recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib alevist; suurtükipaadi kohta vaata artiklit Lembit (suurtükipaat); jõe kohta Valgevenes artiklit Bobri jõgi ja jõe kohta Poolas artiklit Bóbr.* |

---

**Bobr** on alev Valgevenes Minski oblastis Krupki rajoonis, Bobri külanõukogu halduskeskus. Bobr asub Bobri jõe kaldal merepinnast 176 meetri kõrgusel, alevi lähedal asub Minski-Orša raudteel samanimeline jaam.

Bobris asub keskkool. Alevis on kino ja kaks raamatukogu. Bobris on kergetööstus ja toiduainetetööstus; ka töödeldakse seal puitu. Vaatamisväärsuseks on XIX sajandil rajatud mõisakompleks.

Ajalugu
-------

Bobri asulat mainitakse esimest korda aastal 1516. Aastast 1559 kuulus see Chodkiewiczitele. Aastal 1573 läks Bobr Pacide suguvõsa valdusse, toona oli asulast saanud alev, mis kuulus Viciebski vojevoodkonda ja Orša maakonda.

Aastal 1614 oli Bobris õigeusu kirik, alevis oli ka kõrts. Bobri jõel asus vesiveski, asulas oli ka sild. Aastal 1699 sai Bobri omanikuks Benedict Sapieha, kes müüs aga järgmisel aastal alevi Lendorffidele. Aastal 1733 sai alevist Ogińskite valdus. 

Poola jagamisel hakkas Bobr aastal 1793 kuuluma Venemaa Keisririigi koosseisu. Alev asus toona Mogiljovi kubermangus. Aastal 1828 hakkas alevis tegutsema tellisevabrik, aastal 1882 ehitati alevisse teine õigeusu kirik. Aastal 1885 oli Bobris kaks õigeusu kirikut ja üks katoliku kirik, kabel, sünagoog, 22 poodi. Laata peeti seal kolm korda aastas. Aastal 1904 hakkas tegutsema veel teinegi tellisetehas.

Aastast 1924 kuulus Bobr Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1938 muudeti Bobri alev külaks. Aleviks sai Bobr taas 1941. aastal.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 29. juuni 2015. Vaadatud 29. juunil 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Välislingid
-----------

* Bobri vapp teiste hulgas
* Massimõrva memoriaal
See artikkel See artikkel räägib Indoneesia riigikorrast 1960.–1990. aastail.  Teiste kasutuste kohta vaata artiklit Uus Kord.  

---

**Uus Kord** (indoneesia keeles **Orde Baru** ehk **Orba**) oli Indoneesia riigikord, mis algas president Suharto võimuletulekuga 1966. aastal. Termini võttis enda režiimi kohta kasutusele Suharto ise, sellele vastandus esimese presidendi Sukarno aja Vana Kord ehk Orde Lama.

Pärast 1965. aastal toimunud riigipöördekatset oli riigi poliitiline olukord ebastabiilne, kuni Suharto Uus Kord laia populaarsust koguma hakkas. 1966. aasta põlvkonna (Angkatan 66) liikmed hakkasid end propageerima uue generatsiooni juhtide ja mõtlejatena. Kuna 1950. aastate lõpust kuni 1960. aastate keskpaigani oli Indoneesias aset leidnud poliitilisi konflikte ning majandus oli languses, lubasid Uue Korra esindajad tuua poliitikasse korra, toetada majanduse arengut ja tsentraliseerida poliitilised protsessid. Uut Korda iseloomustas 1960. aastate lõpust suur sõjaväe mõjuvõim, poliitiliste ja ühiskondlike organisatsioonide bürokratiseerimine ja korporatiseerimine ning opositsiooni valiv, kuid efektiivne represseerimine. Režiim oli antikommunistlik ning 1990. aastatel iseloomustas seda islamism.

Juba paari esimese Uue Korra aastaga hakkasid mitmed selle algsed toetajad režiimile vastanduma. Uut Korda toetas vaid väike osa tsiviilelanikkonnast ja sõjavägi. Demokraatlik liikumine Uus Režiim, mis sundis 1998. aastal Suharto tagasi astuma, on saanud negatiivse tähenduse. Seda kasutatakse ka korruptsiooni ja onupojapoliitika iseloomustamiseks laiemalt.

Viited
------

1. ↑  Stop talk of KKN. The Jakarta Post (24. august 2001).

Kirjandus
---------

* Watson, C.W. (Bill), *Of Self and Injustice. Autobiography and Repression in Modern Indonesia*, Leiden 2006, KITLV, ISBN 9971-69-369-0
* McGregor, Katharine E. *History in Uniform. Military Ideology and the Construction of Indonesia’s Past*, Leiden 2007, KITLV, ISBN 978-9971-69-360-2

Välislingid
-----------

* *Oral History Collection In Search of Silenced Voices* at the International Institute of Social History — Collection of interviews with Indonesian exiles, on political roles and personal experiences before and after 30 September 1965.
**Aare Järvan** (sündinud 29. juulil 1967 Tallinnas) on Eesti ja Euroopa Liidu ametnik.

Haridus
-------

Aare Järvan on lõpetanud 1992. aastal Tartu Ülikooli rahanduse ja krediidi erialal (*cum laude*) ja õppinud pärast seda aasta aega Cambridge'i Ülikoolis majandust.

Töö
---

Aastatel 1992–1999 töötas ta Eesti Pangas keskpangapoliitika osakonna juhatajana. Aastatel 1998–1999 töötas ta Eesti peaministri büroos majandusnõunikuna, nõustades peaminister Mart Siimanni.

1999.–2006. aastal oli Aare Järvan Rahandusministeeriumi kantsler.Aastatel 2006–2014 töötas ta peaminister Andrus Ansipi ja hiljem peaminister Taavi Rõivase majandusnõunikuna.

Isiklikku
---------

Tema poeg on ettevõtja ja endine Eesti ettevõtlus- ja infotehnoloogiaminister Kristjan Järvan.

Tunnustus
---------

* 2006 Valgetähe IV klassi teenetemärk
* 2011 aasta eurooplane

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6  Kristjan Pihl. Vabariigi peaministri sööduandja. Universitas Tartuensis, juuli 2011, nr 7 (2396), lk 26–28.
2. ↑
3. ↑  Teenetemärkide kavaleride andmekogu – 4973

Välislingid
-----------

* Peaministri majandusnõunikuna asus tööle Aare Järvan. Valitsuse pressiteade, 20. juuni 2006

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Agu Lellep** | **Rahandusministeeriumi kantsler**1999–2006 | Järgnev**Tea Varrak** |
**Erki Urva** (sündinud 16. juulil 1960) on eesti lennundusekspert, kes on valdavalt tegutsenud turismi valdkonnas.

Töökäik
-------

Erki Urva kuulus pikka aega Eesti Turismifirmade Liidu volikokku ja juhatusse, oli aastatel 1994–1998 ETFL president. 1991–1996 töötas Estonian Holidays turismifirma tegevjuhina, 1996–1997 turismifirma AS WRIS tegevdirektorina. Aastani 2000 oli Urva Optiva Pangas (liitumiseelselt Eesti Forekspangas) jae- ja personaalpanganduse juht, ülejäänud karjäär iseseisvas Eestis möödunud turismis. Aastatel 2002–2005 juhtis Urva Nordica eelkäijat Estonian Airi, 2012–2015 oli ta sama ettevõtte nõukogu liige. 2019–2022 juhtis ta Eesti lennufirmat Nordica.

Harrastused
-----------

Skål Internationali Tallinna klubi liige.

Viited
------

1. ↑  "Erki Urva: Tallinna lennujaam saanuks teha nagu Läti, aga seda ei tasu üle tähtsustada". *Äripäev*. Vaadatud 8. mail 2023.
2. 1 2 3 4  "Erki Urva: Turism, see on elu!". *Go Traveli reisikirjad* (inglise). Vaadatud 8. mail 2023.
3. ↑  "Erki Urva lahkub Optivast". *Ärileht*. Vaadatud 8. mail 2023.
4. ↑  "Enesekindel mees". *Eesti Ekspress*. Vaadatud 8. mail 2023.
5. 1 2  ERR, Merilin Pärli | (6. jaanuar 2022). "Erki Urva loobub Nordica juhtimisest". *ERR*. Vaadatud 8. mail 2023.
**AS Küttejõud** (ka: **AS Kütte-Jõud**) oli aastatel 1920–1940 Kiviõlis tegutsenud kaevandusettevõte.

Ettevõte oli Põhja Paberi- ja Puupapivabrikute Aktsiaühingu tütarühing.

1920. aastal anti Põhja Paberi- ja Puupapivabrikule loa alustada maardlauuringuteks Sonda ja Püssi raudteejaama vahelisel maa-alal. Aastal 1922 sai ettevõte loa Püssis põlevkivikaevanduse rajamiseks ja 1920. aastail alustas tööd Küttejõu karjäär.

Kiviõli 1936. aastal
1922. aastal andis Põhja Paberi- ja Puupapivabrik kõik õigused ja kohustused üle aktsiaseltsile Eesti Kiviõli, mis rajas Erra-Sala küla maadele Kiviõli põlevkivikaevanduse, kus alustas põlevkivi avakaevandamisega. AS "Kütte-Jõud" oli arvestatav põlevkivi tootja. Erakaevanduste hulgas oli ta pikka aega konkurentsitult esimene ning ületas 1920. aastate lõpul oma umbkaudu saja tuhande tonnise aastatoodanguga enamikku riigikaevandusigi. Üks edu aluseid oli kindlasti toonaste karjääride moodsaim tehnika.

1924. aastal alustas Eesti Kiviõli põlevkivi termilise töötlemisega. 1927. aastal ehitati esimene katseline tunnelahi võimsusega 75 tonni põlevkivi ööpäevas. 1928. aastal hakati tööstuse läheduses jõudsalt kasvanud asulat nimetama Kiviõliks. 1939. aastal oli ettevõtte toodang 132 000 tonni. Ettevõttes töötas 200–250 inimest.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5  EE 12. köide, 2003: 273.
2. ↑  Mait Sepp, Margus Pensa, Mis saab maast pärast kaevandust: Küttejõu karjääri lugu, Eesti Loodus, 2007/9
3. ↑  Kiviõli Keemiatööstuse tekkelugu, 1920-1930, www.keemiatoostus.ee (vaadatud 10.08.2020)
**Egils Levits** (sündinud 30. juunil 1955 Riias) on Läti jurist, diplomaat ja poliitik. 29. mail 2019 valiti ta Läti presidendiks ja vannutati ametisse 8. juulil 2019.

1972. aastal emigreerus Egils Levits koos perekonnaga Lätist Saksamaale. Õppis Hamburgi Ülikoolis, kus omandas kraadi õigus- ja poliitikateaduse alal.

Levits on töötanud Läti Vabariigi suursaadikuna Saksamaal, Rootsis, Austrias ja Ungaris. Aastatel 1993–1994 oli ta Läti Seimi liige.

Levits on olnud Läti justiitsminister (1993–1994) ning Euroopa Inimõiguste Kohtu kohtunik (1995–2004) ja Euroopa Kohtu kohtunik (2004–2019).

Levits on Läti Teaduste Akadeemia auliige.

2015. aastal kandideeris ta Läti presidendiks, kuid jäi alla Raimonds Vejonisele. 16. aprillil 2019 andis Levits taas nõusoleku kandideerida Läti presidendiks. 29. mail 2019 valis Läti Seim ta Läti presidendiks, ta sai seimist 61 häält. 8. juulil 2019 andis Egils Levits seimi ees ametivande ja asus täitma presidendi ülesandeid.

Tunnustus
---------

* 19. aprill 2023 – Maarjamaa Risti kett (seoses Eesti presidendi Alar Karise riigivisiidiga Läti Vabariiki)

Viited
------

1. ↑  Martin Kutti:Läti president Egils Levits: Lätis peab rääkima läti keelt Postimees, 11. juuli 2019
2. ↑  GODA DOKTORI
3. ↑  Levits soostus Läti presidendiks kandideerima, Postimees, 16. aprill 2019
4. ↑  Läti seim valis Egils Levitsi riigi uueks presidendiks, ERR, 29. mai 2019
5. ↑  Läti uus president Egils Levits astus ametisse ERR, 8. juuli 2019

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Raimonds Vejonis** | **Läti president**2019–2023 | Järgnev**Edgars Rinkēvičs** |

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Egils Levits** |

Läti presidendi lipp
Läti presidendid

Čakste • Zemgals • Kviesis • K. Ulmanis • Kalniņš (eksiilis) • Rancāns (eksiilis) • Gorbunovs (kohusetäitja) • G. Ulmanis • Vīķe-Freiberga • Valdis Zatlers • Andris Bērziņš • Raimonds Vējonis • Egils Levits • Edgars Rinkēvičs
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Bilska valla külast; Ranka valla küla kohta vaata artiklit Birzuļi; Olaine valla küla kohta vaata artiklit Birzuļi (Olaine vald)* |

---

**Mēri** (vanasti ka **Mēris**, Nõukogude ajal **Birzuļi**) on küla (*vidējciems*) Lätis Smiltene piirkonnas Bilska vallas. Külas asub Smiltene piirkonna muuseum.

Asula tekkis Mēri mõisa hoonetekompleksi juurde. Külas sündis Läti kunstnik Rūdolfs Pērle. Nõukogude ajal oli seal kolhoosi Draudzība keskasula.

Mēris asub üks kahest Bilska valla avalikust raamatukogust. Külas asuvad Mēri bussipeatused.

Mēri mõisapargi kuus elupuud, kaks pargis kasvavat lehist (üks neist ümbermõõduga 3,24 m) ja Mēri hiidtamm on looduskaitse all.

2016. aastal oli külas 206 elanikku.

Viited
------

1. ↑  Vietvārdu datubāze
2. ↑  Latvijas PSR teritoriālais iedalījums, izdevniecība "Liesma", 1972. a, 61. lk.
3. ↑
4. ↑  Autotransporta direcija
5. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS

| * v
* r
Bilska valla asulad |
| --- |
| 
**Bilska** **·**  Lobērģi **·**  Mēri **·**  Zeltiņi |
**Dušanbe** (tadžiki keeles Душанбе, pärsia keeles دوشنبه, 'esmaspäev') on Tadžikistani pealinn. 

Linn tekkis kohta, kus varem oli asunud populaarse esmaspäevase turupaigaga küla.

Kuni Tadžiki NSV moodustamiseni 1929. aastal oli linn vene keele vahendusel tuntud nimega **Djušambe** (vene keeles Дюшамбе). Seejärel hakkas linn Jossif Stalini järgi kandma nime **Stalinobod** (vene keele vahendusel kirjutati enamasti aga **Stalinabad**; tadžiki ladina tähestikus kuni 1940 Stalinoвod[*viide?*]; alates 1940 tadžiki kirillitsas Сталинобод; vene keeles Сталинабад). **Dušanbe** nime sai linn tagasi 1961. aastal.

Dušanbe jaguneb 4 rajooniks (*Ноҳияи*): Šahh Mansuri (Шоҳмансур), Firdausi (Фирдавсӣ), Ismoili Somoni (Исмоили Сомонӣ) ja Sīnā (Сино) rajooniks.

2015. aasta andmetel oli Dušanbe elanikest tadžikke 89,5%, usbekke 6,7%, venelasi 2,6% ja teistest rahvustest inimesi 1,2%.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 20. märts 2013. Vaadatud 22. detsembril 2012.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)
2. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 20. märts 2013. Vaadatud 22. detsembril 2012.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Vikisõnastiku artikkel: **Dušanbe** |

* Dušanbe koduleht
Krabis asuv Vabadussõja tundmatu sangari mälestuskivi (2023)Mälestuskivi ja kolm hauda (2023. aasta)
**Vabadussõja memoriaal Krabil** on memoriaal Vabadussõjas hukkunud kolme sõduri haua ja mälestussambaga Krabil Võru maakonnas.

1919. aasta veebruaris Krabil hukkunud sõduri haua juurde püstitati mälestussammas 1993. aastal Kanada eestlase Leonhard (Leo) Puuritsa ettevõtmisel, kelle kodutalu maa peal haud asus. Samba kavandi autor oli Jüri Punna Torontost ja teostuskunstnik Eestis Olev Russ. Sammas avati 23. juunil.

Mälestussammas kujutab endast põllukividest laotud alusele asetatud suurt kivirahnu. Mälestussamba sokli kolmel suuremal kivil on kohanimed Tikutaja (Tikuta), Hinnimäe ja Korneti tähistamaks veel kolme eraldiseisvat tundmatu sõduri hauda nendes asupaikades. On ka versioon, et Hinnimäe olevat sambale kirjutatud seetõttu, et haua tegeliku asukoha nime (Hatamäe, võrukeelset sõnast *hatt*) tähendust ei peetud sündsaks. Kivirahnul oleva teksti järgi on sammas pühendatud neis kohtades "langenud relvavendadele".

2018. aastal maeti memoriaali veel kahe Vabadussõja-aegse tundmatu sõduri säilmed. Eesti Sõjamuuseumi arheoloogi Arnold Undi teada oli see esimene kord, kui taasiseseisvunud Eestis maeti ümber Vabadussõjas hukkunuid.

* Memoriaal 2010. aastalMemoriaal 2010. aastal
* Mälestusmärk 2019. aastalMälestusmärk 2019. aastal

Viited
------

1. 1 2  Lõhmus, Alo (2. veebruar 2008). "Vabadussõja tundmatud sõdurihauad vajuvad tasapisi unustuse hõlma". *Postimees*. Vaadatud 21. september 2023.
2. 1 2 3  Vabadussõja memoriaal Krabil kultuurimälestiste riiklikus registris
3. ↑  Vabadussõjas langenud saavad väärika puhkekoha. ERR, 10. juuni 2018
4. ↑  VIDEOLUGU: Kaks sõjameest said uude viimsesse puhkepaika. Lõuna-Eesti Postimees, 16. juuni 2018

Välislingid
-----------

* Vabadussõja memoriaal Krabil kultuurimälestiste riiklikus registris
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib akadeemia liikme nimetusest; akadeemikuteks nimetatakse mõnikord ka teadusasutustes ja ülikoolides töötavaid teadlasi, filosoofe ja õppejõude.* |

---

**Akadeemikuteks** (lühend *akad.*) nimetatakse ametlikult või mitteametlikult paljude teaduste akadeemiate (sealhulgas erialaakadeemiate, näiteks põllumajandusteaduste akadeemiate) ja kunstide akadeemiate täisliikmeid. Mõnes riigis, näiteks Soomes, on **akadeemik** riiklik aunimetus ja akadeemikud määrab riik. Mitmetes anglosaksi riikides ja nende regioonides (mt Šotimaa) täidavad teaduste akadeemia funktsioone kuninglikud seltsid (Royal Society). Nende valitud liikmeid nimetatakse nt Fellow of the Royal Society ning vastav lühend (nt FRS) kuulub nime juurde sarnaselt doktori- või professoritiitlile.

Eesti Teaduste Akadeemia liikmeid (mitte välisliikmeid) nimetatakse ajalooliselt akadeemikuteks; nad valitakse akadeemia seniste akadeemikute poolt. Varem eristati Eesti NSV Teaduste Akadeemias akadeemikuid ehk tegevliikmeid ja korrespondentliikmeid.

Paljud akadeemiad on sisuliselt õpetatud seltsid. Näiteks New Yorgi Teaduste Akadeemia liikmeks saab hakata liikmemaksu tasumise eest.

Akadeemiku kui teaduste akadeemia valitud liikme tiitli kasutamine on meie regioonis traditsiooniline peamiselt Venemaa varasemal või praegusel mõjualal, s.o SRÜ, endistes Nõukogude Liidu ja tema mõjupiirkonda jäävates Ida-Euroopa maades, aga ka näiteks Hiinas.

Viited
------

1. ↑

|  |  |
| --- | --- |
|  | Tsitaadid Vikitsitaatides: **Akadeemik** |
**Tampere lahing** oli 1918. aasta Soome kodusõja lahing, mis toimus Soomes Tamperes 15. märtsist 6. aprillini punaste ja valgete vahel. Valgete väed saavutasid otsustava võidu.

Vägesid juhatas valgekaartlaste poolel Carl Gustaf Emil Mannerheim. Punaseid juhtis Hugo Salmela, kes suri lahingus.

Eellugu
-------

Kui Soome kodusõda 1918. aasta jaanuaris algas, sai Tamperest, Soome suurimast tööstuslinnast, üks revolutsiooniliste punavägede tugipunkte.  Linnal oli suur strateegiline tähtsus.

Lahing linnas
-------------

Tampere oli piiramisrõngas ning eraldatud teistest punaste jõududest, kuid valge väejuhatus, kes ei tahtnud linna näljutamist oodata ja kartis punaste vasturünnakut lõunast, andis esialgse käsu linnale kallaletungi teha. Peamine valgete jõud oli suunatud Tampere idaosale. Pärast äärepoolsete külade vallutamist ja eeslinnadesse tungimist olid valged valmis 28. märtsil Tampere linna ründama. 28. märts oli sõja kõige verisem päev, kus oli suuri kaotusi nii punaste kui ka valgete poolel. Kokku suri umbes 300 soomlast. Nende kaotuste tõttu aeglustus lahing mitmeks päevaks.

3. aprillil olid linna all paiknevad valgete väed valmis lõplikuks rünnakuks. Kell 3 öösel, pärast pool tundi kestnud suurtükitule ettevalmistust, anti märguanne lõpliku rünnaku alustamiseks. Esimesel rünnakupäeval hõivati Tammerkoski kärestikust ida poole jääv osa linnast. Ainult ühel kompaniil õnnestus pääseda mööda kitsast tammi üle kärestiku. Nad rajasid endale tee läbi kesklinna ja asusid ühte valitseval positsioonil olevasse muuseumimajja. Seal kaitsesid nad end vastaspoole eest ligi ööpäeva, saamata mingit ühendust teiste vägedega, ning murdsid lõpuks teiste juurde tagasi.

4. aprilli hommikul ületasid valged üle kärestiku viiva raudteesilla ning haarasid enda valdusse Näsilinna linnaosa. Teine valgete grupp oli läinud üle tammisilla lääne poole ning vallutanud tööstushooned. Viimased punaväed tõmbusid 4. ja 5. aprillil Pyynikki ja Pispala linnaosadesse ning punastest raekoja kaitsjad alistusid 5. aprillil kell 17.30. Viimased punased Pyynikkis alistusid 6. aprillil, jättes kogu linna valgetele. 6. aprillil loendati Tampere turuplatsil punavange, kusjuures nende arv oli umbes üksteist tuhat.

Tagajärjed
----------

Tampere lahing oli umbes 30 000 sõduriga üks Põhjamaade ajaloo suurimaid lahinguid. 
Valged võitsid lahingu ülekaalukalt ning saavutasid tähtsad strateegilised eelised. Punaste poolel suri 1 800 ning võeti vangi 11 000 sõdurit, võrreldes kõigest 600 valge surnuga. Punaarmee kõige kogenum ja paremini varustatud armee oli hävitatud. Valged omandasid palju sõjasaaki, sealhulgas 30 suurtükki. Üle 500 pere jäi ilma koduta. Linn taastus täielikult alles 1920. aastate keskpaigas.

Viited
------

1. 1 2  Mannerheim, Carl Gustaf Emil (2007). Soome marssali mälestused. Tallinn: Olion. lk 77
2. 1 2  Clements, Jonathan (2013). Mannerheim. President, sõdur, spioon. Tallinn: Tänapäev. lk 170
3. 1 2 3  Jalonen, Jussi (8. oktoober 2014) "Tampere, Battle of" Külastatud 24. aprillil 2023
4. 1 2  Maavara, Alexander "The Battle of Tampere" Arhiivikoopia seisuga 7. detsember 2021. Külastatud 24. aprillil 2023
Viluvere raudteepeatus 2017. aastal
**Viluvere raudteepeatus** (saksa *Willofer*) oli raudteepeatus Pärnumaal Põhja-Pärnumaa vallas Viluveres.

Viluvere raudteepeatuses on üks madal perroon. Rong sõidab Balti jaamast Viluverre umbes kaks tundi. Päevas peatus neli reisirongi (kaks Pärnu ja kaks Tallinna poole).

Ajalugu
-------

Viluvere raudteepeatus
Viluvere sõlmjaam rajati koos raudteeliiniga aastatel 1925–1927. Jaamas oli kaks raudteed: esimeselt teelt sai alguse Viluvere–Vändra harutee ja teine suundus Papiniidule (Pärnusse). Jaamast veidi Tootsi suunas suundus paremale 2 km pikkune karjääri harutee. Praegu on alles vaid raudteepeatus. See asus Lelle raudteejaamast 30,7 kilomeetri kaugusel. Avamisel jäi jaam Viluvere valda.

Aastail 2010–2016 eelnes Viluverele Eidapere raudteepeatus.

Lelle–Pärnu raudtee trassi seisukord on muutunud järjest halvemaks. Eesti Valitsus otsustas 2017 aastal, et ei investeeri Pärnu–Lelle 70 km raudtee trassile 17 000 000 eurot raudtee remondiks. Liinirongide liiklus Pärnu ja Lelle vahel lõpetati 8. detsembril 2018.

Jaamahoone
----------

Viluvere jaam aastal 1928
Viluvere jaamahoone valmis Leon Johansoni projekti järgi 1928. aastal. Jaamahoone ehitati tüüpprojekti järgi sarnaselt Eidapere, Sindi, Tori ja Vändra jaamahoonetega. Samal ajal valminud veetorn (sama projekti järgi oli ehitatud ka Vigala jaama veetorn) purustati Teises maailmasõjas. Pärast kitsarööpmelise raudtee sulgemist 1969. aastal kasutas hoonet sõjavägi. Hiljem majutati endisse jaamahoonesse "stroibati soldatid", kelle ülesandeks oli Viluvere ja Tootsi vahelise raudtee remont, mille käigus asendati puitliiprid betoonliipritega. Riigikorra vahetumise tõttu töid ei lõpetatud ning jaamahoone jäi tühjaks. Lühikese aja jooksul hoone lagastati, kohalikud tegid välislaudisest endale küttepuid ning kõik vajalikuks osutunu veeti minema. Rüüstatud jaamahoone lammutati 1994. aasta lõpuks.[*viide?*]

Viited
------

1. ↑  Eesti kitsarööpmelised raudteed
2. ↑

Välislingid
-----------

* Infot peatuse kohta; fotod (*vene keeles*)
* FOTO: Viluvere jaamahoone aastal 1988; Baltic Trains Picture Gallery

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Eelnev peatus** |  **Endine raudteepeatus** | **Järgnev peatus** |
| *Lelle–Pärnu raudteeliinil:* Kõnnu |  **Viluvere** | *Lelle–Pärnu raudteeliinil:*Tootsi  |
| *Viluvere–Vändra kitsarööpmelisel liinil:*Luuri  |
**Euroopa kõrgussüsteem** ehk **Euroopa vertikaalne referents** (*European Vertical Reference System* - EVRS) on kasutusel Eestis kõrgussüsteemina. Eestis tähistatakse EVRS-i kõrgusi lühendiga EH2000, kus EH tähendab Estonian Heights ja 2000 Fennoskandia maapinnatõusu aastal 2000. Euroopa kõrgussüsteemi lähtenivoo ehk kõnekeeli Amsterdami null on arvestatud veetaseme keskmise väärtusega, mis mõõdeti Amsterdamis ajavahemikul 1. september 1683 kuni 1. september 1684 ning seda mõõdeti 35 000 erinevas asukohas üle riigi.

Eesti põhjused Euroopa kõrgussüsteemile üleminekuks
---------------------------------------------------

Eesti geoidi mudel
Eesti läks üle Euroopa kõrgussüsteemile 1. jaanuaril 2018. aastal, sest enamik Euroopa riike kasutas juba Euroopa kõrgussüsteemi. Kõrgussüsteemi üleminekuks oli senise kõrgussüsteemi (BK77) vananemine, mis on tuntud rahvakeeli Kroonlinna null. Eesti kõrgusvõrk integreeriti Euroopa ühtsesse kõrgussüsteemi, mille muutus lihtsustab tööd näiteks merelaevanduses ning projekteerimises ja ehitusvaldkonnas. Nii saab vältida vigu kõrguste ümberarvestamisel ja arendada rahvusvahelist koostööd.

Euroopa kõrgussüsteemi ajalugu
------------------------------

Euroopa ühise kõrguste süsteemi loomiseks alustati projektidega juba 1950. ja 1970. aastatel kasutades rahvuslike kõrgusi ning nende korrigeerimist. Üheks tulemuseks oli Euroopa Ühtse Kõrgusvõrgu korrigeerimine 1986. aastal. Mõõdeti ja parandati samasugused ühtsed kõrgusvõrgud ka Ida-Euroopas, mis olid kooskõlas 1994. aastal Varssavis peetud EUREF-i sümpoosioni 3. Resolutsiooniga. Töö eesmärgiks oli saada ühtsed kõrgused Euroopale ühe detsimeetri täpsusega. Aastate jooksul on projekt samm sammu haaval suurenenud tänu Ida-Euroopa riikide kõrguste süsteemi kaasamisega. Esimesed tulemused jagati osalenud riikidele 1999. aastal.

Viited
------

1. 1 2  Maa-amet (25. november 2019). "Euroopa kõrgussüsteem". *maaamet.ee*. Originaali arhiivikoopia seisuga 6.05.2020. Vaadatud 11.05.2020.
2. ↑  Atlas Obscura (jaanuar 2020). "Amsterdam Ordnance Datum". *atlasobscura.com*. Vaadatud 11.05.2020.
3. ↑  Maa-amet (25.11.2019). "Euroopa kõrgussüsteem". *maaamet.ee*. Originaali arhiivikoopia seisuga 6.05.2020. Vaadatud 11.05.2020.
4. ↑  Bundesamt für Kartographie und Geodäsie (2020). "Definition of European Vertical Reference System". *evrs.bkg.bund.de*. Vaadatud 11.05.2020.
Jõu-bipolaartransistori struktuur
Vaade avatud transistorile 2N3055. Kollektor (C)] on ühendatud korpusega
**Jõu-bipolaartransistor** (inglise keeles *power BJT*) on bipolaartransistori spetsiaalne versioon, mis on optimeeritud suure võimsuse (kuni mitusada amprit ja kuni umbes 1000 V) lülitamiseks, kusjuures komponendi suurus on kõigest umbes üks kuupsentimeeter. Erinevalt tavalisest bipolaartransistorist on jõutransistoril vertikaalne struktuur, nii et vool saab jaotuda ühtlaselt suurele alale.

Jõu-bipolaarne transistor on nagu ka jõu-MOSFET standardne tööstuslik komponent, mida kasutatakse võimsusvõimendina ja lülitina ning see toimib umbes nagu vooluga juhitav toiteallikas. Seda asendatakse üha enam IGBT-ga, mis on bipolaartransistori ja MOSFETi kombinatsioon.

Ehitus ja talitlus
------------------

Jõutransistor peab taluma suurt baasi-kollektori pinget. Transistori kollektor peab seega olema nõrgalt dopeeritud, et ei toimuks laviinläbilööki. Suurem baasi-kollektori pinge suurendab ruumlaengu piirkonda baasis. Seetõttu tuleb suurendada baasi laiust, et vältida transistori läbilööki. Suure baasilaiusega aga kaasneb väiksem vooluvõimendus. Võrreldes nõrga signaali transistoridega, mille vooluvõimendus on vahemikus 100 kuni 1000, on jõu-bipolaartransistoride võimendus ainult 10–100.

Parameetrid
-----------

* Suurim lubatud kollektorivool ({\displaystyle I\_{\mathrm {Cmax} }})
* Suurim lubatud kollektoripinge ({\displaystyle U\_{\mathrm {CE} }})
* Suurim lubatud hajuvõimsus ({\displaystyle P\_{\mathrm {T} }})
Nogale mõisa peahoone
**Nogale mõis** (saksa keeles *Nogallen*, läti keeles *Nogales muiža*) on mõis Lätis Talsi piirkonnas Ārlava vallas Nogales.

Ajalugu
-------

Esimesed teated mõisast pärinevad XVII sajandist. Algul oli see mõis Brunnowite valdus, seejärel Firckside omand. 1898. aastal omandasid mõisa Transehe-Roseneckid, kes müüsid mõisa aastal 1910 paruness Nolckenile. Temalt võõrandati mõis 1920. aastal.

Mõisaansambel
-------------

Peahoone pärineb 1880. aastast. Kõrvalhoonetest on säilinud tallid, aedniku maja, kõrts ja õllekoda. Praegu on mõis eraomandis. Mõisakompleks, õllekoda, ja park on riikliku kaitse all olevad muinsusmälestised, kõrts, tallid ja aednikumaja on kohaliku kaitse all.

Neli mõisa pargis kasvavat tamme on looduskaitse all.

Viited
------

1. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts
2. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS

Kirjandus
---------

* Schroeders, Percy von. *Beiträge zur Gütergeschichte Kurlands*. Teil II. Kurland. Hrsg. von der Kurländischen Ritteschaft. 1983. Lk 75.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Nogale mõis** |

* Sissekanne Läti mõisate veebisaidil; fotod (*läti keeles*)
**Svisłači rajoon** on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Hrodna oblastis Valgevenes. Rajoon piirneb läänes Poolaga. Rajooni pindala on 1447 km². 2009. aasta seisuga elas seal 19 539 inimest.

Rajoon moodustati 1940. aastal. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Chaniavičy, Dabravola, Niazbodzičy, Novy Dvori, Porazava, Svisłači ja Vierdamičy külanõukogu.

Halduskeskus on Svisłači linn. Teine tähtsam asula on Porazava alev.

* SvisłačSvisłač
* PorazavaPorazava

Rajooni suurimaks jõeks on Narew. Teised tähtsamad jõed on Nemunase lisajõed Rośi jõgi, Zelvianka ja Svisłači jõgi. Rajoon asub osalt Vaŭkavyski kõrgustikul, suuremalt jaolt aga Prybužanskaja madalikul. Valdavad kõrgused 160–200 meetrit üle merepinna. Kõrgeim koht asub Porazava lähistel (242 meetrit). Rajooni lõunaosas asub osaliselt Białowieża laane rahvuspark.

2009. aasta seisuga olid elanikest 74,63% valgevenelased, 3,53% venelased, 20,47% poolakad ja 1,387% oli teistest rahvustest. 88,64% elanike emakeel oli valgevene keel, 10,03% elanike emakeel oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 39,25% elanikke, vene keelt aga 14,94%.

Viited
------

1. ↑  "Arhiivikoopia". Originaali arhiivikoopia seisuga 2. juuni 2015. Vaadatud 24. juunil 2015.`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: arhiivikoopia kasutusel pealkirjana (link)

Välislingid
-----------

 Svisłači rajoon – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Rajooni täitevkomitee koduleht (*vene keeles*)
* Rajooni kaart

| * v
* r
Hrodna oblasti haldusjaotus |
| --- |
| 
Rajoonid: Astravieci rajoon • Ašmiany rajoon • Bierastavica rajoon • Dziatłava rajoon • Hrodna rajoon • Iŭje rajoon • Kareličy rajoon • Lida rajoon • Masty rajoon • Navahrudaki rajoon • Słonimi rajoon • Smarhońi rajoon • Svisłači rajoon • Ščučyni rajoon • Zelva rajoon • Vaŭkavyski rajoon • Voranava rajoon |
| 
Oblastilise alluvusega linnad: Hrodna (selle koosseisus: Kastryčnicki rajoon • Leninski rajoon) |
**Kiiu** on alevik Harju maakonnas Kuusalu vallas.

Kiiu (esmamainitud 1241. aastal, *Kithę*), mille alla kuulus vanasti ka lähedal asuv Allika küla, oli suuruselt teine küla Kuusalu piirkonnas. Kiiu küla oli 13. sajandil Taani hindamisraamatu andmetel üle keskmise suurusega, 30 adramaad. Kiiu südameks on Kiiu mõisakeskus ajaloolise Kiiu vasallilinnuse ja mõisapargiga. Kiiu mõisa on esimest korda mainitud 1348. aastal (*Kida in Kirchspiel Kusal*). 

Kuni 2005. aastani oli Kiiu küla. Seoses Kuusalu valla ja Loksa valla ühinemisega muudeti küla alevikuks. Põhjuseks oli kahe valla ühinemisel oleks tekkinud ühte valda Kolga küla ja Kolgaküla küla nimetuste võimalik segadus ning selle ärahoidmiseks muudeti Kolga küla (501 elanikku) ja Kiiu küla (kui Kolgast veelgi suurem asula) alevikeks. Kuni selle ajani oli Kiiu Eesti kõige suurem küla. Kiiu aleviku pindala on 8,9 km³.

Kuigi Kuusalu valla keskuseks on Kuusalu alevik, asuvad Kuusalu vallavolikogu ja vallavalitsus Kiiu mõisahoones. Samuti asuvad Kiius paljud ettevõtted ja organisatsioonid.

2007. aasta jaanuaris avati Kiius ettevõttele WeeRec kuuluv elektri- ja elektroonikajäätmete käitlustehas.

Kiius on sündinud afrikanist Leonhard Blumer (1878–1938).

Vaata ka
--------

* Kiiu–Soodla tee
* Kiiu liiklussõlm
* Kiiu viadukt I
* Kiiu viadukt II

Viited
------

1. ↑  Maa-amet, vaadatud 21.11.2020.
2. ↑  Statistikaamet, vaadatud 19.09.2023.
3. ↑  Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaator, vaadatud 9.06.2014.
4. ↑  "KIIU ALEVIKU ARENGUKAVA 2010-2020". *Kuusalu valla koduleht*.[*alaline kõdulink*]

Välislingid
-----------

* Kiiu.ee

Kuusalu valla vapp
Kuusalu valla asulad

**Alevikud:** Kiiu | Kolga | Kuusalu  

**Külad:** Allika | Andineeme | Aru | Haavakannu | Hara | Hirvli | Ilmastalu | Joaveski | Juminda | Kaberla | Kahala | Kalme | Kasispea | Kemba | Kiiu-Aabla | Kodasoo | Koitjärve | Kolga-Aabla | Kolgaküla | Kolgu | Kosu | Kotka | Kupu | Kursi | Kuusalu | Kõnnu | Külmaallika | Leesi | Liiapeksi | Loksa | Murksi | Mustametsa | Muuksi | Mäepea | Nõmmeveski | Pala | Parksi | Pedaspea | Pudisoo | Põhja | Pärispea | Rehatse | Rummu | Salmistu | Saunja | Sigula | Soorinna | Suru | Suurpea | Sõitme | Tammispea | Tammistu | Tapurla | Tsitre | Turbuneeme | Tõreska | Uuri | Vahastu | Valgejõe | Valkla | Vanaküla | Vihasoo | Viinistu | Virve
**Sophie von Winzenburg** (1105 Winzenburgis Hannoveri lähedal – 6. või 7. juulil 1160 Brandenburgis) oli esimene Brandenburgi markkrahvinna.

Elu
---

Sophie oli Winzenburgi krahvi Hermann I ja tema esimese naise, Eversteini krahvinna tütar. Ta kinkis adramaa põllumaad Welleni lähedal Leitzkau kloostrile ja hiljem teise adramaa Wolmirslebeni lähedal. 1158. aastal saatis ta oma meest palverännakul pühale maale.

Surm
----

Tema õde Beatrix oli Quedlinburgi kloostri abtiss. Sophie ja Beatrix surid mõlemad 1160. aastal. Mõned allikad ütlevad, et Sophie suri 25 märtsil, teised, et 6. või 7. juulil. Ta maeti Ballenstedti kloostri kirikusse.

Arvustus
--------

Praeguse uurimistöö kohaselt ei ole tema isa identiteeti lõplikult tõestatud. Võimalik, et ta kuulus teise aadlikoja juurde, kus kasutati nime Sophie.

Kujutis
-------

700 aastat pärast tema surma leiti Ascherslebenist Sophiet ja tema meest kujutav brakteaat. Tema portree on stiliseeritud, nagu sel perioodil kombeks oli. See, et Albrecht kujutas oma naist müntidel enda kõrval, on märk tema erakordsest armastusest Sophie vastu.

Abielu ja järglased
-------------------

1125. aastal abiellus ta Albrecht Karuga. Nad said 10 last.

1. Otto (1126/1128 – 7. märts 1184)
2. Hermann (suri 1176)
3. Siegfried (suri 24. oktoobril 1184)
4. Heinrich (suri 1185)
5. Adalbert (suri pärast 6. detsembrit 1172)
6. Dietrich (suri pärast 5. septembrit 1183)
7. Bernhard (1140 – 9. veebruar 1212)
8. Hedwig (suri 1203)
9. Adelheid (suri 1162)
10. Gertrud
**Siim Veski** (sündinud 13. veebruaril 1964 Tallinnas) on eesti geoloogiateadlane ja üldise maateaduse professor.

Haridus
-------

Lõpetas Tallinna 44. Keskkooli 1982; Tartu Riikliku Ülikooli geoloogia osakonna *cum laude* 1989 ; Uppsala Ülikooli maateaduste osakond, doktorantuur 1991–1998; järeldoktoriõpe 1999–2000.

Doktorikraad (Lääne Eesti taimestiku ja inimmõju areng ning paleogeografia. Õietolmu-uuringud soo- ja järvesetetest, juh. Leili Saarse, Lars-König Königsson), Uppsala Ülikool 1998; vanemteadur 1999; professor 2017.

Töökäik
-------

Eesti NSV / Eesti TA Geoloogia instituut, nooremteadur, teadur 1989–1996; Uppsala Ülikooli Maateaduste osakond, doktorant 1991–1998;
TTÜs 1997–…: TTÜ Geoloogia Instituut, teadur 1997–1999; vanemteadur 1999–2015; füüsikalise geoloogia õppetool, üldise maateaduse professor 2016; loodusteaduskond, geoloogia instituut, üldise maateaduse professor 2017–2020.

Teadustöö
---------

### Teadustöö põhisuunad

Loodusteadused ja tehnika, maateadused: stratigraafia; kronoloogia, vanusemääramise tehnoloogia; sedimentoloogia; geoloogia, pärastjääaja ja Holotseeni (bio-, lito-, krono)stratigraafia, Läänemere areng, eelajaloolise inimese mõju loodusele, paleolimnoloogia, -geograafia, -klimatoloogia, -botaanika, õietolmuanalüüs, geosündmused, meteoriitikageosündmused. Bio- ja keskkonnateadused, keskkonnaseisundit ja keskkonnakaitset hõlmavad uuringud: keskkonnatehnoloogia, reostuskontroll.
Avaldanud 180 teaduspublikatsiooni. Tema juhendamisel on kaitstud 3 magistri- ja 4 doktoritööd, juhendanud 3 järeldoktorit.

### Teaduskorralduslik tegevus

Keskkonnaministeeriumi teadusnõukogu liige 2001–2003; ETF Reaalteaduste ja Tehnika ekspertkomisjoni liige 2003–2009; TTÜ Geoloogia Instituudi teadusnõukogu liige 2001–…; TTÜ Geoloogia Instituudi Pärastjääaja geoloogia osakonna juhataja kt 2006–…; SA Eesti Teadusagentuuri Järeldoktoritoetuse taotluste hindamise ekspertkomisjoni liige 2015–…; SA Eesti Teadusagentuur hindamisnõukogu Bio- ja keskkonnateaduste ekspertkomisjoni liige 2015 –…; Eesti TA Meteoriitikakomisjoni liige 2017–…; vabariiklike ja rahvusvaheliste seltside liige; ISI WoS ajakirja "Estonian Journal of Earth Sciences" toimetaja; Äksi Jääaja keskuse teadussisu konsultant; projekti European Astrobiology Campus under the Erasmus+ programme TTÜ koordinaator.

Tunnustus
---------

* 2000 Eesti Teaduste Akadeemia Karl Ernst von Baeri preemia
* 2004 TTÜ Geloloogia Instituudi aasta parima artikli preemia
* 2022 Riigi teaduspreemia geo- ja bioteaduste alal (koos Anneli Poska'ga)
* 2023 Valgetähe IV klassi teenetemärk

### Kandideerimine

* 2012 TTÜ kandidaat Eesti Teaduste Akadeemia akadeemiku liikme kohale maateaduste vallas.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Siim Veski Eesti Teadusinfosüsteemis

Välislingid
-----------

* Siim Veski Eesti Teadusinfosüsteemis
Zeusi kuju rekonstruktsioon, Philippe Galle gravüür 1572. aastast
**Pheidias** (ladina keeles **Phidias**; u 480 eKr – u 430 eKr) oli 5. sajandil eKr elanud Kreeka klassikalise ajajärgu silmapaistvaim kujur, Myroni ja Polykleitose kaasaegne.

Pheidiase elulooandmed on vaieldavad, pärimuslikud: protsess, mille tema vastu algatasid Ateenas Periklese poliitilised vastased, süüdistades teda Athena kuju jaoks määratud kulla omistamises, seejärel pagendus ning surm Olümpias.

Ta täitis 5. sajandi II kolmandikul muuhulgas Ateena, Delfi ja Olümpia tellimusi. Oma sõbra Periklese ülesandel osales Pheidias Ateena akropoli kavandamises ja ehituse juhtimises. Ta visandas ning osaliselt ka teostas Parthenoni kaunistused (metoobid, friisid, viilud).

Pheidiase teoste hulka kuuluvad akropolile püstitatud peaaegu 17 m kõrgune pronksskulptuur "Athena Promachos" (kreeka keeles "eestvõitleja"), kulla ja elevandiluuga kaunistatud "Athena Parthenos" ja Olümpia Zeusi kuju (viimasest annavad ettekujutuse ainult Pausaniase kirjeldus ja kujutised müntidel). Tema "Athena Lemnia" on tuvastatud tol ajal valmistatud kuju autorikoopia järgi.
**Lukšiai** on alev Leedus Šakiai rajoonis, Lukšiai valla halduskeskus. Alev asub Siesartise jõe kaldal.

Lukšiais on piimatööstus, seal valmistatakse ka juustu. Alevis on firma Gahlert tekstilė tekstiilivabrik ja firma Vinkšna puidutööstus.

Lukšiais on gümnaasium, kultuurikeskus ja raamatukogu. Kooli juures asub muuseum, vaatamisväärsusteks on veel aastal 1877 ehitatud kirik (selle messingist kell valmis aastal 1786) ja alevi kaguservas paiknev Zypliai mõisa hoonetekompleks (peahoone asub küll Tubeliai külas).

Ajalugu
-------

Esimest korda on asulat mainitud Sintautase kiriku meetrikaraamatus (aastaist 1697–1706). Aastal 1735 valmis esimene sealne kirik, kuigi kihelkonda selle juurde ei kuulunud (kihelkonna keskuseks oli Veliuona). Aastal 1795 läks asula Preisimaa valdusse.

Aastail 1807–1813 kuulus asula Varssavi hertsogiriiki. Toona olid selle omanikud Poniatowskid, kes rajasid alevi serva Zypliai mõisa. Mõisale kuulus alev kuni aastani 1915.

Aastal 1808 sai Lukšiai kohaliku kihelkond|kihelkonna keskuseks. Aastal 1839 avati Lukšiais kihelkonnakool. Sajandi teisel poolel, knygnešystė ajal, tegutsesid asula ümbruses mitmed raamatute salaja maale toomisega tegelevad isikud.

13. septembril 1941 hukkasid asula hõivanud Saksa okupatsiooniväed asulas elanud juudid. Teise maailmasõja järel tegutsesid alevi ümbruskonnas Leedu metsavennad. Aastail 1940–1941 ja 1944–1953 küüditati asulast 5 elanikku. Nõukogude võimu ajal oli Lukšiai kohaliku kolhoosi keskasula. Aastal 1986 istutati alevisse Vladimir Lenini 116. sünnipäeva tähistamiseks 116 pärna.

Pilte
-----

* Lukšiai koolLukšiai kool
* Lukšiai kirikLukšiai kirik

Tuntud elanikke
---------------

* Martynas Sederevičius – Leedu salakaubavedaja (raamatud)
* Juozas Adomaitis-Šernas – Leedu publitsist ja salakaubavedaja (raamatud)
* Jonas Basanavičius – Leedu ärkamisaja üks juhtfiguure
* Vincas Grybas – Leedu skulptor

Viited
------

1. ↑
2. ↑   Albinas Vaičiūnas. Lukšiai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 689 lk.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Lukšiai** |

* Alev portaalis vietoves.Lt
Leiwakorwikene 1847 päismik
**Leiwakorwikenne** *ehk õpetussed ja juttustamissed marahwa kassuks üllespantud* oli aastatel 1847–1849 Pärnus ilmuv ajaleht. 

Ajalehe eesmärgiks oli teha vastupropagandat levima hakanud vene õigeusule ja võitles talurahva mineku vastu apostlikku õigeusku.

Väljaandjateks ja toimetajateks olid Karuse pastor Friedrich Wilhelm Hasselblatt ja Pärnu Elisabeti koguduse pastor Ernst Wilhelm Schultz. Ilmus Saaremaa ja Eestimaa konsistooriumi toetusel. 

Kaksteist 24-leheküljelist (nr 11 oli 32 lk) vihikut trükiti Pärnus W. Born trükikojas. Kiriklike ja didaktiliste kirjatükkide (nt laste koolitarnisest) kõrval avaldas väljaanne ka mitmesuguseid teateid, eelkõige kummalistest loodusnähtustest ja elust kaugel väljamaal. Väljaannet levitati ka konvoluudina 1849 nr. 1–12. 12. väljaande lõpus on märgitud trükiarvuks 5000, järelikult võis ilmuda keskmise tiraažiga alla 450 eksemplari.

Viited
------

1. ↑  Eesti Akadeemiline Raamatukogu (2002). *Eestikeelne ajakirjandus 1766-1940 I osa*. Tallinn. Lk 357.
Aleksei Nikolajevitš
**Aleksei Nikolajevitš** (30. juuli / 12. august 1904 – 17. juuli 1918) oli Venemaa viimase keisri Nikolai II poeg ja troonipärija. Ta tapeti bolševike poolt koos perekonnaga Jekaterinburgis.

Aleksei põdes hemofiiliat ehk vere hüübimatust. Seetõttu oli iga verejooks talle eluohtlik ning ta oli tihti haige. Tema olukorda suutis mõistatuslikul viisil parandada vaid Grigori Rasputin, kes suuresti just tänu sellele saavutas olulise mõjukuse Vene poliitikas.

On väidetud, et Aleksei Nikolajevitš pääses bolševike korraldatud tsaaripere hukkamisest eluga. Nimelt uskus venelane Fjodor Semjonov elu lõpuni, et tema on Aleksei. Nõukogude Liidu ajal paigutati Fjodor Semjonov vaimuhaiglasse.

1998. aastal kanoniseeris vene õigeusu kirik Aleksei ja tema perekonna.

Aastatel 1913–1917 oli tema järgi nimetatud Väike-Taimõri saar Laptevite meres. Türi kihelkonna Kirna vald oli aastail 1916–1917 tema järgi nimetatuna Aleksei vald.

Vaata ka
--------

* Alexei Tammet-Romanov

Viited
------

1. ↑  Kirna valla uus valitsushoone. Vaba Maa, 2. oktoober 1934, nr. 231, lk. 4.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Aleksei Nikolajevitš** |

* Tsareevitš Aleksei teemaline veebisait (*inglise keeles*)
Vaade kirikule loodest
Kiriku põhiplaan
Ümarkiriku interjöör
Osa kooriruumist
**Püha Haua kirik** (*Holy Sepulchre*) on anglikaani kirik Cambridge'is, ehitatud 12. sajandil. Hoone on üks neljast säilinud keskaegsest ümarkirikust Inglismaal.

Ajaloost
--------

Kiriku lasi 1130. aasta paiku ehitada Püha Haua vennaskond, rühm Austini kanoonikuid. Algsel kirikul oli ümmargune keskruum koos ümbriskäiguga ja oletatav eenduv kooriruum. 13. sajandi keskpaigas sai hoonest kihelkonnakirik Barnwelli kloostri alluvuses ja sel ajal ehitati kooriruumile arvatavasti juurde üks lööv. 15. sajandil asendati valgmiku romaani aknad suuremate gooti ehisraamistikakendega ja valgmiku peale ehitati hulknurkne kellatorn. 1643. aastal lõhuti Inglise kodusõja ajal kiriku sisustust ja kujusid. 19. sajandil oli kirik lagunenud, 1841. aastal varises osa ümbriskäiku.

Restaureerimistööd toimusid arhitekt Anthony Salvini juhtimisel. Nende ajal taastati valgmiku ümarkaarsed aknad, eemaldati kellatorn ja kirik kaeti katusega, mis tehti võimalikule algsele katusele lähedase vormiga. Kooriruumile lisati teine lööv ja muudeti see hoone idaosa ristkülikukujuliseks.

Arhitektuur
-----------

Kirik on ehitatud kivist. Põhiplaani moodustavad vanem ümarkiriku osa ja hilisem ristkülikukujuline kolmelööviline kooriruum, millele on lisatud põhjaeeskoda. Hoone katus on madalkooniline. Kiriku põhjaseinas on hulknurkne kellatorn.

Lääneportaal on ümarkaarne astmikportaal, mille palestikul on kolm paari väikesi sambaid ja mille arhivolt on kaunistatud siksakvöödiga ning kreneleeringu taolise reljeefse ehisliistuga. Ümbriskäiku eraldab keskruumist kaheksale massiivsele romaani sambale toetuv ümarkaarne arkaad. Sammastel on voltkapiteelid, mille kujundus erineb iga sambal. Siksakvööte ja muud geomeetrilist dekoori esineb ka arkaadikaartel. Arkaadi kohal on romaani kaksikkaartega trifoorium. Peakesed eendtugede allosas on nikerdatud 19. sajandil. Kooriruumis ja selle põhjalöövis on 15. sajandist pärinevad muusikariistadega ingliskulptuurid katust toetavatel konsoolidel. Kooriruumi põrand on uuendatud 19. sajandil, plaatidel on Suurbritannia riigivapp ning Victoria ja Alberti vapid. Kellatorni kaks kella pärinevad 17. ja 15. sajandist.

Viited
------
Tapa–Narva peatee endise Udriku jaama lähistel (umbes 2 km Tapa pool)
**Udriku raudteejaam** oli raudteejaam Lääne-Virumaal Kadrina vallas Mäol, Tallinna–Narva raudteel.

Udriku naaberjaam Tallinna suunal oli Tapa ja Narva suunal Kadrina raudteejaam. 

Raudteejaam rajati 1980. aastate esimesel poolel varasemate Udrikul asunud Udriku peatuse ja jaama kohal asunud Neeruti raudteepeatuse asemele. Udriku peatus oli sealjuures kaardile kantud juba 1938. aastal. 

Udriku oli Tapa eeljaam, tagamaks raudtee suuremat läbilaskevõimet ja mahutamaks rongikoosseise Tapa jaama täisolekul. Udriku jaamas oli Balti raudtee ainulaadse projekti näol kavas teostada peatumata rongide vahetusi, mille tarbeks rajati ligi kahe kilomeetri pikkune kõrvaltee, tsentralisatsiooni post ja signaalid. Tegelikult uus raudteejaam ei hakanudki terviklikult tööle ja suleti 1989. aasta lõpus. Pikalt meenutasid endise jaama asukohta sissesõidufoorid, mis töötasid läbisõidufoorina.

Raudteejaama silikaattellistest ET-post on mahajäetult säilinud tänaseni raudtee 190,75. kilomeetril.

Õnnetused
---------

1943. aasta sügisel juhtus Udriku jaama lähistel raske raudteeõnnetus, kui Kadrina poolt liikunud sõjaväerong põrkas öisel ajal kokku Udrikust väljunud üksikveduriga. Õnnetuse käigus hukkus mitu raudteetöötajat ja sõjaväelast.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Eelnev peatus** | **Endine raudteepeatus**  | **Järgnev peatus** |
|  Tapa |  **Udriku** | Kadrina  |

Viited
------

1. ↑  Leo Narbekov. *Kui raudtee Eestimaale kord tuli...*, lk 45. 2006.
2. ↑  *Maa-ameti aerofoto – lennuaeg 06.05.2018*.
3. ↑  *AS Eesti Raudtee mitteavalikud andmed*.
4. ↑  Reisirong läks Kundasse teisipäeval, laupäeval ja "tarwidust mööda" - Virumaa Teataja, nr. 242, 12 detsember 2018 DIGAR
5. ↑  Kodulugu: Teenekas raudteelane meenutab

Välislingid
-----------

* Infot jaama kohta; fotod (*vene keeles*)
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Brīvzemnieki valla külast; Īve valla küla kohta vaata artiklit Ozolmuiža (Īve vald), Renda valla küla kohta vaata artiklit Ozoli (Renda vald), Ozolmuiža valla küla kohta vaata artiklit Ozolmuiža (Ozolmuiža vald)* |

---

Ozolmuiža tammed
**Ozolmuiža** on küla (*vidējciems*) Lätis Limbaži piirkonnas Brīvzemnieki vallas. Küla asub merepinnast 83 meetri kõrgusel. Külas asub Ozolmuiža mõisa hoonetekompleks.

Külas filmiti 1941. aastal mängufilmi "Kaugurieši" Mujāni mõisas toimunud stseenid. 2008. aastast asub mõisa härrastemajas Ozoli põllumajanduskool. Aastatel 2009–2021 kuulus küla Aloja piirkonda.

Külas on Ozolmuiža ja Ozolu skola bussipeatus.

Külas kasvavad kaksteist Ozolmuiža allee pärna, kakskümmend Ozolmuiža tamme, Ozolmuiža saared, Ozolmuiža künnapuu, Ozolmuiža lehis, Ozolmuiža mänd ja Jaanitule aseme lehis on looduskaitse all. Ozolmuiža mõisa park ja häärber on riikliku kaitse all olevad muinsusmälestised. Kunstimälestistena on riikliku kaitse all veel viis selle mõisa ahju, kaks lage ja ühe saali interjöör.

2015. aastal oli külas 205 elanikku.

Viited
------

1. ↑  Vietvārdu datubāze[*alaline kõdulink*]
2. ↑  Autotransporta direcija
3. ↑  Autotransporta direcija
4. ↑  Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS
5. ↑  Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts, vaadatud 9.08 2023

| * v
* r
Brīvzemnieki valla asulad |
| --- |
| 
Buiva **·**  Ozoli **·**  Ozolmuiža **·**  **Puikule** **·**  Puikules stacija |
**Łuninieci rajoon** on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Bresti oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 2709 km². 2009. aasta seisuga elas seal 73 200 inimest.

Rajoon moodustati aastal 1940. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Bahdanaŭka, Bastyńi, Čučavičy, Dziatłavičy, Dvareci, Haradoki, Łachva‎, Łunini, Mikaševičy, Radzihierava, Sinkievičy ja Vulka külanõukogu.

Halduskeskus on Łuninieci linn. Teised tähtsamad asulad on Mikaševičy linn, Łachva‎ ja Kažan-Haradok.

* Łuninieci raudteejaamŁuninieci raudteejaam
* Łachva‎Łachva‎
* Kažan-HaradokKažan-Haradok

Rajoon asub Polesje madalikul. Suurim jõgi on Prõpjats rajooni lõunapiiril, suuremad sinna voolavad jõed on Cna, Łań, Śmierdź ja Bobryk.

2009. aasta seisuga olid elanikest 96,17% valgevenelased, 2,54% venelased ja 1,29% oli teistest rahvustest. 76,78% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 21,88% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 45,48% elanikke, vene keelt aga 53,09%.

Välislingid
-----------

 Łuninieci rajoon – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Rajooni täitevkomitee koduleht (*vene keeles*)
* Rajooni kaart

| * v
* r
Bresti oblasti haldusjaotus |
| --- |
| Rajoonid | 
Baranavičy rajoon • Biaroza rajoon • Bresti rajoon • Drahičyni rajoon • Hancavičy rajoon • Ivacevičy rajoon • Ivanava rajoon • Kamienieci rajoon • Kobryni rajoon • Lachavičy rajoon • Łuninieci rajoon • Małaryta rajoon • Pinski rajoon • Pružany rajoon • Stolini rajoon • Žabinka rajoon |
| Oblastilise alluvusega linnad | 
Baranavičy • Brest (selle koosseisus: Maskoŭski rajoon • Leninski rajoon) • Pinsk |