qanastek/EMEA-V3 huggingface dataset:
No safety and efficacy data are available in liver transplant patients.
Nav pieejami dati par lietošanas drošību un efektivitāti pacientiem, kuriem transplantētas aknas.
5 Exacerbations of hepatitis:
Hepatīta paasināšanās:
Flares on treatment:
Uzliesmojumi ārstēšanas laikā:
After initiating antiviral therapy, serum ALT may increase in some patients as serum HBV DNA levels decline (see section 4.8).
Pēc pretvīrusu terapijas sākšanas dažiem pacientiem seruma ALAT līmenis var paaugstināties laikā, kad HBV DNS līmenis serumā pazeminās (skatīt apakšpunktu 4. 8).
Among tenofovir-treated patients on-treatment exacerbations typically occurred after 4-8 weeks of therapy.
Pacientiem, kuri tika ārstēti ar tenofoviru, terapijas paasināšanās parasti bija pēc 4- 8 terapijas nedēļām.
In patients with compensated liver disease, these increases in serum ALT are generally not accompanied by an increase in serum bilirubin concentrations or hepatic decompensation.
Pacientiem ar kompensētu aknu slimību šie seruma ALAT līmeņa kāpumi lielākoties nav saistīti ar bilirubīna līmeņa paaugstināšanos serumā vai aknu dekompensāciju.
Patients with cirrhosis may be at a higher risk for hepatic decompensation following hepatitis exacerbation, and therefore should be monitored closely during therapy.
Pacientiem ar aknu cirozi, pēc hepatīta paasināšanās var būt lielāks aknu dekompensācijas risks, tādēļ terapijas laikā šie pacienti rūpīgi jākontrolē.
Flares after treatment discontinuation:
Uzliesmojumi pēc ārstēšanas pārtraukšanas:
Acute exacerbation of hepatitis has also been reported in patients who have discontinued hepatitis B therapy.
Akūta hepatīta paasināšanās novērota arī pacientiem, kuri pārtraukuši B hepatīta terapiju.
Post-treatment exacerbations are usually associated with rising HBV DNA, and the majority appears to be self-limited.
Paasināšanās pēc ārstēšanas parasti ir saistīta ar HBV DNS līmeņa paaugstināšanos, un vairumā gadījumu tie izzūd paši no sevis.
However, severe exacerbations, including fatalities, have been reported.
Tomēr ir ziņots par smagiem slimības paasināšanās gadījumiem, tostarp letāliem.
Hepatic function should be monitored at repeated intervals with both clinical and laboratory follow-up for at least 6 months after discontinuation of hepatitis B therapy.
Aknu darbība jākontrolē regulāri, veicot klīniskos un laboratoriskos izmeklējumus vismaz 6 mēnešus pēc B hepatīta terapijas pārtraukšanas.
If appropriate, resumption of hepatitis B therapy may be warranted.
Ja nepieciešams, B hepatīta terapiju var atsākt.
Liver flares are especially serious, and sometimes fatal in patients with decompensated liver disease.
Pacientiem ar dekompensētu aknu slimību uzliesmojumi ir īpaši smagi un dažkārt letāli.
Co-infection with hepatitis C or D:
Vienlaicīga C vai D hepatīta infekcija:
There are no data on the efficacy of tenofovir in patients co-infected with hepatitis C or D virus.
Nav datu par tenofovira efektivitāti pacientiem, kuri vienlaikus ir inficēti ar C vai D hepatītu.
Co-infection with HIV-1 and hepatitis B:
Vienlaicīga HIV- 1 un B hepatīta infekcija:
Due to the risk of development of HIV resistance, tenofovir disoproxil fumarate should only be used as part of an appropriate antiretroviral combination regimen in HIV/ HBV co-infected patients.
HIV rezistences attīstības riska dēļ pacientiem, kuri vienlaicīgi ir inficēti ar HIV/ HBV, tenofovira dizoproksila fumarātu drīkst lietot tikai kā atbilstošu kombinētās pretretrovīrusu terapijas daļu.
Patients with pre-existing liver dysfunction including chronic active hepatitis have an increased frequency of liver function abnormalities during combination antiretroviral therapy and should be monitored according to standard practice.
Pacientiem ar iepriekš pastāvošiem aknu darbības traucējumiem, tostarp hronisku aktīvu hepatītu, kombinētas pretretrovīrusu terapijas laikā biežāk rodasaknu darbības novirzes, un tāpēc šie pacienti jānovēro atbilstoši standarta praksei.
However, it should be noted that increases of ALT can be part of HBV clearance during therapy with tenofovir, see above Exacerbations of hepatitis.
Tomēr jāņem vērā, ka ALAT līmeņa paaugstināšanās tenofovira terapijas laikā var būt daļa no HBV klīrensa, skatīt iepriekš Hepatīta paasināšanās.
The preclinical and clinical data suggest that the risk of occurrence of lactic acidosis, a class effect of nucleoside analogues, is low for tenofovir disoproxil fumarate.
Preklīniskie un klīniskie dati liecina, ka laktātacidozes - nukleozīdu analogu grupas raksturīgās iedarbības - risks tenofovira dizoproksila fumarāta lietošanas gadījumā ir zems.
However, as tenofovir is structurally related to nucleoside analogues, this risk cannot be excluded.
Taču, tā kā tenofovirs ir strukturāli radniecīgs nukleozīdu analogiem, šo risku nevar izslēgt.
Early symptoms (symptomatic hyperlactatemia) include benign digestive symptoms (nausea, vomiting and abdominal pain), non-specific malaise, loss of appetite, weight loss, respiratory symptoms (rapid and/ or deep breathing) or neurological symptoms (including motor weakness).
Agrīnie simptomi (simptomātiska hiperlaktātēmija) ir labdabīgi gremošanas traucējumi (slikta dūša, vemšana un sāpes vēderā), nespecifisks nogurums, ēstgribas zudums, ķermeņa masas zudums, elpošanas simptomi (ātra un/ vai dziļa elpošana) vai neiroloģiski simptomi (tostarp motorisks vājums).
Lactic acidosis has a high mortality and may be associated with pancreatitis, liver failure or renal failure.
Laktātacidozei ir raksturīga augsta mirstība un tā var būt saistīta ar pankreatītu, aknu vai nieru darbības traucējumiem.
Treatment with nucleoside analogues should be discontinued in the setting of symptomatic hyperlactatemia and metabolic/ lactic acidosis, progressive hepatomegaly, or rapidly elevating aminotransferase levels.
Ārstēšana ar nukleozīdu analogiem jāpārtrauc simptomātiskas hiperlaktātēmijas un metaboliskās acidozes/ laktātacidozes, progresējošas hepatomegālijas vai ātri pieaugoša aminotransferāžu līmeņa gadījumā.
Caution should be exercised when administering nucleoside analogues to any patient (particularly obese women) with hepatomegaly, hepatitis or other known risk factors for liver disease and hepatic steatosis (including certain medicinal products and alcohol).
Jāievēro piesardzība, lietojot nukleozīdu analogus jebkuram pacientam (īpaši sievietēm ar lieko svaru) ar hepatomegāliju, hepatītu vai citu zināmu aknu slimības un aknu steatozes riska faktoru (tostarp atsevišķas zāles un alkohols).
Patients at increased risk should be followed closely.
6 Pacienti ar paaugstinātu risku stingri jānovēro.
Lipodystrophy (lipoatrophy/ lipomatosis):
Lipodistrofija (lipoatrofija/ lipomatoze):
In HIV infected patients, combination antiretroviral therapy has been associated with the redistribution of body fat (lipodystrophy).
HIV inficētiem pacientiem, kombinēta pretretrovīrusu terapija ir saistīta ar organisma tauku pārsadali (lipodistrofiju).
The long-term consequences 6 of these events are currently unknown.
Šīs parādības ilgtermiņa sekas pašlaik nav zināmas.
A connection between visceral lipomatosis and protease inhibitors and lipoatrophy and nucleoside reverse transcriptase inhibitors has been hypothesised.
Izteikta hipotēze par saistību starp viscerālu lipomatozi un proteāzes inhibitoriem un lipoatrofiju un nukleozīdu reversās transkriptāzes inhibitoriem.
However, 144-week clinical data from antiretroviral-naïve HIV infected patients indicate that the risk of lipodystrophy was lower with tenofovir disoproxil fumarate than with stavudine when administered with lamivudine and efavirenz.
Taču 144 nedēļu klīniskie dati ar pretretrovīrusu terapiju iepriekš neārstētiem, HIV inficētiem pacientiem liecina, ka lipodistrofijas rašanās risks bija zemāks ar tenofovira dizoproksila fumarātu nekā ar stavudīnu, lietojot kopā ar lamivudīnu un efavirenzu.
In HIV infected patients with severe immune deficiency at the time of institution of combination antiretroviral therapy (CART), an inflammatory reaction to asymptomatic or residual opportunistic pathogens may arise and cause serious clinical conditions, or aggravation of symptoms.
HIV inficētiem pacientiem, kuriem, uzsākot kombinēto pretretrovīrusu terapiju (combination antiretroviral therapy - CART), ir smags imūndeficīts, var parādīties iekaisuma reakcija uz asimptomātiskiem vai esošiem oportūniskajiem patogēnajiem mikroorganismiem.
Relevant examples are cytomegalovirus retinitis, generalised and/ or focal mycobacterium infections, and Pneumocystis jiroveci pneumonia.
Nozīmīgākie šādu reakciju piemēri ir citomegalovīrusu izraisīts tīklenes iekaisums, ģeneralizētas un/ vai vietējas mikobaktēriju izraisītas infekcijas un Pneumocystis jiroveci pneimonija.
Based on the results of in vitro experiments and the known elimination pathway of tenofovir, the potential for CYP450 mediated interactions involving tenofovir with other medicinal products is low.
Ņemot vērā in vitro pārbaužu rezultātus un zināmo tenofovira eliminācijas ceļu, kurā iesaistītā CYP450 mijiedarbības potencialā iespēja starp tenofoviru un citām zālēm ir maza.
Concomitant use not recommended:
Vienlaicīga lietošana nav ieteicama:
Viread should not be administered with any other medicinal products containing tenofovir disoproxil fumarate (Truvada or Atripla).
Viread nedrīkst lietot kopā ar citām zālēm, kas satur tenofovira dizoproksila fumarātu (Truvada vai Atripla).
Viread should also not be administered concurrently with adefovir dipivoxil.
7 Viread nedrīkst lietot arī kopā ar adefovira dipivoksilu.
Co-administration of tenofovir disoproxil fumarate and didanosine is not recommended (see section 4.4 and Table 1).
Tenofovira dizoproksila fumarāta un didanozīna vienlaicīga lietošana nav ieteicama (skatīt apakšpunktu 4. 4 un 1. tabulu).
7 Renally eliminated medicinal products:
Zāles, kas tiek izvadītas caur nierēm:
Since tenofovir is primarily eliminated by the kidneys, co-administration of tenofovir disoproxil fumarate with medicinal products that reduce renal function or compete for active tubular secretion via transport proteins hOAT 1, hOAT 3 or MRP 4 (e. g. cidofovir) may increase serum concentrations of tenofovir and/ or the co-administered medicinal products.
Tā kā tenofovirs tiek izvadīts galvenokārt caur nierēm, tenofovira dizoproksila fumarāta vienlaicīga lietošana ar zālēm, kas samazina nieru darbību vai kavē aktīvo tubulāro sekrēciju, izmantojot transportolbaltumvielas hOAT 1, hOAT 3 vai MRP 4, (piemēram, cidofovirs), var paaugstināt tenofovira un/ vai vienlaicīgi ievadīto zāļu koncentrāciju serumā.
Some examples include, but are not limited to, aminoglycosides, amphotericin B, foscarnet, ganciclovir, pentamidine, vancomycin, cidofovir or interleukin-2 (see section 4.4).
Uzskaitītas dažas no tām, bet ne visas: aminoglikozīdi, amfotericīns B, foskarnets, ganciklovirs, pentamidīns, vankomicīns, cidofovirs vai interleikīns- 2 (skatīt apakšpunktu 4. 4).
Given that tacrolimus can affect renal function, close monitoring is recommended when it is co-administered with tenofovir disoproxil fumarate.
Takrolims var ietekmēt nieru darbību, tādēļ, to vienlaicīgi lietojot ar tenofovira dizoproksila fumarātu, ieteicama stingra kontrole.
Other interactions:
Cita mijiedarbība:
Interactions between tenofovir disoproxil fumarate and protease inhibitors and antiretroviral agents other than protease inhibitors are listed in Table 1 below (increase is indicated as “↑”, decrease as “↓”, no change as “↔”, twice daily as “ b. i. d.”, and once daily as “ q. d.”).
Mijiedarbība starp tenofovira dizoproksila fumarātu un proteāzes inhibitoriem, kā arī pretretrovīrusu līdzekļiem, kas nav proteāzes inhibitori, uzskaitīta zemāk 1. tabulā (darbības pastiprināšanās apzīmēta ar “ ↑ ”, samazināšanās ar “ ↓ ”, bez izmaiņām ar “ ↔ ”, divas reizes dienā ar “ b. i. d. ” un vienu reizi dienā ar “ q. d. ”).
Interactions between tenofovir disoproxil fumarate and other medicinal products
Mijiedarbība starp tenofovira dizoproksila fumarātu un citām zālēm
Medicinal product by
Zāles pēc terapeitiskajām
therapeutic areas
grupām
concerning
ar tenofovira dizoproksila
co-administration with tenofovir disoproxil fumarate 300 mg
fumarātu 300 mg
ANTI-INFECTIVES Antiretrovirals Protease inhibitors Atazanavir/ Ritonavir (300 q. d. / 100 q. d. / 300 q. d.)
PRETINFEKCIJAS LĪDZEKĻI Pretretrovīrusu līdzekļi Proteāzes inhibitori Atazanavirs/ Ritonavirs (300 q. d. / 100 q. d. / 300 q. d.)
Atazanavir:
Atazanavirs:
AUC: ↓ 25% Cmax: ↓ 28% Cmin: ↓ 26% Tenofovir:
AUC: ↓ 25% Cmax: ↓ 28% Cmin: ↓ 26% Tenofovirs:
No dose adjustment is recommended.
Devu pielāgošana nav ieteicama.
The increased exposure of tenofovir could potentiate tenofovir associated adverse events, including renal disorders.
Tenofovira iedarbības pastiprināšanās varētu izraisīt ar tenofoviru saistītas blakusparādības, tostarp nieru darbības traucējumus.
Renal function should be closely monitored (see section 4.4).
Stingri jākontrolē nieru darbība (skatīt apakšpunktu 4. 4).
Lopinavir/ Ritonavir (400 b. i. d. / 100 b. i. d. / 300 q. d.)
Lopinavirs/ Ritonavirs (400 b. i. d. / 100 b. i. d. / 300 q. d.)
Lopinavir/ ritonavir:
Lopinavirs/ Ritonavirs:
No significant effect on lopinavir/ ritonavir PK parameters.
Nav būtiskas ietekmes uz lopinavira/ ritonavira FK parametriem.
Tenofovir:
Tenofovirs:
Darunavir/ Ritonavir (300/ 100 b. i. d. / 300 q. d.) NRTIs
8 Darunavirs/ Ritonavirs (300/ 100 b. i. d. / 300 q. d.) NRTI
Darunavir:
Darunavirs:
No significant effect on darunavir/ ritonavir PK parameters.
Nav būtiskas ietekmes uz darunavira/ ritonavira FK parametriem.
fumarate and didanosine results in a 40-60% increase in systemic exposure to didanosine that may increase the risk for didanosine-related adverse events.
Tenofovira dizoproksila fumarāta un didanozīna vienlaicīga lietošana izraisa didanozīna sistēmiskās iedarbības pastiprināšanos par 40 - 60%, kas var palielināt didanozīna izraisīto blakusparādību risku.
A decreased dosage of 250 mg didanosine co-administered with tenofovir disoproxil fumarate therapy has been associated with reports of high rates of virological failure within several tested combinations for the treatment of HIV-1 infection.
HIV- 1 infekcijas ārstēšanas laikā ir saņemti ziņojumi par biežu viroloģiski neveiksmīgu terapiju vairākās pārbaudītās kombinācijās.
tenofovir disoproxil fumarate and didanosine is not recommended (see section 4.4).
Tenofovira dizoproksila fumarāta un didanozīna vienlaicīga lietošana nav ieteicama (skatīt apakšpunktu 4. 4)
Adefovir dipivoxil
Adefovira dipivoksils
Tenofovir disoproxil fumarate should not be administered concurrently with adefovir dipivoxil (see section 4.4).
Tenofovira dizoproksila fumarātu nedrīkst lietot kopā ar adefovira dipivoksilu (skatīt apakšpunktu 4. 4).
Entecavir
Entekavirs
No clinically significant pharmacokinetic interactions when tenofovir disoproxil fumarate was co-administered with entecavir.
Lietojot tenofovira dizoproksila fumarātu vienlaicīgi ar entekaviru, klīniski nozīmīga farmakokinētiska mijiedarbība netika konstatēta.
Studies conducted with other medicinal products:
Pētījumi, kas veikti ar citām zālēm:
There were no clinically significant pharmacokinetic interactions when tenofovir disoproxil fumarate was co-administered with emtricitabine, lamivudine, indinavir, efavirenz, nelfinavir, saquinavir (ritonavir boosted), methadone, ribavirin, rifampicin, tacrolimus, or the hormonal contraceptive norgestimate/ ethinyl oestradiol.
Lietojot tenofovira dizoproksila fumarātu vienlaicīgi ar emtricitabīnu, lamivudīnu, indinaviru, efavirenzu, nelfinaviru un sakvinaviru (ar ritonaviru papildināts), metadonu, ribavirīnu, rifampicīnu, takrolimu vai hormonālo kontraceptīvo līdzekli norgestimātu/ etinilestradiolu, klīniski nozīmīga farmakokinētiska mijiedarbība netika konstatēta.
Tenofovir disoproxil fumarate must be taken with food, as food enhances the bioavailability of tenofovir (see section 5.2).
Tenofovira dizoproksila fumarāts jālieto ēšanas laikā, jo uzturs palielina tenofovira bioloģisko pieejamību (skatīt apakšpunktu 5. 2).
Pregnancy For tenofovir disoproxil fumarate limited clinical data on exposed pregnancies are available.
Grūtniecība Par tenofovira dizoproksila fumarāta lietošanu grūtniecības laikā ir pieejami ierobežoti klīniski dati.
Animal studies do not indicate direct or indirect harmful effects of tenofovir disoproxil fumarate with respect to pregnancy, foetal development, parturition or postnatal development (see section 5.3).
Pētījumi ar dzīvniekiem par tenofovira dizoproksila fumarāta tiešu vai netiešu kaitīgu ietekmi uz grūtniecību, augļa attīstību, dzemdībām vai pēcdzemdību attīstību neuzrāda (skatīt apakšpunktu 5. 3).
Tenofovir disoproxil fumarate should be used during pregnancy only if the potential benefit justifies the potential risk to the foetus.
Tenofovira dizoproksila fumarātu grūtniecības laikā jālieto tikai tādā gadījumā, ja iespējamais ieguvums atsver potenciālo risku auglim.
Given that the potential risks to developing human foetuses are unknown, the use of tenofovir disoproxil fumarate in women of childbearing potential must be accompanied by the use of effective contraception.
9 Ņemot vērā to, ka potenciālais risks cilvēka auglim attīstības stadijā nav zināms, tenofovira dizoproksila fumarāta lietošanas laikā sievietēm reproduktīvā vecumā jālieto efektīva kontracepcijas metode.
Lactation In animal studies it has been shown that tenofovir is excreted into milk.
Zīdīšanas periods Dzīvnieku pētījumos pierādīts, ka tenofovirs izdalās mātes pienā.
It is not known whether tenofovir is excreted in human milk.
Nav zināms, vai tenofovirs izdalās cilvēkam mātes pienā.
Therefore, it is recommended that mothers being treated with tenofovir disoproxil fumarate do not breast-feed their infants.
Tāpēc ar tenofovira dizoproksila fumarātu ārstētām mātēm iesaka nebarot zīdaiņus ar krūti.
9 As a general rule, it is recommended that HIV and HBV infected women do not breast-feed their infants in order to avoid transmission of HIV and HBV to the infant.
Pēc vispārējiem ieteikumiem, ar HIV un HBV inficētām sievietēm ieteicams nebarot zīdaiņus ar krūti, lai izvairītos no HIV un HBV pārnešanas zīdainim.
However, patients should be informed that dizziness has been reported during treatment with tenofovir disoproxil fumarate.
Tomēr pacienti jāinformē, ka ārstēšanas laikā ar tenofovira dizoproksila fumarātu ziņots par reiboni.
Assessment of adverse reactions from clinical study data is based on experience in two studies in 653 treatment-experienced patients receiving treatment with tenofovir disoproxil fumarate (n = 443) or placebo (n = 210) in combination with other antiretroviral medicinal products for 24 weeks and also in a double-blind comparative controlled study in which 600 treatment-naïve patients received treatment with tenofovir disoproxil 245 mg (as fumarate) (n = 299) or stavudine (n = 301) in combination with lamivudine and efavirenz for 144 weeks.
653 iepriekš ārstētiem pacientiem, kuri saņēma ārstēšanu ar tenofovira dizoproksila fumarātu (n = 443) vai placebo (n = 210) 24 nedēļas kombinācijā ar citām pretretrovīrusu zalēm, un arī dubultmaskētā salīdzinošā kontrolētā pētījumā, kurā 600 iepriekš neārstēti pacienti saņēma ārstēšanu ar 245 mg tenofovira dizoproksila (fumarāta veidā) (n = 299) vai stavudīnu (n = 301) 144 nedēļas kombinācijā ar lamivudīnu un efavirenzu.
Approximately one third of patients can be expected to experience adverse reactions following treatment with tenofovir disoproxil fumarate in combination with other antiretroviral agents.
Aptuveni vienai trešdaļai pacientu blakusparādības varētu rasties pēc ārstēšanas ar tenofovira dizoproksila fumarātu kombinācijā ar citām pretretrovīrusu zālēm.
These reactions are usually mild to moderate gastrointestinal events.
Šīs reakcijas parasti ir viegli vai vidēji smagi kuņģa- zarnu trakta traucējumi.
The adverse reactions with suspected (at least possible) relationship to treatment are listed below by body system organ class and absolute frequency.
Tālāk minētas blakusparādības ar varbūtēju (vismaz iespējamu) saistību ar ārstēšanu ir sakārtotas pēc ķermeņa orgānu grupu sistēmu klasifikācijas un pēc absolūtā sastopamības biežuma.
Frequencies are defined as very common (≥ 1/ 10) or common (≥ 1/ 100, < 1/ 10).
Biežums definēts kā ļoti bieži (≥ 1/ 10) vai bieži (≥ 1/ 100, < 1/ 10).
See also Post-marketing experience below.
Skatīt arī Pēcreģistrācijas pieredze turpmāk.
Very common: hypophosphataemia
Ļoti bieži: hipofosfatēmija
Very common: dizziness
Ļoti bieži: reibonis
Very common: diarrhoea, vomiting, nausea Common: flatulence
Ļoti bieži: caureja, vemšana, slikta dūša Bieži: meteorisms
Approximately 1% of tenofovir disoproxil fumarate-treated patients discontinued treatment due to the gastrointestinal events.
Aptuveni 1% ar tenofovira dizoproksila fumarātu ārstēto pacientu pārtrauca ārstēšanu kuņģa- zarnu trakta traucējumu dēļ.
Combination antiretroviral therapy has been associated with metabolic abnormalities such as hypertriglyceridaemia, hypercholesterolaemia, insulin resistance, hyperglycaemia and hyperlactataemia (see section 4.4).
Kombinēta pretretrovīrusu terapija saistīta ar tādiem pataloģiskiem metabolisma traucējumiem kā hipertrigliceridēmija, hiperholesterinēmija, insulīna rezistence, hiperglikēmija un hiperlaktātēmija (skatīt apakšpunktu 4. 4).
Combination antiretroviral therapy has been associated with redistribution of body fat (lipodystrophy) in HIV patients including the loss of peripheral and facial subcutaneous fat, increased intra-abdominal and visceral fat, breast hypertrophy and dorsocervical fat accumulation (buffalo hump).
Kombinēta pretretrovīrusu terapija HIV pacientiem saistīta organisma tauku pārsadali (lipodistrofija), tostarp perifēro un sejas zemādas tauku zudumu, vēdera dobuma un viscerālo tauku daudzuma palielināšanās, krūšu hipertrofija un tauku uzkrāšanos kakla mugurpusē (bifeļa kupris).
In a 144-week controlled clinical study in antiretroviral-naïve patients that compared tenofovir disoproxil fumarate with stavudine in combination with lamivudine and efavirenz, patients who received tenofovir disoproxil had a significantly lower incidence of lipodystrophy compared with patients who received stavudine.
10 144 nedēļas ilgā kontrolētā klīniskā pētījumā ar pretretrovīrusu terapiju iepriekš neārstētiem pacientiem, kurā salīdzināja tenofovira dizoproksila fumarātu ar stavudīnu kombinācijā ar lamivudīnu un efavirenzu, pacientiem, kuri saņēma tenofovira dizoproksilu, bija nozīmīgi mazāka lipodistrofijas sastopamība, salīdzinot ar pacientiem, kuri saņēma stavudīnu.
The tenofovir disoproxil fumarate arm also had significantly smaller mean increases in fasting triglycerides and total cholesterol than the comparator arm.
Tenofovira dizoproksila fumarāta grupā bija arī nozīmīgi mazāks vidējais triglicerīdu un kopējā holesterīna līmeņa palielinājums tukšā dūšā nekā salīdzināmajā grupā.
In HIV infected patients with severe immune deficiency at the time of initiation of combination antiretroviral therapy (CART), an inflammatory reaction to asymptomatic or residual opportunistic infections may arise (see section 4.4).
HIV inficētiem pacientiem, kuriem, uzsākot kombinēto pretretrovīrusu terapiju (combination antiretroviral therapy - CART), ir smags imūndeficīts, var parādīties iekaisuma reakcija uz asimptomātiskiem vai esošiem oportūniskajiem patogēnajiem mikroorganismiem (skatīt apakšpunktu 4. 4).
10 Cases of osteonecrosis have been reported, particularly in patients with generally acknowledged risk factors, advanced HIV disease or long-term exposure to combination antiretroviral therapy (CART).
Ziņots par osteonekrozes gadījumiem, īpaši pacientiem ar vispārzināmiem riska faktoriem, progresējošu HIV- slimību vai pakļautiem ilgstošai kombinētas pretretrovīrusu terapijas ietekmei (CART).
Hepatitis B:
B hepatīts:
Assessment of adverse reactions from clinical study data is based on experience in two double-blind comparative controlled studies in which 641 patients with chronic hepatitis B and compensated liver disease received treatment with tenofovir disoproxil 245 mg (as fumarate) daily (n = 426) or adefovir dipivoxil 10 mg daily (n = 215) for 48 weeks.
Blakusparādību vērtējums veikts no klīnisko pētījumu datiem, pamatojoties uz diviem dubultmaskētiem salīdzinošiem kontrolētiem pētījumiem, kuros 641 pacienti ar hronisku B hepatītu un kompensētu aknu slimību 48 nedēļas katru dienu saņēma ārstēšanu ar 245 mg tenofovira dizoproksila (fumarāta veidā) (n = 426) vai 10 mg adefovira dipivoksila (n = 215).
The adverse reactions with suspected (at least possible) relationship to treatment are listed below by body system organ class and frequency.
Tālāk minētas blakusparādības ar varbūtēju (vismaz iespējamu) saistību ar ārstēšanu ir sakārtotas pēc ķermeņa orgānu grupu sistēmu klasifikācijas un pēc sastopamības biežuma.
Frequencies are defined as common (≥ 1/ 100, < 1/ 10).
Biežums definēts kā bieži (≥ 1/ 100, < 1/ 10).
Common: diarrhoea, vomiting, abdominal pain, nausea, abdominal distension, flatulence
Bieži: caureja, vemšana, sāpes vēderā, slikta dūša, vēdera uzpūšanās, meteorisms
ALT increase
Bieži: paaugstināts ALAT līmenis
Common: fatigue
Bieži: nogurums
Exacerbations during treatment:
Paasināšanās ārstēšanas laikā:
In studies with nucleoside-naïve patients, on-treatment ALT elevations > 10 times ULN (upper limit of normal) and > 2 times baseline occurred in 2.6% of tenofovir disoproxil fumarate-treated patients versus 1.9% of adefovir dipivoxil-treated patients.
Pētījumos ar nukleozīdu iepriekš neārstētiem pacientiem: ārstēšanas laikā ALAT līmenis > 10 reizes pārsniedza NAR (normas augšējā robeža) un > 2 reizes sākotnējo līmeni 2, 6% ar tenofovira dizoproksila fumarātu ārstētiem pacientiem pret 1, 9% ar adefovira dipivoksilu ārstētiem pacientiem.
Among tenofovir disoproxil fumarate-treated patients, on-treatment ALT elevations had a median time to onset of 8 weeks, resolved with continued treatment, and, in a majority of cases, were associated with a ≥ 2 log10 copies/ ml reduction in viral load that preceded or coincided with the ALT elevation.
Ar tenofovira dizoproksila fumarātu ārstētie pacienti: ārstēšanas laikā vidējais laiks līdz ALAT līmeņa paaugstināšanai bija 8 nedēļas, tas izzuda, turpinot ārstēšanu, un lielākajā daļā no gadījumiem tika saistīts ar ≥ 2 log kopijas/ ml vīrusu slodzes samazināšanos, kas bija pirms ALAT līmeņa paaugstināšanās vai ALAT līmeņa paaugstināšanās laikā.
Periodic monitoring of hepatic function is recommended during treatment.
Ārstēšanas laikā ieteicama aknu darbības periodiska kontrole.
Post-marketing experience:
Pēcreģistrācijas pieredze:
In addition to adverse reaction reports from clinical studies the following possible adverse reactions have also been identified during post-marketing safety surveillance of tenofovir disoproxil fumarate.
Papildu ziņojumiem par nevēlamām blakusparādībām, kas saņemti klīnisko pētījumu laikā, tenofovira dizoproksila fumarāta pēcreģistrācijas drošības novērošanas laikā tika konstatētas šādas iespējamās blakusparādības.
Frequencies are defined as rare (≥ 1/ 10,000, < 1/ 1,000) or very rare (< 1/ 10,000) including isolated reports.
Biežums definēts kā reti (≥ 1/ 10 000, < 1/ 1 000) vai ļoti reti (< 1/ 10 000), ieskaitot atsevišķus gadījumus.
Because these events have been reported voluntarily from a population of unknown size, estimates of frequency cannot always be made.
Tā kā ziņojumi par šiem gadījumiem iesniegti brīvprātīgi no nezināma lieluma grupas, sastopamības biežuma novērtējumu ne vienmēr var veikt.
Rare: lactic acidosis Not known: hypokalaemia
Reti: laktātacidoze Biežums nav zināms: hipokaliēmija
Respiratory, thoracic and mediastinal disorders:
11 Respiratorās, krūšu kurvja un videnes slimības:
Rare: pancreatitis
Reti: pankreatīts
Rare: increased transaminases Very rare: hepatitis Not known: hepatic steatosis
Reti: paaugstināts transamināžu līmenis Ļoti reti: hepatīts Biežums nav zināms: aknu steatoze
Rare: rash
Reti: izsitumi
11 Musculoskeletal and connective tissue disorders:
Skeleta- muskuļu un saistaudu sistēmas bojājumi:
Not known: rhabdomyolysis, osteomalacia (manifested as bone pain and infrequently contributing to fractures), muscular weakness, myopathy
Biežums nav zināms: rabdomiolīze, osteomalācija (izpaužas kā kaulu sāpes, reti izraisot lūzumus), muskuļu vājums, miopātija
Rare: acute renal failure, renal failure, proximal renal tubulopathy (including Fanconi syndrome), increased creatinine Very rare: acute tubular necrosis Not known: nephritis (including acute interstitial nephritis), nephrogenic diabetes insipidus
Reti: akūti nieru darbības traucējumi, nieru darbības traucējumi, proksimāla nieru tubulopātija (tostarp Fankoni sindroms), paaugstināts kreatinīna līmenis Ļoti reti: akūta tubulāra nekroze Biežums nav zināms: nefrīts (ieskaitot akūtu intersticiālu nefrītu), nefrogēniskais bezcukura diabēts
Very rare: asthenia
Ļoti reti: astēnija
The following adverse reactions, listed under the body system headings above, may occur as a consequence of proximal renal tubulopathy: rhabdomyolysis, osteomalacia (manifested as bone pain and infrequently contributing to fractures), hypokalaemia, muscular weakness, myopathy and hypophosphataemia.
Sekojošas nevēlamas blakusparādības, uzskaitītas zem ķermeņa sistēmu virsrakstiem, iespējamas kā sekas proksimālai nieru tubulopātijai: rabdomiolīze, osteomalācija (izpaužas kā kaulu sāpes, reti izraisot lūzumus), hipokaliēmija, muskuļu vājums, miopātija un hipofosfatēmija.
These events are not considered to be causally associated with tenofovir disoproxil fumarate therapy in the absence of proximal renal tubulopathy.
Šie notikumi netiek uzskatīti kā cēloniski saistīti ar tenofovira dizoproksila fumarāta terapiju, nepastāvot proksimālai nieru tubulopātijai.
If overdose occurs the patient must be monitored for evidence of toxicity (see sections 4.8 and 5.3), and standard supportive treatment applied as necessary.
Ja notiek pārdozēšana, jānovēro, vai pacientam nerodas toksicitātes pazīmes (skatīt apakšpunktus 4. 8 un 5. 3), un nepieciešamības gadījumā jāveic standarta uzturoša ārstēšana.
Tenofovir can be removed by haemodialysis; the median haemodialysis clearance of tenofovir is 134 ml/ min.
Tenofoviru var izvadīt ar hemodialīzi; tenofovira vidējais hemodialīzes klīrenss ir 134 ml/ min.
The elimination of tenofovir by peritoneal dialysis has not been studied.
5. 1 Farmakodinamiskās īpašības
Tenofovir disoproxil fumarate is the fumarate salt of the prodrug tenofovir disoproxil.
Tenofovira dizoproksila fumarāts ir priekšzāļu tenofovira dizoproksila fumarāta sāls.
Tenofovir disoproxil is absorbed and converted to the active substance tenofovir, which is a nucleoside monophosphate (nucleotide) analogue.
Tenofovira dizoproksils uzsūcas un pārvēršas par aktīvo vielu tenofoviru, kas ir nukleozīda monofosfāta (nukleotīda) analogs.
Tenofovir is then converted to the active metabolite, tenofovir diphosphate, an obligate chain terminator, by constitutively expressed cellular enzymes.
Kad būtiski ekspresēti šūnu enzīmi, tenofovirs tiek pārvērsts par aktīvo metabolītu tenofovira difosfātu, obligāto ķēdes pārtraucēju.
Tenofovir diphosphate has an intracellular half-life of 10 hours in activated and 50 hours in resting peripheral blood mononuclear cells (PBMCs).
Tenofovira difosfāta pusperiods aktivētās perifēro asiņu mononukleārās šūnās (PAMŠ) ir 10 stundas un 50 stundas šūnās miera stāvoklī.
Tenofovir diphosphate inhibits HIV-1 reverse transcriptase and the HBV polymerase by direct binding competition with the natural deoxyribonucleotide substrate and, after incorporation into DNA, by DNA chain termination.
Tenofovira difosfāts inhibē HIV- 1 reverso transkriptāzi un HBV polimerāzi, konkurējot par tiešo saistīšanos ar dabisko dezoksiribonukleotīda substrātu un pārtraucot DNS ķēdes pagarināšanos pēc iekļaušanās DNS.
Tenofovir diphosphate is a weak inhibitor of cellular polymerases α, β, and γ.
Tenofovirs
At concentrations of up to 300 µmol/ l, tenofovir has also shown no effect on the synthesis of mitochondrial DNA or the production of lactic acid in in vitro assays.
12 koncentrācijā līdz 300 µmol/ l in vitro testos arī neietekmē mitohondriju DNS sintēzi vai pienskābes veidošanos.
Data pertaining to HIV:
Dati, kas attiecas uz HIV:
HIV antiviral activity in vitro:
HIV pretvīrusu aktivitāte in vitro:
The concentration of tenofovir required for 50% inhibition (EC50) of the wild-type laboratory strain HIV-1IIIB is 1-6 µmol/ l in lymphoid cell lines and 1.1 µmol/ l against primary HIV-1 subtype B isolates in PBMCs.
Tenofovira koncentrācija, kas nepieciešama dabiskā tipa laboratorijas celma HIV- 1IIIB 50% inhibīcijai (EK50, efektīva koncentrācija), ir 1 - 6 µmol/ l limfoīdo šūnu līnijās un 1, 1 µmol/ l pret primārā HIV- 1 B apakštipa izolātiem PAMŠ.
Tenofovir is also active against HIV-1 subtypes A, C, D, E, F, G, and O and against HIVBaL in primary monocyte/ macrophage cells.
Tenofovirs darbojas arī pret HIV- 1 A, C, D, E, F, G, un O apakštipiem un pret HIVBaL primārās monocītu/ makrofāgu šūnās.
Tenofovir shows activity in vitro against HIV-2, with an EC50 of 4.9 µmol/ l in MT-4 cells.
Tenofovirs in vitro darbojas pret HIV- 2, EK50 ir 4, 9 µmol/ l MT- 4 šūnās.
Strains of HIV-1 with reduced susceptibility to tenofovir and a K65R mutation in reverse transcriptase have been selected in vitro and in some patients (see Clinical results).
In vitro izolēti HIV- 1 celmi ar mazāku jutību pret tenofoviru un K65R mutāciju reversajā transkriptāzē, un no dažiem pacientiem (skatīt Klīniskie rezultāti).
Tenofovir 12 disoproxil fumarate should be avoided in antiretroviral experienced patients with strains harbouring the K65R mutation (see section 4.4).
Tenofovira dizoproksila fumarātu nevajadzētu lietot ar pretretrovīrusu līdzekļiem iepriekš ārstētiem pacientiem, kuriem ir celmi ar K65R mutāciju (skatīt apakšpunktu 4. 4).
Clinical studies in treatment-experienced patients have assessed the anti-HIV activity of tenofovir disoproxil 245 mg (as fumarate) against strains of HIV-1 with resistance to nucleoside inhibitors.
Klīniskos pētījumos ar iepriekš ārstētiem pacientiem tika novērtēta 245 mg tenofovira dizoproksila (fumarāta veidā) pret- HIV aktivitāte versus HIV- 1 celmiem ar rezistenci pret nukleozīdu inhibitoriem.
The results indicate that patients whose HIV expressed 3 or more thymidine-analogue associated mutations (TAMs) that included either the M41L or L210W reverse transcriptase mutation showed reduced response to tenofovir disoproxil 245 mg (as fumarate) therapy.
Rezultāti parādīja, ka pacientiem, kuriem HIV bija 3 vai vairāk timidīna analogu saistītas mutācijas (thymidine- analogue associated mutations, TAMs), kas bija vai nu M41L, vai L210W reversās transkriptāzes mutācija, konstatēja samazinātu reakciju pret 245 mg tenofovira dizoproksila (fumarāta veidā) terapiju.
Clinical results:
Klīniskie rezultāti:
The effects of tenofovir disoproxil fumarate in treatment-experienced and treatment-naïve HIV-1 infected adults have been demonstrated in trials of 48 weeks duration in treatment-experienced HIV-1 infected adults.
Tenofovira dizoproksila fumarāta iedarbība iepriekš ārstētiem un iepriekš neārstētiem ar HIV- 1 inficētiem pieaugušajiem pierādīta 48 nedēļas ilgos pētījumos iepriekš ārstētiem ar HIV- 1 inficētiem pieaugušajiem.
In study GS-99-907, 550 treatment-experienced patients were treated with placebo or tenofovir disoproxil 245 mg (as fumarate) for 24 weeks.
GS- 99- 907 pētījumā 550 iepriekš ārstēti pacienti tika ārstēti ar placebo vai 245 mg tenofovira dizoproksila (fumarāta veidā) 24 nedēļas.
The mean baseline CD4 cell count was 427 cells/ mm3, the mean baseline plasma HIV-1 RNA was 3.4 log10 copies/ ml (78% of patients had a viral load of < 5,000 copies/ ml) and the mean duration of prior HIV treatment was 5.4 years.
Vidējais sākotnējais CD4 šūnu skaits bija 427 šūnas/ mm3, vidējais sākotnējais plazmas HIV- 1 RNS bija 3, 4 log10 kopijas/ ml (78% pacientu vīrusu slodze bija < 5 000 kopijas/ ml) un vidējais laiks līdz HIV ārstēšanai bija 5, 4 gadi.
Baseline genotypic analysis of HIV isolates from 253 patients revealed that 94% of patients had HIV-1 resistance mutations associated with nucleoside reverse transcriptase inhibitors, 58% had mutations associated with protease inhibitors and 48% had mutations associated with non-nucleoside reverse transcriptase inhibitors.
Sākotnējā no 253 pacientiem iegūto HIV izolātu genotipēšanā atklājās, ka 94% pacientu bija HIV- 1 rezistences mutācijas, kas saistītas ar nukleozīdu reversās transkriptāzes inhibitoriem, 58% bija mutācijas, kas saistītas ar proteāzes inhibitoriem, un 48% bija mutācijas, kas saistītas ar nenukleozīdu reversās transkriptāzes inhibitoriem.
At week 24 the time-weighted average change from baseline in log10 plasma HIV-1 RNA levels (DAVG24) was -0.03 log10 copies/ ml and -0.61 log10 copies/ ml for the placebo and tenofovir disoproxil 245 mg (as fumarate) recipients (p < 0.0001).
24. nedēļā log10 plazmas HIV- 1 RNS līmeņa (DAVG24) vidējā no laika atkarīgā pārmaiņa salīdzinājumā ar sākotnējo līmeni bija - 0, 03 log10 kopijas/ ml un - 0, 61 log10 kopijas/ ml attiecīgi placebo un 245 mg tenofovira dizoproksila (fumarāta veidā) lietojušajiem pacientiem (p < 0, 0001).
A statistically significant difference in favour of tenofovir disoproxil 245 mg (as fumarate) was seen in the time-weighted average change from baseline at week 24 (DAVG24) for CD4 count (+13 cells/ mm3 for tenofovir disoproxil 245 mg (as fumarate) versus -11 cells/ mm3 for placebo, p-value = 0.0008).
Statistiski nozīmīgu atšķirību par labu 245 mg tenofovira dizoproksila (fumarāta veidā) novēroja vidējā no laika atkarīgā CD4 skaita pārmaiņā salīdzinājumā ar sākotnējo līmeni 24. nedēļā (DAVG24) (+13 šūnas/ mm3 245 mg tenofovira dizoproksila (fumarāta veidā) lietojušiem pacientiem salīdzinājumā ar - 11 šūnas/ mm3 placebo lietojušiem pacientiem, p parametrs = 0, 0008).
The antiviral response to tenofovir disoproxil fumarate was durable through 48 weeks (DAVG48 was -0.57 log10 copies/ ml, proportion of patients with HIV-1 RNA below 400 or 50 copies/ ml was 41% and 18% respectively).
48 nedēļu laikā pretvīrusu atbildreakcija pret tenofovira dizoproksila fumarātu saglabājās (DAVG48 bija - 0, 57 log10 kopijas/ ml, pacientu daļa, kuriem HIV- 1 RNS bija zem 400 vai 50 kopijas/ ml, bija attiecīgi 41% un 18%).
Eight (2%) tenofovir disoproxil 245 mg (as fumarate) treated patients developed the K65R mutation within the first 48 weeks.
Astoņiem (2%) ar 245 mg tenofovira dizoproksila (fumarāta veidā) ārstētiem pacientiem radās K65R mutācija pirmajās 48 nedēļās.
The 144-week, double-blind, active controlled phase of study GS-99-903 evaluated the efficacy and safety of tenofovir disoproxil 245 mg (as fumarate) versus stavudine when used in combination with lamivudine and efavirenz in HIV-1 infected patients naïve to antiretroviral therapy.
144 nedēļas ilgā, dubultmaskētā, aktīvi kontrolētā GS- 99- 903 pētījuma fāzē novērtēja 245 mg tenofovira dizoproksila (fumarāta veidā) lietošanas efektivitāti un drošību salīdzinājumā ar stavudīnu, lietojot kombinācijā ar lamivudīnu un efavirenzu ar HIV- 1 inficētiem pacientiem, kuri iepriekš nav saņēmuši pretretrovīrusu terapiju.
The mean baseline CD4 cell count was 279 cells/ mm3, the mean baseline plasma HIV-1 RNA was 4.91 log10 copies/ ml, 19% of patients had symptomatic HIV-1 infection and 18% had AIDS.
Vidējais sākotnējais CD4 šūnu skaits bija 279 šūnas/ mm3, vidējais sākotnējais plazmas HIV- 1 RNS bija 4, 91 log10 kopijas/ ml, 19% pacientu bija simptomātiska HIV- 1 infekcija un 18% bija AIDS.
Patients were stratified by baseline HIV-1 RNA and CD4 count.
Pacienti tika iedalīti atkarībā no sākotnējā HIV- 1 RNS un CD4 šūnu skaita.
Forty-three percent of patients had baseline viral loads > 100,000 copies/ ml and 39% had CD4 cell counts < 200 cells/ ml.
43% pacientu sākotnējā vīrusu slodze bija > 100 000 kopijas/ ml un 39% pacientu CD4 šūnu skaits bija < 200 šūnas/ ml.
By intent to treat analysis (Missing data and switch in antiretroviral therapy (ART) considered as failure), the proportion of patients with HIV-1 RNA below 400 copies/ ml and 50 copies/ ml at 48 weeks of treatment was 80% and 76% respectively in the tenofovir disoproxil 245 mg (as fumarate) arm, compared to 84% and 80% in the stavudine arm.
13 Analizējot pēc paredzētā ārstēšanas veida (intent to treat analysis) (trūkstošo datu un pārmaiņas pretretrovīrusu terapijā (antiretroviral therapy, ART) uzkatīja kā kļūmi), 245 mg tenofovira dizoproksila (fumarāta veidā) grupā pacientu daļa, kuriem 48. ārstēšanas nedēļā HIV- 1 RNS bija zem 400 kopijām/ ml un 50 kopijām/ ml, bija attiecīgi 80% un 76%, salīdzinot ar 84% un 80% stavudīna grupā.
At 144 weeks, the proportion of patients with HIV-1 RNA below 400 copies/ ml and 50 copies/ ml was 71% and 68% respectively in the tenofovir disoproxil 245 mg (as fumarate) arm, compared to 64% and 63% in the stavudine arm.
144. nedēļā 245 mg tenofovira dizoproksila (fumarāta veidā) grupā pacientu daļa, kam HIV- 1 RNS bija zem 400 kopijām/ ml un 50 kopijām/ ml bija attiecīgi 71% un 68%, salīdzinot ar 64% un 63% stavudīna grupā.
The average change from baseline for HIV-1 RNA and CD4 count at 48 weeks of treatment was similar in both treatment groups (-3.09 and -3.09 log10 copies/ ml; +169 and 167 cells/ mm3 in the tenofovir disoproxil 245 mg (as fumarate) and stavudine groups, respectively).
Vidējā HIV- 1 RNS un CD4 šūnu skaita pārmaiņa salīdzinājumā ar sākotnējo līmeni 48. ārstēšanas nedēļā abās ārstēšanas grupās bija līdzīga (attiecīgi - 3, 09 un - 3, 09 log10 kopijas/ ml; +169 un 167 šūnas/ mm3 245 mg tenofovira dizoproksila (fumarāta veidā) un stavudīna grupā).
At 144 weeks of treatment, the average change from baseline remained similar in both treatment groups (-3.07 and -3.03 log10 copies/ ml; +263 and +283 cells/ mm3 in the tenofovir disoproxil 245 mg (as fumarate) and stavudine groups, respectively).
144. terapijas nedēļā vidējās pārmaiņas, salīdzinot ar sākotnējo līmeni, saglabājās līdzīgas abās ārstēšanas grupās (- 3, 07 un - 3, 03 log10 kopijas/ ml; +263 un +283 šūnas/ mm3 attiecīgi 245 mg tenofovira dizoproksila (fumarāta veidā) un stavudīna grupā).
A consistent response to treatment with tenofovir disoproxil 245 mg (as fumarate) was seen regardless of baseline HIV-1 RNA and CD4 count.
Pastāvīga atbildes reakcija pret ārstēšanu ar 245 mg tenofovira dizoproksila (fumarāta veidā) novērota neatkarīgi no sākotnējā HIV- 1 RNS un CD4 šūnu skaita.
13 The K65R mutation occurred in a slightly higher percentage of patients in the tenofovir disoproxil fumarate group than the active control group (2.7% versus 0.7%).
K65R mutācija radās tenofovira dizoproksila fumarāta grupā procentuāli nedaudz vairāk pacientiem nekā aktīvajā kontrolgrupā (2, 7% pret 0, 7%).
Efavirenz or lamivudine resistance either preceded or was coincident with the development of K65R in all cases.
Visos gadījumos rezistence pret efavirenzu vai lamivudīnu radās vai nu pirms, vai vienlaikus ar K65R izveidošanos.
Eight patients had HIV that expressed K65R in the tenofovir disoproxil 245 mg (as fumarate) arm, 7 of these occurred during the first 48 weeks of treatment and the last one at week 96.
Astoņiem pacientiem 245 mg tenofovira dizoproksila (fumarāta veidā) grupā bija HIV ar K65R mutāciju, 7 no šiem gadījumiem K65R radās pirmajās 48 terapijas nedēļās un 1 gadījumā – 96. nedēļā.
No further K65R development was observed up to week 144.
Līdz 144. nedēļai nenovēroja tālākas K65R rašanās gadījumus.
From both the genotypic and phenotypic analyses there was no evidence for other pathways of resistance to tenofovir.
Ne genotipa, ne fenotipa analīzes neliecināja par citiem rezistences veidošanās ceļiem pret tenofoviru.
Data pertaining to HBV:
Dati, kas attiecas uz HBV:
HBV antiviral activity in vitro:
HBV pretvīrusu aktivitāte in vitro:
The in vitro antiviral activity of tenofovir against HBV was assessed in the HepG2 2.2.15 cell line.
Tenofovira pretvīrusu aktivitāte in vitro pret HBV tika novērtēta HepG2 2. 2. 15 šūnu līnijā.
The EC50 values for tenofovir were in the range of 0.14 to 1.5 µmol/ l, with CC50 (50% cytotoxicity concentration) values > 100 µmol/ l.
Tenofovira EK50 parametri bija diapazonā no 0, 14 līdz 1, 5 µmol/ l, ar CC50 (50% citotoksicitātes koncentrācija) parametriem > 100 µmol/ l.
No HBV mutations associated with tenofovir disoproxil fumarate resistance have been identified (see Clinical results).
Ar tenofovira dizoproksila fumarāta rezistenci saistītas HBV mutācijas netika konstatētas (skatīt Klīniskie rezultāti).
In cell based assays, HBV strains expressing the rtV173L, rtL180M, and rtM204I/ V mutations associated with resistance to lamivudine and telbivudine showed a susceptibility to tenofovir ranging from 0.7- to 3.4-fold that of wild-type virus.
Šūnu testos HBV celmiem ar redzamām rtV173L, rtL180M un rtM204I/ V mutācijām, kas saistītas ar rezistenci pret lamivudīnu un telbivudīnu, demonstrēja jutību pret tenofoviru diapazonā no 0, 7 līdz 3, 4 reizēm nekā dabiskā tipa vīrusam.
HBV strains expressing the rtL180M, rtT184G, rtS202G/ I, rtM204V and rtM250V mutations associated with resistance to entecavir showed a susceptibility to tenofovir ranging from 0.6- to 6.9-fold that of wild- type virus.
HBV celmiem ar redzamām rtL180M, rtT184G, rtS202G/ I, rtM204V un rtM250V mutācijām, kas saistītas ar rezistenci pret entekaviru, demonstrēja jutību pret tenofoviru diapazonā no 0, 6 līdz 6, 9 reizēm nekā dabiskā tipa vīrusam.
HBV strains expressing the adefovir-associated resistance mutations rtA181V and rtN236T showed a susceptibility to tenofovir ranging from 2.9- to 10-fold that of wild-type virus.
HBV celmiem ar redzamām mutācijām rtA181V and rtN236T, kas saistītas ar adefovira rezistenci, demonstrēja jutību pret tenofoviru diapazonā no 2, 9 līdz 10 reizēm nekā dabiska tipa vīrusam.
Viruses containing the rtA181T mutation remained susceptible to tenofovir with EC50 values 1.5-fold that of wild-type virus.
Vīrusi ar rtA181T mutāciju saglabāja jutību pret tenofoviru ar parametru EK50 1, 5 reizes lielāku nekā dabiska tipa vīrusam.
The demonstration of benefit of tenofovir disoproxil fumarate is based on histological, virological, biochemical and serological responses mainly in treatment-naïve adults with HBeAg positive and HBeAg negative chronic hepatitis B with compensated liver disease.
Tenofovira dizoproksila fumarāta lietderības pierādījumi balstīti uz histoloģiskām, viroloģiskām, bioķīmiskām un seroloģiskām atbildes reakcijām galvenokārt iepriekš neārstētiem pacientiem, kuriem ir HBeAg pozitīvs un HBeAg negatīvs hronisks B hepatīts ar kompensētu aknu slimību.
Experience in patients with compensated liver disease:
Pieredze, ārstējot pacientus ar kompensētu aknu slimību:
Results through 48 weeks from two randomised, phase 3 double-blind studies comparing tenofovir disoproxil fumarate to adefovir dipivoxil in patients with compensated liver disease are presented in Table 2 below.
Rezultāti, kas tika iegūti 48 nedēļu ilgos randomizētos 3. fāzes dubultmaskētos pētījumos, kuros tenofovira dizoproksila fumarāts tika salīdzināts ar adefovira dipivoksilu, ārstējot pacientus ar kompensētu aknu slimību, ir 2. tabulā turpmāk.
Study GS-US-174-0103 was conducted in 266 (randomised and treated) HBeAg positive patients while study GS-US-174-0102 was conducted in 375 (randomised and treated) patients negative for HBeAg and positive for HBeAb.
Pētījumā GS- US- 174- 0103 tika iesaistīti 266 (pēc nejaušības principa izvēlēti un ārstēti) pacienti ar pozitīvu HBeAg, turpretim pētījumā GS- US- 174- 0102 tika iesaistīti 375 (pēc nejaušības principa izvēlēti un ārstēti) pacienti ar negatīvu HBeAg un pozitīvu HBeAb.
In both of these studies tenofovir disoproxil fumarate was significantly superior to adefovir dipivoxil for the primary efficacy endpoint of complete response (defined as HBV DNA levels < 400 copies/ ml and Knodell necroinflammatory score improvement of at least 2 points without worsening in Knodell fibrosis).
Abos veiktajos pētījumos attiecībā uz galējās atbildes reakcijas primārās efektivitātes mērķa kritērija tenofovira dizoproksila fumarātam bija nozīmīgs pārsvars par adefovira dipivoksilu (noteikts kā HBV DNS līmeņi < 400 kopijas/ ml un Knodell nekroiekaisuma skalā uzlabojums par vismaz 2 punktiem, nepasliktinoties Knodell fibrozes skalā).
Treatment with tenofovir disoproxil 245 mg (as fumarate) was also associated with significantly greater proportions of patients with HBV DNA < 400 copies/ ml, when compared to adefovir dipivoxil 10 mg treatment.
Ārstēšana ar 245 mg tenofovira dizoproksila (fumarāta veidā), salīdzinot ar 10 mg adefovira dipivoksila ārstēšanu, bija saistīta arī ar ievērojami