qanastek/EMEA-V3 huggingface dataset:
Patients and doctors need to be aware that Baraclude belongs to a group of medicines, the nucleoside analogues, which have been known to cause ‘ lactic acidosis’: when the level of the chemical lactic acid becomes abnormally high in the blood, causing nausea, vomiting and stomach pain.
Pacientiem un ārstiem jāapzinās, ka Baraclude pieder pie zāļu grupas, nukleozīdajiem analogiem, kas zināmas kā laktacidozi izraisošas zāles: kad ķīmiskās pienskābes līmenis asinīs kļūst pārmērīgi augsts, izraisot nelabumu, vemšanu un sāpes vēderā.
Patients also need to know that they may also suffer a worsening of their liver disease.
Pacientiem jāzina arī tas, ka viņu aknu slimība var saasināties.
This can happen during the treatment, or after it has been stopped.
Tas var notikt gan terapijas laikā, gan arī pēc tam, kad tā pārtraukta.
Resistance to entecavir (when a virus becomes insensitive to the antiviral) has been seen in lamivudine-refractory patients.
Lamivudīna refraktārajos pacientos tika novērota rezistence pret entekavīru (vīruss kļūst nejutīgs pret antivīrusu).
As resistance may have an impact on effectiveness, this will be closely monitored during long-term follow-up.
Tā kā rezistence var ietekmēt zāļu iedarbīgumu, tai tiks pievērsta liela vērība ilgstošās plānveida pārbaudēs.
Why has Baraclude been approved?
Kāpēc Baraclude tika apstiprināts?
The Committee for Medicinal Products for Human Use (CHMP) concluded that Baraclude had shown that it was as or more effective than the current treatment for hepatitis B virus infections.
Cilvēkiem paredzēto zāļu komiteja (CHMP) secināja, ka hepatīta B vīrusa infekciju ārstēšanā Baraclude bija tikpat iedarbīgs vai pat iedarbīgāks par pašreizējo terapiju.
They recommended that Baraclude be given marketing authorisation.
Komiteja nolēma, ka pacientiem ar hronisko hepatītu B ar kompensētu aknu saslimšanu Baraclude priekšrocības ir lielākas par šo zāļu radīto risku, un ieteica izsniegt Baraclude reģistrācijas apliecību.
Other information about Baraclude:
Cita informācija par Baraclude:
The European Commission granted a marketing authorisation valid throughout the European Union for Baraclude to BRISTOL-MYERS SQUIBB PHARMA EEIG on 26 June 2006.
Eiropas Komisija 2006. gada 26. jūnijā izsniedza Baraclude reģistrācijas apliecību, kas derīga visā Eiropas Savienībā, uzņēmumam BRISTOL- MYERS SQUIBB PHARMA EEIG.
The full EPAR for Baraclude can be found here.
Pilns Baraclude EPAR teksts ir atrodams šeit.
This summary was last updated in 05-2006.
Šis kopsavilkums pēdējo reizi tika atjaunināts 05- 2006.
bottle (HDPE) bottle (HDPE) blister (alu/ alu) blister (alu/ alu)
Pudele (ABPE) Blisteris (alu/ alu) Pudele (ABPE) Blisteris (alu/ alu)
30 tablets 30 tablets 30 x 1 tablets 30 x 1 tablets
30 tabletes 30 x 1 tabletes 30 tabletes 30 x 1 tabletes
Oral solution
Šķīdums iekšķīgai lietošanai Apvalkotā tablete Apvalkotā tablete
Oral use
Iekšķīgai lietošanai Iekšķīgai lietošanai Iekšķīgai lietošanai
bottle (HDPE)
Pudele (ABPE) Blisteris (alu/ alu) Blisteris (alu/ alu)
90 x 1 tablets 90 x 1 tablets
1 pudele + mērkarote 90 x 1 tabletes 90 x 1 tabletes
Baraclude 0.5 mg film-coated tablets
Baraclude 0, 5 mg apvalkotās tabletes
Each tablet contains 0.5 mg entecavir (as monohydrate).
Katra tablete satur 0, 5 mg entekavīra (monohidrāta veidā) (Entecavir).
Excipients: each tablet contains 120.5 mg lactose.
Palīgvielas: katra tablete satur 120, 5 mg laktozes.
Film-coated tablet (tablet)
Apvalkotās tabletes (tabletes)
White to off-white and triangular-shaped tablet with “ BMS ” debossed on one side and “ 1611” on the other.
Balta vai pelēkbalta un trīsstūra formas tablete ar “ BMS ” vienā pusē un “ 1611 ” otrā.
Baraclude is indicated for the treatment of chronic hepatitis B virus (HBV) infection in adults with compensated liver disease and evidence of active viral replication, persistently elevated serum alanine aminotransferase (ALT) levels and histological evidence of active inflammation and/ or fibrosis.
Baraclude indicēts hroniska hepatīta B vīrusa (HBV) infekcijas ārstēšanai pieaugušajiem ar kompensētu aknu slimību un pierādītu vīrusu aktīvu replikāciju, nemitīgi paaugstinātu seruma alanīna aminotransferāzi (ALAT) un aktīva iekaisuma un/ vai fibrozes histoloģiskām pazīmēm.
This indication is based on clinical trial data in nucleoside naive patients with HBeAg positive and HBeAg negative HBV infection.
Šīs indikācijas pamatotas ar klīnisko pētījumu datiem par iepriekš nukleozīdus nelietojušiem slimniekiem ar HBeAg pozitīvu un HBeAg negatīvu HBV infekciju.
With respect to patients with lamivudine-refractory hepatitis B, see sections 4.4 and 5.1.
Par slimniekiem ar lamivudīna- refraktāru hepatītu B skatīt apakšpunktu 4. 4 un 5. 1.
Therapy should be initiated by a physician experienced in the management of chronic hepatitis B infection.
Terapija jāuzsāk ārstam, kam ir pieredze hroniska hepatīta B infekcijas ārstēšanā.
Baraclude should be taken orally, once-daily.
Baraclude jāieņem iekšķīgi vienreiz dienā.
Nucleoside naïve patients: the recommended dose is 0.5 mg once daily, with or without food.
Slimniekiem, kas agrāk nav ārstēti ar nukleozīdiem: ieteicamā deva ir 0, 5 mg vienreiz dienā ar ēdienu vai bez tā.
Lamivudine-refractory patients (i. e. with evidence of viraemia while on lamivudine or the presence of lamivudine resistance [LVDr] mutations) (see sections 4.4 and 5.1): the recommended dose is 1 mg once daily, which must be taken on an empty stomach (more than 2 hours before or more than 2 hours after a meal) (see section 5.2).
Pret lamivudīnu refraktāriem slimniekiem (proti, terapijas ar lamivudīnu laikā ir pierādīta virēmija vai ir lamivudīna rezistences mutācijas [LVDr]) (skatīt apakšpunktu 4. 4 un 5. 1): rekomendētā deva ir 1 mg vienreiz dienā, ko jāiedzer tukšā dūšā (vairāk nekā 2 stundas pirms un vairāk nekā 2 stundas pēc ēšanas (skatīt apakšpunktu 5. 2).
Duration of therapy: the optimal duration of treatment is unknown.
Terapijas ilgums: optimālais terapijas ilgums nav zināms.
Treatment discontinuation may be considered as follows:
Apsvērumi terapijas pārtraukšanai var būt sekojoši:
In HBeAg positive patients, treatment should be administered at least until HBe seroconversion (HBeAg loss and HBV DNA loss with anti-HBe detection on two consecutive serum samples at least 3-6 months apart) or until HBs seroconversion or there is loss of efficacy (see section 4.4).
HBeAg pozitīviem pacientiem terapija jāturpina vismaz līdz HBe serokonversijai (HBeAg zudums un HBV DNS zudums ar anti- HBe konstatāciju divos secīgos seruma paraugos vismaz pēc 3 - 6 mēnešiem) vai līdz HBs serokonversijai, vai ja ir zudusi efektivitāte (skatīt apakšpunktu 4. 4).
In HBeAg negative patients, treatment should be administered at least until HBs seroconversion or there is evidence of loss of efficacy.
HBeAg negatīviem pacientiem terapija jāturpina vismaz līdz HBs serokonversijai vai kamēr pierādās neefektivitāte.
With prolonged treatment for more than 2 years, regular reassessment is recommended to confirm that continuing the selected therapy remains appropriate for the patient.
Ja terapija ilgst vairāk nekā 2 gadus, ieteicams regulāri veikt novērtēšanu, lai pārliecinātos, ka izvēlētā terapija joprojām ir pacientam atbilstoša.
2 Children and adolescents:
2 Bērniem un pusaudžiem:
Baraclude is not recommended for use in children below 18 years due to a lack of data on safety and efficacy.
Baraclude nav ieteicams lietošanai bērniem līdz 18 gadu vecumam, jo nav pietiekamas informācijas par drošību un efektivitāti.
Elderly: no dosage adjustment based on age is required.
Vecāka gadagājuma pacientiem: nav nepieciešama devas pielāgošana, ņemot vērā vecumu.
The dose should be adjusted according to the patient ’ s renal function (see dosage recommendations in renal impairment and section 5.2).
Deva jāpiemēro atbilstoši pacienta nieru funkcijai (skatīt devu pielāgošanu nieru traucējumu gadījumos un apakšpunktu 5. 2).
Gender and race: no dosage adjustment based on gender or race is required.
Dzimums un rase: nav nepieciešama devas pielāgošana atkarībā no dzimuma un rases.
Renal impairment: the clearance of entecavir decreases with decreasing creatinine clearance (see section 5.2).
Nieru darbības traucējumi: entekavīra klīrenss samazinās līdz ar kreatinīna klīrensa samazināšanos (skatīt apakšpunktu 5. 2).
Dose adjustment is recommended for patients with creatinine clearance < 50 ml/ min, including those on haemodialysis or continuous ambulatory peritoneal dialysis (CAPD).
Devas pielāgošana ir nepieciešama pacientiem ar kreatinīna klīrensu < 50 ml/ min, tostarp pacientiem ar hemodialīzi vai ilgstošu ambulatoru peritoneālo dialīzi (CAPD).
A reduction of the daily dose using Baraclude oral solution, as detailed in the table, is recommended.
Ir ieteicama Baraclude šķīduma iekšķīgai lietošanai dienas devas samazināšana, kā norādīts tabulā.
As an alternative, in case the oral solution is not available, the dose can be adjusted by increasing the dosage interval, also shown in the table.
Ja šķīdums iekšķīgai lietošanai nav pieejams, kā alternatīvu variantu var izmantot devas pielāgošanu, palielinot intervālu starp devām, kas arī norādīts tabulā.
Therefore, virological response should be closely monitored.
Ieteiktās devu modifikācijas balstās uz limitētu datu ekstrapolāciju un to drošība un efektivitāte nav klīniski izvērtēta, tāpēc viroloģiskā reakcija rūpīgi jākontrolē.
Baraclude dosage*
Baraclude devas un lietošana *
Nucleoside naïve patients
Slimnieki, kas agrāk nav ārstēti ar nukleozīdiem
Lamivudine-refractory
0, 5 mg vienreiz dienā
0.5 mg once daily 0.25 mg once daily* OR 0.5 mg every 48 hours
0, 25 mg vienreiz dienā * vai
1 mg once daily 0.5 mg once daily
0, 5 mg vienreiz dienā
0.15 mg once daily* OR 0.5 mg every 72 hours
0, 5 mg ik pēc 72 stundām
0.3 mg once daily* OR 0.5 mg every 48 hours
0, 5 mg ik pēc 48 stundām
0.05 mg once daily* OR 0.5 mg every 5-7 days
0, 5 mg ik pēc 5- 7 dienām
0.1 mg once daily* OR 0.5 mg every 72 hours
0, 5 mg ik pēc 72 stundām
* for doses < 0.5 mg Baraclude oral solution is recommended. ** on haemodialysis days, administer entecavir after haemodialysis.
* devām < 0, 5 mg ir ieteicams Baraclude šķīdums iekšķīgai lietošanai. ** hemodialīzes dienās; entekavīru lieto pēc hemodialīzes.
Hepatic impairment: no dose adjustment is required in patients with hepatic impairment.
Aknu darbības traucējumi: nav nepieciešama devas pielāgošana slimniekiem ar aknu darbības traucējumiem.
Renal impairment: dosage adjustment is recommended for patients with renal impairment (see section 4.2).
Nieru bojājums: ieteicams piemērot devas slimniekiem ar nieru darbības traucējumiem (skatīt apakšpunktu 4. 2).
Exacerbations of hepatitis: spontaneous exacerbations in chronic hepatitis B are relatively common and are characterised by transient increases in serum ALT.
Hepatīta paasinājums: hroniska B hepatīta spontāni paasinājumi ir relatīvi bieži, un tiem raksturīga ir pārejoša seruma ALAT paaugstināšanās.
After initiating antiviral therapy, serum ALT may increase in some patients as serum HBV DNA levels decline (see section 4.8).
Pēc pretvīrusu terapijas uzsākšanas dažiem pacientiem var paaugstināties seruma ALAT līmenis līdz ar seruma HBV DNS līmeņa samazināšanos (skatīt apakšpunktu 4. 8).
Among entecavir-treated patients on-treatment exacerbations had a median time of onset of 4-5 weeks.
Pacientiem, kas tiek ārstēti ar entekavīru, paasinājumu iestāšanās laiks vidēji ir 4 - 5 nedēļas.
In patients with compensated liver disease, these increases in serum ALT are generally not accompanied by an increase in serum bilirubin concentrations or hepatic decompensation.
Pacientiem ar
Patients with cirrhosis may be at a higher risk for hepatic decompensation following hepatitis exacerbation, and therefore should be monitored closely during therapy.
3 cirozi var būt augstāks aknu dekompensācijas risks pēc hepatīta paasināšanās, tāpēc terapijas laikā viņi rūpīgi jānovēro.
3 Acute exacerbation of hepatitis has also been reported in patients who have discontinued hepatitis B therapy.
Pacientiem, kas pārtrauca B hepatīta terapiju, arī ziņots par hepatīta akūtiem paasinājumiem.
Post-treatment exacerbations are usually associated with rising HBV DNA, and the majority appears to be self-limited.
Pēcterapijas paasinājumus parasti pavada HBV DNS paaugstināšanās, un lielākā daļa ir pašlimitējoši.
However, severe exacerbations, including fatalities, have been reported.
Tomēr ir ziņots arī par smagiem paasinājumiem, tostarp letāliem.
Among entecavir-treated nucleoside naive patients, post-treatment exacerbations had a median time to onset of 23-24 weeks, and most were reported in HBeAg negative patients (see section 4.8).
Ar entekavīru ārstētiem pacientiem, kuri agrāk nebija ārstēti ar nukleozīdiem, pēcterapijas paasinājumi vidēji sākās 23 - 24 nedēļā, un lielākā daļa bija HBeAg negatīviem pacientiem (skatīt apakšpunktu 4. 8).
Hepatic function should be monitored at repeated intervals with both clinical and laboratory follow-up for at least 6 months after discontinuation of hepatitis B therapy.
Aknu funkcija jākontrolē atkārtoti, izmeklējot gan klīniski, gan laboratoriski vismaz 6 mēnešus pēc B hepatīta terapijas pārtraukšanas.
If appropriate, resumption of hepatitis B therapy may be warranted.
Ja nepieciešams, var būt pamatota B hepatīta terapijas atsākšana.
Patients with decompensated cirrhosis: a higher rate of serious hepatic adverse events has been observed in patients with decompensated cirrhosis compared with rates in patients with compensated liver function.
Pacienti ar dekompensētu cirozi: lielāks nopietnu aknu blakusparādību risks novērots pacientiem ar dekompensētu cirozi, salīdzinot ar tiem pacientiem, kam aknu funkcija kompensēta.
This observation is based on limited experience in 45 patients with Child-Pugh score ≥ 7 at the start of entecavir treatment.
Šis novērojums pamatots ar ierobežotu pieredzi ar 45 pacientiem, kam Child- Pugh punktu skaits ≥ 7 bija terapijas ar entekavīru sākumā.
These patients should be regularly monitored for clinical, virological and serological parameters associated with hepatitis B, liver and renal function and antiviral response during treatment, and if treatment is discontinued, for at least 6 months thereafter.
Regulāri jāmonitorē šo pacientu klīniskie, viroloģiskie un seroloģiskie B hepatīta parametri, aknu un nieru funkcija un antivirālā reakcija ārstēšanas laikā, un, ja terapija tiek pārtraukta, vismaz 6 mēnešus vēl pēc tam.
Patients experiencing signs of hepatic insufficiency during or post-treatment should be monitored more frequently as appropriate.
Pacienti, kam ir aknu mazspējas pazīmes, atbilstoši jānovēro terapijas un laikā un pēc tam biežāk.
Lactic acidosis and severe hepatomegaly with steatosis: occurrences of lactic acidosis (in the absence of hypoxaemia), sometimes fatal, usually associated with severe hepatomegaly and hepatic steatosis, have been reported with the use of nucleoside analogues.
Laktacidoze un smaga hepatomegālija ar steatozi: sakarā ar nukleozīdu analogu lietošanu ziņots par laktacidozi (bez hipoksēmijas), dažreiz letālu, kas parasti bija saistīta ar smagu hepatomegāliju un aknu steatozi.
As entecavir is a nucleoside analogue, this risk cannot be excluded.
Tā kā entekavīrs ir nukleozīdu analogs, šādu risku nevar izslēgt.
Treatment with nucleoside analogues should be discontinued when rapidly elevating aminotransferase levels, progressive hepatomegaly or metabolic/ lactic acidosis of unknown aetiology occur.
Ārstēšana ar nukleozīdu analogiem jāpārtrauc, ja strauji paaugstinās aminotransferāžu līmenis, progresē hepatomegālija vai metabola / laktacidoze, kuras etioloģija nav zināma.
Benign digestive symptoms, such as nausea, vomiting and abdominal pain, might be indicative of lactic acidosis development.
Labdabīgi gremošanas traucējumu simptomi, piemēram, slikta dūša, vemšana un sāpes vēderā var norādīt uz laktacidozes attīstību.
Severe cases, sometimes with fatal outcome, were associated with pancreatitis, liver failure/ hepatic steatosis, renal failure and higher levels of serum lactate.
Smagi gadījumi, kas dažreiz bija letāli, bija saistīti ar pankreatītu, aknu mazspēju/ aknu steatozi, nieru mazspēju un paaugstinātu laktāta līmeni serumā.
Caution should be exercised when prescribing nucleoside analogues to any patient (particularly obese women) with hepatomegaly, hepatitis or other known risk factors for liver disease.
Jāievēro piesardzība, ja ordinē nukleozīdu analogus jebkuram pacientam (sevišķi sievietēm ar paaugstinātu ķermeņa masu) ar hepatomegāliju, hepatītu vai, ja ir citi aknu slimības riska faktori.
These patients should be followed closely.
Šos pacientus rūpīgi jānovēro.
To differentiate between elevations in aminotransferases due to response to treatment and increases potentially related to lactic acidosis, physicians should ensure that changes in ALT are associated with improvements in other laboratory markers of chronic hepatitis B.
Lai diferencētu aminotransferāžu paaugstināšanos kā reakciju uz ārstēšanu no paaugstināšanās sakarā ar varbūtēju laktacidozi, ārstam jāpārliecinās, ka ALAT pārmaiņas pavada hroniskā B hepatīta citu laboratorisko marķieru uzlabošanās.
Resistance and specific precaution for lamivudine-refractory patients: mutations in the HBV polymerase that encode lamivudine-resistance substitutions may lead to the subsequent emergence of secondary substitutions, including those associated with entecavir associated resistance (ETVr).
HBV polimerāzes mutācijas, kas kodē lamivudīna rezistences substitūcijas, var novest pie turpmāku sekundāru substitūciju rašanās, tostarp tādu, kas saistītas ar entekavīra rezistenci (ETVr).
In a small percentage of lamivudine-refractory patients, ETVr substitutions at residues rtT184, rtS202 or rtM250 were present at baseline.
Nelielai lamivudīna refraktāru pacientu daļai ETVr substitūcijas rtT184, rtS202 vai rtM250 atlieku daudzumā bija jau sākotnēji.
Patients with lamivudine-resistant HBV are at higher risk of developing subsequent entecavir resistance than patients without lamivudine resistance.
Pacientiem ar lamivudīna- rezistentu HBV ir lielāks turpmākas entekavīra rezistences veidošanās risks nekā pacientiem bez lamivudīna rezistences.
The cumulative probability of emerging genotypic entecavir resistance after 1, 2, 3, 4 and 5 years treatment in the lamivudine-refractory studies was 6%, 15%, 36%, 47% and 51%, respectively.
Kumulatīvā genotipiskas entekavīra rezistences rašanās varbūtība pēc 1, 2, 3, 4 un 5 ārstēšanas gadiem lamivudīna refraktaritātes pētījumos bija attiecīgi 6%, 15%, 36%, 47% un 51%.
Virological response should be frequently monitored in the lamivudine-refractory population and appropriate resistance testing should be performed.
Pret lamivudīnu refraktārajā populācijā bieži jāpārbauda viroloģiskā atbildes reakcija, kā arī jāveic atbilstošas rezistences pārbaudes.
In patients with a suboptimal virological response after 24 weeks of treatment with entecavir, a modification of treatment should be considered (see sections 4.5 and 5.1).
Pacientiem ar suboptimālu viroloģisko atbildes reakciju pēc 24 ārstēšanas nedēļām ar entekavīru jāapsver terapijas maiņas nepieciešamība (skatīt apakšpunktu 4. 5 un 5. 1).
Liver transplant recipients: there are limited data on efficacy and safety of entecavir in liver transplant recipients.
Aknu transplantāta recipienti: dati par entekavīra efektivitāti un drošību aknu transplantāta recipientiem ir ierobežoti.
Renal function should be carefully evaluated before and during entecavir therapy in liver transplant recipients receiving cyclosporine or tacrolimus (see section 5.2).
Rūpīgi jāizvērtē nieru funkcija pirms terapijas ar entekavīru un tās laikā aknu transplantāta recipientiem, kuri saņem ciklosporīnu vai takrolimu (skatīt apakšpunktu 5. 2).
Co-infection with hepatitis C or D: there are no data on the efficacy of entecavir in patients co-infected with hepatitis C or D virus.
Līdztekus infekcija ar hepatītu C vai D: nav datu par entekavīra efektivitāti pacientiem, kas līdztekus inficēti arī ar hepatītu C vai D vīrusu.
Human immunodeficiency virus (HIV)/ HBV co-infected patients not receiving concomitant antiretroviral therapy: entecavir has not been evaluated in HIV/ HBV co-infected patients not
Ar cilvēka imūndeficīta vīrusu (HIV) HBV vienlaicīgi inficēti pacienti, kas līdztekus nesaņem antiretroviālo terapiju: entekavīra darbība nav izvērtēta pacientiem, kas vienlaikus ir inficēti ar HIV
4 concurrently receiving effective HIV treatment.
4 vai HBV un nesaņem efektīvu HIV ārstēšanu.
Emergence of HIV resistance has been observed when entecavir was used to treat chronic hepatitis B infection in patients with HIV infection not receiving highly active antiretroviral therapy (HAART) (see section 5.1).
HIV rezistences rašanās tika novērota, kad entekavīru lietoja hroniskas hepatīta B infekcijas ārstēšanai HIV inficētiem pacientiem, kuri nesaņēma augsti aktīvo antiretrovirālo terapiju (AAART) (skatīt apakšpunktu 5. 1).
Therefore, therapy with entecavir should not be used for HIV/ HBV co-infected patients who are not receiving HAART.
Tādēļ tādu pacientu ārstēšanā, kuri vienlaicīgi inficēti ar HIV vai HBV un nesaņem AAART, terapija ar entekavīru nav jāizmanto.
Entecavir has not been studied as a treatment for HIV infection and is not recommended for this use.
Entekavīrs nav pētīts HIV infekciju ārstēšanā un to neiesaka izmantot šādam mērķim.
HIV/ HBV co-infected patients receiving concomitant antiretroviral therapy: entecavir has been studied in 68 adults with HIV/ HBV co-infection receiving a lamivudine-containing HAART regimen (see section 5.1).
HIV/ HBV inficēti pacienti, kas līdztekus saņem antiretroviālo terapiju: entekavīra darbība ir pētīta 68 pieaugušajiem, kuri vienlaikus bija inficēti ar HIV vai HBV un AAART ietvaros saņēma lamivudīnu (skatīt apakšpunktu 5. 1).
No data are available on the efficacy of entecavir in HBeAg-negative patients co-infected with HIV.
Nav pieejami dati par entekavira efektivitāti HBeAg negatīviem pacientiem, kas vienlaikus inficēti arī ar HIV.
There are limited data on patients co-infected with HIV who have low CD4 cell counts (< 200 cells/ mm3).
Dati ir ierobežoti par vienlaikus arī ar HIV inficētiem pacientiem, kam ir mazs CD4 šūnu daudzums (< 200 šūnas/ mm3).
General: patients should be advised that therapy with entecavir has not been proven to reduce the risk of transmission of HBV and therefore appropriate precautions should still be taken.
Vispārēji: pacientam jāpaskaidro, ka nav pierādīts, ka terapija ar entekavīru pazeminātu HBV pārnešanas risku un tāpēc joprojām jāievēro atbilstoša piesardzība.
Lactose: this medicinal product contains 120.5 mg of lactose in each 0.5 mg daily dose.
Laktoze: šīs zāles satur 120, 5 mg laktozes katrā 0, 5 mg dienas devā.
Patients with rare hereditary problems of galactose intolerance, the Lapp lactase deficiency or glucose-galactose malabsorption should not take this medicine.
Pacientiem ar retu pārmantotu galaktozes nepanesamību, Lapp laktāzes nepietiekamību vai glikozes – galaktozes absorbcijas traucējumiem šīs zāles nav ieteicams lietot.
A lactose-free Baraclude oral solution is available for these individuals.
Šādiem pacientiem ir pieejams laktozi nesaturošs Baraclude šķīdums iekšķīgai lietošanai.
Since entecavir is predominantly eliminated by the kidney (see section 5.2), coadministration with medicinal products that reduce renal function or compete for active tubular secretion may increase serum concentrations of either medicinal product.
Tā kā entekavīrs tiek izvadīts galvenokārt caur nierēm (skatīt apakšpunktu 5. 2), tā vienlaikus lietošana ar zālēm, kas samazina nieru funkciju vai konkurē par aktīvo sekrēciju kanāliņos, var paaugstināt abu zāļu koncentrāciju serumā.
Apart from lamivudine, adefovir dipivoxil and tenofovir disoproxil fumarate, the effects of coadministration of entecavir with medicinal products that are excreted renally or affect renal function have not been evaluated.
Izņemot lamivudīnu, adefovīra dipivoksilu un tenofovīra dizoproksilfumarātu, entekavīra vienlaikus lietošana ar citām zālēm, kas tiek izvadītas renāli vai ietekmē nieru funkciju, nav izvērtēta.
Patients should be monitored closely for adverse reactions when entecavir is coadministered with such medicinal products.
Ja entekavīru lieto vienlaikus ar šādām zālēm, tad pacients rūpīgi jānovēro, vai nav blakusparādību.
No pharmacokinetic interactions between entecavir and lamivudine, adefovir or tenofovir were observed.
Nav novērota farmakokinētiska mijiedarbība starp entekavīru un lamivudīnu, adefovīru vai tenofovīru.
Entecavir is not a substrate, an inducer or an inhibitor of cytochrome P450 (CYP450) enzymes (see section 5.2).
Entekavīrs nav citohroma P450 (CYP450) enzīmu substrāts, induktors vai inhibitors (skatīt apakšpunktu 5. 2).
Therefore CYP450 mediated drug interactions are unlikely to occur with entecavir.
Tāpēc nav paredzamas, ka varētu būt iespējamas CYP450 mediētas zāļu mijiedarbības ar entekavīru.
There are no adequate data from the use of entecavir in pregnant women.
Nav pietiekamu datu par entekavīra lietošanu grūtniecēm.
Studies in animals have shown reproductive toxicity at high doses (see section 5.3).
Pētījumi ar dzīvniekiem pierāda reproduktīvo toksicitāti pēc lielām devām (skatīt apakšpunktu 5. 3).
Baraclude should not be used during pregnancy unless clearly necessary.
Baraclude grūtniecības laikā nevajadzētu lietot, ja vien nav absolūta nepieciešamība.
Given that the potential risks to the developing foetus are unknown, women of child-bearing potential should use effective contraception.
Ņemot vērā, ka potenciālais risks auglim nav zināms, sievietēm reproduktīvā vecumā jālieto efektīva kontracepcijas metode.
There are no data on the effect of entecavir on transmission of HBV from mother to newborn infant.
Nav datu par entekavīra ietekmi uz HBV pārnešanu no mātes jaundzimušajam.
Therefore, appropriate interventions should be used to prevent neonatal acquisition of HBV.
Tāpēc atbilstoši jārīkojas, lai jaundzimušais neiegūst HBV.
It is unknown whether entecavir is excreted in human breast milk.
Nav zināms, vai entekavīrs nonāk mātes pienā.
Animal studies have shown excretion of entecavir in breast milk.
Pētījumi ar dzīvniekiem parādīja, ka entekavīrs tiek ekskretēts pienā.
Breastfeeding is not recommended during treatment with Baraclude.
Ārstēšanas ar Baraclude laikā bērnu zīdīt nav ieteicams.
No effect on such activities is expected based on the pharmacodynamic profile of entecavir.
No entekavīra farmakodinamiskās iedarbes profila var spriest, ka ietekme uz šīm spējām nav sagaidāma.
Dizziness, fatigue and somnolence are common side effects which may impair the ability to drive and use machines.
Reibonis, nogurums un miegainība ir biežas blakusparādības, kas var kavēt spēju vadīt transportlīdzekļus un apkalpot mehānismus.
5 4.8 Undesirable effects
5 4. 8 Nevēlamās blakusparādības
Assessment of adverse reactions is based on four clinical studies in which 1,720 patients with chronic hepatitis B infection received double-blind treatment with entecavir 0.5 mg/ day (n = 679), entecavir 1 mg/ day (n = 183), or lamivudine (n = 858) for up to 107 weeks.
Nevēlamo blakusparādību novērtējums pamatots ar četriem klīniskiem pētījumiem, kuros 1720 pacienti ar hronisku B hepatīta infekciju, lietojot dubultaklo metodi, tika ārstēti līdz 107 nedēļām ilgstoši ar entekavīru 0, 5 mg/ dienā (n = 679), entekavīru 1 mg/ dienā (n = 183) vai lamivudīnu (n = 858).
The safety profiles of entecavir and lamivudine, including laboratory test abnormalities, were comparable in these studies.
Entekavīra un lamivudīna drošības raksturojums, tostarp laboratorisko izmeklējumu patoloģija, šajos pētījumos bija līdzīgi.
The most common adverse reactions of any severity with at least a possible relation to entecavir were headache (9%), fatigue (6%), dizziness (4%) and nausea (3%).
Visbiežākā blakusparādība jebkurā smaguma pakāpē, ko vismaz varbūtēji varēja saistīt ar entekavīru, bija galvassāpes (9%), nogurums (6%), reibonis (4%) un slikta dūša (3%).
Adverse reactions considered at least possibly related to treatment with entecavir are listed by body system organ class.
Nevēlamās blakusparādības, ko vismaz varbūtēji varēja saistīt ar entekavīra lietošanu, tiek uzskaitītas atbilstoši orgānu sistēmām.
Frequency is defined as very common (≥ 1/ 10); common (≥ 1/ 100, < 1/ 10).
Sastopamību apzīmē sekojoši: ļoti bieži (≥ 1/ 10); bieži (≥ 1/ 100, < 1/ 10).
Experience in nucleoside naive patients (HBeAg positive and negative):
Pieredze ar pacientiem, kas agrāk nebija saņēmuši nukleozīdus (HBeAg pozitīvie un negatīvie):
The safety profile is based on treatment exposure to entecavir 0.5 mg once daily for a median of 53 weeks.
Drošības raksturojums pamatots ar terapeitisku iedarbību, kur entekavīrs 0, 5 mg vienreiz dienā tika lietots vidēji 53 nedēļas.
common: headache, dizziness, somnolence
bieži: galvassāpes, reibonis, miegainība Nervu sistēmas traucējumi:
common: vomiting, diarrhoea, nausea, dyspepsia
bieži: vemšana, caureja, slikta dūša, dispepsija Kuņģa- zarnu trakta traucējumi:
General disorders and administration site conditions:
Vispārēji traucējumi un reakcijas bieži: nogurums ievadīšanas vietā:
Psychiatric disorders:
bieži: bezmiegs Psihiskie traucējumi:
Laboratory test abnormalities:
Laboratorisko analīžu patoloģiskas pārmaiņas:
2% of patients had ALT elevations both > 10 times upper limit of the normal range (ULN) and > 2 times baseline, 5% had ALT elevations > 3 times baseline, and< 1% had ALT elevations > 2 times baseline together with total bilirubin > 2 times ULN and> 2 times baseline.
2% pacientu bija ALAT paaugstināšanās gan > 10 reizes virs normas augšējās robežas (ULN – upper limit of the normal range), gan > 2 reizes no sākotnējā līmeņa, 5% bija ALAT paaugstināšanās > 3 reizes no sākotnējā līmeņa, un < 1% bija ALAT paaugstināšanās > 2 reizes no sākotnējā līmeņa vienlaikus ar kopējā bilirubīna > 2 reizes virs ULN un > 2 reizes no sākotnējā līmeņa.
Albumin levels < 2.5 g/ dl occurred in < 1% of patients, amylase levels > 3 times basel ine in 2%, lipase levels > 3 times baseline in 11% and platelets < 50,000/mm3 in < 1%.
Albumīna līmenis < 2, 5 g/ dl bija < 1% pacientu, amilāzes līmenis > 3 reizes no sākotnējā līmeņa 2%, lipāzes līmenis > 3 reizes no sākotnējā līmeņa 11% un trombocīti < 50000/ mm3 < 1% pacientu.
Treatment beyond 48 weeks: continued treatment with entecavir for a median duration of 96 weeks did not reveal any new safety signals.
Ārstēšana ilgāk par 48 nedēļām: terapijas ar entekavīru turpināšana vidēji 96 nedēļas ilgi neatklāja nekādus jaunus signālus no drošības viedokļa.
Experience in lamivudine-refractory patients:
Pieredze ar pacientiem, kas refraktāri pret lamivudīnu:
The safety profile is based on treatment exposure to entecavir 1 mg once daily for a median of 69 weeks.
Drošības raksturojums pamatots ar terapeitisku iedarbību, kur entekavīrs 1 mg vienreiz dienā tika lietots vidēji 69 nedēļas.
very common: headache common: dizziness, somnolence
ļoti bieži: galvassāpes Nervu sistēmas traucējumi: bieži: reibonis, miegainība
common: insomnia
Laboratorisko analīžu patoloģiskas pārmaiņas:
2% of patients had ALT elevations both > 10 times ULN and > 2 times baseline, 4% had ALT elevations > 3 times baseline, and< 1% had ALT elevations > 2 times baseline together with total bilirubin > 2 times ULN and> 2 times baseline.
6 paaugstināšanās > 2 reizes no sākotnējā līmeņa vienlaikus ar kopējā bilirubīna > 2 reizes virs ULN un > 2 reizes no sākotnējā līmeņa.
Amylase levels > 3 times baseline occurred in 2% of patients, lipase levels > 3 times baseline in 18% and platelets < 50,000/ mm3 in < 1%.
Amilāzes līmenis > 3 reizes no sākotnējā līmeņa bija 2% pacientu, lipāzes līmenis > 3 reizes no sākotnējā līmeņa 18% un trombocīti < 50000/ mm3 < 1% pacientu.
6 Treatment beyond 48 weeks: continued treatment with entecavir for a median duration of 96 weeks did not reveal any new safety signals.
Ārstēšana ilgāk par 48 nedēļām: terapijas ar entekavīru turpināšana vidēji 96 nedēļas ilgi neatklāja nekādus jaunus signālus no drošības viedokļa.
Exacerbations during treatment: in studies with nucleoside naive patients, on treatment ALT elevations > 10 times ULN and > 2 times baseline occurred in 2% of entecavir treated patients vs 4% of lamivudine treated patients.
Paasinājumi terapijas laikā: pētījumos ar pacientiem, kas agrāk nebija saņēmuši nukleozīdus, terapijas laikā ALAT paaugstināšanās > 10 reizes virs ULN un > 2 reizes no sākotnējā līmeņa bija 2% ar entekavīru ārstēto pacientu, salīdzinot pret 4% ar lamivudīnu ārstēto pacientu.
In studies with lamivudine-refractory patients, on treatment ALT elevations > 10 times ULN and > 2 times baseline occurred in 2% of entecavir treated patients vs 11% of lamivudine treated patients.
Pētījumos ar pacientiem, kas refraktāri pret lamivudīnu, terapijas laikā ALAT paaugstināšanās > 10 reizes virs ULN un > 2 reizes no sākotnējā līmeņa bija 2% ar entekavīru ārstēto pacientu, salīdzinot pret 11% ar lamivudīnu ārstēto pacientu.
Among entecavir-treated patients, on-treatment ALT elevations had a median time to onset of 4-5 weeks, generally resolved with continued treatment, and, in a majority of cases, were associated with a ≥ 2 log10/ ml reduction in viral load that preceded or coincided with the ALT elevation.
Ar entekavīru ārstētiem pacientiem terapijas laikā ALAT paaugstināšanās sākums vidēji bija 4 - 5 nedēļās, parasti tas atrisinājās turpinoties terapijai, un, lielākā daļa gadījumu, tas bija saistīts ar ≥ 2 log10/ ml virālās slodzes samazināšanos, kas bija pirms vai sakrita ar ALAT paaugstināšanos.
Periodic monitoring of hepatic function is recommended during treatment.
Terapijas laikā ieteicams periodiski monitorēt aknu funkciju.
Exacerbations after discontinuation of treatment: acute exacerbations of hepatitis have been reported in patients who have discontinued anti-hepatitis B virus therapy, including therapy with entecavir (see section 4.4).
Paasinājumi pēc terapijas pārtraukšanas: ziņots par hepatīta akūtiem paasinājumiem pacientiem, kas pārtrauca B hepatīta pretvīrusu terapiju, tostarp terapiju ar entekavīru (skatīt apakšpunktu 4. 4).
In studies in nucleoside-naive patients, 6% of entecavir-treated patients and 10% of lamivudine-treated patients experienced ALT elevations (> 10 times ULN and > 2 times reference [minimum of baseline or last end-of-dosing measurement]) during post-treatment follow-up.
Pētījumos ar pacientiem, kas agrāk nebija saņēmuši nukleozīdus, 6% ar entekavīru ārstēto pacientu un 10% ar lamivudīnu ārstēto pacientu bija ALAT paaugstināšanās (> 10 reizes virs ULN un > 2 reizes no atsauces lieluma [minimums no sākotnējā līmeņa vai pēdējais mērījums dozēšanas beigās]) pēcterapijas izmeklēšanā.
Among entecavir-treated nucleoside-naive patients, ALT elevations had a median time to onset of 23-24 weeks, and 86% (24/ 28) of ALT elevations occurred in HBeAg negative patients.
Ar entekavīru ārstētiem pacientiem, kas agrāk nukleozīdu analogus nebija saņēmuši, ALAT paaugstināšanās sākums vidēji bija 23 - 24 nedēļās, un 86% (24/ 28) no ALAT paaugstināšanās gadījumiem bija HBeAg negatīviem pacientiem.
In studies in lamivudine-refractory patients, with only limited numbers of patients being followed up, 11% of entecavir-treated patients and no lamivudine-treated patients developed ALT elevations during post- treatment follow-up.
Pētījumos ar pacientiem, kas bija refraktāri pret lamivudīnu, un kur pacientu skaits, kuru apsekošana tiek turpināta, ir ierobežots, 11% ar entekavīru ārstēto pacientu bija ALAT paaugstināšanās, apsekojot pēcterapijas periodā, bet to nenovēroja nevienam ar lamivudīnu ārstētam pacientam.
In the clinical trials entecavir treatment was discontinued if patients achieved a prespecified response.
Klīniskajos pētījumos ārstēšana ar entekavīru tika pārtraukta, ja pacients sasniedza viņam noteikto reakciju.
If treatment is discontinued without regard to treatment response, the rate of post-treatment ALT flares could be higher.
Ja terapija tiek pārtraukta, reakciju neņemot vērā, ALAT pēcterapijas paaugstināšanās uzliesmojuma pakāpe var būt lielāka.
Experience in patients co-infected with HIV: the safety profile of entecavir in a limited number of HIV/ HBV co-infected patients on lamivudine-containing HAART (highly active antiretroviral therapy) regimens was similar to the safety profile in monoinfected HBV patients (see section 4.4).
Pieredze ar pacientiem, kam vienlaikus ir arī HIV infekcija: entekavīra drošības raksturojums ierobežotam pacientu skaitam, kas vienlaikus inficēti ar HIV/ HBV un kas saņēma lamivudīnu saturošu AAART terapijas režīmu (HAART - highly active antiretroviral therapy: augsti aktīva antiretrovitāla terapija (AAART)), bija līdzīgs tam, kāds tas bija pacientiem ar HBV monoinfekciju (skatīt apakšpunktu 4. 4).
Gender/ age: there was no apparent difference in the safety profile of entecavir with respect to gender (≈ 25% women in the clinical trials) or age (≈ 5% of patients > 65 years of age).
Dzimums/ vecums: nebija manāma starpība entekavīra drošības raksturojumā attiecībā pret dzimumu (≈ 25% sievietes klīniskos pētījumos) vai pret vecumu (≈ 5% pacientu > 65 gadiem).
Decompensated cirrhosis: a higher rate of serious hepatic adverse events has been observed in patients with decompensated cirrhosis compared with rates in patients with compensated liver function.
Dekompensēta ciroze: slimniekiem ar dekompensētu aknu cirozi bija biežāk smagas aknu reakcijas, salīdzinot ar tiem, kam aknu funkcija bija kompensēta.
This observation is based on limited experience in 45 patients with Child-Pugh score ≥ 7 at the start of entecavir treatment.
Šis novērojums pamatots uz pieredzi ar ierobežotu pacientu skaitu – 45 pacienti ar Child- Pugh punktu skaitu ≥ 7 entekavīra terapijas sākumā.
Postmarketing experience: in addition to the adverse drug reactions identified from clinical trials, the following adverse reaction has been identified during post-approval use of entecavir.
Pēcreģistrācijas pieredze: papildus klīniskajos pētījumos noteiktajām blakusparādībām, zemāk ir minēta entekavīra pēcreģistrācijas periodā novērotā blakusparādība.
frequency not known: rash
biežums nav zināms: izsitumi Ādas un zemādas audu bojājumi:
Healthy subjects who received up to 20 mg/ day for up to 14 days, and single doses up to 40 mg had no unexpected adverse reactions.
Veseliem indivīdiem, kas saņēma līdz pat 20 mg/ dienā līdz 14 dienām ilgi, un atsevišķas devas līdz 40 mg, nenovēroja neparedzētas nevēlamas reakcijas.
If overdose occurs, the patient must be monitored for evidence of toxicity and given standard supportive treatment as necessary.
Ja ir pārdozēšana, pacientu jānovēro, vai nav toksiskuma pazīmes un jānodrošina ar nepieciešamo standarta atbalstošo terapiju.
Pharmacotherapeutic group: nucleoside and nucleotide reverse transcriptase inhibitors
Farmakoterapeitiskā grupa: nukleozīdu un nukleotīdu reversās transkriptāzes inhibitori ATĶ kods:
Mechanism of action: entecavir, a guanosine nucleoside analogue with activity against HBV polymerase, is efficiently phosphorylated to the active triphosphate (TP) form, which has an intracellular half-life of 15 hours.
Tas efektīvi tiek fosforilēts par aktīvu trifosfāta (TF) formu, kura intracelulārais eliminācijas pusperiods ir 15 stundas.
By competing with the natural substrate deoxyguanosine TP, entecavir-TP functionally inhibits the 3 activities of the viral polymerase:
Konkurējot ar dabisko substrātu dezoksiguanozīna TF, entekavīra TF funkcionāli kavē vīrusa polimerāzes 3 darbības:
(1) priming of the HBV polymerase, (2) reverse transcription of the negative strand DNA from the pregenomic messenger RNA, and (3) synthesis of the positive strand HBV DNA.
(1) HBV polimerāzes sagatavošanu, (2) DNS negatīvās virknes reverso transkripciju no pregenomā mesendžera RNS un (3) HBV DNS pozitīvās virknes sintēzi.
The entecavir-TP Ki for HBV DNA polymerase is 0.0012 μ M.
Entekavīra TF Ki priekš HBV DNS polimerāzes ir 0, 0012 μM.
Entecavir-TP is a weak inhibitor of cellular DNA polymerases α, β, and δ with Ki values of 18 to 40 µM.
Entekavīra TF ir celulārās α, β un δ DNS polimerāzes vājš inhibitors ar Ki = 18- 40 µM.
In addition, high exposures of entecavir had no relevant adverse effects on γ polymerase or mitochondrial DNA synthesis in HepG2 cells (Ki > 160 µM).
Bez tam, entekavīra augstām iedarbībām nav izteiktu nevēlamu efektu uz mitohondriju DNS γ polimerāzes sintēzi HepG2 šūnās (Ki > 160 µM).
Antiviral activity: entecavir inhibited HBV DNA synthesis (50% reduction, EC50) at a concentration of 0.004 µM in human HepG2 cells transfected with wild-type HBV.
Pretvīrusu aktivitāte: entekavīrs 0, 004 µM koncentrācijā kavē HBV DNS sintēzi (50% samazināšanās, EC50) cilvēka HepG2 šūnās, kas transinficētas ar dabisko HBV tipu.
The median EC50 value for entecavir against LVDr HBV (rtL180M and rtM204V) was 0.026 µM (range 0.010-0.059 µM).
Entekavīra vidējais EC50 pret LVDr HBV (rtL180M un rtM204V) bija 0, 026 µM (robežās 0, 010 - 0, 059 µM).
Recombinant viruses encoding adefovir-resistant substitutions at either rtN236T or rtA181V remained fully susceptible to entecavir.
Rekombinantie vīrusi, kas kodē adefovīra rezistentas substitūcijas rtN236T vai rtA181V, pilnībā saglabā jutību pret entekavīru.
An analysis of the inhibitory activity of entecavir against a panel of laboratory and clinical HIV-1 isolates using a variety of cells and assay conditions yielded EC50 values ranging from 0.026 to > 10 µM; the lower EC50 values were observed when decreased levels of virus were used in the assay.
Analizējot entekavīra inhibējošo aktivitāti vairākos laboratoriskos un klīniskos HIV- 1 izolātos, izmantojot dažādas šūnas un analīzes metodes, tika iegūtas EC50 vērtības diapazonā no 0, 026 līdz > 10 µM; mazākas EC50 vērtības tika iegūtas, kad analīzē tika izmantota zemāka vīrusu koncentrācija.
In cell culture, entecavir selected for an M184I substitution at micromolar concentrations, confirming inhibitory pressure at high entecavir concentrations.
Šūnu kultūrā entekavīrs, kas tika izvēlēts M184I substitūcijai, kuras koncentrācija bija mērāma mikromolos, apstiprināja inhibējošo aktivitāti augstās koncentrācijās.
HIV variants containing the M184V substitution showed loss of susceptibility to entecavir (see section 4.4).
HIV varianti, kas saturēja M184V substitūciju, nebija jutīgi pret entekavīru (skatīt apakšpunktu 4. 4).
In HBV combination assays in cell culture, abacavir, didanosine, lamivudine, stavudine, tenofovir or zidovudine were not antagonistic to the anti-HBV activity of entecavir over a wide range of concentrations.
HBV kombinētās šūnu kultūru analīzēs abakavīrs, didanozīns, lamivudīns, stavudīns, tenofovīrs vai zidovudīns nebija antagonistiski pret entekavīra anti- HBV aktivitāti plašā koncentrāciju diapazonā.
In HIV antiviral assays, entecavir at micromolar concentrations was not antagonistic to the anti-HIV activity in cell culture of these six NRTIs or emtricitabine.
HIV pretvīrusu analīzēs entekavīrs nebija antagonistisks šūnu kultūrā sešu NRTIs vai emtricitabīna anti- HIV aktivitātei koncentrācijā, kas bija mērāma mikromolos.
Resistance in cell culture: relative to wild-type HBV, LVDr viruses containing rtM204V and rtL180M substitutions within the reverse transcriptase exhibit 8-fold decreased susceptibility to entecavir.
Rezistence šūnu kultūrā: salīdzinot ar HBV dabisko tipu, LVDr vīrusiem, kas satur rtM204V un rtL180M substitūcijas reversajā transkriptāzē, ir 8 reizes mazāka jutība pret entekavīru.
Incorporation of additional ETVr amino acid changes rtT184, rtS202 or rtM250 decreases entecavir susceptibility in cell culture.
Šūnu kultūrā ievietojot papildu ETVr aminoskābju izmaiņas rtT184, rtS202 vai rtM250, samazinājās jutība pret entekavīru.
Substitutions observed in clinical isolates (rtT184A, C, F, G, I, L, M or S; rtS202 C, G or I; and/ or rtM250I, L or V) further decreased entecavir susceptibility 16- to 741-fold relative to wild-type virus.
Substitūcijas, ko konstatēja klīniskajos izolātos (rtT184A, C, F, G, I, L, M vai S; rtS202 C, G vai I un/ vai rtM250I, L vai V), samazināja dabiskā vīrusa jutību pret entekavīru no 16 līdz 741 reizei.
The ETVr substitutions at residues rtT184, rtS202 and rtM250 alone have only a modest effect on entecavir susceptibility, and have not been observed in the absence of LVDr substitutions in more than 1000 patient samples sequenced.
ETVr substitūcijas, kas atradās tikai atliekās rtT184, rtS202 vai rtM250, tikai nedaudz ietekmēja jutību pret entekavīru un tās netika konstatētas, pārbaudot vairāk nekā 1 000 pacientu paraugus, kuriem neeksistēja LVDr substitūcijas.
Resistance is mediated by reduced inhibitor binding to the altered HBV reverse transcriptase, and resistant HBV exhibits reduced replication capacity in cell culture.
Rezistence veidojas, samazinoties inhibitora saistīšanās spējai ar izmainīto HBV reverso transkriptāzi, un rezistentais HBV šūnu kultūrā uzrāda samazinātu replikācijas spēju.
Clinical experience: the demonstration of benefit is based on histological, virological, biochemical, and serological responses after 48 weeks of treatment in active-controlled clinical trials of 1,633 adults with chronic hepatitis B infection and evidence of viral replication.
Klīniskā pieredze: noderīgums parādīts aktīvi kontrolētos klīniskos pētījumos ar 1633 pieaugušajiem ar hronisku B hepatīta infekciju un pierādītu vīrusu replikāciju, pamatojoties uz histoloģisko, virusoloģisko, bioķīmisko un seroloģisko reakciju pēc 48 nedēļu terapijas.
In all studies, histological improvement was defined as a ≥ 2-point decrease in Knodell necro- inflammatory score from baseline with no worsening of the Knodell fibrosis score.
Visos pētījumos histoloģiska uzlabošanās tika apzīmēta kā ≥ 2- punktu mazināšanās no sākotnējā stāvokļa pēc Knodela nekro- iekaisuma punktu vērtējuma, bez pasliktināšanās Knodela fibrozes punktu vērtējumā.
Responses for patients with baseline Knodell Fibrosis Scores of 4 (cirrhosis) were comparable to overall responses on all efficacy outcome measures (all patients had compensated liver disease).
Reakcijas pacientiem ar Knodela Fibrozes punktu vērtējumu 4 (ciroze) sākotnēji bija salīdzināmas ar vispārēju reakciju visos efektivitātes gala rādītājos (visiem pacientiem bija kompensēta aknu slimība).
High baseline Knodell necroinflammatory scores (> 10) were associated with greater histological improvement in nucleoside- naive patients.
Augsts Knodela nekro- iekaisuma punktu vērtējums sākotnēji (> 10) bija
Baseline ALT levels ≥ 2 x ULN and baseline HBV DNA ≤ 9.0 log10 copies/ ml were both associated with higher rates of virologic response (Week 48 HBV DNA < 400 copies/ ml) in nucleoside-naive HBeAg-positive patients.
ALAT sākotnējs līmenis ≥ 2 x ULN un sākotnēji HBV DNS ≤ 9, 0 log10 kopijas/ ml bija saistīts ar biežāku viroloģisku reakciju (48 nedēļā HBV DNS < 400 kopijas/ ml) ar nukleozīdiem agrāk neārstētiem pacientiem.
Regardless of baseline characteristics, the majority of patients showed histological and virological responses to treatment.
Neatkarīgi no sākotnējā raksturojuma lielākai daļai pacientu bija histoloģiska un viroloģiska reakcija uz ārstēšanu.
Results at 48 weeks of randomised, double blind studies comparing entecavir (ETV) to lamivudine
Pieredze ar pacientiem, kam aknu slimība ir kompensēta un kas agrāk nukleozīdus nebija saņēmuši:
8 (LVD) in HBeAg positive (022) and HBeAg negative (027) patients are presented in the table.
48 nedēļu ilgu randomizētu, dubultaklu pētījumu rezultāti, kur salīdzināts entekavīrs (ETV) un lamivudīns (LVD) HBeAg pozitīviem (022) un HBeAg negatīviem (027) pacientiem, redzami tabulā.
Nucleoside Naive
Nukleozīdus agrāk nesaņēmušie
HBeAg Positive (study 022)
HBeAg pozitīvie (pētījums 022)
HBeAg Negative (study 027)
HBeAg negatīvie (pētījums 027)
ETV
ETV 0, 5 mg
ETV LVD ETV
ETV 0, 5 mg LVD ETV 0, 5 mg
0.5 mg
vienreiz dienā a
100 mg 0.5 mg
100 mg vienreiz vienreiz dienā dienā a a
0.5 mg 100 mg 0.5 mg
100 mg vienreiz dienā 287a
100 mg
314 296
once daily once daily once daily a a a
Histoloģiska uzlabošanāsb Ishak fibrozes punktu skaita uzlabošanās
once daily
72% * 39%
n Histological improvementb Ishak fibrosis score improvement Ishak fibrosis score worsening n Viral load reduction (log10 copies/ ml)c HBV DNA undetectable (< 300 copies/ ml by PCR)c
Ishak fibrozes punktu skaita pasliktināšanās
314 314 296 72%* 62% 70%* 39% 35% 36% 8% 10% 12% 354 355 325 -6.86* -5.39 -5.04* 67%* 36% 90%*
10%
ALT normalisation (≤ 1 times ULN)
ALAT normalizācija (≤ 1 reizes ULN)
HBeAg Seroconversion *p value vs lamivudine < 0.05 a
HBeAg serokonversija * p vērtība pret lamivudīnu < 0, 05 a