qanastek/EMEA-V3 huggingface dataset:
Frequencies are defined as: common > 1/ 100 ,< 1/10; uncommon > 1/1000 ,< 1/100; rare > 1/ 10000 ,< 1/1000; very rare < 1/10000; isolated reports: not known (cannot be estimated from the available data).
Sastopamība tiek definēta šādi: bieži > 1/ 100, < 1/ 10; retāk > 1/ 1000, < 1/ 100; reti > 1/ 10000, < 1/ 1000, ļoti reti < 1/ 10000, atsevišķi gadījumi. nav zināms (pieejamie dati neļauj paredzēt).
Within each frequency grouping, undesirable effects are presented in order of decreasing seriousness.
Katrā sastopamības biežuma grupā nevēlamās blakusparādības sakārtotas, sākot ar vissmagāko no tām līdz pašai vieglākajai.
PIOGLITAZONE IN COMBINATION THERAPY WITH SULPHONYLUREA
PIOGLITAZONS KOMBINĒTĀ ĀRSTĒŠANĀ AR SULFONILURĪNVIELU
Ear and labyrinth disorders Uncommon:
Ausu un labirinta bojājumi Retāk: reibonis
Uncommon:
Redzes traucējumi Retāk: attēla uztveres traucējumi
Gastrointestinal disorders Common:
Kuņģa- zarnu trakta darbības traucējumi Bieži: gāzu pārmērīga veidošanās gremošanas traktā
General disorders and administration site conditions Uncommon:
Vispārēji traucējumi un reakcijas ievadīšanas vietā Retāk: nogurums
Common:
Izmeklējumi Bieži: ķermeņa masas pieaugums
Uncommon:
Retāk: paaugstināts laktātdehidrogenāzes līmenis.
Metabolism and nutritional disorders Uncommon:
7 Metabolisma un barošanās traucējumi Retāk: hipoglikēmija, ēstgribas pieaugums
Nervous system disorders Common:
Nervu sistēmas traucējumi Bieži: reiboņi
Uncommon:
Retāk: galvassāpes
7 Renal and urinary disorders Uncommon:
Nieru un urīnceļu traucējumi Retāk: glikozūrija, proteinūrija
Skin and subcutaneous tissue disorders Uncommon:
Ādas un zemādas audu bojājumi Retāk: svīšana
Oedema was reported in 6 – 9% of patients treated with pioglitazone over one year in controlled clinical trials.
Tūska tika konstatēta 6 – 9% pacientu, kuri bija gadu lietojuši pioglitazonu kontrolētu klīnisku pētījumu ietvaros.
The oedema rates for comparator groups (sulphonylurea, metformin) were 2 – 5%.
Salīdzināšanai izveidotajās grupās (sulfonilurīnvielas, metformīna lietotāji) tūska tika konstatēta 2- 5% pacientu.
The reports of oedema were generally mild to moderate and usually did not require discontinuation of treatment.
Ziņojumos minētā tūska galvenokārt bija viegla vai vidēji smaga un parasti tās dēļ nevajadzēja pārtraukt terapiju.
In active comparator controlled trials mean weight increase with pioglitazone given as monotherapy was 2 – 3 kg over one year.
Aktīvos salīdzinošos kontrolētos pētījumos, lietojot pioglitazonu monoterapijā, ķermeņa masa vidēji pieauga par 2– 3 kg gada laikā.
This is similar to that seen in a sulphonylurea active comparator group.
Tas atbilst rezultātiem, kas tika iegūti aktīvai salīdzināšanai izveidotajā grupā, kurā lietoja kādu sulfonilurīnvielas preparātu.
In combination trials pioglitazone added to a sulphonylurea resulted in a mean weight increase over one year of 2.8 kg.
Pētot kombinācijas, pioglitazona pievienošana sulfonilurīnvielai izraisīja ķermeņa masas pieaugumu vidēji par 2, 8 kg gada laikā.
Visual disturbance has been reported mainly early in treatment and is related to changes in blood glucose due to temporary alteration in the turgidity and refractive index of the lens as seen with other hypoglycaemic agents.
Par attēla uztveres traucējumiem tika ziņots galvenokārt ārstēšanas sākumā, un tie saistīti ar asinīs esošā glikozes daudzuma izmaiņām, kas mēdz radīt pārejošas lēcas sprieguma un refrakcijas indeksa izmaiņas, ko novēro arī citu cukura līmeni pazeminošo līdzekļu lietošanas gadījumā.
In clinical trials with pioglitazone the incidence of elevations of ALT greater than three times the upper limit of normal was equal to placebo but less than that seen in metformin or sulphonylurea comparator groups.
Ar pioglitazonu veiktajos klīniskos pētījumos AlAT paaugstināšanās, vairāk nekā trīs reizes pārsniedzot augšējo normas robežu, tika novērota tikpat bieži kā placebo grupā, bet retāk nekā salīdzināšanai izveidotajās grupās, kuru dalībnieki lietoja metformīnu vai kādu sulfonilurīnvielas preparātu.
Mean levels of liver enzymes decreased with treatment with pioglitazone.
Turpinot lietot pioglitazonu, vidējais aknu enzīmu līmenis samazinājās.
Rare cases of elevated liver enzymes and hepatocellular dysfunction have occurred in post-marketing experience.
Pēcreģistrācijas laikā ir bijuši reti aknu enzīmu paaugstināšanās un aknu šūnu disfunkcijas gadījumi.
Although in very rare cases fatal outcome has been reported, causal relationship has not been established.
Lai gan ļoti retos gadījumos ir ziņots par letālu iznākumu, cēloniska sakarība nav noteikta.
Additional information on the individual active substances of the fixed dose combination
Papildu informācija par katru no fiksētās devas kombinācijas aktīvajām vielām
In double blind placebo controlled clinical trials with pioglitazone upper respiratory tract infection and hypoaesthesia were common; sinusitis and insomnia were uncommon.
Dubultmaskētos, placebo kontrolētos pioglitazona klīniskajos pētījumos tika bieži konstatētas augšējo elpošanas ceļu infekcijas un hipestēzija (vides stimulu uztveres traucējumi), bet sinusīts un bezmiegs bija sastopami reti.
In controlled clinical trials the incidence of reports of heart failure with pioglitazone treatment was the same as in placebo, metformin and sulphonylurea treatment groups.
Tomēr, tas neizraisīja mirstības palielināšanos šajā pētījumā.
Heart failure has been reported rarely with marketing use of pioglitazone.
Pēc pioglitazona reģistrācijas ziņojumi par sirds mazspēju ir saņemti reti, taču biežāk gadījumos, kad pioglitazons tika lietots kombinācijā ar insulīnu, vai arī pacientiem ar sirds mazspēju anamnēzē.
POST MARKETING DATA
PĒCREĢISTRĀCIJAS DATI
Eye disorders Macular oedema:
Redzes traucējumi Makulas tūska: nav zināma
8 Immune system disorders Very rare:
8 Glimepirīds
Allergic shock, allergic vasculitis
Ņemot vērā pieredzi, kas ir gūta izmantojot glimepirīdu un citus sulfonilurīnvielas preparātus, ir jāmin šādas nevēlamas blakusparādības.
Blood and lymphatic system disorders Rare:
Imūnās sistēmas traucējumi Ļoti reti:
Changes in haematology
Alerģisks šoks, alerģisks vaskulīts
Gastro-intestinal disorders Very rare:
Kuņģa- zarnu trakta traucējumi Ļoti reti:
Vomiting, diarrhoea, nausea, abdominal pressure, feeling of fullness in the stomach, abdominal pain
Vemšana, caureja, slikta dūša, spiediena sajūta vēderā, piepildīta kuņģa sajūta, sāpes vēderā
Hepato-biliary disorders Very rare:
Aknu un/ vai žultsceļu traucējumi Ļoti reti:
Hepatitis, impairment of liver function (with cholestasis and jaundice)
Hepatīts, aknu darbības traucējumi (ar žults stāzi un dzelti)
Skin and subcutaneous tissue disorders Very rare:
Ļoti reti:
Hypersensitivity to light
Paaugstināta jutība pret gaismu
Decrease in sodium serum concentrations
Nātrija daudzuma samazināšanās serumā
In very rare cases mild hypersensivity reactions may develop into serious reactions with dyspnoea, fall in blood pressure and sometimes shock.
Lai gan ļoti reti, tomēr vieglas paaugstinātas jutības reakcijas var izvērsties smagās reakcijās ar dispnoju (aizdusu, apgrūtinātu elpošanu), strauju asinsspiediena samazināšanos un dažreiz šoku.
Hypersensitivity reactions of the skin may occur as itching, rash, and urticaria.
Paaugstinātas jutības reakcijas var radīt niezi, izsitumus un nātreni.
Cross allergenicity with sulphonylureas, sulphonamides or related substances is possible.
Sulfonilurīnvielas preparāti, sulfonamīdi un līdzīgas vielas katra var radīt alerģiju arī pret pārējām vielām.
Moderate to severe thrombocytopenia, leucopenia, erythrocytopenia, agranulocytopenia, agranulocytosis, haemolytic anemia and pancyto-penia may occur.
Pacientam var attīstīties mērena vai smaga trombocitopēnija, leikopēnija, eritrocitopēnija, agranulocitopēnija, agranulocitoze, hemolītiskā anēmija un pancitopēnija.
These are in general reversible upon discontinuation of medication.
Šīs parādības parasti ir atgriezeniskas un beidzas pēc tam, kad ir pārtraukta zāļu lietošana.
Gastro-intestinal complaints are very rare and seldom lead to discontinuation of therapy.
Ar kuņģa- zarnu traktu saistītas sūdzības ir ļoti retas un parasti neliek pārtraukt terapiju.
Elevation of liver enzymes may occur.
Ir iespējama aknu enzīmu līmeņa paaugstināšanās.
In very rare cases, impairment of liver function (e. g. with cholestasis and jaundice) may develop, as well as hepatitis which may progress to liver failure.
Ļoti reti var attīstīties aknu darbības traucējumi (ar žults stāzi un dzelti), kā arī hepatīts, kas var radīt aknu mazspēju.
Patients have taken pioglitazone at higher than the recommended highest dose of 45 mg daily.
Pacienti ir lietojuši pioglitazonu lielākās devās par ieteikto maksimālo devu – 45 mg dienā.
After ingestion of an overdosage of glimepiride, hypoglycaemia may occur, lasting from 12 to 72 hours, and may recur after initial recovery.
Pēc glimepirīda pārdozēšanas var attīstīties 12- 72 stundas ilga hipoglikēmija, kas var atjaunoties pēc sākotnējās atlabšanas.
Symptoms may not be present for up to 24 hours after ingestion.
Simptomi var aizkavēties līdz 24 stundām pēc preparāta lietošanas.
In general observation in hospital is recommended.
Pacientu būtu vēlams novērot slimnīcā.
Nausea, vomiting and epigastric pain may occur.
Ir iespējama slikta dūša, vemšana un sāpes epigastrijā.
The hypoglycaemia may in general be accompanied by neurological symptoms like restlessness, tremor, visual disturbances, coordination problems, sleepiness, coma and convulsions.
Hipoglikēmiju nereti pavada tādi neiroloģiski simptomi, kā nemiers, trīce, attēla uztveres traucējumi, apgrūtināta koordinācija, miegainība, koma un krampji.
9 Treatment of overdosage of Tandemact primarily consists of preventing absorption of glimepiride by inducing vomiting and then drinking water or lemonade with activated charcoal (adsorbent) and sodium-sulphate (laxative).
Lai to panāktu, vispirms ir jāierosina vemšana un tad jādzer ūdens vai arī saldināta citrona sula kopā ar aktivēto ogli (adsorbentu) un nātrija sulfātu (caurejas zālēm).
If large quantities have been ingested, gastric lavage is indicated, followed by activated charcoal and sodium-sulphate.
Ja ir iedzerts liels daudzums zāļu, ir ieteicama kuņģa skalošana, pēc kuras ir jālieto aktivētā ogle un nātrija sulfātu.
In case of (severe) overdosage hospitalization in an intensive care department is indicated.
Pārdozēšanas (smagas) gadījumā ir indicēta hospitalizācija slimnīcas intensīvās aprūpes nodaļā.
Start the administration of glucose as soon as possible, if necessary by a bolus intravenous injection of 50 ml of a 50% solution, followed by an infusion of a 10% solution with strict monitoring of blood glucose.
Procedūras laikā ir rūpīgi jākontrolē glikozes līmenis asinīs.
Further treatment should be symptomatic.
Pēc tam ir jāveic simptomātiska ārstēšana.
In particular when treating hypoglycaemia due to accidental intake of Tandemact in infants and young children, the dose of glucose given must be carefully controlled to avoid the possibility of producing dangerous hyperglycaemia.
Lai nepieļautu bīstamas hiperglikēmijas rašanos, glikozes deva ir īpaši rūpīgi jākontrolē, ārstējot nejaušas Tandemact lietošanas rezultātā radušos hipoglikēmiju zīdaiņiem un maziem bērniem.
Blood glucose should be closely monitored.
Ir rūpīgi jākontrolē glikozes daudzums asinīs.
A10BD06.
Farmakoterapeitiskā grupa: kombinēts perorāls hipoglikemizējošs līdzeklis, ATK kods: A10BD06.
Tandemact combines two antihyperglycaemic agents with complementary mechanisms of action to improve glycaemic control in patients with type 2 diabetes: pioglitazone, a member of the thiazolidinedione class and glimepiride, a member of the sulphonylurea class.
Tandemact sastāvā ir kombinēti divi antihiperglikēmiski līdzekļi ar papildinošu mehānismu, lai uzlabotu glikēmijas kontroli pacientiem ar 2. tipa cukura diabētu: pioglitazons – tiazolidīndionu grupas līdzeklis, un glimepirīds - sulfonilurīnvielas grupas preparāts.
Thiazolidinediones act primarily by reducing insulin resistance and sulphonylureas primarily by inducing insulin release from pancreatic beta cells.
Tiazolidinedioni galvenokārt iedarbojas, samazinot insulīnrezistenci, un sulfonilurīnviela galvenokārt darbojas, ierosinot insulīna izdalīšanu no aizkuņģa dziedzera beta šūnām.
Treatment with pioglitazone has been shown to reduce hepatic glucose output and to increase peripheral glucose disposal in the case of insulin resistance.
Pierādīts, ka ārstēšana ar pioglitazonu mazina glikozes izdalīšanos no aknām un palielina perifēro glikozes izmantošanu insulīna rezistences apstākļos.
In a two-year study of combination therapy comparing pioglitazone with gliclazide when added to metformin, glycaemic control measured as mean change from baseline in HbA1c was similar between treatment groups after one year.
Divus gadus ilgā kombinētas terapijas pētījumā, kurā salīdzināja pioglitazonu un gliklazīdu,
The rate of deterioration of HbA1c during the second year was less with pioglitazone than with gliclazide.
10 pievienojot tos metformīnam, glikēmijas kontrole, izteikta kā vidējā HbA1c pārmaiņa salīdzinājumā ar sākotnējiem raksturlielumiem, pēc viena gada abās ārstēšanas grupās bija vienāda HbA1c pārmaiņu ātrums, otrā gada laikā pioglitazona lietošanas gadījumā bija mazāks nekā gliklazīda lietošanas gadījumā.
In a placebo controlled trial, patients with inadequate glycaemic control despite a three month insulin optimisation period were randomised to pioglitazone or placebo for 12 months.
Placebo kontrolētā pētījumā, pacienti ar nepietiekamu glikēmijas kontroli, neskatoties uz trīs mēnešus ilgo insulīna optimizācijas periodu, tika randomizēti pioglitazona vai placebo 12 mēnešu pētījuma grupā.
Patients receiving pioglitazone had a mean reduction in HbA1c of 0.45% compared with those continuing on insulin alone, and a reduction of insulin dose in the pioglitazone treated group.
Pacientiem, kuri saņēma pioglitazonu, novēroja HbA1c samazināšanos vidēji par 0, 45% salīdzinājumā ar tiem pacientiem, kuri saņēma insulīna monoterapiju un insulīna devas samazināšanos pioglitazona ārstēšanas grupā.
10 The effect of pioglitazone (45 mg monotherapy vs. placebo) was studied in a small 18-week trial in type 2 diabetics.
Pioglitazona (45 mg monoterapijā salīdzinājumā ar placebo) iedarbība tika pētīta nelielā 18 nedēļu pētījumā 2. tipa cukura diabēta slimniekiem.
In clinical trials of up to two years duration, pioglitazone reduced total plasma triglycerides and free fatty acids, and increased HDL cholesterol levels, compared with placebo, metformin or gliclazide.
Vairumā klīnisko pētījumu novērota kopējā plazmas triglicerīdu un brīvo taukskābju daudzuma samazināšanās vienlaikus ar ABL holesterīna līmeņa palielināšanos salīdzinājumā ar placebo, bet ZBL holesterīna līmenis nedaudz, taču ne klīniski nozīmīgi nepaaugstinājās Līdz divus gadus ilgos klīniskos pētījumos pioglitazons pazemināja kopējo plazmas triglicerīdu un brīvo taukskābju līmeni un paaugstināja ABL holesterīna līmeni salīdzinājumā ar placebo, metformīnu un gliklazīdu.
Pioglitazone did not cause statistically significant increases in LDL cholesterol levels compared with placebo, whilst reductions were observed with metformin and gliclazide.
Pioglitazons neizraisīja statistiski nozīmīgu ZBL holesterīna līmeņa paaugstināšanos salīdzinājumā ar placebo, bet metformīna un gliklazīda lietošanas gadījumā novēroja pazemināšanos.
These effects were independent of pioglitazone’ s effects on glycaemia and were statistically significant different to glibenclamide.
Šī iedarbība nav atkarīga no pioglitazona ietekmes uz glikēmiju, un statistiski nozīmīgi atšķīrās no glibenklamīda ietekmes.
In PROactive, a cardiovascular outcome study, 5238 patients with type 2 diabetes mellitus and pre- existing major macrovascular disease were randomised to pioglitazone or placebo in addition to existing antidiabetic and cardiovascular therapy, for up to 3.5 years.
PROaktīvā, kardiovaskulāro slimību iznākuma pētījumā, 5238 2. tipa cukura diabēta slimnieki ar esošu klīniski nozīmīgu makroangiopātiju tika randomizēti pioglitazona vai placebo grupās papildus esošajai pretdiabēta un sirds- asinsvadu slimību ārstēšanai, 3, 5 gadus ilgam pētījumam.
The study population had an average age of 62 years; the average duration of diabetes was 9.5 years.
Pētījuma populācijas vidējais vecums bija 62 gadi un vidējais diabēta ilgums bija 9, 5 gadi.
Approximately one third of patients were receiving insulin in combination with metformin and/ or a sulphonylurea.
Apmēram viena trešdaļa pacientu saņēma insulīnu kombinācijā ar metformīnu un/ vai sulfonilurīnvielu.
To be eligible patients had to have had one or more of the following: myocardial infarction, stroke, percutaneous cardiac intervention or coronary artery bypass graft, acute coronary syndrome, coronary artery disease, or peripheral arterial obstructive disease.
Pētījumam piemērotiem pacientiem bija nepieciešama atbilstība vienam vai vairākiem no turpmāk aprakstītajiem kritērijiem: miokarda infarkts, insults, perkutānā kardioloģiskā iejaukšanās vai koronāro artēriju šunts, akūtais koronārais sindroms, koronāro artēriju slimība vai perifēro artēriju obstruktīvā slimība.
Almost half of the patients had a previous myocardial infarction and approximately 20% had had a stroke.
Gandrīz pusei pacientu bija miokarda infarkts anamnēzē un apmēram 20% tika novērots insults.
Approximately half of the study population had at least two of the cardiovascular history entry criteria.
Vismaz pusei no pētījuma populācijas bija vismaz divi sirds- asinsvadu anamnēzē aprakstīti pētījumā iesaisīšanas kritēriji.
Almost all subjects (95%) were receiving cardiovascular medications (beta blockers, ACE inhibitors, angiotensin II antagonists, calcium channel blockers, nitrates, diuretics, aspirin, statins, fibrates).
Gandrīz visi pacienti (95%) saņēma sirds- asinsvadu slimību ārstēšanas medikamentus (beta blokatorus, AKE (angiotenzīnu konvertējošā enzīma) inhibitorus, angiotenzīna II antagonistus, kalcija kanāla blokatorus, nitrātus, diurētiskus preparātus, aspirīnu, statīnus, fibrātus).
Although the study failed regarding its primary endpoint, which was a composite of all-cause mortality, non-fatal myocardial infarction, stroke, acute coronary syndrome, major leg amputation, coronary revascularisation and leg revascularisation, the results suggest that there are no long-term cardiovascular concerns regarding use of pioglitazone.
Lai gan pētījums nedeva rezultātus attiecībā uz tā primāro mērķi, kuru veidoja visu cēloņu mirstība, ne- letāls miokarda infarkts, insults, akūts koronārais sindroms, ievērojama kāju amputācija, koronārā revaskularizācija un kāju revaskularizācija; pētījuma rezultāti liecināja, ka pioglitazona lietošana neizraisa ilgstošas sirds- asinsvadu sistēmas problēmas.
However, the incidence of oedema, weight gain and heart failure were increased.
Tomēr palielinājās tūskas, ķermeņa masas pieauguma un sirds mazspējas sastopamība.
No increase in mortality from heart failure was observed.
Netika novērota sirds mazspējas izraisītas mirstības palielināšanās.
Glimepiride acts mainly by stimulating insulin release from pancreatic beta cells.
Glimepirīds galvenokārt iedarbojas, stimulējot insulīna izdalīšanu no aizkuņģa dziedzera beta šūnām.
As with other sulphonylureas this effect is based on an increase of responsiveness of the pancreatic beta cells to the physiological glucose stimulus.
11 Tāpat kā citu sulfonilurīnvielas preparātu lietošanas gadījumā, šī efekta pamatā ir aizkuņģa dziedzera beta šūnu pieaugoša jutība pret glikozes fizioloģisko stimulu.
In addition, glimepiride seems to have pronounced extrapancreatic effects also postulated for other sulphonylureas.
Turklāt glimepirīdam, acīm redzot, piemīt izteikta iedarbība uz citiem orgāniem un audiem, kādu piedēvē arī citiem sulfonilurīnvielas preparātiem.
Insulin release:
Insulīna izdalīšana:
Sulphonylureas regulate insulin secretion by closing the ATP-sensitive potassium channel in the beta cell membrane.
Insulīna sekrēciju sufonilurīnviela regulē, slēdzot beta šūnu membrānā esošos ATP atkarīgos kālija kanālus.
Closing the potassium channel induces depolarisation of the beta cell and results – by opening of calcium channels – in an increased influx of calcium into the cell.
Kālija kanālu slēgšanas rezultātā notiek beta šūnu depolarizācija un atveras kalcija kanāli, pa kuriem šūnās ieplūst papildus daudzums kalcija.
This leads to insulin release through exocytosis.
Tas izraisa insulīna izdalīšanu eksocitozes ceļā.
Glimepiride binds with a high exchange rate to a beta cell membrane protein which is associated with the ATP-sensitive potassium channel but which is different from the usual sulphonylurea binding site.
Glimepirīds lielos apjomos saistās ar beta šūnu membrānā esošu proteīnu, kas, kā uzskata, ir piederīgs ATF atkarīgajiem kālija kanāliem, taču atšķiras no parastās sulfonilurīnvielas pievienošanās vietas.
Extrapancreatic activity:
Iedarbība uz citiem orgāniem un audiem:
The extrapancreatic effects are for example an improvement of the sensitivity of the peripheral tissue for insulin and a decrease of the insulin uptake by the liver.
Šīs iedarbības rezultātā, piemēram, uzlabojas perifēro audu jutība pret insulīnu un samazinās insulīna uzņemšana aknās.
The uptake of glucose from blood into peripheral muscle and fat tissues occurs via a special transport proteins, located in the cells membrane.
Perifērie muskuļu un taukaudi glikozi no asinīm uzņem ar īpašu šūnu membrānā esošu transporta proteīnu palīdzību.
The transport of glucose in these tissues is the rate limiting step in the use of glucose.
Glikozes uzņemšana šajos audos ļauj ierobežot glikozes patēriņa ātrumu.
Glimepiride increases very rapidly the number of active glucose transport molecules in the plasma membranes of muscle and fat cells, resulting in stimulated glucose uptake.
Glimepirīds ļoti strauji palielina aktīvo glikozes transporta molekulu skaitu muskuļu un taukaudu plazmatiskajās membrānās, tādējādi stimulējot glikozes uzņemšanu.
11 Glimepiride increases the activity of the glycosyl-phosphatidylinositol-specific phospholipase C which may be correlated with the induced lipogenesis and glycogenesis in isolated fat and muscle cells.
Glimepirīds palielina glikoziētā fosfātidilinozitola- specifiskās fosfolipāzes C aktivitāti, kas, visticamāk, veicina pastiprināto lipoģenēzi un glikoneoģenēzi izolētajās taukaudu un muskuļu šūnās.
Glimepiride inhibits the glucose production in the liver by increasing the intracellular concentration of fructose-2,6-bisphosphate, which in turn inhibits the gluconeogenesis.
Glikozes veidošanos aknās glimepirīds inhibē, palielinot šūnās fruktozes- 2, 6- bifosfāta koncentrāciju, kas savukārt inhibē glikoneoģenēzi.
General:
Vispārīgi:
In healthy persons, the minimum effective oral dose is approximately 0.6 mg.
Relatīvi veseliem indivīdiem minimālā efektīvā perorālā deva ir aptuveni 0, 6 mg.
The effect of glimepiride is dose-dependent and reproducible.
Glimepirīda iedarbība ir atkarīga no devas un atkārtojama.
The physiological response to acute physical exercise, reduction of insulin secretion, is still present under glimepiride.
Fizioloģiskā reakcija uz pēkšņi palielinātu fizisko slodzi un insulīna sekrēcijas samazināšanos saglabājas arī, lietojot glimepirīdu.
There was no significant difference in effect regardless of whether glimepiride was given 30 minutes or immediately before a meal.
Glimepirīds iedarbojās būtībā vienādi, neatkarīgi no tā, vai tas tika lietots 30 minūtes pirms maltītes vai tieši pirms tās.
In diabetic patients, good metabolic control over 24 hours can be achieved with a single daily dose.
Diabēta slimniekiem labu metabolo kontroli 24 stundu garumā ir iespējams nodrošināt, zāles lietojot vienu reizi dienā.
Although the hydroxy metabolite of glimepiride caused a small but significant decrease in serum glucose in healthy persons, it accounts for only a minor part of the total effect.
Lai gan glimepirīda hidroksimetabolīts relatīvi veseliem indivīdiem nedaudz, bet būtiski samazināja glikozes līmeni serumā, šis metabolīts ir atbildīgs tikai par nelielu daļu kopējās iedarbības.
Studies in human volunteers have shown Tandemact to be bioequivalent to the administration of pioglitazone and glimepiride given as separate tablets.
Pētījumi ar brīvprātīgajiem ir pierādījuši Tandemact bioekvivalenci atsevišķās tabletēs lietotam pioglitazonam un glimepirīdam.
The following statements reflect the pharmacokinetic properties of the individual active substances of Tandemact
Sekojošais izklāstījums atspoguļo Tandemact atsevišķo aktīvo vielu farmakokinētiskās īpašības.
Proportional increases of the plasma concentration were observed for doses from 2 – 60 mg.
Pēc perorālas lietošanas pioglitazons uzsūcas ātri, un neizmainīta pioglitazona maksimālā koncentrācija plazmā parasti tiek sasniegta 2 h pēc lietošanas Koncentrācija plazmā palielinās proporcionāli, lietojot 2 – 60 mg devas.
Pioglitazone and all active metabolites are extensively bound to plasma protein (> 99%).
12 Pioglitazons un visi aktīvie metabolīti plaši saistās ar plazmas olbaltumiem (> 99%).
Pioglitazone undergoes extensive hepatic metabolism by hydroxylation of aliphatic methylene groups.
Pioglitazons tiek plaši metabolizēts aknās, hidroksilējoties alifātiskajām metilēngrupām.
This is predominantly via cytochrome P450 2C8 although other isoforms may be involved to a lesser degree.
Tas galvenokārt notiek ar citohroma P450 un 2C8 palīdzību, lai gan mazākā mērā iesaistītas citas izoformas.
Concomitant administration of pioglitazone with gemfibrozil (an inhibitor of cytochrome P450 2C8) or with rifampicin (an inducer of cytochrome P450 2C8) is reported to increase or decrease, respectively, the plasma concentration of pioglitazone (see section 4.5).
Ziņots par vienlaicīgas pioglitazona lietošanas kopā ar gemfibrozilu (citohroma P450 2C8 inhibitors) vai rifampicīnu (citohroma P450 2C8 induktors) izraisītu pioglitazona plazmas koncentrācijas attiecīgi pieaugumu vai samazināšanos (skatīt apakšpunktu 4. 5).
12 Elimination:
Eliminācija:
The mean plasma elimination half-life of unchanged pioglitazone in man is 5 to 6 hours and for its total active metabolites 16 to 23 hours.
Neizmainīta pioglitazona vidējais plazmas eliminācijas pusizvades periods cilvēkam ir 5 – 6 h, un tā kopējo aktīvo metabolītu vidējais plazmas eliminācijas pusizvades periods ir 16 – 23 h.
The bioavailability of glimepiride after oral administration is complete.
Perorāli ievadīta glimepirīda bioloģiskā pieejamība ir pilnīga.
Food intake has no relevant influence on absorption, only absorption rate is slightly diminished.
Uztura lietošana būtiski neietekmē absorbciju, ir novērojama tikai neliela absorbcijas ātruma mazināšanās.
Maximum serum concentrations (Cmax) are reached approximately 2.5 hours after oral intake (mean 0.3 µg/ ml during multiple dosing of 4 mg daily) and there is a linear relationship between dose and both Cmax and AUC (area under the time/ concentration curve).
Maksimālā koncentrācija serumā (Cmax) tiek sasniegta apmēram 2, 5 stundas pēc lietošanas perorāli (vidēji 0, 3 µg/ ml, vairākas dienas lietojot 4 mg preparāta dienā) un, Cmax, kā arī AUC (laika/ koncentrācijas līknes x vērtību intervāls) ir lineāri atkarīgi no devas.
Glimepiride has a very low distribution volume (approximately 8.8 litres) which is roughly equal to the albumin distribution space, high protein binding (> 99%), and a low clearance (approximately 48 ml/ min).
Tāpat šo savienojumu raksturo ļoti izteikta saistīšanās ar proteīniem (> 99%) un lēns klīrenss (apmēram 48 ml/ min).
In animals, glimepiride is excreted in milk.
Ir konstatēta glimepirīda izdalīšanās dzīvnieku pienā.
Glimepiride is transferred to the placenta.
Glimepirīds šķērso placentāro barjeru.
Passage of the blood brain barrier is low.
Hematoencefālo barjeru šķērso tikai neliels daudzums glimepirīda.
Biotransformation and elimination:
13 Bioloģiskā transformācija un eliminācija:
Mean dominant serum half-life, which is of relevance for the serum concentrations under multiple- dose conditions, is about 5 to 8 hours.
Vidējais dominējošais pusizvades periods plazmā, kas lielā mērā nosaka koncentrāciju serumā pēc vairākām devām, ir apmēram 5- 8 stundas.
After high doses, slightly longer half-lives were noted.
Ievadot lielas devas, tika konstatēti nedaudz garāki pusizvades periodi.
After a single dose of radiolabelled glimepiride, 58% of the radioactivity was recovered in the urine, and 35% in the faeces.
Pēc vienreizējas radioloģiski iezīmētas glimepirīda devas, 58% no radioaktivitātes tika konstatēti urīnā, bet 35% - izkārnījumos.
No unchanged substance was detected in the urine.
Neizmainīts savienojums urīnā konstatēts netika.
Two metabolites – most probably resulting from hepatic metabolism (major enzyme is CYP2C9) – were identified both in urine and faeces: the hydroxy derivative and the carboxy derivative.
Urīnā un izkārnījumos tika konstatēti divi metabolīti, visticamāk, aknu metabolisma (galvenais enzīms ir CYP2C9) produkti: savienojuma hidroksiatvasinājums un karboksiatvasinājums.
After oral administration of glimepiride, the terminal half-lives of those metabolites were 3 to 6 and 5 to 6 hours respectively.
Pēc glimepirīda ievadīšanas perorāli, šo metabolītu galīgais pusizvades periods bija attiecīgi 3- 6 stundas un 5- 6 stundas.
Comparison of single and multiple once-daily dosing revealed no significant differences in pharmacokinetics, and the intra-individual variability was very low.
Salīdzinot norises pēc vienas devas ievadīšanas un pēc vairāku devu ievadīšanas reizi dienā, atšķirības farmakokinētikā netika uzrādītas, turklāt norises dažādiem indivīdiem atšķīrās ļoti maz.
There was no relevant accumulation.
Būtiska uzkrāšanās konstatēta netika.
Pharmacokinetics were similar in males and females, as well as in young and elderly (above 65 years) patients.
Vīriešu un sieviešu, kā arī gados jaunu un gados vecāku (vecāku par 65 gadiem) pacientu farmakokinētika bija vienāda.
In patients with low creatinine clearance, there was a tendency for glimepiride clearance to increase and for average serum concentrations to decrease, most probably resulting from a more rapid elimination because of lower protein binding.
Pacientiem ar zemu kreatinīna klīrensu tika konstatēta nosliece uz paaugstinātu glimepirīda klīrensu, kā arī vidējo seruma koncentrāciju samazināšanos, kas, visticamāk, ir saistīts ar straujāku elimināciju mazākas saistīšanās ar proteīniem dēļ.
Renal elimination of the two metabolites was impaired.
Bija kavēta abu metabolītu eliminācija caur nierēm.
Overall no additional risk of accumulation is to be assumed in such patients.
Kopumā nav iemesla uztraukties par lielāku uzkrāšanās iespēju šādiem pacientiem.
Pharmacokinetics in five non-diabetic patients after bile duct surgery were similar to those in healthy persons.
Piecu pacientu, kas neslimoja ar cukura diabētu, farmakokinētika neatšķīrās no relatīvi veselu personu farmakokinētikas.
No animal studies have been conducted with the combined products of Tandemact.
Ar kombinēto preparātu Tandemact nav veikti pētījumi ar dzīvniekiem.
The following data are findings in studies performed with pioglitazone or glimepiride individually.
Turpmāk minētie dati ir konstatēti pētījumos, kas tika veikti atsevišķi ar pioglitazonu vai glimepirīdu.
This was attributable to the action of pioglitazone in diminishing the maternal hyperinsulinaemia and increased insulin resistance that occurs during pregnancy thereby reducing the availability of metabolic substrates for foetal growth.
Tas tika attiecināts uz pioglitazona darbību, mazinot mātītes hiperinsulinēmiju un palielināto rezistenci pret insulīnu, kas vērojama grūtniecības laikā, un tādējādi mazinot augļa augšanai nepieciešamo metabolisma substrātu pieejamību.
In an animal model of familial adenomatous polyposis (FAP), treatment with two other thiazolidinediones increased tumour multiplicity in the colon.
Ģimenes adenomatozās polipozes (FAP) dzīvnieku modelī ārstēšana ar diviem citiem tiazolidīndioniem pastiprināja dažādu audzēju rašanos resnajā zarnā.
Preclinical effects observed occurred at exposures sufficiently in excess of the maximum human exposure as to indicate little relevance to clinical use, or were due to the pharmacodynamic action (hypoglycaemia) of the compound.
Šis atradums izriet no
This finding is based on conventional safety pharmacology, repeated dose toxicity, genotoxicity, carcinogenicity, and reproduction toxicity studies.
14 konvencionālajiem nekaitīguma farmakoloģijas, atkārtotu devu toksicitātes, gēnu toksicitātes, kancerogenitātes un reproduktīvās toksicitātes pētījumiem.
In the latter (covering embryotoxicity, teratogenicity and developmental toxicity), undesirable effects observed were considered to be secondary to the hypoglycaemic effects induced by the compound in dams and in offspring.
Turpmākajos (embriotoksicitātes, teratogenitātes un attīstības toksicitātates) pētījumos konstatētās nevēlamās izpausmes tika skaidrotas ar savienojuma hipoglikēmisko iedarbību uz mātītēm un viņu atvasēm.
Cellulose microcrystalline Croscarmellose sodium Hydroxypropylcellulose Lactose monohydrate Magnesium stearate Polysorbate 80
Mikrokristāliskā celuloze Kroskarmelozes nātrija sāls Hidroksipropilceluloze Laktozes monohidrāts Magnija stearāts Polisorbāts 80
Aluminium/ aluminium blisters; packs of 14, 28, 30, 50, 90 or 98 tablets.
Alumīnija/ alumīnija blisteri; iepakojumā pa 14, 28, 30, 50, 90 vai 98 tabletēm.
Tandemact 30 mg/ 4 mg tablets.
Tandemact 30 mg/ 4 mg tabletes.
Each tablet contains 30 mg of pioglitazone (as hydrochloride) and 4 mg of glimepiride.
Katra tablete satur 30 mg pioglitazona (pioglitazone) hidrohlorīda veidā un 4 mg glimepirīda (glimepiride).
Each tablet contains approximately 177 mg lactose monohydrate.
Katra tablete satur apmēram 177 mg laktozes monohidrātu.
White to off-white, round, convex and embossed ‘ 4833 G’ on one face and ‘ 30/ 4’ on the other.
Baltas vai gandrīz baltas, apaļas, no abām pusēm izliektas tabletes, kurām vienā pusē ir iespiests “ 4833 G ”, bet otrā - “ 30/ 4 ”.
16 4.3 Contraindications
17 4. 3 Kontrindikācijas
17 Following initiation of therapy with Tandemact, it is recommended that liver enzymes be monitored periodically based on clinical judgement.
Balstoties uz klīniskajiem novērojumiem, ir ieteicams periodiski pārbaudīt aknu enzīmu līmeni pēc Tandemact terapijas uzsākšanas.
In the 3.5 year cardiovascular risk PROactive study, 44/ 870 (5.1%; 1.0 fractures per 100 patient years) of pioglitazone-treated female patients experienced fractures compared to 23/ 905 (2.5%; 0.5 fractures
19 Tādēļ sievietēm, kas lietoja pioglitazonu, novērotā lūzumu riska palielināšanās šai datu kopā ir 0, 8 lūzumi uz 100 lietošanas pacientgadiem.
18 per 100 patient years) of female patients treated with comparator.
3, 5 gadu laikā kardiovaskulārā riska PROactive pētījumā lūzumi bija 44/ 870 (5, 1%; 1, 0 lūzums uz 100 pacientgadiem) ar pioglitazonu ārstētām sievietēm, salīdzinot ar 23/ 905 (2, 5%; 0, 5 lūzumi uz 100 pacientgadiem) sievietēm, kas ārstētas ar salīdzināmu terapiju.
Potentiation of the blood-glucose-lowering effect and, thus, in some instances hypoglycaemia may occur when one of the following active substances is taken, for example:
20 Katra no turpmāk uzskaitītajām aktīvajām vielām var pastiprināt glimepirīda spēju samazināt glikozes līmeni asinīs un līdz ar to dažreiz izraisīt hipoglikēmiju:
19 phenylbutazone, azapropazon and oxyfenbutazone insulin and oral antidiabetic products metformin salicylates and p-amino-salicylic acid anabolic steroids and male sex hormones chloramphenicol coumarin anticoagulants fenfluramine fibrates ACE inhibitors fluoxetine allopurinol sympatholytics cyclo-, tro-and iphosphamides sulphinpyrazone certain long-acting sulphonamides tetracyclines MAO-inhibitors quinolone antibiotics probenecid miconazol pentoxyfylline (high dose parenteral) tritoqualine fluconazole
fenilbutazons, azapropazons un oksifenbutazons insulīns un perorāli lietojamas pretdiabēta zāles metformīns salicilāti un p- aminosalicilskābe anaboliskie asteroīdi un vīriešu dzimumhormoni hloramfenikols kumarīnu grupas antikoagulanti fenfluramīns fibrāti ACE (angiotenzīnu konvertējošā enzīma) inhibitori fluoksetīns allopurinols simpatolītiskie līdzekļi ciklo -, tro- un ifosfamīdi sulfinpirazons atsevišķi ilgas darbības sulfonamīdi tetraciklīni MAO (monoaminoksidāzes) inhibitori hinolona antibiotikas probenecīds mikonazols pentoksifilīns (lielas parenterāli ievadītas devas) tritokualīns flukonazols
4.6 Pregnancy and lactation
21 4. 6 Grūtniecība un zīdīšana
20 Sulphonylurea-derivatives like glimepiride pass into the breast milk.
Sulfonilurīnvielas atvasinājumi, tai skaitā glimepirīds, izdalās ar mātes pienu.
Metabolism and nutritional disorders Uncommon:
22 Metabolisma un barošanās traucējumi Retāk: hipoglikēmija, ēstgribas pieaugums
21 Renal and urinary disorders Uncommon:
Nieru un urīnceļu traucējumi Retāk: glikozūrija, proteinūrija
Glimepiride
23 Glimepirīds
Based on experience with glimepiride and with other sulphonylureas the following adverse reactions have to be mentioned.
Ņemot vērā pieredzi, kas ir gūta izmantojot glimepirīdu un citus sulfonilurīnvielas preparātus, ir jāmin šādas nevēlamas blakusparādības.
22 Immune system disorders Very rare:
Imūnās sistēmas traucējumi Ļoti reti:
Allergic shock, allergic vasculitis
Alerģisks šoks, alerģisks vaskulīts
Blood and lymphatic system disorders Rare:
Asins un limfātiskās sistēmas traucējumi Reti:
Changes in haematology
Izmaiņas hematoloģiskajos parametros
4.9 Overdose
24 4. 9 Pārdozēšana
23 Treatment of overdosage of Tandemact primarily consists of preventing absorption of glimepiride by inducing vomiting and then drinking water or lemonade with activated charcoal (adsorbent) and sodium-sulphate (laxative).
Lai to panāktu, vispirms ir jāierosina vemšana un tad jādzer ūdens vai arī saldināta citrona sula kopā ar aktivēto ogli (adsorbentu) un nātrija sulfātu (caurejas zālēm).
The rate of deterioration of HbA1c during the second year was less with pioglitazone than with gliclazide.
25 pievienojot tos metformīnam, glikēmijas kontrole, izteikta kā vidējā HbA1c pārmaiņa salīdzinājumā ar sākotnējiem raksturlielumiem, pēc viena gada abās ārstēšanas grupās bija vienāda HbA1c pārmaiņu ātrums, otrā gada laikā pioglitazona lietošanas gadījumā bija mazāks nekā gliklazīda lietošanas gadījumā.
24 The effect of pioglitazone (45 mg monotherapy vs. placebo) was studied in a small 18-week trial in type 2 diabetics.
Pioglitazona (45 mg monoterapijā salīdzinājumā ar placebo) iedarbība tika pētīta nelielā 18 nedēļu pētījumā 2. tipa cukura diabēta slimniekiem.
As with other sulphonylureas this effect is based on an increase of responsiveness of the pancreatic beta cells to the physiological glucose stimulus.
26 Tāpat kā citu sulfonilurīnvielas preparātu lietošanas gadījumā, šī efekta pamatā ir aizkuņģa dziedzera beta šūnu pieaugoša jutība pret glikozes fizioloģisko stimulu.
25 Glimepiride increases the activity of the glycosyl-phosphatidylinositol-specific phospholipase C which may be correlated with the induced lipogenesis and glycogenesis in isolated fat and muscle cells.
Glimepirīds palielina glikoziētā fosfātidilinozitola- specifiskās fosfolipāzes C aktivitāti, kas, visticamāk, veicina pastiprināto lipoģenēzi un glikoneoģenēzi izolētajās taukaudu un muskuļu šūnās.
Pioglitazone and all active metabolites are extensively bound to plasma protein (> 99%).
27 Pioglitazons un visi aktīvie metabolīti plaši saistās ar plazmas olbaltumiem (> 99%).
26 Elimination:
Eliminācija:
Biotransformation and elimination:
28 Bioloģiskā transformācija un eliminācija:
27 Pharmacokinetics in five non-diabetic patients after bile duct surgery were similar to those in healthy persons.
Piecu pacientu, kas neslimoja ar cukura diabētu, farmakokinētika neatšķīrās no relatīvi veselu personu farmakokinētikas.
This finding is based on conventional safety pharmacology, repeated dose toxicity, genotoxicity, carcinogenicity, and reproduction toxicity studies.
29 konvencionālajiem nekaitīguma farmakoloģijas, atkārtotu devu toksicitātes, gēnu toksicitātes, kancerogenitātes un reproduktīvās toksicitātes pētījumiem.
28 6.2 Incompatibilities
6. 2 Nesaderība
Tandemact 45 mg/ 4 mg tablets.
Tandemact 45 mg/ 4 mg tabletes.
Each tablet contains 45 mg of pioglitazone (as hydrochloride) and 4 mg of glimepiride.
Katra tablete satur 45 mg pioglitazona (pioglitazone) hidrohlorīda veidā un 4 mg glimepirīda (glimepiride).
Each tablet contains approximately 214 mg lactose monohydrate.
Palīgviela: katra tablete satur apmēram 214 mg laktozes monohidrātu..
White to off-white, round, flat and embossed ‘ 4833 G’ on one face and ‘ 45/ 4’ on the other.
Baltas vai gandrīz baltas, apaļas, plakanas tabletes, kurām vienā pusē ir iespiests “ 4833 G ”, otrā - “ 45/ 4 ”.
30 4.3 Contraindications
32 4. 3 Kontrindikācijas
When treating patients who have at least one risk factor for development of congestive heart failure (e. g. prior myocardial infarction or symptomatic coronary artery disease), physicians should start with the lowest available dose of pioglitazone and increase the dose gradually.
Ārstējot pacientus, kuriem novērojams vismaz viens no sirds nepietiekamības ar stāzes pazīmēm izraisīšanas riska faktors (piemēram, pirms miokarda infarkta stāvoklis vai simptomātiskā koronārās artērijas slimība), nepieciešams uzsākt ārstēšanu ar mazāko iespējamo pioglitazona devu un pakāpeniski šo devu palielināt.
Patients should be observed for signs and symptoms of heart failure, weight gain or oedema, particularly those with reduced cardiac reserve.
Jānovēro, vai pacientiem, īpaši tiem, kuriem ir samazināta sirds rezerve, ķermeņa masas pieaugums vai tūska, neparādās sirds mazspējas pazīmes un simptomi.
There have been cases of cardiac failure reported from the market when pioglitazone was used in combination with insulin or in patients with a history of cardiac failure.
Zāļu lietošanas laikā saņemti ziņojumi par sirds mazspējas gadījumiem, kad pioglitazons tika lietots kopā ar insulīnu.
Since insulin and pioglitazone are associated with fluid retention, concomitant administration may increase the risk of oedema.
Tā kā insulīna un pioglitazona lietošanas laikā novērota šķidruma aizture, vienlaicīga lietošana var palielināt tūskas veidošanās risku.
Tandemact should be discontinued if any deterioration in cardiac state occurs.
Tandemact lietošana jāpārtrauc, parādoties jebkādām sirdsdarbības stāvokļa izmaiņām.
A cardiovascular outcome study of pioglitazone has been performed in patients under 75 years with type 2 diabetes mellitus and pre-existing major macrovascular disease.
2. tipa cukura diabēta pacientiem, kuriem tika novērota klīniski nozīmīga makroangiopātija, jaunākiem par 75 gadiem, tika veikts sirds slimību iznākuma pētījums.
Pioglitazone or placebo was added to existing antidiabetic and cardiovascular therapy for up to 3.5 years.
Esošajai diabēta un kardiovaskulārajai ārstēšanai 3, 5 gadu laikā tika pievienots pioglitazons vai placebo.
This study showed an increase in reports of heart failure, however this did not lead to an increase in mortality in this study.
Šajā pētījumā tika ziņots par palielinātu sirds mazspējas gadījumu sastopamību, tomēr tas neizraisīja letalitātes palielināšanos šajā pētījumā.
31 Following initiation of therapy with Tandemact, it is recommended that liver enzymes be monitored periodically based on clinical judgement.
Balstoties uz klīniskajiem novērojumiem, ir ieteicams periodiski pārbaudīt aknu enzīmu līmeni pēc Tandemact terapijas uzsākšanas.
In clinical trials with pioglitazone and sulphonylurea monotherapy or in combination there was evidence of dose related weight gain, which may be due to fat accumulation and in some cases associated with fluid retention.
Ar pioglitazonu un sulfonilurīnvielas monoterapiju vai to kombināciju veiktajos klīniskos pētījumos novērota ar devu saistīta ķermeņa masas palielināšanās, kura varēja būt saistīta ar taukvielu uzkrāšanos un dažos gadījumos ar šķidruma aizturi organismā.
In some cases weight increase may be a symptom of cardiac failure, therefore weight should be closely monitored.
Dažos gadījumos ķermeņa masas palielināšanās var būt sirds mazspējas simptoms, tāpēc rūpīgi jākontrolē pacienta svaru.
In the 3.5 year cardiovascular risk PROactive study, 44/ 870 (5.1%; 1.0 fractures per 100 patient years) of pioglitazone-treated female patients experienced fractures compared to 23/ 905 (2.5%; 0.5 fractures
34 Tādēļ sievietēm, kas lietoja pioglitazonu, novērotā lūzumu riska palielināšanās šai datu kopā ir 0, 8 lūzumi uz 100 lietošanas pacientgadiem.
32 per 100 patient years) of female patients treated with comparator.
3, 5 gadu laikā kardiovaskulārā riska PROactive pētījumā lūzumi bija 44/ 870 (5, 1%; 1, 0 lūzums uz 100 pacientgadiem) ar pioglitazonu ārstētām sievietēm, salīdzinot ar 23/ 905 (2, 5%; 0, 5 lūzumi uz 100 pacientgadiem) sievietēm, kas ārstētas ar salīdzināmu terapiju.
Potentiation of the blood-glucose-lowering effect and, thus, in some instances hypoglycaemia may occur when one of the following active substances is taken, for example:
35 Katra no turpmāk uzskaitītajām aktīvajām vielām var pastiprināt glimepirīda spēju samazināt glikozes līmeni asinīs un līdz ar to dažreiz izraisīt hipoglikēmiju:
33 phenylbutazone, azapropazon and oxyfenbutazone insulin and oral antidiabetic products metformin salicylates and p-amino-salicylic acid anabolic steroids and male sex hormones chloramphenicol coumarin anticoagulants fenfluramine fibrates ACE inhibitors fluoxetine allopurinol sympatholytics cyclo-, tro-and iphosphamides sulphinpyrazone certain long-acting sulphonamides tetracyclines MAO-inhibitors quinolone antibiotics probenecid miconazol pentoxyfylline (high dose parenteral) tritoqualine fluconazole
fenilbutazons, azapropazons un oksifenbutazons insulīns un perorāli lietojamas pretdiabēta zāles metformīns salicilāti un p- aminosalicilskābe anaboliskie asteroīdi un vīriešu dzimumhormoni hloramfenikols kumarīnu grupas antikoagulanti fenfluramīns fibrāti ACE (angiotenzīnu konvertējošā enzīma) inhibitori fluoksetīns allopurinols simpatolītiskie līdzekļi ciklo -, tro- un ifosfamīdi sulfinpirazons atsevišķi ilgas darbības sulfonamīdi tetraciklīni MAO (monoaminoksidāzes) inhibitori hinolona antibiotikas probenecīds mikonazols pentoksifilīns (lielas parenterāli ievadītas devas) tritokualīns flukonazols
4.6 Pregnancy and lactation
36 4. 6 Grūtniecība un zīdīšana
34 Sulphonylurea-derivatives like glimepiride pass into the breast milk.
Sulfonilurīnvielas atvasinājumi, tai skaitā glimepirīds, izdalās ar mātes pienu.
Metabolism and nutritional disorders Uncommon:
37 Metabolisma un barošanās traucējumi Retāk: hipoglikēmija, ēstgribas pieaugums
35 Renal and urinary disorders Uncommon:
Nieru un urīnceļu traucējumi Retāk: glikozūrija, proteinūrija
In controlled clinical trials the incidence of reports of heart failure with pioglitazone treatment was the same as in placebo, metformin and sulphonylurea treatment groups.
Tomēr, tas neizraisīja letalitātes palielināšanos šajā pētījumā.
Glimepiride
38 Glimepirīds
36 Immune system disorders Very rare:
Imūnās sistēmas traucējumi Ļoti reti:
4.9 Overdose
39 4. 9 Pārdozēšana
37 Treatment of overdosage of Tandemact primarily consists of preventing absorption of glimepiride by inducing vomiting and then drinking water or lemonade with activated charcoal (adsorbent) and sodium-sulphate (laxative).
Lai to panāktu, vispirms ir jāierosina vemšana un tad jādzer ūdens vai arī saldināta citrona sula kopā ar aktivēto ogli (adsorbentu) un nātrija sulfātu (caurejas zālēm).
Combinations of oral blood glucose lowering drugs; ATC code:
Farmakoterapeitiskā grupa: kombinēts perorāls hipoglikemizējošs līdzeklis, ATK kods:
The rate of deterioration of HbA1c during the second year was less with pioglitazone than with gliclazide.
40 pievienojot tos metformīnam, glikēmijas kontrole, izteikta kā vidējā HbA1c pārmaiņa salīdzinājumā ar sākotnējiem raksturlielumiem, pēc viena gada abās ārstēšanas grupās bija vienāda HbA1c pārmaiņu ātrums, otrā gada laikā pioglitazona lietošanas gadījumā bija mazāks nekā gliklazīda lietošanas gadījumā.
In a placebo controlled trial, patients with inadequate glycaemic control despite a three month insulin optimisation period were randomised to pioglitazone or placebo for 12 months.
Placebo kontrolētā pētījumā, pacienti ar neadekvātu glikēmisko kontroli neskatoties uz trīs mēnešus ilgo insulīna optimizācijas periodu tika randomizēti pioglitazona vai placebo 12 mēnešu pētījuma grupā.