**Määrsõna** ehk **adverb** on täistähenduslik muutumatu sõna, mis märgib tegevuse või omaduse laadi, iseloomu, tegevuse aega, kohta, viisi; omaduse määra või hulka. Määrsõnad esinevad lauses adverbiaali ehk määrusena. Osa määrsõnu seondub komparatsioonikategooriaga, nt *kiiresti – kiiremini – kõige kiiremini, kaugel – kaugemal – kõige kaugemal*.

Jagunemine
----------

Sisuliselt jagunevad:

1. Kohamäärsõnad (küsimused *kuhu? kus? kust?*): *alla, ees, pealt; allamäge, taha, vastutuult, vargile, külla*.

2. Ajamäärsõnad (küsimused *millal? kui kaua? mis ajast mis ajani?*): *alati, ühtelugu, hilja, varem, mullu, täna, kaua*.

3. Viisimäärsõnad (küsimus kuidas?) nt *altkulmu, otseteed, klõbinal, targasti, ruttu, viletsalt*.

4. Seisundimäärsõnad märgivad asendit või olukorda, milles ollakse või millesse satutakse, samuti seisundit üldisemalt, nt *käpukil, lössis, istukile, salajas, kinni, viltu, ärevil, katki*.

5. Määramäärsõnad (vastavad küsimusele kuivõrd?) ja märgivad tegevuse ulatust või omaduse esinemise määra, nt *liiga, päris, ülearu, parasjagu, palju, võrdlemisi, otsatult, hulgaliselt, veidi*.

Määrsõna kokkupuutealad teiste sõnaliikidega
--------------------------------------------

### Määrsõna ja arvsõna

Probleeme üksiksõnadega, nt *osta **üks*** (‘umbes’= proadv) *neli meetrit*.

### (Abi)määrsõna ja nimisõna

Suurem osa määrsõnu on kujunenud nimisõnade käändevormidest ja sõnaliike määratledes selgub alles konkreetsest lauseümbrusest täpsemalt, kummaga on tegemist, nt *jalule* 'jalgadele' (vrd *ta upitas end **jalule*** (nimisõna ehk substantiiv), *riik tõusis pärast sõda taas **jalule*** (abimäärsõna ehk afiksaaladverb)), *norgu* (nimisõna *norg : noru*, nt *tema lõputut **norgu*** (nimis) *oli raske välja kannatada*; *ta vajus sellest saatuselöögist lõplikult **norgu*** (abimäärs)), *välja*, *korraks* jpt. Sellesse vaherühma kuuluvad ka instruktiivi (viisiütleva) vormid: *paljapäi*, *ammuli sui* ning prolatiivi (kauduütleva) vormid, nt *käsitsi*, *meritsi*. Neid peetakse tänapäeva keeles siiski määrsõnadeks. 

Üks nimisõna ja määrsõna eristamise võimalusi lähtub sellest, et sõna loetakse nimisõnaks, kui tal on olemas nimetava ja omastava käände vormid, nt *kass tõmbus **kerra*** (*kera*), ja (abi)määrsõnaks, kui nimetavat käänet pole, nt *auto läks **rikki*** (tänapäeva eesti keeles ei seostata seda vormi enam nimisõnaga *rikk*). Määrsõnaks analüüsitakse sõna siis, kui tähendusseos lähtesõnaga (nimisõnaga) on kadunud või kadumas ning kivinenud uus adverbiline tähendus on välja kujunenud.
Paarissõnad, nt nagu *aasta-aastalt*, *tund-tunnilt*, *sirakil-sorakil* on määrsõnad (liidete *-l* ja *-lt* abil tuletatud). 

Väljendverb koosneb käändsõnast ja verbist, moodustades keeles püsivalt kokkukuuluva ühendi, mis on kujundliku, ülekandelise tähendusega, nt *pähe tulema*, *arvesse võtma*, *käsil olema*, *silma torkama*, *kaela langema*, *keelt peksma*, *punkti panema* 'lõpetama', *sotti saama*, *korda minema*, *pead kaotama* jt. Väljendverbil on enamasti oma rektsioonistruktuur võrreldes üksikverbiga, nt *keelt peksma* 'laimama' *kelle/mille üle?*, *kelle/mille peale?* (vrd *peksma keda? mida? millega?*) ning ühendis esinev noomen ei ole tavaliselt laiendatav (*\*ta peksis minu peale **\*oma teravat** keelt*). Lauses käitub selline püsiühend verbiliselt, olles tervikuna laiendatav nagu verb (*ta peksab kõigi üle keelt*). Selline verbiühend on küsimustatav tervikuna, nt mitte *mida ta peksis?*, vaid *mida tegi?* Ka on piiratud sellisesse ühendisse sobivate noomenite valiku võimalus ning noomenivormi arv (ainsus/mitmus) on tavaliselt fikseeritud. 

Sünkroonilisel määratlemisel võib probleeme tekkida sellega, et osa sõnu on üleminekustaadiumis nimisõna ja määrsõna vahel, nt pole üheselt selge, kuidas otsustada juhtumitel *maha kukkuma* (vrd *maha kirjutama*, mis on juba selgelt algsest leksikaalsest tähendusest eemaldunud ja seega määrsõnastunud), *tähele panema*, *pähe tulema* jt. Küsimus on niisiis piiris ühend- ja väljendverbi vahel, kus mõningatel juhtudel on võimalik kahetine määratlus.

### Määrsõna ja omadussõna

Käändumatute omadussõnade puhul tekib piiritlemise küsimus määrsõnadega. Vahetegemine sõltub ennekõike konkreetsest kontekstist, vrd *töö tehti **tipp-topp*** (kuidas?), ***tipp-topp** töö* (missugune?). Vrd ka lauseid *Valgus heitis* **isemoodi** *helke* (*isemoodi* = omadussõna) ja *Ta teeb kõike* ***isemoodi*** (*isemoodi* = määrsõna). Selline vahetegemine sõltub sõna positsioonist lauses ja tema lauseliikmelisusest. Täiendi ja öeldistäitena esineb enamasti omadussõna, kui aga sõna esineb lauses määrusena, on tegemist määrsõnaga.

Probleemsed on ka tugevaastmelise seesütlevaga sõnad – *loppis, rikkis, lontis, längus, turris* jt. Nt *Auto on **rikkis*** (küsimustada saab seda *missugune?*, mitte *kuidas?* või *kus?* küsimuse abil, sest vastavat käändsõna pole enam keeles olemas). Kui seda tüüpi seisundisõnad esinevad täiendi või öeldistäitena, siis võiks need lugeda omadussõnadeks, nt ***lokkis** juuksed, **sompus** ilm, **kissis** silmad*. Kui need laiendavad aga tegusõna, tuleks need lugeda määrsõnadeks, nt vrd *Ta nägu püsis kogu päeva **loppis*** (adv). *Ta **loppis*** (adj) *nägu tõmbas kogu päeva tähelepanu*. Need on sõnad, mis on täiendifraasides kaotanud oma kunagise adverbilisuse ehk verbi juurde kuulumise.

Probleeme võivad põhjustada ka liitsõnad, mille põhisõnaks on *-karva, -ohtu, -väärt, -võitu, -värki*. Neid ei saa käänata ega võrrelda, seega puuduvad neil prototüüpsed adjektiivide morfoloogilised omadused, ent samal ajal on nad siiski omadussõnad, mis on peaaegu kaotanud oma esialgse leksikaalse tähenduse.

### Määrsõna ja asesõna

Probleeme üksikute sõnadega, nt taas *oma*. *Jaama oli **oma** kolm kilomeetrit* (‘umbes’) = sellisel juhul määrsõna. ***kõige** (kõige pikem)* = määrsõna. Traditsiooniline asesõna ise võib olla tähenduses ‘iseenesest’ ka määrsõna. Nt *Küünal kustus **ise*** (määrsõna). Vrd. *Ta **ise** tuli hiljem* (asesõna).

### Määrsõna ja kaassõna

Koos omastavas ja osastavas käändes käändsõnaga esineb enamasti kaassõna, muudel juhtudel määrsõna, vrd ***pärast*** (adv) *läheme kinno*, aga ***pärast*** (adp) *tänast pole sel mõtet*. *Bensiin lõppes **otsa*** (afadv). *Kass kargas puu **otsa*** (adp). Määrsõna laiendab verbi, andes sellega väljendatud tegevusele teatud uue varjundi. Kaassõna kuulub noomeni juurde, näidates sõnadevahelisi seoseid ja olles sellisena funktsioonilt võrreldav käändelõppudega. Tüüpilised konstruktsioonid: noomeni omastav + \_ (*metsa taga*); \_ + noomeni osastav/omastav (*piki randa; üle mere*).

### Määrsõna ja sidesõna

Osa sidesõnu võib olla tekstis kasutatud määrsõna funktsioonis. Vrd nt *Homme on **ehk*** (modadv) *parem päev*. *Esmakursuslased **ehk*** (konj) *rebased kogunesid peahoone ette*.

Vaata ka
--------

* abimäärsõna
* asemäärsõna
* rõhumäärsõna
* käärus

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Sõnaliigi õppevahend, TÜ vormiõpetuse kursuse õppematerjal (kasutatud kirjandus "Kirjanduse" all)

Kirjandus
---------

* Erelt, Mati; Erelt, Tiiu; Ross, Kristiina, Eesti keele käsiraamat. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2007.
* Erelt, Mati; Kasik, Reet; Metslang, Helle; Rajandi, Henno; Ross, Kristiina; Saari, Henn; Tael, Kaja; Vare, Silvi, Eesti keele grammatika I. Morfoloogia. Sõnamoodustus. Tallinn: Eesti Teaduste Akadeemia Keele ja Kirjanduse Instituut, 1995.
* Erelt, Mati, Ebamäärasusest sõnade liigitamisel. – Keel ja Kirjandus 1977, 9, 525–528.
* Hallap, Valmen, Sõnaliikide piirimailt. – Keel ja Kirjandus 1984, 1, 30–40.
* Hallap, Valmen, Omastava käände, vaegkäändsõnade ja määrsõnade vahekorrast. – Keel ja Kirjandus 1986, 4, 199–208.
* Viitso, Tiit-Rein, Sõna sõnaliikidest. – Keel ja Kirjandus 1977, 9, 529–535.
* Viitso, Tiit-Rein, Nn vaegomadussõna ja selle taust. – Keel ja Kirjandus 2007, 11, 878–887.

Välislingid
-----------

* Eesti keele käsiraamat
* Eesti keele grammatika 1. Morfoloogia. Sõnamoodustus
* Eesti keele grammatika 2. Süntaks. Lisa: kiri