recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel on elukutselisest jahimehest; sõna teiste tähenduste kohta vaata artiklit Jääger (täpsustus)* |

---

**Jääger** (saksakeelsest sõnast *Jäger*) tähendab elukutselist kütti ehk jahimeest, kes tunneb ka jahinduse majanduslikku ja eetilist poolt.

"Jääger koeraga Grafenbergi metsas" (Hugo Mühlig)
Ajalooliselt olid jäägrid palgal suuremates mõisates, millele kuulus palju ulukirohket metsa. Ehkki jäägri üks ülesanne oli tuua liha mõisaomaniku lauale, oli vähemalt sama tähtis ka tema töö majanduslik ja eetiline pool: jääger jälgis metsa üldist seisundit, korraldas jahte ning püüdis salakütte. Selles suhtes olid jäägrid lähedased metsavahtidele.

Juba keskajal pidasid jõukad aristokraadid oma maavaldustes elukutselisi jahimehi. Jäägriks õpiti kolmeaastase õpipoisiaja jooksul, milleks uusajal oli kindel õppekava. Saksa traditsioonis nimetati jäägriõpilasi *Jägerbursche* ja kuninglikke õuejäägreid *Hofjäger*. Kasutati ka piirkondliku hierarhia nimetusi nagu ülemjääger (*Oberjäger*), ülemõuejääger (*Oberhofjäger*), jäägermeister (*Jägermeister*) ja ülemjäägermeister (*Oberjägermeister*).

Isegi aadlikud pidid läbima õpipoisiaja, et olla hiljem võimelised täitma oma kohta kuninglikus jahikorralduses. Saksa vürstidele võis keiser anda tiitli *Reichserzjägermeister*, näiteks pälvis selle Saksimaa kuurvürst Johann Georg I.

Tänapäeval leidub jäägreid suurtes maavaldustes harva. Küll aga on elukutselisi kütte turismifirmade palgal, mis korraldavad safareid jt jahiretki.

Sõna tähendused
---------------

Sõna *jääger* tähendus on eesti keeles kitsas, piirdudes eelkõige palgaliste jahimeestega, samas kui saksa keeles (ja mõnes selle sugulaskeeles) tähendab *Jäger* lihtsalt igasugust kütti - kuni küttide ja korilasteni välja.

Sarnaselt saksa keelega on *jäägri* tähendus kandunud ka sõjaväelastele, kes kuuluvad kütiväeosadesse (nt Eesti kütiväed). Traditsiooniliselt nimetatakse nii jalaväe valiküksusi, mis kasutavad laialdaselt jahimeheoskusi, tegutsedes metsas või mägedes. Tihti rakendatakse neid võitluses vastupanuliikumiste ja diversantidega. Jäägrite nimetust on kandnud ka mõned paramilitaarsed organisatsioonid (Soome jäägriliikumine, Läänemaa Vabatahtlik Jäägrikompanii jts).

Saksa keeles on *Jäger* andnud arvukalt tuletisi ja liitsõnu (*Aasjäger, Jägerbataillon, Jägerei, jägerisch, jägergrün, Jägerhut, Jägerhütte, Jägerschaft, Jägerschnitzel, Jägersprache, Jägerzaun, Schürzenjäger*), millest eesti keelde on jõudnud vähesed; enamasti kasutatakse eesti vastetes sõnu *jahimees* ja *kütt*. Küll aga on eestlastele tuttav ürdiliköör "Jägermeister".

Vaata ka
--------

* jahindus
* metsandus
Keila Põhikooli õppehoone, Keila Kooli Pargi tänava õppehoone  
Foto: Ave Maria Mõistlik, 16. juuli 2019
**Keila Põhikool** oli vene õppekeelega üldhariduskool Keilas. Kool asus aadressil Pargi 2, Keila. Keila Põhikool lõpetas iseseisva koolina tegevuse 1. septembril 2020 ja liideti Keila Kooliga.

Ajalugu
-------

1967. aastal jagati Keila Keskkool kaheks keskkooliks: eesti õppekeelega Keila 1. Keskkooliks ja vene õppekeelega **Keila 2. Keskkooliks**. Aastatel 1995–2005 kandis vene õppekeelega kool nime **Keila Vene Gümnaasium**, aastatel 2005–2019 **Keila Ühisgümnaasium**.

2015. aastal oli põhikooliastmes kooli õppekeeleks vene keel, gümnaasiumiastmes vene ja eesti keel, sest põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse kohaselt õpetati gümnaasiumiastmes 60% õppeainetest eesti keeles. 2014/2015. õppeaastal ei toimunud enam statsionaarsesse õppesse 10. klassi vastuvõttu ja seetõttu õppis 75% gümnasistidest mittestatsionaarses õppes. 2015. aastaks lõpetati Keila Ühisgümnaasiumis statsionaarne gümnaasiumiõpe, jätkus vaid mittestatsionaarne õpe. Tavaklassidele lisaks pakuti õppimisvõimalust hariduslike erivajadustega õpilastele.

2019/2020. õppeaastal suleti koolis gümnaasiumiaste ja kool nimetati ümber **Keila Põhikooliks**.

Kool kasutas 1960. aastatel Keila algkooli hoone kõrvale tüüpprojekti järgi ehitatud koolihoonet. Esimesed klassid tegutsesid Keila algkooli hoones ja pärast kooli liitmist Keila Kooliga õpivad algkooli hoones Keila Kooli 1.–4. klassi õpilased.

Vaata ka
--------

* Keila algkooli hoone

Viited
------

1. 1 2  Käsi, Eike. See õppeaasta tuleb teisiti. Keila Leht, 28. august 2020.
2. 1 2  Keila Põhikool. Eesti Hariduse Infosüsteem.
3. 1 2  Keila linna ja Keila valla koolivõrk.Riigi Teataja, 2015.
4. ↑  Eesti arhitektuur. 3. osa. Üldtoimetaja Villem Raam. Valgus. Tallinn, 1997. Lk 22.

Välislingid
-----------

* Kooli koduleht
Claudia Piñeiro Santiago rahvusvahelisel raamatumessil (2015)
**Claudia Piñeiro** (sündinud 10. aprillil 1960 Burzacos Buenos Airese provintsis) on argentina kirjanik, ajakirjanik ja stsenarist.

Piñeiro on Borgese ja Cortázari kõrval üks enim tõlgitud tänapäeva argentina kirjanikke. Üks tema tuntumaid romaane on "Las Viudas de los jueves", mille eest ta pälvis 2005. aastal Claríni romaani kirjanduspreemia.

Elukäik ja looming
------------------

Kui keskkooli lõpetanud Piñeiro soovis 1978. aastal hakata Buenos Airese ülikoolis sotsioloogiat õppima, ei saanud ta riigis valitseva sõjalise diktatuuri tõttu seda teha. Hiljem õppis ta küll samas ülikoolis raamatupidamist, lõpetas ülikooli 1983. aastal ning töötas kuni 1992. aastani raamatupidajana. Töö kõrvalt osales ta kirjandus- ja õigekirjakursustel. Kirjanduskonkursist "La sonrisa vertical" osavõtuks võttis ta põhitöölt puhkuse. Nii sündis tema esimene romaan "El secreto de las rubias", mis küll ei võitnud võistlust, kuid oli üks paremate seast. See romaan ei ole trükis ilmunud.

Seejärel pühendus Piñeiro loovkirjutamisele. 2000. aastal ilmus temalt lastejutt "Serafín". 2005. aastal ilmunud romaanist "Las viudas de los jueves" sai üks suurema läbimüügiga raamatuid Argentinas, see pälvis ka Claríni romaaniauhinna. Romaanis kujutatakse kõrgklassi linnastumist. Eesti keeles ilmus see teos pealkirjaga "Neljapäevased lesed" (Postimehe kirjastus, 2021, tõlkinud Eva-Stina Randoja). 2005. aastal ilmus Piñeirolt teinegi romaan – "Tuya".

2011. aastal ilmus kriminaalromaan "Betibú", mis keskendub kuriteo uurimisele, kuid paljastab ka Argentina tegelikkust. Teos on eesti keeles ilmunud pealkirjaga "Betty Boop" Maria Kalli tõlkes (Toledo kirjastus, 2016).

Piñeiro on õppinud Argentina filmikunstikoolis näitekunsti ja stsenaristikat. Pärast õpinguid on ta kirjutanud näidendeid (nt "Cuanto vale una heladera" (2004), "Un mismo arból verde" (2006), "Antología de teatro de humor de Zapata Morite" (2008) ja "Tres viejas plumas"(2009) ning telesaadete stsenaariume.

Piñeiro on võidelnud soolise diskrimineerimise vastu ja abordi legaliseerimise eest.

Viited
------

1. 1 2 3  Laan, Mari. "Betty Boop". *Toledo kirjastus*. Vaadatud 12.10.2022.
2. 1 2 3  "Biografía". *El resumen*. Vaadatud 12.10.2022.
3. ↑  Laan, Mari. "Krimikirjanduse kuninganna idüllisises/ähvardas country's". *Toledo kirjastus*. Vaadatud 12.10.2022.
4. ↑  "Piñeiro, Claudia". Vaadatud 12.10.202. `{{netiviide}}`: kontrolli kuupäeva väärtust: `|vaadatud=` (juhend)
5. 1 2 3 4 5 6 7 8  "La biografía de Claudia Piñeiro y libros de la autora". Vaadatud 12.10.2022.
6. ↑  "Täielik kataloog". *ESTER*. Vaadatud 12.10.2022.
**Robiinia** ehk **ebaakaatsia** (*Robinia*) on liblikõieliste sugukonda kuuluv taimeperekond.

Nimetus
-------

Teadusliku nime on robiinia perekond saanud prantslase Jean Robini (1550–1629) järgi, kes oli õukonnaaednik nii Henri III, Henri IV kui ka Louis XIII ajal. Jean Robini poeg Vespasien Robin olevat 1635. aastal ümber istutanud kaks isa rajatud aiast Place Dauphine’ist pärit robiiniat, ühe neist Jardin des Plantes’isse ja teise St. Julien-le-Pauvre kiriku lähedale. Viimane puu olevat veel mõnikümmend aastat tagasi alles olnud, võib-olla on tänaseni.

Enne kui harilik robiinia Carl Linnélt nime sai, kasutati Euroopas mitmeid nimeversioone, näiteks ka Locusta Virginiana Arbor ja Acacia Virginensis Spinosa.

Viimasest nimetusest on tuletatud ka taime rahvapärased nimetused paljudes keeltes: *falsche Akazie* (saksa), *белая акация* (vene), *faux-acacia* (prantsuse), *valeakaasia* (soome), *fehér akác* (ungari), *acacia de flor blanca* (hispaania), *acácia-bastarda* (portugali). Enamasti tähendavad need tõlkes kas vale- või valget akaatsiat.

Üleüldine akaatsiaks kutsumine viitab tõsiasjale, et esialgu tundusid Ameerikast tulnud robiinia ja Põhja-Aafrika päritolu akaatsia eurooplaste jaoks sarnased. Nii robiiniad kui ka akaatsiad kuuluvad liblikõieliste hulka ning nagu robiiniatel, on ka paljudel akaatsiatel graatsilised sulgjad liitlehed ja meeldivalt lõhnavad õied.

Levila ja süstemaatika
----------------------

Looduslikult kasvavad kõik robiiniad Põhja- ja Kesk-Ameerikas. Neid on 10–20 liiki olenevalt sellest, kas nende hulka lugeda ka hübriidid.

Kirjeldus
---------

Enamik robiiniaid on puud, kuid on ka põõsaid. Liikidele on iseloomulikud astlataoliste abilehtedega paaritusulgjad liitlehted. Õied on sõltuvalt liigist valged, roosad, kuni purpurjad, ning asuvad püstistes kuni rippuvates kobarates. Vili on paljude seemnetega lame kaun, mis avaneb kahest küljest.

Liigid
------

Euroopas on kõige levinumaks liigiks harilik robiinia, mis on kogu perekonnast ka kõige külmakindlam. Kasvab ka Eestis.

* *Robinia boyntonii*
* *Robinia elliottii*
* *Robinia hartwegii* (*R. viscosa* var. *hartwegii*)
* *Robinia hispida* – harjaskarvaline robiinia
* *Robinia kelseyi*
* *Robinia luxurians*
* *Robinia nana*
* *Robinia neomexicana* – hunnitu robiinia e uusmehhiko robiinia
* *Robinia pseudoacacia* – harilik robiinia
* *Robinia viscosa* – kleepuv robiinia

### Hübriidid

* *Robinia × ambigua* (*R. pseudoacacia* × *R. viscosa*) – roosa robiinia
* *Robinia × holdtii* (*R. neomexicana* × *R. pseudoacacia*) – Holdti robiinia
* *Robinia × longiloba* (*R. hispida* × *R. viscosa*)
* *Robinia × margarettiae* (*R. hispida* × *R. pseudoacacia*)

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Anu Kaur Elegantne valeakaatsia Aialeht.ee 23.08.2012[*alaline kõdulink*]
Claude Simon (1967)
**Claude Simon** [klod sim'o(n)] (10. oktoober 1913 Antananarivo – 6. juuli 2005 Pariis) oli prantsuse kirjanik. 1985. aastal sai ta Nobeli kirjandusauhinna.

Teosed eesti keeles
-------------------

* "Flandria tee" (*La Route des Flandres*; romaan). Prantsuse keelest tõlkinud Leena Tomasberg. Sari "Nobeli laureaat", Eesti Raamat, Tallinn 2010, 208 lk; ISBN 9789985658659

Tunnustus
---------

* 1967 – Prix Médicis
* 1985 – Nobeli kirjandusauhind

Kirjandus
---------

* Ott Ojamaa, "Pidu prantslaste tänavas ehk Claude Simon on Nobel 1985" – Looming 1985, nr 11, lk 1572
* Ott Ojamaa, "*À propos*, Claude Simon..." – Keel ja Kirjandus 1986, nr 3, lk 190–192 ja Ott Ojamaa artiklite kogumikus "Armastus seaduslikus abielus", sari Eesti mõttelugu, Ilmamaa, Tartu 2010, lk 324–330

Nobel
Nobeli kirjandusauhinna laureaat

1901 Prudhomme • 1902 Mommsen • 1903 Bjørnson • 1904 F. Mistral, Echegaray • 1905 Sienkiewicz • 1906 Carducci • 1907 Kipling • 1908 Eucken • 1909 Lagerlöf • 1910 von Heyse • 1911 Maeterlinck • 1912 Hauptmann • 1913 Tagore • 1915 Rolland • 1916 von Heidenstam • 1917 Gjellerup, Pontoppidan • 1919 Spitteler • 1920 Hamsun • 1921 France • 1922 Benavente • 1923 Yeats • 1924 Reymont • 1925 Shaw • 1926 Deledda • 1927 Bergson • 1928 Undset • 1929 Mann • 1930 Lewis • 1931 Karlfeldt • 1932 Galsworthy • 1933 Bunin • 1934 Pirandello • 1936 O'Neill • 1937 du Gard • 1938 Buck • 1939 Sillanpää • 1944 Jensen • 1945 G. Mistral • 1946 Hesse • 1947 Gide • 1948 Eliot • 1949 Faulkner • 1950 Russell • 1951 Lagerkvist • 1952 Mauriac • 1953 Churchill • 1954 Hemingway • 1955 Laxness • 1956 Jiménez • 1957 Camus • 1958 Pasternak • 1959 Quasimodo • 1960 Perse • 1961 Andrić • 1962 Steinbeck • 1963 Seféris • 1964 Sartre • 1965  Šolohhov • 1966 Agnon, Sachs • 1967 Asturias • 1968 Kawabata • 1969 Beckett • 1970 Solženitsõn • 1971 Neruda • 1972 Böll • 1973 White • 1974 Johnson, Martinson • 1975 Montale • 1976 Bellow • 1977 Aleixandre • 1978 Singer • 1979 Elýtis • 1980 Miłosz • 1981 Canetti • 1982 García Márquez • 1983 Golding • 1984 Seifert • 1985 Simon • 1986 Soyinka • 1987 Brodski • 1988 Mahfuz • 1989 Cela • 1990 Paz • 1991 Gordimer • 1992 Walcott • 1993 Morrison • 1994 Ōe • 1995 Heaney • 1996 Szymborska • 1997 Fo • 1998 Saramago • 1999 Grass • 2000 Gao • 2001 Naipaul • 2002 Kertész • 2003 Coetzee • 2004 Jelinek • 2005 Pinter • 2006 Pamuk • 2007 Lessing • 2008 Le Clézio • 2009 Müller • 2010 Vargas Llosa • 2011 Tranströmer • 2012 Mo • 2013 Munro • 2014 Modiano • 2015 Aliaksijevič • 2016 Dylan • 2017 Ishiguro • 2018 Tokarczuk • 2019 Handke • 2020 Glück • 2021 Gurnah • 2022 Ernaux
Roberts Zīle (aastal 2010)
**Roberts Zīle** (sündinud 20. juunil 1958 Riias) on Läti majandusteadlane ja poliitik, ta kuulub erakonda Rahvuslik Liit "Kõik Läti eest!" – "Isamaale ja Vabadusele/LNNK". Ta on aastast 2019 Euroopa Parlamendi liige.

Ta sündis aastal 1958 Riias. Ta lõpetas aastal 1976 Riia 25. Keskkooli ja aastal 1976 Läti Riikliku Ülikooli majandusteaduskonna. Aastal 1983 asus ta kaugõppeaspirantuuri. Aastatel 1992–1994 oli ta praktikal Iowa Osariigi Ülikoolis USA-s, Brandoni Ülikoolis Manitoba provintsis Kanadas ja La Trobe'i ülikoolis Melbourne'is Austraalias. Aastal 1997 kaitses ta majandusteaduste doktori kraadi Läti Põllumajandusülikoolis.

Ta alustas karjääri 1980. aastal kirjastuse Avots toimetajana. Aastatel 1982–1996 oli ta teadur, hiljem määrati ta Läti Riikliku Agraarökonoomika Instituudi osakonnajuhatajaks. Aastatel 1989–1993 töötas ta Läti Kodanike Kongressi ajalehe Pilsonis ja LNNK (Läti Riikliku Iseseisvusliikumise) ajalehe "Nacionālā Neatkarība" majandustoimetajana.

Aastal 1993 kandideeris ta seimi liikmeks Isamaale ja Vabadusele/LNNK nimekirjas, kuid ei osutunud valituks. 1995. aastal valiti ta "Isamaale ja Vabadusele/LNNK" nimekirjast seimi liikmeks, kus ta oli Euroopa asjade komisjoni ning eelarve- ja rahanduskomisjoni liige, hiljem aga komisjoni esimees. 2. veebruarist 1997 kuni 26. novembrini 1998 oli ta Läti rahandusminister nii Andris Šķēle teises valitsuses kui ka Guntars Krastsi valitsuses.

26. novembrist 1998 kuni 7. novembrini 2002 oli ta Läti rahvusvahelise koostöö ja finantsasutuste eriminister Vilis Krištopansi valitsuses. 7. novembrist 2002 kuni 9. märtsini 2004 oli ta Läti transpordiminister Einars Repše valitsuses.

Välislingid
-----------

* Roberts Zīle Euroopa Parlamendi kodulehel
* Läti eurosaadik ERR-ile: EL-i taaskäivitamisfondi tuleb maksimaalselt ära kasutada, ERR, 12. juuni 2020
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib Kodavere kihelkonna rüütlimõisast; Kadrina kihelkonna Udriku kõrvalmõisa kohta vaata artiklit Pala mõis (Kadrina); Puhja kihelkonna Väike-Konguta kõrvalmõisa kohta vaata artiklit Pala mõis (Puhja)* |

---

Pala mõisa peahoone  
Foto: Ivar Leidus, 13. juuni 2012
**Pala mõis** (saksa keeles *Palla*) oli rüütlimõis Tartumaal Kodavere kihelkonnas. Tänapäeval on mõisahooned Tartu maakonna Peipsiääre valla territooriumil. 

Pala mõis eraldatati 1701. aastal Jõe (*Jaegel*) mõisast. Esimesteks omanikeks said von Bockid, kes vahetasid selle 1716. aastal Kivijärve mõisa vastu. Alates 1716. aastast kuni 1919. aasta võõrandamiseni oli ta aga von Strykide aadliperekonna omanduses.

Kirjandus
---------

* *Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus*. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 200 .


Kodavere kihelkond

**Kirik**: Kodavere  

**Mõisad**: Alatskivi mõis | Halliku mõis | Kadrina mõis | Kodavere kirikumõis | Kokora mõis | Pala mõis | Ranna mõis
---

**# A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S Š Z Ž T U V W Õ Ä Ö Ü X Y**

---

A
-

* Aasa tänav
* Aia tänav

E
-

* Eha tänav

H
-

* Heina tänav

J
-

* Jaama tänav

K
-

* Kalevi tänav
* Kase tänav
* Kastani tänav
* Kauba tänav
* Kirsi tänav
* Koidu tänav
* Kreegi tänav

L
-

* Lai tänav
* Lille põik
* Lille tänav
* Loigu tänav

M
-

* Metsa tänav
* Mooni tänav

N
-

* Niidu tänav

P
-

* Pargi tänav
* Ploomi tänav
* Pärna tänav

R
-

* Raudtee tänav
* Ristiku tänav
* Rukkille tänav

S
-

* Sepa tänav
* Silla tänav
* Soo tänav
* Spordi tänav

T
-

* Tallinna tänav
* Tartu tänav
* Tooma tänav

V
-

* Veski tänav
* Viljandi tänav
* Väike tänav

Õ
-

* Õuna tänav

Eesti linnade tänavate loendid

Abja-Paluoja •
Antsla •
Elva •
Haapsalu •
Jõgeva •
Jõhvi •
Kallaste •
Kärdla •
Karksi-Nuia •
Kehra •
Keila •
Kilingi-Nõmme •
Kiviõli •
Kohtla-Järve •
Kunda •
Kuressaare •
Lihula •
Loksa •
Maardu •
Mõisaküla •
Mustvee •
Narva •
Narva-Jõesuu •
Otepää •
Paide •
Paldiski •
Pärnu •
Põltsamaa •
Põlva •
Püssi •
Rakvere •
Räpina •
Rapla •
Saue •
Sillamäe •
Sindi •
Suure-Jaani •
Tallinn •
Tamsalu •
Tapa •
Tartu •
Tõrva •
Türi •
Valga •
Viljandi •
Võhma •
Võru
**Vihik** on Eesti Kirjanduse Seltsi ebaregulaarselt ilmuv ajakiri. Esimene number ilmus mais 2002. 2002–2004 oli toimetaja Berk Vaher, 2004–2005 Priit Kruus ja alates 2006. aastast Jaak Tomberg.

Ajakirja esimene toimetaja Berk Vaher iseloomustas Vihiku taotlus selle esimese numbri juhtkirjas nii: "Vihik on avangardsete esseede polügon. Mõttekäigud ja teooriad, mis siin esitamisele tulevad, keerlevad enamasti küll kirjanduse ümber, kuid on siiski valdavalt erialavahelised – kaardistades juba eksisteerivaid kokkupuutepunkte erinevate kunstide vahel, kuid samavõrra neid ka juurde luues. Kui etableerunumad kultuuriväljaanded kalduvad panustama juba küpsetele ja viimistletud mõttekäikudele, siis Vihik püüab tabada äsjasähvatanut – vaimuääsi leekides terendavat mõtet, mis alles hakkab kultuuriks hanguma."

Püsiautoriteks on Erkki Luuk, Priit Kruus, Jaak Tomberg, Andreas W (Andrus Laansalu), Kiwa, Andres Keil.

Ilmunud numbrid
---------------

* nr 1, mai 2002
* nr 2, august 2002
* nr 3, november 2002
* teatri erinumber, 2003
* nr 4, märts 2003
* nr 5, suvi 2003
* nr 6, talv 2004
* nr 7, kevad 2004
* nr 8, sügis 2004
* nr 9, talv 2004
* nr 10, kevad 2005
* Ungari erinumber, 2005
* nr 11, kevad 2006
* nr 12, kevad 2007
* nr 13/14, talv 2008
* nr 15, kevad 2010
* nr 16, suvi 2010
* nr 17, talv 2013

Vaata ka
--------

* Eesti kultuuriajakirjade loend

Viited
------

1. ↑  Berk Vaher. Hää lugeja! Vihik, nr 1, mai 2002, lk 2.

Välislingid
-----------

* Vihiku koduleht Internet Archive'is
Xexa 2021. aastal Lille'i särgis
**Miguel Ângelo da Silva Rocha** (tuntud kui **Xeka**; sündinud 10. novembril 1994 Rebordosas) on Portugali jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Prantsusmaa kõrgliiga klubis Lille.

Ta alustas klubikarjääri Portugalis. Hooajal 2013–14 debüteeris ta Portugali esiliigas SC Braga reservmeeskonnas. Portugali kõrgliigas tegi ta Braga põhimeeskonnas debüüdi 2016. aasta oktoobris.

2017. aasta jaanuaris läks ta Bragast laenule Lille'i, kellega sõlmis samal aastal püsiva lepingu. Hooajal 2017–18 oli ta Lille'ist laenul Prantsusmaa kõrgliiga klubis Dijon. Hooajal 2020–21 tuli Xeka Lille'iga Prantsusmaa meistriks. 2021. aasta augustis võitis Lille esmakordselt Prantsusmaa superkarikas, kui Xeka väravast alistati Paris Saint-Germain tulemusega 1:0.

Saavutused
----------

Lille
* Ligue 1: 2020–21
* Trophée des Champions: 2021

Viited
------

1. ↑  "Lille 1-0 Paris Saint-Germain: Les Dogues clinch first French Super Cup". skysports.com. 1.8.2021. Vaadatud 16.4.2022
**"Pinocchio"** on 1940. aastal valminud Walt Disney Feature Animationi täispikk joonisfilm, mis põhineb Carlo Collodi raamatul "Pinocchio seiklused" (1883). Selle vastutavad režissöörid on Ben Sharpsteen ja Hamilton Luske.

Film esilinastus New Yorgis 7. veebruaril 1940. Kuigi ajalehe The New York Times filmikriitik Frank S. Nugent andis filmile viis tärni viiest, jäi filmi tulu vägagi eduka "Lumivalgeke ja seitse pöialpoissi" järel allapoole igasuguseid ootusi; filmi eelarve oli 2,6 miljonit dollarit, kuid 1940. aasta lõpuks oli film teeninud vaid 1,4–1,9 miljonit dollarit. Üheks põhjuseks oli vahepeal alanud teine maailmasõda, mistõttu ei saadud filmi müüa Euroopa ja Aasia turgudele. 

Kuid kui "Lumivalgeke ja seitse pöialpoissi" 22. veebruaril 1944 uuesti linastus, et sõja ajal Disney stuudio jaoks raha koguda, sai sealt alguse traditsioon Disney joonisfilme iga seitsme kuni kümne aasta tagant uuesti linastada ning "Pinocchiot" näidati uuesti pärast sõja lõppu 17. oktoobril 1945. Hiljem taaslinastus film 18. veebruaril 1954, 18. jaanuaril 1962, 7. juulil 1971, 16. detsembril 1978, 21. detsembril 1984 ja 26. juunil 1992. 

Pärast sõja lõppu jõudis film lõpuks kasumisse. Ajakiri Time valis selle üheks parimaks filmiks läbi aegade.

"Pinocchio" võitis kaks Oscarit: parima filmimuusika ja parima algupärase laulu eest (filmi jaoks spetsiaalselt kirjutatud "When You Wish Upon A Star"). Muusika autorid on Leigh Harline ja Paul J. Smith.
**Aadressikoht** on tee või väikekoht, mille nime kasutatakse teiste aadressiobjektide aadressis. Näiteks aadressis "Tamme tee 3" on aadressikoht "Tamme tee".

Eestis on aadressikohad määratletud valitsuse määrusega nr 251 "Aadressiandmete süsteem" 20. detsembrist 2007:

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| "| § 4. Aadressikoht

(1) Aadressikoht on:
1) tee «Teeseaduse» § 2 tähenduses (näiteks tänav, allee, põik, väljak, plats jne) (edaspidi liikluspind), mille nime kasutatakse teiste aadressiobjektide aadressis. Aadressikoha nime võib määrata ka tee lõigule;
2) asustusüksusest väiksem aadressiobjekt (näiteks paik, kant, piirkond, aiandusühistu, suvilaühistu, garaažiühistu jne) (edaspidi väikekoht), mille nime kasutatakse teiste aadressiobjektide aadressis. Väikekohas asuv tee võib olla kasutuses aadressikohana (ehk liikluspinnana). | "|

Aadressikohale määrab kohanime kohanimeseaduse alusel kohalik omavalitsus, ehkki seadus võib teha erandeid.

Liikluspinna kohanimi peab määruse kohaselt sisaldama liigisõna (näiteks tänav, tee, allee, põik, väljak, plats jne). Väikekoha kohanimes võib liigisõna (näiteks paik, kant, piirkond, külaosa, aiandusühistu, suvilaühistu, garaažiühistu) puududa. Nii on Tamme platsi kohanime kohustuslik kuju "Tamme plats" ja aadressid kirjutatakse kujul "Tamme plats 5", Tamme aiandusühistu kohanimi võib aga olla "Tamme" ning sealne aadress on "Tamme 5".

Välislingid
-----------

* Valitsuse määrus nr 251 "Aadressiandmete süsteem", vastu võetud 20.12.2007
* Kohanimeseaduse termineid Eesti Keele Instituudi kodulehel
***Pinus wangii*** on männiliste sugukonda männi perekonda kuuluv okaspuu. Ta kuulub viieokkaliste mändide hulka (alamperekond *Strobus*).

Kirjeldus
---------

*Pinus wangii* on tavaliselt keskmisest madalama kasvuga, kõrgus on tavaliselt 8–20 m. Tüvi on sirge või mittekorrapäraselt hargnev, kuni 1 m läbimõõduga. Võra on ümara või lameda kujuga.

Okkad on viiekaupa kimbus, (15–) 30–60 (–80) mm pikkused, kõverdunud, tumerohelised, kahe vaigukäiguga, püsivad võrsetel kaks aastat.

Isasõisikud on munaja või ellpsoidse kujuga, 8–20 mm pikad. Käbid on 4,5–8,5 (10) cm pikkused ja läbimõõduga 3,5–6,5 cm, pikliku, munaja või ellpsoidse kujuga, noorelt kollakasrohelised, valminult pruunid. Seemned on helepruunid, ellipsoidilise-munaja kujuga, 7,8–12,8 mm pikkused, kirjude tiivakestega (pikkus 4–18 mm).

Levikuala ja ökoloogia
----------------------

*Pinus wangii* levila asub väga väiksel territooriumil, Hiina Yunnani provintsis, Wenshani Tšuangi-Miao autonoomses ringkonnas, Malipo ja Xichou maakonnas, üsna lähedal Vietnami piirile. Arvatavalt kasvab *Pinus wangii* ka Vietnamis, aga siiani puuduvad selle kohta usaldusväärsed andmed. *Pinus wangii* kasvab järskudel lubjakivist mägede nõlvadel 1500–1800 m kõrgusel merepinnast. Kaks teadaolevat selle männi populatsiooni asuvad üksteisest ligi 32 km kaugusel, kus nad kasvavad väikestes gruppides või üksikpuudena, mis on hajutatud mäetippude ja seljandike vahel. Piirkonnas levinud karstialadelt on enamik metsadest maha raiutud ja see oht ähvardab ka *Pinus wangii* allesjäänud populatsioone.

Puuliikidest kasvavad koos temaga koos sitšhuani tsuuga (*Tsuga chinensis*), kivijugapuu liik *Podocarpus wangii*, hiina jugapuu (*Taxus chinensis*) ja urbjugapuu liik *Amentotaxus yunnanensis*.

Viited
------

1. ↑  Conifer Specialist Group (1998). Pinus wangii. *IUCNi punase nimistu ohustatud liigid*. IUCN 2010.

Kirjandus
---------

* Roman Businsky. A revision of the Asian *Pinus* subsection *Strobus (Pinaceae)*. Berlin-Dahlem, 2004. ISSN 0511-9618.

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Pinus wangii** |

* Foto1
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib endisest Madalmaade ühendkuningriigi provintsist.* Praeguse Hollandi provintsi kohta vaata Limburgi provints (Holland). Praeguse Belgia provintsi kohta vaata Limburgi provints (Belgia). |

---

**Limburg** oli üks Madalmaade ühendkuningriigi ja hiljem Belgia provintsidest. Provints eksisteeris ühendkuningriigi ajal, aastatel 1815 kuni 1830, ja Belgia iseseisvuse esimestel aastatel, aastatel 1830 kuni 1839. Kui kuningas Willem I allkirjastas aastal 1839 Londoni lepingu, jagati provints Belgia ja Hollandi osaks, *uueks* Limburgi hertsogkonnaks.

Geograafia
----------

Limburgi territoorium oli sama, kui tänapäeva Hollandi ja Belgia vastavad provintsid kokku, välja arvatud Voeren, mis oli sel ajal Liège'i provintsi osa. Selle pealinn oli Maastricht.

Halduslikult oli provints jagatud Maastrichti, Hasselti ja Roermondi piirkondadeks.

Demograafia
-----------

Aastal 1830 elas selles provintsis umbes 338 000 inimest ja aastal 1846 elas uues, väiksemas Belgia Limburgi provintsis umbes 186 000 inimest.

Peamine religioon oli ja on ikka veel katoliiklus.

Ajalugu
-------

Pärast Napoleoni ajastut asutasid suurriigid Ühendkuningriik, Preisimaa, Austria keisririik, Venemaa Keisririik ja Prantsusmaa aastal 1815 uue Madalmaade ühendkuningriigi. Uus provints loodi endisest Prantsuse keisririigi Meuse-Inférieure'i departemangust (välja arvatud Niederkrüchten ja Herzogenrath, mis määrati Preisimaale) ja sai pealinna järgi nime "Maastricht". Esimene kuningas Willem I, kes ei tahtnud endise Limburgi hertsogkonna nime kaotamist, nõudis, et nimi muudetaks "Limburgiks". Sellisena tuli uue provintsi nimi vanalt hertsogkonnalt, mis eksisteeris aastani 1648 Maastrichti, Liège'i ja Aacheni kolmnurgas.

Lõpetamine
----------

1830. aasta Belgia revolutsiooni puhkedes valis Limburgi provintsi relvajõudude komandör kindral Daine (paiknes Maastrichtis) Belgia mässuliste poole. Ta lahkus linnast 7. novembril 1830. Ta saabus Roermondi 9. novembril ja Venlosse 11. novembril. Mõlemad linnad tervitasid teda ja asusid mässuliste poolele. Siiski läks Maastricht tagasi kolonel Dibbetsi juhitud lojalistide vägede kontrolli alla.

Kuigi enamus provintsist, sealhulgas selleaegse Belgia põhjapoolseim Venlo kindluslinn, oli Belgia kontrolli all pärast Belgia *de facto* sõltumatust Prantsuse sissetungi järel, jäi Maastrichti linn hollandlaste kätte.

Aastal 1839 tunnistas kuningas Willem I Belgia sõltumatust, allkirjastades Londoni lepingu. Lepingu kohaselt pidid belglased loovutama Limburgi idaosa Hollandile.
**Aado Salumäe** (sündinud 16. märtsil 1938 Võrus) on Eesti mudellendur.

Ta lõpetas 1960. aastal Võru õhtukeskkooli ja 1965. aastal peenmehaanika erialal Tallinna Polütehnilise Instituudi. Töötanud nii Harju KEKis kui ka jaoskonnajuhatajana AS-is Harju Elekter.

Mudellennuspordiga tegi Salumäe algust 1951. aastal Võru Pioneeride Majas, kus algul juhendas teda Eino Kukk ja hiljem Endel Helme. Aastatel 1954–1961 juhatas ta ise Võru Pioneeride Majas ja 1962–1975 Tallinna Pioneeride Palees mudellennuringi. Alates 1991. aastast on ta Keila Mudellennu Klubi juhatuse esimees. Kokku on tema käe all mudellennundusega kokku puutunud ligikaudu 1000 inimest.

Nõukogude aja lõpul tõi Tallinnas asuv Noorte Tehnikaspordi Maja Eestisse AN-12 lennuki, millele pealinnas kohta ei leitud ja mis Salumäe ettepanekul viidi Keila kõrvale Valksesse Karjakülla viiva tee äärde. Sestsaati on lennukit kasutanud Keila Mudellennu Klubi ja selles asub töökoda, kus ehitatakse mudellennukeid.

Aastatel 1958–1988 kuulus Salumäe Eesti koondisse. Ta on tulnud ohimudelite ja raadio teel juhitavate mudelite klassis 40 korda ja vabalennus 1 korra Eesti meistriks. Ühtlasi on ta vigurlennu klassis kolmekordne Baltimaade meister. 2008–2009 võitis ka raadio- ja elektriplaanerite klassis Soome karika.

Tema poeg Eero Salumäe on tegelenud aerofotograafiaga.

Viited
------

1. 1 2 3 4  SALUMÄE, AADO ESBL
2. ↑  Mudellennunduse näitus "Aeg tõusta lendu" Harjumaa Muuseum
3. ↑  "Keilas tehakse lennuki sees väikseid lennukeid" Keila Leht (maaleht.delfi.ee), 3. november 2013
4. ↑  FOTOD: Keila lennundushuvilisel mehel on ilus hobi Keila Leht (maaleht.delfi.ee), 14. aprill 2013

Välislingid
-----------

* Kristjan Terase: "Lennuklubi juht: noori jääb paraku vähemaks" Harju Elu, 11. aprill 2014
**Limburgi hertsogkond** loodi ja moodustati Limburgi provintsi idaosast Londoni lepinguga aastal 1839. Aastani 1866 oli see ka Saksa Liidu liige, seda esindas Hollandi kuningas. *Limburgi hertsogkonda* ei tohi segi ajada varasema Limburgi hertsogkonnaga, mis lakkas olemast aastal 1794.

Ajalugu
-------

### Rajamine

Viini kongressil aastal 1815 loodud Saksa Liit oli 39 Saksa riigi lõtv liit liikmesriikide majanduste koordineerimiseks. Selle põhisaavutus oli tolliliidu loomine, mida arendati aastatel 1818 ja 1834 ja mis sätestas oma liikmesriikidele ühisturu. Kuigi olemata Saksa Liidu osa selle asutamisel, sai Limburg sellega ühineda aastal 1839 Belgia revolutsiooni järel. Aastal 1830 ühendasid mitmed prantsuskeelsed, katoliiklikud ja liberaalsed grupid jõu ja kuulutasid välja Belgia sõltumatuse, mille territoorium enne seda moodustas osa Madalmaadest. 

Rahulepinguga 9 aastat hiljem, aastal 1839 loovutas Hollandi kuningas Luksemburgi suurhertsogkonna lääneosa äsjaloodud Belgia riigile. Luksemburg oli olnud Saksa Liidu liikmesriik viimase loomisest ja kaotas oma lääneosa annekteerimisega ligikaudu 150 000 asukat. Preisimaa juhitud Saksa Liit nõudis, et tolliliidu ühisturgu tuleb Hollandi poolt kompenseerida mujal. Kompenseerimiseks asutas Holland **Limburgi hertsogkonna** (mis koosnes endisest Limburgi provintsist ilma kahe suure linna, Maastrichti ja Venlota, et mitte ületada arvu 150 000).

### Lõpetamine ja järelkajad

 *Pikemalt artiklis Londoni leping (1867)*
Seitsme nädala sõda Austria ja Preisimaa vahel aastal 1866 viis Saksa Liidu kokkuvarisemiseni. Et selgitada Luksemburgi suurhertsogkonna ja Limburgi hertsogkonna seisundit, mis olid Hollandi kuninga valdused, kuid mis olid ka liidu liikmesriigid, kinnitas Teine Londoni leping aastal 1867, et Limburg oli "Hollandi kuningriigi lahutamatu osa", samas Luksemburg oli ja pidi jääma sõltumatuks riigiks personaalunioonis Hollandi kuningriigiga aastast 1839. Seejärel lahkus Limburg Saksa tolliliidust.

Nimetust "*Limburgi hertsogkond*" kasutati veel mõnes ametlikus toimingus veebruarini 1907.
**207. julgestusdiviis**i (*207 Sicherungs-Division*) oli Teise maailmasõja ajal Saksa vägede poolt okupeeritud Eestis Tartus dislotseerunud Väegrupi Nord tagalapiirkonna julgesutusüksus. Julgestusdiviisi ülesanneteks määrati varustustugipunktide, ühendus- ja järelveoteede ning järelvedude endi, lennuväljade ja trofeeladude julgestamine, sõjavangide valvamine ja äravedu ning liikluskorraldus väegruppide tagalas. 

Punaarmee läbimurde järel Alūksne (Marienburgi) kaitseliinil 1944. aasta augustis, allutati 207. julgestusdiviis armeegrupile Narwa ja kui Narva rindelt paisati Lõuna-Eestisse lahingugrupp Wagner SS-Brigadeführer Jürgen Wagneri juhtimisel, lahingugrupile allutati ka 207. julgestusdiviis. 207. julgestusdiviis allutati 25. augustil 1944 Emajõe rindelõigu kaitse II armeekorpusele, millele 207. julgestusdiviis allus kuni purustamiseni 17. ja 18. septembril 1944. Diviisile allusid peale 94. julgestusrügemendi ka põhiliselt eestlastest koosnevad lahingugrupid: kolonel Paul Gallase lahingugruppi kuulusid 5. Eesti Piirikaitserügemendi osad, Omakaitse üksused jt, 207. diviisile allus ajuti ka lahingugrupp Rebane.

207. julgestusdiviisi juhtkond
------------------------------

* komandörid: kindralleitnant Karl von Tiedemann (1. märts 1941 – 1. jaanuar 1943);
* kindralleitnant Erich Hofmann (1. jaanuar 1943 – november 1943);
* kindralleitnant krahv Bogislaus von Schwerin (november 1943 – 17. september 1944);
* kindralmajor Martin Berg (17. september 1944 – 10. detsember 1944).

Diviisi staabi Ia ohvitser: 

* major Hans-Ulrich von Oertzen (15. märts 1941 – august 1941);
* ooberstleitnant Georg Hildebrandt (august 1941 – juuli 1943);
* major Dr. Gerd von Below (juuli 1943–1944)

207. julgestusdiviisi üksused
-----------------------------

* 94. julgestusrügement (*94. Sicherungs-Regiment*)
* 374. grenaderirügement (*Grenadier-Regiment*)

Diviisi koosseisus oli staap koos sideroodu, välikomandantuuriga. 

Diviisis oli kolmest pataljonist koosnevad 2 jalaväerügementi, kus igas pataljonis oli:

* kolm laskurkompaniid;
* üks kuulipildujate kompanii;
* tankitõrjekompanii, kuhu kuulus 12 kahurit (37 mm kaliibrilist kahurit);
* jalaväe saatekahurite kompanii – kuus kerget kahurit,
* kerge kahurväedivisjon – kolm patareid (105 mm haubitsat).

Julgestusdiviisile allutati Saksa üksuste kõrval ka sõjavangidest ja kohalikest elanikest komplekteeritud üksused, sh ka 4) julgestus- ja korrakaitseüksused: valgevenelastest, ukrainlastest ja kasakatest sõjavangidest formeeritud 207. ratsapataljon (*Ostreiter-Abteilung 207*) ning 37. 40. 41. ja 42. eesti kaitsepataljonid.

Julgestusdiviisi tegevusvaldkonda kuulus sõjavangilaagrite haldamine ja üksuste formeerimine kohalikest elanikest. 26. juunil 1942 arvati 207. julgestusdiviisi koosseisust välja Dulag’id nr. 101, 102, 154 ja 200. 207. julgestusdiviisile allutati Stalag’id (statsionaarsed laagrid) nr. 332 (Viljandis), 372 (Pihkvas), 381 (Tapal). (Vt Saksa sõjavangilaagrid Eestis)

Viited
------

1. ↑  Heers units, 207. Sicherungs-Division
2. ↑  207. Sicherungs-Division

Välislingid
-----------

* 207. Sicherungs-Division
*. Sicherungs-Division
"Pinot Noiri" viinamarjad
**"Pinot Noir"** [pin'oo n'uaar] on üks tuntumaid Burgundia punaseid viinamarjasorte.

"Pinot Noir" on üks vanemaid teadaolevaid veini tegemiseks kasutatud viinamarjasorte. Vana-Roomas tunti seda "Helvenacia Minori" nime all ja kasvatati juba 1. sajandil .

"Pinot Noir" on maailmas laialdaselt levinud. Seda tuntakse ka teiste nimede all. Näiteks on Austrias "Pinot Noiri" nimeks "Blauburgunder" või "Spätburgunder", Itaalias "Pinot Nero", Šveitsis "Clevner" ja Balkani poolsaarel "Burgundac". Samas on "Pinot Noir" ka üks kapriissemaid sorte, mille levik toetub pigem selle populaarsusele kui kasvatamise lihtsusele.

Veini omadused
--------------

"Pinot Noirist" valmistatud vein on heledam punane kui enamiku teistest viinamarjasortidest saadav vein. Ka parkaineid on selles vähem kui näiteks "Cabernet Sauvignonis", täidlus on enamasti keskmine. Maitses domineerivad sellised muud marjad nagu maasikas, vaarikas ja kirss.

Viited
------

1. ↑   "Pinot Noir" ((inglise keeles)).`{{netiviide}}`: CS1 hooldus: tundmatu keel (link)
**Valentina Reisenbuck** (22. november 1934 Volossovo rajoon, Leningradi oblast – 19. november 1985 Tartu) oli Eesti arstiteadlane ja viroloog.

Elulugu
-------

Valentina Reisenbuck oli õpetajate tütar.

Lõpetas 1958. aastal Elva Keskkooli ja 1964. aastal Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna; meditsiinikandidaat (1970, NSV Liidu Meditsiiniakadeemia Ivanovski-nimeline Viroloogia Instituut, Moskva), väitekiri "Материалы по эпидемиологии сывороточного гепатита среди взрослых в крупных городах Эстонской ССР". Oli 1955–1958 kontrolör tehases Termoautomaat, 1964–1966 Valga Rajooni sanitaar-epidemioloogia jaama epidemioloog. 1966–1969 Tallinna Epidemioloogia, Mikrobioloogia ja Hügieeni Teadusliku Uurimise Instituudi aspirant, 1969–1974 samas viroloogiaosakonna teadur, 1874–1981 vanemteadur, 1981–1985 Tartu Riikliku Ülikooli üld- ja molekulaarpatoloogia instituudi kardioloogialabori vanemteadur.

Teoseid
-------

* Escherichia coli ja düsenteeriabakterite kolitsinogeensuse ja tundlikkuse uurimine kolitsiiniga (kaasautorid E. Tallmeister, T. Raudsik). // TÜ Toim 163 (1964)
* Australia antigen and cell-mediated immunity (kaasautor S. Jõks). // Arch. gesamte Virusforsch. 45 (1974) 1–2
* Влияние сензибилированных лимфоцитов при инфаркте миокарда в реакции ингибирования активности розеткообразоания (kaasautor). // Лабор. дело (1985) 1
* Autosensibilatsioon südameantigeeni suhtes müokardiinfarkti põdejatel (kaasautor). // Nõukogude Eesti Tervishoid (1986) 1;

Viited
------

1. 1 2 3  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Kirjandus
---------

* TÜBL I, 118
* Tartu Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1981–1995 (käsikiri), 149
* Nekroloog. Nõukogude Eesti Tervishoid (1986) 2, 144.
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Þingvallavatn** on riftiorus asuv järv Islandi edelaosas. 84 km² suuruse pindalaga järve näol on tegemist saareriigi suurima loodusliku järvega. Järve suurim sügavus on 114 meetrit. Järve põhjakaldal asuvas Þingvelliris pandi aastal 930 alus Alþingile ning sellest on ka veekogu nime saanud.

Järv moodustab osa Þingvelliri rahvuspargist. Järves leiduvate saarte vulkaaniline teke on selgelt nähtav ning järve suurim saar on Sandey. Järve ümbritsevad lõhed ja murrangud tähistavad kohta, kus saavad kokku Euraasia ja Põhja-Ameerika laamad. Neist murrangutest suurim on Almannagjá kanjon. Silfra lõhestik on menukas sukeldumis- ja snorgeldamiskoht. Järvest voolab välja vaid Sogi jõgi.

Järves elutsevatest kaladest üks märkimisväärseimaid on Arktika paalia.

Þingvallavatn

Viited
------

1. ↑  "Hvað er Þingvallavatn djúpt?" (islandi).
2. ↑  Malmquist, H. J. Snorrason, S. S. Skulason, S. Jonsson, B. Sandlund, O. T. & Jonasson, P. M. (1992). Diet differentiation in polymorphic Arctic charr in Thingvallavatn, Iceland. *Journal of Animal Ecology*, 21-35.
**Valentina Hein** (neiuna **Valentina Sommer**, aastatel 1953–1959 **Valentina Tünder**; 24. veebruar 1921 Orajõe vald – 22. juuni 2015) oli eesti laulja (metsosopran).

Ta sündis Ikla lähedal, Läti piiri ääres. Ta käis koolis Iklas, Treimanis ja Metsapooles. 1930. aastate lõpus oli ta talutöödel Viljandimaal, aastal siirdus ta Viljandisse, kus jätkas haridusteed ja õppis Silja Turviste juures sealses muusikakoolis.

Aastatel 1950–1952 alustas ta teatriteed Estonia teatri kooris, aastatel 1952–1957 laulis ta Eesti Raadio segakooris Jüri Variste käe all. Aastal 1957 lõpetas ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi Linda Sauli lauluklassis.

Pärast konservatooriumi lõpetamist suunati ta Vanemuise teatrisse, kus tema kolleegideks olid Lehte Mark, Linda Köögard, Aino Breede ja Helju Koppa. Vanemuise teatris töötas ta aastani 1976. Seejärel tegutses ta hääleseadjana Tartu Pedagoogilises Koolis

Valentina Hein suri 22. juunil 2015 ja ta maeti 7. juulil 2015 Rahumäe kalmistule (poeg Toomas Tünderi kõrvale).

Isiklikku
---------

Tema poeg oli Eesti Rahvusmeeskoori laulja Toomas Tünder (1953–2010).

Rolle
-----

* 1951 Léo Delibes "Lakmé" (Rosa)
* 1957 Carl Maria von Weber "Nõidkütt" (Ännchen)
* 1958 Evald Aav "Vikerlased" (Vaike)
* 1959 Mozart "Cosi fan tutte" (Dorabella)
* 1960 Christoph Willibald Gluck "Orpheus ja Eurydike" (Amor ja Eurydike)
* 1962 Sergei Prokofjev "Kihlus kloostris" (Clara)
* 1963 Aleksandr Borodin "Vürst Igor" (Jaroslavna)
* 1964 Giacomo Puccini "Madame Butterfly" (Butterfly)
* 1965 Charles Gounod "Faust" (Margarethe)
* 1968 Gustav Ernesaks "Tormide rand" (Mall)
* 1969 Georges Bizet "Carmen" (Mikaëla)
* 1970 Sergei Prokofjev "Õnnemängija" (Polina)
* 1973 Pjotr Tšaikovski "Jevgeni Onegin" (Olga)

Viited
------

1. ↑

Kirjandus
---------

* Sirp 10. juuli 2015, lk. 13 (nekroloog).
* Eesti teatri biograafiline leksikon. Tallinn, 2000
**Ben Drui** (ka **Benjamin Drui** ja **Benjamin-Jakov Drui**; 31. juuli 1924 Tartu – 1. oktoober 1975 Tallinn) oli Eesti lavastaja ja näitleja.

Ta on õppinud Tartu 17. Algkoolis (Tartu Juudi Algkoolis) ja Tartu 5. Keskkoolis. Sõja puhkedes evakueerus ta koos perekonnaga Nõukogude tagalasse. Kui ta sai 18-aastaseks, mobiliseeriti ta Punaarmeesse. Ta lõpetas Tšeljabinski tankikooli vanemseersandina. Ta teenis Eesti Laskurkorpuses, osaledes aastal 1944 Tallinna vallutamise operatsioonis ja lahingutes Sõrve poolsaarel. Aastal 1953 lõpetas ta GITIS-e eesti stuudio.

Ta töötas aastatel 1953–1965 näitleja ja lavastaja assistendina ning aastatel 1968–1971 lavastajana Draamateatris. Aastatel 1971–1975 töötas lavastajana ETV-s.

Ben Drui suri 1. oktoobril 1975 Tallinnas ja ta maeti 6. oktoobril 1975 Pärnamäe kalmistule.

Isiklikku
---------

Ta oli aastast 1952 abielus Aasa Käsiga. Nende poeg Heini Drui on dokumentaal- ja muusikafilmide režissöör.

Viited
------

1. ↑

Kirjandus
---------

* Eesti teatri biograafiline leksikon. Tallinn 2000

Välislingid
-----------

*

Lavastused
----------

* 1957 Dumas/Radzinski "Kolm musketäri"
* 1959 Oskar Luts "Nukitsamees"
* 1961 Aleksei Arbuzov "Poeg"
* 1964 Boris Kabur "Rops"
* 1966 Federico Garcia Lorca "Bernanda Alba maja"
* 1966 Jan Drda "Patune küla"
* 1969 Peter Karvaš "Seitse tunnistajat"
* 1969 Maksim Gorki "Viimased"
* 1969 Ardi Liives "Monolisk"
* 1970 Viktor Rozov "Öö vastu pühapäeva"
* 1970 August Kitzberg "Tuulte pöörises"

Rolle
-----

* 1954 August Jakobson "Kaotatud paradiis" (Anton)
* 1955 Shakespeare "Antonius ja Kleopatra" (Diomedes)
* 1958 Bertolt Brecht "Härra Puntila ja tema sulane Matti" (Loomaarst)
* 1958 Maksim Gorki "Jegor Bulõtšov ja teised" (Baškin)
* 1969 Mihhail Šatrov "30. august" (Jenukidze)
Jonas Gahr Støre (2016)
**Jonas Gahr Støre** (sündinud 25. augustil 1960 Oslos) on Norra poliitik, alates 14. oktoobrist 2021 Norra peaminister.

Ta oli 2005–2012 Norra välisminister Jens Stoltenbergi teises valitsuses.

Ta on õppinud Bergeni mereväekoolis ja lõpetanud ülikooli Institut d'études politiques de Paris. Jättis pärast kolmenädalast õppimist Harvardi ülikooli pooleli, sest ei soovinud pühenduda akadeemilisele karjäärile.

Aastatel 1989–1995 töötas ta Gro Harlem Brundtlandi nõunikuna, 1995–1998 välisministeeriumi kantslerina ja oli seejärel Norra esindaja ÜRO Genfi esinduses. Aastatel 1998–2000 töötas ta Maailma tervishoiuorganisatsioonis. Jens Stoltenbergi esimese valitsuse ajal 2000–2001 oli ta peaministri büroos riigisekretär ja personaliülem, 2003 ECONi mõttekoja analüütik ja 2003–2005 Norra Punase Risti peasekretär.

14. jaanuaril 2008 ründas Ţālebāni enesetaputerrorist Kabulis hotelli, kus Jonas Støre peatus. Støre vigastada ei saanud, kuid hukkus 6 inimest, sealhulgas Støre kaaskonda kuulunud Norra ajakirjanik Carsten Thomassen. ÜRO peasekretär Ban Ki-moon väitis, et rünnakute sihtmärgiks oli Jonas Støre, kuid Ţālebāni pressiesindaja eitas seda.

Isiklikku
---------

Jonas Støre on abielus ja tal on kolm last.

Välislingid
-----------

* Jonas Gahr Støre CV valitsuse kodulehel
**Väike Hellero** on eesti regilaulu viljelev ansambel.

Ansambel moodustus 1990. aastate teisel poolel peamiselt rahvalauluansambli "Hellero" liikmete laste baasil. 

Väike Hellero on välja andnud plaadi "Mis maksab muaobonõ" (2005) ja ühe osalisena albumi "Siug sündü söödüle" (2006). 2015. aastal salvestas Väike Hellero koos Mari Kalkuni ja Timo Kalmuga vadja ja isuri rahvalaulude veebiväljaande. 

Peamiselt arhiivilindistuste eeskujul seadmata rahvalaule esitavast Väikesest Hellerost kasvas välja rahvamuusikatöötlusi viljelenud ansambel Krää.

Endisi ja praegusi liikmeid
---------------------------

* Janika Oras
* Maarja Oras
* Minni Oras
* Kadi Sarv
* Kail Sarv
* Tuul Sarv
* Pihel Sarv
* Meel Sarv
* Maali Kahusk
* Salme Kahusk
* Päivi Kahusk
* Leanne Barbo
* Katrin Soon
* Mari Sarv

Välislingid
-----------

* Väikese Hellero tutvustus festivali "Suvõharja ilo" (6.–9. juuli 1999) kodulehelt. (Soome-Ugri Rahvaste Infokeskus.
* Väikese Hellero tutvustus Viljandi Pärimusmuusika Festivali kodulehel.
* Väikese Hellero ametlik koduleht
* Vadja ja isuri rahvalaulude veebiväljaanne
Jonas Jonasson (2012)
**Pär-Ola Jonas Jonasson** (algselt **Per Ola Jonasson**; sündinud 6. juulil 1961 Växjös) on rootsi ajakirjanik ja kirjanik. 

Jonasson sai tuntuks rahvusvaheliseks menukiks muutunud debüütromaaniga "Hundraåringen som klev ut genom fönstret och försvann" (2009; eesti keeles "Saja-aastane, kes hüppas aknast välja ja kadus", tõlkinud Kadri Papp, Tallinn: Varrak, 2012). Raamatu peategelane on Allan Karlsson, kes otsustab oma 100. sünnipäeval salaja vanadekodust lahkuda. Ta ronib oma toa aknast välja ning suundub linnakese bussijaama, kus varastab talle hoiule jäetud kohvri. Kuna kohvris on uimastiärimeeste raha, hargneb edasi põnev seiklus. Paralleelselt jutustatakse Allan Karlssoni varasemat elulugu, mis on ülikirev – ilmneb, et Karlsson on oma elu jooksul sattunud olema võtmepositsioonis nii mitmegi ajaloolise sündmuse juures ning kohtunud paljude mõjukate inimestega (nende hulgas Harry Truman, Winston Churchill jt). Raamat on tõlgitud rohkem kui 30 keelde ning selle põhjal valmis 2013. aastal režissöör Felix Herngreni film.

Jonassoni teine romaan, "Analfabeten som kunde räkna" (e.k. "Kirjaoskamatu, kes päästis Rootsi kuninga"), ilmus rootsi keeles septembris 2013 ning tõlgiti kohe ka mitmesse keelde. Raamatu keskmes on Lõuna-Aafrika naise ja tema kaaslaste seiklused Lõuna-Aafrika Vabariigis ja Rootsis.

Viited
------

1. ↑  Hundraåringen som klev ut genom fönstret och försvann andmekogus IMDb (inglise)

Välislingid
-----------

* Jonas Jonassoni koduleht
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib liigist; perekonna kohta vaata artiklit Tähniksinitiib* |

---

Nõmme-tähniksinitiib
**Nõmme-tähniksinitiib** (varasema eestikeelse nimetusega *tähnik-sinitiib*; ladinakeelne teaduslik nimetus *Maculinea arion,* sünonüümidena ka *Phengaris arion* ja harvemini *Papilio arion*) on sinilibliklaste sugukonda kuuluv liblikas. Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (2012).

Eestis esineb teda lokaalselt ning üsna harva. Näha võib teda liivikutel, luidetel ja nõmmemännikutes juuni keskpaigast juuli lõpuni.

* Phengaris arion ♂*Phengaris arion* ♂
* Phengaris arion ♂  △*Phengaris arion* ♂ △

Viited
------

1. ↑  IUCN. "The IUCN Red List of Thretened Species".
2. 1 2  Viidalepp, J. & H. Remm, 1996. Eesti liblikate määraja. Tallinn: Valgus. Lk 224

Välislingid
-----------

* Nõmme-tähniksinitiib andmebaasis eElurikkus Muuda Vikiandmetes

  


|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Nõmme-tähniksinitiib** |
Jona Jakir
**Jona Jakir** (vene Иона Эммануилович Якир; 15. august (vkj 3. august) 1896 Kišinjov (tänapäeval Chișinău, Moldova) – 12. juuni 1937 Moskva) oli juudi rahvusest Nõukogude sõjaväelane.

Jona Jakir oli pärit proviisori perekonnast. Aastatel 1914–1915 õppis ta Baseli Ülikoolis ja Harkovi Tehnoloogiainstituudis. 1915–1917 töötas Odessas sõjatehases treialina. Veebruarirevolutsiooni järel tegi Kišinjovis sõdurite hulgas sõjavastast propagandat. 1917. aasta detsembris valiti ta Bessaraabia Nõukogu liikmeks, ta oli kubermangu parteikomitee ja revolutsioonikomitee liige. Jona Jakir võttis osa Venemaa kodusõjast, juhtis Punaarmee väesalku, diviisi ja väegruppe.

1921–1924 oli Jona Jakir Krimmi piirkonna ja Kiievi sõjaväeringkonna vägede juhataja. 1924–1925 oli ta Punaarmee Õppeasutuste Peavalitsuse ülem. 1925–1935 oli Jakir Ukraina sõjaväeringkonna ja 1935–1937 Kiievi sõjaväeringkonna vägede juhataja. Õppis 1927–1928 Saksamaal kindralstaabi akadeemias. 1930–1934 oli ta NSV Liidu Revolutsioonilise Sõjanõukogu liige. 1930–1934 oli Jona Jakir Üleliiduline Kommunistlik (bolševike) Partei Keskkomitee liikmekandidaat ja alates 1934. aastast liige.

28. mail 1937 Jona Jakir arreteeriti süüdistatuna osalemises vandenõus. 11. juunil 1937 mõistis kohus ta surma. Kohtuotsus viidi täide järgmisel päeval. 1957. aastal Jona Jakir rehabiliteeriti postuumselt.

Isiklikku
---------

Jona Jakiri poeg Pjotr Jakir (1923–1982) oli ajaloolane ja dissident, pojatütar Irina Jakir (1948–1999) oli dissident ja ühiskonnategelane.

Viited
------

1. ↑  ЯКИР, ИОНА ЭММАНУИЛОВИЧ Энциклопедия Кругосвет
2. ↑  Иона Якир peoples.ru
3. ↑  ЯКИР Иона Эммануилович[*alaline kõdulink*] persona.rin.ru
4. ↑  ЯКИР, ПЕТР ИОНОВИЧ Энциклопедия Кругосвет
5. ↑  Якир Ирина Петровна Город Каменка Пензенской области