Georg Linno, eesti lendur (1884–1927)
* Lehar Linno, eesti auto- ja jalgrattasportlane (1954–)
* Peep Linno, eesti ajakirjanik, arhitekt ja karikaturist (1970–)

Viited
------

1. ↑  Statistikaamet: Nimede statistika (vaadatud 7.09.2023)
2. ↑  Onomastika andmebaas. Nimede panemine: Linno.
3. ↑  Onomastika andmebaas. Nimede eestistamine: (uus nimekuju): Linno.

Välislingid
-----------

* Linno statistikaameti andmebaasis
**E-kataloog ESTER** on suuremaid Eesti raamatukogusid ühendav elektronkataloog, mida haldab MTÜ Eesti Raamatukoguvõrgu Konsortsium (ELNET).

E-kataloogi ametlik nimi on "E-kataloog ESTER", nimi inglise keeles on "Online Catalogue ESTER". ESTER tuleneb kahest e-kataloogis kasutatavast MARC21 koodist: EST (eesti keel) ja ER (Eesti riik).

Kataloogi alustati kahes regionaalses serveris, Tallinna serveri nimekujud on olnud helios.nlib.ee, ester.nlib.ee ja tallinn.ester.ee. Tartu serveri nimekujud on olnud merihobu.utlib.ee, ester.utlib.ee ja tartu.ester.ee. 
2014. aasta juuli algul liideti Tartu ja Tallinna kataloogid üheks, mida saab 9. juulist 2014 kasutada aadressil www.ester.ee.

Kasutuses on integreeritud raamatukogusüsteem Sierra, Sierra tarkvara arendab firma Innovative Interfaces, USA. Eesti Raamatukoguvõrgu Konsortsium on lisanud kasutajaliidesele, tarkvarasüsteemile ja andmebaasile täiendusi.

vaata ka
--------

* URRAM

Viited
------

1. ↑  ESTER-id liituvad üheks kataloogiks ERR 19.06.2014

Välislingid
-----------

* ESTER
* Osalevad raamatukogud
Ahrntal
Ahrntali tagumine osa talvel

Tauferer Ahrntal (Itaalia)Tauferer Ahrntal
Asukoht Itaalias
**Tauferer Ahrntal** tähistab Ahri (itaalia: *Aurino*) jõe orgu, Pusteri oru kõrvalorgu Itaalias Lõuna-Tiroolis. See jaguneb tavaliselt Tauferer Taliks (*Val di Tures*), mis ulatub suubumisest Rienzi jõkke Brunecki lähedal kuni Sand in Taufersini, ning päris Ahrntaliks (*Valle Aurina*) kuni lähteni Prettaus.

Org Kesk-Ida-Alpides moodustab Lõuna-Tirooli kirdepoolse osa Austria piiri ääres, mis eraldab Zillertali Alpid (põhjas ja läänes) Kõrg-Tauerni mäestikust (Rieserferneri rühm) (lõunas ja idas). Omavalitsused orus on Gais, Sand in Taufers, Ahrntal ja Prettau, Itaalia põhjapoolseim *comune*. Mühlwaldi omavalitsus ühtib Tauferer Ahrntali loodepoolse külgoruga, sealhulgas Nevesi veehoidla. Kagus suubub Reinbachi oja Sand in Taufersi juures Ahri; Rein in Taufersi küla ümbruskond on osa Rieserferner-Ahrni looduspargi looduskaitsealast.

Orgu pääseb mööda riigimaanteed, mis kulgeb Bruneckist põhja poole Gaisi ja Sand in Taufersisse, kus Ahri kuristikku sisenemist tähistab Taufersi loss. Siit ulatub org jäge pidi kirdesse Prettau ja Birnlücke kuruni. Endine Taufersi raudtee ühendus Bruneckist Sand in Taufersini lõpetati 1957. aastal.
**Calgary** on linn Kanadas, Alberta provintsi suurim linn.

Vaade Calgary kesklinnale
Calgary asub Lääne-Kanadas Kaljumäestiku idajalamil Bow' ja Elbow' jõe ühinemiskohas. Geograafilised koordinaadid on 51° 06' N, 114° 22' W. 

Kesklinn on 1048 m ja lennujaam 1083 m kõrgusel üle merepinna.

Linna sümboliks on 190,8 m kõrgune Calgary Tower, mida ehitati aastatel 1967–1968. Torni tipus põles 1988. aasta taliolümpiamängude ajal olümpiatuli.

Ajalugu
-------

Calgary asutati 1875. aastal.

Rahvastik
---------

Calgarys elas 2006. aasta rahvaloenduse andmetel 988 193 inimest. 2010. aastaks oli rahvaarv tõusnud 1 071 515 elanikuni.

Calgary linnastualal elas 2009. aastal 1 230 248 inimest, mis teeb sellest suuruselt neljanda linnastuala Kanadas.

Majandus
--------

2006. aastal Calgary SKT oli 52,386 miljardit Kanada dollarit.

2006. aastal oli Calgary töötus Kanada suurte linnade seas üks väiksemaid – 3,2%.

Panoraamvaade Calgary kesklinnale

Suurenda
Panoraamvaade Calgary kesklinnale

Viited
------

1. ↑  Canada 2021 Census
2. ↑
3. ↑  Kanada Statistikaamet vaadatud 21.02.11
4. ↑  calgary.ca vaadatud 21.02.11
5. ↑  Kanada Statistikaamet vaadatud 21.02.11
6. ↑  calgaryeconomicdevelopment.com vaadatud 21.02.11
7. ↑  Kanada Statistikaamet vaadatud 21.02.11

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Calgary** |

* Calgary koduleht
**Helmi Kurrik** (9. september 1883 – 13. juuli 1960) oli eesti etnograaf.

Pere ja varasem elukäik
-----------------------

Ta sündis Tartus koolmeistri ja rahvusliku liikumise tegelase Juhan Kurriku ja tema abikaasa Wilhelmine Margareta Elisabeti kuuelapselise pere teise lapsena. Pärast koduõpetaja kutse omandamist 1900. aastal töötas ta selles ametis nii Venemaal, Soomes kui ka Prantsusmaal järgmised kümme aastat. Eestisse naasnuna töötas ta 1911–1914 Valga kaubanduskoolis prantsuse ja saksa keele õpetajana. Esimese maailmasõja ja Eesti Vabadussõja ajal töötas ta Tartus halastajaõena ning 1920. aastate algusest Tartu meteoroloogia observatooriumis kantseleiametnikuna. 1925. aastal asus ta Tartu ülikoolis õppima Eesti ja Põhjamaade ajalugu ja etnograafiat, kus ta õppis muuhulgas professor Arno Rafael Cederbergi käe all, kelle metodoloogiline lähenemine avaldas tema teadustööle olulist mõju.

Haridus
-------

Õppis 1925–1935 (lõpetas *cum laude*) Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas, mag. phil. 1939. Magistrikraadi kaitses ta etnograafia erialal 1939. aastal väitekirjaga "Veri söögimajanduses" (oponendid Gustav Ränk ja Ferdinand Linnus.)

Töökäik
-------

Aastast 1928 töötas ta Eesti Rahva Muuseumis, sealhulgas alates 1931. aastast rahvateaduse osakonna juhatajana. Kurriku peamiseks uurimisvaldkonnaks oli rahvuslik tekstiil, millises valdkonnas sai temast oma teadlaspõlvkonna juhtiv autoriteet. Üheks tema olulisemaks teoseks on 1938. aastal ilmunud „Eesti rahvarõivad", mis pälvis 1939. aastal Raamatufondi I auhinna teaduskirjanduse alal. Tema teiseks uurimisvaldkonnaks oli toidukultuur, 1929. aastal avaldas ta Eesti Rahva Muuseumi Aastaraamatus artikli kamast ning samas 1932. aastal uurimuse vorstidest.

Lisaks teadustööle tegeles ta ka rahvarõivaste populariseerimisega ning asutas 1938. aastal Eesti Rahva Muuseumi juurde rahvarõivaste nõuandebüroo, mis tegeles rahvarõivaste alaste konsultatsioonidega. Ta kureeris eesti rahvakunsti teemalised näitused 1929. aastal Helsingis ja Brüsselis, 1930. aastal Berliinis ja Vilniuses, 1933 Riias ja 1935 Pariisis. 

Teenete eest kultuurikoostöö vallas pälvis ta 1936. aastal Läti Vabariigi Kolme Tähe ordeni ning samal aastal ka Leedu Vabariigi Gediminase ordeni.

1944. aasta septembris põgenes ta koos oma õe Ellyga (1889–1981) Saksamaale Freiburgi. Järgnevatel aastatel töötasid mõlemad DP-laagrite haiglates Bad Rehburgis, Hannoveris ja Oldenburgis. 1951. aastal siirdusid õed USAsse, esmalt elati Fresnos, peagi koliti San Francisco lähedale Palo Altosse, kus Helmi Kurrik elas oma surmani 1960. aastal.

Viited
------

1. ↑  Esivanemate varandus. [Rahvateaduslik teatmik]. 1993. Toimetanud A. Vaserik. Tartu. Lk 146
2. 1 2 3  Metslaid, Marleen 2016. Poolelijäänud teadustöö. Helmi Kurriku elu keerdkäigud  20. sajandil. *Tartu Ülikooli ajaloo küsimusi*, XLIV, lk 96-120.
3. ↑  "Kes oli Helmi Kurrik?". *Eesti Rahva Muuseum*. Vaadatud 4.12.2019.
4. 1 2  Helmi Kurrik 60-aastane. *Postimees*, 9. jaanuar 1943, lk 3.
5. ↑  Kurrik, Helmi 1929. Kama. *Eesti Rahva Muuseumi Aastaraamat,* V, lk 170–184.
6. ↑  Kurrik, Helmi 1932. Vorstid. *Eesti Rahva Muuseumi Aastaraamat*, VIII, lk 112–154.
Horisontaalne kladogramm lähtepunktiga vasakul
Kaks vertikaalset kladogrammi lähtega all
*Amniota* klaadi lindude haru
**Kladogramm** (kreekakeelsetest sõnadest *klados* 'oks', 'haru' ja *gramma* 'kirjamärk') on kladistikas kasutatav diagramm, millega saab visualiseerida elusolendite taksonite omavahelist sugulust.

Kladogrammi moodustavad eri suundades lahknevad jooned. Joontest moodustuvad taksonite rühmad (klaadid), milles iga lahknemiskoht märgib taksonite hiliseimat ühist esivanemat, kes võib olla hüpoteetiline ja kelles avalduvad tunnused võivad tal olla temast hargnevate taksonitega ühised. See hüpoteetiline esivanem võib anda aimu eri tunnuste evolutsiooni järjekorrast, kohanemisest ja muudest evolutsioonilistest narratiividest.

Algselt loodi sellised kladogrammid peamiselt morfoloogiliste tunnuste põhjal, kuid tänapäeval kasutatakse kladogrammide genereerimisel sageli DNA ja RNA järjestuse andmeid ja arvutuslikku fülogeneetikat, sageli morfoloogiaga kombineeritult.

Mida kladogramm ei ole
----------------------

Kladogramm ei ole evolutsioonipuu, kuna ta ei näita taksonite põlvnemist esivanematest ja sugulust nendega, samuti ei näita ta, kui palju taksonid on ajas muutunud, nii et ühe ja sama kladogrammi alusel võib konstrueerida erinevaid evolutsioonipuusid.

Viited
------

1. ↑  J. Podani. Tree thinking, time and topology: Comments on the interpretation of tree diagrams in evolutionary/phylogenetic systematics. – Cladistics. 29 (3): 315–327. 2013.
Glemmtal vaadatuna Pründelkopfilt läände, taustal Saalbachi ja Hinterglemmi küla
**Glemmtal** ("Glemmi org") Austria Salzburgi liidumaal on laias laastus 30 km pikk Saalachi jõe ülemjooksu org. See kuulub Põhja-Pinzgau piirkonda ja eraldab Kitzbüheli Alpe ida-lääne suunas. Selle peamine asula on Saalbachi küla Zell am See ringkonnas.

*Saalbach* voolab läbi oru ülemise 10 km, mille suurim peavool *Schwarzenbach* langeb u 1800 m kõrguselt merepinnast Geißsteini, *Tristkogeli* ja Spieleckkogeli mäe vahelt. Pärast ühinemist mitme oja ja Voglalpgrabeni kärestikuga voolab see kui *Saalbach* läbi *Hinterglemmi (Hinterglemmi org)*, kust suunduvad mitmed suve- ja talvemarsruudid põhja poole Saalachi oru harjateele (*Saalachtaler Höhenweg*) ja lõuna poole Pinzgau harjateele (*Pinzgauer Höhenweg*). *Schwarzachengrabeni* suubumiskoha lähedal asuvad mitmed hajutatud asulad ja lõunapoolses orupõhjas asub Loodusesõpradele kuuluv Karl Renner Haus.

Mitu kilomeetrit allavoolu org laieneb ja ulatub tuntud Saalbach-Hinterglemmi suusapiirkonda ja Saalbachi külla, kust alates kutsutakse Saalbachi Saalachiks ja orgu Alumiseks Glemmi oruks *(Vorderglemmtal)*. Seal suubub põhjast Spielbergbach ja algab ka mitu suvist mägirada, sealhulgas rada Schattbergi. Sealt kulgeb org 15 km suhteliselt sirgelt ja otse itta. 

Org lõpeb Viehhofeni lähedal, Zelli järvest põhja pool, Saalach pöörab põhja ja org laieneb mitme kilomeetrini, moodustades Saalfeldeni linna ümber nõo.

Glemmtal (Austria)Glemmtal
Asukoht Austrias
**Pöide Kool** on koolieelne lasteasutus ja põhikool Saare maakonnas Saaremaa vallas Kärneri külas.

Ajalugu
-------

1854. aastal alustas Pöide kihelkonnas tööd kool, mis kasutas kirikuga ühist ruumi. 1866. aastal kolis kool Tornimäele üürimajja, mille oli lasknud ehitada köster Georg Sepp. 1873. aastal alustas kool tööd oma majas. Uues hoones oli 2 klassiruumi, 2 magalat, 2 tuba õpetajatele ja köök. Esimesed õpetajad olid preester Skoropostitsnõi ning salmilauljad Kudrjavtsev ja Paistu. Hiljem preestrid Joann Sepp ja Aleksander Klaas.

1918. aastal asutas pastor Lieberg Uuemõisa Kõrgema Algkooli, mis oli mõeldud kihelkonna- ja vallakoolide lõpetajaile. 1933. aastal ühendati Tornimäe algkool Uuemõisa Kõrgema Algkooliga, mis aasta hiljem reorganiseeriti Tornimäe 6-klassiliseks algkooliks. See tegutses Tornimäe kiriku kõrval olevas majas kuni 1963. aastani, mil valmis uus koolihoone. 1992. aastal sai kooli nimeks Tornimäe Põhikool. 2023. aastal ühendati Tornimäe põhikool ja lasteaed ühendasutuseks **Pöide Kool**.

Kooli nimed läbi aegade
-----------------------

* 1924-1933 - Uuemõisa Algkool
* 1934-1946 - Tornimäe 6-klassiline Algkool
* 1941-1942 - Tornimäe täienduskool
* 1943-1947 - Tornimäe 7-klassiline Kool
* 1946-1948 - Tornimäe Mittetäielik Keskkool
* 1949-1959 - Tornimäe 7-aastane Kool
* 1960-1987 - Tornimäe 8-klassiline Kool
* 1988-1991 - Tornimäe 9-klassiline Kool
* alates 1992 Tornimäe Põhikool

Koolijuhid ja direktorid
------------------------

* 1924-1944 - Anton Kivi
* 1944-1946 - Marta Kivi
* 1946-1947 - Evald Timmas
* 1947-1952 - Boris Kivi
* 1952-1953 - Virve Alas
* 1953-1956 - Regina Vaga
* 1956-1981 - Ilmar Kaal
* 1981-1984 - Tõnu Erin
* 1984-1985 - Aino Pruul
* 1986-1994 - Olavi Toomsalu
* 1994-1999 - Marju Käo
* 1999-2007 - Andres Hanso
* 2007-2023 - Raili Nõgu
* 2023-... Jaak Nõgu

Viited
------

1. 1 2 3   Martin Kaasik, 2001. Eesti koolid 2000. Tallinn: Inreko Press. Lk 417
2. ↑   (vaadatud 08.09.2015)
3. 1 2  Kooli kujunemine läbi aastate. Tornimäe Põhikooli veebisait.
4. ↑  Kooli nimetused läbi aegade. Tornimäe Põhikooli veebisait.

Välislingid
-----------

* Kooli koduleht
Pilistvere kalmistu värav (2023. aasta)
**Pilistvere kalmistu** on kalmistu Pilistvere kihelkonnas Viljandimaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Arjassaare külas Põhja-Sakala vallas Viljandi maakonnas.

Ajalugu
-------

Hauad Pilistvere kalmistul.  
Foto: Robert Treufeldt, 09.08.2014
Kalmistul võib olla 18. sajandist varasem kihistus – on arvatud, et seal oli muinasaegne matusepaik või 17. sajandi külakalmistu. Pilistvere kirikuaeda lõpetati matmine üldiselt 1773. aastal, siis maeti edaspidi sinna enamik kihelkonna surnuid. Kuni 1855. aastani (õigeusu kalmistu rajamiseni) maeti sinna ka kihelkonna õigeusklikke.

Kalmistut on laiendatud korduvalt. Uus osa (üle Imavere tee kagus) võeti kasutusele 20. sajandil. Vanas osas avati 24. juunil 1932 pidulikult Vabadussõja mälestusmärk. See on üks väheseid Vabadussõja mälestusmärke Eestis, mis säilis tervena nii Nõukogude teise kui ka kolmanda okupatsiooniaja jooksul.

Pilistvere kalmistu on alates 1997. aastast riiklik ajaloomälestis. Kalmistu on praegu kasutusel ning on üldiselt hästi hooldatud, selle pindala on 4,53 ha.

Ehitised kalmistul
------------------

Kalmistu vanas osas paikneb matusekabel ja kalmistuvahi talu, mille juures on ka kalmistu abivärav. Kalmistu vana ja uue osa vahelt läbiviiva praeguse Imavere tee ääres (vana osa pool) on kolmeosalise kiviehitisega kalmistu peavärav.

Kalmistule maetuid
------------------

Jüri Vilmsi haud.
* 1900 – Jaan Jung (1835–1900), ärkamisaja tegelane ja koduloolane
* 1919 – Albert Peters VR II/3 (1893-1919), kitsarööpmeliste soomusrongide ülem Vabadussõjas
* 1920 – Jüri Vilms VR III/1 (1889–1918), advokaat ja riigitegelane
* 1952 – Reinhold Kamsen (1871–1952), ühistegelane ja kirjamees
* 2000 – Karl Jaanus VR II/3 (1899–2000), Vabadussõja veteran ja talunik

Vaata ka
--------

* Pilistvere kirikuaed
* Pilistvere vana õigeusu kalmistu
* Pilistvere kalmistu Vabadussõja mälestusmärk

Viited
------

1. ↑  Maire Sala. "Viljandimaa kalmistute lugu". Viljandi 2007. Lk 61
2. ↑  Kultuurimälestis nr 8429 "Pilistvere kalmistu"
3. ↑  Kultuurimälestis nr 8429 "Pilistvere kalmistu"

Kirjandus
---------

* Maire Sala. "Viljandimaa kalmistute lugu". Viljandi 2007. Lk 61–63 ja 99
* Taavi Pae. Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemise seaduspärasused. Magistritöö. Tartu 2002

Välislingid
-----------

* Pilistvere kalmistu kultuurimälestiste riiklikus registris Muuda Vikiandmetes
* Kultuurimälestis nr 8428 "Vabadussõja mälestusmärk"
* Kultuurimälestis nr 8426 "Jaan Jungi (1835–1900) haud"
* Kultuurimälestis nr 8427 "Jüri Vilmsi (1889–1918) haud"
* Pilistvere kalmistu. Viljandimaa kalmistute bibliograafia
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib linnuliigist; perekonna kohta vaata artiklit Ohakalind (perekond); Donna Tartti romaani kohta vaata artiklit Ohakalind (romaan)* |

---

**Ohakalind** (*Carduelis carduelis*) on linnuliik vintlaste sugukonnast ohakalinnu perekonnast.
Rahvapäraseid nimetusi: takjalind, takjatihane, ohakalind, ohakavarblane, tiglits, terlits.

Välimus
-------

Üldpikkus 12–14 cm. Välimus ja häälitsused on iseloomulikud. Noorlind erineb teistest vintlastest üleni musta saba ja vanalinnuga sarnase tiivamustri poolest.

Kutsehüüd on *tikelit* või *stipit*, hoiatushüüd tasane *häi*. Laul on kiiretempoline, selles on rohkesti kutsehüüde vaheldumisi vidistavate, klõbistavate ja mõnede vileliste häälitsustega.

Levila
------

Ohakalind on levinud Euraasias Atlandi rannikust kuni Jenissei, Altai, Tian Shani ja Põhja-Indiani.
Eestis on ohakalind üsna üldlevinud harilik haudelind. Osa asurkonnast rändab septembris-oktoobris Kesk- ja Lääne-Euroopasse, kust naaseb märtsis-aprillis. Ohakalinnu pesitsusaegset arvukust hinnatakse 40 000 – 60 000 paarile, talvist arvukust 10 000 – 40 000 isendile.
Enamik ohakalinde lahkub meilt septembris ja oktoobris.

Elupaik
-------

Ohakalind asustab kultuurmaastiku puistuid.

Pesitsemine
-----------

Ohakalinnu munad
Ohakalind ehitab pesa nii okas- kui lehtpuudele. Varakevadel eelistab ta okaspuid, mis sel ajal pakuvad paremat varju kui raagus lehtpuud. Teistkordseks pesitsemiseks valib ta sagedamini lehtpuu. Tavaliselt paikneb pesa tüvest eemal ja on enamasti põimitud väheste peente okste külge.

Pesa on paksuseinaline poolkera, see koosneb tihedasti põimitud raagudest, rohukõrtest, samblikest, kasetohu libledest jm. Pesalohk on vooderdatud peente kõrte, taimevilla, jõhvi ja karvadega. Pesa välispind on tihedasti kaetud ämblikuvõrguga, mis teeb pesa helehalliks.

Kurnas on 4–6 muna. Need on valkjad, kirjatud pruunikate tähnide, laikude ja kriipsukestega. Emaslind soojendab poegi esimestel päevadel nende koorumise järel. Poegi toidavad mõlemad vanemad esimestel päevadel putukatega, hiljem pugus pehmendatud seemnetega. Pärast poegade pesast väljalendu jätkavad vanalinnud nende toitmist umbes nädal aega. Pärast seda hakkavad noorlinnud laialt ringi liikuma.

Toitumine
---------

Peale korvõieliste seemnete sööb õrnu taimevõsusid ja vähemal määral putukaid.

Muud
----

Ohakalind oli 2016. aastal Saksamaa aasta lind ja 2018. aastal Valgevene aasta lind.

Viited
------

1. ↑
2. ↑  Rootsmäe, L. Veroman, H. *Eesti laululinnud*. Tallinn Valgus 1974
3. ↑  Vogel des Jahres. Naturschutzbund Deutschland
4. ↑  Птушка года ptushki.org

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikisõnastiku artikkel: **ohakalind** |

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Ohakalind** |

* Ohakalind andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes
**W New York Union Square** on 21-korruseline, 87 meetri kõrgune hoone, mis asub New Yorgis Manhattanil Union Square'i ristmikul (Park Avenue Southi ja 17th Streeti nurgal). Hoone projekteerisid arhitektid Albert D'Oench ja Joseph W. Yost *beaux-arts*'i stiilis. Hoone aadress on 50 Union Square East.

Kui kõrghoone 1911. aastal valmis, sai selle nimeks **Germania Life Insurance Company Building** ja seal asus kindlustusettevõtte Germania Life Insurance Company peakorter. Kui kindlustusettevõte muutis nime, sai 1917. aastal hoone nimeks **Guardian Life Insurance Company Building**.

Neljast lisakorrusest koosneva mansardjuurdeehitise projekteeris arhitektuuribüroo Skidmore, Owings & Merrill ja see valmis 1961. aastal.

1998. aastal kolis kindlustusettevõte majast välja ning hoonesse hakati rajama 250 numbritoaga hotelli, mida pidi hakkama pidama ettevõte Starwood. Kuid peagi hõivas hoone hoopis hotellikett W Hotels, kes nimetas maja **W New York Union Square'iks** ning tegi sellest 270 numbritoaga luksuslikku elustiili esindava hotelli, mis avati 2000. aasta detsembris.

2006. aastal müüdi hoone 285 miljoni dollari eest Dubai investeerimisettevõttele Istithmar World. W Hotels peab seal hotelli edasi, kuid mitmed hoones tegutsenud restoranid ja muud allettevõtmised on omanikku/rentnikku vahetanud.

Kõrghoonest üle tee asub Everett Building.

Välislingid
-----------

 W New York Union Square – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
Katschbergi kuru

Katschbergi kuru (Austria)Katschbergi kuru
Asukoht Austrias
**Katschbergi kuru** (1641 m) on kõrge mäekuru Austria Kesk-Ida-Alpides Rennweg am Katschbergi Kärnteni liidumaal ja Sankt Michael im Lungau Salzburgi liidumaal vahel.

Katschbergi maantee
Kuru ühendab Kärnteni Katschi oru lõunas koos Salzburgi ajaloolise Lungau piirkonnaga (tänapäeva Tamswegi ringkond) ja Muri jõe põhjas, kust maantee viib edasi Radstadti Tauerni kuruni. Salzburgi ja Kärnteni vaheline liidumaa piir kulgeb üle kuru. Katschberg eraldab ka Kõrg-Tauerni mäestiku Ankogeli rühma (läänes) Nocki mägedest idas, mis on Gurktali Alpide osa.

Paralleelselt *Katschberg Straßega* (B 99), mis nüüd on piirkondlik maantee (*Landesstraße*), ületab 1974. aastast aheliku läbi 5898 m pika Katschbergi tunneli Tauern Autobahn.

Ajalugu
-------

Kuigi kuru oli tõenäoliselt tuntud juba keldi tauriskidele ja oli hiljem osa Rooma teest Teurniast Iuvavumisse (Salzburg), on seda esmamainitud 1459. aasta dokumendis, siis Kärnteni hertsogkonna ja Salzburgi peapiiskopkonna vahelisel piiril. Posti saadeti esimest korda üle kuru 1764. aastal.

1929. aastal ehitas J. Kastner Katschberghöhesse esimese võõrastemaja. Matthias ja Gertrude Bogensperger võtsid 1956. aastal võõrastemaja üle ja laiendasid selle neljatärnihotelliks. Neist päevist on piirkonnas arvukalt hotelle, puhkekeskusi ja üürikortereid. 1957. aastal ehitati esimene suusatõstuk Tschanecki tippu.

Turism
------

Täna hõlmab suusakuurort *Schischaukel Katschberg-Aineck* 16 tõstukit, mis katavad 70 km nõlvu 100% lumevalmistamisvõimalustega alates Tschaneckist (2024 m) Aineckini (2220 m) kuni Sankt Margarethen im Lungauni.

Tali- ja suusaturism
--------------------

### Suusarajad

Pikim suusarada on "A1" Ainecki mäe tipust Sankt Margarethenisse, 6 km. Kõige järsemad ja raskemad rajad on Aineckist Katschbergi orgu - must rada: Diretissima kuni 100% kaldega esimeses lõigus, mis teeb sellest ühe järsema raja Austrias – 3 km, ja Tschanecki "Nord" rada (must rada 55% kaldega – aga sobib ka peredele – 1,8 km). Algajatele sobivad suurepäraselt platvormtõstuk, *Minijet* ja "Königswieseni" tooltõstuk Katschbergis, samuti pererada ja Branntweineri rada Aineckis.

### Ühendustõstukid

Ühendustõstukiteks on nii 8-kohaline gondel Silverjet 1 Sankt Margaretheni orujaamast Aineckisse kui ka 6-kohaline Tschanecki trossraudtee Katschberghöhelt Tschaneckisse.

### Veel tõstukeid

Kärnten
Kärnteni-poolsel mäeküljel on saadaval 6-inimese *Gamskogelexpress* trossraudtee, Königswieseni trossraudtee ja Sonnalmi trossraudtee. Lisaks on olemas Aineckbahni trossraudtee, samuti kolm vaagentõstukit ja lohistit.

Salzburg
Katschberg-Ainecki Salzburgi-poolsel küljel on kolm moodsat gondlit Silverjet 1, Silverjet 2 ja Aineck Gipfelbahni gondel.

Suveturism
----------

Suusakeskuse arenguga on arenenud ka suveturism. Nendest päevadest on piirkonnas 200 km lai matkaradade võrgustik, samuti suviseid tegevusi ja majutusvõimalusi.
**Roosta Puhkeküla** on kuni kolmetoalistes puhkemajakestes majutust pakkuv Eesti ettevõte Elbiku külas Lääne-Nigula vallas Lääne maakonnas.

See on Eesti vanim puhkekeskus. Puhkeküla haldab Swedest Motel Group OÜ.

Ajalugu
-------

Nimi pärineb 1930. aastatel Elbikuga liidetud Roosta külalt. Küla kohta kasutati aastal 1565 nimekujusid *Roszendall by* ja *Rosendael*, aastal 1615 *Rosendall*, aastal 1638 *Rosenthall*, aastal 1653 *Rosta* ja aastal 1678 *Rohstahl*. 

Roosta aladel asusid Riguldi mõisa valduste keskel paiknenud Saare mõisa maad. Et Saare mõis kuulus mõnda aega Rosenitele, oletab Carl Russwurm, et nimi tuleneb mõisa omanikest. E. Lagmani järgi on Roosta nimi on vanimate kirjapanekute põhjal siiriknimi, keskaegne saksapärane kloostrinimi *Rosenthal*, mida leiab Rootsist juba XIII sajandil.

Puhkekeskuse rajas Rootsi ettevõtja John-Ivar Olsson, kes lõi selleks Haapsalu KEKiga ühisettevõtte.

1990. aastal avatud puhkekeskuse müüs Urmas Sõõrumaale kuuluv Ikhor Investeeringud 2002. aasta jaanuaris Swedest Motel Groupile 20,4 miljoni krooni eest (1,3 miljonit eurot). 2001. aastal oli majutusettevõtte käive 8,6 miljonit krooni, kasum 630 000 krooni ja bilansi maht 22 miljonit krooni.

2008. aastal oli puhkeküla oma valla suuremate tööandjate seas.

Tšehhi ettevõte AS Swedest Motel Group ehitas 2009. aastal Läänemaa suurimat seiklusparki, et pikendada puhkeküla hooaega.

Puhkeküla 2022. aasta käive oli 1,34 miljonit eurot ja kasum 104 000 eurot. Voodikohti oli ligi 300 inimesele. Üle talve oli palgal üle 20 inimese ja suvel ligi 60.

2023. aastal omandas ligi 97% Roosta puhkekülast ettevõte Läänemaa Invest OÜ, mis kuulub Siim, Ott ja Sulev Saarevälile.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6  "Suur suvitamine alga: Haapsalu vennad ostsid Roosta puhkeküla rootslastelt ära" Äripäev, 13. juuli 2023
2. ↑  Eesti kohanimede leksikon
3. 1 2  "Roosta puhkeküla hind oli 20 mln krooni" Äripäev, 13. november 2003
4. ↑  Noarootsi rahvas tegi palgaga tallinlastele ära, Postimees, 5. detsember 2008
5. ↑  Ivar Soopan, Roosta puhkeküla ehitab 1,4 miljoni eest seiklusparki, Lääne Elu, 23. mai 2009
6. ↑  "Roosta puhkeküla ehitab 1,4 miljoni eest seiklusparki" Delfi ärileht, 23. mai 2009

Välislingid
-----------

* Koduleht