qanastek/EMEA-V3 huggingface dataset:
How is Zeffix used?
Kā lieto Zeffix?
Treatment with Zeffix should be initiated by a doctor who has experience in the management of chronic hepatitis B.
Ārstēšanu ar Zeffix drīkst uzsākt ārsts, kam ir pieredze hroniska hepatīta B ārstēšanā.
The recommended dose of Zeffix is 100 mg once a day.
Ieteicamā Zeffix deva ir 100 mg vienreiz dienā.
Zeffix can be taken with or without food.
Zeffix var lietot ar ēdienu vai bez tā.
The dose needs to be lowered for patients who have problems with their kidneys, using the oral solution.
Deva, izmantojot šķīdumu iekšķīgai lietošanai, ir jāsamazina pacientiem, kam ir nieru darbības traucējumi.
The duration of treatment depends on the patient’ s condition and response to treatment.
Ārstēšanas ilgums ir atkarīgs no pacienta stāvokļa un reakcijas uz ārstēšanu.
For more information, please see the Summary of Product Characteristics (also part of the EPAR).
Pilns apraksts atrodams zāļu lietošanas pamācībā, kas arī ir daļa no EPAR.
How does Zeffix work?
Kā Zeffix darbojas?
Lamivudine interferes with the action of a viral enzyme, DNA polymerase, which is involved in the formation of viral DNA.
Zeffix aktīvā viela lamivudīns ir pretvīrusu līdzeklis, kas pieder nukleozīdu analogu grupai. Lamivudīns kavē vīrusa DNS veidošanā iesaistītā fermenta DNS polimerāzes darbību.
Lamivudine stops the virus making DNA and prevents it from multiplying and spreading.
Lamivudīns pārtrauc DNS veidošanu vīrusā un novērš tā vairošanos un izplatīšanos.
How has Zeffix been studied?
Kā noritēja Zeffix izpēte?
Zeffix has been studied in five main studies involving a total of 1,083 adult patients.
Zeffix tika novērtētas piecos pamatpētījumos, iesaistot kopumā 1083 pieaugušus pacientus.
Three studies compared the effectiveness of Zeffix to that of placebo (a dummy treatment) in patients with compensated chronic hepatitis B, including one study that looked more particularly at the effectiveness of Zeffix in ‘ HBeAg negative’ patients.
Trijos pētījumos Zeffix iedarbīgumu salīdzināja ar placebo (indiferentas vielas) iedarbīgumu pacientiem ar kompensētu hronisku hepatītu B, ieskaitot vienu pētījumu, kurā īpaši aplūkoja Zeffix iedarbīgumu, ārstējot „ HBeAg negatīvus ” pacientus.
These are patients infected with hepatitis B virus 7 Westferry Circus, Canary Wharf, London E14 4HB, UK Tel.
Divos pētījumos Zeffix, lietojot tās atsevišķi, salīdzināja ar alfa- interferonu (citām zālēm, ko lieto hroniskā hepatīta B ārstēšanā) atsevišķi 7 Westferry Circus, Canary Wharf, London E14 4HB, UK Tel.
(44-20) 74 18 84 00 Fax (44-20) 74 18 84 16 E-mail: mail@emea. europa. eu http: / /www. emea. europa. eu ©EMEA 2007 Reproduction and/ or distribution of this document is authorised for non commercial purposes only provided the EMEA is acknowledged that has mutated (changed), leading to a form of chronic hepatitis B that is more difficult to treat.
(44- 20) 74 18 84 00 Fax (44- 20) 74 18 84 16 E- mail: mail@ emea. europa. eu http: // www. emea. europa. eu ©EMEA 2007 Reproduction and/ or distribution of this document is authorised for non commercial purposes only provided the EMEA is acknowledged vai kopā ar Zeffix.
There were several measures of effectiveness in the studies.
Šajos pētījumos iedarbīgumu vērtēja pēc vairākiem kritērijiem.
These included looking at how the liver damage had evolved after 52 weeks of treatment using a liver biopsy (when a small sample of liver tissue is taken and examined under a microscope), as well as measuring other signs of the disease such as the levels of ALT or of hepatitis B viral DNA circulating in the blood.
Tie aptvēra aknu bojājumu attīstības novērtējumu ar aknu biopsiju (ņemot mazus aknu audu paraugus izpētei mikroskopā) pēc 52 nedēļu ilgas ārstēšanas, kā arī citu slimības pazīmju, piemēram, ALT vai hepatīta B vīrusa DNS koncentrācijas asinsritē, novērtēšanu.
A further analysis was carried out comparing patients with and without the ‘ YMDD mutation’ (a change in the hepatitis B virus ’ s DNA that is often found after treatment with lamivudine).
Tika veikta papildu analīze, salīdzinot pacientus ar un bez „ YMDD mutācijas ” (izmaiņām hepatīta B vīrusa DNS, ko bieži novēro pēc ārstēšanas ar lamivudīnu).
What benefit has Zeffix shown during the studies?
Kāds ir Zeffix iedarbīgums šajos pētījumos?
Zeffix was more effective than placebo in slowing down the progression of liver disease.
Aknu slimības attīstības palēnināšanā Zeffix bija efektīvākas par placebo.
About half of the patients taking Zeffix had an improvement in liver damage assessed in a biopsy, compared with about a quarter of the patients who took placebo.
Apmēram pusei no pacientiem, kas lietoja Zeffix, ar biopsijas metodi noteica aknu darbības traucējumu samazināšanos, salīdzinot ar ceturto daļu no pacientiem, kas lietoja placebo.
Zeffix was as effective as alfa-interferon.
Zeffix bija tikpat efektīvas kā alfa - interferons.
The analysis showed that patients with the YMDD mutation do not respond as well to treatment with Zeffix as those without the mutation.
Analīze liecināja, ka pacienti ar YMDD mutāciju nereaģē uz ārstēšanu ar Zeffix tik labi kā pacienti bez mutācijas.
What is the risk associated with Zeffix?
Kāds pastāv risks, lietojot Zeffix?
The most common side effect with Zeffix (seen in more than 1 patient in 10) is raised ALT levels.
Visbiežākā blakusparādība, lietojot Zeffix (vairāk nekā vienam pacientam no desmit), ir paaugstināts ALT līmenis.
For the full list of all side effects reported with Zeffix, see the Package Leaflet.
Pilns visu Zeffix izraisīto blakusparādību apraksts ir atrodams zāļu lietošanas pamācībā.
Zeffix should not be used in people who may be hypersensitive (allergic) to lamivudine or any of the other ingredients.
Zeffix nedrīkst lietot cilvēki ar paaugstinātu jutību (alerģiju) pret lamivudīnu vai kādu citu šo zāļu sastāvdaļu.
Why has Zeffix been approved?
Kāpēc Zeffix tika apstiprinātas?
The Committee for Medicinal products for Human Use (CHMP) decided that Zeffix’ s benefits are greater than its risks for treatment of chronic hepatitis B in adults with compensated liver disease with evidence of active viral replication, persistently elevated serum ALT levels and histological evidence of active liver inflammation and/ or fibrosis, and in adults with decompensated liver disease.
Cilvēkiem paredzēto zāļu komiteja (CHMP) nolēma, ka ieguvums, lietojot Zeffix, ir lielāks par risku, ārstējot hronisko hepatītu B pieaugušajiem ar kompensētu aknu slimību, kuriem ir novērojama aktīva vīrusu replikācija, noturīgs paaugstināts seruma ALT līmenis un histoloģiski pierādīts aktīvs aknu iekaisums un/ vai fibroze, kā arī pieaugušajiem ar dekompensētu aknu slimību.
They recommended that Zeffix be given marketing authorisation.
Komiteja ieteica izsniegt Zeffix reģistrācijas apliecību.
Zeffix was originally authorised under "Exceptional Circumstances", because, for scientific reasons, limited information was available at the time of approval.
Zeffix sākotnēji tika reģistrētas „ izņēmuma kārtā ”, jo zinātnisku apsvērumu dēļ apstiprināšanas brīdī bija pieejama ierobežota informācija.
As the company had supplied the additional information requested, the "Exceptional Circumstances" ended on 18 May 2001.
Tā kā uzņēmums tika iesniedzis pieprasīto papildu informāciju, „ izņēmuma kārtas ” apstākļi tika atcelti 2001. gada 18. maijā.
Other information about Zeffix:
Cita informācija par Zeffix:
The European Commission granted a marketing authorisation valid throughout the European Union for Zeffix to Glaxo Group Ltd on 29 July 1999.
Eiropas Komisija 1999. gada 29. jūlijā izsniedza Zeffix reģistrācijas apliecību, kas derīga visā Eiropas Savienībā, uzņēmumam Glaxo Group Ltd.
The marketing authorisation was renewed on 29 July 2004.
Reģistrācijas apliecība ir atjaunota 2004. gada 29. jūlijā.
The full EPAR for Zeffix is available here.
Pilns Zeffix EPAR teksts ir atrodams šeit.
Oral use Blister (Alu/ pvc) Oral use Blister (Alu/ pvc)
Blisteri (Alu // PVH)
28 tablets 84 tablets
28 tabletes
EU/ 1/ 99/ 114/ 003
EU/ 1/ 99/ 114/ 00 Zeffix 2
Zeffix
EU/ 1/ 99/ 114/ 00 Zeffix 3
Oral solution
Iekšķīgai lietošanai
Oral use Bottle (HDPE)
Pudele (ABPE)
Zeffix 100 mg film-coated tablets
Zeffix 100 mg apvalkotās tabletes
Zeffix film-coated tablets contain 100 mg lamivudine For a full list of excipients see section 6.1.
Zeffix apvalkotās tabletes satur pa 100 mg lamivudīna (Lamivudine).
Butterscotch coloured, film-coated, capsule shaped, biconvex and engraved “ GX CG5” on one face.
Grauzdēta cukura krāsā, apvalkotas, kapsulas formas, abpusēji izliektas, tām vienā pusē iespiests “ GX CG5 ”.
Zeffix is indicated for the treatment of chronic hepatitis B in adults with:
Zeffix ir indicēts kompensēta hroniska hepatīta B ārstēšanai pieaugušiem pacientiem, kuriem ir:
compensated liver disease with evidence of active viral replication, persistently elevated serum alanine aminotransferase (ALT) levels and histological evidence of active liver inflammation and / or fibrosis.
kompensēta aknu slimība ar pierādītu aktīvu vīrusa replikāciju, pastāvīgi paaugstinātu seruma alanīnaminotransferāzes (AlAT) līmeni un histoloģiski pierādītu aktīvu aknu iekaisumu un/ vai fibrozi.
decompensated liver disease.
dekompensēta aknu slimība.
Therapy with Zeffix should be initiated by a physician experienced in the management of chronic hepatitis B.
Terapija ar Zeffix jāuzsāk ārstam, kas ir pieredzējis hroniska hepatīta B ārstēšanā.
Adults: the recommended dosage of Zeffix is 100 mg once daily.
Pieaugušie: ieteicamā Zeffix deva ir 100 mg vienu reizi dienā.
Zeffix can be taken with or without food.
Zeffix var lietot neatkarīgi no ēdienreizēm.
Duration of treatment:
Terapijas ilgums:
• In patients with HBeAg positive chronic hepatitis B (CHB) treatment should be administered for at least 3-6 months after HBeAg seroconversion (HBeAg and HBV DNA loss with HBeAb detection) is confirmed, to limit the risk of virological relapse, or until HBsAg seroconversion.
• Pacientiem ar HBeAg pozitīvu hronisku hepatītu B (HHB) ārstēšana jāturpina, vismaz 3- 6 mēnešus pēc tam, kad ir apstiprināta HBeAg serokonversija (HBeAg un HBV DNS zudums ar HBe antivielu noteikšanu), lai samazinātu viroloģiska recidīva risku, vai līdz HBsAg serokonversijai.
This recommendation is based on limited data (see section 5.1). • In patients with HBeAg negative CHB (pre-core mutant), the optimal duration of treatment is unknown.
Šī rekomendācija ir balstīta uz ierobežotiem datiem (skatīt apakšpunktu 5. 1). • Pacientiem ar HBeAg negatīvu HHB (pirms- serdes mutāciju) optimālais ārstēšanas ilgums nav zināms.
Treatment discontinuation may be considered following HBsAg seroconversion. • In patients with either HBeAg positive or HBeAg negative CHB, the development of YMDD variant HBV may result in a diminished therapeutic response to lamivudine, indicated by a rise in HBV DNA and ALT from previous on-treatment levels.
Terapijas pārtraukšanu var apsvērt pēc HBsAg serokonversijas. • Pacientiem ar vai nu HBeAg pozitīvu vai HBeAg negatīvu HHB, YMDD HBV varianta attīstība var radīt samazinātu terapeitisko atbildi uz lamivudīnu, uz ko norāda HBV DNS un AlAT līmeņa pieaugums, salīdzinot ar iepriekšējiem līmeņiem terapijas laikā.
In patients with extended-duration YMDD variant HBV, a switch to or addition of an alternative agent should be considered (see section 5.1). • In patients with decompensated liver disease and liver transplant recipients, treatment cessation is not recommended.
Attiecībā uz pacientiem ar ilgāk esošu YMDD HBV variantu ir jāapsver pāriešana uz alternatīvu terapiju vai tās pievienošana (skatīt apakšpunktu 5. 1). • Pacientiem ar dekompensētu aknu slimību un aknu transplantācijas recipientiem terapijas pārtraukšana netiek rekomendēta.
If there is a loss of efficacy attributable to the emergence of YMDD variant HBV in these patients, additional or alternative therapies should be considered (see section 5.1).
Ja šiem pacientiem ir terapijas efektivitātes zudums, kas izskaidrojams ar YMDD HBV varianta rašanos, jāapsver papildu terapijas vai alternatīvas terapijas nepieciešamība (skatīt apakšpunktu 5. 1).
2 If Zeffix is discontinued, patients should be periodically monitored for evidence of recurrent hepatitis (see section 4.4).
2 Ja ZEFFIX lietošana tiek pārtraukta, pacienti periodiski jānovēro, lai noteiktu iespējamas hepatīta recidīva pazīmes (skatīt apakšpunktu 4. 4).
Children (less than 12 years of age) and adolescents (12 to 17 years of age):
Bērni (līdz 12 gadu vecumam) un pusaudži (no 12 līdz 17 gadu vecumam):
Zeffix is not recommended for use in children below age 12 and adolescents age 12 to 17 due to lack of data on safety and efficacy (see section 5.2).
Zeffix nav ieteicams lietot bērniem līdz 12 gadu vecumam un pusaudžiem no 12 līdz 17 gadu vecumam, jo nav informācijas par drošību un efektivitāti (skatīt apakšpunktu 5. 2)
Renal impairment: lamivudine serum concentrations (AUC) are increased in patients with moderate to severe renal impairment due to decreased renal clearance.
Nieru bojājums: pacientiem ar vidēji smagu līdz smagu nieru bojājumu samazinātā renālā klīrensa dēļ palielinās lamivudīna koncentrācija serumā (AUC).
The dosage should therefore be reduced for patients with a creatinine clearance of < 50 ml/ minute.
Tādēļ pacientiem ar kreatinīna klīrensu < 50 ml/ min deva jāsamazina.
When doses below 100 mg are required Zeffix oral solution should be used (see Table 1 below).
Ja nepieciešama Zeffix deva, kas mazāka par 100 mg, jāordinē šķīdums perorālai lietošanai (skatīt 1. tabulu).
Dosage of Zeffix in patients with decreased renal clearance.
1. tabula Zeffix dozēšana pacientiem ar samazinātu renālo klīrensu
First Dose of Zeffix oral solution *
lietošanai pirmā deva *
Maintenance Dose Once daily
vienu reizi dienā
30 to < 50
30 līdz < 50
15 to < 30
no 15 līdz < 30
5 to < 15
no 5 līdz < 15
* Zeffix oral solution containing 5 mg/ ml lamivudine.
* Zeffix šķīdums perorālai lietošanai satur 5 mg/ ml lamivudīna.
Data available in patients undergoing intermittent haemodialysis (for less than or equal to 4 hrs dialysis 2-3 times weekly), indicate that following the initial dosage reduction of lamivudine to correct for the patient’ s creatinine clearance, no further dosage adjustments are required while undergoing dialysis.
Pieejamie dati par pacientiem, kam tika veikta intermitējoša hemodialīze (4 stundu dialīze 2– 3 reizes nedēļā vai mazāk), liecina, ka pēc lamivudīna pirmās devas samazināšanas atbilstoši pacienta kreatinīna klīrensam turpmāka devas pielāgošana dialīzes laikā nav nepieciešama.
Hepatic impairment: data obtained in patients with hepatic impairment, including those with end-stage liver disease awaiting transplant, show that lamivudine pharmacokinetics are not significantly affected by hepatic dysfunction.
Aknu bojājums: dati, kas iegūti par pacientiem ar aknu bojājumu, tai skaitā pacientiem ar aknu slimībām beigu stadijās, kuri gaida transplantāciju, liecina, ka aknu disfunkcija būtiski neietekmē lamivudīna farmakokinētiku.
Based on these data, no dose adjustment is necessary in patients with hepatic impairment unless accompanied by renal impairment.
Pamatojoties uz šiem datiem, pacientiem ar aknu bojājumu devas pielāgošana nav nepieciešama, ja vien to nepavada arī nieru bojājums.
Lamivudine has been administered to children (2 years and above) and adolescents with compensated chronic hepatitis B.
Lamivudīns ir ticis lietots bērniem (no 2 gadu vecuma) un pusaudžiem ar kompensētu hronisku hepatītu B.
However, due to limitations of the data, the administration of lamivudine to this patient population is not currently recommended (see section 5.1).
Tomēr, tā kā dati ir ierobežoti, lamivudīna lietošana šai pacientu grupai pašlaik netiek ieteikta (skatīt apakšpunktu 5. 1.).
The efficacy of lamivudine in patients co-infected with Delta hepatitis or hepatitis C has not been established.
Nav noteikta lamivudīna efektivitāte pacientiem, kuriem ir Delta hepatīta vai hepatīta C koinfekcija.
Data are limited on the use of lamivudine in HBeAg negative (pre-core mutant) patients and in those receiving concurrent immunosuppressive regimes, including cancer chemotherapy.
Ir ierobežots daudzums datu par lamivudīna lietošanu HBeAg negatīviem (pirms- serdes mutāciju) pacientiem un pacientiem, kas vienlaicīgi saņem arī imunosupresīvu terapiju, tajā skaitā audzēju ķīmijterapiju.
During treatment with Zeffix patients should be monitored regularly.
Zeffix terapijas laikā pacienti ir regulāri jānovēro.
Serum ALT levels should be monitored at 3 month intervals and HBV DNA and HBeAg should be assessed every 6 months.
AlAT līmenis serumā jānosaka ik trīs mēnešus un HBV DNS un HBeAg jānosaka ik sešus mēnešus.
3 Exacerbations of hepatitis
3 Hepatīta paasināšanās
HBV viral subpopulations with reduced susceptibility to lamivudine (YMDD variant HBV) have been identified with extended therapy.
Pagarinātas terapijas laikā ir identificētas HBV vīrusu subpopulācijas (HBV YMDD variants) ar samazinātu jutību pret lamivudīnu.
In some patients the development of YMDD variant HBV can lead to exacerbation of hepatitis, primarily detected by serum ALT elevations and re-emergence of HBV DNA.
Dažiem pacientiem YMDD HBV varianta attīstība var izraisīt hepatīta paasinājumu, ko primāri nosaka pēc seruma AlAT paaugstināšanās un HBV DNS atkārtotu rašanos.
In patients who have YMDD variant HBV and worsening liver disease (increasing ALT with or without decompensated cirrhosis) or recurrent hepatitis B after liver transplantation, a switch to or addition of an alternative agent should be considered.
Pacientiem, kuriem ir YMDD HBV variants un kuriem ir aknu slimības pasliktināšanās (AlAT līmeņa pieaugums ar vai bez dekompensētas cirozes) vai atkārtots hepatīts B pēc aknu transplantācijas, jāapsver pāriešana uz alternatīvu terapiju vai tās pievienošana.
If Zeffix is discontinued or there is a loss of efficacy due to the development of YMDD variant HBV (see section 4.2), some patients may experience clinical or laboratory evidence of recurrent hepatitis.
Ja Zeffix terapija tiek pārtraukta vai zūd tās efektivitāte YMDD HBV varianta attīstības dēļ (skatīt apakšpunktu 4. 2), dažiem pacientiem var rasties klīniski vai laboratoriski hepatīta recidīva simptomi.
If Zeffix is discontinued, patients should be periodically monitored both clinically and by assessment of serum liver function tests (ALT and bilirubin levels), for at least four months, and then as clinically indicated.
Ja Zeffix terapija tiek pārtraukta, pacienti regulāri jānovēro gan klīniski, gan veicot seruma aknu funkcionālos testus (AlAT un bilirubīna līmeni) vismaz četrus mēnešus un vēlāk pēc klīniskām indikācijām.
Exacerbation of hepatitis has primarily been detected by serum ALT elevations, in addition to the re-emergence of HBV DNA.
Hepatīta paasinājumu galvenokārt atklāj pēc seruma AlAT paaugstināšanās, kā arī HBV DNS atkārtotas rašanās.
See Table 3 in Section 5.1 Clinical experience for more information regarding frequency of post treatment ALT elevations.
Klīniskā pieredze.
Most events have been self- limited, however some fatalities have been observed.
Lielākā daļa gadījumu pāriet paši, tomēr ir novēroti daži letāli gadījumi.
For patients who develop evidence of recurrent hepatitis post-treatment, there are insufficient data on the benefits of re-initiation of lamivudine treatment.
Nav pietiekami daudz datu par lamivudīna terapijas atsākšanas efektu pacientiem, kuriem pēc terapijas attīstījies hepatīta recidīvs.
Transplantation recipients and patients with advanced liver disease are at greater risk from active viral replication.
Transplantātu recipientiem un pacientiem ar progresējošu aknu slimību pastāv lielāks aktīvas vīrusa replikācijas risks.
Due to the marginal liver function in these patients, hepatitis reactivation at discontinuation of lamivudine or loss of efficacy during treatment may induce severe and even fatal decompensation.
Sakarā ar kritisku aknu funkciju šiem pacientiem hepatīta reaktivācija, pārtraucot lamivudīna lietošanu, vai efektivitātes zudums ārstēšanas laikā var izraisīt smagu un pat letālu dekompensāciju.
These patients should be monitored for clinical, virological and serological parameters associated with hepatitis B, liver and renal function, and antiviral response during treatment (at least every month), and, if treatment is discontinued for any reason, for at least 6 months after treatment.
Šiem pacientiem ārstēšanas laikā jākontrolē klīniskie, virusoloģiskie un seroloģiskie rādītāji, kas saistīti ar hepatītu B, aknu un nieru funkcijas un antivirālā atbilde (vismaz reizi mēnesī) un, ja terapija kāda iemesla dēļ tiek pārtraukta, vismaz 6 mēnešus pēc tās.
Laboratory parameters to be monitored should include (as a minimum) serum ALT, bilirubin, albumin, blood urea nitrogen, creatinine, and virological status:
Pie laboratoriskajiem rādītājiem, ko nepieciešams kontrolēt, pieder (kā minimums) seruma AlAT, bilirubīns, albumīns, urīnvielas slāpeklis asinīs, kreatinīns un virusoloģiskais stāvoklis:
HBV antigen/ antibody, and serum HBV DNA concentrations when possible.
HBV antigēns/ antiviela un seruma HBV DNS koncentrācija, ja iespējams.
Patients experiencing signs of hepatic insufficiency during or post-treatment should be monitored more frequently as appropriate.
Pacientiem, kam ārstēšanas laikā vai pēc tās rodas aknu mazspējas pazīmes, pēc vajadzības šie rādītāji jākontrolē biežāk.
HIV co-infection
HIV koinfekcija
For the treatment of patients who are co-infected with HIV and are currently receiving or plan to receive treatment with lamivudine or the combination lamivudine-zidovudine, the dose of lamivudine prescribed for HIV infection (usually 150 mg/ twice daily in combination with other antiretrovirals) should be maintained.
Ārstējot pacientus ar HIV koinfekciju, kuri pašlaik lieto vai kuriem tiek plānots terapijā izmantot lamivudīnu vai lamivudīna - zidovudīna kombināciju, jāsaglabā HIV ārstēšanai paredzētā lamivudīna deva (parasti 150 mg divas reizes dienā, kombinējot ar citiem antiretrovīrusu preparātiem).
For HIV co-infected patients not requiring anti-retroviral therapy, there is a risk of HIV mutation when using lamivudine alone for treating chronic hepatitis B.
Pacientiem ar HIV koinfekciju, kuriem nav nepieciešama antiretrovīrusu terapija, pastāv HIV mutācijas risks, hroniska hepatīta B ārstēšanā izmantojot lamivudīnu vienu pašu.
Transmission of hepatitis B
B hepatīta transmisija
There is no information available on maternal-foetal transmission of hepatitis B virus in pregnant women receiving treatment with lamivudine.
Nav datu par augļa inficēšanos ar hepatīta B vīrusu no mātes organisma, ja sieviete grūtniecības laikā lieto lamivudīnu.
The standard recommended procedures for hepatitis B virus immunisation in infants should be followed.
Zīdaiņiem jāveic hepatīta B vīrusa standartvakcinācija.
Patients should be advised that therapy with lamivudine has not been proven to reduce the risk of transmission of hepatitis B virus to others and therefore, appropriate precautions should still be taken.
Pacienti jābrīdina, ka nav pierādīts, ka lamivudīna terapija samazina vīrusu hepatīta transmisijas risku uz apkārtējiem, tāpēc joprojām jāievēro attiecīgi piesardzības pasākumi.
The likelihood of metabolic interactions is low due to limited metabolism and plasma protein binding and almost complete renal elimination of unchanged substance.
Jāapsver iespējamā mijiedarbība, lietojot to kopā ar citiem medikamentiem, īpaši, ja to galvenais eliminācijas veids ir
4 Lamivudine is predominantly eliminated by active organic cationic secretion.
4 aktīva renāla ekskrēcija ar organisku katjonu transporta sistēmas palīdzību, kā, piemēram, trimetoprimam.
Other medicinal products (e. g. ranitidine, cimetidine) are eliminated only in part by this mechanism and were shown not to interact with lamivudine.
Citi medikamenti (piemēram, ranitidīns, cimetidīns) tikai daļēji eliminējas šādā ceļā, un tiem mijiedarbība ar lamivudīnu nav pierādīta.
Substances shown to be predominately excreted either via the active organic anionic pathway, or by glomerular filtration are unlikely to yield clinically significant interactions with lamivudine.
Vielām, kas pārsvarā izdalās aktīvas organisku anjonu sekrēcijas ceļā vai glomerulāras filtrācijas ceļā, ir maz ticama klīniski nozīmīga mijiedarbība ar lamivudīnu.
Administration of trimethoprim/ sulphamethoxazole 160 mg/ 800 mg increased lamivudine exposure by about 40%.
160 mg / 800 mg trimetoprima / sulfametoksazola lietošana palielināja lamivudīna ekspozīciju par apmēram 40%.
Lamivudine had no effect on the pharmacokinetics of trimethoprim or sulphamethoxazole.
Lamivudīns neietekmēja trimetoprima vai sulfametoksazola farmakokinētiku.
However, unless the patient has renal impairment, no dosage adjustment of lamivudine is necessary.
Tomēr, ja pacientam nav nieru bojājuma, lamivudīna devas pielāgošana nav nepieciešama.
A modest increase in Cmax (28%) was observed for zidovudine when administered with lamivudine, however overall exposure (AUC) was not significantly altered.
Lietojot zidovudīnu vienlaikus ar lamivudīnu, tika novērota neliela zidovudīna Cmax palielināšanās (par 28%), tomēr kopējā koncentrācija (AUC) būtiski nemainījās.
Zidovudine had no effect on the pharmacokinetics of lamivudine (see section 5.2).
Zidovudīns neietekmēja lamivudīna farmakokinētiku (skatīt apakšpunktu 5. 2.)
Lamivudine has no pharmacokinetic interaction with alpha-interferon when the two medicinal products are concurrently administered.
Vienlaikus lietojot lamivudīnu un alfa interferonu, farmakokinētisko mijiedarbību nenovēro.
There were no observed clinically significant adverse interactions in patients taking lamivudine concurrently with commonly used immunosuppressant medicinal products (e. g. cyclosporin A).
Lietojot lamivudīnu kopā ar bieži pielietotiem imūnsupresīviem līdzekļiem (piemēram, ciklosporīnu A) klīniski nozīmīga nelabvēlīga mijiedarbība netika novērota.
However, formal interaction studies have not been performed.
Tomēr oficiāli pētījumi par mijiedarbību nav veikti.
Lamivudine may inhibit the intracellular phosphorylation of zalcitabine when the two medicinal products are used concurrently.
Lamivudīns var inhibēt zalcitabīna intracelulāro fosforilāciju, ja šos medikamentus lieto vienlaicīgi.
Zeffix is therefore not recommended to be used in combination with zalcitabine.
Tāpēc Zeffix nav ieteicams lietot kombinācijā ar zalcitabīnu.
Pregnancy: there are no adequate data from the use of lamivudine in pregnant women.
Grūtniecība: nav pietiekamu datu par lamivudīna lietošanu grūtniecēm.
Studies in animals have shown reproductive toxicity (see section 5.3).
Pētījumos ar dzīvniekiem ir novērota reproduktīva toksicitāte (skatīt apakšpunktu 5. 3.).
The potential risk to humans is unknown.
Potenciālais risks cilvēkam nav zināms.
Consistent with passive transmission of the substance across the placenta, lamivudine concentrations in infant serum at birth were similar to those in maternal and cord serum at delivery.
Cilvēkiem, sakarā ar lamivudīna pasīvo izkļūšanu caur placentu, lamivudīna koncentrācija jaundzimušā serumā bija līdzīga kā mātes serumā un nabas vēnā esošajā serumā dzemdību laikā.
Although animal reproductive studies are not always predictive of the human response, administration is not recommended during the first three months of pregnancy (see section 4.4).
Kaut gan dzīvnieku reproduktīvo pētījumu rezultāti ne vienmēr ir attiecināmi uz cilvēkiem, lamivudīna lietošana netiek rekomendēta grūtniecības pirmo trīs mēnešu laikā (skatīt apakšpunktu 4. 4.).
Lactation: following oral administration, lamivudine was excreted in breast milk at similar concentrations to those found in serum.
Zīdīšana: pēc perorālas lamivudīna ievades tā koncentrācija mātes pienā ir līdzīga koncentrācijai serumā.
It is therefore recommended that mothers taking lamivudine do not breast feed their infants.
Tādēļ mātēm, kas lieto lamivudīnu, nav ieteicams barot bērnus ar krūti.
No studies on the effects on the ability to drive and use machines have been performed.
Nav veikti pētījumi, lai novērtētu lamivudīna ietekmi uz spēju vadīt transportlīdzekļus vai apkalpot mehānismus.
In clinical studies of patients with chronic hepatitis B, lamivudine was well tolerated.
Klīniskos pētījumos pacientiem ar hronisku hepatītu B lamivudīns tika labi panests.
The incidence of adverse events and laboratory abnormalities (with the exception of elevations of ALT and CPK, see below) were similar between placebo and lamivudine treated patients).
Blakusparādību un laboratoro izmaiņu (izņemot AlAT and KFK līmeņa paaugstināšanos, skat. tālāk) biežums placebo un lamivudīna grupas pacientiem bija līdzīgs.
The most common adverse events reported were malaise and fatigue, respiratory tract infections, throat and tonsil discomfort, headache, abdominal discomfort and pain, nausea, vomiting and diarrhoea.
Biežāk novērotās blakusparādības bija vispārējs vājums un nogurums, elpceļu infekcijas, rīkles un mandeļu kairinājums, galvassāpes, diskomforta sajūta un sāpes vēderā, slikta dūša, vemšana un caureja.
Adverse reactions are listed below by system organ class and frequency.
Zemāk ir uzskaitīti blakusefekti, sadalot tos pa organisma sistēmām un pēc sastopamības.
Frequency categories are only assigned to those adverse reactions considered to be at least possibly causally related to lamivudine.
Sastopamības kategorija norādītas tikai tiem blakusefektiem, kam ir vismaz iespējama cēloniska saistība ar lamivudīnu.
Frequencies are defined as: very common (≥ 1/ 10), common (≥ 1/ 100, < 1/ 10), uncommon (≥ 1/ 1000, < 1/ 100), rare (≥ 1/ 10,000, < 1/ 1000) and very rare (< 1/ 10,000).
Sastopamība tiek definēta kā ļoti bieži (≥1/ 10), bieži (≥1/ 100, < 1/ 10), retāk (≥1/ 1000, < 1/ 100), reti (≥1/ 10000, < 1/ 1000) un ļoti reti (< 1/ 10000).
5 The frequency categories assigned to the adverse reactions below are estimates: for most events, suitable data for calculating incidence are not available.
Ļoti bieži un bieži sastopamo
Very common and common adverse drug reaction frequency categories were determined from clinical trial data and the background incidence in placebo groups was not taken into account.
5 blakusparādību kategorijas tika noteiktas no klīnisko pētījumu datiem, neņemot vērā sastopamību placebo grupās.
Adverse drug reactions identified through post-marketing surveillance were categorised as rare or very rare.
Blakusparādības, kas noteiktas pēcreģistrācijas novērojumos, tika iedalītas kategorijās kā retas vai ļoti retas.
Very rare:
Ļoti reti: trombocitopēnija.
ALT elevations (see section 4.4).
AlAT līmeņa paaugstināšanās (skatīt apakšpunktu 4. 4).
Exacerbations of hepatitis, primarily detected by serum ALT elevations, have been reported ‘ on- treatment’ and following lamivudine withdrawal.
Ir ziņojumi par hepatīta paasinājumiem, kas sākotnēji atklāti ar AlAT līmeņa paaugstināšanos serumā, ārstēšanas laikā un pēc lamivudīna atcelšanas.
Most events have been self-limited, however fatalities have been observed very rarely (see section 4.4).
Vairums no gadījumiem bija pašierobežojoši, tomēr ļoti reti tika novēroti arī letāli iznākumi (skatīt apakšpunktu 4. 4).
Elevations of CPK Muscle disorders, including myalgia, cramps and rhabdomyolysis
KFK līmeņa paaugstināšanās Ļoti reti: muskuļu bojājumi, tai skaitā mialģija, krampji un rabdomiolīze
In patients with HIV infection, cases of pancreatitis and peripheral neuropathy (or paresthesia) have been reported.
Pacientiem ar HIV infekciju ir ziņots par pankreatīta un perifēras neiropātijas (vai parestēzijas) gadījumiem.
In patients with chronic hepatitis B there was no observed difference in incidence of these events between placebo and lamivudine treated patients.
Pacientiem ar hronisku hepatītu B netika novērotas šādu gadījumu rašanās biežuma atšķirības, ārstējot tos ar placebo vai lamivudīnu.
Cases of lactic acidosis, sometimes fatal, usually associated with severe hepatomegaly and hepatic steatosis, have been reported with the use of combination nucleoside analogue therapy in patients with HIV.
Pacientiem ar HIV infekciju, lietojot kombinētu nukleozīdu analogu terapiju, tika ziņots par laktacidozes gadījumiem, reizēm letāliem, kas parasti bija saistīti ar smagu hepatomegāliju un aknu steatozi.
There have been rare reports of lactic acidosis in patients receiving lamivudine for hepatitis B.
Ir reti ziņojumi par laktacidozi pacientiem, kuri saņem lamivudīnu hepatīta B ārstēšanai.
Administration of lamivudine at very high dose levels in acute animal studies did not result in any organ toxicity.
Lietojot ļoti lielas lamivudīna devas akūtos pētījumos ar dzīvniekiem, toksiska ietekme ne uz vienu no orgāniem neradās.
Limited data are available on the consequences of ingestion of acute overdoses in humans.
Pieejamā informācija par perorālas pārdozēšanas sekām cilvēkam ir ierobežota.
No fatalities occurred, and the patients recovered.
Letālu gadījumu nebija un pacienti atveseļojās.
No specific signs or symptoms have been identified following such overdose.
Nav specifisku pazīmju vai simptomu pēc kuriem nosaka pārdozēšanu.
If overdose occurs the patient should be monitored and standard supportive treatment applied as required.
Pārdozēšanas gadījumā pacients jānovēro un pēc nepieciešamības jāpielieto parastā balstterapija.
Since lamivudine is dialysable, continuous haemodialysis could be used in the treatment of overdose, although this has not been studied.
Tā kā lamivudīns ir dializējams, pārdozēšanas gadījumā varētu veikt ilgstošu hemodialīzi, lai gan šī iespēja nav pētīta.
Pharmacotherapeutic group - nucleoside analogue, ATC Code:
Farmakoterapeitiskā grupa: nukleozīdu analogs, ATĶ kods:
Lamivudine is an antiviral agent which is active against hepatitis B virus in all cell lines tested and in experimentally infected animals.
Lamivudīns ir pretvīrusu līdzeklis, kas darbojas pret hepatīta B vīrusu visās pētītajās šūnu rindās un eksperimentāli inficētos dzīvniekos.
Lamivudine is metabolised by both infected and uninfected cells to the triphosphate (TP) derivative which is the active form of the parent compound.
Lamivudīns gan inficētajās, gan neinficētajās šūnās metabolizējas par trifosfāta (TF) atvasinājumu, kas ir pirmvielas aktīvā forma.
The intracellular half life of the triphosphate in hepatocytes is 17-19 hours in vitro.
Trifosfāta intracelulārais eliminācijas pusperiods hepatocītos in vitro ir 17 – 19 stundas.
Lamivudine-TP acts as a substrate for the HBV viral polymerase.
Lamivudīna TF darbojas kā HBV vīrusa polimerāzes substrāts.
The formation of further viral DNA is blocked by incorporation of lamivudine-TP into the chain and subsequent chain termination.
Lamivudīna TF, iekļaujoties DNS ķēdē un sekojoši to pārraujot, bloķē turpmāko vīrusa DNS veidošanos.
6 Lamivudine-TP does not interfere with normal cellular deoxynucleotide metabolism.
Lamivudīna TF nekavē normālu šūnu dezoksinukleotīda metabolismu.
It is also only a weak inhibitor of mammalian DNA polymerases alpha and beta.
Tas nedaudz inhibē zīdītāju DNS α un β polimerāzes.
Furthermore, lamivudine-TP has little effect on mammalian cell DNA content.
Bez tam lamivudīna TF ir neliela ietekme uz DNS daudzumu zīdītāju šūnā.
In assays relating to potential substance effects on mitochondrial structure and DNA content and function, lamivudine lacked appreciable toxic effects.
6 Raudzēs par darbīgās vielas ietekmi uz mitohondriju struktūru un DNS daudzumu un funkciju, lamivudīns neradīja nozīmīgu toksisku ietekmi.
It has a very low potential to decrease mitochondrial DNA content, is not permanently incorporated into mitochondrial DNA, and does not act as an inhibitor of mitochondrial DNA polymerase gamma.
Tas ļoti nedaudz mazināja DNS daudzumu mitiohondrijos, tas neiekļaujas mitohodriju DNS pastāvīgi un nedarbojas kā mitohondriju DNS gamma polimerāzes inhibitors.
Experience in patients with HBeAg positive CHB and compensated liver disease: in controlled studies, 1 year of lamivudine therapy significantly suppressed HBV DNA replication [34-57% of patients were below the assay detection limits (Abbott Genostics solution hybridization assay, LLOD < 1.6pg/ ml)}, normalised ALT level (40-72% of patients), induced HBeAg seroconversion (HBeAg loss and HBeAb detection with HBV DNA loss [by conventional assay], 16-18% of patients), improved histology (38-52% of patients had a ≥ 2 point decrease in the Knodell Histologic Activity Index [HAI]) and reduced progression of fibrosis (in 3-17% of patients) and progression to cirrhosis.
Pieredze attiecībā uz pacientiem ar HBeAg pozitīvu HHB un kompensētu aknu slimību: kontrolētos pētījumos 1 gadu ilga terapija ar lamivudīnu ievērojami nomāca HBV DNS replikāciju (34- 57% pacientu rādītāji bija zem ar testa sistēmu nosakāmā minimālā līmeņa (Abbott Genostics šķīduma hibridizācijas tests, zemākais nosakāmais līmenis < 1. 6pg/ ml)), normalizēja AlAT līmeni (40- 72% pacientu), inducēja HBeAg serokonversiju (HBeAg zudums un HBeAg noteikšana ar HBV DNS zudumu [parastajos izmeklējumos], 16- 18% pacientu), uzlaboja histoloģiskos rādītājus (38- 52% pacientu Knodell histoloģiskās aktivitātes indekss [HAI] samazinājās vismaz par 2 punktiem un samazināja fibrozes progresēšanu (3- 17% pacientu) un pāreju cirozē.
Continued lamivudine treatment for an additional 2 years in patients who had failed to achieve HBeAg seroconversion in the initial 1 year controlled studies resulted in further improvement in bridging fibrosis.
Lamivudīna terapijas turpināšana vēl 2 gadus pacientiem, kuri nesasniedza HBeAg serokonversiju pirmajā kontrolētā pētījuma gadā, radīja turpmāku tiltveida fibrozes uzlabošanos.
In patients with YMDD variant HBV, 41/ 82 (50%) patients had improvement in liver inflammation and 40/ 56 (71%) patients without YMDD variant HBV had improvement.
No pacientiem ar HBV YMDD variantu 41/ 82 (50%) pacientu samazinājās aknu iekaisums un 40/ 56 (71%) pacientu ar HBV ne- YMDD variantu bija uzlabošanās.
Improvement in bridging fibrosis occurred in 19/ 30 (63%) patients without YMDD variant and 22/ 44 (50%) patients with the variant.
Tiltveida fibrozes uzlabošanos novēroja 19/ 30 (63%) pacientu ar ne- YMDD variantu un 22/ 44 (50%) pacientu ar YMDD.
Five percent (3/ 56) of patients without the YMDD variant and 13% (11/ 82) of patients with YMDD variant showed worsening in liver inflammation compared to pre-treatment.
Pieciem procentiem (3/ 56) pacientu ar ne- YMDD variantu un 13% pacientu (11/ 82) ar YMDD variantu novēroja aknu iekaisuma pasliktināšanos, salīdzinot ar stāvokli pirms terapijas.
Progression to cirrhosis occurred in 4/ 68 (6%) patients with the YMDD variant, whereas no patients without the variant progressed to cirrhosis.
Fibrozes pāreju cirozē novēroja 4/ 68 (6%) pacientu ar YMDD variantu, bet nevienam pacientam ar ne- YMDD variantu.
In an extended treatment study in Asian patients (NUCB3018) the HBeAg seroconversion rate and ALT normalisation rate at the end of the 5 year treatment period was 48% (28/ 58) and 47% (15/ 32), respectively.
Paplašinātas terapijas pētījumā ar aziātu grupas pacientiem (NUCB3018) HBeAg serokonversijas koeficients un AlAT normalizācijas koeficients pēc piecu gadu terapijas bija attiecīgi 48% 928/ 58) un 47% (15/ 32).
HBeAg seroconversion was increased in patients with elevated ALT levels; 77% (20/ 26) of patients with pre-treatment ALT > 2 x ULN seroconverted.
HBeAg serokonversija bija paaugstināta pacientiem ar paaugstinātu AlAT līmeni: serokonversiju novēroja 77% (20/ 26) pacientu, kuriem AlAT līmenis pirms terapijas divas reizes pārsniedza normas augšējo robežu.
At the end of 5 years, all patients had HBV DNA levels that were undetectable or lower than pre-treatment levels.
Pēc piecu gadu terapijas visiem pacientiem HBV DNS līmenis nebija nosakāms vai bija zemāks par līmeni pirms terapijas sākšanas.
Further results from the trial by YMDD variant status are summarised in Table 2.
2.
7 Table 2:
7 2. tabula.
Efficacy results 5 years by YMDD status (Asian Study) NUCB3018
Efektivitāte 5 gados atkarībā no YMDD stāvokļa (Āzijas pētījums) NUCB3018
YMDD variant HBV status HBeAg seroconversion
Pacienti,% (skaits) HBV YMDD varianta stāvoklis
Non-YMDD1
ne- YMDD1
- All patients - Baseline ALT ≤ 1 x ULN2 - Baseline ALT > 2 x ULN
- Visi pacienti - Sākotnējais AlAT ≤1x NAR2 - Sākotnējais AlAT > 2x NAR
(15/ 40) 72 (1/ 11) 33 (9/ 15) 100
38 (15/ 40) 9 (1/ 11) 60 (9/ 15)
Undetectable HBV DNA
HBV DNS nav nosakāma
Baseline 3
- Sākotnēji3
Week 260 4
- pēc 260 nedēļām4
negative
negatīvs
positive< baseline positive> baseline
pozitīvs, bet mazāks kā sākotnējais pozitīvs, bet lielāks kā sākotnējais
ALT normalisation
AlAT normalizācija
- Baseline
- Sākotnējais
normal
Normāls
above normal
Virs normas
Week 260
- Pēc 260 nedēļām
normal above normal < baseline
Normāls Virs normas, bet mazāks kā sākotnējais Virs normas, bet lielāks kā sākotnējais
(13/ 28) (6/ 28)
46 (13/ 28) 21 (6/ 28) 32 (9/ 28)
(2/ 4)
50 (2/ 4) 0 50 (2/ 4)
Patients designated as YMDD variant were those with ≥ 5% YMDD variant HBV at any annual time-point during the 5-year period.
1 Pacienti ar YMDD variantu ir tie, kuriem kādā laikā piecu gadu laika posmā bija ≥5% HBV ar YMDD mutāciju.
Patients categorised as non-YMDD variant were those with > 95% wild-type HBV at all annual time-points during the 5-year study period
Pacienti ar ne- HBV YMDD variantu ir pacienti, kuriem piecu gadu laika posmā > 95% HBV bija bez šīs mutācijas.
Upper limit of normal Abbott Genostics solution hybridisation assay (LLOD < 1.6 pg/ ml Chiron Quantiplex assay (LLOD 0.7 Meq/ ml)
2 Normas augšējā robeža 3 Abbott Genostics šķīduma hibridizācijas tests (zemākais nosakāmais līmenis < 1, 6 pg/ ml 4 Chiron Quantiplex tests (zemākais nosakāmais līmenis 0, 7 Meq/ ml)
Comparative data according to YMDD status were also available for histological assessment but only up to three years.
Histoloģiskai izvērtēšanai bija pieejami arī salīdzinošie dati atkarībā no YMDD statusa, bet tikai par trim gadiem.
In patients with YMDD variant HBV, 18/ 39 (46%) had improvements in necroinflammatory activity and 9/ 39 (23%) had worsening.
Pacientiem ar HBV YMDD variantu 18/ 39 (46%) samazinājās nekrotiskā iekaisuma aktivitāte un 9/ 39 (23%) novēroja pasliktināšanos.
In patients without the variant, 20/ 27 (74%) had improvements in necroinflammatory activity and 2/ 27 (7%) had worsening.
No pacientiem ar ne- YMDD variantu 20/ 27 (74%) novēroja nekrotiskā iekaisuma aktivitātes samazināšanos un 2/ 27 (7%) novēroja pasliktināšanos.
Following HBeAg seroconversion, serologic response and clinical remission are generally durable after stopping lamivudine.
Kad notikusi HBeAg serokonversija, seroloģiskā atbilde un klīniskā remisija pēc lamivudīna lietošanas pārtraukšanas parasti ir ilgstoša.
However, relapse following seroconversion can occur.
Tomēr var rasties recidīvi pēc serokonversijas.
In a long-term follow-up study of patients who had previously seroconverted and discontinued lamivudine, late virological relapse occurred in 39% of the subjects.
Ilgtermiņa novērošanas pētījumā pacientiem, kam agrāk notikusi serokonversija un pārtraukta lamivudīna lietošana, vēlīns viroloģisks recidīvs radās 39% pētījuma dalībnieku.
Therefore, following HBeAg seroconversion, patients should be periodically monitored to determine that serologic and clinical responses are being maintained.
Tādēļ pēc HBeAg serokonversijas pacienti ir periodiski jānovēro, lai pārliecinātos, ka seroloģiskā un klīniskā atbilde saglabājas.
In patients who do not maintain a sustained serological response, consideration should be given to retreatment with either lamivudine or an alternative antiviral agent for resumption of clinical control of HBV.
Attiecībā uz pacientiem, kam nesaglabājas ilgstoša seroloģiskā atbilde, jāapsver iespēja veikt atkārtotu ārstēšanu ar lamivudīnu vai alternatīvu pretvīrusu līdzekli, lai atjaunotu HBV klīnisko kontroli.
In patients followed for up to 16 weeks after discontinuation of treatment at one year, post-treatment ALT elevations were observed more frequently in patients who had received lamivudine than in patients who had received placebo.
Novērojot pacientus līdz 16 nedēļām pēc viena gada terapijas beigām, AlAT līmeņa paaugstināšanās pēc terapijas daudz biežāk tika novērota pacientiem, kas bija saņēmuši lamivudīnu, salīdzinot ar pacientiem, kas bija saņēmuši placebo.
A comparison of post-treatment ALT elevations between weeks 52 and 68 in patients who discontinued lamivudine at week 52 and patients in the same studies who
To pacientu skaits, kam pēc
8 received placebo throughout the treatment course is shown in Table 3.
8 terapijas novēroja AlAT līmeņa paaugstināšanos kopā ar bilirubīna līmeņa pieaugumu, bija neliels un bija līdzīgs pacientiem, kuri saņēma lamivudīnu, un pacientiem, kuri saņēma placebo.
The proportion of patients who had post-treatment ALT elevations in association with an increase in bilirubin levels was low and similar in patients receiving either lamivudine or placebo.
AlAT paaugstināšanās pēc terapijas 2 placebo kontrolētos pētījumos ar novērošanu bez aktīvas terapijas pieaugušajiem
Table 3:
Izmainītā vērtība
Patients with ALT Elevation/ Patients with Observations*
Pacienti ar AlAT paaugstināšanos / Pacienti ar novērojumiem *
ALT ≥ 2 x baseline value ALT ≥ 3 x baseline value† ALT ≥ 2 x baseline value and absolute ALT
AlAT ≥ 2x sākotnējā vērtība AlAT ≥ 3x sākotnējā vērtība ** AlAT ≥ 2x sākotnējā vērtība un absolūtā AlAT
> 500 IU/ l ALT ≥ 2 x baseline value; and bilirubin > 2 x ULN
vērtība > 500 SV/ l AlAT ≥ 2x sākotnējā vērtība; bilirubīns > 2x
and ≥ 2 x baseline value *Each patient may be represented in one or more category. †
NAuR un ≥ 2x sākotnējā vērtība
ULN = Upper limit of normal.
* Katrs pacients var būt iekļauts vienā vai vairākās kategorijās ** salīdzināms ar 3. pakāpes toksiskumu saskaņā ar modificētajiem PVO kritērijiem NAuR= normas augšējā robeža
Experience in patients with HBeAg negative CHB: initial data indicate the efficacy of lamivudine in patients with HBeAg negative CHB is similar to patients with HBeAg positive CHB, with 71% of patients having HBV DNA suppressed below the detection limit of the assay, 67% ALT normalisation and 38% with improvement in HAI after one year of treatment.
Pieredze attiecībā uz pacientiem ar HBeAg negatīvu HHB: sākotnējie dati liecina, ka lamivudīna efektivitāte pacientiem ar HBeAg negatīvu HHB ir līdzīga kā pacientiem ar HBeAg pozitīvu HHB, 71% pacientu novēroja HBV DNS supresiju līmenī zem ar testa sistēmu nosakāmā minimālā līmeņa, 67% novēroja AlAT līmeņa normalizāciju un 38% HAI uzlabošanos pēc 1 gadu ilgas terapijas.
When lamivudine was discontinued, the majority of patients (70%) had a return of viral replication.
Pārtraucot lamivudīna lietošanu, lielākajai daļai pacientu (70%) atsākās vīrusa replikācija.
Data is available from an extended treatment study in HBeAg negative patients (NUCAB3017) treated with lamivudine.
Ir pieejami dati no paplašinātās terapijas pētījuma ar HBeAg negatīviem pacientiem, kuri tika ārstēti ar lamivudīnu (NUCAB3017).
After two years of treatment in this study, ALT normalisation and undetectable HBV DNA occurred in 30/ 69 (43%) and 32/ 68 (47%) patients respectively and improvement in necroinflammatory score in 18/ 49 (37%) patients.
Pēc divu gadu terapijas šā pētījuma ietvaros, AlAT normalizāciju un HBV DNS līmeni zem ar testa sistēmu nosakāmā minimālā līmeņa novēroja attiecīgi 30/ 60 (43%) un 32/ 68 (47%) pacientu un nekrotiskā iekaisuma rādītāju uzlabošanos 18/ 49 (37%) pacientu.
In patients without YMDD variant HBV, 14/ 22 (64%) showed improvement in necroinflammatory score and 1/ 22 (5%) patients worsened compared to pre-treatment.
No pacientiem ar HBV ne- YMDD variantu, 14/ 22 (64%) novēroja nekrotiskā iekaisuma rādītāju samazināšanos un 1/ 22 (5%) stāvoklis pasliktinājās, salīdzinot ar stāvokli pirms terapijas.
In patients with the variant, 4/ 26 (15%) patients showed improvement in necroinflammatory score and 8/ 26 (31%) patients worsened compared to pre-treatment.
No pacientiem ar YMDD variantu, 4/ 26 (15%) novēroja nekrotiskā iekaisuma rādītāju samazināšanos un 8/ 26 (31%) stāvoklis pasliktinājās, salīdzinot ar stāvokli pirms terapijas.
No patients in either group progressed to cirrhosis.
Nevienam pacientam nevienā no grupām nenotika progresēšana uz cirozi.
Frequency of emergence of YMDD variant HBV and impact on the treatment response: lamivudine monotherapy results in the selection of YMDD variant HBV in approximately 24% of patients following one year of therapy, increasing to 67% following 4 years of therapy.
HBV YMDD varianta rašanās biežums un ietekme uz terapijas izraisīto atbildi: lamivudīna monoterapijas rezultātā notiek HBV YMDD varianta selekcija aptuveni 24% pacientu pēc viena gada terapijas, kas pieaug līdz 67% pēc 4 gadu terapijas.