Ion Cristoiu: Actualitatea unui text despre eterna Rusie de azi, cea care a atacat Ucraina.
Ion Cristoiu: Mai demult profet al Pericolului întruchipat de bolşevismul moscovit, Pamfil Şeicaru încearcă şi reuşeşte să demonstreze că: Uniunea Sovietică nu-i altceva decît Rusia ţaristă botezată altfel. Iar Rusia postcomunistă – vom adăuga noi – nu-i altceva decît Uniunea Sovietică botezată ţară democratică. Ion Cristoiu: Devenită superputere sub numele de Uniunea Sovietică, Rusia a refuzat democraţia de tip vestic, aducînd pe lume regimul comunist, de sorginte asiatică. Rusia de după căderea URSS n-a fost niciodată o democraţie adevărată. Ion Cristoiu: Rusia ţaristă a fost un stat eminamente cuceritor şi militarist. Uniunea Sovietică, după o perioadă de cuminţenie, explicabilă prin slăbiciunile începutului, dă curs nevoii ruseşti de expansiune după cel de-al Doilea Război mondial.
Actualitatea lui … rămîne un clişeu dătător de dureri de măsele nu numai al redactării, dar şi al cercetării premergătoare unei publicări.Cum textele de referinţă ale Istoriei intelectuale a lumii au profunzimi de Groapa Marianelor, sute de ani după ce-au văzut lumina papirusului sau a tiparului, pot fi găsite în ele note ţinînd de prezent.În cazul textului Relaţiile româno-ruse, scris de Pamfil Şeicaru în 1972, şi publicat în 2002- 2003 într-o publicaţie de la Munchen (în trei părţi:"Un tratat cu Rusia?", "Amintiri pentru prezent şi viitor", "Relaţiile româno-ruse"), invocarea actualităţii nu ţine numai de profunzimile textului.Ţine şi de o potriveală neobişnuită de împrejurări.Neîndoielnic, Pamfil Şeicaru a scris despre Relaţiile româno-ruse într-un timp cînd Occidentul se iluziona în privinţa blîndeţii internaţionale a URSS. Mai demult profet al Pericolului întruchipat de bolşevismul moscovit, Pamfil Şeicaru încearcă şi reuşeşte să demonstreze că:1) Uniunea Sovietică nu-i altceva decît Rusia ţaristă botezată altfel. Iar Rusia postcomunistă – vom adăuga noi – nu-i altceva decît Uniunea Sovietică botezată ţară democratică.2) Rusia ţaristă s-a definit prin incapacitatea de a accede la orînduirile europene. Devenită superputere sub numele de Uniunea Sovietică, Rusia a refuzat democraţia de tip vestic, aducînd pe lume regimul comunist, de sorginte asiatică. Rusia de după căderea URSS n-a fost niciodată o democraţie adevărată. Opoziţie, presă independentă, stat de drept nu sînt altceva decît o democraţie de faţadă, menită a înlesni pătrunderea capitalului rusesc în Est.3) Rusia ţaristă a fost un stat eminamente cuceritor şi militarist. Uniunea Sovietică, după o perioadă de cuminţenie, explicabilă prin slăbiciunile începutului, dă curs nevoii ruseşti de expansiune după cel de-al Doilea Război mondial.Scrie Pamfil Şeicaru în chip categoric:"Pentru a sublinia trăsătura dominantă a politicei de Stat a Rusiei, indiferent de regim, este bine să amintesc figura senatorului Nicolae Novossiltzoff, care repetă fără încetare în timpul domniilor lui Alexandru I şi Nicolae I că ordinea, pacea şi fericirea vor putea să domnească în Europa numai când ucazurile pornite de la Sankt Petersburg vor fi executate la Stockholm, Constantinopol, Viena, Berlin şi Paris. Senatorul Nicolae Novossiltzoff a murit când era preşedintele Consiliului Imperial rusesc. S-a prăbuşit ţarismul în Martie 1917, iar in Octombrie acelaşi an, Lenin a preluat puterea instaurând dictatura proletariatului şi dând Statului forma sovietică.Dar natura războinică a concepţiei de Stat rusesc, sau mai exact moscovit, nu s-a schimbat. În 1920, război contra Poloniei, război pierdut ca să-şi ia revanşa în 1939, după pactul Ribbentrop-Molotov, căruia i-a urmat atacul contra Finlandei şi cucerirea Republicilor baltice. Ca în 1942-45, cu ajutorul lui Roosevelt şi al lui Churchill, să cucerească jumătate din Europa şi puţin a lipsit ca întreaga Europă să fie – aşa cum cerea Nicolae Novossiltzoff -, con dusă cu ukazuri date de Stalin din Kremlin."Pentru a demonstra tezele sale, Pamfil Şeicaru convoacă o bibliografie semnificativă:De la clasicii literaturii ruse pînă la cercetătorii contemporani ai Imperiului de la Răsărit.Eseul său e o luare în răspăr a tuturor celor care, în trecut (Nicolae Titulescu) sau în prezentul său (liderii Occidentali) au crezut şi cred că Uniunea Sovietică e altceva decît Rusia în travesti roşu.Am scris acest text după Anexarea Crimeii din primăvara lui 2014.Explicabile din acest punct de vedere aceste referiri din textul de acum opt ani:Sîntem în primăvara lui 2014.Anexarea Crimeii cît ai clipi din ochi, fapt de neimaginat în timp de pace, a descumpănit pe liderii occidentali, iluzionaţi de două decenii că Rusia post-comunistă e altceva decît Uniunea Sovietică. Rusia lui Vladimir Putin e însă Rusia lui Ivan cel Groaznic, Rusia lui Petru I, Rusia Ecaterinei şi Rusia lui Nicolae al II-lea.Într-un cuvînt, Rusia de ieri, de azi şi de mîine.Rusia eternă.Reiau textul din 2014 acum, în 2022, cînd Rusia lui Vladimir Putin a făcut un salt în pornirea sa de stat militarist cuceritor: A invadat pur şi simplu o ţară independentă, membră a ONU:Ucraina.În 1972, pentru a avertiza că Uniunea Sovietică e la fel de primejdioasă pentru Europa ca şi Rusia ţaristă, Pamfil Şeicaru trecea în revistă notele comune ale regimului bolşevic şi regimului ţarist.Uniunea Sovietică a devenit Federaţia Rusă.O revenire a Uniunii Sovietice la ceea ce era de fapt:Rusia ţaristă fără văl ideologic.Rusia eternă.Textul lui Pamfil Şeicaru se referă la Rusia eternă.Citit azi, el reclamă un efort invers celui din 1972:De a descoperi în Rusia lui Putin notele comune cu Uniunea Sovietică a lui Stalin şi a lui Brejnev.În aceasta constă uluitoarea actualitate a textului Relaţiile Româno-ruse.Mai ales pentru noi, românii de azi, la fel de ignoranţi într-ale Rusiei ca românii denunţaţi astfel de Pamfil Şeicaru în eseul său.NOTĂ: Acest editorial este preluat integral de pe cristoiublog.ro.