qanastek/EMEA-V3 huggingface dataset:
Patients receiving Combivir or any other antiretroviral therapy may continue to develop opportunistic infections and other complications of HIV infection.
Pacientiem, kas saņem Combivir vai kādu citu antiretrovīrusu terapijas veidu, var turpināties oportūnistisko infekciju attīstība un citas HIV infekcijas komplikācijas.
Therefore patients should remain under close clinical observation by physicians experienced in the treatment of HIV infection.
Tādēļ pacientiem ir jāpaliek ar HIV saistīto slimību ārstēšanā pieredzējuša ārsta ciešā uzraudzībā.
Transmission of HIV:
HIV transmisija:
Patients should be advised that current antiretroviral therapy, including Combivir, has not been proven to prevent the risk of transmission of HIV to others through sexual contact or contamination with blood.
Pacienti jāinformē, ka nav pierādīts, ka pašreizējā antiretrovīrusu terapija, ieskaitot Combivir, darbotos profilaktiski uz HIV transmisiju seksuāla kontakta ceļā vai ar kontaminētām asinīm.
Appropriate precautions should continue to be taken.
Tādēļ jāturpina ievērot atbilstošā profilakse.
3 Haematological adverse reactions:
3 Hematoloģiskās blakusparādības:
Anaemia, neutropenia and leucopenia (usually secondary to neutropenia) can be expected to occur in patients receiving zidovudine.
Ir paredzams, ka pacientiem, kas lieto zidovudīnu, var rasties anēmija, neitropēnija un leikocitopēnija (parasti sekundāra sakarā ar neitropēniju).
These occurred more frequently at higher zidovudine dosages (1200-1500 mg/ day) and in patients with poor bone marrow reserve prior to treatment, particularly with advanced HIV disease.
Tās biežāk radās, lietojot lielas zidovudīna devas (1200 – 1500 mg/ dienā), un pacientiem ar vāju kaulu smadzeņu rezervi pirms terapijas, īpaši pie HIV slimības tālākās stadijās.
Haematological parameters should therefore be carefully monitored (see section 4.3) in patients receiving Combivir.
Tādēļ nepieciešams rūpīgi novērot hematoloģiskos rādītājus (skatīt apakšpunktu 4. 3.) pacientiem, kas lieto Combivir.
These haematological effects are not usually observed before four to six weeks therapy.
Šīs hematoloģiskās blaknes parasti neparādās ātrāk kā četras līdz sešas nedēļas pēc terapijas sākuma.
For patients with advanced symptomatic HIV disease, it is generally recommended that blood tests are performed at least every two weeks for the first three months of therapy and at least monthly thereafter.
Pacientiem ar progresējošu simptomātisku HIV slimību parasti iesaka veikt asins analīzes vismaz reizi divās nedēļās pirmo trīs terapijas mēnešu laikā un vismaz reizi mēnesī pēc tam.
In patients with early HIV disease haematological adverse reactions are infrequent.
Pacientiem ar HIV slimību agrīnā stadijā hematoloģiskās blakusparādības novēro reti.
Depending on the overall condition of the patient, blood tests may be performed less often, for example every one to three months.
Atkarībā no vispārējā pacienta veselības stāvokļa, asins analīzes var veikt retāk, piemēram, reizi mēnesī vai trīs mēnešos.
Additionally dosage adjustment of zidovudine may be required if severe anaemia or myelosuppression occurs during treatment with Combivir, or in patients with pre-existing bone marrow compromise e. g. haemoglobin < 9 g/ dl (5.59 mmol/ l) or neutrophil count < 1.0 x 109/ l (see section 4.2).
Var būt nepieciešama papildus zidovudīna devu pielāgošana, ja Combivir terapijas laikā rodas smaga anēmija vai mielosupresija, vai arī pacientiem ar iepriekšēju kaulu smadzeņu patoloģiju, piemēram, hemoglobīns mazāks par 9 g/ dl (5, 59 mmol/ l) vai neitrofilu skaits mazāks par 1, 0 x 109/ l (skatīt apakšpunktu 4. 2.).
As dosage adjustment of Combivir is not possible separate preparations of zidovudine and lamivudine should be used.
Tā kā nav iespējama Combivir devu pielāgošana, jālieto atsevišķi lamivudīna un zidovudīna preparāti.
Pancreatitis:
Pankreatīts:
Cases of pancreatitis have occurred rarely in patients treated with lamivudine and zidovudine.
Retos gadījumos pacientiem, kas lietojuši lamivudīnu un zidovudīnu, ir novērots pankreatīts.
However it is not clear whether these cases were due to the antiretroviral treatment or to the underlying HIV disease.
Tomēr nav skaidrs, vai tā iemesls bija antiretrovīrusu terapija vai HIV infekcija.
Treatment with Combivir should be stopped immediately if clinical signs, symptoms or laboratory abnormalities suggestive of pancreatitis occur.
Combivir lietošana jāpārtrauc nekavējoties, ja rodas klīniskas pazīmes, simptomi vai laboratoriskas izmaiņas, kas liek domāt par pankreatītu.
Lactic acidosis: lactic acidosis usually associated with hepatomegaly and hepatic steatosis has been reported with the use of nucleoside analogues.
Laktacidoze: lietojot nukleozīdu analogus, ir novērota laktacidoze, kas parasti saistīta ar hepatomegāliju un aknu steatozi.
Early symptoms (symptomatic hyperlactatemia) include benign digestive symptoms (nausea, vomiting and abdominal pain) non-specific malaise, loss of appetite, weight loss, respiratory symptoms (rapid and/ or deep breathing) or neurological symptoms (including motor weakness).
Pie agrīniem simptomiem (simptomātiskas hiperlaktātēmijas) pieder labdabīgi gremošanas trakta simptomi (slikta dūša, vemšana un sāpes vēderā), nespecifisks vispārējs vājums, apetītes zudums, svara zudums, elpošanas sistēmas simptomi (strauja un / vai dziļa elpošana) vai neiroloģiskie simptomi (ieskaitot motoru vājumu).
Lactic acidosis has a high mortality and may be associated with pancreatitis, liver failure, or renal failure.
Laktacidozei ir raksturīga augsta mirstība un tā var būt saistīta ar pankreatītu, aknu mazspēju vai nieru mazspēju.
Lactic acidosis generally occurred after a few or several months of treatment.
Laktacidoze parasti radās dažus vai vairākus mēnešus pēc terapijas uzsākšanas.
Treatment with nucleoside analogues should be discontinued if there is symptomatic hyperlactatemia and metabolic/ lactic acidosis, progressive hepatomegaly, or rapidly elevating aminotransferase levels.
Ārstēšana ar nukleozīdu analogiem jāpārtrauc, rodoties simptomātiskai hiperlaktātēmijai un metaboliskai acidozei / laktacidozei, progresējošai hepatomegālijai vai straujam aminotransferāžu līmeņa pieaugumam.
Caution should be exercised when administering nucleoside analogues to any patient (particularly obese women) with hepatomegaly, hepatitis or other known risk factors for liver disease and hepatic steatosis (including certain medicinal products and alcohol).
Ir jābūt piesardzīgiem, nozīmējot nukleozīdu analogus jebkuram pacientam (īpaši sievietēm ar aptaukošanos), kam ir hepatomegālija, hepatīts vai citi zināmi aknu slimību un steatozes riska faktori (ieskaitot noteiktus medikamentus un alkoholu).
Patients co-infected with hepatitis C and treated with alpha interferon and ribavirin may constitute a special risk.
Pacienti, kam ir C hepatīta koinfekcija un kas tiek ārstēti ar alfa interferonu un ribavirīnu, var būt īpaši apdraudēti.
Patients at increased risk should be followed closely.
Pacienti ar paaugstinātu riska pakāpi ir rūpīgi jānovēro.
Mitochondrial dysfunction:
Mitohondriju disfunkcija:
Nucleoside and nucleotide analogues have been demonstrated in vitro and in vivo to cause a variable degree of mitochondrial damage.
In vitro un in vivo ir konstatēts, ka nukleozīdu un nukleotīdu analogi izraisa dažādas pakāpes mitohondriju bojājumus.
There have been reports of mitochondrial dysfunction in HIV-negative infants exposed in utero and/ or post-natally to nucleoside analogues.
Ir ziņojumi par mitohondriju disfunkciju HIV negatīviem zīdaiņiem, kas in utero un / vai postnatāli ir bijuši pakļauti nukleozīdu analogu iedarbībai.
The main adverse events reported are haematological disorders (anaemia, neutropenia), metabolic disorders (hyperlactatemia, hyperlipasemia).
Galvenās blakusparādības, par kurām ir ziņots, ir hematoloģiski traucējumi (anēmija, neitropēnija), metabolisma traucējumi (hiperlaktātēmija, hiperlipāzēmija).
These events are often transitory.
Šīs blakusparādības bieži ir pārejošas.
Some late-onset neurological disorders have been reported (hypertonia, convulsion, abnormal behaviour).
Ir ziņots par dažiem vēlīniem neiroloģiskiem traucējumiem (hipertonusu, krampjiem, izmainītu uzvedību).
Whether the neurological disorders are transient or permanent is currently unknown.
Pašlaik nav zināms, vai neiroloģiskie traucējumi ir pārejoši vai paliekoši.
Any child exposed in utero to nucleoside and nucleotide analogues, even HIV-negative children, should have clinical and laboratory follow-up and should be fully investigated for possible mitochondrial dysfunction in case of relevant signs or symptoms.
Katram bērnam, ieskaitot HIV negatīvos bērnus, kas in utero bijis pakļauts nukleozīdu un nukleotīdu analogu iedarbībai, attiecīgu pazīmju vai simptomu gadījumā jāveic klīniska un laboratoriska novērošana, un tie pilnībā jāizmeklē, lai konstatētu iespējamu mitohondriju disfunkciju.
These findings do not affect current national recommendations to use antiretroviral therapy in pregnant women to prevent vertical transmission of HIV.
Šīs atrades neietekmē esošās valsts rekomendācijas
4 Lipodystrophy:
4 par antiretrovīrusu terapijas lietošanu grūtniecēm, lai novērstu HIV vertikālo transmisiju.
Combination antiretroviral therapy has been associated with the redistribution of body fat (lipodystrophy) in HIV patients.
Kombinēta antiretrovīrusu terapija ir bijusi saistīta ar ķermeņa tauku pārdali (lipodistrofiju) HIV pacientiem.
The long-term consequences of these events are currently unknown.
Šī efekta ilgtermiņa sekas pašlaik nav zināmas.
Knowledge about the mechanism is incomplete.
Zināšanas par šīs parādības mehānismu nav pilnīgas.
A connection between visceral lipomatosis and protease inhibitors (PIs) and lipoatrophy and nucleoside reverse transcriptase inhibitors (NRTIs) has been hypothesised.
Pastāv hipotēze, ka ir saistība starp viscerālu lipomatozi un proteāžu inhibitoriem (PI) un lipoatrofiju un nukleozīdu atgriezeniskās transkriptāzes inhibitoriem (NRTI).
A higher risk of lipodystrophy has been associated with individual factors such as older age, and with drug related factors such as longer duration of antiretroviral treatment and associated metabolic disturbances.
Augstāks lipodistrofijas risks ir saistīts ar individuāliem faktoriem, piemēram, lielāku vecumu, un ar zālēm saistītiem faktoriem, piemēram, ilgāku antiretrovīrusu terapiju un ar to saistītiem metabolisma traucējumiem.
Clinical examination should include evaluation for physical signs of fat redistribution.
Klīniskajā izmeklēšanā jāiekļauj tauku pārdales fizisko pazīmju izvērtēšana.
Consideration should be given to the measurement of fasting serum lipids and blood glucose.
Jāapsver seruma lipīdu un asins glikozes noteikšana tukšā dūšā.
Lipid disorders should be managed as clinically appropriate (see section 4.8).
Lipīdu maiņas traucējumi jāārstē klīniski piemērotā veidā (skatīt apakšpunktu 4. 8.).
Immune Reactivation Syndrome:
Imūnsistēmas reaktivācijas sindroms:
In HIV-infected patients with severe immune deficiency at the time of institution of combination antiretroviral therapy (CART), an inflammatory reaction to asymptomatic or residual opportunistic pathogens may arise and cause serious clinical conditions, or aggravation of symptoms.
HIV inficētiem pacientiem, kuriem, uzsākot kombinēto pretretrovīrusu terapiju (combination antiretroviral therapy - CART), ir smags imūndeficīts, var parādīties iekaisuma reakcija uz asimptomātiskiem vai esošiem oportūniskajiem patogēnajiem mikroorganismiem.
Typically, such reactions have been observed within the first few weeks or months of initiation of CART.
Parasti šādas reakcijas ir novērotas dažu pirmo nedēļu vai mēnešu laikā pēc CART uzsākšanas.
Relevant examples are cytomegalovirus retinitis, generalised and/ or focal mycobacterium infections, and Pneumocystis jiroveci pneumonia (formerly known as Pneumocystis carinii pneumonia).
Nozīmīgākie šādu reakciju piemēri ir citomegalovīrusu izraisīts tīklenes iekaisums, ģeneralizētas un/ vai vietējas mikobaktēriju izraisītas infekcijas un Pneumocystis jiroveci pneimonija (agrāk pazīstama kā Pneumocystis carinii pneimonija).
Any inflammatory symptoms should be evaluated and treatment instituted when necessary.
Visas iekaisuma reakciju pazīmes ir jāizvērtē, un nepieciešamības gadījumā jāordinē ārstēšana.
If lamivudine is being used concomitantly for the treatment of HIV and HBV, additional information relating to the use of lamivudine in the treatment of hepatitis B infection is available in the Zeffix SPC.
Aknu slimība: ja lamivudīns tiek lietots vienlaicīgi HIV un HBV ārstēšanai, papildu informācija par lamivudīna lietošanu B hepatīta infekcijas ārstēšanā ir pieejama Zeffix Zāļu aprakstā.
The safety and efficacy of zidovudine has not been established in patients with significant underlying liver disorders.
Nav noteikta zidovudīna drošība un efektivitāte pacientiem ar esošām nopietnām aknu slimībām.
Patients with chronic hepatitis B or C and treated with combination antiretroviral therapy are at an increased risk of severe and potentially fatal hepatic adverse events.
Pacientiem, kam ir hronisks B vai C hepatīts un kas tiek ārstēti ar kombinētu antiretrovīrusu terapiju, ir palielināts smagu un potenciāli letālu hepatisku blakusparādību risks.
In case of concomitant antiviral therapy for hepatitis B or C, please refer also to the relevant product information for these medicinal products.
Ja tiek vienlaicīgi lietota antivīrusu terapija B vai C hepatīta ārstēšanai, lūdzu, izlasiet arī šo medikamentu zāļu aprakstus.
If Combivir is discontinued in patients co-infected with hepatitis B virus, periodic monitoring of both liver function tests and markers of HBV replication for 4 months is recommended, as withdrawal of lamivudine may result in an acute exacerbation of hepatitis.
Pārtraucot Combivir lietošanu pacientiem ar B hepatīta vīrusa koinfekciju, ieteicams 4 mēnešus periodiski pārbaudīt aknu funkcionālos rādītājus un HBV replikācijas marķierus, jo lamivudīna atcelšana var izraisīt akūtu hepatīta paasinājumu.
Patients with pre-existing liver dysfunction, including chronic active hepatitis, have an increased frequency of liver function abnormalities during combination antiretroviral therapy, and should be monitored according to standard practice.
Pacientiem, kam ir iepriekš esoša aknu disfunkcija, ieskaitot hronisku aktīvu hepatītu, ir palielināts aknu funkciju patoloģiju biežums kombinētas antiretrovīrusu terapijas laikā, un tie ir jānovēro atbilstoši parastajai praksei.
If there is evidence of worsening liver disease in such patients, interruption or discontinuation of treatment must be considered.
Ja šādiem pacientiem rodas pazīmes, kas liecina par aknu slimības pastiprināšanos, jāapsver terapijas pārtraukšana vai izbeigšana.
The concomitant use of ribavirin with zidovudine is not recommended due to an increased risk of anaemia (see section 4.5).
Pacienti, kam vienlaikus ir C hepatīta vīrusinfekcija: ribavirīna lietošana vienlaikus ar zidovudīnu nav ieteicama, jo ir palielināts anēmijas risks (skatīt apakšpunktu 4. 5).
Osteonecrosis:
Osteonekroze:
Although the etiology is considered to be multifactorial (including corticosteroid use, alcohol consumption, severe immunosuppression, higher body mass index), cases of osteonecrosis have been reported particularly in patients with advanced HIV-disease and/ or long-term exposure to combination antiretroviral therapy (CART).
Tiek ziņots par osteonekrozes gadījumiem, īpaši pacientiem ar progresējošu HIV - slimību un/ vai pacientiem, kuri ilgstoši saņēmuši kombinēto pretretrovīrusu terapiju (combination antiretroviral therapy - CART), lai gan tiek uzskatīts, ka etioloģiju nosaka vairāki faktori (tai skaitā kortikosteroīdu lietošana, alkohola lietošana, smaga imūnsupresija, palielināts ķermeņa masas indekss).
Patients should be advised to seek medical advice if they experience joint aches and pain, joint stiffness or difficulty in movement.
Ja rodas locītavu smeldze un sāpes, locītavu stīvums vai kļūst apgrūtinātas kustības, pacientam jāiesaka konsultēties ar ārstu.
As Combivir contains lamivudine and zidovudine, any interactions that have been identified with these agents individually may occur with Combivir.
Tā kā Combivir satur lamivudīnu un zidovudīnu, jebkāda mijiedarbība, kas raksturīga katram no šiem komponentiem, iespējama arī Combivir.
The likelihood of metabolic interactions with lamivudine is low due to limited metabolism and plasma protein binding, and almost complete renal clearance.
Metaboliskas mijiedarbības iespēja ar lamivudīnu ir neliela sakarā ar tā ierobežoto metabolismu un saistīšanos ar plazmas olbaltumvielām, kā arī gandrīz pilnīgo renālo klīrensu.
Zidovudine is primarily eliminated by hepatic conjugation to an inactive glucuronidated metabolite.
Zidovudīns galvenokārt tiek izvadīts, konjugējoties aknās par neaktīvu glikuronizētu 5 metabolītu.
Medicinal products which are primarily eliminated by hepatic metabolism especially via glucuronidation may have the potential to inhibit metabolism of zidovudine.
Medikamenti, kas primāri tiek izvadīti ar aknu metabolismu, īpaši ja tie tiek glikuronizēti, var potenciāli inhibēt zidovudīna metabolismu.
The interactions listed below should not be considered exhaustive but are representative of the classes of medicinal products where caution should be exercised.
Mijiedarbības veidu uzskaitījums, kas norādīts zemāk, nav uzskatāms par izsmeļošu, bet tajā atzīmētas tās medikamentu grupas, kuru lietošanā jāievēro piesardzība.
PIs) unlikely.
Lamivudīna un zidovudīna metabolisms nav saistīts ar CYP3A, tāpēc mijiedarbība ar medikamentiem, kas tiek metabolizēti ar šīs sistēmas palīdzību (piem. proteāžu inhibitori) ir maz ticama.
Interactions relevant to lamivudine
Mijiedarbība, kas saistīta ar lamivudīnu:
The possibility of interactions with other medicinal products administered concurrently with Combivir should be considered, particularly when the main route of elimination is active renal secretion, especially via the cationic transport system e. g. trimethoprim.
Jāapsver mijiedarbības iespēja ar citiem vienlaicīgi lietotiem medikamentiem, it sevišķi, ja to galvenais izdalīšanās ceļš ir aktīvā nieru sekrēcija, īpaši ja tā notiek ar organisko katjonu transporta sistēmas palīdzību, piem., trimetoprimu.
Nucleoside analogues (e. g. zidovudine, didanosine and zalcitabine) and other medicinal products (e. g. ranitidine, cimetidine) are eliminated only in part by this mechanism and were shown not to interact with lamivudine.
Nukleozīdu analogi (piem., zidovudīns, didanozīns un zalcitabīns) un citi medikamenti (piem., ranitidīns, cimetidīns) tikai daļēji eliminējas šādā veidā un tādēļ netika uzrādīta to mijiedarbību ar lamivudīnu.
Administration of trimethoprim/ sulfamethoxazole 160 mg/ 800 mg results in a 40% increase in lamivudine exposure, because of the trimethoprim component; the sulfamethoxazole component does not interact.
Trimetoprima/ sulfametoksazola lietošana devās 160 mg/ 800 mg trimetoprima komponenta dēļ palielina ekspozīciju ar lamivudīnu par 40%, sulfametoksazola komponents mijiedarbībā netiek iesaistīta.
However, unless the patient has renal impairment, no dosage adjustment of lamivudine is necessary (see section 4.2).
Tomēr, ja vien pacientam nav nieru bojājuma, lamivudīna devu mainīt nav nepieciešams (skatīt apakšpunktu 4. 2.).
Lamivudine has no effect on the pharmacokinetics of trimethoprim or sulfamethoxazole.
Lamivudīnam nav ietekmes uz trimetoprima vai sulfametoksazola farmakokinētiku.
When concomitant administration with co-trimoxazole is warranted, patients should be monitored clinically.
Pacienti rūpīgi klīniski jānovēro, ja nepieciešama vienlaicīga kotrimoksazola ievadīšana.
Co-administration of Combivir with high doses of co-trimoxazole for the treatment of Pneumocystis jiroveci pneumonia (formerly known as Pneumocystis carinii pneumonia [PCP]) and toxoplasmosis should be avoided.
Jāizvairās no Combivir lietošanas kopā ar augstām kotrimoksazola devām Pneumocystis jiroveci pneimonijas (agrāk pazīstama kā Pneumocystis carinii pneimonija (PCP)) un toksoplazmozes ārstēšanā.
Co-administration of lamivudine with intravenous ganciclovir or foscarnet is not recommended.
Lamivudīna un intravenoza ganciklovira vai foskarneta lietošana netiek rekomendēta.
Interactions relevant to zidovudine
Mijiedarbība, kas saistīta ar zidovudīnu:
Limited data suggest that co-administration of zidovudine and rifampicin decreases the AUC of zidovudine by 48% ± 34%.
Ierobežots datu daudzums liek domāt, ka vienlaicīga zidovudīna un rifampicīna lietošana samazina zidovudīna AUC par 48% ± 34%.
However the clinical significance of this is unknown.
Tomēr šī fakta klīniskā nozīme nav skaidra.
Dose modifications of zidovudine in this situation have not been formally evaluated.
Zidovudīna devas pārmaiņas šādā situācijā nav formāli vērtētas.
Limited data suggest that probenecid increases the mean half-life and area under the plasma concentration curve of zidovudine by decreasing glucuronidation.
Ierobežots datu daudzums liek domāt, ka probenecīds, samazinot glikuronizāciju, palielina zidovudīna vidējo eliminācijas pusperiodu un zidovudīna plazmas koncentrācijas līknes ietverto laukumu.
Renal excretion of the glucuronide (and possibly zidovudine itself) is reduced in the presence of probenecid.
Glikuronīda (un, iespējams, arī paša zidovudīna) renālā ekskrēcija probenecīda klātbūtnē ir samazināta.
Patients receiving both medicinal products should be closely monitored for haematological toxicity.
Pacienti, kas lieto abus līdzekļus, rūpīgi jānovēro, vai nerodas hematoloģiska toksicitāte.
Phenytoin blood levels have been reported to be low in some patients receiving zidovudine, while in one patient a high level was noted.
Ziņots, ka dažiem pacientiem, lietojot zidovudīnu, novēro zemu fenitoīna līmeni asinīs, tomēr vienam pacientam novērots augsts līmenis.
These observations suggest that phenytoin concentrations should be carefully monitored in patients receiving Combivir and phenytoin.
Pamatojoties uz šiem novērojumiem, ieteicams rūpīgi novērot fenitoīna koncentrāciju asinīs pacientiem, kuri lieto Combivir un fenitoīnu.
In a pharmacokinetic study co-administration of zidovudine and atovaquone tablets showed a decrease in zidovudine clearance after oral dosing leading to a 35% ± 23% increase in plasma zidovudine AUC.
Farmakokinētiskā pētījumā vienlaicīga zidovudīna un atovakvona tablešu lietošana izraisīja zidovudīna klīrensa samazināšanos pēc perorālas lietošanas, kas noveda pie plazmas zidovudīna AUC palielināšanās par 35% ±23%.
The mode of interaction is unknown and as higher concentrations of atovaquone can be achieved with atovaquone suspension it is possible that greater changes in AUC values for zidovudine might be induced when atovaquone is administered as a suspension.
Šīs mijiedarbības mehānisms nav zināms, un, tā kā ar atovakvona suspensiju iespējams iegūt augstāku atovakvona koncentrāciju, iespējams, ka, lietojot atovakvona suspensiju, var rasties lielākas zidovudīna AUC vērtības pārmaiņas.
Given the limited data available the clinical significance of this is unknown.
Ņemot vērā ierobežoto datu daudzumu, šīs atradnes klīniskā nozīme nav zināma.
Valproic acid, fluconazole or methadone when co-administered with zidovudine have been shown to increase the AUC of zidovudine, with a corresponding decrease in its clearance.
Lietojot valproiskābi, flukonazolu vai metadonu kopā ar zidovudīnu, ir konstatēta zidovudīna AUC palielināšanās ar atbilstošu klīrensa samazināšanos.
As only limited data are available the clinical significance is not known.
Tā kā ir pieejams ierobežots datu daudzums, šīs atradnes klīniskā nozīme nav zināma.
If zidovudine is used concurrently with either valproic acid, fluconazole or methadone, patients should be monitored closely for potential toxicity of zidovudine.
Zidovudīnu lietojot vienlaikus ar valproiskābi, flukonazolu vai metadonu, pacienti cieši jāuzrauga iespējamās zidovudīna toksiskās iedarbības dēļ.
Zidovudine and stavudine in combination are antagonistic in vitro, therefore the concomitant use of stavudine with Combivir should be avoided (see section 4.4).
Zidovudīns kombinācijā ar stavudīnu in vitro darbojas kā antagonisti, tādēļ jāizvairās no Combivir lietošanas vienlaicīgi ar stavudīnu (skatīt apakšpunktu 4. 4).
Exacerbation of anaemia due to ribavirin has been reported when zidovudine is part of the regimen used to treat HIV although the exact mechanism remains to be elucidated.
6 Ziņots par ribavirīna izraisītas anēmijas paasināšanos, zidovudīnu izmantojot par HIV terapijas sastāvdaļu, lai arī šādas darbības patiesais mehānisms vēl noskaidrojams.
The concomitant use of ribavirin with zidovudine is not recommended due to an increased risk of anaemia (see section 4.4).
Ribavirīna lietošana vienlaikus ar zidovudīnu nav ieteicama, jo palielinās anēmijas risks (skatīt apakšpunktu 4. 4).
6 Consideration should be given to replacing zidovudine in a combination ART regimen if this is already established.
Jāapsver iespēja kombinētā ART, ja tā jau izveidota, aizstāt zidovudīnu ar citu līdzekli.
This would be particularly important in patients with a known history of zidovudine induced anaemia.
Tas ir sevišķi svarīgi pacientiem, kam anamnēzē ir zidovudīna izraisīta anēmija.
Concomitant treatment, especially acute therapy, with potentially nephrotoxic or myelosuppressive medicinal products (e. g. systemic pentamidine, dapsone, pyrimethamine, co-trimoxazole, amphotericin, flucytosine, ganciclovir, interferon, vincristine, vinblastine and doxorubicin) may also increase the risk of adverse reactions to zidovudine.
Vienlaicīga terapija, it sevišķi akūtas terapijas gadījumos, ar potenciāli nefrotoksiskiem vai mielosupresīviem medikamentiem (piemēram, sistēmisko pentamidīnu, dapsonu, pirimetamīnu, kotrimoksazolu, amfotericīnu, flucitozīnu, gancikloviru, interferonu, vinkristīnu, vinblastīnu un doksorubicīnu) var arī palielināt zidovudīna blakusparādību risku.
If concomitant therapy with Combivir and any of these medicinal products is necessary then extra care should be taken in monitoring renal function and haematological parameters and, if required, the dosage of one or more agents should be reduced.
Ja ir nepieciešama paralēla terapija ar Combivir un kādu no šiem medikamentiem, nepieciešams sevišķi rūpīgi novērot nieru funkcijas un hematoloģiskos rādītājus un, ja nepieciešams, samazināt viena vai vairāku medikamentu devas.
Since some patients receiving Combivir may continue to experience opportunistic infections, concomitant use of prophylactic antimicrobial therapy may have to be considered.
Tā kā dažiem pacientiem, lietojot Combivir, joprojām var būt oportūnistiskas infekcijas, vienlaicīgi var būt nepieciešams apsvērt profilaktisku antimikrobu terapiju.
Limited data from clinical trials do not indicate a significantly increased risk of adverse reactions to zidovudine with co- trimoxazole (see interaction information above relating to lamivudine and co-trimoxazole), aerosolised pentamidine, pyrimethamine and acyclovir at doses used in prophylaxis.
Ierobežoti klīnisko pētījumu dati nenorāda, ka blakusparādību biežums klīniski nozīmīgi palielinātos, zidovudīnu lietojot vienlaicīgi ar kotrimoksazolu (skat. iepriekš informāciju par mijiedarbību, kas attiecas uz lamivudīnu un kotrimoksazolu), pentamidīna aerosolu, pirimetamīnu un acikloviru profilaktiskās devās.
Clarithromycin tablets reduce the absorption of zidovudine.
Klaritromicīna tabletes mazina zidovudīna absorbciju.
This can be avoided by separating the administration of Combivir and clarithromycin by at least two hours.
No tā iespējams izvairīties, Combivir un klaritromicīnu lietojot ar vismaz divu stundu starplaiku..
The safety of lamivudine in human pregnancy has not been established.
Nav noteikta lamivudīna lietošanas drošība cilvēkiem grūtniecības laikā.
No data are available for the treatment with a combination of lamivudine and zidovudine in humans or animals (see also section 5.3).
Nav pieejami dati par kombinētas lamivudīna un zidovudīna terapijas lietošanu cilvēkiem vai dzīvniekiem (skatīt arī apakšpunktu 5. 3.).
The use in pregnant women of zidovudine alone, with subsequent treatment of the newborn infants, has been shown to reduce the rate of maternal-foetal transmission of HIV.
Zidovudīna lietošana gravīdām sievietēm ar tai sekojošu jaundzimušo ārstēšanu, ir uzrādījusi samazinātu mātes- augļa HIV transmisijas biežumu.
However, no such data are available for lamivudine.
Tomēr šādi dati nav pieejami attiecībā uz lamivudīnu.
In humans, consistent with passive transmission of lamivudine across the placenta, lamivudine concentrations in infant serum at birth were similar to those in maternal and cord serum at delivery.
Cilvēkiem, sakarā ar lamivudīna pasīvo izkļūšanu caur placentu, lamivudīna koncentrācija jaundzimušā serumā piedzimstot bija līdzīga kā mātes serumā un nabas vēnā esošajā serumā dzemdību laikā.
Zidovudine was measured in plasma and gave similar results to those observed for lamivudine (see section 5.2).
Zidovudīns tika konstatēts plazmā un uzrādīja līdzīgus rezultātus kā lamivudīns (skatīt apakšpunktu 5. 2.).
As the active ingredients of Combivir may inhibit cellular DNA replication, any use, especially during the first trimester of pregnancy, presents a potential risk to the foetus.
Tā kā Combivir aktīvās vielas var inhibēt celulāro DNS replikāciju, jebkāda tā lietošana, īpaši grūtniecības pirmajā trimestrī, var radīt potenciālu risku auglim.
Consequently the administration of Combivir during pregnancy should only be considered if expected benefits outweigh any possible risks.
Tādēļ Combivir ordinēšana grūtniecības laikā var tikt apsvērta tikai tad, ja iespējamais ieguvums atsver potenciālo risku.
Pregnant women considering using Combivir during pregnancy should be made aware of the findings from animal carcinogenicity and mutagenicity studies (see section 5.3).
Grūtnieces, kuras apsver iespēju grūtniecības laikā lietot Combivir, būtu jāinformē par atklājumiem kancerogenitātes un mutagenitātes pētījumos ar dzīvniekiem (skatīt apakšpunktu 5. 3.).
In men zidovudine has not been shown to affect sperm count, morphology or motility.
Zidovudīns nav uzrādījis nekādu ietekmi uz spermatozoīdu daudzumu, morfoloģiju vai kustīgumu vīriešiem.
Both lamivudine and zidovudine are excreted in breast milk at similar concentrations to those found in serum.
Gan lamivudīns, gan zidovudīns izdalās mātes pienā koncentrācijās, kas līdzīgas seruma koncentrācijām.
It is recommended that mothers taking Combivir do not breast-feed their infants.
Mātēm, kas lieto Combivir, nav ieteicams barot bērnus ar krūti.
It is recommended that HIV infected women do not breast-feed their infants under any circumstances in order to avoid transmission of HIV.
Sievietēm, kas inficētas ar HIV, tiek rekomendēts nekādā gadījumā nebarot bērnus ar krūti, lai izvairītos no HIV transmisijas.
No studies on the effects on the ability to drive and use machines have been performed.
Nav pētījumu, kas izvērtētu ietekmi uz spēju vadīt transportlīdzekļus vai strādāt ar iekārtām.
4.8 Undesirable effects
7 4. 8 Nevēlamās blakusparādības
Adverse reactions have been reported during therapy for HIV disease with lamivudine and zidovudine separately or in combination.
Ir ziņojumi par nevēlamām blakusparādībām, ārstējot HIV slimību ar lamivudīnu un zidovudīnu atsevišķi vai ar to kombināciju.
7 lamivudine, zidovudine, the wide range of medicinal products used in the management of HIV disease, or as a result of the underlying disease process.
Daudzos gadījumos nav skaidrs, vai tās ir saistītas ar lamivudīnu, zidovudīnu, plašo medikamentu klāstu, ko lieto HIV ārstēšanā, vai pašu slimību.
As Combivir contains lamivudine and zidovudine, the type and severity of adverse reactions associated with each of the compounds may be expected.
Tā kā Combivir satur lamivudīnu un zidovudīnu, paredzamais blakusparādību tips un smagums ir saistīts ar katru no komponentiem.
There is no evidence of added toxicity following concurrent administration of the two compounds.
Nav datu par pastiprinātu toksicitāti, lietojot abus komponentus vienlaicīgi.
Cases of lactic acidosis, sometimes fatal, usually associated with severe hepatomegaly and hepatic steatosis, have been reported with the use of nucleoside analogues (see section 4.4).
Ir ziņojumi par laktacidozes gadījumiem, reizēm ar letālu iznākumu, kas parasti saistīta ar smagu hepatomegāliju un steatozi, lietojot nukleozīdu analogus (skatīt apakšpunktu 4. 4.).
Combination antiretroviral therapy has been associated with redistribution of body fat (lipodystrophy) in HIV patients including the loss of peripheral and facial subcutaneous fat, increased intra-abdominal and visceral fat, breast hypertrophy and dorsocervical fat accumulation (buffalo hump).
Kombinēta antiretrovīrusu terapija HIV pacientiem ir bijusi saistīta ar ķermeņa tauku pārdali (lipodistrofiju), ieskaitot perifēro un sejas zemādas tauku zudumu, intraabdominālo un viscerālo tauku daudzuma palielināšanos, krūšu hipertrofiju un tauku uzkrāšanos kakla mugurējā daļā (” bifeļa kupris ”).
Combination antiretroviral therapy has been associated with metabolic abnormalities such as hypertriglyceridaemia, hypercholesterolaemia, insulin resistance, hyperglycaemia and hyperlactataemia (see section 4.4).
Kombinēta antiretrovīrusu terapija ir bijusi saistīta ar tādām metabolisma patoloģijām kā hipertrigliceridēmiju, hiperholesterinēmiju, insulīna rezistenci, hiperglikēmiju un hiperlaktatēmiju (skatīt apakšpunktu 4. 4.).
In HIV-infected patients with severe immune deficiency at the time of initiation of combination antiretroviral therapy (CART), an inflammatory reaction to asymptomatic or residual opportunistic infections may arise (see section 4.4).
HIV inficētiem pacientiem, kuriem, uzsākot kombinēto pretretrovīrusu terapiju (combination antiretroviral therapy - CART), ir smags imūndeficīts, var parādīties iekaisuma reakcija uz asimptomātiskiem vai esošiem oportūniskajiem patogēnajiem mikroorganismiem (skatīt apakšpunktu 4. 4).
Cases of osteonecrosis have been reported, particularly in patients with generally acknowledged risk factors, advanced HIV disease or long-term exposure to combination antiretroviral therapy (CART).
Ziņots par osteonekrozes gadījumiem, īpaši pacientiem ar vispārzināmiem riska faktoriem, progresējošu HIV- slimību vai pakļautiem ilgstošai kombinētas pretretrovīrusu terapijas ietekmei (CART).
The frequency of this is unknown (see section 4.4).
Tās sastopamības biežums nav zināms (skatīt apakšpunktu 4. 4).
Lamivudine:
Lamivudīns:
The adverse reactions considered at least possibly related to the treatment are listed below by body system, organ class and absolute frequency.
Zemāk ir uzskaitītas blakusparādības, kam ir vismaz iespējama saistība ar terapiju, sadalot tās pa orgānu sistēmām, orgānu klasēm un pēc absolūtās sastopamības.
Frequencies are defined as very common (≥ 1/ 10), common (≥ 1/ 100 to < 1/ 10), uncommon (≥ 1/ 1000 to < 1/ 100), rare (≥ 1/ 10,000 to < 1/ 1000), very rare (< 1/ 10,000).
Sastopamība tiek definēta kā ļoti bieži (≥1/ 10), bieži (≥1/ 100 līdz < 1/ 10), retāk (≥1/ 1000 līdz < 1/ 100), reti (≥1/ 10 000 līdz < 1/ 1000) un ļoti reti (< 1/ 10 000).
Pure red cell aplasia
Asins un limfatiskās sistēmas traucējumi Retāk: neitropēnija un anēmija (abas reizēm smagas), trombocitopēnija Ļoti reti: izolēta eritroīdo cilmšūnu aplāzija
Cough, nasal symptoms
Nervu sistēmas traucējumi Bieži: galvassāpes, bezmiegs Ļoti reti: perifēriskā neiropātija (vai parestēzija)
Hepatitis
Respiratorās, krūšu kurvja un videnes slimības Bieži: klepus, nazāli simptomi
Rash, alopecia
Kuņģa- zarnu trakta traucējumi Bieži: slikta dūša, vemšana, sāpes vai spazmas vēderā, caureja Reti:
Musculoskeletal and connective tissue disorders
Pankreatīts, seruma amilāzes paaugstināšanās
8 Common:
Aknu un/ vai žultsceļu traucējumi Retāk: aknu enzīmu (AsAT, AlAT) līmeņa pārejoša paaugstināšanās 8 Reti: hepatīts
Arthralgia, muscle disorders Rare:
Ādas un zemādas audu bojājumi Bieži: izsitumi, alopēcija
Rhabdomyolysis
Skeleta- muskuļu unsaistaudu sistēmas bojājumi Bieži: artralģija, muskuļu darbības traucējumi Reti: rabdomiolīze
Fatigue, malaise, fever
Vispārēji traucējumi un reakcijas ievadīšanas vietā Bieži: nogurums, vājums, drudzis
Zidovudine:
Zidovudīns:
The adverse reactions profile appears similar for adults and adolescents.
Blakusparādību profils ir līdzīgs pieaugušajiem un pusaudžiem.
The most serious adverse reactions include anaemia (which may require transfusions), neutropenia and leucopenia.
Pie smagākajām blakusparādībām pieder anēmija (kuras dēļ var būt nepieciešama transfūzija), neitropēnija un leikopēnija.
These occurred more frequently at higher dosages (1200-1500 mg/ day) and in patients with advanced HIV disease (especially when there is poor bone marrow reserve prior to treatment), and particularly in patients with CD4 cell counts less than 100/ mm3 (see section 4.4).
Biežāk tas notiek, lietojot lielas devas (1200- 1500 mg/ dienā), pacientiem ar HIV slimību tālākās stadijās (galvenokārt, ja pirms ārstēšanas bijusi maza kaulu smadzeņu rezerve), un sevišķi pacientiem ar CD 4+ šūnu skaitu, kas mazāks kā 100 / mm3 (skatīt apakšpunktu 4. 4.).
The incidence of neutropenia was also increased in those patients whose neutrophil counts, haemoglobin levels and serum vitamin B12 levels were low at the start of zidovudine therapy.
Arī neitropēnijas biežums bija lielāks pacientiem, kuru neitrofilu skaits, hemoglobīna līmenis un vitamīna B12 līmenis serumā, uzsākot ārstēšanu ar zidovudīnu, bija zemi.
Thrombocyopenia and pancytopenia (with marrow hypoplasia) Rare:
Asins un limfatiskās sistēmas traucējumi Bieži: anēmija, neitropēnija un leikopēnija Retāk: trombocitopēnija un pancitopēnija (ar kaulu smadzeņu hipoplāziju) Reti: izolēta eritroīdo cilmšūnu aplāzija.
Pure red cell aplasia Very rare:
Ļoti reti: aplastiskā anēmija
Lactic acidosis in the absence of hypoxaemia, anorexia
Metabolisma un barošanās traucējumi Reti: laktacidoze bez hipoksēmijas, anoreksija
Anxiety and depression
Psihiskie traucējumi Reti: nemiers un depresija
Insomnia, paraesthesiae, somnolence, loss of mental acuity, convulsions
Nervu sistēmas traucējumi Ļoti bieži: galvassāpes Bieži: reibonis Reti: bezmiegs, parestēzijas, miegainība, garīgās darbības pavājināšanās, krampji
Cardiac disorders Rare: Cardiomyopathy
Sirds funkcijas traucējumi Reti: kardiomiopātija
Cough
Respiratorās, krūšu kurvja un videnes slimības Retāk: elpas trūkums Reti: klepus
Liver disorders such as severe hepatomegaly with steatosis
Kuņģa- zarnu trakta traucējumi Loti bieži: slikta dūša Bieži: vemšana, sāpes vēderā un caureja.
9 Skin and subcutaneous tissue disorders Uncommon:
9 Retāk: meteorisms Reti: mutes gļotādas pigmentācija, garšas izmaiņas un dispepsija.
Rash and pruritus Rare:
Pankreatīts
Nail and skin pigmentation, urticaria and sweating
Aknu un/ vai žultsceļu traucējumi Bieži: paaugstināti aknu enzīmu un bilirubīna līmeņi Reti: aknu patoloģijas, piemēram, smaga hepatomegālija ar steatozi
Myopathy
Ādas un zemādas audu bojājumi Retāk: izsitumi un nieze Reti: ādas un nagu pigmentācija, nātrene un svīšana
Urinary frequency
Skeleta- muskuļu un saistaudu sistēmas bojājumi Bieži: mialģija Retāk: miopātija
Gynaecomastia
Nieru un urīnceļu traucējumi Reti: urinācijas biežuma izmaiņas
General disorders and administration site conditions Common:
Reproduktīvās sistēmas un krūts slimības Reti: ginekomastija
Fever, generalised pain and asthenia Rare: Chills, chest pain and influenza-like syndrome
Vispārēji traucējumi un reakcijas ievadīšanas vietā Bieži: vājums Retāk: drudzis, ģeneralizētas sāpes un astēnija Reti: drebuļi, sāpes krūtīs un gripai līdzīgi simptomi
The available data from both placebo-controlled and open-label studies indicate that the incidence of nausea and other frequently reported clinical adverse events consistently decreases over time during the first few weeks of therapy with zidovudine.
Pieejamie dati, kas iegūti gan placebo kontrolētos, gan atklātos pētījumos, norāda, ka sliktas dūšas un citu bieži ziņotu klīnisko blakusparādību biežums dažu pirmo zidovudīna terapijas nedēļu laikā konsekventi samazinās.
There is limited experience of overdosage with Combivir.
Pieredze ar Combivir pārdozēšanu ir neliela.
No specific symptoms or signs have been identified following acute overdose with zidovudine or lamivudine apart from those listed as undesirable effects.
Nav konstatēti specifiski simptomi vai pazīmes, kas rodas pēc akūtas zidovudīna vai lamivudīna pārdozēšanas, izņemot tos, kas uzskaitīti kā blakusparādības.
No fatalities occurred, and all patients recovered.
Nav bijis letālu gadījumu, visi pacienti ir atveseļojušies.
If overdosage occurs the patient should be monitored for evidence of toxicity (see section 4.8), and standard supportive treatment applied as necessary.
Pārdozēšanas gadījumā pacients jānovēro, lai konstatētu iespējamās toksiskas iedarbības pazīmes (skatīt apakšpunktu 4. 8.) un pēc nepieciešamības jānodrošina standarta balstterapija.
Since lamivudine is dialysable, continuous haemodialysis could be used in the treatment of overdosage, although this has not been studied.
Tā kā lamivudīns ir dializējams, pārdozēšanas gadījumā iespējams lietot ilgstošu hemodialīzi, kaut gan šādi pētījumi nav veikti.
Haemodialysis and peritoneal dialysis appear to have a limited effect on elimination of zidovudine, but enhance the elimination of the glucuronide metabolite.
Hemodialīzei un peritoneālajai dialīzei ir tikai neliela ietekme uz zidovudīna elimināciju, bet tās pastiprina tā glikuronētā metabolīta elimināciju.
For more details physicians should refer to the individual prescribing information for lamivudine and zidovudine.
Papildus informācija ārstiem jāmeklē atsevišķi par lamivudīnu un zidovudīnu to zāļu aprakstos.
Antivirals for treatment of HIV infections, combinations, ATC Code:
Farmakoterapeitiskā grupa: kombinēti pretvīrusu līdzekļi HIV infekcijas ārstēšanai, ATC kods:
Lamivudine and zidovudine are nucleoside analogues which have activity against HIV.
Lamivudīns un zidovudīns ir nukleozīdu analogi, kam piemīt aktivitāte pret cilvēka imūndeficīta vīrusu (HIV).
Additionally, lamivudine has activity against hepatitis B virus (HBV).
Bez tam lamivudīnam piemīt aktivitāte pret B hepatīta vīrusu (HBV).
Both medicinal products are metabolised intracellularly to their active moieties, lamivudine 5’ -triphosphate (TP) and zidovudine 5’ -TP respectively.
Abi medikamenti intracelulāri metabolizējas līdz aktīvajām daļām - lamivudīna 5 '- trifosfātam (TP) un zidovudīna 5' - TP.
Their main modes of action are as chain terminators of viral reverse transcription.
Tie darbojas kā vīrusu atgriezeniskās transkriptāzes ķēdes noslēdzējs.
Lamivudine-TP and zidovudine-TP have selective inhibitory activity against HIV-1 and HIV-2 replication in vitro; lamivudine is also active against zidovudine-resistant clinical isolates of HIV.
Lamivudīna TP un zidovudīna TP ir selektīva inhibējoša iedarbība uz HIV- 1 un HIV- 2 replikāciju in vitro, lamivudīns iedarbojas arī 10 uz zidovudīna rezistentajiem HIV klīniskajiem izolātiem.
Lamivudine in combination with zidovudine exhibits synergistic anti-HIV activity against clinical isolates in cell culture.
Lamivudīns kombinācijā ar zidovudīnu demonstrē sinerģisku pret- HIV aktivitāti pret klīniskajiem izolātiem šūnu kultūrā.
HIV-1 resistance to lamivudine involves the development of a M184V amino acid change close to the active site of the viral reverse transcriptase (RT).
HIV- 1 rezistence pret lamivudīnu ir saistīta ar M184V aminoskābes izmaiņu attīstīšanos vīrusu atgriezeniskās transkriptāzes (RT) aktīvās vietas tuvumā.
This variant arises both in vitro and in HIV-1 infected patients treated with lamivudine-containing antiretroviral therapy.
Šis variants rodas gan in vitro, gan HIV- 1 inficētiem pacientiem, kas saņēmuši lamivudīnu saturošu antiretrovīrusu terapiju.
In
M184V mutantiem raksturīga ievērojami samazināta jutība pret lamivudīnu un tie in vitro uzrāda samazinātu vīrusa replikācijas spēju.
10 vitro studies indicate that zidovudine-resistant virus isolates can become zidovudine sensitive when they simultaneously acquire resistance to lamivudine.
In vitro pētījumi norāda, ka zidovudīna rezistentie vīrusa izolāti var kļūt jūtīgi pret zidovudīnu, ja tie vienlaicīgi iegūst rezistenci pret lamivudīnu.
The clinical relevance of such findings remains, however, not well defined.
Tomēr šādas atrades klīniskā nozīme pagaidām nav skaidri noteikta.
In vitro data tend to suggest that the continuation of lamivudine in anti-retroviral regimen despite the development of M184V might provide residual anti-retroviral activity (likely through impaired viral fitness).
In vitro iegūtie dati vedina domāt, ka lamivudīna lietošanas turpināšana antiretrovīrusu terapijā, neskatoties uz M184V mutācijas attīstību, var nodrošināt reziduālu antiretrovīrusu aktivitāti (iespējams, novājinot vīrusus).
The clinical relevance of these findings is not established.
Šī atklājuma klīniskā nozīme nav noskaidrota.
Indeed, the available clinical data are very limited and preclude any reliable conclusion in the field.
Pieejamie klīniskie dati patiešām ir ļoti ierobežoti un neļauj izdarīt nekādus ticamus secinājumus par šo jautājumu.
In any case, initiation of susceptible NRTI’ s should always be preferred to maintenance of lamivudine therapy.
Jebkurā gadījumā priekšroka dodama NRTI, pret kuriem ir saglabāta jutība, terapijas uzsākšanai, nevis lamivudīna terapijas turpināšanai.
Therefore, maintaining lamivudine therapy despite emergence of M184V mutation should only be considered in cases where no other active NRTIs are available
Tāpēc, ja radusies M184V mutācija, lamivudīna terapijas turpināšana jāapsver tikai tādā gadījumā, ja nav pieejami citi aktīvi NRTI.
Cross-resistance conferred by the M184V RT is limited within the nucleoside inhibitor class of antiretroviral agents.
Krustiskā rezistence, ko izraisa M184V RT, attiecas tikai uz nukleozīdu inhibitoru klases antiretrovīrusu medikamentiem.
Zidovudine and stavudine maintain their antiretroviral activities against lamivudine-resistant HIV-1.
Zidovudīns un stavudīns saglabā savu antiretrovīrusu aktivitāti pret lamivudīna rezistentu HIV- 1.
Abacavir maintains its antiretroviral activities against lamivudine- resistant HIV-1 harbouring only the M184V mutation.
Abakavirs saglabā savu antiretrovīrusu aktivitāti pret lamivudīna rezistentu HIV- 1, kuram ir tikai M184V mutācija.
The M184V RT mutant shows a < 4-fold decrease in susceptibility to didanosine and zalcitabine; the clinical significance of these findings is unknown.
M184V mutants uzrāda četrkārt mazāku jutību pret didanozīnu un zalcitabīnu; šādas atrades klīniskā nozīme nav zināma.
In vitro susceptibility testing has not been standardised and results may vary according to methodological factors.
In vitro jutības testēšana nav standartizēta, un rezultāti var atšķirties atkarībā no metodoloģiskajiem faktoriem.
Lamivudine demonstrates low cytotoxicity to peripheral blood lymphocytes, to established lymphocyte and monocyte-macrophage cell lines, and to a variety of bone marrow progenitor cells in vitro.
In vitro lamivudīns uzrāda zemu citotoksicitāti attiecībā uz perifēro asiņu limfocītiem, limfocītu un monocītu makrofāgu šūnām un daudzām kaulu smadzeņu priekšteču šūnām.
Resistance to thymidine analogues (of which zidovudine is one) is well characterised and is conferred by the stepwise accumulation of up to six specific mutations in the HIV reverse transcriptase at codons 41, 67, 70, 210, 215 and 219.
Rezistence pret timidīna analogiem (kuriem pieder zidovudīns) ir raksturīga un to izraisa līdz pat sešu specifisku mutāciju pakāpeniska uzkrāšanās HIV atgriezeniskās transkriptāzes 41., 67., 70., 210., 215. un 219. kodonā.
Viruses acquire phenotypic resistance to thymidine analogues through the combination of mutations at codons 41 and 215 or by the accumulation of at least four of the six mutations.
Vīrusi iegūst fenotipisku rezistenci pret timidīna analogiem ar 41. un 215. kodona mutāciju kombināciju vai uzkrājoties vismaz četrām no sešām mutācijām.
These thymidine analogue mutations alone do not cause high-level cross-resistance to any of the other nucleosides, allowing for the subsequent use of any of the other approved reverse transcriptase inhibitors.
Šīs timidīna analogu mutācijas vienas pašas neizraisa izteiktu krustisko rezistenci pret kādu no pārējiem nukleozīdiem, tādēļ ir iespējama tālāka citu apstiprināto atgriezeniskās transkriptāzes inhibitoru lietošana.