recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Tartu Linnaraamatukogu
Raamatukogu seinal Kompanii tänaval on kuuskede varjus bareljeef Kompanii 5 keldris 1919. aastal tapetud õigeusu piiskopi Platoni mälestuseks.
**Tartu Oskar Lutsu nimeline Linnaraamatukogu** on Tartu linna avalik raamatukogu.

Tartu Linnaraamatukogu keskkogu asub Tartus, aadressil Kompanii 3/5. Harukogud paiknevad Annelinnas (Kaunase puiestee 23), Karlovas (Tehase 16), Tammelinnas (Suur kaar 56) ning Ilmatsalus (Kooli tee 5). Lisaks on avatud Lubja laenutuspunkt aadressil Staadioni 73 ning raamatukoguteenuseid on pakutud ka Tähtvere päevakeskuse külastajaile aadressil Veski 35. 

Raamatukogu veebilehe vahendusel on võimalik kasutada e-kataloogi ESTER.

Statistikat
-----------

Tartu Linnaraamatukogu keskkogus ja harukogudes käis 2019. aastal päevas keskmiselt 1800 külastajat. Aasta lõpul oli raamatukogus arvel 37 759 lugejat, 2011. aastal kasutas neist raamatukogu teenuseid 31 540. Aastaga kogunes umbes 547 000 külastust ja 1,06 miljonit laenutust. Aasta vältel korraldati 938 üritust ja koolitust, raamatukogus toimus 98 näitust.

Ajalugu
-------

Raamatukogu asutas 1913. aastal Tartu Rahvaraamatukogu Selts. 1940. aasta lõpust tegutseb (vaheaegadega) suviti rannaraamatukogu, algul Emajõe ja hiljem Anne kanali ääres. 1952. aastal nimetati Tartu Linna Keskraamatukogu seoses Nikolai Gogoli 100. surma-aastapäevaga Eesti NSV Ministrite Nõukogu otsusega ümber N. V. Gogoli nimeliseks Tartu Linna Keskraamatukoguks. 1972. aastal alustas Tartus tööd Eesti esimene raamatukogubuss. 1987. aastast kannab raamatukogu Oskar Lutsu nime.

Esimene internetituba avati Annelinna harukogus 1999. aasta detsembris, keskkogus 2000. aasta augustis. Elektronkataloogile ja elektroonilisele laenutusele mindi üle 1997–2002, 2004. aastal hakati teavikuid laenutama lisaks lugejapiletile ka ID-kaardi alusel. 

Raamatukogu direktoriks on olnud 

* 1951–1975 Eljo Kaldalu,
* 1975–1983 Elle Tarik,
* 1983–2001 Tiit Jänese,
* 2001–2020 Asko Tamme,
* 13. juulist 31. detsembrini 2020 Piret Talur,
* 8. jaanuarist 15. augustini 2021 Krõõt Kaljusto-Munck,
* alates 16. augustist 2021 Kristina Pai.

Viited
------

1. ↑  "Tartu Linnaraamatukogu 2019. aasta töö arvudes" Tartu Linnaraamatukogu, 03.02.2020

Kirjandus
---------

* Elle Tarik, Linda Jahilo, Külli Peegel. "Majad, raamatud, inimesed: 90 aastat Tartu linnaraamatukogu". 2005

Välislingid
-----------

* Tartu Linnaraamatukogu koduleht
Stanley Baldwin (1920ndad)
**Stanley Baldwin** (**1. Bewdley krahv Baldwin**) (3. august 1867 – 14. detsember 1947) oli Suurbritannia Konservatiivse Partei poliitik, kes juhtis Suurbritannia valitsust maailmasõdadevahelisel ajal. 

22. maist 1923 kuni 28. maini 1937 oli ta Konservatiivse Partei juht ja 22. maist 1922 kuni 27. augustini 1923 varakantsler.

Kolmel ametiajal (mai 1923 – jaanuar 1924, november 1924 – juuni 1929 ja juuni 1935 – mai 1937) Suurbritannia peaministri ametit pidanuna on ta ainuke Briti peaminister, kes on teeninud kokku kolme monarhi (George V, Edward VIII ja George VI) ajal.

Viited
------

1. ↑  Irvine, J. C. (1948). "Earl Baldwin of Bewdley, K. G. 1867–1947". *Obituary Notices of Fellows of the Royal Society*. **6** (17): 2–5. DOI:10.1098/rsbm.1948.0015. JSTOR 768907.

Välislingid
-----------

* Stanley Baldwin – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Stanley Baldwin Encyclopædia Britannicas (inglise keeles
* Kes nad on? Stanley Baldwin. Uus Eesti, nr. 143, 27. mai 1939
* Stanley Baldwin Sakala (1878-1940), nr. 144, 14 detsember 1936
**Virgiinia keeritsuss** (*Marenzelleria neglecta*) on niitlõpuslaste (*Spionidae*) sugukonda kuuluv hulkharjasuss, pärit Põhja-Ameerika Atlandi ookeani rannikumerest. Läänemerre on ta arvatavasti sattunud laevade ballastveega.

Kirjeldus
---------

Virgiinia keeritsussi keha on rohekat või musta värvi, kuni 16 cm pikkune ja 3 mm laiune ja ilma seljasoomuseta. Võrreldes Läänemere kohalike hulkharjasussidega on virgiinia keeritsuss elavam: kätte võetuna hakkab ta vonklema ning võib kergesti jaguneda mitmeks elujõuliseks tükiks. Peas on silmad ning paar väga pikki ja liikuvaid tundlaid, millega uss kombib ruumi ning püüab toiduks kõlbavaid osakesi. Keha eesotsal puuduvad lõpused, need algavad esimeselt harjastega lülilt. Konksharjased on kehal kaugel tagapool.

Ökoloogia
---------

Keeritsuss elab enamasti mere põhjasetetes ja eelistab elupaigana ühtlaste setetega alasid. Ta võib elada ka tugevalt reostunud merealadel ning
talub suuri temperatuuri, soolsuse ja hapnikusisalduse kõikumisi. Väinameres asustab keeritsuss kinnitumata agarikukooslust: agarik pakub
talle kaitset kiskjate eest ning samas puuduvad seal ka otsesed toidu-
ning ruumikonkurendid. Keeritsuss püsib vähesel arvul, kuid stabiilselt
kõikjal Eesti rannikumeres. Läänemere avaosas on teda leitud enam kui 90
meetri sügavuselt. Arvukamalt elab keeritsuss Pärnu ja Narva jõe suudmega külgneval merealal, kus ühelt ruutmeetrilt võib leida tuhandeid isendeid.

Keeritsuss on Läänemere kohalikele liikidele tugev konkurent, ta suudab kooslusest välja tõrjuda tavalise harjaslabalase ja harjasliimuka ning sellega vähendada kalade toidubaasi. Kalad ei saa sügavale setetesse kaevuvat keeritsussi kätte. Teisalt töötleb keeritsuss palju rohkem setteid kui kohalikud hulkharjasussid ning suurendab sellega meiofauna mitmekesisust.
Liik jääb konkurentsis alla Läänemere ühele juhtliigile balti lamekarbile.

Leiud Läänemeres
----------------

Virgiinia keeritsussi algne elupaik on Põhja-Ameerika rannikumeres Chesapeake'i lahe ja Georgia vahel. Liik avastati Läänemerest esmakordselt 1985. aastal. Eesti merevetes oli esmaleid Liivi lahe kirdeosas 1991. aastal. Mõned aasta hiljem oli teda juba arvukalt Liivi lahes, Väinameres ja Soome lahes.

Viited
------

1. ↑  H. Ojaveer, L. Eek, J. Kotta. Vee võõrliikide käsiraamat. Tallinn, 2011
2. ↑  H. Ojaveer, L. Eek, J. Kotta. Vee võõrliikide käsiraamat. Tallinn, 2011
**Katherine Anne Couric** (sündinud 7. jaanuaril 1957 Virginias Arlingtonis) on Ameerika Ühendriikide ajakirjanik.

Courici isa oli prantsuse päritolu, ta töötas suhtekorraldajana ja Atlanta ajalehe The Atlanta Journal-Constitution uudistetoimetajana. Ema oli juudi päritolu koduperenaine, kes aeg-ajalt kirjutas ilukirjandusteoseid. Katie Couric õppis Jamestowni algkoolis, Williamsburgi põhikoolis ja Arlingtoni Yorktowni keskkoolis. Keskkoolis kuulus ta ergutuskoori.

Keskkooliõpilasena käis Katherine Couric Washingtonis uudisteraadios praktikal. Aastatel 1975–1979 õppis ta Virginia ülikoolis inglise keelt ja ajalugu. Seejärel töötas mitmes tele- ja raadioettevõttes, sealhulgas ABC-s, CNN-is ja NBC-s. Töö eest pälvis ta Associated Pressi auhinna ja Emmy. 1991–2006 oli ta NBC saate "Today" kaassaatejuht. Ta oli 2000. aasta suveolümpiamängude avatseremoonia ülekande kaassaatejuht. Ta on alates 2006. aastast CBS-i õhtuste uudiste peatoimetaja ja saatejuht ning USA esimene igaõhtuse uudistesaate naissaatejuht, kelle kõrval ei ole meessaatejuhti.

Couric sai tuntuks, kui intervjueeris sukkpüksteskandaali sattunud USA asepresidendikandidaati Sarah Palini. Seda intervjuusarja vaatas rohkesti inimesi ning arvatakse, et Paliniga tehtud intervjuu võib olla üks põhjuseid, miks John McCaini presidendiks ei valitud. Intervjuudes jättis Palin vastamata pealtnäha tühistele küsimustele, näiteks missuguseid ajalehti ta loeb ja mis pani teda huvituma välispoliitikast. Kommentaatorite sõnul ei olnud Couric Palini suhtes vaenulik ega kiuslik, lihtsalt Palin ise tegi ennast naeruväärseks.

Couric eelistab kanda lühikest seelikut, see on tema firmamärk. Ta ei eralda iseend ja intervjueeritavat raske lauaga, ei varja intervjuu ajal oma jalgu.

Isiklikku
---------

Katie Couric abiellus 1989. aastal Jay Monahaniga. Neil on tütred Elinor (sündinud 1991) ja Caroline (1996).

1998. aastal suri Jay 42-aastaselt jämesoolevähki ning sellest ajast on Couric teinud vaatajate seas selgitustööd jämesoolevähi tekke riskide kohta. Sellega on ta suurendanud USA-s jämesoolevähiuuringutel käinud inimeste hulka.[*viide?*] 2001. aastal suri tema 10 aastat vanem õde Emily, kes oli USA Esindajatekoja saadik, kõhunäärmevähki. Katie oli väga aktiivne NHL-i kampaanias "Hoki vähi vastu". 2005. aastal avaldas ta saates omaenda mammogrammi, lootes edendada võitlust rinnavähiga. Tegevuse eest vähivastases võitluses nimetati ta UNICEFi hea tahte saadikuks.
Kalsnava kirik
Kalsnava kihelkonna mõisad 1903. aastal. Väljavõte kaardilt "Wegekarte des Wendenschen Kreises mit den Kirchspiels- und Gutsgrenzen" (1904)
**Kalsnava kihelkond** (saksa keeles *Kirchspiel Kalzenau*, läti keeles *Kalsnavas draudzes novads*) oli haldusüksus Liivimaal Võnnu vojevoodkonnas ja Võnnu kreisis.

Kalsnava kihelkonna mõisad
--------------------------

* Jaunkalsnava (*Neu-Kalzenau*) rüütlimõis
* Kalsnava (*Pastorat Kalzenau*) kirikumõis
* Veckalsnava (*Schloß Alt-Kalzenau*) rüütlimõis

Kirjandus
---------

* Büsching, Anton Friedrich (1773). *Magazin für die neue Historie und Geographie: IX. Land-rolle des Herzogthums Liefland vom Jahr 1765*. Halle: Johann Jacob Curt. Lk 378.
* Hupel, August Wilhelm (1782). *Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. Dritter und lelzter Band*. Riga: zu finden bey Johann Friedrich Hartknoch. Lk-d 187–188.
* Bienenstamm, H. von (1826). *Geographischer Abriß der drei deutschen Ostsee-Provinzen Rußlands, oder der Gouvernemens Ehst-, Liv- und Kurland*. Riga: Deubner. Lk 265.
* von Hagemeister, Heinrich (1836). *Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands, Volumes 1*. Riga: Eduard Frantzen. Lk-d 217–220.


Võnnu kreis

**Kreisilinn**: Võnnu  

**Kihelkonnad**: Āraiši kihelkond  | Bērzaune kihelkond  | Cesvaine kihelkond  | Drusti kihelkond  | Dzērbene kihelkond  | Ērgļi-Ogre kihelkond  | Jaunpiebalga kihelkond  | Kalsnava kihelkond  | Lazdona kihelkond  | Ļaudona kihelkond  | Liepmuiža kihelkond  | Liezēre kihelkond  | Lubāna kihelkond  | Rauna kihelkond  | Skujene kihelkond  | Vecpiebalga kihelkond  | Vestiena kihelkond  | Vietalva kihelkond  | Võnnu kihelkond
**Medici** oli Firenze pankuri- ja valitsejasuguvõsa, tuntud 13. sajandi algusest.

Medicid pärinesid tõenäoliselt talupoegade seast, kuigi perekonnalegendi järgi oli nende esivanemaks Karl Suure kaaskonda kuulunud rüütel, kes tapnud Põhja-Itaalias hiiglase. Spekuleeritud on ka selle üle, et Medicite esivanemad olid arstid või apteekrid, kuid see versioon pole eriti suurt toetust leidnud.

Renessansiaegses Itaalias olid Medicid saavutanud oma võimu ja rikkuse panganduse, kaubanduse ja diplomaatia kaudu.

Medicid tegelesid pangandusega juba 13. sajandil, kuid esile tõusid nad alles 14. sajandi teisel poolel, kui mustast surmast ja teistest teguritest tingitud majanduslangus oli varasemad pangaperekonnad pankrotti ajanud. Nii tõusid nad Firenze mõjukaimate perekondade sekka, kuid eriti suurt poliitilist mõju nad kuni 15. sajandi teise veerandini ei omanud.

Medicid valitsesid Firenzet aastatel 1434–1737, vaheaegadega 1494–1512 ja 1527–1530. Nad säilitasid 1532. aastani vabariikliku valitsusvormi, seejärel omandasid Firenze hertsogkonna hertsogi ja 1569. aastal Toscana suurhertsogkonna suurhertsogi tiitli. Medici suguvõsast pärinesid paavstid Leo X, Clemens VII ja Leo XI, samuti Prantsusmaa kuningannad Caterina de' Medici ning Marie de' Medici.

1737. aastal suri Medicite meesliin välja.

Medicide üks embleeme oli teemantsõrmus, mida nimetatakse mõnikord *semper* '​ks (ladina: 'igavesti'), mille mõte võis seisneda selles, et Medicid on tugevad ja säravad nagu teemandid ja nende võim igavene.

Medici dünastia
---------------

* 1434–1464 Cosimo de' Medici (Firenze *de facto* valitseja aastast 1434)
* 1464–1469 Piero I de' Medici (Cosimo Vanema poeg)
* 1469–1492 Lorenzo I de' Medici il Magnifico (Piero I poeg)
* 1492–1494 Piero II de' Medici (Lorenzo poeg)
* 1512–1513 Giuliano di Lorenzo de' Medici, Nemoursi hertsog (Piero II vend)
* 1513–1519 Lorenzo II de' Medici, Urbino hertsog (Piero II poeg)
* 1519–1523 Giulio di Giuliano de' Medici (Piero I pojapoeg)
* 1524–1527 Ippolito de' Medici (Giuliano sohilaps)

### Firenze hertsogid

* 1531–1537 Alessandro de' Medici (Giulio sohilaps), Firenze hertsog alates 1533

### Toscana suurhertsogid

* 1537–1574 Cosimo I de' Medici, kuni 1569 hertsog, seejärel suurhertsog
* 1574–1587 Francesco I de' Medici (Cosimo I poeg)
* 1587–1609 Ferdinand I de' Medici (Francis I poeg)
* 1609–1621 Cosimo II de' Medici (Ferdinand I poeg)
* 1621–1670 Ferdinand II de' Medici (Cosimo II poeg)
* 1670–1723 Cosimo III de' Medici (Ferdinand II poeg)
* 1723–1737 Gian Gastone de' Medici (Cosimo III poeg)

Vaata ka
--------

* Medici lõvid

Viited
------

1. ↑  Richard Stemp (2007). "Renessansi salakeel". Sinisukk. lk 42. ISBN 978-9949-14-306-1

Kirjandus
---------

* Paul Strathern. *Medicid: renessansi ristiisad*. Tallinn: Kunst, 2006.

Välislingid
-----------

* Genealogical tree of the house of the Medici
**Simon Desthieux** (sündinud 3. detsembril 1991 Belleys) on Prantsuse laskesuusataja. [1]

Ta võistles 2014. aasta taliolümpiamängudel Sotšis, kus sai sprindis 45. ja jälitussõidus 21. koha. Desthieux võitis esimese maailmameistrivõistluste medali Hochfilzenis 2017. aasta MM-il, kui ta kuulus meeste teatevõistkonda, mis sai teise koha. Järgmisel aastal kuulus ta Prantsusmaa segavõistkonda 2018. aasta taliolümpiamängudel Pyeongchangis ja tuli esimest korda olümpiavõitjaks.

Desthieux tegi rahvusvahelise debüüdi 2010. aasta noorte maailmameistrivõistlustel, kus ta sai teatevõistluses hõbemedali. Ta on 2011. aasta individuaaldistantsil juunioride maailmameister ja 2011. aastal ka Euroopa juunioride meister. Prantsuse armee kapralina kuulus ta Prantsuse sõjaväe meeskonda, kellega ta sai meeste koondise sprindis pronksmedal 2013. aasta ülemaailmsetel sõjalistel talimängudel.

2013. aasta talvel osales esimest korda maailma karikasarjas. Esimest korda jõudis ta esikümnesse Oslos-Holmenkollenis toimunud hooaja viimasel etapil, kui sai sprindis seitsmenda koha. Kolm päeva hiljem saavutas ta ühisstardiga sõidus 7. koha. Hooajal 2014-2015 pääses ta koos oma meeskonnakaaslastega Hochfilzenis esimesest korda poodiumile, olles teised.

20. veebruaril 2018. aastal tuli ta olümpiamängudel segavõistluses olümpiavõitjaks koos Martin Fourcade, Anaïs Bescondi ja Marie Dorin-Habertiga. Kuu aega saavutas ta maailma karikasarja Tjumeni etapil sprindis teise koha.

Hooajal 2018-2019 avaetapil Pokljuka võitis Desthieux segateatesõidu. Seejärel sai ta Soldier Hollow's sprindis ja jälitussõidus kaks poodiumikohta. Hooaja lõpetas ta maailma karikasarja üldiarvestuses neljandal kohal.

Anterselvas toimunud 2020. aasta maailmameistrivõistlustel võitis Simon Desthieux esimese teatevõistluse kuldmedali koos Martin Fourcade, Émilien Jacquelini ja Quentin Fillon Mailletiga, edestades poodiumil Norrat ja Saksamaad.

  


|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Simon Desthieux** |
**Alexander Schmemann** (ka **Aleksandr Šmeman** ja **Alexandre Schmemann**; vene keeles *Александр Дмитриевич Шмеман*; 13. september 1921 Tallinn – 13. detsember 1983 New York) oli õigeusu preester, teoloog ja kirjanik, hulga raamatute autor.

Schmemann sündis Tallinnas vene emigrantide perekonnas. Õige varsti lahkusid tema vanemad Tallinnast Pariisi, kus ta õppis kadetikorpuses ja lütseumis. 1945. aastal lõpetas ta Püha Sergiuse Õigeusu Teoloogia Instituudi Pariisis. Õpingute ajal spetsialiseerus ta kirikuajaloole, tema juhendajaks sai Anton Kartašev. Ta kaitses kandidaadi väitekirja Bütsantsi teokraatiast. 1943. aastal abiellus ta Uljana Ossorginaga. Pärast lõpetamist sai kirikuajaloo õppejõuks. 1946. aastal pühitses peapiiskop Vladimir (Tihhonitski) ta vaimulikuks: 22. oktoobril diakoniks ja 20. novembril preestriks. Ta õppis ka Sorbonne'i ülikoolis. Ta kaitses 1959. aastal usuteaduse doktori väitekirja teemal "Sissejuhatus liturgilisse jumalateenistusse" (kaitstud Püha Sergiuse Õigeusu Teoloogia Instituudis).

Teadlane ja pedagoog
--------------------

Aastatel 1945–1951 oli ta kirikuajaloo õppejõud Püha Sergiuse Õigeusu Teoloogia Instituudis. Aastatel 1946–1951 oli ta veel abipreester Clamartis Pühade Helena ja Konstantinuse kirikus, 1951. aastal oli ta eesnik Pariisi eeslinna Clamarti Püha Jumalasünnitaja kirikus. 1951. aastast oli ta Püha Vladimiri Õigeusu Vaimuliku Seminari kirikuajaloo ja liturgika kateedri dotsent. 1960. aastast oli ta sama seminari liturgilise teenistuse kateedri professor. Aastatel 1962–1983 oli ta seminari dekaan (sisuliselt seminari juht). Ta luges ka idakirikute ajaloo kursuseid Columbia Ülikoolis ja New Yorgi Ülikoolis ning samuti protestantlikes vaimulikes seminarides. Kolme aastakümne jooksul vastutas ta Vabadusraadios vaimuliku osa eest. Tema raamatuid on tõlgitud inglise, prantsuse, aga ka hollandi, poola ja soome keelde.
**Victor Jørgensen** (12. juunil 1924 Hjørringis Hjørringi vald Põhja-Jüütimaa piirkond Taani – 29. august 2001) oli Taani poksija.

Jørgensen oli kokku vähemalt neljakordne Taani meister II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) aastatel 1949–1950 ja 1952–1953.

Jørgensen sai II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 1952. aasta Helsingi olümpiamängude poksivõistlustel pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Sergei Štšerbakovile (NSV Liit) ning jäädes edasisest medaliheitlusest välja.

Jørgensen sai II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 8. Euroopa meistrivõistlustel (Oslo, 1949) hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Július Tormale (Tšehhoslovakkia).

Viited
------

1. ↑  Taani meistrivõistlused poksis 1915–2000. Tulemused inglise keeles
2. ↑  15. suveolümpiamängude poksivõistlus. Helsingi 1952. Tulemused inglise keeles
3. ↑  "8. Euroopa meistrivõistlused poksis. Oslo 1949. Tulemused inglise keeles" (PDF). Originaali (PDF) arhiivikoopia seisuga 2. veebruar 2014. Vaadatud 15. novembril 2011.

Välislingid
-----------

* Victor Jørgensen veebisaidil Olympedia (inglise) Muuda Vikiandmetes
Édouard Philippe
**Édouard Charles Philippe** (sündinud 28. novembril 1970 Rouenis) on Prantsusmaa poliitik. Ta oli aastatel 2017–2020 Prantsusmaa peaminister. 

Tema vanemad olid prantsuse keele õpetajad. Ta sai keskhariduse Saksamaal Bonnis, kus tema isa töötas kohaliku prantsuse lütseumi direktorina. Ta on lõpetanud Institut d’études politiques de Paris'. 

Ta oli aastatel 2010–2017 ja on uuesti aastast 2020 Le Havre'i linnapea. 

Philippe on abielus ja tal on kolm last. 

28.–29. juunil 2017 käis ta visiidil Eestis, kus kohtus president Kersti Kaljulaidiga ja külastas Prantsuse sõdureid Tapal. See oli tema esimene välisvisiit peaministrina.

Viited
------

1. ↑  Prantsumaa peaminister Édouard Philippe sõidab täna Tapale, Delfi, 29. juuni 2017
2. ↑  Prantsuse peaminister: vajame tugevamat ja demokraatlikumat Euroopat, mis kaitseks oma kodanikke, Delfi, 26. juuni 2016

Välislingid
-----------

* Juhan Mellik, Peaminister, kellele meeldib poksida, Postimees, 12. mai 2017

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**Bernard Cazeneuve** | **Prantsusmaa peaminister**2017–2020 | Järgnev**Jean Castex** |
**Claes Arne Borg** (18. august 1901 – 7. november 1987) oli Rootsi ujuja. Ta ujus karjääri jooksul 32 maailmarekordit ja võitis 1920. aastatel viis olümpiamedalit. 

1926. aastal võitis Borg Svenska Dagbladeti kuldmedali, mida jagas Edvin Wide. Järgmisel aastal püstitas ta 1927. aasta Euroopa meistrivõistlustel maailmarekordi 1500 m vabaujumises ajaga 19.07,2, mis püsis peaaegu 11 aastat. Lisaks ujumisele võitis Borg 1926. aastal ka Euroopa meistrivõistlustel hõbemedali veepallis. 

Borg võistles esimest korda 1920. aasta olümpiamängudel Antwerpenis. Seal ujus ta 400 m vabaujumises kuid eelujumisest edasi ei pääsenud. 1500 m vabaujumises jõudis ta poolfinaali ja 4 × 200 m vabaujumises ujus ta Rootsi võistkonnaga finaalis, kus jäädi neljandaks. Borg oli Pariisi 1924. aasta olümpiamängudel 100 m vabaujumises neljas ja sai hõbemedali nii 400 kui ka 1500 meetri distantsil. Samuti võitis ta koos Rootsi võistkonnaga 4 × 200 meetri vabaujumises pronksmedali.

Borg sai 1926. aastal Euroopa meistrivõistlustel vabaujumises neli medalit ja kordas sama järgmise aasta võistlustel, võites kokku viis kuld-, kaks hõbe- ja ühe pronksmedali. 1500 m vabaujumises püstitas ta maailmarekordi, olles esimene, kes ujus alla 20 minuti ja säilitades rekordi peaaegu kaksteist aastat. Kokku ujus Borg 32 maailmarekordit. Ta mängis ka veepalli.

1928. aasta olümpiamängudel Amsterdamis sai Borg uue olümpiarekordiga kulla 1500 meetri vabaujumises ja võitis pronksi 400 meetris. Rootsi võistkond tuli 4x200 vabaujumises viiendaks. Borgi treeningud ja ujumisstiil olid väga originaalsed. Ujumise ajal tõmbas ja varieeris ta oma ujumisstiili ning basseinis enne pööramist võis ta vee alla jääda enam kui kümme meetrit. Borg võistles ka USA-s, kus võitis Illinoisi ujumisklubis Johnny Weissmülleri meeskonnakaaslasena kuus Amateur Athletic Unioni meistrivõistlust. Ta valiti 1966. aastal Rahvusvahelisse Ujumise Kuulsuste Halli (*International Swimming Hall of Fame*). 

Samuti võitis Borg oma karjääri jooksul kuus Põhjamaade ujumise meistrivõistlust. 1919. aastal võitis ta Kopenhaageni põhjamaade meistrivõistlused 1000 meetri vabaujumises ajaga 15.58,0. Ta oli ka 1000 meetri meister 1921. aastal (võiduaeg 14.18,8) ja 1922. aastal (14.31,1). 1923. aasta Helsingi põhjamaade meistrivõistlustel tuli Borg kolmekordseks meistriks. Ta oli kiireim 100 m vabaujumises ajaga 1.02,8 ja 1000 m vabaujumises ajaga 14.41,7. Ta võitis ka 100 m seliliujumise ajaga 1.24,7. 

Borg oli lühikest aega vangis, kuna ta ei läinud ajateenistusse ja läks puhkusele. Kuulus Borg sai selle aja jooksul fännidelt süüa ja juua ning vanglas olles oli ta ülekaaluline. 

Ujumiskarjääri lõpus oli Borg elukutseline ja esines veesõudel. Pärast seda töötas ta ujumistreenerina ja pidas oma tubakakauplust Stockholmis.

Isiklikku
---------

Tema kaksikvend Åke Borg oli ka ujuja ja võitis ujumises olümpiamedaleid.

Tema tütar Inga Borg (1925–2017) oli lastekirjanik.
|  |  |
| --- | --- |
|  |  *See artikkel räägib rootsi ujujast; murdmaasuusataja kohta vaata artiklit Gunnar Larsson (murdmaasuusataja).* |

---

**Karl Gunnar Larsson** (sündinud 12. mail 1951 Malmös, Skånes ) on endine Rootsi ujuja. Ta võitis 1972. aasta suveolümpiamängudel 400 meetri vabaujumises kuldmedali kahe tuhandiku sekundiga (0,002) ameeriklase Tim McKee ees, ületades samas ka olümpiarekordi. Vaidlused sellise ajaarvestuse õigsuse üle olid põhjuseks, miks hiljem muudeti rahvusvahelisi ujumiseeskirju ja täna mõõdetakse ujumisaegu sekundi sajandiku täpsusega.

Samuti võitis ta samadel Müncheni olümpiamängudel 200 meetri vabaujumise, püstitades uue maailmarekordi. Kaks aastat varem sai Larsson Svenska Dagbladeti kuldmedali tänu ujumisele 1970. aasta Euroopa meistrivõistlustel, kus ta võitis kolm kulda (200 meetri ja 400 meetri kompleksujumises ning 400 meetri vabaujumises) ja hõbeda (200 m vabaujumises). Aasta hiljem, 1973. aasta maailmameistrivõistlustel võitis Larsson Belgradis peetavatel esimestel FINA maailmameistrivõistlustel 200 meetri vabaujumises MM-tiitli. 

Oma karjääri jooksul püstitas Larsson kolm maailma ja kaheksa Euroopa rekordit. Koos Arne Borgiga peetakse teda kõigi aegade suurimaks ujujaks Rootsis. 1979. aastal paigutati ta rahvusvahelisse ujumise kuulsuste halli. 

Larsson loobus võistlusujumisest 1973. aastal ja töötas kuni 1980. aastani ujumistreenerina. Hiljem tegi ta mitmesuguseid töid, enamasti koos McDonald'si ja Rootsi Ujumisliiduga (2000–2005). Aastatel 1974–2004 töötas ta raadiojaamades osalise tööajaga ujumise kommentaatorina.

Tema ema suri 1960. aastal, kui ta oli vaid 9-aastane. 1979. aastal abiellus ta Marianne Larssoniga. Neil on kolm last: Lotten (s. 1978), Emelie (s. 1980) ja Amanda (s. 1989). Tema vanemad õed Karin ja Kristina on ka endised olümpia ujujad.
Álvaro Odriozola 2018. aastal Madridi Reali särgis
**Álvaro Odriozola Arzalluz** (sündinud 14. detsembri 1995 Donostias) on Hispaania jalgpallur, kes mängib paremkaitsjana Itaalia kõrgliiga klubis Fiorentina.

Ta alustas klubikarjääri Hispaania klubis Real Sociedad, mille noorteakadeemiaga liitus ta 2006. aastal. Hooajal 2013–14 debüteeris ta klubi reservmeeskonnas Hispaania tugevuselt kolmandas liigas. Real Sociedadi põhimeeskonnas debüteeris ta Hispaania kõrgliigas 16. jaanuaril 2017 mängus Málaga vastu ja kindlustas seejärel järk-järgult koha Real Sociedadi põhikoosseisus.

2018. aasta juulis liitus ta Madridi Realiga. Hooaja 2019–20 teises pooles mängis ta laenul Saksamaa kõrgliiga klubis Müncheni Bayern. 21. aprillil 2021 lõi ta mängus Getafe vastu oma esimese värava Hispaania kõrgliigas. 2021. aasta augustis läks ta laenule Fiorentinasse.

2017. aastal saavutas Odriozola Hispaania kuni 21-aastaste koondisega Euroopa omavanuste meistrivõistlustel teise koha. Hispaania jalgpallikoondises debüteeris ta 6. oktoobril 2017 MM-i valikmängus Albaania vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 3. juunil 2018 sõprusmängus Šveitsi vastu. Ta kuulus Hispaania koondisse 2018. aasta maailmameistrivõistlustel.

Saavutused
----------

Madridi Real
* Klubide maailmameistrivõistlused: 2018

Müncheni Bayern
* Bundesliga: 2019–20
* DFB-Pokal: 2019–20
* UEFA Meistrite Liiga: 2019–20

| * v
* r
Hispaania koondis  –  2018. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused |
| --- |
| 

* 1 De Gea
* 2 Carvajal
* 3 Piqué
* 4 Nacho
* 5 Busquets
* 6 Iniesta
* 7 Saúl
* 8 Koke
* 9 Rodrigo
* 10 Thiago
* 11 Vázquez
* 12 Odriozola
* 13 Arrizabalaga
* 14 Azpilicueta
* 15 Ramos (c)
* 16 Monreal
* 17 Aspas
* 18 Alba
* 19 Costa
* 20 Asensio
* 21 Silva
* 22 Isco
* 23 Reina
* Treener: Hierro

 | Hispaania |
Kieran Tierney (2016)
**Kieran Tierney** (sündinud 5. juunil 1997 Douglases, Mani saarel) on Šotimaa jalgpallur, kes mängib vasakkaitsja või keskkaitsjana Premier League'i klubis Arsenal ja Šotimaa jalgpallikoondises.

Ta alustas klubikarjääri Celticus, mille noorteakadeemiaga liitus ta 2005. aastal. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Šotimaa kõrgliigas 2015. aasta aprillis. Läbimurde tegi ta järgmisel hooajal, kui valiti Šotimaa kõrgliiga hooaja noormängijaks ja hooaja sümboolsesse koosseisu. Šotimaa kõrgliiga hooaja noormängijaks valiti Tierney ka kahel järgmisel hooajal. Aastatel 2016–2019 tuli Tierney neli hooajal järjest Celticuga Šotimaa meistriks.

2019. aasta augustis siirdus ta umbes 25 miljoni naelsterlingi eest Arsenali. Tegemist oli Šotimaa jalgpalluri ja Šotimaa kõrgliiga läbi aegade suurima üleminekuga. Arsenali meeskonnas debüteeris Tierney 2019. aasta septembris. Inglismaa kõrgliigas tegi ta debüüdi 27. oktoobril mängus Crystal Palace'i vastu. Inglismaa kõrgliigas lõi ta esimese värava 26. juulil 2020 mängus Watfordi vastu.

Šotimaa jalgpallikoondises tegi Tierney debüüdi 2016. aasta septembris sõprusmängus Taani vastu.

Saavutused
----------

Celtic
* Scottish Premiership: 2015–16, 2016–17, 2017–18, 2018–19
* Scottish Cup: 2016–17, 2017–18
* Scottish League Cup: 2017–18, 2018–19

Arsenal
* FA Cup: 2019–20
* FA Community Shield: 2020

Viited
------

1. ↑  "Kieran Tierney: Celtic defender completes £25m Arsenal move". bbc.com. 8.8.2019. Vaadatud 5.4.2021

Välislingid
-----------

 Kieran Tierney – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis

| * v
* r
Arsenal FC mängijad  –  Premier League |
| --- |
| 

* 1 Ramsdale
* 2 Saliba
* 4 White
* 5 Partey
* 6 Gabriel
* 7 Saka
* 8 Ødegaard (c)
* 9 Gabriel Jesus
* 10 Smith Rowe
* 11 Martinelli
* 12 Timber
* 14 Nketiah
* 15 Kiwior
* 17 Cédric
* 18 Tomiyasu
* 19 Trossard
* 20 Jorginho
* 21 Vieira
* 22 Raya
* 24 Nelson
* 25 Elneny
* 29 Havertz
* 31 Hein
* 35 Zintšenko
* 41 Rice
* Treener: Arteta

 |
**Anna-Liisa Kurve** (sündinud 4. märtsil 1973) on eesti tõlkija, kes sai tuntuks lapsnäitleja ja endise Eesti Televisiooni laululapsena. 

Ta kogus tuntust Tallinnfilmis valminud mängufilmi "Nukitsamees" Itina (1981) ning ETV lastelavastuse "Kikerikii" peaosalise Anna-Liisana (1981–1982). Kurve osales Ave Kumpase laululapsena ka ETV laste laulusaadetes.

Haridus ja töö
--------------

Ta õppis Tartu Ülikoolis ning lõpetas 1997. aastal seal filosoofiateaduskonna inglise filoloogina.

Ta töötas Eesti Õigustõlke Keskuses tõlkijana. Hiljem on olnud diplomaatilisel tööl väljaspool Eestit, praegu elab ja töötab Luksemburgis. 

2015. aastal võitis ta välismaal elavate eestlaste kategoorias e-etteütluse.

Isiklikku
---------

Tema isa oli kõrgushüppaja, näitleja, muusik ja režissöör Igor Kurve.

Viited
------

1. ↑  Aigi Viira, Villu Päärt. Lapseeas kuulsaks. Trauma või teene? Postimees.ee, 9. detsember 2002
2. ↑  Merike Teder. E-etteütlus pani kolleegidega keelereeglite üle arutama. Postimees.ee, 13.03.2015.
Nikolai Pätsi haud Tallinna Siselinna kalmistul  
Foto: Ave Maria Mõistlik, 6. mai 2012
**Nikolai Päts** (5. september 1871 Viljandi, Liivimaa kubermang – 29. november 1940 Viljandi) oli Eesti õigeusu vaimulik.

Elulugu
-------

Nikolai Päts õppis Tahkuranna apostliku õigeusu kihelkonnakoolis, Pärnu apostliku õigeusu kihelkonnakoolis ja aastatel 1884–1894 Riia Vaimulikus Seminaris.

Ta töötas seejärel kooliõpetajana Tänassilmas ja Paides (aastatel 1894–1899). Pühitsemise järel oli ta õigeusu preester Tänassilmas (1899–1904), Räpina Räpina Püha Sakariase ja Elisabeti koguduses (1904–1917) ja aastatel 1914–1918 Võru praostkonna praost. 

Nikolai Päts oli ka 1917. aastast Võru Maakonnanõukogu liige.

Aastatel 1918–1940 oli ta algul Tallinna Püha Siimeoni koguduse ja hiljem Tallinna Aleksander Nevski koguduse preester; ühtlasi oli ta 1919–1931 Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku Sinodi (kirikuvalitsuse) abiesimees ja 1935–1940 esimees. Ta oli ajakirja Elutõde toimetaja ning aastatel 1920–1924 Riigiraamatukogu juhataja.

Isiklikku
---------

Nikolai Päts sündis ehitusmeister Jakob Pätsi (1841–1909) ja Olga Tumanova (1847–1914) esimese pojana, tema vennad olid Konstantin Päts (1874–1956), Paul Päts (1876–1883), Voldemar Päts (1878–1958), Peeter Päts (1880–1942) ja õde Marianne Pung (sünd Päts; 1881–1947).

Nikolai Päts oli abielus 1899. aastast Ludmilla Tšistjakovaga (preester Nikolai Tšistjakovi tütre, kindral Nikolai Helki õega). 

Nikolai ja Ludmilla Pätsil oli viis last: Liidia Päts (1899–1920), Voldemar (Vladimir) Päts (1902–1942), Nelli Helena (Jelena) Päts (1906–1932), Theodor Päts (s 1908) ja Ludmilla Päts (s 1916).

Viited
------

1. ↑  Võru Maanõukogu tegevuse ülevaade, Wõru Teataja, 12 september 1917

Välislingid
-----------

* Eesti biograafiline andmebaas ISIK
* Foto
Metropoliit Aleksander. Foto Parikas, Tallinn (enne 1940)
Metropoliit Aleksander Vabadussõjas langenud sõjaväelaste mälestussamba avamisel Viljandis (1926)
**Aleksander** (kodanikunimega **Aleksander Paulus**; 14. veebruar (vkj 2. veebruar) 1872 Hauamäe talu, Oriküla, Uue-Vändra vald, Pärnumaa – 19. oktoober 1953 Stockholm) oli Eesti õigeusu vaimulik, alates 1920. aastast Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku eestseisja. Aastatel 1920–1923 oli ta Tallinna ja Eesti peapiiskop, alates 1923. aastast Tallinna ja kogu Eesti metropoliit.

Metropoliit Aleksandri haud Stockholmi Metsakalmistul
Aleksander Paulus sündis Pärnumaal Vändra kihelkonnas Uue-Vändra vallas Orikülas Hauamäe talus talupidaja pojana. Õppis Uue-Vändra vallakoolis, seejärel Vändra õigeusu kihelkonnakoolis ning aastatel 1884–1894 Riia Vaimulikus Koolis ja Seminaris. Seejärel oli kösterkooliõpetaja Leesil (1894–1897), Kolga-Jaanis (1897–1900), Viljandis (1900–1901). 

26. augustil 1901 pühitseti ta diakoniks ning 29. augustil preestriks Kõrgessaare Kristuse Sündimise kirikus Hiiumaal. 1903. aastal asus preestriks Karksi-Nuia Püha Aleksei kogudusse. Aastatel 1908–1916 teenis ta preestrina Laiuse Jumalaema Sündimise koguduses ning pärast seda Pärnu Issandamuutmise koguduses.

1920. aastal valiti Paulus Tallinna ja kogu Eesti peapiiskopiks ja Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku eestseisjaks. Ta pühitseti ametisse 5. detsembril Aleksander Nevski katedraalis Tallinnas. Juulis 1923, pärast lahkulöömist Vene Õigeusu Kirikust, nimetas Konstantinoopoli patriarh Meletios IV ta autonoomse Eesti kiriku esimeseks metropoliidiks. 

Paulus oli IV Riigikogu liige Rahvaerakonnast (1929–1931), Rahvuskogu II koja (1937) ja I Riiginõukogu liige Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku esindajana.

1944. aastal põgenes metropoliit Aleksander Nõukogude okupatsiooni eest Saksamaale ja siirdus sealt 1947. aastal Rootsi, jätkates EAÕK juhtimist paguluses. Metropoliidi residentsiks sai EAÕK Stockholmi Püha Nikolai kirik. Aleksander suri Stockholmis ja on maetud metallkirstus (arvestades tulevast ümbermatmist Eestisse) Stockholmi Metsakalmistu õigeusklike alale.

Tunnustus
---------

* Eesti Punase Risti I järgu II astme teenetemärk, 1929
* Eesti Punase Risti I klassi teenetemärk, 1938
* Püha Piiskop Platoni ordeni I järk

Kirjandus
---------

* Eesti biograafilise leksikoni täiendusköide. Tartu: Loodus, 1940

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Aleksander (Paulus)** |

* Sõtšov, Andrei. Eesti apostlik-õigeusu pagulaskiriku vaimulike kirjavahetus kodumaaga ja selle kajastumine EAÕK häälekandjas "Jumala Abiga" 1950. aastatel. Acta Historica Tallinnensia, 2006, 10, 178–192
* Aleksander (Paulus) Eesti biograafilises andmebaasis ISIK
**Jaanus Ainsalu** on eesti sõjaväelane, kolonelleitnant.

Ainsalu alustas teenistust ajateenijana Eesti Piirivalves 1991. aastal ja jätkas teenistust Piirivalve Narva-Jõesuu õppekeskuses rühmaülemana, õppekompanii (sissi) ülemana ning õppejaoskonna ülemana. Alates 2003. aastast on ta teeninud Kõrgemas Sõjakoolis põhikursuste ülemana, alates 2009. aastast Kalevi jalaväepataljonis vanemstaabiohvitserina  missioon IRAAK NTM-I  ning 2010. aastast Scoutspataljonis staabiülemana. Lõuna kaitseringkonnas on ta olnud 2012. aastast operatiivjaoskonna staabiohvitser ning 2014. aastast  kaitseringkonna ülema asetäitja. 2015. aastast on ta teeninud 2. jalaväebrigaadis staabiülemana. Kaitseliitu asus kolonelleitnant Ainsalu 2018. aastal, kui ta asus Kaitseliidu peastaabi operatiivjaoskonna ülemaks. 9. novembrist 2019 sai temast Viru maleva pealik ning Kirde Maakaitseringkonna ülem.

Ainsalu on lõpetanud 2004. aastal Tartu ülikooli ärijuhtimise erialal. Lisaks on ta lõpetanud 2004. aastal Kaitseväe Ühendatud Õppeasutustes ohvitseri II taseme väljaõppe ja Balti Kaitsekolledžis 2015. aastal ohvitseri III taseme väljaõppe.

Viited
------

1. ↑  "Viru Maleva Pealik, viru.kaitseliit.ee".
**Vladimir Skvortsov** oli Eesti harrastusentomoloog.

Ta tegeles lepidopteroloogiaga. Pärit Setumaalt. Töötas Eesti Põllumajanduse Akadeemias.

Temast on kirjutatud: "laborandi ametit pidav Vladimir Skvortsov [...] oli ööliblikate fanaatik. Eenlaid ja Skvortsov konstrueerisid liblikate püüdmiseks Raja aeda automaatse valguspüünise. Tundes väga hästi liblikaid, õpetas Skvortsov noori kolleege neid määrama ja sirutama. Tema mõtles välja ka originaalse prussakate kasvatamise majakese, et jätkuks elusmaterjali tudengite praktikumide tarbeks. Skvortsovil oli entomoloogia-alaseid sidemeid üle Nõukogude Liidu ja ka piiri taga. Tema juures käisid liblikaid määramas ja nõu saamas kõik tollel ajal Eestis tegutsenud entomoloogid."

Teoseid
-------

* Skvortsov, Vladimir 1975. Virtsu–Laelatu–Puhtu keeluala suurliblikatest. *Loodusvaatlusi 1974* (I): 106–115.
* Skvortsov, Vladimir 1992 Ahhaatöölase (*Phlogophora meticulosa* L.) esinemisest Eestis. [On the occurrence of *Phlogophora meticulosa* (L.) in Estonia.] *Lepidopteroloogiline Informatsioon* 7: 11.
* Skvortsov, Vladimir; Tammaru, Toomas 1994, *Cucullia praecana* Ev. (*Lepidoptera*, *Noctuidae*) Eestis. Levik, eluviis ja arenkujärkude kirjeldus. [*Cucullia praecana* in Estonia, with description of the preimaginal stages.] *Lepidopteroloogiline Informatsioon* 9: 9–10.

Viited
------

1. ↑  Unustamatu õppejõud August Eenlaid. Ilmar, 2013.
**Henricus Radingius** oli jurist ja ametnik Liivi- ja Saaremaal. Radinghite suguvõsa esiisa.

Immatrikuleeriti 1. juulil 1609 Helmstedti ülikooli. Matrikli kohaselt oli ta pärit Gandersheimist Alam-Saksimaalt.

Oli 1617 Pärnus *notarius caesareus*. 1618. aastal Tallinna Kanuti gildi volitatud esindaja. 1620. aastal Eestimaa rüütelkonna sekretär. Hiljem Saaremaa maakirjutaja.

Tõlkis Pärnu kohtusekretärina Riia õiguse ülemsaksa keelde, kuna tema sõnul olnud see oluline tekst "vanas, pea arusaamatus keeles".

Ta ostis 1629. aastal Tiinuse mõisa Saaremaal. Tõenäoliselt on Tiinuse mõisa nimi ladinakeelse perekonnanime Radingius mugandus.

Perekond
--------

Abiellus tõenäoliselt Toiside suguvõsast pärit naisega, maanõunik Claus Toisi ja Anna Wulffi tütrega. Abielust sündis:

* Reinhold von Radingh (suri 1717), Rootsi sõjaväelane (leitnant), meeskohtunik, Saaremaa maanõunik ning Tiinuse mõisnik, ülendati 1675 aadliseisusse

Viited
------

1. ↑  Helmstedti ülikooli matrikkel
2. ↑  Inna Põltsam-Jürjo "Eesti keel ja kirikuvisitatsioonid 17. sajandil"
3. ↑  Inna Põltsam-Jürjo Kohanimeregister
**Anders Lennartsson** Forstena mõisast (ka **Anders Lindersson** või **Anders Lindormsson**) (surnud 27. (17. septembril) 1605 Salaspilsis) oli Rootsi sõjaväelane. 

Anders Lennartsson sündis Forstena suguvõsast pärit Västergötlandi rüütlite peamehe, Lennart (Lindorm) Torstenssoni (surnud 1564 Põhjamaade seitsmeaastane sõja Bohuse kindluse piiramisel) ja Stola mõisast (rootsi Stola herrgård) pärit Margareta Andersdotter Ekebladi (surnud 1616) pojana. Tema venna, 1625 Rootsi aadlimatriklisse kantud Torsten Lennartssoni (Lindersson) (1561–1631) poeg oli Lennart Torstenson (1603–1651), Eestimaa kindralkuberneri Anders Torstensoni isa. Ema Margareta abiellus pärast isa surma 1573 Hovi mõisast (Hällstad Västergötlandis) pärit Anders Olofsson Oxehufwudiga (u. 1537–1618).

Sigismundi ja hertsog Karli vahelise võimuvõitluse ajal 1598 Linköpingis toimunud Stångebro lahingus oli tema ja Samuel Nilssoni väeüksustel märkimisväärne osa hertsog Karli juhitud mässuliste võidus. 

Poola-Rootsi sõja ajal 1602 määras kuningas Karl IX ta enda asehalduriks Tallinnas ja koos Arvid Stålarmiga olid nad 1602–1603 kõrgeimad Rootsi võimu esindajad Liivimaal.

1605. aastal toimunud Salaspilsi lahingus (Kircholmi lahing) juhtis ta Rootsi väe keskosa. Paremat tiiba juhtis krahv Joachim Friedrich von Mansfeld ja vasakut Henrik Brandt. Pärast ratsaväe põgenemist jäi jalavägi kaitseta ning Anders Lennartson, von Hinkeman, Braunschweig-Harburgi prints Friedrich, šotlasest kapten Henry Forbes of Thainston Aberdeenshire'ist ja Stigel oma meestega hukkusid Poola ratsaväe rünnakus.

Anders Lennartssonile kuulus Restadi mõis Västergötlandis Älvsborgi läänis Vänersborgis.

Viited
------

1. ↑   "(1754) Matrikel öfwer Swea rikes ridderskap och adel ...lk. 204".

Välislingid
-----------

* Elulugu (1908), lk. 911 Nordisk familjebok (rootsi keeles)
* Elulugu (1906), lk. 37 Svenskt biografiskt handlexikon (rootsi keeles)
* roskildehistorie.dk: Forstena sugupuu
**Fulgencio de la Vega y Santos** (5. november 1805 Granada – 1. märts 1868 Granada) oli Nicaragua poliitik ja sõjaväelane, aastail 1851–1852 Nicaragua ülemdirektor.

Fulgencio Vega isa oli Deogracias de la Vega y Fajardo ja ema Josefina Santos Argüello. Tema abikaasa oli tema onutütar Mercedes Vega Chamorro.

22 aasta vanuselt osales ta maa esimeses kodusõjas Manuel Antonio de la Cerda ja Juan Argüello pooldajate vahel. Aastal 1834 liitus ta Metapas José Núñeze vastu võitleva Cándido Florese vägedega.

Fulgencio Vega oli poliitilistelt vaadetelt konservatiiv. 4. augustil 1851 korraldas kindral José Trinidad Muñoz Fernández koos Pablo Buitrago y Benaventega riigis sõjaväelise putši, mille tagajärjel riigipea José Laureano Pineda Ugarte pages Hondurasesse. Granadas seati seepeale riigipea ametisse José Francisco del Montenegro, kes aga peagi pärast ametisse astumist suri ja tema asemele asus José de Jesús Alfaro. Ülemdirektoriks kuulutasid end ka Hondurasesse pagenud Pineda ja ka Justo Abaunza Leónis. 

Hondurase president Juan Lindo asus Pinedad toetama ja see naasis Hondurase vägede toetusel Nicaraguasse, võttes võimu üle nii Abaunzalt kui ka Alfarolt. Granada fraktsiooni uueks juhiks sai seni José Trinidad Muñoz Fernándeze vastu võidelnud ja Pineda vägesid juhatanud Fruto Chamorroga tihedalt seotud Fulgencio Vega, kes asus koos Pinedaga võimu jagama. Erinevalt teistest ülemdirektoritest Vegat ametisse ei valitud, ta määrati sinna valitsuse dekreediga nr. 155. Nad viisid riigis läbi administratiivreformi ja muutsid riigi pealinnaks lõplikult Managua, et likvideerida Granada ja Leóni vastasseis.

Vega jäi oma fraktsiooni mõjukaks liidriks ka pärast ametist lahkumist, mõjutades Nicaragua poliitikat oma surmani. Kui tema poolehoidjad küsisid temalt, miks ta riigi presidendiks ei kandideeri, seletas ta, et Nicaragua president teenib Nicaraguat tervikuna ja ei või lubada inimeste ebaõiget käitumist isegi siis, kui need on tema poolehoidjad. Tema nägi end aga caudillona, kes võib oma sõprade nimel anda endast kõik ja teenida neid nii öösel kui päeval. Seejärel küsis ta oma poolehoidjatelt, kas need eelistaks teda endi presidendi või caudillona. Poolehoidjad leidsid üksmeelselt, et ta peaks olema nende caudillo.

Viited
------

1. 1 2   «Fulgencio Vega por Alejandro Barberena Pérez». Revista de Temas Nicaragüenses No. 35 Marzo-2011, págs. 172-, Ensayo originalmente publicado en Revista Conservadora del Pensamiento Centroamericano, 103: 11–35, Abril 1969. 103: 11–35, Abril 1969.
2. ↑  Justo Abaunza (1851). El senador director provisorio a sus compatriotas. Imprenta de la Libertad.
3. ↑  Gobernantes de Nicaragua
4. ↑  "Monumento a Fulgencio Vega". Originaali arhiivikoopia seisuga 28. detsember 2018. Vaadatud 11. novembril 2018.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Eelnev**José de Jesús Alfaro** | **Nicaragua ülemdirektor**20. detsember 1851 – 13. veebruar 1852 | Järgnev**José Laureano Pineda Ugarte** |
**Johannes-Voldemar Feldbach** (3. veebruar (21. jaanuar vkj) 1901 – 3. september 1972 Tartu) oli eesti kirjandusteadlane, kirjandus- ja teatrikriitik.

Johannes Feldbach sündis Virumaal Vaivara vallas Perjatsi kooli õpetaja pojana. Keskhariduse omandas ta 1910–1918 Jamburgi (tänapäeval Kingissepp) kommertskoolis. Teenis aastatel 1919–1922 Punaarmees, võttis osa võitlusest Judenitši vägede vastu. Seejärel töötas ta kooliõpetajana Leningradis ja Leningradi oblastis. Kõrgema hariduse sai Johannes Feldbach Leningradis 1933–1938 A. Herzeni nimelises Pedagoogilises Instituudis, lõpetamise järel töötas vene keele ja kirjanduse õpetajana Baškiiri ANSV-s ja Moskva oblastis. 

Johannes Feldbach tuli 1944. aastal Eestisse. Töötas aastatel 1944–1969 Tartu Riiklikus Ülikoolis vanemõpetajana, algul vene keele, hiljem vene kirjanduse kateedris. Ta oli 1949–1952 veel ka ajalehe Tartu Riiklik Ülikool vastutav toimetaja.

NLKP liige oli Feldbach alates 1948. aastast, Eesti NSV Kirjanike Liitu astus ta 1949. aastal. 1960–1962 oli ta kohakaasluse alusel Kirjanike Liidu Tartu osakonna vastutav sekretär. 

Esimesi ilukirjanduslikke katsetusi avaldas Johannes Feldbach Leningradi ajakirjas Leegid (pseudonüüm Juhan Nurmvee). Sõjajärgsetel aastatel esines ta rohkesti teatrikriitikuna, avaldas kirjutisi vene ja vene nõukogude kirjandusklassika kohta.

Tunnustus
---------

* Eesti NSV teeneline kultuuritegelane (1967)

Viited
------

1. ↑  Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn, 1995, lk. 88
**Aasta õpetaja** on aunimetus, mis antakse õpetajale, kasvatajale, haridusasutuse juhile või mõnele teisele haridustöötajale, kelle töö ja isiklik eeskuju on oluliselt kaasa aidanud noorte kujunemisele mitmekülgselt arenenud isiksusteks ning on positiivselt mõjutanud haridusasutuse, piirkonna või riigi elu.

Aasta õpetaja valitakse konkursiga. Kandidaate võivad esitada nii õpilased, lapsevanemad, pedagoogid, pedagoogide ühendused ja kollektiivid, kohalikud omavalitsused ja omavalitsuste liidud, haridusasutuste juhtkonnad kui ka üksikisikud ja organisatsioonid.

Aasta õpetaja aunimetust antakse üleriigiliselt, maakondlikult, võidakse anda ka omavalitsustes ja igas haridusasutuses. Aunimetuse võib samal aastal pälvida mitu inimest.[*viide?*] Üleriigilise aunimetused antakse üle aasta õpetaja galal "Eestimaa õpib ja tänab".

2014. aastal andis haridus- ja teadusministeerium aasta õpetaja aunimetused välja kategooriates "aasta lasteaiaõpetaja", "aasta klassijuhataja", "aasta klassiõpetaja", "aasta põhikooliõpetaja", "aasta gümnaasiumiõpetaja", "aasta kutseõppeasutuse õpetaja", "aasta õppeasutuse juht". Lisaks anti aasta õpetaja galal välja aunimetused "aasta üldhariduse sõber", "aasta kutsehariduse sõber", "aasta tegu hariduses", "aasta õppur" ja "aasta juhendaja".

Kategooriad
-----------

* Aasta lasteaiaõpetaja
* Aasta klassiõpetaja
* Aasta klassijuhataja
* Aasta põhikooli aineõpetaja
* Aasta gümnaasiumiõpetaja
* Aasta kutseõppeasutuse õpetaja
* Aasta õppejõud
* Aasta tugispetsialist
* Aasta õppeasutuse juht
* Haridusasutuse aasta tegu
* Aasta hariduse sõber
* Elutööpreemia

Vaata ka
--------

* Eesti NSV teeneline õpetaja

Viited
------

1. 1 2   (vaadatud 15.02.2019)
2. ↑  2014. Aasta Õpetaja Gala tunnustatud Haridus- ja Teadusministeerium (vaadatud 22. jaanuaril 2015)

Välislingid
-----------

* Aasta õpetaja 2007 laureaadid
* Aasta õpetaja 2008 laureaadid
* 2009. aasta õpetajate valimise juhend
**Raadio teel juhitavad paadimudelid** on sõidukid, mida kasutatakse veemotospordis.

Raadio teel juhitavaid paadimudeleid on väga erinevaid. Võisteldakse erinevates kategooriates ja erinevat tüüpi võistlustel.

Kestvussõit
-----------

Eesmärk on läbida etteantud aja jooksul võimalikult palju ringe. Eelsõitude kestus 10 minutit, poolfinaal 15 minutit ja finaalsõit kestab 30 minutit. 

Rada on välisgabariitidelt ristküliku kujuga (pikkus 60–100 m ja laius 25–50 m). Tagumisel pikemal sirgel on kasutusel parempööre (raja ristküliku sees. Seega on kokku 5 pöördetähist. Rada ei tohi olla lähemal rannale kui 25 meetrit. Kogu raja ulatuses peab väljapoole jääma 15 m laiune vaba ala. Ringil sõidetakse vastupäeva.

Maksimaalne võistlejate arv ühes sõidus on 12 ja minimaalne 3. Kui võistlejaid on vähem kui 12, eelsõite ei sõideta. Eelsõitude korral on igal võistlejal kolm katset (sõitu).

Võidusõit startidega
--------------------

Ühte starti lubatakse korraga maksimaalselt 8 võistlejat. Igas stardis sõidetakse 6 ringi. Iga stardi paremad saavad punkte UIM punktitabeli alusel. Katkestanud võistleja saab 25 punkti ja mittestartinud punkte ei saa.

Ring tähistatakse kuue poiga, kummaski ringi otsas on kolm poid. Ristküliku määratlevad neli poid asetatakse rajale nii, et pikem külg on 100 m ja lühem 20 m. Ristküliku otsa asetatakse kolmas pöördepoi nii, et see satub 10 m raadiusega ringile ristkülikust väljaspool. Vaba ruum väljaspool ringi peab olema vähemalt 40 meetrit, stardikaldast 20 meetrit. Ringil sõidetakse päripäeva. 

Kvalifikatsioonisõite peab võistlejal olema vähemalt kolm. Finaalsõidus on minimaalselt kolm starti. Kui võistlejaid on vähem kui 8, siis eelsõite ei sõideta.

Vaata ka
--------

* Veemoto
Vittorio Emanuele di Savoia (2009)
**Vittorio Emanuele di Savoia** (täisnimega *Vittorio Emanuele Alberto Carlo Teodoro Umberto Bonifacio Amedeo Damiano Bernardino Gennaro Maria*; sündinud 12. veebruaril 1937 Napolis) on Napoli prints. Ta on viimase Itaalia kuninga Umberto II ja kuninganna Maria José ainus meessoost järglane. 

Alates 1946. aastast, kui referendumiga kaotati Itaalias monarhia, elas ta koos emaga Šveitsis Merlinges eksiilis. 1948. aastal vastu võetud Itaalia konstitutsiooniga keelati Itaalia vabariikliku riigikorra muutmine ja kõikidel Savoia perekonna meessoost liikmetel keelati Itaaliasse siseneda. 

11. jaanuaril 1970 sõlmis ta Las Vegases tsiviilabielu endise Itaalia ujumis- ja tennisemeistri Marina Ricolfi Doriaga. 7. oktoobril 1971 pidas paar kirikliku laulatuse Teheranis. Umberto II ei kiitnud poja abielu mitteaadlisoost isikuga heaks. 

Vittorio Emanuelel ja Marina Dorial on üks poeg, Emanuele Filiberto di Savoia, kes sündis 22. juunil 1972 Genfis.

23. oktoobril 2002 tühistati Savoia perekonna meesliikmete Itaaliasse sisenemise keeld. Kokkuleppega kirjutas Vittorio Emanuele alla leppele, millega ta tunnistas Itaalia vabariikliku riigikorda ning loobus trooninõudlusest. 10. novembril 2002 lubati tal tagasi Itaaliasse tulla, esimest korda läks ta Itaaliasse tagasi 56 aasta järel.

Välislingid
-----------

* Capo della Real Casa di Savoia (Disputed)
* Vabaeuroopa.org : Itaalia kuningaperekond pääseb koju
* Itaalia kroonita kuningas ootab luba koju tulla
* Vabaeuroopa.org :Itaalia Maikuninganna leidis viimse puhkepaiga Prantsusmaal