qanastek/EMEA-V3 huggingface dataset:
Across clinical studies, a small increase in white blood cell (WBC) count (approximately 200 cells/ microl difference in WBC vs placebo; mean baseline WBC approximately 6,600 cells/ microl) was observed due to an increase in neutrophils.
Klīniskos pētījumos neitrofilu skaita palielināšanās dēļ novēroja nelielu balto asins šūnu skaita palielināšanos (aptuveni 200 šūnas/ mikrolitrā leikocītu atšķirība, salīdzinot ar placebo; vidējais sākotnējais leikocītu skaits aptuveni 6600 šūnas/ mikrolitrā).
This observation was seen in most but not all studies.
Šis novērojums konstatēts lielākā daļā, bet ne visos pētījumos.
This change in laboratory parameters is not considered to be clinically relevant.
Šo laboratorisko raksturlielumu pārmaiņu neuzskata par klīniski nozīmīgu.
No clinically meaningful changes in vital signs or in ECG (including in QTc interval) were observed with sitagliptin treatment.
Sitagliptīna terapijas laikā nenovēroja klīniski nozīmīgas dzīvībai svarīgo pazīmju vai EKG (tostarp QTc intervāla) pārmaiņas.
Post-marketing data
Pēcreģistrācijas pieredze
During post-marketing experience of Efficib or sitagliptin, one of the active substances of Efficib, the following additional adverse reactions have been reported (frequency not known): hypersensitivity reactions including anaphylaxis, angioedema, rash, urticaria, and exfoliative skin conditions including Stevens-Johnson syndrome (see section 4.4).
Periodā pēc zāļu reģistrācijas ziņots par sekojošām nevēlamām blakusparādībām pēc Efficib vai sitagliptīna, kas ir viena no Efficib aktīvajām vielām, lietošanas (biežums nav zināms): paaugstinātas jutības reakcijas, tai skaitā anafilakse, angioneirotiskā tūska, izsitumi, nātrene un eksfoliatīvas ādas reakcijas, Stīvensa- Džonsona sindromu ieskaitot (skatīt apakšpunktu 4. 4).
Table 2 presents adverse reactions by system organ class and by frequency category.
Klīnisko pētījumu dati un pēcreģistrācijas pieredze
Table 2.
2. tabulā blakusparādības uzskaitītas pēc orgānu sistēmu klasifikācijas un sastopamības biežuma.
The frequency of metformin adverse reactions identified from clinical trial and postmarketing data
Biežumu pamato informācija no metformīna zāļu apraksta, kas pieejams ES.
Adverse reaction
Blakusparādība
metallic taste
metāliska garša
8 Adverse reaction
Kuņģa- zarnu trakta traucējumi kuņģa- zarnu trakta simptomia
Frequency
Ļoti bieži
Gastrointestinal disorders
Ādas un zemādas audu bojājumi
gastrointestinal symptomsa
nātrene, eritēma, nieze
Skin and subcutaneous disorders urticaria, erythema, pruritis
Vielmaiņas un uztures traucējumi laktacidoze B12 vitamīna deficītsb
Very rare
Ļoti reti Ļoti reti
Metabolism and nutrition disorders
Aknu un/ vai žults izvades sistēmas traucējumi
Hepatobiliary disorders liver function disorders, hepatitis a
aknu funkcijas traucējumi, hepatīts
Long-term treatment with metformin has been associated with a decrease in vitamin B12 absorption which may very rarely result in clinically significant vitamin B12 deficiency (e. g., megaloblastic anaemia).
a Tādus kuņģa- zarnu trakta simptomus kā slikta dūša, vemšana, caureja, sāpes vēderā un apetītes zudums daudz biežāk novēro terapijas sākumā, un lielākajā daļā gadījumu tie pāriet spontāni. b Ilgstoša metformīna terapija ir bijusi saistīta ar B12 vitamīna absorbcijas samazināšanos, un ļoti retos gadījumos tas varētu izraisīt klīniski nozīmīgu B12 vitamīna deficītu (piemēram, megaloblastisko anēmiju).
No data are available with regard to overdose of Efficib.
Dati par Efficib pārdozēšanu nav pieejami.
During controlled clinical trials in healthy subjects, single doses of up to 800 mg sitagliptin were generally well tolerated.
Kontrolētu klīnisku pētījumu laikā veseliem cilvēkiem vienreizēju līdz 800 mg lielu sitagliptīna devu panesamība parasti bija laba.
Minimal increases in QTc, not considered to be clinically relevant, were observed in one study at a dose of 800 mg sitagliptin.
Minimālu QTc pagarināšanos, kas netika uzskatīta par klīniski nozīmīgu, novēroja vienā pētījumā ar 800 mg sitagliptīna devu.
There is no experience with doses above 800 mg in humans.
Nav pieredzes par 800 mg lielāku devu lietošanu cilvēkiem.
In Phase I multiple-dose studies, there were no dose-related clinical adverse reactions observed with sitagliptin with doses of up to 600 mg per day for 10 days and 400 mg per day for periods of up to 28 days.
I. fāzes atkārtotu devu pētījumos ar sitagliptīnu netika novērotas no devas atkarīgas klīniskas blakusparādības, lietojot devas līdz pat 600 mg dienā 10 dienas un 400 mg dienā līdz pat 28 dienām.
A large overdose of metformin (or co-existing risks of lactic acidosis) may lead to lactic acidosis which is a medical emergency and must be treated in hospital.
Pārdozēšana ar lielām metformīna devām (vai ar vienlaikus laktacidozes risku) var izraisīt laktacidozei, kura gadījumā neatliekamā medicīniskā palīdzība jāsniedz slimnīcā.
The most effective method to remove lactate and metformin is haemodialysis.
Visefektīvākā metode laktāta un metformīna izdalīšanai ir hemodialīze.
Sitagliptin is modestly dialyzable.
Sitagliptīns ir mēreni dializējams.
In clinical studies, approximately 13.5% of the dose was removed over a 3- to 4-hour haemodialysis session.
Klīniskos pētījumos aptuveni 3 – 4 stundu ilga hemodialīzes seansa laikā tika izvadīti 13, 5% devas.
Prolonged haemodialysis may be considered if clinically appropriate.
Ilgstošu hemodialīzi var apsvērt, ja tas ir klīniski piemērots.
It is not known if sitagliptin is dialyzable by peritoneal dialysis.
Nav zināms, vai sitagliptīns ir dializējams ar peritoneālo dialīzi.
In the event of an overdose, it is reasonable to employ the usual supportive measures, e. g., remove unabsorbed material from the gastrointestinal tract, employ clinical monitoring (including obtaining an electrocardiogram), and institute supportive therapy if required.
Pārdozēšanas gadījumā iesaka veikt parastos pasākumus, piemēram, izvadīt neuzsūkušos materiālu no kuņģa- zarnu trakta, veikt klīnisku uzraudzību (tai skaitā pierakstīt elektrokardiogrammu) un veikt uzturošas terapijas pasākumus, ja nepieciešams.
Combinations of oral blood glucose lowering drugs, ATC code:
Perorālo hipoglikemizējošo līdzekļu kombinācijas, ATĶ kods:
Efficib combines two antihyperglycaemic agents with complementary mechanisms of action to improve glycaemic control in patients with type 2 diabetes: sitagliptin phosphate, a dipeptidyl peptidase 4 (DPP-4) inhibitor, and metformin hydrochloride, a member of the biguanide class.
Efficib ir divu antihiperglikēmisko līdzekļu kombinācija, kas savstarpēji papildina viens otra iedarbību, lai uzlabotu glikēmijas kontroli pacientiem ar 2. tipa cukura diabētu: sitagliptīna fosfāts, dipeptidilpeptidāzes 4 (DPP- 4) inhibitors, un metformīna hidrohlorīds, biguanīdu grupas medikaments.
9 Sitagliptin Sitagliptin phosphate is an orally-active, potent, and highly selective inhibitor of the dipeptidyl peptidase 4 (DPP-4) enzyme for the treatment of type 2 diabetes.
Sitagliptīns Sitagliptīna fosfāts ir perorāli lietojams, spēcīgs un augsti selektīvs dipeptidilpeptidāzes 4 (DPP- 4) inhibitors 2. tipa diabēta ārstēšanai.
The DPP-4 inhibitors are a class of agents that act as incretin enhancers.
DDP- 4 inhibitori pieder medikamentu grupai, kas darbojas kā inkretīnu darbības veicinātāji.
By inhibiting the DPP-4 enzyme, sitagliptin increases the levels of two known active incretin hormones, glucagon-like peptide-1 (GLP-1) and glucose-dependent insulinotropic polypeptide (GIP).
Inhibējot DDP- 4 enzīmu, sitagliptīns paaugstina divu zināmo aktīvo inkretīna hormonu līmeni - glikagonam līdzīgā peptīda- 1 (GLP- 1) un glikozes atkarīgā insulīntropiskā polipeptīda (GIP) līmeni.
The incretins are part of an endogenous system involved in the physiologic regulation of glucose homeostasis.
Inkretīni ir daļa no endogēniskās sistēmas, kas iesaistīta glikozes homeostāzes fizioloģiskā regulācijā.
When blood glucose concentrations are normal or elevated, GLP-1 and GIP increase insulin synthesis and release from pancreatic beta cells.
Ja glikozes koncentrācija asinīs ir normāla vai palielināta, GLP- 1 un GIP palielina insulīna sintēzi un izdalīšanos no aizkuņģa dziedzera beta šūnām.
GLP-1 also lowers glucagon secretion from pancreatic alpha cells, leading to reduced hepatic glucose production.
Turklāt GLP- 1 pazemina glikagona sekrēciju no aizkuņģa dziedzera alfa šūnām, samazinot glikozes veidošanos aknās.
When blood glucose levels are low, insulin release is not enhanced and glucagon secretion is not suppressed.
Ja glikozes koncentrācija asinīs ir zema, insulīna sekrēcija nemainās un glikagona sekrēcija netiek nomākta.
Sitagliptin is a potent and highly selective inhibitor of the enzyme DPP-4 and does not inhibit the closely-related enzymes DPP-8 or DPP-9 at therapeutic concentrations.
Sitagliptīns ir spēcīgs un ļoti selektīvs DPP- 4 enzīma inhibitors un terapeitiskās koncentrācijās nenomāc ļoti līdzīgos enzīmus DPP- 8 vai DPP- 9.
Sitagliptin differs in chemical structure and pharmacological action from GLP-1 analogues, insulin, sulphonylureas or meglitinides, biguanides, peroxisome proliferator-activated receptor gamma (PPARγ) agonists, alpha- glucosidase inhibitors, and amylin analogues.
Sitagliptīns pēc ķīmiskās uzbūves un farmakoloģiskās iedarbības atšķiras no GLP- 1 analogiem, insulīna, sulfonilurīnvielas atvasinājumiem vai meglitinīdiem, biguanīdiem, peroksisomu proliferāciju aktivizējošā gamma receptora (PPARγ) agonistiem, alfa- glikozidāzes inhibitoriem un amilīna analogiem.
Overall, sitagliptin improved glycaemic control when used in combination with metformin (as initial or add-on therapy) and in combination with a sulphonylurea and metformin, as measured by clinically relevant reductions in HbA1c from baseline at study endpoint (see Table 3).
Kopumā, sitagliptīns kombinācijā ar metformīnu (sākotnēji vai pievienots terapijas laikā) un kombinācijā ar sulfonilurīnvielas atvasinājumiem un metformīnu, uzlaboja glikēmijas kontroli, ko noteica pēc klīniski būtiskas HbA1c līmeņa samazināšanās no sākotnējā līmeņa, kas bija mērķa parametrs (skatīt 3. tabulu).
In clinical trials, sitagliptin as monotherapy improved glycaemic control with significant reductions in haemoglobin A1c (HbA1c) and fasting and postprandial glucose.
Klīniskajos pētījumos sitagliptīna monoterapija uzlaboja glikēmijas kontroli nozīmīgi samazinot hemoglobīna A1c (HbA1c) līmeni un glikozes līmeni tukšā dūšā un postprandiālo glikozes līmeni.
Reduction in fasting plasma glucose (FPG) was observed at 3 weeks, the first time point at which FPG was measured.
Glikozes līmeņa tukšā dūšā (fasting plasma glucose - FPG) pazemināšanos novēroja 3 nedēļas pēc pirmā laika atskaites punkta, kad tika noteikts FPG.
The observed incidence of hypoglycaemia in patients treated with sitagliptin was similar to placebo.
Ar sitagliptīnu ārstētajiem pacientiem novērotais hipoglikēmijas biežums bija līdzīgs placebo.
Body weight did not increase from baseline with sitagliptin therapy.
Lietojot sitagliptīnu, ķermeņa masa, salīdzinot ar sākotnējo stāvokli, nepalielinājās.
Improvements in surrogate markers of beta cell function, including HOMA-β (Homeostasis Model Assessment-β), proinsulin to insulin ratio, and measures of beta cell responsiveness from the frequently-sampled meal tolerance test were observed.
Novēroja beta šūnu surogātmarķieru funkcijas, tostarp HOMA- β (homeostāzes modeļa vērtējums- β - Homeostasis Model Assessment- β) uzlabošanos, proinsulīna un insulīna attiecības un beta šūnu atbildreakcijas spēju mērījumu uzlabošanos no biežu paraugu ēdienreizes panesamības testa.
Studies of sitagliptin in combination with metformin In a 24-week, placebo-controlled clinical study to evaluate the efficacy and safety of the addition of sitagliptin 100 mg once daily to ongoing metformin, sitagliptin provided significant improvements in glycaemic parameters compared with placebo.
Sitagliptīna un metformīna kombinācijas pētījumi 24 nedēļu placebo kontrolētā klīniskā pētījumā, lai novērtētu sitagliptīna 100 mg vienu reizi dienā pievienošanas efektivitāti un drošību metformīna monoterapijai, sitagliptīns, salīdzinot ar placebo, būtiski uzlaboja glikēmijas parametrus.
Change from baseline in body weight was similar for patients treated with sitagliptin relative to placebo.
Sitagliptīna lietotājiem novērotās sākotnējā ķermeņa svara izmaiņas bija līdzīgas kā placebo lietotājiem.
In this study there was a similar incidence of hypoglycaemia reported for patients treated with sitagliptin or placebo.
Šajos pētījumos sitagliptīna lietotājiem novērotais hipoglikēmiju biežums bija līdzīgs kā placebo lietotājiem.
In a 24-week placebo-controlled factorial study of initial therapy, sitagliptin 50 mg twice daily in combination with metformin (500 mg or 1000 mg twice daily) provided significant improvements in glycaemic parameters compared with either monotherapy.
24 nedēļu placebo kontrolētā sākotnējas terapijas faktoriālā pētījumā, lietojot sitagliptīnu 50 mg divas reizes dienā kombinācijā ar metformīnu (500 mg vai 1000 mg divas reizes dienā) novēroja nozīmīgus uzlabojumus glikēmijas parametros, salīdzinot ar katra medikamenta monoterapiju.
The decrease in body weight with the combination of sitagliptin and metformin was similar to that observed with metformin alone or placebo; there was no change from baseline for patients on sitagliptin alone.
Ķermeņa svara samazināšanās ar sitagliptīna un metformīna kombināciju bija līdzīga tai, kas tika novērota ar metformīna monoterapiju vai placebo; nebija nekādu izmaiņu no sākotnējā svara pacientiem ar sitagliptīna monoterapiju.
The incidence of hypoglycaemia was similar across treatment groups.
Hipoglikēmijas sastopamība ārstēšanas grupām bija līdzīga.
Study of sitagliptin in combination with metformin and a sulphonylurea A 24-week placebo-controlled study was designed to evaluate the efficacy and safety of sitagliptin (100 mg once daily) added to glimepiride (alone or in combination with metformin).
10 Tika veikts 24 nedēļu placebo kontrolēts pētījums, kurā novērtēja sitagliptīna (100 mg vienu reizi dienā) pievienošanas glimepirīdam (monoterapijā vai kopā ar metformīnu) drošību un efektivitāti.
The addition of sitagliptin to glimepiride and metformin provided significant improvements in glycaemic parameters.
Pievienojot sitagliptīnu glimepirīda un metformīna kombinācijai, novēroja nozīmīgu glikēmisko parametru uzlabošanos.
Patients treated with sitagliptin had a modest increase in body weight (+1.1 kg) compared to those given placebo.
Ar sitagliptīnu ārstētiem pacientiem konstatēja nelielu ķermeņa masas pieaugumu (+1, 1 kg), salīdzinot ar placebo.
10 Table 3:
3. tabula.
HbA1c results in placebo-controlled combination therapy studies of sitagliptin and metformin*
HbA1c placebo kontrolēta sitagliptīna un metformīna kombinētās terapijas pētījuma rezultāti *
Mean baseline
Pētījums
Mean change from
HbA1c sākotnējais vidējais līmenis
Placebo-corrected mean change
Vidējās izmaiņas no HbA1c sākotnējā
HbA1c (%)
Placebo koriģētas vidējās HbA1c
baseline HbA1c (%)
Pievienojot sitagliptīnu 100 mg vienu reizi dienā jau
at Week 24†
līmeņa (%) 24. nedēļā †
(95% CI)
izmaiņas (%) (95% TI) 24. nedēļā † - 0, 7 ‡
Sitagliptin 100 mg once daily added to ongoing metformin
esošajai metformīna terapijai (N=453) Pievienojot sitagliptīnu 100 mg reizi dienā jau
added to ongoing glimepiride + metformin therapy (N=115) Initial Therapy (twice daily):
esošajai glimepirīda + metformīna terapijai (N=115) Sākotnējā terapija (divas reizes dienā):
Sitagliptin 50 mg + metformin 500 mg (N=183) Initial Therapy (twice daily):
sitagliptīns 50 mg + metformīns 500 mg (N=183) Sākotnējā terapija (divas reizes dienā):
Sitagliptin 50 mg + metformin 1000 mg (N=178)
sitagliptīns 50 mg + metformīns 1000 mg (N=178)
* All Patients Treated Population (an intention-to-treat analysis). † Least squares means adjusted for prior antihyperglycaemic therapy status and baseline value. ‡ p < 0.001 compared to placebo or placebo + combination treatment.
* Visu ārstēto pacientu kopskaits (nejaušināšanas analīzes). † Mazākās kvadrātsaknes vidējais, koriģēts attiecībā uz iepriekšēju antihiperglikēmisku terapiju un izejas stāvokļa rādītāju. ‡ p < 0. 001 salīdzinot ar placebo vai placebo + kombinētā terapija.
In a 52-week study, comparing the efficacy and safety of the addition of sitagliptin 100 mg once daily or glipizide (a sulphonylurea agent) in patients with inadequate glycaemic control on metformin monotherapy, sitagliptin was similar to glipizide in reducing HbA1c (-0.7% mean change from baselines at week 52, with baseline HbA1c of approximately 7.5% in both groups).
52 nedēļu pētījumā, kurā salīdzināja sitagliptīna 100 mg reizi dienā vai glipizīda (sulfonilurīnvielas atvasinājuma) pievienošanas efektivitāti un drošību pacientiem ar nepietiekamu glikēmijas kontroli, lietojot metformīna monoterapiju, sitagliptīns bija līdzīgs glipizīdam HbA1c samazināšanas ziņā (- 0, 7% vidējās izmaiņas no sākotnējā rādītāja 52. nedēļā, ar aptuveni 7, 5% sākotnējo HbA1c abās terapijas grupās).
The mean glipizide dose used in the comparator group was 10 mg per day with approximately 40% of patients requiring a glipizide dose of ≤ 5 mg/ day throughout the study.
Vidējā glipizīda deva, ko lietoja salīdzinošajā grupā, bija 10 mg dienā, kas bija aptuveni 40% no pacientam nepieciešamās glipizīda devas ≤ 5 mg/ dienā pētījuma laikā.
However, more patients in the sitagliptin group discontinued due to lack of efficacy than in the glipizide group.
Tomēr vairāk pacientu sitagliptīna grupā, salīdzinot ar glipazīda grupu, pārtrauca zāļu lietošanu efektivitātes trūkuma dēļ.
Patients treated with sitagliptin exhibited a significant mean decrease from baseline in body weight (-1.5 kg) compared to a significant weight gain in patients administered glipizide (+1.1 kg).
Ar sitagliptīnu ārstētiem pacientiem konstatēja nozīmīgu vidējās ķermeņa masas samazinājumu, salīdzinot ar sākotnējo, pretstatā nozīmīgam ķermeņa masas pieaugumam pacientiem, kuriem lietots glipizīds (- 1, 5 vs. + 1, 1 kg).
In this study, the proinsulin to insulin ratio, a marker of efficiency of insulin synthesis and release, improved with sitagliptin and deteriorated with glipizide treatment.
Šajā pētījumā proinsulīna pret insulīnu attiecība, kas ir insulīna sintēzes un atbrīvošanās efektivitātes rādītājs, uzlabojās, lietojot sitagliptīnu, un pasliktinājās, lietojot glipizīda terapiju.
The incidence of hypoglycaemia in the sitagliptin group (4.9%) was significantly lower than that in the glipizide group (32.0%).
Hipoglikēmijas sastopamība sitagliptīna grupā (4, 9%) bija nozīmīgi mazāka nekā glipizīda grupā (32, 0%).
Metformin Metformin is a biguanide with antihyperglycaemic effects, lowering both basal and postprandial plasma glucose.
Metformīns Metformīns ir biguanīdu grupas līdzeklis ar antihiperglikemizējošu iedarbību, kas samazina gan bazālās, gan postprandiālās glikozes līmeni plazmā.
It does not stimulate insulin secretion and therefore does not produce hypoglycaemia.
Tas nestimulē insulīna sekrēciju un tāpēc neizraisa hipoglikēmiju.
Metformin may act via three mechanisms:
Metformīns var darboties trīs veidos:
- by reduction of hepatic glucose production by inhibiting gluconeogenesis and glycogenolysis
- glikoneoģenēzes un glikogenolīzes inhibīcijas rezultātā samazina glikozes veidošanos aknās;
- in muscle, by modestly increasing insulin sensitivity, improving peripheral glucose uptake and
- nedaudz paaugstinot jutību pret insulīnu, uzlabo perifērās glikozes uzņemšanu un izmantošanu
utilisation
muskuļos;
- by delaying intestinal glucose absorption.
- aizkavē glikozes absorbciju zarnās.
Metformin stimulates intracellular glycogen synthesis by acting on glycogen synthase.
Metformīns stimulē glikogēna sintēzi šūnās, iedarbojoties uz glikogēna sintēzi.
Metformin increases the transport capacity of specific types of membrane glucose transporters (GLUT-1 and GLUT-4).
Metformīns paaugstina membrānu glikozes pārnesēju specifisku tipu (GLUT- 1 un GLUT- 4) transporta kapacitāti.
In humans, independently of its action on glycaemia, metformin has favourable effects on lipid metabolism.
Cilvēkiem, neatkarīgi no metformīna iedarbības uz glikēmiju, tas labvēlīgi ietekmē lipīdu metabolismu.
This has been shown at therapeutic doses in controlled, medium-term or long-term clinical studies: metformin reduces total cholesterol, LDLc and triglyceride levels.
Tas tika pierādīts kontrolētos, vidēja ilguma vai ilgstošos klīniskos pētījumos, lietojot terapeitiskās devas: metformīns pazemina kopējā holesterīna, ZBL- holesterīna un triglicerīdu līmeni.
11 The prospective randomised (UKPDS) study has established the long-term benefit of intensive blood glucose control in type 2 diabetes.
Prospektīvā, randomizētā (UKPDS) pētījumā noskaidroja glikozes līmeņa intensīvas kontroles labvēlīgo ietekmi ilgtermiņā 2. tipa diabēta pacientiem.
Analysis of the results for overweight patients treated with metformin after failure of diet alone showed:
Rezultātu analīze pacientiem ar palielinātu ķermeņa masu, kurus ārstēja ar metformīnu pēc tam, kad tikai diētas koriģēšana nebija devusi rezultātus, liecināja par:
- a significant reduction of the absolute risk of any diabetes-related complication in the metformin
- ievērojamu jebkuras ar diabētu saistītās komplikācijas absolūtā riska samazināšanos metformīna
group (29.8 events/ 1,000 patient-years) versus diet alone (43.3 events/ 1,000 patient-years), p=0.0023, and versus the combined sulphonylurea and insulin monotherapy groups (40.1 events/ 1,000 patient-years), p=0.0034
grupā (29, 8 gadījumi uz 1000 pacientgadiem) vs. tikai diēta (43, 3 gadījumi uz 1000 pacientgadiem), p=0, 0023, un vs. sulfonilurīnvielas atvasinājuma kombinācijas un insulīna monoterapijas grupām (40, 1 gadījums uz 1000 pacientgadiem), p=0, 0034;
- a significant reduction of the absolute risk of any diabetes-related mortality: metformin
- ievērojamu jebkuras ar diabētu saistītās mirstības absolūtā riska samazināšanos: metformīns –
7.5 events/ 1,000 patient-years, diet alone 12.7 events/ 1,000 patient-years, p=0.017
7, 5 gadījumi uz 1000 pacientgadiem, tikai diēta – 12, 7 gadījumi uz 1000 pacientgadiem, p=0, 017;
- a significant reduction of the absolute risk of overall mortality: metformin
- ievērojamu jebkuras vispārējās mirstības absolūtā riska samazināšanos: metformīnam –
13.5 events/ 1,000 patient-years versus diet alone 20.6 events/ 1,000 patient-years, (p=0.011), and versus the combined sulphonylurea and insulin monotherapy groups 18.9 events/ 1,000 patient-years (p=0.021)
13, 5 gadījumi uz 1000 pacientgadiem vs. tikai diēta - 20, 6 gadījumi uz 1000 pacientgadiem, (p=0, 011), un vs. sulfonilurīnvielas atvasinājuma kombinācijas un insulīna monoterapijas grupas – 19- 8, 9 gadījumi uz 1000 pacientgadiem (p=0, 021);
- a significant reduction in the absolute risk of myocardial infarction: metformin
- ievērojamu miokarda infarkta absolūtā riska samazināšanos: metformīns – 11 gadījumi uz
11 events/ 1,000 patient-years, diet alone 18 events/ 1,000 patient-years, (p=0.01).
1000 pacientgadiem, tikai diēta – 18 gadījumi uz 1000 pacientgadiem, (p=0, 01).
Efficib A bioequivalence study in healthy subjects demonstrated that the Efficib (sitagliptin/ metformin hydrochloride) combination tablets are bioequivalent to co-administration of sitagliptin phosphate and metformin hydrochloride as individual tablets.
Efficib Bioekvivalences pētījumi veseliem pieaugušajiem pierādīja, ka Efficib (sitagliptīns/ metformīna hidrohlorīds) kombinētās tabletes ir bioekvivalentas vienlaikus lietotām atsevišķām sitagliptīna fosfāta un metformīna hidrohlorīda tabletēm.
The following statements reflect the pharmacokinetic properties of the individual active substances of Efficib.
Zemāk aprakstītas Efficib katras aktīvās vielas farmakokinētiskās īpašības.
Sitagliptin Absorption Following oral administration of a 100-mg dose to healthy subjects, sitagliptin was rapidly absorbed, with peak plasma concentrations (median Tmax) occurring 1 to 4 hours post-dose, mean plasma AUC of sitagliptin was 8.52 μ M• hr, Cmax was 950 nM.
Sitagliptīns Uzsūkšanās Pēc 100 mg devas perorālas lietošanas veseliem cilvēkiem sitagliptīns ātri uzsūcās, maksimālo koncentrāciju plazmā (vidējais Tmax) sasniedzot 1 – 4 stundas pēc devas lietošanas, vidējais sitagliptīna plazmas AUC bija 8, 52 μM• h, Cmax bija 950 nM.
The absolute bioavailability of sitagliptin is approximately 87%.
Sitagliptīna absolūtā biopieejamība ir aptuveni 87%.
Since co-administration of a high-fat meal with sitagliptin had no effect on the pharmacokinetics, sitagliptin may be administered with or without food.
Tā kā augsta tauku satura maltītes vienlaikus lietošana ar sitagliptīnu tā farmakokinētiku neietekmēja, sitagliptīnu var lietot neatkarīgi no ēdienreizēm.
Plasma AUC of sitagliptin increased in a dose-proportional manner.
Sitagliptīna plazmas AUC palielinājās proporcionāli devai.
Dose-proportionality was not established for Cmax and C24hr (Cmax increased in a greater than dose-proportional manner and C24hr increased in a less than dose-proportional manner).
Devas proporcionalitāti nekonstatēja Cmax un C24h (Cmax palielinājās nedaudz vairāk nekā devai proporcionāli, un C24h palielinājās nedaudz mazāk nekā devai proporcionālā veidā).
Distribution The mean volume of distribution at steady state following a single 100-mg intravenous dose of sitagliptin to healthy subjects is approximately 198 litres.
Izkliede Vidējais izkliedes tilpums līdzsvara apstākļos pēc vienreizējas 100 mg intravenozas sitagliptīna devas ievadīšanas veseliem cilvēkiem ir aptuveni 198 litri.
The fraction of sitagliptin reversibly bound to plasma proteins is low (38%).
Sitagliptīna frakcija, kas atgriezeniski saistīta ar plazmas olbaltumiem, ir maza (38%).
Metabolism Sitagliptin is primarily eliminated unchanged in urine, and metabolism is a minor pathway.
12 Sitagliptīns tiek primāri eliminēts neizmainītā veidā ar urīnu, un metabolisms sastāda nelielu daļu.
Approximately 79% of sitagliptin is excreted unchanged in the urine.
Aptuveni 79% sitagliptīna izdalās neizmainītā veidā ar urīnu.
Following a [14C]sitagliptin oral dose, approximately 16% of the radioactivity was excreted as metabolites of sitagliptin.
Pēc [14C] sitagliptīna perorālas lietošanas aptuveni 16% radioaktīvā savienojuma izdalījās sitagliptīna metabolītu veidā.
Six metabolites were detected at trace levels and are not expected to contribute to the plasma DPP-4 inhibitory activity of sitagliptin.
Sešus metabolītus konstatēja nelielā daudzumā un nav gaidāms, ka tie ietekmēs sitagliptīna plazmas DPP- 4 nomācošo aktivitāti.
In vitro studies indicated that the primary enzyme responsible for the limited metabolism of sitagliptin was CYP3A4, with contribution from CYP2C8.
In vitro pētījumi liecina, ka galvenais enzīms, kas nodrošina sitagliptīna ierobežoto metabolismu, ir CYP3A4 ar CYP2C8 palīdzību.
In vitro data showed that sitagliptin is not an inhibitor of CYP isoenzymes CYP3A4, 2C8, 2C9, 2D6, 1A2, 2C19 or 2B6, and is not an inducer of CYP3A4 and CYP1A2.
Dati in vitro liecināja, ka sitagliptīns nav CYP izoenzīmu CYP3A4, 2C8, 2C9, 2D6, 1A2, 2C19 vai 2B6 inhibitors un nav CYP3A4 un CYP1A2 induktors.
12 Elimination Following administration of an oral [14C]sitagliptin dose to healthy subjects, approximately 100% of the administered radioactivity was eliminated in faeces (13%) or urine (87%) within one week of dosing.
Eliminācija Pēc perorālas [14C] sitagliptīna devas lietošanas veseliem cilvēkiem aptuveni 100% lietotā radioaktīvā elementa izdalījās ar izkārnījumiem (13%) vai urīnu (87%) nedēļas laikā pēc devas ieņemšanas.
The apparent terminal t½ following a 100-mg oral dose of sitagliptin was approximately 12.4 hours.
Šķietamais terminālais t1/ 2 pēc 100 mg perorālas sitagliptīna devas lietošanas bija aptuveni 12, 4 stundas.
Sitagliptin accumulates only minimally with multiple doses.
Lietojot vairākas devas, sitagliptīns uzkrājas tikai nedaudz.
The renal clearance was approximately 350 ml/ min.
Nieru klīrenss bija aptuveni 350 ml/ min.
Elimination of sitagliptin occurs primarily via renal excretion and involves active tubular secretion.
Sitagliptīna eliminācija notiek galvenokārt caur nierēm ekskrēcijas veidā un ietver aktīvu tubulāru sekrēciju.
The clinical relevance of hOAT-3 in sitagliptin transport has not been established.
Sitagliptīns ir cilvēka organisko anjonu transportvielas- 3 (cOAT- 3) substrāts, kas var būt iesaistīts sitagliptīna eliminācijā caur nierēm. cOAT- 3 klīniskā nozīme sitagliptīna transportā nav noteikta.
Sitagliptin is also a substrate of p-glycoprotein, which may also be involved in mediating the renal elimination of sitagliptin.
Sitagliptīns ir arī p- glikoproteīna substrāts, kas arī var būt iesaistīts sitagliptīna renālas eliminācijas mediēšanā.
However, cyclosporine, a p-glycoprotein inhibitor, did not reduce the renal clearance of sitagliptin.
Taču ciklosporīns, p- glikoproteīna inhibitors, nemazina sitagliptīna nieru klīrensu.
Sitagliptin is not a substrate for OCT2 or OAT1 or PEPT1/ 2 transporters.
Sitagliptīns nav OCT2 vai OAT1 substrāts vai PEPT1/ 2 transportviela.
In vitro, sitagliptin did not inhibit OAT3 (IC50=160 μ M) or p-glycoprotein (up to 250 μ M) mediated transport at therapeutically relevant plasma concentrations.
In vitro pie terapeitiski nozīmīgas plazmas koncentrācijas sitagliptīns neinhibēja OAT3 (IC50=160 µg) vai p- glikoproteīna (līdz 250 µM) mediēto transportu.
In a clinical study sitagliptin had a small effect on plasma digoxin concentrations indicating that sitagliptin may be a mild inhibitor of p-glycoprotein.
Klīniskā pētījumā sitagliptīns nedaudz ietekmēja digoksīna plazmas koncentrāciju, kas liecina, ka sitagliptīns varētu būt mērens p- glikoproteīna inhibitors.
Characteristics in patients The pharmacokinetics of sitagliptin were generally similar in healthy subjects and in patients with type 2 diabetes.
Raksturojums pacientiem Sitagliptīna farmakokinētika veseliem cilvēkiem un pacientiem ar 2. tipa cukura diabētu kopumā bija līdzīga.
Renal insufficiency A single-dose, open-label study was conducted to evaluate the pharmacokinetics of a reduced dose of sitagliptin (50 mg) in patients with varying degrees of chronic renal insufficiency compared to normal healthy control subjects.
Nieru mazspēja Vienas devas atklātu pētījumu veica, lai novērtētu sitagliptīna samazinātu devu (50 mg) farmakokinētiku pacientiem ar dažādas pakāpes hronisku nieru mazspēju salīdzinājumā ar veseliem kontroles grupas cilvēkiem.
The study included patients with renal insufficiency classified on the basis of creatinine clearance as mild (50 to < 80 ml/ min), moderate (30 to < 50 ml/ min), and severe (< 30 ml/ min), as well as patients with end-stage renal disease (ESRD) on haemodialysis.
Pētījumā bija iekļauti pacienti ar nieru mazspēju, kas pēc kreatinīna klīrensa klasificēta kā viegla (50 - < 80 ml/ min), mērena (30 - < 50 ml/ min) un smaga (< 30 ml/ min), kā arī pacienti ar nieru slimību beigu stadijā (NSBS), kuriem tiek veikta hemodialīze.
Patients with mild renal insufficiency did not have a clinically meaningful increase in the plasma concentration of sitagliptin as compared to normal healthy control subjects.
Pacientiem ar vieglu nieru mazspēju nekonstatēja klīniski nozīmīgu sitagliptīna koncentrācijas palielināšanos plazmā, salīdzinot ar veseliem kontroles grupas cilvēkiem.
An approximately 2-fold increase in the plasma AUC of sitagliptin was observed in patients with moderate renal insufficiency, and an approximately 4-fold increase was observed in patients with severe renal insufficiency and in patients with ESRD on haemodialysis, as compared to normal healthy control subjects.
Aptuveni divkāršu sitagliptīna plazmas AUC palielināšanos novēroja pacientiem ar mērenu nieru mazspēju, un aptuveni četrkāršu palielinājumu novēroja pacientiem ar smagu nieru mazspēju un pacientiem ar NSBS, kuriem veic hemodialīzi, salīdzinot ar veseliem kontrolgrupas cilvēkiem.
Sitagliptin was modestly removed by haemodialysis (13.5% over a 3- to 4-hour haemodialysis session starting 4 hours post-dose).
Sitagliptīnu nelielā daudzumā izvadīja ar hemodialīzi (13, 5% 3 – 4 stundu ilga hemodialīzes seansa laikā, sākot to 4. stundas pēc devas lietošanas).
Sitagliptin is not recommended for use in patients with moderate or severe renal insufficiency including those with ESRD since experience in these patients is too limited (see section 4.2).
Sitagliptīnu neiesaka lietot pacientiem ar mērenu vai smagu nieru mazspēju, ieskaitot pacientus ar NSBS, jo ir ierobežota lietošanas pieredze šādiem pacientiem (skatīt apakšpunktu 4. 2).
Hepatic insufficiency No dose adjustment for sitagliptin is necessary for patients with mild or moderate hepatic insufficiency (Child-Pugh score ≤ 9).
Aknu mazspēja Pacientiem ar vieglu līdz mērenai aknu mazspēju (Child- Pugh vērtējums ≤ 9) sitagliptīna devas pielāgošana nav nepieciešama.
There is no clinical experience in patients with severe hepatic insufficiency (Child-Pugh score > 9).
Nav klīniskās pieredzes pacientiem ar smagu aknu mazspēju (Child - Pugh vērtējums > 9).
However, because sitagliptin is primarily renally eliminated, severe hepatic insufficiency is not expected to affect the pharmacokinetics of sitagliptin.
Taču tā kā sitagliptīns tiek izvadīts galvenokārt caur nierēm, nav gaidāms, ka smaga aknu mazspēja ietekmēs sitagliptīna farmakokinētiku.
Elderly No dose adjustment is required based on age.
Gados vecāki pacienti Vecuma dēļ devas pielāgošana nav nepieciešama.
Age did not have a clinically meaningful impact on the pharmacokinetics of sitagliptin based on a population pharmacokinetic analysis of Phase I and Phase II data.
Gados
Elderly subjects (65 to 80 years) had approximately 19% higher plasma concentrations of sitagliptin compared to younger subjects.
13 vecākiem cilvēkiem (65 – 80 g. v.) bija par aptuveni 19% augstāka sitagliptīna koncentrācija plazmā nekā jaunākiem cilvēkiem.
Paediatric No studies with sitagliptin have been performed in paediatric patients.
Bērni Bērniem pētījumi ar sitagliptīnu nav veikti.
Other patient characteristics No dose adjustment is necessary based on gender, race, or body mass index (BMI).
Citas pacientu īpašības Vecuma, rases vai ķermeņa masas indeksa (ĶMI) dēļ devas pielāgošana nav nepieciešama.
These characteristics had no clinically meaningful effect on the pharmacokinetics of sitagliptin based on a 13 composite analysis of Phase I pharmacokinetic data and on a population pharmacokinetic analysis of Phase I and Phase II data.
Pamatojoties uz saliktu 1. fāzes farmakokinētikas datu un 1. un 2. fāzes datu populācijas farmakokinētikas analīzi, šīs īpašības klīniski nozīmīgi sitagliptīna farmakokinētiku neietekmēja.
Metformin Absorption After an oral dose of metformin, tmax is reached in 2.5 h.
Metformīns Uzsūkšanās Pēc metformīna devas lietošanas perorāli Tmax tiek sasniegts 2, 5 stundās.
Absolute bioavailability of a 500 mg metformin tablet is approximately 50-60% in healthy subjects.
500 mg metformīna tabletes absolūtā biopieejamība veseliem indivīdiem ir aptuveni 50- 60%.
After an oral dose, the non-absorbed fraction recovered in faeces was 20-30%.
Pēc perorālas devas neabsorbētā frakcija, ko konstatēja fekālijās, bija 20- 30%.
After oral administration, metformin absorption is saturable and incomplete.
Pēc perorālas devas lietošanas metformīna absorbcija ir piesātināta un nepilnīga.
It is assumed that the pharmacokinetics of metformin absorption is non-linear.
Tiek pieņemts, ka metformīna farmakokinētika nav lineāra.
At the usual metformin doses and dosing schedules, steady state plasma concentrations are reached within 24-48 h and are generally less than 1 µg/ ml.
Lietojot metformīnu parastajās devās un pēc parastās dozēšanas shēmas, līdzsvara stāvokļa koncentrācija plazmā tiek sasniegta 24- 48 stundu laikā un parasti tā ir mazāka par 1 µg/ ml.
In controlled clinical trials, maximum metformin plasma levels (Cmax) did not exceed 4 µg/ ml, even at maximum doses.
Kontrolētos klīniskos pētījumos maksimālais metformīna līmenis plazmā (Cmax) nepārsniedza 4 µg/ ml, pat lietojot maksimālās devas.
Food decreases the extent and slightly delays the absorption of metformin.
Pārtika pazemina un nedaudz aizkavē metformīna absorbciju.
Following administration of a dose of 850 mg, a 40% lower plasma peak concentration, a 25% decrease in AUC and a 35 min prolongation of time to peak plasma concentration was observed.
Pēc 850 mg devas lietošanas tika novērota par 40% zemāka maksimālā koncentrācija plazmā, par 25% samazinājās AUC un par 35 minūtēm pagarinājās laiks līdz tika sasniegta maksimālā koncentrācija plazmā.
Distribution Plasma protein binding is negligible.
Izkliede Saistība ar plazmas olbaltumiem ir nenozīmīga.
Metformin partitions into erythrocytes.
Metformīns tie izkliedēts eritrocītos.
The blood peak is lower than the plasma peak and appears at approximately the same time.
Maksimālā koncentrācija asinīs ir zemāka kā plazmā, un to novēro aptuveni vienā un tai pašā laikā.
The red blood cells most likely represent a secondary compartment of distribution.
Ļoti iespējams, ka eritrocīti ir sekundārā izkliedes telpa.
The mean Vd ranged between 63 – 276 l.
Vidējais Vd ir robežās no 63- 267 l.
Metabolism Metformin is excreted unchanged in the urine.
Metabolisms Metformīns neizmainītā veidā izdalās ar urīnu.
No metabolites have been identified in humans.
Pētījumos ar cilvēkiem nav identificēti metabolīti.
Elimination Renal clearance of metformin is > 400 ml/ min, indicating that metformin is eliminated by glomerular filtration and tubular secretion.
Eliminācija Metformīna nieru klīrenss > ir > 400 ml/ min, kas norāda, ka metformīns eliminējas glomerulārās filtrācijas un tubulārās sekrēcijas ceļā.
Following an oral dose, the apparent terminal elimination half-life is approximately 6.5 h.
Pēc devas lietošanas perorāli, šķietamais terminālais eliminācijas pusperiods ir aptuveni 6, 5 stundas.
When renal function is impaired, renal clearance is decreased in proportion to that of creatinine and thus the elimination half-life is prolonged, leading to increased levels of metformin in plasma.
Ja nieru funkcija ir traucēta, nieru klīrenss samazinās proporcionāli kreatinīnam, un tādējādi eliminācijas pusperiods pagarinās, kas izraisa metformīna līmeņa paaugstināšanos plazmā.
No animal studies have been conducted with Efficib.
Ar Efficib nav veikti pētījumi dzīvniekiem.
In 16-week studies in which dogs were treated with either metformin alone or a combination of metformin and sitagliptin, no additional toxicity was observed from the combination.
16 nedēļu ilgos pētījumos suņiem, kuros tie tika ārstēti tikai ar metformīnu vai ar metformīna un sitagliptīna kombināciju, papildus toksicitāti kombinācijai nenovēroja.
The NOEL in these studies was observed at exposures to sitagliptin of approximately 6 times the human exposure and to metformin of approximately 2.5 times the human exposure.
Šajos pētījumos līmenis bez ietekmes (NOEL - No Observed Effect Level) tika noteikts, ja sitagliptīna iedarbība 6 reizes pārsniedza iedarbību cilvēkam un metformīna iedarbība aptuveni 2, 5 reizes pārsniedza iedarbību cilvēkam.
The following data are findings in studies performed with sitagliptin or metformin individually.
Zemāk aprakstīti dati, kas iegūti pētījumos ar sitagliptīnu vai metformīnu atsevišķi.
Sitagliptin Renal and liver toxicity were observed in rodents at systemic exposure values 58 times the human exposure level, while the no-effect level was found at 19 times the human exposure level.
Sitagliptīns Grauzējiem, ja sistēmiskā iedarbība 58 reizes pārsniedza iedarbības līmeni cilvēkam, novēroja toksisku ietekmi uz nierēm un aknām, bet līmeni bez ietekmes konstatēja kā atbilstošu 19 reizes
Incisor teeth abnormalities were observed in rats at exposure levels 67 times the clinical exposure level; the no- effect level for this finding was 58-fold based on the 14-week rat study.
Žurkām, ja iedarbība 67 reizes pārsniedza klīniskās iedarbības līmeni, novēroja priekšzobu patoloģiju; pamatojoties uz 14 nedēļu pētījumu žurkām, līmenis bez ietekmes šai atradei bija 58 reizes lielāks par iedarbības līmeni cilvēkam.
The relevance of these findings for humans is unknown.
Šo atradņu nozīme cilvēkam nav zināma.
Transient treatment-related physical signs, some of which suggest neural toxicity, such as open-mouth breathing, salivation, white foamy emesis, ataxia, trembling, decreased activity, and/ or hunched posture were observed in dogs at exposure levels approximately 23 times the clinical exposure level.
Pārejošas ar ārstēšanu saistītas fiziskas pazīmes, dažas no kurām liecina par neirālu toksicitāti, piemēram, elpošana caur atvērtu muti, siekalošanās, baltu putu atvemšana, ataksija, trīce, samazināta aktivitāte un/ vai saliekta ķermeņa poza, novēroja suņiem, ja iedarbības līmenis aptuveni 23 reizes pārsniedza klīniskās iedarbības līmeni.
In addition, very slight to slight skeletal muscle degeneration was also observed histologically at doses resulting in systemic exposure levels of approximately 23 times
Turklāt ļoti nelielu vai vieglu skeleta muskuļu deģenerāciju novēroja arī histoloģiski, lietojot devas, kas rada sistēmisku iedarbību, kas aptuveni 23 reizes pārsniedz iedarbības līmeni cilvēkam.
A no-effect level for these findings was found at an exposure 6-fold the clinical exposure level.
Līmenis bez ietekmes šai atradei bija pie 6 reizes lielāka iedarbības līmeņa nekā klīniskā iedarbība.
Sitagliptin has not been demonstrated to be genotoxic in preclinical studies.
Preklīniskos pētījumos nav pierādīts, ka sitagliptīns būtu genotoksisks.
Sitagliptin was not carcinogenic in mice.
Sitagliptīns nebija kancerogēnisks pelēm.
In rats, there was an increased incidence of hepatic adenomas and carcinomas at systemic exposure levels 58 times the human exposure level.
Ja sistēmiskās iedarbības līmenis 58 reizes pārsniedza iedarbības līmeni cilvēkam, žurkām konstatēja palielinātu aknu adenomu un karcinomu sastopamību.
Since hepatotoxicity has been shown to correlate with induction of hepatic neoplasia in rats, this increased incidence of hepatic tumors in rats was likely secondary to chronic hepatic toxicity at this high dose.
Tā kā pierādīts, ka hepatotoksicitāte korelē ar aknu jaunveidojumu rašanos žurkām, šī palielinātā aknu audzēju sastopamība žurkām bija sekundāra hroniskai toksiskai ietekmei uz aknām, lietojot lielas devas.
Because of the high safety margin (19-fold at this no-effect level), these neoplastic changes are not considered relevant for the situation in humans.
Lielās drošības diapazona dēļ (19 reizes lielāks līmenis bez ietekmes) šīs neoplastiskās pārmaiņas netiek uzskatītas par nozīmīgām cilvēkam.
No treatment related effects on fertility were observed in male and female rats given sitagliptin prior to and throughout mating.
Žurku tēviņiem un mātītēm, lietojot sitagliptīnu pirms pārošanās un tās laikā, nelabvēlīgu ietekmi uz auglību nenovēroja.
In a pre-/ postnatal development study performed in rats sitagliptin showed no adverse effects.
Pre - / postnatālās attīstības pētījumā, kas veikts ar žurkām, sitagliptīnam blakusparādības nekonstatēja.
Reproductive toxicity studies showed a slight treatment-related increased incidence of fetal rib malformations (absent, hypoplastic and wavy ribs) in the offspring of rats at systemic exposure levels more than 29 times the human exposure levels.
Reproduktīvās toksicitātes pētījumos konstatēja nelielu ar terapiju saistītu augļa ribu anomāliju (trūkstošas, hipoplastikas un izlocītas ribas) biežuma palielināšanos žurku pēcnācējiem, ja sistēmiskās iedarbības līmenis vairāk nekā 29 reizes pārsniedza iedarbības līmeni cilvēkam.
Maternal toxicity was seen in rabbits at more than 29 times the human exposure levels.
Trušiem pie iedarbības līmeņa, kas 29 reizes pārsniedz iedarbības līmeni cilvēkam, novēroja toksisku ietekmi uz mātīti.
Because of the high safety margins, these findings do not suggest a relevant risk for human reproduction.
Plašā drošības intervāla dēļ šīs atrades neliecina par nozīmīgu risku cilvēka reproduktivitātei.
4:1).
Sitagliptīns izdalās nozīmīgā daudzumā žurku mātīšu pienā (attiecība pienā/ plazmā 4: 1).
Metformin Preclinical data for metformin reveal no special hazard for humans based on conventional studies of safety pharmacology, repeated dose toxicity, genotoxicity, carcinogenic potential, toxicity to reproduction.
Metformīns Preklīniskajos pētījumos iegūtie dati par farmakoloģisko drošību, atkārtotu devu toksicitāti, genotoksicitāti, iespējamu kancerogenitāti un toksisku ietekmi uz reproduktivitāti neliecina par īpašu risku cilvēkam.
Tablet core: microcrystalline cellulose (E460) povidone K29/ 32 (E1201) sodium lauril sulfate sodium stearyl fumarate
Tabletes kodols: mikrokristāliskā celuloze (E460), povidons K29/ 32 (E1201), nātrija laurilsulfāts, nātrija stearilfumarāts.
Film coating: polyvinyl alcohol macrogol 3350 talc (E553b) titanium dioxide (E171) iron oxide red (E172) iron oxide black (E172)
Apvalks: polivinilspirts, makrogols 3350, talks (E553b), titāna dioksīds (E171), sarkanais dzelzs oksīds (E172), dzeltenais dzelzs oksīds (E172).
Not applicable.
6. 2 Nesaderība
15 6.4 Special precautions for storage
15 Nav piemērojama.
Opaque blisters (PVC/ PE/ PVDC and aluminum).
Necaurspīdīgs blisteris (PVH/ PE/ PVDH un alumīnijs).
Packs of 14, 28, 56, 112, 168, 196 film-coated tablets, multi-packs containing 196 (2 packs of 98) film-coated tablets.
Iepakojumā 14, 28, 56, 112, 168, 196 apvalkotās tabletes, iepakojums vairāku kastīšu iepakojumam ar 196 (2 x 98) apvalkotām tabletēm.
Pack of 50 x 1 film-coated tablets in perforated unit dose blisters.
50 x 1 apvalkotās tabletes blisterī ar atsevišķām devām kontūrligzdās.
Hertford Road, Hoddesdon Hertfordshire EN11 9BU United Kingdom
Hertford Road, Hoddesdon Hertfordshire EN11 9BU Lielbritānija
Efficib 50 mg/ 1000 mg film-coated tablets
Efficib 50 mg/ 1000 mg apvalkotās tabletes
Each tablet contains 50 mg of sitagliptin (as phosphate monohydrate) and 1,000 mg of metformin hydrochloride.
Viena tablete satur 50 mg sitagliptīna (fosfāta monohidrāta veidā) (sitagliptin) un 1000 mg metformīna hidrohlorīda (metformin hydrochloride).
Capsule-shaped, red film-coated tablet with “ 577” debossed on one side.
Kapsulas formas, sarkana apvalkotā tablete ar iegravētu “ 577 ” vienā pusē.
17 For the different doses on metformin, Efficib is available in strengths of 50 mg sitagliptin and 850 mg metformin hydrochloride or 1,000 mg metformin hydrochloride.
17 Metformīna devu dažādībai Efficib ir pieejams devās pa 50 mg sitagliptīna un 850 mg metformīna hidrohlorīda vai 1000 mg metformīna hidrohlorīda.
18 risk factors such as poorly controlled diabetes, ketosis, prolonged fasting, excessive alcohol intake, hepatic insufficiency and any conditions associated with hypoxia.
Laktacidozes gadījumus var un vajadzētu samazināt, izvērtējot arī citus riska faktorus, tādus kā slikti kontrolēts diabēts, ketoze, ilgstoša badošanās, pārmērīga alkohola lietošana, aknu mazspēja un jebkādi ar hipoksiju saistīti stāvokļi.
Therefore, a reduction in the dose of the sulphonylurea may be necessary.
Efficib
The use of Efficib in combination with insulin has not been adequately studied.
Velmetia lietošana kopā ar insulīnu nav pietiekami pētīta.
19 Change in clinical status of patients with previously controlled type 2 diabetes A patient with type 2 diabetes previously well controlled on Efficib who develops laboratory abnormalities or clinical illness (especially vague and poorly defined illness) should be evaluated promptly for evidence of ketoacidosis or lactic acidosis.
Klīniskā stāvokļa maiņa pacientiem ar iepriekš kontrolētu 2. tipa diabētu Pacienti ar 2. tipa cukura diabētu, kuriem Efficib bija nodrošinājis labu slimības kontroli un kuriem pēc tam attīstījās laboratorisko izmeklējumu patoloģijas vai klīniska slimība (it īpaši nenoteikta un slikti kontrolējama slimība), nekavējoties jāizmeklē, vai nav ketoacidozes un laktacidozes simptomu.
Evaluation should include serum electrolytes and ketones, blood glucose and, if indicated, blood pH, lactate, pyruvate, and metformin levels.
19 asins pH, laktāta, piruvāta un metformīna līmenis.
20 In vitro studies indicated that the primary enzyme responsible for the limited metabolism of sitagliptin is CYP3A4, with contribution from CYP2C8.
In vitro pētījumos pierādīts, ka galvenie enzīmi, kas ietekmē sitagliptīna farmakokinētiku, ir CYP3A4 ar CYP2C8 palīdzību.
In vitro transport studies showed that sitagliptin is a substrate for p-glycoprotein and OAT3.
20 Pētījumi in vitro liecināja, ka sitagliptīns ir p- glikoproteīna un OAT3 substrāts.
21 4.8 Undesirable effects
21 4. 8 Nevēlamās blakusparādības