recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Multivibraator** on isevõnkuv relaksatsioongeneraator, mis tekitab ristkülikukujulisi impulsse. Multivibraatoreid saab valmistada transistoride, operatsioonvõimendite, loogikaelementide ja mikrolülituste baasil.

Bipolaartransistoridega multivibraator
--------------------------------------

Multivibraator koosneb kahest lülitirežiimis astmest, kusjuures ühe astme väljund on teise astme sisendiga ühendatud kondensaatorite vahendusel. Kondensaatorite laadumiseks kuluv aeg määrab generaatori astmete sulgumise või avanemise. Üleminek ühest olekust teise toimub väga kiiresti tänu kondensaatorite kaudu loodud positiivsele tagasisidele.

Bipolaartransistoridega multivibraator
Transistoride baasiahela takistid R2 ja R3 on võrdse takistusega; neid läbivast voolust piisab transistoride täielikuks avamiseks, s.t viimiseks küllastusrežiimi. Kollektoriahela takistid R1 ja R4 on samuti ühesuurused, kuid nende takistus on tunduvalt väiksem kui baasitakistitel. Kondensaatorid võivad olla erineva mahtuvusega; ühesuuruste mahtuvuste korral võrdub impulsi kestus impulsside vaheaja kestusega, s.t saadakse meanderimpulsside jada.

Toite sisselülitamisel üks transistoridest astmete teatava ebasümmeetria tõttu avaneb (muutub juhtivaks) ja teine sulgub (katkestab kollektori-emitteri ahela). Kui näiteks avaneb Q1 ja sulgub Q2, siis hakkab C2 laaduma läbi suhteliselt väikest takistust omava takisti R4 ja Q1 avatud emittersiirde; C1 aga saab voolu takisti R2 kaudu, mille takistus on tunduvalt suurem. Seetõttu laadub C2 kiiresti peaaegu toitepingeni, kuna aga pinge kondensaatoril C1, olles ühtlasi Q2 baasipingeks, kasvab aeglaselt. Senikaua kui pinge Q2 baasil on veel negatiivne, jääb Q2 suletuks. Hetkel, mil pinge Q2 baasil muutub veidi positiivseks, hakkab see transistor avanema ja pinge tema kollektoril langeb. See pinge vähenemine kandub C2 kaudu Q1 baasile, nii et see transistor hakkab sulguma. Seetõttu pinge tema kollektoril ja ühtlasi Q2 baasil tõuseb. Sellise laviinprotsessi tulemusena avaneb Q2 täielikult ja Q1 sulgub hüppeliselt. Nüüd on transistoride osad vahetunud ja hakkab kiiresti laaduma C1 ja aeglaselt C2. See protsess kestab seni, kuni pinge Q1 baasil muutub veidi positiivseks ning järgneb uus ümberlülitumine, jne.

Niisuguse multivibraatoriga genereeritakse impulsse kordussagedusega vahemikus 100 Hz kuni 100 kHz. Impulsisagedus

{\displaystyle f={\frac {1}{T}}={\frac {1}{\ln(2)\cdot RC}}\approx {\frac {1}{0{,}693\cdot (R\_{2}C\_{1}+R\_{3}C\_{2})}},}
kus

* *f* ‒ sagedus hertsides;
* *R*2 ja *R*3 ‒ takistus oomides;
* *C*1 ja *C*2 ‒ mahtuvus faradites;
* *T* ‒ impulsikorduse periood sekundites.

Mikrolülitusega NE555 multivibraator

Multivibraator mikrolülitusega NE555
------------------------------------

See integraalkomponendiga lülitus, mis vajab vaid kahe takisti ja ühe kondensaatori lisamist, võib tekitada ristkülikimpulsse sagedusvahemikus 1 Hz kuni 500 kHz. Erinevalt transistoridega lülitusest ei sõltu impulsisagedus kuigivõrd toitepingest.

Välislingid
-----------

* Multivibrators
* Operatsioonvõimendiga multivibraatorid
**Šabloon** võib olla eeskujuvorm, mille järgi valmistatakse ese või eseme osa, aga ka piirjoonte materjalile kandmise vahend, teatud kontrollmõõteriist või ehitusvaldkonnas vormlaud.

Piltlikult on šabloon üldtuntud ja tüütuseni jäljendatud võte või väljend.

Kasutusalad
-----------

Šabloone võib tarvitada näiteks joonestamiseks, detailide välja lõikamiseks, treimiseks, tahumiseks, müüri ja võlvi ladumiseks ning krohvi tasandamiseks, kuid ka kunsti ja käsitöö tegemiseks. Kuna šabloonid on korduvkasutatavad, saab üheainsa abil kaunistada suuri pindu. Šabloonikunsti harrastavad tänavakunstnikud kannavad sama pildi või teksti sageli mitmesse kohta. Sõnale šabloon (inglise keeles *stencil*) viitab ka festivali Stencibility nimi.

Viited
------

1. 1 2 3  "Šabloon". *Eesti keele seletav sõnaraamat*. 2009. Vaadatud 24. jaanuaril 2023.
2. ↑  "Craft Stencils - Different Types and Different Projects". *Create for Less*. Originaali arhiivikoopia seisuga 9. detsember 2021. Vaadatud 24. jaanuaril 2023.
3. ↑  Heinsar, Egle (10. oktoober 2016). "Keelesäuts. Stencil art või šabloonikunst?". *Eesti Rahvusringhääling*. Vaadatud 23. jaanuaril 2023.
**Mullutu laht** on laht, mis asub Saaremaal Kaarma ja Kärla vallas, Mullutu, Mändjala, Kogula ja Vennati küla ning Nasva aleviku juures. Mullutu moodustab Vägara ehk Väike Mullutu lahe (ka Kiisajärv) ja Kellamäe lahe ehk Suurlahega koos Mullutu-Suurlahe.

Mullutu laht on enam liigestunud kaldajoonega kui Suurlaht. Põhjaosas on viis väikest laidu, millest suurimat, nn Rombirahu, kasutatakse heinamaana. Ida poolt ulatub järve suur poolsaar Hidre nukk. Mullutu laht on väga madal. Eriti madal on lahe põhjaosa, mis on kõigest 0,2–0,3 meetrit sügav. Ainult Nasva jõe suudmest loodes on sügavus ligikaudu 1,7 meetrit. Mullutu lahe kaldad on madalad ning roogu kasvanud. Lahe lõunaosas lasub viirsavil umbes 1,7 meetri paksune liivakiht, mudakiht aga on õhuke, ligikaudu 0,4 m. Ainult lahe lääneosas on mudakihi paksus üle meetri.

Mullutu lahe pindala on 412,7 ha, kaldajoone pikkus on 19 530 meetrit ja suurim sügavus on 1,7 m.

Elustik
-------

Tänu Mullutu-Suurlahe tugevale ühendusele merega on kalastik liigirikas ja rohke. Leidub ahvenat, haugi, särge, roosärge, linaskit, kokre, kiiska, teibi, säinast, viidikat, rünti, lutsu ja angerjat. Lahestik on merekaladele eeskätt kudemis- ja turgutuspaigaks.

Taimestik on lahestikus rohke, eriti lahe põhjaosas. 1954. aastal leiti sealt 15 liiki makrofüüte. Mullutule on omapärane rohke pilliroog, mis kasvab tihedalt koos ja mida võib näha Kurgu ümbruses suurte kõrgusteni ulatumas. Linaskite maimud panustavad taimestiku vohangule, sest hävitavad taimedest toituvaid putukaid, kes muidu hoiaksid floorat kontrolli all.

Viited
------

1. ↑  "Mullutu laht (Suur Mullutu laht) - KALAPEEDIA". *www.kalapeedia.ee*. Vaadatud 18. mail 2023.
Autovoni süsteemide telefoniklaviatuurid kasutasid kõiki 16 DTMF-signaali. Neljanda veeru punased klahvid toodavad A, B, C ja D DTMF-toone
**Multisageduslik kakstoonvalimine** (**DTMF**), lühemana **toonvalimine** on telekommunikatsioonisignalisatsioonisüsteem, mis kasutab telefoniliinide kõnesagedusriba.

DTMF töötati välja Ameerika Ühendriikide Bell Systemis ja sai tuntuks kaubamärgi **Touch-Tone** all, mida kasutatakse telefonides alates 1963. aastast. DTMF on standarditud nime all ITU-T Q.23. See on tuntud Suurbritannias kui ka **MF4**. 

Tänapäeval on DTMF ikka veel kasutusel üle tavalisel kõne edastatavate käskude jaoks nii laua- kui ka mobiiltelefonide puhul. Näiteks saavad telekomiettevõtted multisageduslikku kakstoonvalimist kasutades pakkuda abonentidele automatiseeritud tugiteenust, nagu näiteks Telia lühinumber *123*.

Viited
------

1. ↑  Z. Dodd, Annabel (2012). *The essential guide to telecommunications* (5th ed.). Upper Saddle River, NJ: Prentice Hall. ISBN 9780137058914. OCLC 779863446.
2. ↑  *Technical features of push-button telephone sets*. Recommendation. ITU. Q.23.
**Vaoküla vald** oli vald Valga maakonnas aastail 1939–1950.

Eesti valdade kaart. Musta kontuuriga vanad vallapiirid, punasega 1939. aastal moodustatud vallad

1939. aasta vallareform
-----------------------

Vald moodustati 1939. aasta vallareformiga senise Taagepera valla maa-alast; senise Holdre valla maa-alast, välja arvatud Künka, Haapsal, Imapalu, Matsi, Niiluse, Kirbo, Rätsepa, Mäe-Küüni, Ala-Küüni, Märdi, Sillaotsa, Kanguri ja Pihla nr. B talude ja Lagesoo järve ääres oleva metsa maa-alad; senise Kärstna valla suurema osa Tõru soo maa-alast..

Vald kuulus Riigivolikogu 57. valimisringkonda, kust valiti Juhan Uuemaa, ja Helme põllumeeste konvendi tegevus- ja valimispiirkonda.

Esimene Vaoküla vallavanem oli Johan Heldemaa.

Külanõukogude moodustamine ja valla likvideerimine
--------------------------------------------------

13. septembril 1945 moodustati Vaoküla vallas Taagepera külanõukogu ja Holdre külanõukogu. 1950. aastal Vaoküla vald likvideeriti ning selle maa-alad arvati Tõrva rajooni koosseisu.

Viited
------

1. ↑  Väljavõte 776. Vabariigi Presidendi otsusest nr. 88. Riigi Teataja, nr. 87, 14 oktoober 1938
2. ↑  Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlus "Valga maakonna valdades küla töörahva saadikute nõukogude moodustamise kohta". Eesti NSV Teataja, 1945, 33, 517
3. ↑  Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlus "Maarajoonide moodustamise kohta Eesti NSV-s". Eesti NSV Teataja, 1950, 11, 114
**Vanutamine** (ka *uhtmine*) on aurutatud või kuuma veega niisutatud villase materjali (tavaliselt kanga) hõõrumine või muljumine eesmärgiga muuta materjal vastupidavamaks. 

Vanutamisel kasutati vee lisandina seepi ja leelist, vahel lisati ka lihasoolvett. Enamasti kasutati vanutusrulli, kuid seebitatud kangast nühiti ka erinevatel aluspindadel: nööridega mähitud laual, kummulikeeratud tünni või tõrre põhjal, ukse peal, linalõuguti vahel, vankriredelite vahel jne. Saartel tambiti villaseid kangaid puulasnadega suure tõrre sees. Vanutatud kangas loputati ja mähiti ümber puukaika, seejärel keerati linase riide sisse ning pandi mõneks tunniks ahju kuivama.

Vanutamisel töötas tavaliselt kuus inimest. Tööd tehti peamiselt saunas või saunakojas kevadtalvel, kui ilmad juba soojenesid.
19. sajandi lõpul hakati veskites kasutama mehaanilisi vanutusrulle.

Vaata ka
--------

* vanutusrull
* vanutustalgud

Viited
------

1. ↑  Eesti kirjakeele seletussõnaraamat, 2009.  (vaadatud 01.06.2013)
2. 1 2  Eesti etnograafia sõnaraamat. 1996. Koostanud Arvi Ränk. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus. Lk 231

Välislingid
-----------

* Vildi vanutamine. Eesti Rahva Muuseum
* Kuidas vanutada....
**Rühm T** (ka: **Rühm-T**) oli aastatel 1986–1996 tegutsenud kunstirühmitus.

Raoul Kurvitza ja Urmas Muru poolt ellu kutsutud gruppi kuulusid teiste seas ka Peeter Pere, Ene-Liis Semper, Tarvo Hanno Varres, Tiina Tammetalu, Lilian Mosolainen. Nii Pere, Kurvitz kui ka Semper on hiljem esindanud Eestit Veneetsia biennaalil.

Näitustel eksponeerisid rühmituse liikmed näiteks ekspressionistlikke, postmodernistlikke, postkontseptualistlikke teoseid; väljendusvahenditena kasutati maali, installatsioone, performanseid, fotot, videot. Rühm T tekkis diskussioonina kunstnike tootmise võimalikkusest. Kõik, kes olid saanud valmis kunstnikeks, pidid astuma rühmast välja.

1980. aastatel kultiveeris Rühm T ekspressionistlikku maali ja maakunstist lähtuvat installatsiooni. Rühm T tõi Eestisse perfomansi-kunsti[*viide?*]. 1992–1993 valmisid rühmituse kunstnikel video- ja arvutiinstallatsioonid ning hulk tele- ja ajakirjandusprojekte. Rühm T katsetas ka keelemängude ja arvutikeskkonna hüpertekstiga.

Tunnustus
---------

* 1996 Eesti Kultuurkapitali kujutava ja rakenduskunsti sihtkapitali aastapreemia (näitus Eesti Kunstimuuseumis)

Viited
------

1. 1 2  EE 12. köide, 2003: 493.
2. ↑   (vaadatud 14.02.2013)
3. 1 2  Eha Komissarov (1996). *Rühm T – Näitus Eesti Kunstimuuseumis. 18.10–18.11.1996*. Tallinn: Eesti Kunstimuuseum.
Vaporetto
Veneetsia "veebusside" süsteem – veebuss ja peatus
**Vaporetto** on Itaalias Veneetsias kasutatav veebuss ehk veetakso. 19 vaporettoliini ühendavad nii Veneetsias kui ka teistel Veneta laguunis asuvatel saartel (nt Murano, Burano, Torcello ja Lido) asuvaid kohti.

Nimetus
-------

Nimetuse "vaporetto" võib tõlkida 'väikeseks aurulaevaks' ja see viitab varem sarnasel eesmärgil kasutatud auru jõul liikunud laevadele. Veneetslased kutsusid vaporettot varem nimetusega "batèo".

Üldist
------

Veebussiliine opereerib Veneetsia ühistranspordisüsteemi haldav ettevõte Azienda del Consorzio Trasporti Veneziano (Actv). Veesõidukisüsteem on Veneetsias hädavajalik, kuna sealsed sügavad kanalid takistavad maa-aluste raudteede ehitamist ning maapinnal sõitvate ühissõidukite jaoks pole ruumi. Seega on kanalid ühistranspordi jaoks ainus võimalik koht.

Liinid ja piletid
-----------------

Kuigi vaporettod sõidavad 24 tundi ööpäevas, varieerub nende sagedus liiniti ning teatud liinid on töös vaid suvehooajal aprillist oktoobrini. Liin nr 1 teenindab näiteks Suurt Kanalit.

Actv müüb lisaks ühekordsetele piletitele ja 7-päevastele passidele sõidupasse ka muudeks perioodideks, näiteks 12, 24, 36, 48 ja 72 tunniks.

Vaporettod mujal
----------------

Ka Genovas ja selle lähiümbruses kutsutakse graafiku järgi sõitvat või turiste vedavat veebussi mõnikord vaporettoks.

Viited
------

1. 1 2  Venice Vaporetto Routes

Välislingid
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Pildid, videod ja helifailid Commonsis: **Vaporetto** |

* Vaporettosid opereeriva ettevõtte koduleht
* Vaporetto piletimüügipunktid
* Vaporettode tutvustus ja nende kasutamise juhend turistidele
* Liinide kirjeldus
**Kurisu neeluauk** (ka: *Kurisu koobas*) on Hiiumaal, Kurisu küla lähistel olev karstilehter.

Lehtri ülemine serv on umbes 32-meetrise läbimõõduga, alumises osas kitseneb see 12 meetrini ja sügavus 6,2 meetrit. Selles kaob Pihla soost tulev oja maa alla. Suvel, kui oja on väike, võib näha kurisu põhjas paljandumas paest aluspõhja ja mustendamas väikest koopaava. Laskunud järsust nõlvast alla, ilmneb, et koopaava on just nii suur, et saab hädavaevu maa alla roomata. Algul on koopa põhi 3 meetri ulatuses veidi kaldus, tagapool aga horisontaalne. Koopa pikkus on vaid 6 meetrit, kõrgus 0,7 meetrit ja laius ava lähedal 2,7 meetrit. Tagapool laius väheneb ja 6 meetri kaugusel, kust edasi on juba võimatu saada, on laius 0,4 meetrit. Üsna koopaava lähedal jaguneb urgas kaheks: peakäik viib Otste küla suunas, väiksem pöörab täisnurga all paremale. Koobas läheb üle kitsaks lõheks asimuudiga 320 kraadi. 

Kurisu koobas olnud vanasti poole laiem. Nüüd on see osalt mulda ja prahti täis. Neeluaugu põhja võib täielikult näha vaid südasuvel kuivaga.

Kevadise suurvee ajal kandub sinna kokku nii palju pinnavett, et kogu lehter on veega täidetud, osa veest voolab ümbrusse laiali ning kogu koht meenutab väikest järve. Ojadel, mis järvekesest välja voolavad, merre väljapääsu ei ole. Suurvee vähenedes nende vool pöördub ja vesi voolab neeluauku tagasi. Mõnel päeval neeluauk täitub, öösel voolab aga tühjaks. Kui vett on juba parasjagu vähe, hakkab vesi vooluaugus keerlema. Kurisusse kaduv vesi tuleb taas maapinnale 3 km kaugusel Pihla küla vanal karjamaal.

Suure neeluaugu ümbruses on mitu väikest karstiava, kus vett neeldub maa sisse veel siis, kui suur lehter on juba kuivaks jäänud.

Legend
------

Kord olnud põuane suvi, siis aga tulnud suur sadu ja vesi tõusnud jões kõrgele. Neeluaugu lähedal kündnud vaimutüdruk härgadega põldu. Ta viinud härjad kurisule jooma, kuid need libisenud ja kukkunud vette, tõmmates kaasa ka tüdruku. Suurvesi neelanud nad kõik. Hiljem leitud Pihla küla juurest ojast tüdruku punane juuksepael. Sellest peale hakatud neeluauku nimetama "kurjaks suuks", millest aegade jooksul kujunenud sõna "kurisu". (Aitsam, 1937)

Kurisu neeluauk on looduskaitse all.

Kirjandus
---------

* Ülo Heinsalu, Eesti NSV koopad. Tallinn 1987
* Vello Kaskor, Hiiumaa ringteed. Tallinn 2003

Välislingid
-----------

* Kurisu neeluauk keskkonnaportaalis
**"Apex Legends"** on Respawn Entertainmenti välja töötatud ja ajakirja Electronic Arts avaldatud tasuta lahingumäng. See anti välja Microsofti Windowsi, PlayStation 4 ja Xbox One jaoks 4. veebruaril 2019 ilma mingi turunduskampaaniata.

"Apex Legendsis" on ühendatud mitmesuguste videomängude elemente, sealhulgas Respawni enda "Titanfalli" sarja, lahing-royale-mängud, klassipõhised laskurid ja arenevate narratiividega mängijad. Igas voorus sõidab umbes 60 mängijat kolmest meeskonnast saarele, kus üks mängija saab kontrollida, kus nende meeskond maandub. Seejärel peavad meeskonnad teiste mängijate vastu võitlemiseks relvi ja varustust otsima. Selle aja jooksul vähendatakse mänguala järk-järgult, kuni järele jääb ainult üks meeskond, kes mängu võidab.

Mängu hakati välja töötama 2016. aasta lõpus ja 2017. aasta alguses, ehkki projekt jäi saladuseks kuni selle käivitamiseni. Mängu ilmumine 2019. aastal tuli üllatusena.

"Apex Legends" sai positiivseid ülevaateid kriitikutelt, kes kiitsid selle mängulusti, progressioonisüsteemi ja erinevate žanrite elementide ühtesulamist. Mõni pidas seda eelmisel aastal tohutu populaarsuse saavutanud sarnase mängu "Fortnite Battle Royale" vääriliseks konkurendiks. Esimese nädala lõpuks ületas mäng rohkem kui 25 miljonit mängijat ja esimese kuu jooksul 50 miljonit mängijat.
**Vanutustalgud** (ka **vanutamistalgud**) oli varasemal ajal kanga vanutamine ühistööna.

Vammused õmmeldi täisvillasest riidest, mis oli kootud kangastelgedel ning seejärel muudeti kangas vastupidavamaks ja paksemaks vanutamise teel. Kanga kudumine ja vanutamine toimus enamasti veebruaris-märtsis. Sellised tööd pidid lõppenud olema lihavõttepühade ajaks, sest siis algas põllutööde aeg. Villased ja poolvillased kangad pesti ja siis uhuti ehk vanutati. Vanutamiseks korraldati vanutamistalgud, talgulisteks kutsuti külast abilisi. Vanutajateks olid enamasti nooremad naised ning vähemalt viis-kuus inimest pidi koos olema, et töö edeneks tagajärjekalt. Mehi sellesse ei töösse kaasatud. Kui mõni mees uhtumise juurde ka sattus, siis pandi ta kohe tööle või kasteti-kiusati niisama. Pärast tööde lõppu pakuti talgulistele võisilmaga odrajahu- või tanguputru.

Vaata ka
--------

* vanutusrull
* vanutamine

Viited
------

1. 1 2  Eesti etnograafia sõnaraamat. 1996. Koostanud Arvi Ränk. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus. Lk 232
**TRÜ sotsioloogia laboratoorium** (ka **sotsioloogialabor**) oli aastail 1966–1975 sotsioloogiauuringutega tegelenud Tartu Riikliku Ülikooli allüksus.

Sotsioloogialabor asutati ülikooli rektori Feodor Klementi korraldusega. 

Sotsioloogialabori rajaja ja juhataja oli Ülo Vooglaid. 

Labor korraldas kuulsaks saanud Kääriku seminare, kus osalesid tollased Nõukogude Liidu juhtivad sotsioloogid Leningradist ja Moskvast (Vladimir Jadov, Boriss Firsov, Juri Levada, Igor Kon, Andrei Zdravomõslov jt). Seminaride materjalid anti välja aastatel 1967–1969 ilmunud kogumikes "Kääriku I–III".

Labori teadusliku töö kohta on Ülo Vooglaid muuhulgas märkinud: "Tänu prof. Mihhail Makarovi ja prof. Juri Lotmani töödele õnnestus laboris neil aastatel rajada eesmärgistatud protsesside üldteooria alused."

Labor korraldas üritusi ka Tartu lähedal Tüüstre talus, seal paiknes labori arhiiv.

1975. aastal sotsioloogialabor suleti ning Ülo Vooglaid heideti NLKP-st välja.

Viited
------

1. ↑  Vooglaid, Ülo 1998. Sotsioloogialabor (1966–1975). *Tartu Ülikooli ajaloo küsimusi* 30. Tartu: TÜ Kirjastus, 79–83.
2. ↑  Rämmer, Andu; Kalmus, Veronika; Käärik, Henn 2015. Academia sociologicae 25. *Tartu Ülikooli ajaloo küsimusi* 43. Tartu: TÜ Kirjastus, 8–39 (lk 15–16).
3. ↑  Vooglaid 1998: 82.
4. ↑  Ülo Vooglaiule ei ole ükskõik, mis Eestist saab. Maris Balbati intervjuu Ülo Vooglaiuga, 2005.
5. ↑  Balbat 2005.
Nen Jiang

**Nen Jiang** ehk **Nonni**[*viide?*] (hiina keeles 嫩江 (Nèn Jiāng), mandžu keeles  (*Non ula*)) on jõgi Kirde-Hiinas Heilongjiangi provintsi põhjaosas ning Sise-Mongoolia kirdeosas, olles osalt nende piirijõeks ning lõpuks Heilongjiangi ja Jilini piirijõeks. 

Saab alguse Väike-Hinganist[*viide?*] või Yilehuli Shanist[*viide?*] või Suur-Hingani idanõlvadelt[*viide?*]. Voolab Suur-Hingani ja Väike-Hingani vahelisel Songneni tasandikul (Mandžuuria tasandiku viljakas põhjaosas) meandritega, sageli harusid moodustavas jõesängis valdavalt lõunasse. Suubub Da'ani lähedal [[vasakult Songhuasse. Suudme geograafilised koordinaadid on 45°26'17" N, 124°39′26″ E.

Jõe pikkus on umbes 1380 km[*viide?*], 1370 km[*viide?*] või 1089 km[*viide?*]. Ta on Songhua pikim lisajõgi.

Alamjooksul on jõe laius 500–1000 m, suvise suurvee ajal, mida tekitavad mussoonvihmad, kuni 15–20 km.

Valgla pindala on 244 000 km²[*viide?*] või 283 000 km².

Keskmine vooluhulk on 700 m³/s.

Toitub põhiliselt vihmaveest. 

Jõgi külmub novembris, jääminek on aprillis. 

Nenjiang on laevatatav Qiqikari linnani, madala põhjaga alustele Nenjiangi linnani. Jõel toimub palgiparvetamine.

Jõel on olnud üleujutusi, viimati 1998 ja 2005. 

Nen Jiangi tähtsamad lisajõed on:

* Gan He (甘河; parempoolne)
* Namoer He (Nemor; 讷谟尔河; vasakpoolne)
* Nuomin He (诺敏河; parempoolne)
* Anlun He (雅鲁河; parempoolne)
* Wuyuer He (Wuyur He, Nuyur; vasakpoolne)
* Chuo'er He (Chuoer; parempoolne)
* Tao'er He (Taoer, Chaor; 洮儿河; parempoolne; suurim lisajõgi)
* Huolin He (霍林河; parempoolne)

Tähtsamad jõeäärsed linnad on Nenjiang (nimetatud jõe järgi), Qiqihar, Jiangqiao ja Nehe.

Ajalugu
-------

17. sajandi vene rändurid nimetasid Nen Jiangi "Naun-jõeks]] ning kirjutasid, et seal "elatuvad (...) Bogdoi khaani [ Hiina keisri ] inimesed rändkarjakasvatusest ja külvavad teravilja".

Qingi dünastia ajal oli Nen Jiang tähtis ühendustee Mandžuuria lõunaosa ning Qigihari ja Mergeni (Nenjiangi) linna vahel, millest kumbji oli mingil ajal Heilongjiangi keskus. Kaubaveetee ühendas Nenjiangi ülemjooksu ka Aiguniga Amuuri ääres. 

Novembris 1931 toimus Nen Jiangi sillal Jiangqiao lähedal Nen Jiangi silla lahing, üks Teise Hiina-Jaapani sõja esimesi lahinguid.

Nenjiang (*Nonni*) 1891. aasta kaardil

Viited
------

1. ↑  Õiend teedest Hiinasse
2. ↑  Richard Louis Edmonds. *Northen Frontiers of Qing China and Tokugawa Japan: A Comparative Study of Frontier Policy*, University of Chicago, Department of Geography, Research Paper No. 213, 1985, lk 115–117, ISBN 0-89065-118-3

Välislingid
-----------

* 2005. aasta üleujutus
* Nen Jiangi lisajõgede skeem
* Amuuri jõgikonna kaardid
**Şanlıurfa provints** (araabia keeles ‏الرها, Raha; kurdi keeles Riha, vanasüüria keeles ܘܪܗܝ Urhoy) on 1. järgu haldusüksus (provints) Kagu-Türgis. Provintsist lõunasse jääb Süüria. Provintsi keskus on Şanlıurfa.

Haldusjaotus
------------

* Akçakale ringkond (araabia ‏التل الأبيض, Tall Abyad)
* Bireciki ringkond (kurdi *Bêrecûg*)
* Bozova ringkond (kurdi *Hewenc*)
* Ceylanpınari ringkond (kurdi *Serê Kaniyê*)
* Halfeti ringkond (kurdi *Xalûfat*)
* Harrani ringkond (araabia حران, Harran)
* Hilvani ringkond (kurdi *Curnê Res*)
* Şanlıurfa ringkond
* Sivereki ringkond (zaza keeles *Süreg*)
* Suruçi ringkond
* Viranşehiri ringkond

Viited
------

1. ↑  Population of provinces by years - 2000-2018, vaadatud 9.03.2019.

Välislingid
-----------

* Şanlıurfa provintsi koduleht (türgi keeles)

Türgi provintsid

Adana **·**  Adıyaman **·**  Afyonkarahisar **·**  Ağrı **·**  Aksaray **·**  Amasya **·**  Ankara **·**  Antalya **·**  Ardahan **·**  Artvin **·**  Aydın **·**  Balıkesir **·**  Bartın **·**  Batman **·**  Bayburt **·**  Bilecik **·**  Bingöl **·**  Bitlisi **·**  Bolu **·**  Burdur **·**  Bursa **·**  Çanakkale **·**  Çankırı **·**  Çorum **·**  Denizli **·**  Diyarbakır **·**  Düzce **·**  Edirne **·**  Elazığ **·**  Erzincan **·**  Erzurum **·**  Eskişehir **·**  Gaziantep **·**  Giresun **·**  Gümüşhane **·**  Hakkâri **·**  Hatay **·**  Iğdır **·**  Isparta **·**  İstanbul **·**  İzmir **·**  Kahramanmaraş **·**  Karabük **·**  Karaman **·**  Kars **·**  Kastamonu **·**  Kayseri **·**  Kilis **·**  Kırıkkale **·**  Kırklareli **·**  Kırşehir **·**  Kocaeli **·**  Konya **·**  Kütahya **·**  Malatya **·**  Manisa **·**  Mardin **·**  Mersin **·**  Muğla **·**  Muş **·**  Nevşehir **·**  Niğde **·**  Ordu **·**  Osmaniye **·**  Rize **·**  Sakarya **·**  Samsun **·**  Şanlıurfa **·**  Siirt **·**  Sinop **·**  Şırnak **·**  Sivas **·**  Zonguldak **·**  Tekirdağ **·**  Tokat **·**  Trabzon **·**  Tunceli **·**  Uşak **·**  Van **·**  Yalova **·**  Yozgat
**Vantsild** on sillatüüp, kus sillatekk ripub otse püloonide külge kinnituvate vantide (kaablite või jäikade tõmbevarraste) küljes. 

Vantsild sarnaneb toimivate jõudude poolest pigem konsoolsillale kui rippsillale, kuigi vahel, näiteks Tehnikaleksikonis, loetakse vantsilda välise sarnasuse põhjal rippsilla variandiks. Vantsilla raskust kannavad püloonid, rippsilla raskust peavad kandma ankrud.

Vantsilla esimese teadaoleva projekti esitas Veneetsia leiutaja Fausto Veranzio oma raamatus "Machinae novae" aastal 1595.

Paljud varased rippsillad olid osalt ka vantsillad. Neil ei läinud hästi ja nad ei ole säilinud. 1817 rajati Inglismaale Tweedi jõele Dryburghi sild, mis järgmise aasta jaanuaris jõkke kukkus. Silla konstruktsiooni parandati ja sild taastati, kuid 1838 varises see uuesti kokku. 1824 kukkus Saksamaal jõkke Saale jõel olev ripp-vantsild. Need õnnetused andsid vantsillale halva maine ja kulus aastakümneid, kuni neid jälle ehitama hakati. 1868 valmis Prahas Franz Josephi sild (hävinud), 1873 sama projekti järgi Londonis Alberti sild (säilinud) ja 1883 New Yorgis Brooklyni sild (säilinud).

Vanim säilinud puhtakujuline vantsild asub USA-s Texases Bluff Dale'is ja see avati 1890.

Eesti pikim vantsild on Smuuli viadukt Tallinnas kogupikkusega 380 meetrit. Sellest 170 meetrit on vantsild ja 200 meetrit viieavaline talasild.

Eesti esimene vantsild on jalakäijatele mõeldud Tartu Turusild, mis valmis 2003. aastal. Tartu Turusilla pikkus on 251,5 meetrit ja rippuvat osa kannavad 7 paari vante.

Suurimad vantsillad
-------------------

| Silla nimi | Riik | Valmimisaasta | Täispikkus, m | Pikim sille, m | Püloonide kõrgus, m |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Russki saare sild Vladivostokis | Venemaa | 2012 | 3100 | 1104 | 324 |
| Tatara sild | Jaapan | 1999 | 1480 | 890 | 220 |
| Pont de Normandie (Normandia sild) | Prantsusmaa | 1995 | 2141 | 856 | 215 |
| Kuldsarve sild Vladivostokis | Venemaa | 2012 | 2100 | 737 | 226,25 |
| Teine Jangtse sild Nanjingis | Hiina | 2001 | 2960 | 628 | 195 |
| Baishazhou sild (kolmas Jangtse sild Wuhanis) | Hiina | 2000 | 3856 | 618 | ~200? |
| Mingjiangi sild | Hiina | 1999 | 1185 | 605 | ~220? |
| Yangpu sild Shanghais | Hiina | 1993 | 8354 | 602 | 223 |
| Xupu sild Shanghais | Hiina | 1997 |  ? | 590 | 220? |
| Meiko-Chuo sild Nagoyas | Jaapan | 1998 | 1170 | 590 | 190 |
| Rio-Antirio sild | Kreeka | 2004 | 2880 | 3×560 | 220 |
| Skarnsundi sild | Norra | 1991 | 1010 | 530 | 152 |
| Köhlbrandbrücke | Saksamaa | 1974 | 3618 (3940?) | 520 | 98 (135?) |
| Queshi sild Shantous | Hiina | 1999 | 2402 | 518 | 200? |
| Anqingi sild | Hiina | 2005 |  ? | 510 | 185 |
| Tsurumi Tiibsild Yokohamas | Jaapan | 1994 | 1021 | 510 | 180? |
| Sundi sild | Taani, Rootsi | 2000 | 7845 | 490 | 203,5 |
| Vasco da Gama sild | Portugal | 1998 | 17 200 | 420 | 155 |

Viited
------

1. ↑  Tehnikaleksikon, lk. 565
2. ↑  "Russki saare silla uudised". Originaali arhiivikoopia seisuga 26. aprill 2012. Vaadatud 15. aprillil 2012.
Şəhriyar Məmmədyarov (2018)
Şəhriyar Məmmədyarov (2016)
**Şəhriyar Məmmədyarov** (sündinud 12. aprillil 1985 Sumqayıtis) on aserbaidžaani maletaja, rahvusvaheline suurmeister (2002). 

Məmmədyarov sai suurmeistriks 17-aastaselt 2002. aastal. Ta on 2003. aasta noorte maailmameister U18-vanuseastmes ja kahekordne juunioride maailmameister (2003, 2005).

Ta pääses 2011. aastal Kaasanis toimunud kaheksa osavõtjaga MM-i pretendentide matšturniirile, kus ta kaotas veerandfinaalmatšis Boris Gelfandile. Ta sai FIDE Grand Prix 2012–2013 sarjas teise koha, mis viis ta 2014. aastal Hantõ-Mansiiskis peetud pretendentide turniirile, kus tuli neljandaks. Võitis FIDE Grand Prix 2017 sarja ja pääses 2018. aastal Berliinis toimunud pretendentide turniirile, kus tuli Fabiano Caruana järel teiseks.

2018. aastal võitis ta Bieli suurmeistrite turniiri.

Məmmədyarovi õed on naiste malesuurmeistrid Zeynəb Məmmədyarova ja Türkan Məmmədyarova.

Välislingid
-----------

* Şəhriyar Məmmədyarov – pildid, videod ja helifailid Wikimedia Commonsis
* Şəhriyar Məmmədyarov FIDE andmebaasis
Kaart
**Kastani puiestee** on tänav Rakveres. 

Tänava pikkus on 1102 m, see paikneb Rakvere Südalinna ja Õpetaja Heinamaa linnaosas F. G. Adoffi ja Karja tänava vahel. Ristuvad tänavad on Võimla, Silla ja Vee tänav.

Rakvere Spordihall Kastani puiestee 12

20. mail 2004 avati aadressil Kastani puiestee 12 spordihalli hoone, mille autor on arhitekt Andres Kask.

Ajalugu
-------

19. sajandi lõpul kandis tänav Pargi nime, 20. sajandi alguses Puiestiku tänava ja Eesti esimesel iseseisvusajal Jaan Poska puiestee nime. 1930. aastal valminud linna generaalplaani (arhitekt Anton Soans) kohaselt pidi Jaan Poska puiesteest saama linna põhitänavaid esindushoonetega. Nõrkade aluspinnaste tõttu suuri kivihooneid siiski rajada ei olnud võimalik. 1930. aastal valmis puiestee lääneküljel linnastaadion.

Nõukogude ajal (kuni aastani 1987) oli tänava nimi *Juri Gagarini puiestee*. Seejärel on tänav kandnud seal kasvavate suurte kastanite tõttu nime Kastani puiestee.

Viited
------

1. ↑  Rakvere linna tänavate teenumbrid ja teepikkused Elektrooniline Riigi Teataja (vaadatud 13. märtsil 2017)
2. ↑  Odette Kirss, Tänavanimed vahetuvad aegade tuules, Virumaa Teataja, nr. 168, 3 september 2020
3. ↑  Odette Kirss. "Rakvere ajalugu", Tallinn, Kirjastus Tänapäev, 2003.
**Arthur Paal** (11. aprill 1902 Meeri vald, Tartumaa – 25. aprill 1978 Perth, Austraalia) oli eesti õigusteadlane.

Elulugu
-------

Arthur Paal oli talupidaja poeg.

Lõpetas 1921. aastal Tartu Õhtugümnaasiumi, 1925. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna, Aastatel 1925–1926 õppis filosoofiateaduskonnas, õigusteaduse doktor (1948, Tübingeni ülikool). 

Võttis osa Vabadussõjast. Oli 1922–1924 Elva Alevi Algkooli ja 1925–1928 Tartu Õhtugümnaasiumi õpetaja, 1925–1929 Tartu-Võru rahukogu kohtuameti kandidaat, 1929–1932 Rakvere jaoskonna ja 1932–1935 Tartu 4. jaoskonna kohtu-uurija, 1935–1937 Tartu ringkonnakohtu abiprokurör,1940-41 marksismi-leninismi propageeriv rändlektor Lõuna-Eesti kultuurimajades, 1944 kohtuametniku kandidaat. 

Läks 1944 Saksamaale, sealt 1949 Austraaliasse, kus oli 1955–1967 tervishoiuministeeriumi ametnik.

Teadustöö
---------

Uurinud pärilikkuse, sotsiaalse keskkonna ja muude tegurite osa kuritegelikus käitumises.

Teoseid
-------

* Pärilikkus ja kurikalduvus. // Austraalia eestlased sõnas ja teos. EV Tartu Ülikooli 50. a. juubeli 1919–1969 tähisteos. Sidney, 1969
* Kuritegevust põhjustavaid tegureid. Belmonth, Berth, 1973

Viited
------

1. 1 2 3 4  Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Kirjandus
---------

* AAUT II, 177
* *Eesti teaduse biograafiline leksikon.* 3. köide: *N–Sap* TTEÜ, avaldatud elektrooniliselt 2013

 *Käesolevas artiklis on kasutatud "Eesti teaduse biograafilise leksikoni" materjale.*
**Bruck an der Mur** ehk **Bruck Muri ääres** on linn *(Stadt)* Austrias Steiermargi liidumaal. 

Bruck an der Mur asub Muri jõe ääres umbes 50 kilomeetrit Grazist põhja pool. Ka Mürzi jõgi voolab linnast läbi ja ühineb Brucki kohal Muriga. Linn on samanimelise maakonna pealinn. Bruck an der Muri pindala on 38,4 km² ja selle keskmine kõrgus merepinnast on 491 meetrit. Linna kõrgem punkt on Rennfeldi mägi (1629 m).

Muri mainiti esimest korda 20. novembril 860 Ludwig Sakslase ürikus Prukka nime all. Tollal asus seal Salzburgi peapiiskopi mõis. Täpsemalt asus mõis tänapäeva St. Ruprechti linnaosas, tänapäeva linnasüdame asukohta nimetati tollal Mürzi suubumiskohaks (Mürzgemünd). 18. mail 982 kinnitas Saksa-Rooma keiser Otto II Bruck an der Muri omandiõigust käsitleva dokumendi, kasutades seal juba nimekuju Bruck.

1792 tabas linna tohutu tulekahju. Selles hävis nii Landskroni loss kui 164 maja (üksnes 2 maja jäi alles). Üks neist oli 15. sajandil Pankraz Kornmessi rajatud veneetsia stiilis hoone (Kornmesserhaus), mis on tänapäeval linna peamine arhitektuuriline vaatamisväärsus.

1804. aastal elas Bruck an der Muris 1204 inimest. Elanike arv suurenes pidevalt kuni 1971. aastani, mil linnas oli 16 530 elanikku. Sellest ajast on linlaste arv järjest vähenenud.

Bruck an der Muris elas 2007. aastal 13 304 elanikku. Rahvastiku tihedus oli 2001. aastal 350 elanikku/km². Elanikest 5,5% oli välismaalasi, kellest suurim osa on horvaadid. 

Bruck an der Mur on tähtis Austria liiklussõlm. Linna raudteejaamas peatuvad nii Viinist Villachi kui Grazi suunduvad rongid.

Bruck an der Mur

Välislingid
-----------

* Bruck an der Muri koduleht

Viited
------



Bruck-Mürzzuschlagi ringkonna vallad

* Aflenz
* Breitenau am Hochlantsch
* Bruck an der Mur
* Kapfenberg
* Kindberg
* Krieglach
* Langenwang
* Mariazell
* Mürzzuschlag
* Neuberg an der Mürz
* Pernegg an der Mur
* Sankt Barbara im Mürztal
* Sankt Lorenzen im Mürztal
* Sankt Marein im Mürztal
* Spital am Semmering
* Stanz im Mürztal
* Thörl
* Tragöß-Sankt Katharein
* Turnau
Üks Nemunase harudest - Atmata
Uostadvarise tuletorn
**Nemunase delta regionaalpark** (leedu keeles *Nemuno deltos regioninis parkas*) on regionaalpark Leedus Šilutė rajoonis.

Nemunase delta regionaalpark asub Väike-Leedus Kura lahe rannikul Nemunase jõe alamjooksul. Regionaalpark asutati 1992. aastal, et kaitsta Nemunase suudme ökosüsteeme, sealset rahvusvahelise tähtsusega märgala ning kultuuripärandit.

Nemunase delta on üks Ramsari rahvusvahelise tähtsusega märgaladest. Regionaalpargi territooriumil asuvad mitmed sood, nende seas ka Aukštumalė - esimene teaduslikult kirjeldatud raba maailmas. Hargnev Nemunase jõgi loob piirkonnas saarte, kanalite ja vanajõgede suure kompleksi. Regionaalpargi territooriumil asub ka Krokų Lanka järv. Piirkonda tabavad sageli üleujutused.

Minge
Regionaalpargi territooriumil asub Skirvytėlė küla-muuseum (praegu Rusnė osa). Kaitse all on sealne poldrite ja pumbajaamade süsteem. Omalaadne on Minija ehk Mingė küla, mille peatänavaks on Minija jõgi. Tehnikamälestisena on kaitse all on Ventė neeme tuletorn. Regionaalpargi territooriumil asub ka seitse linnamäge.

Nemunase delta regionaalpargi keskus asub Šilutės, kuigi see ise regionaalpargi territooriumil ei asu. Tähtsaim asula regionaalpargi territooriumil on Rusnė.

Nemunase delta regionaalpargi pindala on 28 870 hektarit. Sellest moodustavad reservaadid 9,2% ja erinevad kaitsealad 44,1 %.

Välislingid
-----------

* Regionaalpargi kaart
* Nemunase delta regionaalpargi koduleht
* Regionaalpark Leedu kaitsealade registris (*leedu keeles*)
* Regionaalpark YouTube'is
|  |
| --- |
|  |
| Medalikohad |
| Euroopa U-19 meistrivõistlused |
| **Kuld** | 2013 | jalgpall |
| Juunioride maailmameistrivõistlused |
| **Kuld** | 2015 | jalgpall |

**Nemanja Maksimović** (sündinud 26. jaanuaril 1995 Banja Koviljačas) on Serbia jalgpallur, kes mängib kaitsva poolkaitsjana Hispaania kõrgliiga klubis Getafe ja Serbia jalgpallikoondises.

Ta alustas klubikarjääri Sloveenia klubis Domžale, mille koosseisus debüteeris ta Sloveenia kõrgliigas 2013. aastal. Aastatel 2015–2017 mängis ta Kasahstani kõrgliiga klubis Astana, kellega tuli 2015. ja 2016. aastal Kasahstani meistriks.

2017. aasta juulis sõlmis Maksimović lepingu Hispaania kõrgliiga klubiga Valencia. Aasta hiljem siirdus ta Getafesse.

2013. aastal tuli Maksimović Serbia kuni 19-aastaste koondisega Euroopa omavanuste meistriks. 2015. aastal tuli ta Serbia kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistriks. Serbia jalgpallikoondises tegi ta debüüdi 23. märtsil 2016 mängus Poola vastu.

Saavutused
----------

Astana
* Kasahstani Premer Lïgası: 2015, 2016
* Kasahstani karikas: 2016
* Kasahstani superkarikas: 2015

| * v
* r
Serbia koondis  –  2022. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused |
| --- |
| 

* 1 Dmitrović
* 2 Pavlović
* 3 Eraković
* 4 Milenković
* 5 Veljković
* 6 Maksimović
* 7 Radonjić
* 8 Gudelj
* 9 A. Mitrović
* 10 Tadić (c)
* 11 Jović
* 12 Rajković
* 13 S. Mitrović
* 14 Živković
* 15 Babić
* 16 Lukić
* 17 Kostić
* 18 Vlahović
* 19 Račić
* 20 S. Milinković-Savić
* 21 Đuričić
* 22 Lazović
* 23 V. Milinković-Savić
* 24 Ilić
* 25 Mladenović
* 26 Grujić
* Treener: Stojković

 | Serbia |
**Arthur Schnitzler** (15. mai 1862 Viin – 21. oktoober 1931 Viin) oli austria romaani-, novelli- ja näitekirjanik, elukutselt arst. Ta on eelkõige tuntud psühholoogiliste näidendite poolest, mis lahkavad Viini sajandivahetuse kodanlikku elu.

Ta sündis juudi perekonnas maineka arsti Johann Schnitzleri pojana. Aastal 1879 alustas ta meditsiiniõpinguid Viini Ülikoolis ning aastal 1885 sai ta meditsiiniteadustes doktorikraadi. Ta hakkas tööle Viini keskhaiglas, kuid samal ajal töötas ka kirjanikuna ning avaldas kirjutisi ja luuletusi erinevates ajakirjades ja teaduspublikatsioonides.

Schnitzler tegi kirjanikuna nime näidendiga "Anatol" (1893), mis räägib jõuka noore Viini mehe juhuslikest armastustest. "Ringmäng" ("La Ronde"; 1897) on kümnest dialoogist koosnev näidend, mis räägib meeste ja naiste südametusest iha küüsis. Kuigi see põhjustas skandaali isegi 1920. aastal, mil seda esimest korda etendati, on näidendit hiljem sageli lavastatud ja selle põhjal on tehtud mitu filmi, sh Max Ophülse lavastatud "La Ronde" (1950). Schnitzler kutsus oma teostes sageli esile rikutud enesepettuse õhustiku, mida ta kohtas Habsburgide monarhia viimastel valitsusaastatel. Ta uuris inimpsühholoogiat, kujutades armastuses esinevat egoismi, surmakartust, inimese psühhoseksuaalset arengut ja hinge haigestumust. Tema tuntuim romaan on "Leitnant Gustl" (1901). Näidendis "Professor Bernhardi" (1912) ja romaanis "Der Weg ins Freie" (1908) analüüsis ta juutide positsiooni Austrias.

Ta abiellus 1903. aastal näitleja Olga Gussmanniga (1882–1970). Abielu lõppes 1921. aastal lahutusega. Neil oli poeg ja tütar, kes aga 1928. aastal sooritas enesetapu. Schnitzler suri 1931. aastal Viinis 69-aastasena.

Teoseid eesti keeles
--------------------

### Proosa

* "Armastus ja surm Viinis" (jutustused). Tõlkinud Piret Pääsuke, Eesti Raamat 2009.
* "Casanova kojusõit" (romaan). Tõlkinud J. Kangilaski, Loodus 1936.
* "Casanova kojutulek" (jutustus). Tõlkinud E. Valdna, Eesti Raamat 1993.
* "Karjuseflööt" (novellid). Tõlkinud Jaan Kangilaski, Loodus 1929.
* "Kreeka tantsijatar" (novellid). Tõlkinud Krista Läänemets, Perioodika 1996.
* "Leitnant Gustl" (novell). Tõlkinud Edla Valdna, Eesti Raamat 1988.
* "Mõrtsuka" (novell). Tõlkinud M. Ilistvere, Sõna 1922.
* "Mäng hommikuämarikus" (jutustus). Elu 1927.
* "Proua Berta Garlan" (romaan). Tõlkinud Uno Liivaku, Monokkel 1998.
* "Suremine" (romaan). Tõlkinud Bernhard Linde, Varrak 1920.
* "Unenäonovell". Tõlkinud Krista Läänemets, Perioodika 2000.

### Näidendid

* "Anatol, Max ja naised"
* "Armumäng". Tõlkinud K. Kasak
* "Elu janu". Tõlkinud Heino Anto, 1922
* "Ringmäng"
* "Viimane soov"

Viited
------

1. ↑  "Arthur Schnitzler". *Encyclopædia Britannica*
2. ↑  "Arthur Schnitzler surnud". Päewaleht, nr. 289, 23 oktoober 1931
Nikolai Rõbakov (2014)
**Nikolai Igorevitš Rõbakov** (vene keeles Николай Игоревич Рыбаков; sündinud 24. detsembril 1978 Leningrads Vene NFSV-s) on Venemaa poliitik ja keskkonnakaitsja, poliitilise partei Jabloko aseesimees.

Ta on juhtinud keskkonnakaitseorganisatsiooni Bellona Peterburi haruorganisatsiooni, töötanud Peterburis munitsipaalringkonna kohaliku administratsiooni peana ja aktiivselt osalenud Jablokos alates 1995. aastast.

Rõbakov oli 2018. aasta aprillist-juunini Jablokos toimunud parteisiseste debattide initsiaator ja korraldaja. Debattide-järgne hääletamine pidi selgitama Jabloko kandidaadi Moskva linnapea valimistele. 

Ta on Venemaa inimõiguste keskuse Memorial ja Jabloko Peterburi osakonna toetusel 2010. aastal valminud dokumentaalfilmi "Aldõ. Bez sroka davnosti" ('Aldõ. Ilma aegumistähtajata') autoreid (massimõrvast Novõje Aldõs 2000. aasta veebruaris Groznõi eeslinnas).

Haridus ja töökäik
------------------

Rõbakov lõpetas 1995. aastal keskkooli Peterburi Viiburi rajoonis. Paralleelselt keskkooliõpingutega õppis ta aastatel 1992–1993 Peterburi Majanduse ja Rahanduse Ülikooli majanduskoolis ja 1993–1995 Peterburi Riikliku Ülikooli ärikolledžis (lõpetas kiitusega). 1995. aastal astus ta Peterburi riiklikku teedeinseneride ülikooli, mille lõpetas 2000. aastal kiitusega ehitusökonoomika erialal. 

Rõbakov valiti 2000. aastal Peterburis munitsipaalsaadikuks. 2006. aastal sai ta Peterburis Kalinini rajoonis asuva munitsipaalringkonna "Graždanka" kohaliku administratsiooni peaks. Tema initsiatiivil saatis Graždanka munitsipaalnõukogu Peterburi seadusandlikusse kogusse seaduseelnõu pilvelõhkuja Ohta-keskus ehituse linnaeelarvest finantseerimise keelustamiseks. 2008. aastal Rõbakov vabastati ametist. 

Aastatel 2008–2016 töötas ta keskkonnakaitseorganisatsiooni Bellona Peterburi haruorganisatsiooni tegevdirektorina ja 2010–2015 internetiväljaande Bellona.ru peadirektorina. Aastatel 2014–2015 oli ta ajakirja Ekologija i Pravo peatoimetaja.

Jabloko
-------

Rõbakov astus 1995. aastal 17-aastaselt Jabloko liikmeks. Aastatel 1999–2000 juhtis ta Jabloko Peterburi noorsooliitu. 2000. aastal valiti ta Jabloko Peterburi osakonna poliitnõukogu liikmeks, 2005. aastal Jabloko Peterburi regionaalnõukogu büroo liikmeks, 2008. aastal Jabloko föderaalbüroo liikmeks ja 2009. aastal Jabloko Peterburi osakonna aseesimeheks.

2015. aasta detsembris kandideeris ta Jabloko esimeheks, kuid teise vooru ei pääsenud. Valituks osutunud Emilija Slabunova ettepanekul valiti Rõbakov Jabloko üheks kolmest aseesimehest.

Isiklikku
---------

Rõbakovi huvialad on teater, fotograafia, ujumine ja jooga. Tal on Peterburis toimunud mitu fotonäitust ja ta on avaldanud mitu publitsistikakogumikku.

Viited
------

1. 1 2 3 4 5 6  Рыбаков Николай Игоревич. yabloko.ru
2. ↑  Документальный фильм "АЛДЫ без срока давности". pomnialdy.ru
3. ↑  АЛДЫ. Без срока давности. memohrc.org
4. ↑  Председателем "Яблока" избрана депутат карельского заксобрания Эмилия Слабунова. tass.ru, 20. detsember 2015
5. ↑  Две стороны одного "Яблока". kommersant.ru, 21. detsember 2015
Saksa rünnakkahur Stug III
Saksa ründesuurtükk Sturmtiger
Nõukogude rünnakkahur ISU-152
**Ründesuurtükk** (saksa k *Sturmgeschütz – StuG*), enamasti ka **rünnakkahur** on rünnakuotstarbeline liikursuurtüki tüüp, tavaliselt soomuk.

Ründesuurtükid olid projekteeritud jalaväe rünnaku toetamiseks otsesihitud suurtükitulega eelkõige vastaste jalaväe kindlustatud positsioonide vastu.

Ründesuurtükke toodeti peamiselt Saksamaal ja NSV Liidus Teise maailmasõja eel ja ajal peamiselt tanki veermikule paigaldatud kahuri või haubitsa baasil.

Rünnakkahur nägi välja ja töötas samadel põhimõtetel nagu tankihävitajagi, neid eristas ainult relvastus. Rünnakkahuritel olid suurekaliibrilised madala algkiirusega relvad, orienteeritud lõhkemürskudega suurte sihtmärkide hävitamiseks, tankihävitajatel väiksema kaliibriga kiire algkiirusega relvad orienteeritud soomusläbistatavusele.

Wehrmachti ründesuurtükkide meeskonnad ei kuulunud soomusväe koosseisu ja neil oli eraldi vormiriietus. Sõja jooksul kujunesid ründesuurtükkidest enamasti hoopis liikuvad tankitõrjemasinad ehk tankitõrjetankid.

Vaata ka
--------

* Sturmgeschütz III
* Sturmgeschütz IV
* Sturmhaubitze 42
* Liikursuurtükk

Viited
------

1. ↑  Bull, Stephen (2004). *Encyclopedia of Military Technology and Innovation* (2004 ed.). Greenwood Publishing Group. Lk 229. ISBN 978-1573565578.
2. ↑  Bradford, James. *International Encyclopedia of Military History* (2006 ed.). Routledge Books. Lk-d 123–124. ISBN 978-0415936613.
3. ↑  Blennemann, Dirk (2003). *Hitler's Army: The Evolution And Structure Of German Forces 1933-1945*. Boston: Da Capo Press. Lk-d 66–63. ISBN 978-0306812606.
**Arthur-Aleksander Lossmann** VR I/2 (alates 1923 **Artur Lossmann**, 5. oktoober 1877 Vana-Vändra vald, Pärnumaa – 1. august 1972 London, Suurbritannia) oli Eesti sanitaarkindralmajor ja meditsiinidoktor, kes juhtis Vabadussõja ajal Eesti vägede meditsiiniteenistust.

Elulugu
-------

Arthur Lossmann lõpetas 1904. aastal Peterburi sõjaväe-meditsiiniakadeemia. Aastatel 1907–14 töötas ta Peterburis sõjaväemeditsiini alal. Osales sõjaväearstina Vene-Jaapani sõjas, Esimeses maailmasõjas ja Eesti Vabadussõjas. Teenete eest Vabadussõjas sai Lossmann kolmandiku Valtu mõisast, millest kujunes perekonna suvekodu.

Aastatel 1920–35 oli Arthur Lossmann Eesti Sõjavägede Tervishoiuvalitsuse ülem, aastast 1922 sanitaarkindralmajor. 

Eesti sõjaväe kõrgem juhtkond 1920. aastal, tagumine rida vasakult: kindralmajor Ernst Põdder, Dr. Arthur Lossmann, kindralmajor Aleksander Tõnisson, polkovnik Karl Parts, polkovnik Viktor Puskar, polkovnik Jaan Rink. Esimene rida vasakult: kindralmajor Andres Larka, kindralmajor Jaan Soots, Sõjavägede Ülemjuhataja kindralleitnant Johan Laidoner, Admiral Johan Pitka ja polkovnik Rudolf Reiman
1935. aastal vabastati Artur Lossmann vanuse tõttu tegelikust kaitseväeteenistusest ja määrati palgata kaitseväe konsultandiks, uueks Kaitseväe Tervishoiuvalitsuse ülemaks sai Martin Jervan.

Ta oli a.-s. Estofilm juhatuse esimees. 

Teise maailmasõja ajal 1944. aastal põgenes ta Saksamaale ja aastast 1947 elas Inglismaal. 

29. aprillil 1964 valiti Artur Lossmann Eesti Ohvitseride Kogu Rootsis auliikmeks 

14. novembril 1998 maeti 1972. aastal Londonis surnud Arthur Lossmann, tütar Nora-Vanda Morley Fletcheri algatusel ümber Vabadussõja kõrgemate juhtide memoriaali Tallinna Kaitseväe kalmistule, kuhu varem olid sängitatud ka Johan Unt (surnud 1930) ja Ernst Põdder (surnud 1932).

Teosed
------

* Rahutus maailmas. Sõdades, revolutsioonides ja vaba Eesti õnnistuses. EMP, Stockholm, 1961.

Vaata ka
--------

* Kindral Lossmanni auhind

Viited
------

1. ↑  Riigivanema käskkiri kaitsevägedele nr. 18 24. oktoobrist 1935
2. ↑  Eesti Ohvitseride Kogu Rootsis auliikmed. Välis-Eesti, 17. juuni 1964, nr. 11, lk. 2.

Välislingid
-----------

* Allar Viivik: Kindralmajor kodumulda, Õhtuleht, 16. november 1998
* Ott Laido: Meie naine Inglismaal (Kindral Lossmanni tütre Nora mälestusi), Eesti Naine, Jaanuar 2009
* Isidor Brennsohn: *Die Aerzte Estlands vom Beginn der historischen Zeit bis zur Gegenwart : ein biografisches Lexikon nebst einer historischen Einleitung über das Medizinalwesen Estlands*, Hirschheydt, 1922 lk.475
**Nikolai Suursööt** (sünninimi **Nikolai Ponomarjov**; 9. mai 1924 Tallinn – 10. juuni 2007 Stockholm) oli Eesti arhitekt ja õigeusu vaimulik. Korp! Sakala vilistlane.

Ta sündis Tallinnas muusikute perekonnas. Tema isa Mihhail Ponomarjov oli protodiakon ja koorijuht Aleksander Nevski katedraalis, onu Nikolai Ponomarjov vanem aga Estonia teatri näitleja ja laulja. Perekond eestistas nime 1930. aastatel Suursöödiks.

Keskhariduse omandas ta Tallinna Inglise Kolledžis, mille lõpetas 1942. aastal. Põgenenud 1944. aastal Eestist Saksamaale, asus ta neli aastat hiljem ümber Rootsisse, kus elas surmani.

Omandanud algul ilmaliku hariduse insenerina, asus Nikolai Suursööt hiljem õppima vaimulikku seminari. 1955. aastal pühitseti ta diakoniks, 1959 ülemdiakoniks ja 1974 preestriks Eesti Apostlik-Õigeusu Kirikus. 1979 anti talle ülempreestri aunimetus. Kuni surmani oli ta Stockholmi Eesti Apostlik-Õigeusu Püha Nikolai koguduse esivaimulik ning teenis ka väliseesti kogudusi Göteborgis ja Suurbritannias.

1976. aastal valiti ta Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku eksiilsinodi ehk niinimetatud Stockholmi Sinodi esimeheks. Sellel ametikohal aitas ta kaasa Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku autonoomia taastamisele Eesti territooriumil, milleni jõuti 1996. aastal.

Igapäevast leiba teenis Nikolai Suursööt kuni 1982. aastani arhitektina Rootsi arhitektibüroos Anker-Gate-Lindegren.

Tunnustus
---------

* Piiskop Platoni ordeni III järk
* Piiskop Platoni ordeni II järk
* Eesti Punase Risti IV klassi teenetemärk, 2002

Allikad
-------

* Митрополит Корнилий. *О моем пути*. Таллинн, 2009. Стр. 202.
* Pühapäeval, 10. juunil suri Stockholmis Eesti õigeusu hoidja paguluses ülempreester Nikolai Suursööt.
* Nikolai Suursööt TLÜAR väliseesti isikute andmebaasis.
**Rüiu** (ka **sõlmnarmaspõime**) on sõlmtehnika liik, mille puhul sõlmenarmad on pikad ja sõlmeread paiknevad hõredalt; samuti on ta selles tehnikas kootud narmaline vaip ehk **rüiuvaip**.

Ajaloost
--------

Rüiut on kasutatud Skandinaavias kõrgemate seisuste poolt alates 15. sajandist, algselt voodivaibana (narmad allküljel), 17. sajandi lõpust dekoratiivvaibana (narmad pealpool). Soomes sai laialdaselt tuntuks 17.–18. sajandil, ka talurahva hulgas.

Eesti olud
----------

Eestis tegid peamiselt rannarootslased ühevärvilisi ja valge-pruuniruudulisi rüiusid. Nende 7–9 cm pikkused narmad paiknesid võrgukujuliselt, mitte tihedate ridadadena nagu Rootsis. Vähesel määral on rüiut tuntud Põhja-Eesti rannikul, kus narmastega kaeti vaid osa vaiba mustrist. Hiiumaa rüiude narmad olid kahe sõrme laiused ja sõrmepikkused riideribad (*nukud*).

Tehnika
-------

Rüiu tekib lõimelõngade ümber sõlmitud koelõngakimpudest. Iga narmarea vahele kootakse lihtsat(labast) taustakudet. Sõlmimisviise on mitmesuguseid, näiteks põhjamaised vaibad sõlmitakse nn smürna sõlmega, kus narmaste kimp kinnitatakse keeruga ümber kahe lõimelõnga.

Muud
----

Jaan Elkenil on 2007 aastal loodud maal «Rüiu. Rüiu. Rüiu», kus autor kasutas maalimisel oma ema rüiu-tehnikas vaipu, mis kunagi kaunistasid kunstniku vanematekodu.

Vaata ka
--------

* Kangakudumine

Viited
------

1. ↑  Eesti keele seletav sõnaraamat
2. ↑  Eesti Entsüklopeedia
3. ↑  Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 263

Välislingid
-----------

* Rüiu tehnika näide, Eesti Rahva Muuseum
* Vaiba kudumise tehnika