data.title: La scala di seta
data.context: La primera cosa que crida l'atenció de La scala di seta és la qualitat de l'obertura, que respecte les anteriors és més madura, personal i plena de detalls de gran efecte. S'inicia amb una frase ràpida dels violins seguida per la corda, i a continuació entra la secció de vents de fusta, liderada per un oboè, que dibuixa una melodia que completa una flauta. Tot el passatge està integrat i continuat pel conjunt d'instruments de vent de fusta i les trompes, que creen un episodi d'aspecte profundament germànic, un veritable passatge d'harmonia impossible de trobar en cap obra de Cimarosa, màxim inspirador de Rossini.[3]
data.text: la qualitat de l'obertura
data.id: P_35_C_205_Q1
data.question: Què és el primer que crida l'atenció de La scala di seta?
data.text: de detalls
data.id: P_35_C_205_Q2
data.question: De què està plena l'obertura?
data.text: una frase ràpida
data.id: P_35_C_205_Q3
data.question: Què fan els violins a l'inici?
data.text: un oboè
data.id: P_35_C_205_Q4
data.question: Quin instrument lidera l'entrada de a secció de vents de fusta?
data.text: profundament germànic
data.id: P_35_C_205_Q5
data.question: Com és l'episodi que creen?
data.context: El 1952 s'estrenà al Teatro Comunale de Florència amb Nicola Monti, Renato Capecchi i Franco Calabrese. Al Regne Unit l'estrena va ser el 1954 al Sadler’s Wells Theatre de Londres. La Piccola Scala de Milà la va veure per primera vegada el 1961 dirigida Bruno Bartoletti amb Graziella Sciutti, Cecilia Fusco, Angelo Mercuriali, Luigi Alva, Sesto Bruscantini i Calabrese. El 15 de novembre de 1977 es va estrenar al Gran Teatre del Liceu de Barcelona.[7] El 1984 l'estrena va tenir lloc a Perth, Ayr (Escòcia), Stirling, Dundee, Dunfermline i Inverness en la traducció de Geoffrey Dunn per la Scottish Opera.
data.text: 1952
data.id: P_35_C_206_Q1
data.question: Quin any s'estrenà?
data.text: Sadler’s Wells Theatre
data.id: P_35_C_206_Q2
data.question: A quin teatre es va estrenar al Regne Unit?
data.text: Bruno Bartoletti
data.id: P_35_C_206_Q3
data.question: Qui va dirigir la versió que es va estrenar a La Piccola Scala de Milà?
data.text: El 15 de novembre de 1977
data.id: P_35_C_206_Q4
data.question: Quan es va estrenar a Barcelona?
data.text: Geoffrey Dunn
data.id: P_35_C_206_Q5
data.question: Qui va fer la traducció per la Scottish Opera?
data.context: La scala di seta es va estrenar el 9 de maig de 1812 al Teatro San Moisè de Venècia amb un èxit moderat. La crítica feta pel cronista del Giornale dipartimentale sobre l'estrena parla d'èxit en general amb què es va rebre la farsa, la varietat i la sofisticació del llenguatge de Rossini, caracteritzant els trets que el diferencien dels seus contemporanis.[5] Però després d'un nombre limitat de rèpliques i de recuperar-se en teatres més petits, va desaparèixer per complet del repertori, que es va reprendre només després de la Segona Guerra Mundial. La simfonia de l'obra, però, ha estat una peça molt popular del repertori simfònic.
data.text: Teatro San Moisè
data.id: P_35_C_207_Q1
data.question: A quin teatre es va estrenar a Venècia?
data.text: Giornale dipartimentale
data.id: P_35_C_207_Q2
data.question: Quin diari va publicar una crítica?
data.text: en teatres més petits
data.id: P_35_C_207_Q3
data.question: On la van recuperar?
data.text: va desaparèixer per complet del repertori
data.id: P_35_C_207_Q4
data.question: Què va passar finalment?
data.text: La simfonia de l'obra
data.id: P_35_C_207_Q5
data.question: Què ha estat una peça molt popular?
data.context: Giulia no sap com alliberar-se de Germano i de la seva cosina Lucilla, que han vingut per anunciar-li que el seu tutor hi vol parlar. Finalment aconsegueix allunyar-se'n i fa sortir Dorvil del seu amagatall, amb qui s'ha casat en secret. El jove es presenta inquiet i recelós, ja que s'ha assabentat que aquest mateix dia arribarà Blansac, elegit per Dormont com a futur espòs de Giulia. Aquesta tranquil·litza Dorvil i després de donar-li cita per la mitjanit aconsegueix allunyar-se abans que el tutor entri a l'habitació. Dormont arriba queixant-se per haver esperat en va que baixés la seva pupil·la. En aquest moment anuncien l'arribada d'aquest, i Dormont baixa a rebre'l. Giulia sap que la seva cosina Lucilla està secretament enamorada de Blansac i demana a Germano que tracti d'observar si aquesta tracta de conquistar al seu promès.
data.text: de Germano i de la seva cosina Lucilla
data.id: P_35_C_208_Q1
data.question: De qui vol alliberar-se Giulia?
data.text: per la mitjanit
data.id: P_35_C_208_Q4
data.question: Per quan tenen una cita?
data.context: La seva trama presenta Dormont qui ha promès en matrimoni a Blansac la seva pupil·la Giulia, però ella està casada secretament amb Dorville, al qual rep totes les nits a la seva cambra pujant per una escala de seda. Afortunadament, una cosina de Giulia, que viu també a la casa, estima a Blansac. Un criat embolica la situació que, entre falses cites i inútils pesars d'enamorat, desemboca en el sextet final amb la reconciliació de tots els amants.[4]
data.text: a la seva cambra
data.id: P_35_C_209_Q2
data.question: On rep a Dorville?
data.text: per una escala de seda
data.id: P_35_C_209_Q3
data.question: Per on puja Dorville?
data.text: a la casa
data.id: P_35_C_209_Q4
data.question: On viu una cosina de Giulia?
data.text: Un criat
data.id: P_35_C_209_Q5
data.question: Qui embolica tota la situació?
data.context: L'empresari Cera va posar al costat de Rossini de nou a Giuseppe Foppa el llibretista de L'inganno felice, el qual va oferir un pobre argument[6] que es va basar, com era costum, en el teatre francès per extreure el tema per a la nova farsa. L'elecció va recaure sobre L'Échelle de soie de François-Antoine-Eugène de Planard, una obra còmica representada a París el 22 d'agost de 1808, sobre un tema derivat d'altres comèdies i obres del segle xviii. Fins i tot els crítics contemporanis han assenyalat la similitud del tema amb el de Il matrimonio segreto i Domenico Cimarosa i Giovanni Bertati,[2] i recentment s'ha assenyalat que, tant Foppa com Bertati tenien una font comuna, la comèdia The clandestine marriage de George Colman i David Garrick, inspirada en la sèrie de pintures de William Hogarth Le marriage à la mode.[5]
data.text: Giuseppe Foppa
data.id: P_35_C_210_Q1
data.question: Qui va escriure el llibret?
data.text: L'Échelle de soie
data.id: P_35_C_210_Q2
data.question: En què es va basar?
data.text: François-Antoine-Eugène de Planard
data.id: P_35_C_210_Q3
data.question: Qui és l'autor de l'obra original?
data.text: còmica
data.id: P_35_C_210_Q4
data.question: Quin tipus d'obra és L'Échelle de soie?
data.text: The clandestine marriage
data.id: P_35_C_210_Q5
data.question: Quina es creu que és la font comuna?